Meddelande från talmannen
Talmannen.
Självklart är dessa frågor inga ordningsfrågor, men jag var beredd att nämna dem eftersom de återspeglar kollegernas djupa oro.
Som ni vet skall vi i dag inleda en gemensam debatt om två betänkanden och tio rekommendationer från utskottet för utrikesfrågor, mänskliga rättigheter, gemensam säkerhet och försvarspolitik som handlar om den mest ambitiösa utvidgningen i Europeiska unionens historia. Detta är en av de viktigaste omröstningar som folkvalda företrädare någonsin har ombetts att hålla i parlamentets och Europeiska unionens historia. Jag måste tyvärr berätta att Europaparlamentets fackliga samorganisation har informerat mig om att man fattat beslut om att utlysa strejk i dag klockan 11.00. så att den sammanfaller med denna debatt.
Jag vill informera er om att jag har ändrat mitt program för måndag kväll här i Strasbourg för att ha ett sammanträde med företrädarna för den fackliga samorganisationen. Jag upplyste dem om att jag var beredd att ingripa på högsta nivå inom de övriga institutionerna för att uttrycka de farhågor som de hade framfört till mig.
Jag vill påpeka att de för närvarande inte upplever någon tvist med parlamentet som sin arbetsgivare. Parlamentet som institution är kanske deras närmaste bundsförvant när det handlar om att respektera de intressen de framförde till mig. Icke desto mindre vill jag inte göra detta ingripande under hot och därför bad jag mina samtalspartner från den fackliga samorganisationen att skjuta upp den föreslagna åtgärden. I går eftermiddag informerade de mig om att de har för avsikt att fullfölja strejken.
Det är djupt beklagligt att den parlamentariska demokratins arbete skall ifrågasättas vid en tidpunkt som denna. Jag vet inte exakt vad som kommer att ske kl. 11.00 i dag. Jag vill vädja till kollegerna i kammaren om er förståelse och hjälp när den stunden kommer. Om det visar sig att vissa av de hjälpmedel som vanligtvis omgärdar debatten inte finns tillgängliga, skulle jag ändå föredra att vi om så är möjligt fortfar med våra parlamentariska förpliktelser. Jag garanterar att den debatt som vi för här i dag skyndsamt kommer att översättas till alla språk och att jag, även om det är varken idealiskt eller helt i enlighet med arbetsordningen, kommer att anstränga mig till mitt yttersta för att så snart som möjligt informera er på alla språk i händelse av att det normala tolkningsförfarandet inte skulle fungera.
Detta är ett beslut som kammarens ledamöter måste fatta. Ledamöterna har rätt att åberopa arbetsordningen och insistera på att talmannen skjuter upp sammanträdet om alla hjälpmedel inte finns tillgängliga. Jag vet ännu inte vad som kommer att hända, men mot bakgrund av dagens ärende är det vår politiska skyldighet att om så är möjligt fortsätta vår verksamhet med jämnmod. Jag anmodar er att samarbeta så att vi kan genomföra eftermiddagens omröstning och vårt rendezvous med den europeiska historien som planerat.
(Applåder)

Poettering (PPE-DE).
Herr talman! Tack så mycket för ert uppträdande i denna fråga. Jag vill med stort allvar säga till alla medarbetare och tjänstemän i kammaren: När det gäller era berättigade intressen, står vi vid er sida, men använd inte denna historiska dag, när det handlar om att ansluta 10 länder i Europeiska unionen, för att genomdriva era eventuellt berättigade intressen. Vi måste i dag arbeta förnuftigt, vi måste rösta, och var snälla och ta ert stora ansvar på allvar, så att vi i dag kan göra vår plikt.
(Applåder)

Watson (ELDR).
Herr talman! Både inom fackföreningarna och inom andra typer av förhandlingar är det kutym att utnyttja sin styrka just vid den tidpunkt då den beräknas åstadkomma största möjliga svårigheter för motparten i tvisten. Men det är sällan vi i parlamentet upplever så viktiga dagar och omröstningar som vi gör i dag. Den åtgärd som fackföreningarna hotar med återspeglar inte på ett rättvist sätt den ömsesidiga respekt som finns mellan de olika parterna i kammaren eller våra vanligtvis goda förbindelser.
Ni gör rätt i att låta verksamheten fortsätta och jag vill vädja till kammarens personal att med största möjliga välvilja hjälpa oss att genomföra den historiska uppgift vi i dag står inför.
(Applåder)

Barón Crespo (PSE).
Herr talman! Jag vill på den socialistiska gruppens vägnar uttrycka vårt stöd till er och påminna om att vi, tillsammans med andra grupper i kammaren, beslutsamt har kämpat för att införa strejkrätten i stadgan om de grundläggande rättigheterna, och att denna rätt skall ingå i den europeiska författningen. Ur den synpunkten respekterar vi rätten att strejka.
Men vi vädjar även till parlamentets personal att visa ansvarskänsla, att de å sin sida skall visa respekt för den tilldragelse som äger rum i dag. Herr talman! Vi anser följaktligen att vi bör fortsätta med föredragningslistan denna historiska dag.
(Applåder)

Talmannen.
Jag hyser stor uppskattning för dessa åsikter. Med all respekt för personalen måste vi om möjligt även respektera våra privilegier som parlamentariker.

Talmannen.
Jag vill hälsa ambassadörerna och de diplomatiska företrädarna för alla kandidatländer välkomna till diplomatläktaren. De är här för att följa vår debatt.
(Applåder)

Talmannen.
Nästa punkt på föredragningslistan är en gemensam debatt om:
Betänkandet (A5-0081/2003) av Brok för utskottet för utrikesfrågor, mänskliga rättigheter, gemensam säkerhet och försvarspolitik om slutsatserna från utvidgningsförhandlingarna i Köpenhamn (2003/2014(INI)),
Betänkandet (A5-0117/2003) av Böge och Colom i Naval för budgetutskottet om förslaget till Europaparlamentets och rådets beslut om anpassningen av budgetplanen inför utvidgningen (KOM(2003) 70 - C5-0053/2003 - 2003/2025(ACI)), och om förslaget till Europaparlamentets och rådets beslut om revidering av budgetplanen (KOM(2003) 185 - C5-0161/2003 - 2003/2025(ACI),
Rekommendationen (A5-0089/2003) av Schröder för utskottet för utrikesfrågor, mänskliga rättigheter, gemensam säkerhet och försvarspolitik om Republiken Tjeckiens ansökan om medlemskap i Europeiska unionen (AA-AFNS 1-6 C5-0115/2003 - 2003/0901(AVC),
Rekommendationen (A5-0090/2003) av Gahler för utskottet för utrikesfrågor, mänskliga rättigheter, gemensam säkerhet och försvarspolitik om Republiken Estlands ansökan om medlemskap i Europeiska unionen (AA-AFNS 1-6 - C5-0116/2003 - 2003/0901A(AVC)),
Rekommendationen (A5-0091/2003) av Poos för utskottet för utrikesfrågor, mänskliga rättigheter, gemensam säkerhet och försvarspolitik om Republiken Cyperns ansökan om medlemskap i Europeiska unionen (AA-AFNS 1-6 - C5-0117/2003 - 2003/0901B(AVC)),
Rekommendationen (A5-0092/2003) av Schroedter för utskottet för utrikesfrågor, mänskliga rättigheter, gemensam säkerhet och försvarspolitik om Republiken Lettlands ansökan om medlemskap i Europeiska unionen (AA-AFNS 1-6 - C5-0118/2003 - 2003/0901C(AVC)),
Rekommendationen (A5-0093/2003) av Souladakis för utskottet för utrikesfrågor, mänskliga rättigheter, gemensam säkerhet och försvarspolitik om Republiken Litauens ansökan om medlemskap i Europeiska unionen (AA-AFNS 1-6 - C5-0119/2003 - 2003/0901D(AVC)),
Rekommendationen (A5-0094/2003) av Queiró för utskottet för utrikesfrågor, mänskliga rättigheter, gemensam säkerhet och försvarspolitik om Republiken Ungerns ansökan om medlemskap i Europeiska unionen (AA-AFNS 1-6 - C5-0120/2003 - 2003/0901E(AVC)),
Rekommendationen (A5-0095/2003) av Stenzel för utskottet för utrikesfrågor, mänskliga rättigheter, gemensam säkerhet och försvarspolitik om Republiken Maltas ansökan om medlemskap i Europeiska unionen (AA-AFNS 1-6 - C5-0121/2003 - (2003/0901F(AVC)),
Rekommendationen (A5-0096/2003) av Gawronski för utskottet för utrikesfrågor, mänskliga rättigheter, gemensam säkerhet och försvarspolitik om Republiken Polens ansökan om medlemskap i Europeiska unionen (AA-AFNS 1-6 - C5-0122/2003 - 2003/0901G(AVC)),
Rekommendationen (A5-0097/2003) av Volcic för utskottet för utrikesfrågor, mänskliga rättigheter, gemensam säkerhet och försvarspolitik om Republiken Sloveniens ansökan om medlemskap i Europeiska unionen (AA-AFNS 1-6 - C5-0123/2003 - 2003/0901H(AVC)),
Rekommendationen (A5-0098/2003) av Wiersma för utskottet för utrikesfrågor, mänskliga rättigheter, gemensam säkerhet och försvarspolitik om Republiken Slovakiens ansökan om medlemskap i Europeiska unionen (AA-AFNS 1-6 - C5-0124/2003 - 2003/0901I(AVC)).

Brok (PPE-DE)
Herr talman, kära kolleger! Tillåt mig att i början av mitt inlägg tacka medarbetarna i utskottet för utrikesfrågor, mänskliga rättigheter, gemensam säkerhet och försvarspolitik, liksom medarbetarna i grupperna, som under de senaste åren - på samma sätt som föredragandena för länderna - gjort sitt bästa i denna fråga, så att vi alltid med stor majoritet kunnat klara av vår uppgift. Tillåt mig också att uttala vår stora uppskattning för det goda samarbetet med kommissionens framgångsrika förhandlingsledare, och tacka herr Verheugen personligen för detta samarbete. 
Vi har i dag tagit oss an en uppgift, där det beror på oss själva om denna kontinent skall återförenas. Det är möjligt för oss, att efter århundraden av tvister mellan nationalstaterna inte avskaffa dessa, utan sammanföra dem så att de aldrig mer kommer att kunna föra krig mot varandra. Vi befinner oss i en situation där vi kan utvidga det område av stabilitet, fred och välfärd, som vi haft under de senaste årtiondena i Västeuropa, till Central- och Östeuropa, och detta genom folkens fria beslut och inte genom något som helst tvång.
Samtidigt kan vi sammanföra denna europeiska kontinent på ett sådant sätt att den inte bara har en fredskraft inom sig, utan även är i stånd att utanför våra gränser gå i land med uppgiften att skapa fred, men också att tillvarata de egna intressena. Därför vill vi uttryckligen erinra alla nuvarande och blivande medlemsstater om artikel 11 i Nicefördraget, där skyldigheten att arbeta solidariskt tillsammans även i utrikesfrågor finns med. Detta är, tror jag, en punkt som är av stor betydelse just i dessa dagar.
(Applåder)
Tillåt mig att här också göra ett påpekande som tysk. Genom denna utvidgning av Europeiska unionen kommer mitt land i framtiden inte längre att ha någon yttre gräns, med undantag för gränsen mot Schweiz, och därmed inte längre någon gräns som skulle kunna vara en krigs- eller konfliktgräns. Vad detta betyder i mitt folks historia behöver jag i denna krets inte gå närmare in på. Jag tror att vi därmed uppfyller Konrad Adenauers önskan; han sade en gång att Tyskland politiskt måste flyttas ut ur sitt geografiska läge. Jag tror att det också är det bästa som vi kan göra för den fredliga utvecklingen, och jag vill just i dessa dagar tacka dem, bland de folk som nu kommer att anslutas, som har räckt oss handen. Den hand som vi fattar för att på detta sätt föra folken närmare varandra, även om regeringarna inte alltid har förstått det på alla områden. Jag vill i detta sammanhang också uttryckligen tacka den tjeckiske presidenten Vaclav Klaus för det uttalande han gjorde i mars i år.
Men det finns fortfarande mycket att göra. Det kommer att krävas avsevärda framsteg av kandidatländerna inom områdena för administration, juridisk förmåga, bekämpning av korruption och garanterande av minoriteternas rättigheter. Det är nödvändigt att den övervakningsprocess som sätts i gång noga följs också av Europaparlamentet, för att man på detta vis skall se till att gemenskapens regelverk iakttas i samtliga fall, naturligtvis med hänsyn till initialsvårigheterna och de övergångsbestämmelser som måste inbegripas.
Hit hör också att medborgarna i Europeiska unionen på så vis får samma rättigheter, att det inte längre skall finnas någon möjlighet till diskriminering, att det skall finnas ett rättsligt skydd mot diskriminering, och att det också finns en avgörande säkerhet. Därför är det meningsfullt att föra samman folken i Europa på detta sätt.
Jag tror att det är utomordentligt viktigt i sammanhanget att säga att Europeiska unionen naturligtvis också kan utvidgas med fler länder, och här står Bulgarien och Rumänien på tur. Men med denna utvidgning måste vi också göra en ny definition, nämligen av hur stor denna europeiska union kan bli, utan att överansträngas. Vi har skapat en union som utgör något helt nytt jämfört med alla allianser, nämligen en union, som gör den innerstatliga konfliktlösningen till ett instrument för konfliktlösning mellan folken. Med en gemensam rättsordning, med gemensamma institutioner är det inte någon normal allians, så som funnits tidigare. Vi måste se hur långt förmågan för denna praktiskt taget statliga ordning går, för att sedan på denna grundval säga: Europeiska unionen kan gå så här långt, längre klarar den inte av. Dessutom måste vi fortsätta diskussionerna, som kommissionen nyligen har tagit initiativet till, om hur vi sedan skall organisera förbindelserna till våra grannar, så att det inte byggs upp några nya murar i Europa, utan så att de som inte kan eller vill bli medlemmar i Europeiska unionen får bli grannar som åtnjuter ett privilegierat grannskap och som vi kan leva tillsammans med i fred.
Jag vill från utskottet för utrikesfrågor, mänskliga rättigheter, gemensam säkerhet och försvarspolitik uppmana er att i dag godkänna alla tio länderna.

Böge (PPE-DE)
Herr talman, kära kolleger! I sista minuten har man lyckats finna en kompromiss för att anpassa budgetplanen för åren 2004-2006 och därigenom garantera att vi i dag kan klara av vårt historiska ansvar, och samtidigt tillvarata denna kammares budgetbefogenheter och medbeslutanderättigheter.
Som föredragande från budgetutskottet om finansieringen av utvidgningen vill jag uttryckligen än en gång klargöra följande: Det har i dessa svåra förhandlingar aldrig handlat om att ifrågasätta överenskommelserna från Köpenhamn med kandidatländerna, utan om att betrakta dem som ett minimum som måste garanteras också av oss. Därför säger jag uttryckligen än en gång: Vi, Europaparlamentet, har i tidigare resolutioner - exempelvis i juni och september förra året - alltid varit med och lämnat massivt stöd till vissa förslag från kommissionen, exempelvis den stegvisa integrationen av kandidatländerna inom jordbrukspolitiken, eller de särskilda sammanhållningsreglerna för kandidatländerna.
I själva verket kunde en interinstitutionell kris undvikas i allra sista minuten, en kris som rådet uppsåtligt eller vårdslöst manövrerat oss in i, genom att bilaga 15 skulle upphöjas till Europeiska unionens primärrätt. Det hade säkert inte varit fel om man fram till den andra behandlingen hade fortsatt att förhandla om en anpassning av budgetplanen, eller också, i förekommande fall, gått tillbaka till artikel 272 i fördraget, men eventuellt skulle många där ute ha uppfattat det som en felaktig signal.
Föreliggande kompromiss har kommit till stånd genom användning av rättshjälpskonstruktioner - det måste jag kalla det -, genom sanering och reparation efter ett femte trepartssamtal, med hjälp av ett förfarande, som vi aldrig riktigt kan förklara för dem där ute. Detta är för övrigt ett belägg för hur nödvändigt det också är med en reform av det interinstitutionella agerandet. Fru Schreyer, jag vill uttryckligen säga att ni i måndags kväll gjorde ett viktigt inlägg för kommissionen, och med stor envishet bidrog till att ett resultat kunde uppnås.
(Applåder)
Jag vill också uttryckligen tacka det grekiska ordförandeskapet i rådet, som i ett svårt förfarande, så att säga som fångar i rådets förhandlingsmandat, i slutändan möjliggjorde det som kunde göras: Vi har kommit fram till en reglering. Men en sak kommer också att märkas i Broks resolution: Om ett enda ord i den gemensamma förklaringen ifrågasätts eller kränks, då blir också det interinstitutionella avtalet ogiltigt och kränkt.
(Applåder)
Vi har funnit en metod för att uttryckligen klargöra att anpassningen av budgetplanen kommer att genomföras på kommissionens förslag, tillsammans med rådet och parlamentet, på grundval av punkt 25 i det interinstitutionella avtalet. Vi har kunnat åstadkomma att vi för rubrik 3, inrikespolitiken, får de nödvändiga spelrummen för medbeslutandeförfarandena, som måste genomföras under loppet av detta år - just för program med europeiskt mervärde, som är viktiga för medborgarna, exempelvis forskning, Erasmus, Ungdom för Europa - så att vi sedan också kan slutföra medbeslutandet i ett förnuftigt förfarande med ett belopp som kompletterats med 480 miljoner i 1999 års priser.
Det var också viktigt för oss att det klargörs att om det ekonomiska stödet för Turkiet genom en de facto-revision överförs från rubrik 4 till rubrik 7, måste denna rubrik i framtiden lyda föranslutningsstrategi. Det är nu klarlagt att vi här så att säga har två grupper av länder - å ena sidan Bulgarien och Rumänien med stödet inför anslutningen, och stöd till Turkiet som ett kandidatland å andra sidan. 
Det gäller också att än en gång klargöra att i budgetförfarandet för 2004, som nu säkert förlöper på ett ordnat sätt, kan frågan om anpassningen av budgetplanen klaras upp utan någon som helst diskriminering genom underrubriker och begränsningar med avseende på de nya medlemsstaterna.
Vi har i ett svårt förfarande och även på basis av nödvändiga reparationer klarat av att fullständigt skydda parlamentets budgetbefogenhet och medbeslutanderättighet, och samtidigt visa att de europeiska institutionerna i slutet av detta svåra förfarande - även om det nästan blev en återvändsgränd - återigen har kunnat bevisa sin handlingsförmåga. Detta är ett positivt tecken gentemot kandidatländerna och de europeiska medborgarna.
(Applåder)

Colom i Naval (PSE)
Herr talman! I dag är en stor dag, och det faktum att vi har 25 flaggor vid sidan av den gemensamma europeiska flaggan är ett bevis på detta. Ni vet redan att jag hör till dem som skulle vilja att det endast fanns en flagga här i parlamentet, men i dag tycker jag att det är berättigat att alla flaggor finns med.
Budgeten brukar inte vara en känslobetonad fråga, men jag måste erkänna att det kanske särskilt för oss, som har levt mer än hälften av vårt liv i en demokrati, är en känsloladdad fråga att i dag besegla avtalet för att finansiera Europas demokratiska återförening.
Jag måste säga att allt gick enligt planerna, förutom en blunder från rådets sida - som jag skulle vilja kalla det för - som fördärvade slutet på resan och orsakade onödiga svårigheter: införandet av bilaga XV, som inte har funnits med i tidigare utvidgningar. Och denna bilaga påverkade parlamentets grundläggande befogenheter.
Det fanns två lika godtagbara alternativ: att betrakta bilaga XV som ett underförstått upphävande av det interinstitutionella avtalet och gå vidare i enlighet med artikel 172 - vilket förklarar hur några kolleger slutligen har röstat - eller att förhandla med rådet. Det var det senare alternativet som parlamentet valde att satsa på, förhandlingarna blev mycket hårda, och de ansträngningar som ordföranden för vårt budgetutskott, Terry Wynn, gjorde, förtjänar ett särskilt erkännande. Under förhandlingarna nådde vi en kompromiss som är fullständigt godtagbar och som jag kommer att rekommendera kammaren att godkänna.
Vi har nått två av de uppställda målen och jag tror att vi i några fall har gått längre än till att anpassa budgetplanen med anledning av utvidgningen. Som föredragande för budgetfrågor sedan många år tillbaka, vill jag betona att detta är den första översynen av en budgetplan som vi har lyckats genomföra på över ett decennium. Tack vare detta har vi rubrik 3 för den inre politiken, vilken kommer att fungera under de kommande åren, inte perfekt, men åtminstone tillräckligt bra.
Det kommer inte att finnas någon diskriminering mellan gamla och nya medlemsstater. Vi har nått en förklaring från medlemsstaternas företrädare, de som undertecknar avtalet. Det är en förklaring som har ett tolkande värde, som innebär att parlamentets och våra framtida kollegers, som kommer från de nya medlemsstaterna, demokratiska rättigheter bevaras.
Vi har likaså flyttat Turkiet till rubrik 7, vilket har en dubbel innebörd: vi sänder ett politiskt budskap till landet och vi får manöverutrymme i rubrik 4 för externa åtgärder.
Av dessa skäl, även om jag hade föredragit - det erkänner jag villigt - att bilaga XV skulle ha tagits bort, kan jag rekommendera plenum att anta detta avtal och jag anser att unionen och parlamentet kommer att kunna utvecklas i rätt riktning med hjälp av det.

Talmannen.
Jag vill ta till protokollet att jag hyser stor beundran för det arbete som har uträttats av utskottet för utrikesfrågor, mänskliga rättigheter, gemensam säkerhet och försvarspolitik och de kolleger och den personal som har sett till att vi har nått så här långt. Jag vill även uppmärksamma de extra förhandlingar som våra kolleger i budgetutskottet utöver den vanliga arbetsbördan har fört under de senaste veckorna och som lyckligtvis i elfte timmen ledde till resultat som är tillfredsställande, om än inte idealiska, för vårt vidkommande.

Yiannitsis
Herr talman, herr och fru kommissionär, ärade ledamöter, mina damer och herrar! Som tjänstgörande ordförande för unionens råd har jag i dag äran och nöjet att tala i Europaparlamentet om den allt överskuggande frågan om utvidgningen, och jag anser att det är ett privilegium för mig att i dag delta i denna debatt.
Denna dag är av historisk betydelse både för Europeiska unionen och för Europaparlamentet. Om en vecka, den 16 april, kommer dessutom Grekland som ordförandeland att ha glädjen att vara värd för den historiska ceremonin för utvidgningsfördragets undertecknande, på en historisk plats, på den antika marknaden, nedanför Akropolis. Trots dagens innebörd av ordet ?marknad? fick den antika marknaden i Aten en plats i historien av ett annat skäl: där föddes och utvecklades i själva verket för 2 500 år sedan begreppet demokrati, och symboliken i denna ceremoni, som vi har valt att förlägga till just denna plats, består i att demokratin och många andra värden som förknippas med demokratin är den gemensamma nämnare som genomsyrar vartenda hörn av Europeiska unionen. Vi är en värdegemenskap, och unionens och utvidgningens framgång är helt och hållet beroende av att dessa värden stärks och lever vidare.
De stater som kommer att ansluta sig till unionen utgör en del av vår gemensamma historia, vårt gemensamma arv och vår gemensamma kultur. Deras anslutning markerar slutet på den konstgjorda delningen av vår kontinent. I själva verket förverkligar vi i dag vårt mål att bygga ett Europa som grundar sig på idealen demokrati, pluralism, rättsstaten, respekt för de mänskliga rättigheterna och marknadsekonomi. Unionen har alltid arbetat i riktning mot detta mål. Det var också skälet till att unionen omedelbart efter Berlinmurens fall svarade på utmaningen och reagerade beslutsamt och kraftfullt på förändringen av det europeiska politiska landskapet. Den erbjöd en ram för och en utsikt till ett enat Europa. Den erbjöd ett Europa som bygger på valfrihet och solidaritet mellan sina medborgare. Unionens förbindelser med kandidatländerna har förstärkts gradvis genom olika processer, associeringsavtal, en strukturerad dialog om en rad frågor, anslutningskriterier och anslutningsförhandlingar, föranslutningsmekanismer och föranslutningsprocesser. Under alla dessa steg har Europeiska unionens ståndpunkt varit mycket tydlig: att se till att anslutningsprocessen är övergripande, framåtsträvande och vittomfattande till sin natur och att alla kandidatländer kan delta på lika villkor och ansluta sig till Europeiska unionen med lika möjligheter.
När anslutningsförhandlingarna inleddes klargjorde unionen att anslutningen måste innebära ett fullständigt erkännande av de faktiska och teoretiska rättigheter och skyldigheter som står i samband med unionen och dess institutionella ram, bland annat på området externa förbindelser, liksom att anslutningen måste innebära ett faktiskt och konkret genomförande av regelverket, däribland att inrätta en fungerande och trovärdig offentlig förvaltning. Vägen mot förhandlingarnas fullbordande var inte lätt. Det behövdes betydande och ofta smärtsamma ekonomiska reformer i alla de länder som ville ansluta sig. Tack vare alla sidors ihärdighet och beslutsamhet genomfördes dock dessa förhandlingar på ett grundligt, effektivt och öppet sätt, och jag tror att jag talar för alla dem som deltog när jag säger att vi är stolta över processen och dess utgång.
Jag skulle vilja ta tillfället i akt och tacka särskilt den närvarande kommissionsledamoten, Verheugen, som hade ansvaret för förhandlingarna, för hans enorma bidrag till hela denna process framgång. Förhandlingarna med de tio stater som snart kommer att ansluta sig slutfördes, som ni känner till, i Köpenhamn den 13 december förra året. De sammanhörande villkoren är mer än kända och finns med i det förslag till fördrag och i den anslutningsakt som förelagts Europaparlamentet. Vi anser att förhandlingsresultaten motsvarar det bästa möjliga resultatet och en rättvis överenskommelse. Som vi betonade 1993 bör unionen ha förmåga att uppta nya medlemmar och att samtidigt värna den europeiska integrationens dynamik. Med förhandlingsresultaten uppnås denna institutionella balans. Önskan å ena sidan att se till att de nya medlemsstaterna kommer att kunna dra full nytta av unionens hela politik vägs upp av behovet å andra sidan av att garantera att unionen är effektiv och konkurrenskraftig inom ramen för globaliseringen. Förutom det herkuliska och exempellösa arbete som utförts av rådet och kommissionen under denna process skulle jag vilja lovorda de oavbrutna och betydande ansträngningar som gjorts även av de blivande medlemsstaterna. Jag skulle dessutom vilja uttrycka mina uppriktiga tack till Europaparlamentet för det politiska stöd som det har gett oss under hela processen. Vi sätter särskilt värde på den öppna och konstruktiva politiska dialogen med era demokratiskt valda partner i var och en av de blivande medlemsstaterna. Detta arbete, som de gemensamma parlamentarikerkommittéerna slutförde, har varit ovärderligt liksom arbetet av flera av de parlamentariska utskotten. Det har bidragit avsevärt till att öka insikten i de nya medlemsstaterna om exakt vad anslutningen till unionen innebär. I dag har alla medborgare i de blivande medlemsstaterna blicken riktad mot oss. Några har redan uttalat sin vilja. De positiva resultaten av folkomröstningarna i Malta och Slovenien utgör ett tydligt och avgörande bevis på deras förtroende för morgondagens Europa.
Utvidgningen, mina damer och herrar, ger oss all anledning att vara optimistiska om Europa, även i dagens situation, när den internationella ekonomin och kriget i Irak tynger utvecklingen. För det finns många omständigheter som stöder denna optimism. Europeiska unionen som helhet har en sundare grund ur ekonomisk och finansiell synvinkel jämfört med en mycket stor del av övriga världen. Den har lyckats skapa ett centrum av relativ stabilitet. Den har infört en gemensam och trovärdig valuta och upprättat en gemensam ram för beslutsfattande, vilket garanterar EMU:s trovärdighet som internationellt monetärt centrum. Unionen har utvecklat en social modell som trots sin mångfald fungerar som en sköld mot osäkerhet och förtroendeklyftor. Unionen använder en unik tillväxtmodell som kombinerar det ekonomiska inslaget med ett bredare spektrum av sociala inslag som omfattar områdena sysselsättning, social integration och en rad andra frågor. Unionen genomför förnyelsen av sin politik genom precisa grepp på en rad centrala områden, som strukturpolitik eller jordbrukspolitik, för att värna sin tillväxtdynamik, sociala sammanhållning och förmåga att möta internationella utmaningar. Unionen hanterar sina interna problem genom att förnya sin institutionella ram, särskilt i ljuset av den fördjupade europeiska integrationsprocessen. Slutligen, i en rad frågor, som handel, investeringsflöden, tekniköverföring och arbetstagarnas rörlighet, skapar utvidgningen nya förutsättningar för unionens verksamhet och följaktligen nya möjligheter för det europeiska synsättet och den europeiska modellen i ett globalt sammanhang.
Jag skulle vilja avsluta mitt tal med två påpekanden. Det första påpekandet är att vi är inne i ett skede av spänningar. Medlemsländerna måste visa att vi kan få åsikterna att sammanfalla genom självbehärskning, ömsesidiga eftergifter, politisk vilja att stödja unionens dynamik samt stärkande av värdena demokrati, de mänskliga rättigheterna och solidaritet. Begreppet solidaritet uttöms självfallet inte inom ramen för vare sig förhandlingarna om frågor som rör finansiering från strukturfonderna, värnandet av den gemensamma jordbrukspolitiken eller andra enskilda frågor. Det genomsyrar ett mycket brett spektrum av unionens politik. Det andra påpekandet är att vi i detta skede, som utvidgad union, måste uppnå resultat på många olika fronter, och det i en nära framtid. Vi måste reparera följderna av de meningsskiljaktigheter som gav sig till känna på det utrikespolitiska området och som präglade Irakfrågan. Vi måste övertyga medborgarna i unionen och i länderna utanför unionen om att vi utgör ett centrum för värden som fred, stabilitet, förtroende och utvecklingsstöd, och vi måste reparera våra förbindelser med alla våra viktigaste partner med en systematisk och uppriktig kraftansträngning.
Mina damer och herrar! Europa tillhör de europeiska medborgarna utan undantag och diskriminering. Alla har rätt att delta i denna framtid. Utvidgningen för denna vision mycket närmare. Europeiska unionen välkomnar de blivande medlemsstaterna i förvissning om att en ny form och en ny dynamik kommer att uppnås, en dynamik av ett slag som även kom till uttryck i dessa stater under deras övergångsperioder, i samband med ekonomiska, politiska och sociala frågor och reformer. Det åligger oss alla att se till att utvidgningen blir en katalysator för en snabbare europeisk integration, en kraft som garanterar att Europa har förutsättningar att möta utmaningarna i en ny tid av internationella förbindelser.

Verheugen
Herr talman, herr rådsordförande, mina damer och herrar ledamöter! Ni beslutar i dag om en av de mycket stora framtidsfrågorna för vår kontinent. Bara ni, bara Europaparlamentet, har rätt att säga ?ja? eller ?nej? till anslutning av tio nya medlemmar. Inget annat parlament i Europa kommer att få säga ?ja? eller ?nej? till enskilda länder, utan alla andra kommer bara att få ratificera hela fördraget. Därför är det säkert det viktigaste beslutet som kammaren skall fatta i hela sin historia.
Vi närmar oss därför slutet av en mycket lång väg, som präglats av en stark vilja att äntligen övervinna den europeiska delningen. Jag är oändligt tacksam för att Europaparlamentet alltid lämnat sitt helt entydiga stöd. Jag tror att det också bör noteras att Europaparlamentet, som knappast något annat parlament i Europa, redan under det kalla kriget alltid tog upp frågan om det öppna sår som Europas delning utgjorde, och pläderade för en europeisk framtid, där folken genom fritt självbestämmande gemensamt kunde utforma sitt öde i demokrati och frihet.
Vi talar i dag i första hand om folkens och människornas öde. Vi talar om 70 miljoner människor i Europa, som har emotsett denna dag med oändligt stora förhoppningar och förväntningar, men som också med mod och beslutsamhet har jämnat vägen för ett fritt och enat Europa. Det är folk som åter intar den naturliga plats i vår mitt som de förtjänar. Det handlar om de miljoner människor, som i många år har tagit på sig svåra och djupgående reformer och förändringar, för att skapa moderna samhällen. Med en liten snegling på reformpolitiken eller reformdiskussionen i det ena eller andra medlemslandet får jag kanske här göra ett påpekande: Jag önskar mig i det ena eller andra medlemslandet åtminstone lite grand av den kraft, det mod och den beslutsamhet när det gäller reformer, som vi har påträffat i de blivande medlemsstaterna.
(Applåder)
Vilka folk talar vi om? Vad för de med sig till Europeiska unionen? Polackerna med sin tusenåriga historia som europeisk nation, som inte en enda dag funnit sig i ödet att tvingas leva under kommunistisk dominans, som i många år måst leva under krigsrätt, eftersom de försvarat sig, och som på ett helt avgörande sätt initierade den stora rörelsen i Central- och Östeuropa, som till slut ledde till sammanbrottet för hela det kommunistiska blocket.
Vi talar om Ungern, där man gjorde uppror redan 1956. Förra veckan påpekade jag i ett tal i Ungern att alla europeiska politiker i min generation nog fortfarande kan höra ropen på hjälp från ledarna för det ungerska upproret 1956, att vi inte kan glömma dem och att dessa rop på hjälp ännu i dag, nästan 50 år senare, fortfarande utgör en startsignal för de europeiska demokratierna. Det dröjde 50 år innan det kunde ges ett riktigt svar.
Vi talar om slovakerna och tjeckerna, som 1968 försökte få en ny inriktning på den europeiska historien, som därför måste utstå mycket lidande, och som med Charta 77 också åstadkommit ett betydande intellektuellt bidrag till att föra Europa ut ur diktaturen och det totalitära samhället.
Vi talar om litauerna, letterna och esterna, som aldrig blev tillfrågade om huruvida de ville bli en del av Sovjetunionen, som blev ett offer för andra världskriget och som förtvivlat ansträngde sig för att i årtionden upprätthålla sin nationella och kulturella identitet gentemot förryskningspolitiken, och som lyckades med det.
Om en eller annan ibland talar om att vi måste vara försiktiga så att vi inte får några nya medlemmar som inte delar våra värderingar, då frestas jag ibland att fråga vem som redan någon gång har gått emot sovjetiska stridsfordon med blotta händerna! Det är något mer än tio år sedan detta inträffade i Vilnius.
Vi talar om Slovenien, ett land som försökte gå sin egen väg redan i Titos Jugoslavien, och som genast efter kommunismens fall i Jugoslavien orubbligt satte kurs mot Europa, och som genom en folkomröstning, där 90 procent stödde anslutningen till Europeiska unionen, gav ett tecken på hur attraktivt vårt Europa fortfarande är för de unga nationerna.
Slutligen talar vi om Malta och Cypern, två länder som i Medelhavsområdet representerar våra gemensamma mål och värderingar, och som vill försvara dem. Det är de länder och folk som vi talar om.
Ni, mina damer och herrar ledamöter, har under många år följt dessa länders väg in i Europeiska unionen. Jag kan bara bekräfta det som redan sagts här. Vi var ense i kommissionen, Europaparlamentet och rådet om strategin och de enstaka stegen. Jag är mycket tacksam för det konstruktiva samarbete som detta möjliggjorde. Det var helt säkert anledningen till att projektet lyckades.
Därför är det här inte ett obligatoriskt moment, utan jag känner mig verkligen manad att rikta ett tackord till er, herr talman, till gruppordförandena, till föredraganden och ordföranden från utskottet för utrikesfrågor, mänskliga rättigheter, gemensam säkerhet och försvarspolitik, föredragandena för de enskilda länderna och ordförandena i de gemensamma parlamentariska utskotten. Ni har alla på ett viktigt och nödvändigt sätt bidragit till denna framgång. Ni har inte alltid gjort det lätt för mig, men det är ju inte heller parlamentets uppgift. Men jag vill nog säga att era påpekanden, era interventioner och även er kritik har bidragit till att vi kunnat definiera problemen bättre och finna gemensamma lösningar.
Rådets ordförande har påpekat att det nu är dags för undertecknandet, som äger rum den 16 april i Aten. Han har redan nämnt denna orts storartade symboliska betydelse. Det är ju inte bara den ort som skänkt världen demokratin. Det är ju den plats, där också ett par andra gamla europeiska idéer har uppstått, exempelvis tanken att samhällen måste regeras med hjälp av rättvisa, och tanken att ett samhälle hålls samman genom de enskildas ansvar.
Allt detta är idéer som vi inte gärna vill avstå från. Hur gamla de än blir, så är de ändå oerhört aktuella. Vi visar här att de nationella identiteterna och kulturerna i Europa, som är så värdefulla för oss, och som vi vill försvara, har starka gemensamma rötter.
Efter undertecknandet kommer ratificeringen. Jag är full av tillförsikt om att de folkomröstningar som skall hållas i de blivande medlemsländerna överallt kommer att ge ett klart och övertygande ?ja? till Europa, och visa att projektet Europa får ny fart och dynamik.
Beträffande ratificeringsprocessen i de enskilda medlemsländerna ser jag inga oövervinneliga politiska problem. Jag litar på att ratificeringen kommer att avslutas i rätt tid. Icke desto mindre vill jag än en gång säga att det är nödvändigt att fortsätta att stärka kommunikations- och informationsansträngningarna, så att medborgarna i medlemsländerna verkligen vet besked om det som sker här. Vi leder ingen valkampanj, men vi är beredda att informera, förklara och ge svar på medborgarnas berättigade frågor.
Jag måste här än en gång säga ett par särskilda ord om Cypern, och åter slå fast att det verkligen är ytterst sorgligt att vi några centimeter före mål till slut ändå inte klarade av att finna en politisk lösning för Cypern. Möjligheten att lösa Cypernkonflikten har aldrig varit så stor som nu, men vi skall inte ge upp. Jag vill än en gång understryka att kommissionen är beredd att stödja alla fortsatta ansträngningar som görs av Förenta nationerna, för att ändå finna en hållbar politisk lösning på Cypernproblemet. Kommissionen kommer därför också att göra det som står i dess makt för att stödja sådana projekt på Cypern, som tjänar till att minska och mildra den ökande bristen på jämvikt på ön och bygga upp ett förtroende mellan de båda gemenskaperna - den grekcypriotiska och den turkcypriotiska.
Arbetet i kandidatländerna är ännu inte fullständigt avslutat. Reformerna måste fullföljas och förberedelserna inför anslutningen måste fortsättas med full kraft. Jag kan försäkra er att kommissionen mycket noga kommer att iaktta hur de förpliktelser man åtagit sig under förhandlingarna kommer att genomföras. Sex månader före anslutningsdatumet, alltså under hösten, kommer kommissionen att lägga fram en omfattande övervakningsrapport. I den rapporten kommer vi noggrant att lista på vilka områden säkerhetsåtgärder eventuellt måste övervägas, om försummelserna inte åtgärdas i tid. En första runda i kontrollprocessen har redan avslutats. Resultatet var för övrigt anmärkningsvärt. Om man gör en jämförelse mellan det faktum att det finns tusentals skyldigheter, som vi har tittat på, och att vi i enbart 25 fall har uppmanat de blivande medlemsländerna att vidta brådskande åtgärder för att undvika förseningar, så är det ett mycket bra resultat. För övrigt kan jag informera parlamentet om att de åtgärder vi önskat redan har påbörjats i alla dessa fall.
Med adress till de blivande medlemmarna: Uppbyggnaden av effektiva förvaltningar och ett väl fungerande rättsväsende måste fortsättas och stödjas också efter anslutningen. Kampen mot korruption och brottslighet förblir en central uppgift. Genomförandet av mänskliga rättigheter och skyddet av minoriteter kommer fortfarande att stå på dagordningen. Många länder har framgångsrikt gått en lång väg. Men det finns öppna frågor och utmaningar, som den utvidgade unionen måste vara medveten om.
Samma sak gäller för det faktiska genomförandet av jämställdheten, ett område som jag fortfarande är lite oroad för, inte bara i de nya medlemsländerna, utan också i ett eller annat av de hittillsvarande. Det handlar om hur de svagaste i ett samhälle upplever förändringen.
Jag satsar på att Europaparlamentet i dag öppnar dörren på vid gavel för de tio staterna. Men jag är medveten om att, när beslutet fattas, inte allt tvivel är undanröjt hos alla här i kammaren eller hos den europeiska allmänheten. Vad kommer att hända, frågar någon sig, och andra undrar om unionen kommer att klara av det. Då vill jag säga: det stämmer att vi lyckades med den integration som vi hittills kunnat åstadkomma. Vi har uppnått fred, försoning och välstånd. Men samtidigt har vi också i Europa dyrt tvingats betala, framför allt de som tvingades leva bakom järnridån på grund av de politiska följderna av det andra världskriget. De fick lov att betala. Det delade Europa hade ingen verklig fred och ingen fullständig frihet.
Den möjligheten har vi först nu. Den möjligheten har folken i Central- och Östeuropa gett oss, som aldrig fann sig i att vara avskurna från den fria delen av kontinenten. Därför tror jag att denna chans måste tas emot beslutsamt och att framtiden måste utformas så att fred och frihet, säkerhet och välstånd kommer att prägla Europas ansikte under 2000-talet.
Låt mig därför, utan att krångla till det, besvara de avgörande frågorna. Är de nya medlemmarna politiskt och ekonomiskt tillräckligt bra förberedda? Mitt svar är att det är den bäst förberedda utvidgningen i unionens historia. Utsikterna till anslutning var knutna till en långtgående förändringsprocess i Central- och Östeuropas länder. Utsikterna till anslutning har avgjort vägvalet för denna förändring. Allt kommer inte att vara perfekt, och jag säger redan i förväg att det kommer att uppstå problem. Men kommissionen är fast övertygad om att gemenskapens politik och program kommer att fungera också med 25 medlemsstater.
Kommer de nya medlemmarna att stödja fördjupningen av integrationen, eller kommer integrationen att stagnera? Svaret är helt klart. De nya medlemmarna vill redan i sitt eget intresse ha en stark gemenskap. Genom dem kommer gemenskapstanken att stärkas, inte försvagas, och de som tror att vi får en rad medlemmar som till slut åstadkommer att Europeiska unionen återgår till att bli en frihandelszon, de kommer att missta sig. Det kommer inte att ske, utan det vi får är en ny entusiasm, ny fart och ny dynamik.
Förstår de nya medlemmarna att Europa är en värdegemenskap och inte någon mekanism för överföring av pengar? Också här är svaret ett klart ?ja?. Jag har redan förklarat det, när jag helt kort talade om de nya medlemmarnas förflutna. Dessa nya medlemmar behöver verkligen inte någon hjälpundervisning i fråga om demokrati. Naturligtvis räknar de också med solidaritet. Men ligger denna solidaritet inte åtminstone lika mycket i vårt eget intresse? Jag vet att de nya medlemmarna inte kommer att bedriva någon trångsynt nationell intressepolitik.
Kommer de nya medlemmarna att vilja bli delaktiga i en gemensam europeisk utrikespolitik? Också här: ja, och än en gång ja! Problemen under de senaste månaderna uppstod inte därför att de nya medlemmarna inte ville inordna sig, utan problemen uppstod eftersom det inte gick att besvara frågan om vilken som var den gemensamma europeiska hållningen som man kunde ansluta sig till.
(Applåder)
Konsekvensen för de nya medlemmarna är klar: Bara en stark gemensam utrikespolitik kan bevara dem från sådana konflikter, och därför är de positiva till en sådan gemenskap.
Den sista frågan, mina damer och herrar, är frågan till oss själva, nämligen: är vi själva tillräckligt förberedda? Här är mitt svar lite mer återhållsamt. Tekniskt sett ja. Alla nödvändiga beslut för att organisera utvidgningen har fattats. Men jag tror att långtgående reformer, som var nödvändiga även utan utvidgningen, blir ännu mer brådskande på grund av utvidgningen, och absolut inte får skjutas upp längre. Därför är konventets arbete så viktigt, och det måste krönas med framgång. Somliga säger att det hade varit bättre att göra allt detta i förväg. Kanske är det så. Men jag vet att vi inte kan låta de europeiska folken vänta längre, som nu i 13 år förberett sig på det stora ögonblicket. Och här vill jag säga att det europeiska hus, som de nya medlemmarna nu kommer att flytta in i, ännu inte är färdigt. De har nu möjlighet att delta i samtalet och besluten om hur huset faktiskt skall se ut.
När de tio nya medlemmarna har anslutits, kommer vi att ha gjort ytterligare framsteg i förhandlingarna med Rumänien och Bulgarien. Båda närmar sig målet. Vi kommer snart att vara 27, och först då har den nuvarande utvidgningsrundan avslutats. För Turkiet öppnades dörren i Helsingfors år 1999. I december förra året fick Turkiet i Köpenhamn en politisk tidtabell. I slutet av nästa år skall ett beslut fattas om Turkiet uppfyller de politiska förutsättningarna för en anslutning eller inte. Jag vill uppmuntra Turkiet att bibehålla kursen mot Europa, och då kan Turkiet förlita sig på att kommissionen skall avge en rättvis och objektiv bedömning.
För länderna på Balkan finns det utsikter till en anslutning. Deras egna reformansträngningar avgör inom vilken tidsram dessa utsikter kan förverkligas. Mina damer och herrar, den förestående utvidgningen är inte någon garanti för ett politiskt och ekonomiskt starkare Europa. Men den ökar våra möjligheter, den ökar vår potential att göra Europa redo för utmaningarna under 2000-talet och ge dess medborgare ett århundrade med fredlig utveckling, personlig frihet och individuella livschanser. Därför ber jag er att rösta ?ja? i dag!
(Applåder)

Poettering (PPE-DE).
Herr talman, herr rådsordförande, kommissionär Verheugen, kära kolleger! Detta är en betydelsefull, historisk dag. En dag av stor glädje och djup tacksamhet. Tillåt mig ett par personliga ord. Jag har haft privilegiet att tillhöra detta parlament sedan 1979. Om någon då vid det första direktvalet till detta parlament hade sagt till mig: ?Du kommer den 9 april 2003 att besluta om huruvida tre Sovjetrepubliker - Estland, Lettland och Litauen, huruvida stater i Warszawapakten - Polen, Tjeckien, Slovakien, Ungern och Slovenien - och de båda staterna Malta och Cypern skall anslutas till Europeiska unionen?, då hade jag svarat: ?Det är en storartad dröm, det är en storartad vision?. Men, kära kolleger, denna dröm, denna vision blir nu verklighet, och låt oss vara hjärtinnerligt tacksamma och glädja oss åt det!
(Applåder)
Mina damer och herrar, våra tankar går också tillbaka till den europeiska historien, eftersom vi bara kan utforma framtiden om vi känner till historien. De går tillbaka till de fruktansvärda, brottsliga åren under nationalsocialismen 1933-1945. Vi tänker på den 17 juni 1953, på de sovjetiska stridsfordonen i Budapest 1956 och i Prag 1968, och vi tänker på den storartade frihetsutvecklingen under 80-talet, på Solidarnocz, på människornas frihetsvilja i Europas östra och centrala delar, och vi tänker på murens fall den 9 november 1989.
Robert Schuman - vår gruppsal bär hans namn - sade redan på 60-talet: ?En dag kommer alla européer att höra till Europeiska gemenskapen, till Europeiska unionen, i frihet och i fred.? Detta har alltid varit vår grupps mål.
Jag vill säga ett hjärtligt tack till alla som har medverkat. Framför allt till föredraganden Elmar Brok, men även till föredragandena från budgetutskottet, Reimer Böge och Joan Colom i Naval, och även till er, kommissionär Verheugen, som representerar alla i kommissionen.
Kandidatländerna har redan väldiga ansträngningar bakom sig, och de har väldiga ansträngningar framför sig. Framför allt måste vi sammanföra och försona Europa i moraliskt och intellektuellt hänseende. Därför skulle vi ha uppskattat om den store presidenten Vaclav Havels och hans efterföljares, Vaclav Klaus, tjeckiska regering hade haft kraften och modet att också säga ett par ord av beklagande och sorg över att människor fördrivits. Vi måste åstadkomma försoning genom sanning, och det är nu vår gemensamma uppgift att se framåt.
Till dem som anser att det europeiska huset ännu inte är färdigt och att de därför inte borde rösta för utvidgningen vill jag säga: Vi har genomdrivit detta konvent, och vi kommer att arbeta hårt för att det snart skall finnas en europeisk författning, och att då alla européer gemensamt kan gå vägen in i framtiden, på en rättslig grundval. Den helt överväldigande majoriteten i vår grupp har - i största utsträckning enhälligt - sagt ?ja? till varje enskilt land. Ni är välkomna in i Europeiska unionen, in i vår värdegemenskap! Låt oss gemensamt följa detta gamla Europa, som ändå alltid förnyar sig, in i framtiden! Det önskar vi vår kontinent.
(Applåder)

Barón Crespo (PSE).
Herr talman, herr tjänstgörande rådsordförande, herr kommissionär! Jag tackar för ert arbete och gratulerar er arbetsgrupp.
Ärade kolleger! I dag har vi stämt möte med historien, med vår framtid som européer. Vi bankar på porten till den största utvidgning som vi någonsin har upplevt. Min grupp, den socialistiska gruppen, kommer att rösta för att dessa portar skall öppnas på vid gavel och för att vi skall ta ett stort kvalitativt kliv framåt, som gör det möjligt att återförena den största delen av Europas befolkning och vår kontinents yta, att öka Europas välstånd och mångfald.
Vi lämnar de förebyggande krigen, som använts som svepskäl, och de erövringar som ödelade vår kontinent under århundraden, bakom oss. Vi har infört freden som norm och vår lösning är att dela vårt öde i en union som grundas på gemensamma värden, respekt för de mänskliga rättigheterna, gott styre, rättsstaten, en konfessionslös union, där det andliga och det världsliga skiljs åt, och där man respekterar religiösa åsikter.
Rådets ordförande har sagt att vi kommer att fira denna händelse nästa vecka på marknadsplatsen Agora i Aten, som är en symbol för demokratin och för den inre marknaden; det blir vår utgångspunkt. Jag vill också påminna rådsordföranden om vad vi har Mellanöstern att tacka för - inte bara när det gäller de religiösa frågorna - utan även den äldsta rättliga text som vi känner till, lagtexten Hammurabi, som kommer från Mesopotamien.
Detta datum kommer självklart att markera en politisk milstolpe i vår unions historia, viktigare än München och Jalta. Europa återföds som en geografisk och politisk enhet, och Willy Brandts ord om den tyska återföreningen, ?Jetzt wächts zusammen was zusammengehört? [Det som hör ihop växer nu tillsammans], uppfylls. Jag vill också betona, som ett personligt minne, att jag för 12 år sedan som talman för parlamentet, meddelade att Alexander Dubcek hade tilldelats Sacharovpriset. Han var politisk fånge, men ett år senare mottog han Sacharovpriset här i parlamentet. Och Walesa som var en dissident, besökte också parlamentet ett år senare som president för Polen. Detta är det språng som vi har tagit och nu måste vi slutföra det genom att se till att tanken om att vi solidariskt skall dela vårt öde blir verklighet.
Detta är dock inte en slutpunkt; det är en utgångspunkt, och vi står i begrepp att genomföra ett oerhört stort projekt som saknar motstycke i historien. Det är en enorm utmaning för oss alla och vi måste övervinna våra tvivel, besvikelser och vår fruktan, och det är särskilt viktigt just nu, när historien har tagit en oerhört ironisk vändning och våra medborgare är djupt bekymrade för Bushadministrationens unilateralism, vilket har utlöst en stark oro i Europeiska unionen, och med tanke på att Förenta nationerna spelade en grundläggande roll i skapandet av Europeiska unionen.
Det finns de i parlamentet som anser att det skulle vara lämpligt att först återställa enigheten, att reparera det som har gått sönder, innan vi genomför utvidgningen. Andra fruktar att splittringen blir större. Jag vill på min grupps vägnar säga att vi, efter Köpenhamn, anser att pacta sunt servanda, att vi måste uppfylla våra åtaganden. Jag vill också säga till våra nya partner att vår interna osämja inte är deras fel. Vad vi måste göra är att tillsammans och i en solidarisk anda bygga upp Europa inför framtiden och övervinna den nationella egoismen för att nå en gemenskaplig solidaritet.
Herr rådsordförande! Låt mig komma med ett förslag. Nästa onsdag, den 16 april i Agora, kommer det att hållas en stor ceremoni med alla våra stats- och regeringschefer, de 15 nuvarande och de 10 som ansluter sig. Varför låter vi inte ceremonins höjdpunkt bli en gemensam europeisk förklaring på grundval av våra gemensamma värden? Det vill säga, att mana till en gemensam vilja för att ta itu med frågan om det irakiska folkets framtid, först genom humanitärt stöd och sedan genom att säkra deras framtid inom ramen för Förenta nationerna. Jag anser att detta skulle bli en storartad avslutning på denna viktiga ceremoni. Jag föreslår att ni tar upp saken med premiärminister Simitis; jag tror att det skulle vara mycket viktigt. En sådan förklaring skulle ge oss möjlighet att gå vidare med det europeiska projektet, att utvecklas mot ett enat Europa, som verkligen fungerar i praktiken.
Herr talman! Låt mig också nämna det faktum att vi har löst konflikten om budgeten. Jag vill tacka ordföranden för budgetutskottet, ordföranden för utskottet för utrikesfrågor, mänskliga rättigheter, gemensam säkerhet och försvarspolitik och alla föredragande som har lyckats vända på ett problem som kunde ha lett till en mycket hård och svår situation i parlamentet och som dessutom drastiskt skulle ha ändrat och begränsat Europaparlamentets befogenheter.
Om vi röstar ja denna vecka - min grupp är för det - tror jag att vi kommer att nå ett starkare och mer solidariskt Europa, vi kommer att förstärka våra grunder med en författning, vilket kommer att leda till att det gamla trädet Europa kommer att grönska på nytt. Vi kommer att kunna säkra freden för oss själva och för våra barn och också bidra till att befästa världsfreden.
(Applåder)

Malmström (ELDR).
Herr talman! Detta är i sanning en historisk dag. Jag känner mig stolt över att få stå här i kammaren vid det högtidliga tillfälle då vi röstar för att tio nya länder bjuds in som medlemmar i vår europeiska gemenskap.
Det är en historisk dag för Europa. För första gången enar vi nästan hela kontinenten på fredlig väg, med avtal, kompromisser och fördrag - inte med krig och erövringar.
Det är en historisk dag för Europaparlamentet som så länge har drivit på och stött hela utvidgningsprocessen. Vi går från 15 till 25 medlemsländer, från 626 till 732 ledamöter. Om bara om en månad får vi en första försmak av hur detta skall gå, när våra kommande kolleger då kommer hit som observatörer.
Det är en historisk dag även för den liberala gruppen. Vi har varit lidelsefullt engagerade i utvidgningen. Vi började redan för tre år sedan bjuda in blivande kolleger som ?virtuella ledamöter? för att de skulle få lära känna vårt arbete här i parlamentet. Kanske är vi den enda grupp i parlamentet som enhälligt röstar ett kraftfullt ja till samtliga tio länder, vilket jag är mycket stolt över. Vi är glada över att välkomna våra vänner som kolleger och för att tillsammans med dem kunna arbeta för en bättre framtid för Europas medborgare.
Ett enat Europa ger oss oerhörda möjligheter att arbeta för fred, stabilitet och demokrati på hela kontinenten, att bekämpa miljöförstöring och gränsöverskridande brottslighet och att öka välfärden för alla våra medborgare. De nya länderna kommer att bidra med nya friska ögon och idéer för att förbättra samarbetet, ge det ny dynamik. Dessutom kommer konventet att ge oss en konstitution inom de institutionella ramarna för att göra detta.
Trots att det inledningsvis kan bli lite kaotiskt kommer det ur detta att komma något väldigt gott, bara vi har tålamod. En berömd svensk dikt heter ?Kaos är granne med Gud?, och det passar bra i dag. EU kommer att vara inne i en konstant utvidgningsprocess under många år. Det är därför lika bra att vi vänjer oss.
Naturligtvis är vi, i likhet med andra kolleger, bekymrade över detta debacle när det gäller hur rådet hanterade budgeten och det interinstitutionella avtalet. Jag vill tacka kollegerna som har gjort det möjligt att finna en lösning. Men detta har aldrig kunnat användas som argument för att rösta nej till kandidatländerna. Även om vi beklagar att vi i Europa inte har kunnat enas om en gemensam linje vad gäller Irakkrisen, hade det varit djupt omoraliskt att hålla kandidatländernas medborgare gisslan för vad deras regeringar har gjort eller sagt. Hur kan vi begära att kandidatländerna ställer upp på en EU-linje när det inte finns någon EU-linje?
Trots att vi alla röstar ja i dag är vi inte okritiska. Det återstår en del problem och brister i kandidatländerna, t.ex. vad gäller respekten för minoriteter och kampen mot korruption. Detta lyfte kommissionsledamot Verheugen fram. Vi beklagar också djupt att det inte var möjligt att nå en överenskommelse om Cypern, så att en enad ö hade kunnat bli medlem. Vi förutsätter att alla kandidatländer använder den tid som återstår fram till fullt medlemskap till att arbeta med att förbättra rättssäkerheten, med minoritetsskyddet, kampen mot korruptionen, miljöfrågorna samt att ansträngningar görs för att bekämpa den omfattande människohandeln.
Efter utvidgningen räknar vi med att det kommer att finnas mekanismer som vakar över att alla medlemsländer, nya som gamla, följer och respekterar de värden som EU står för. Liberaler kommer aldrig att vara tysta varhelst det begås övergrepp mot mänskliga rättigheter och rättsstaten!

Wurtz (GUE/NGL).
Herr talman! De flesta i min grupp kommer att rösta ja till det förslag som gör det möjligt att underteckna fördraget om utvidgningen till tio nya länder.
Däremot kan gruppen inte godkänna Broks betänkande om resultatet av förhandlingarna mellan Europeiska unionen och kandidatländerna. Varför röstar vi annorlunda? Utan Europaparlamentets samtycke skulle dörren till Europeiska unionen automatiskt stängas, oberoende av vad medborgarna i dessa länder önskar. Men vilken åsikt vi än har om de villkor som råder i dag för utvidgningen anser vi att varje folk har rätt att fritt göra sitt val.
Om vi antog Broks betänkande skulle det, bortsett från rådets hårda slag mot budgeten, i stället innebära att vi godkänner de femton medlemsländernas sätt att leda och avsluta förhandlingarna om anslutningen. Men detta är den ömma punkten. För att detta historiska projekt skall lyckas anser vi att man förr eller senare måste ge en ny inriktning åt viktiga delar av den nuvarande synen på utvidgningen och det europeiska bygget i allmänhet.
Förvisso delar vi Broks uppfattning att utvidgningen kan bidra till, jag citerar, ?en allt fastare sammanslutning mellan de europeiska länderna och folken. Det skulle underlätta behandlingen av konflikter genom förhandlingar i de gemensamma institutionerna och på detta sätt främja freden och säkerheten i Europa och, jag citerar, ?garantera de europeiska medborgarnas inflytande? på det internationella planet. Därför röstar vi för förslaget.
Men jag fruktar starkt att det handlar om fromma önskningar utan allvarliga omprövningar av Europeiska unionens inriktning. Sålunda gläder sig Brok, jag citerar, åt att ?förhandlingarna ledde till positiva och eniga resultat?. Har man verkligen uppnått positiva och eniga resultat? Kanske under de officiella sammankomsterna, men vad anser folket? Har ni helt glömt de våldsamma reaktionerna i kandidatländerna mot de femton medlemsländernas inställning till jordbruksstödet, mot de klart otillräckliga krediter som står till förfogande fram till år 2006, mot inskränkningarna i den fria rörligheten för personer? Har man aldrig krävt att man i det liberala regelverk som har ålagts kandidatländerna skall ta större hänsyn till deras sociala problem, till sysselsättningssituationen, till deras bräckliga ekonomi samt till vissa nationella problem? Varje nation har sin egen historia. I verkligheten har dessa länder, på grund av det krav som är inskrivet i Köpenhamnskriterierna, nämligen att visa sig vara ?i stånd att möta konkurrensen från den stora europeiska marknaden?, förmåtts att införa privatiseringar och osäkra arbetsförhållandena i all oändlighet och att liberalisera byteshandeln, med risk för att skapa ett avgrundsdjupt handelsunderskott. Man har framhävt de låga lönerna som en komparativ fördel i konkurrensen. Man har utvidgat marknaderna utan att öka rättigheterna. Vad skulle hända med Europeiska unionen om vi lät den driva vind för våg med tjugofem medlemsstater? Hur skulle unionen kunna hoppas få något verkligt inflytande på världspolitiken utan förtroende från sina egna befolkningar?
I hela Europa, både i medlemsländerna och i kandidatländerna, visar erfarenheten att vi måste inleda en stor offentlig debatt, inte bara med regeringarna utan i samhället. Vilken uppfattning om Europa vill vi visa världen inför Förenta staternas fanatiska och krigiska unilateralism? Vilken genomgripande förändring av vår inriktning måste vi genomföra för att gå från ett liberalt Europa till ett Europa som verkligen är samhällsinriktat och solidariskt? Vilka reformer måste vi i första hand genomföra av våra institutioner för att engagera medborgarna i det stora förändringsarbetet av Europa? I det trefaldiga perspektivet för år 2004, dvs. utvidgningen, ett nytt fördrag och europeiska val, måste vi nu utkämpa en ädel kamp, från Strasbourg till Warszawa och från Helsingfors till Nicosia!
(Applåder)

Cohn-Bendit (Verts/ALE).
Herr talman, kära kolleger! Denna förmiddag har vi upprepade gånger fått höra att detta är ett historiskt möte, men att döma av antalet närvarande kolleger sker det i hemlighet. Det finns fler åhörare på läktarna än i detta parlaments kammare. Vi har tydligen problem med dessa historiska möten, men det är en annan historia.
För det andra har det sagts: ?Det framgår tydligt att det europeiska enande som vi upplever och som vi har önskat är en följd av den kamp som folken i öster för mot diktaturen, liksom efterkrigstidens Europa var en följd av de europeiska folkens kamp mot fascismen som hade behärskat Europa?. Följaktligen enar vi Europa enligt det konstitutionella och grundlagsenliga tänkesätt som vi omfattar, det vill säga ett demokratiskt tänkesätt som står i motsättning till diktatur. Jag tror inte att någon i denna kammare vill ifrågasätta detta, och därför kommer vår grupp att enhälligt rösta ja till anslutningen av alla de länder som står på listan i dag.
De östeuropeiska länderna, de länder som står i tur, är fascinerande och oroväckande samhällen. De är reformvänliga och konformistiska. De är samhällen som väntar sig att Europa skall ge dem en ?europeisk livsstil?. De är samhällen som vill ha en behagligare framtid. De är samhällen som, delvis, önskar sig en demokratisk stabilisering, vilket de behöver. Därför tror jag att ett enhälligt och rättframt ja till utvidgningen är viktigt.
Men problemet är mer komplicerat när det gäller vår möjlighet till utvidgningen - och här kan jag inte helt hålla med om vad kommissionsledamot Verheugen har sagt. Några av medlemmarna i min grupp kommer inte att rösta för Broks betänkande, därför att de anser att vi inte är vuxna denna historiska händelse. Vi har inte lyckats att åstadkomma den utveckling av Europeiska unionen som krävs för utvidgningen. Vi kan ge många exempel på detta. Det handlar inte bara om understöd till jordbruket utan om vår oförmåga att reformera vårt gemensamma jordbruk, vilket beror på nationell egoism. Det handlar om vår oförmåga att på grund av nationell egoism skapa ett socialt Europa. Det handlar om vår oförmåga att uppnå konvergens, inte bara på det monetära området utan också på de sociala och politiska områdena.
Denna historiska dag är det därför viktigt att med ett uttryck sammanfatta den overkliga situation vi just nu befinner oss i. Efter en ?institutionell våldtäkt? har vi blivit tvingade att ge vårt historiska samtycke inom ramen för ett gemensamt uttalande som betyder detsamma som: ?Det var egentligen inte så allvarligt, och ingen skada är skedd?. Det är så vi är i färd med att skapa detta framtida Europa. Därför säger jag att bortom de dramatiska händelserna i denna trilogi, som har varat i ett oändligt antal dagar, är det vår gemensamma framtid som står på spel. Vår gemensamma framtid, som kanske inskränker sig till en enda sats: vill vi vara reformivrare eller konservativa? Vill vi äta kakan eller ha den kvar?
Situationen är mycket enkel. Om vi vill bevara ett Europa som liknar det som i dag består av 15 länder kommer utvidgningen att skapa en kris, och vi kommer att uppleva flera hemska kriser, därför att det inte kommer att fungera. Det är dåraktigt att tro att ett råd bestående av 25 länder kan uppnå enhällighet. Det är dåraktigt att tro att man kan uppnå enhällighet för komplicerade beslut, framför allt vad gäller utrikespolitiken. I ert betänkande säger ni, herr Brok, att vi måste förstärka våra transatlantiska förbindelser. Jag håller med er, förutsatt att vi förändrar dem helt och hållet. Det utvidgade Europa är ett annat Europa än det som växte fram ur 50-talet. Det är ett oberoende och självständigt Europa, som förhoppningsvis är stolt över detta, och som måste tvinga amerikanerna att ändra sig i en grundläggande fråga: Vi är inte okritiska bundsförvanter utan bundsförvanter, när det passar oss. När vi har lust att säga nej, säger vi nej. Men om detta står det ingenting i ert betänkande. Den som reser till Förenta staterna i dag vet att det är ett språk som amerikanerna har svårt att förstå. Därför säger jag: Den som säger ja till utvidgningen i dag måste också säga ja till ett konvent som kan åstadkomma en genomgripande förändring av den institution som Europa i dag utgör.

Pasqua (UEN).
Herr talman, kära kolleger! Vi har undgått det värsta. Under några dagar, några veckor, har vi deltagit i ett psykodrama. Förvisso hade parlamentet rätt att yrka på att återfå de förmånsrätter som hade blivit en aning naggade i kanten. Men samtidigt konstaterar jag med tillfredsställelse att sunda förnuftet segrade. Inför det beslut som vi måste ta i dag hade det nämligen varit en skymf för hela Europeiska unionen, om vi inte hade kunna överbrygga dessa svårigheter, och de som skall förena sig med oss hade fått en känsla av att än en gång bli tillbakavisade eller åsidosatta.
Vad gäller det beslut som vi skall fatta denna förmiddag genom att anta det framlagda förslaget, vill jag genast säga att min grupp kommer att svara ja så gott som enhälligt. En enda av oss kommer att lägga ner sin röst; alla andra kommer att rösta för förslaget. De kommer att göra det med öppna ögon, och när de gör det kommer de att ha en känsla av att, å ena sidan, utplåna de ärr som fanns kvar på det gamla Europas kropp, som - enligt vissa - utgör de svåra följderna av kriget och, å andra sidan, av att sona en orättvisa, eftersom de länder som efter Jaltaöverenskommelsen befann sig på andra sidan om järnridån och som på detta sätt inte bara förlorade sitt oberoende utan också sin kulturella identitet äntligen har återfått dem.
Jag tillhör dem som beklagade - vilket jag redan har haft tillfälle att säga i denna kammare - att vi efter Berlinmurens fall inte kunde visa oss storsinta och öppna vår famn för våra bröder i öster, något som hade varit förenligt med våra traditioner. Jag har varit rädd för att vi till slut skulle fastna i ändlösa, byråkratiska diskussioner. Gudskelov har vi kommit undan. Därför kommer det beslut som vi skall fatta i dag att ge oss möjligheten att utplåna dessa ärr.
Vi gläder oss också åt att de folk som förenar sig med oss, de folk som hade förlorat sin kulturella identitet och som nyss har återfunnit den genom inträdet i vår Europeiska union, kommer att bidra till att förändra den på ett påtagligt sätt. Jag vet inte om alla inser det, men jag tror att friheten samtidigt kommer att tjäna på det här liksom det mellanstatliga samarbetet, medan federalismen kommer att förlora. Detta perspektiv gläder mig. Jag vill påpeka att om vi av någon anledning inte hade förmått överbrygga de svårigheter som har dykt upp under det psykodrama som vi har upplevt hade vi dragit ett löjets skimmer över oss.
Låt oss därför vara glada över denna positiva utgång, även om den inte är helt tillfredsställande för alla. Parlamentet kommer att få andra tillfällen att försvara sina förmånsrätter. Vi har i varje fall gjort det viktigaste. Europa återförenas. För oss handlar det nämligen inte om någon utvidgning utan om en återförening. De som nu förenar sig med oss är våra bröder. De borde aldrig ha skiljts från oss. Vi är glada över att återfinna dem.

Speroni (NI).
Herr talman! Låt mig påminna om att huvudmålet i Fördraget om Europeiska unionen är att främja den ekonomiska utvecklingen. Jag hoppas ingen glömmer det när vi diskuterar att utvidga unionen med de nya länderna. En sak till: bland dessa nya länder finns Cypern. Cypern är delvis ockuperat av utländska soldater. Så länge Cypern är en fristående stat är detta en fråga för Republiken Cypern. Den dag Cypern blir medlem av Europeiska unionen blir det oacceptabelt att turkiska trupper ockuperar en del av vår union!

Schröder, Jürgen (PPE-DE)
Herr talman, herr rådsordförande, kommissionär Verheugen! När Europaparlamentet i dag - som jag hoppas - med mycket stor majoritet kommer att rösta för anslutningen av Republiken Tjeckien till Europeiska unionen, då kan de enskilda ledamöternas motiv för detta beslut avvika från varandra inom vissa gränser. Motiven kommer emellertid att sammanstråla i fråga om en punkt, nämligen den att vi med vår omröstning vill ta tillvara en möjlighet, en historisk möjlighet!
Jag är helt medveten om hur försiktig man bör vara när man använder begreppet ?historisk?. Ändå finns det situationer där det vore fel att ignorera händelsernas faktiska dimension, och i dag står vi inför en situation med en sådan historisk räckvidd. Ändå har jag som ansvarig föredragande för Republiken Tjeckien ingen anledning att reagera översvallande eller rentav euforiskt. I det förflutna har de många okvalificerade yttringarna från vissa tjeckiska politiker varit alltför frustrerande, yttringar, som kunde tillskrivas de aktuella valkamperna. Ändå bör vi akta oss för att neka det tjeckiska folket, ett folk i Europas mitt, att anslutas till Europeiska unionen bara därför att opportunister, vars namn väl knappast någon kommer att minnas om tio år, har spårat ur verbalt. Invändningen kvarstår att det inte handlar så mycket om de många små och stora opportunisterna, utan om en eventuell kvarvarande effekt av presidentdekreten, som hos oss är kända under namnet Bene?dekreten.
I fråga om denna punkt har tjeckerna den självpåtagna skyldigheten att uppfylla det kriterium som fastslagits i Köpenhamn, enligt vilket det inte får förekomma någon diskriminering av minoriteter. Om någon i Tjeckien efter anslutning till Europeiska unionen ändå skulle bryta mot detta, så kan och kommer EU som en rättsgemenskap att vidta motsvarande åtgärder.
Att varken regeringen eller parlamentet i Tjeckien hittills har visat intresse för Europaparlamentets resolutioner, är beklagligt och orsakar besvikelse. Det har redan vår gruppordförande påpekat. Emellertid bör den politiska gest som gjorts av president Vaclav Klaus inte ignoreras. Det faktum att den högste tjeckiske representanten, för några få veckor sedan i mars och med anledning av årsdagen för den tyska ockupationen av Böhmen och Mähren, beklagade bortdrivandet av sudettyskarna, är ett uppmuntrande tecken. Det är ett steg i rätt riktning, som förhoppningsvis kommer att följas av flera.
I varje fall är det även i fortsättningen viktigt att ha tålamod i umgänget med varandra, för bemästrandet av historien låter sig knappast pressas in i en tidsmall. För övrigt bör ingen tro att enbart tjeckerna har problem med att bearbeta sin historia, detta fenomen finner man inte bara överallt i de tidigare östblocksstaterna, utan även beprövade medlemsstater i Europeiska unionen har då och då problem med det.
I samband med bemästrandet av det förgångna bör man beakta en sak: Vi vänder oss helt rätt mot kollektiva fördömanden, men gör inte de människor samma sak, som inte vill ha tjeckerna med i EU, bara därför att man inte kan stå ut med några av tjeckerna. För, som det redan har sagts i dag, vi ansluter inte regeringar, vi ansluter inte partier och grupper, utan människor, vi ansluter folk! I detta fall det tjeckiska folket, och att ta med det tjeckiska folket i Europeiska unionen bör vara och kommer att vara nyckeln till att utveckla en ny rättskultur, nämligen Europeiska unionens rättskultur, även i detta land.
Om tjeckerna får stanna kvar utanför, är inget vunnet. Först när särskilt den tjeckiska ungdomen kan röra sig och utvecklas i en vidare demokratisk miljö kommer de sår, som utan tvivel fortfarande finns på alla sidor, att läkas, för att förhoppningsvis en dag vara helt borta. Människorna i dagens Tjeckien, som inte kan göras personligen ansvariga för det som hände före deras tid, bör och måste få möjlighet att med samma rätt och samma skyldigheter ta del av den europeiska värdegemenskapen.
I dag äger den viktigaste omröstningen i denna mandatperiod rum. Låt oss vara medvetna om den historiska räckvidden för denna omröstning, låt oss utnyttja vår möjlighet genom att med stor majoritet rösta för Tjeckiens anslutning. Och som sachsisk ledamot vill jag säga till mina grannar: Drazí p?átelé, vítáme Vás srde?n?. 
(Applåder)

Gahler (PPE-DE)
Herr talman, mina damer och herrar, kära kolleger! Som föredragande för Estland är jag glad att kunna rekommendera kammaren att rösta för Estlands anslutning till Europeiska unionen. Den som liksom jag haft privilegiet att under tio års tid och i olika funktioner regelbundet kunna besöka detta land, kan bedöma vilken väg Estland har tillryggalagt sedan man återfick sitt oberoende. När man föreställer sig vilka extra nackdelar landet måste övervinna, jämfört med de icke-baltiska reformstaterna i Centraleuropa, är det nästan ett under att Estland kunde påbörja anslutningsförhandlingarna i den första gruppen.
Landet var två år försenat när reformerna påbörjades. Vid uppbyggnaden av regeringsstrukturerna på nationell nivå måste landet nästan börja på noll, eftersom man var en annekterad del av Sovjetunionen. Det var nödvändigt att integrera de ryssar som utlokaliserats där flera årtionden tidigare och avhjälpa de enorma miljöskador som var en militär kvarlåtenskap från Sovjetunionen. Den estniska reformmodellen är och har alltid varit, oberoende av regeringsväxlingar, konsekvent: vid privatiseringen, i valutapolitiken, i frågor som gällde skattesystemet och i andra sammanhang. Man har sagt ett obegränsat ?ja? till de möjligheter som den tekniska omvandlingen erbjuder. Den beredskap med vilken människorna inom det privata området, inom ekonomin och förvaltningen använt sig av den moderna teknikens möjligheter kan tjäna som ett exempel också för andra delar av Europa. Vad återstår för ett litet råvarufattigt land annat än att kombinera hjärna och teknik? Exportstrukturen i Estland bevisar att man nu med framgång förverkligar detta högteknologiska mervärde.
Kampen mot korruptionen är mer framgångsrik än i andra stater i regionen: Kommissionen säger i sin framstegsrapport 2002 att korruptionen i Estland uppenbarligen fortsätter att vara ett relativt begränsat problem. Att det i Estland och i andra baltiska stater, trots den stora ryskspråkiga minoriteten och trots den tragiska roll som Sovjetunionen spelat i dess historia, inte uppkommit några som helst etniska spänningar, kan tillskrivas de estniska regeringarnas sansade politik och deras beredskap att följa de europeiska partnernas förslag på vägen in i EU.
En punkt där jag direkt vill rikta mig till de estniska medborgarna är folkomröstningen den 14 september. Om ni fortfarande är tveksamma till om ni skall rösta ?ja?, så fundera över om det är möjligt för ett land av Estlands storlek och med dess geografiska läge att stå ensamt i dagens värld. När det gäller den materiella nyttan visar alla hittillsvarande erfarenheter att vid varje utvidgning har alla dragit nytta av den, dvs. Estland kommer att utvecklas bättre om det är en del av EU.
Jag är också medföredragande för Litauen och där delar jag också den uppfattning som föredraganden har, som kommer att rekommendera en anslutning. Litauens reformprocess var inte riktigt lika konsekvent och våldsam som i Estland, framför allt inte under den första hälften av 90-talet, men jag är imponerad över hur Litauen har hämtat in försprånget, senast från och med 1996, och där fanns mycket att göra, liksom i alla andra länder, på alla områden som gäller gemenskapens regelverk. Ett särskilt problem, både i diskussionen med EU och bland den egna allmänheten, var uppgiften att utarbeta och finansiera ett koncept för nedläggningen av kärnkraftverket i Ignalina, och ge människorna i staden Visaginas och dess omgivning några framtidsutsikter. Jag tror att vi där gemensamt kommit en bra bit på väg.
När det gäller tillfredsställande transitbestämmelser från och till Kaliningrad, f.d. Königsberg, får vi inte lämna Litauen ensamt när det gäller att genomföra vårt krav på förenlighet med Schengen. Jag är inte nöjd med hur det faktiskt går. Just det som jag flera gånger har varnat för har nu inträffat: i praktiken innebär det komplikationer och mer byråkrati för de resande, och i förhållande till Ryssland finns det utrymme för spänningar. Detta kan inte ligga i någon av de inblandade parternas intresse, och Vitryssland, grannen vid Litauens östra gräns, innebär ytterligare en osäkerhetsfaktor när det gäller om allt kan fungera.
Trots alla problem som fortfarande måste lösas skriver vi i dag ett stycke europeisk historia. Jag delar många kollegers uppfattning att denna omröstning om anslutningen av tio länder är den viktigaste omröstningen under denna mandatperiod. Jag är tacksam över att jag med min röst får ge ett betydande bidrag till att hjälpa den europeiska historien ett stort stycke på väg. Till dem som tror att de måste rösta emot detta, vill jag säga: Historien kommer att lämna er utan avseende och varken acceptera era påstådda eller era faktiska motiv. Ni har fortfarande möjligheten att utan att förlora ansiktet besluta om den gemensamma framtiden för det större Europa. Till Estland, Litauen och de andra vill jag ropa ett hjärtligt välkommen till Europeiska unionen: köike head, Eesti ja tere tulemast Europa Liitu och viso kogerauso Lietuva ir sveiki atvike ? Europos S?jung? !
(Applåder)

Poos (PSE)
Herr talman! I min egenskap av föredragande för Cyperns anslutning har jag äran och glädjen att be alla mina kolleger att rösta för ett samtycke till artikel 49 i fördraget.
I mitt sista inlägg som föredragande vill jag passa på att tacka mina kolleger i utskottet för utrikesfrågor, mänskliga rättigheter, gemensam säkerhet och försvarspolitik samt delegationen till den gemensamma parlamentarikerkommittén EU-Cypern, som har varit ett stort stöd för mig under de gångna åren. Jag vill också tacka kommissionen, framför allt kommissionsledamot Verheugen och herrarna Maurer och Van Der Meer samt republiken Cyperns regering och ambassadör Theophilou, som har givit oss regelbundna och fullständiga upplysningar om förhandlingarnas gång.
Vi beklagar alla att den plan för en övergripande förordning om den cypriotiska frågan som lades fram av FN:s generalsekreterare inte lyckades. Den författningsstruktur som han hade föreslagit för den återförenade ön motsvarade modellen för en modern och demokratisk federalstat, med fullständig respekt för den kulturella identiteten och självständigheten hos de båda delar som den består av. Dessutom gav den en europeisk vision åt öns båda gemenskaper. De som förkastade planen för en övergripande förordning, därför att de fortfarande förespråkar existensen av två skilda stater, bär ett tungt ansvar inför historien. Som Kofi Annan skriver i sin rapport av den 1 april 2003 till säkerhetsrådet hoppas Denktash, trots de genomgripande förändringar som har inträffat, fortfarande att de realistiska förhållanden som råder inom ?landområdet? en dag skall betraktas som lagenliga.
Ur juridisk synpunkt finns det emellertid inte två skilda stater på Cypern. Säkerhetsrådets resolution 541(1983) förklarar utropandet av TRNC (Turkcypriotiska Republiken Norra Cypern) för ?ogiltigt? och ber alla medlemsstater att inte erkänna någon annan cypriotisk stat än republiken Cypern. När anslutningsfördraget undertecknas och ratificeras blir hela ön Cypern följaktligen, ur juridisk synpunkt, medlem av Europeiska unionen. Under nuvarande omständigheter kan Europeiska unionens domsrätt och gemenskapens regelverk emellertid inte tillämpas i norra delen av ön, så länge som den turkiska ockupationen varar. Därför innehåller anslutningsfördraget en klausul om bemyndigande. Den tillåter rådet att, efter förslag av kommissionen, förhandla om nödvändiga åtgärder för att tillämpa gemenskapens regelverk i norra delen, så snart hindren för återföreningen är undanröjda.
Den fredsplan som FN:s generalsekreterare har lagt fram ligger kvar. Många argument får de befintliga parterna - grekcyprioter, turkcyprioter och i synnerhet Turkiet - att överbrygga de hinder som hittills har verkat oöverstigliga. Europeiska unionen är redo att när som helst välkomna ett återförenat Cypern, på villkor att det styrs enligt regler som överensstämmer med internationell rätt och med våra egna principer.
I väntan på detta välkomnar Europeiska unionen med stolthet ett land vars europeiska hemortsrätt inte kan ifrågasättas av någon. Dess kulturella och ekonomiska bidrag är obestridliga. Landets ekonomi kommer att förstärkas avsevärt den dag då en varaktig fred har etablerat sig i Mellanöstern. Även på det politiska planet väntar vi oss starka impulser och aktiv medverkan från Cypern. Till sist vill jag meddela att Cypern, vad gäller den irakiska frågan, har vägrat att upplåta sitt territorium för alla militära operationer och har förklarat sig villigt att helt och hållet ansluta sig till den gemensamma hållning som har intagits av de europeiska institutionerna. Er föredragande ser här ett exemplariskt uppträdande, som han skulle vilja rekommendera alla nuvarande medlemsländer att följa och även alla framtida medlemsstater.
(Applåder)

Schroedter (Verts/ALE)
Herr talman, herr rådsordförande, herr kommissionär! Jag kan i dag berätta att en framgångsrik process har slutförts. Lettland har uppfyllt villkoren för medlemskap i Europeiska unionen. Det är inte mig man skall applådera i dag i samband med denna framgång. Det är kollegerna från det lettiska parlamentet, det är den lettiska regeringen, det är människorna i de lettiska förvaltningarna och befolkningen i Lettland som vi måste gratulera till ett grandiost maratonlopp när det gäller att anpassa lagarna och förbereda medlemskapet i Europeiska unionen. Mig däremot kan man hedra enbart därför att jag fått ta del av denna framgångshistoria och emotionellt följa den ett stycke på vägen. Det vill jag här tacka kollegerna i Saeima, det lettiska parlamentet, för, samt regeringsföreträdarna, förvaltningarna och människorna i Riga, Liepaja och i Letgale. Därmed har jag bara nämnt några få, men det är betydligt fler som har gett sig tid att diskutera med mig om hur man kan utforma denna anslutningsprocess på ett optimalt sätt. De var de som fick lov att klara av en verkligt smärtsam anpassningsprocess; utan att ta hänsyn till värnandet av det som redan fanns. Allt ifrågasattes, allt granskades med tanke på sin lämplighet för att integreras i Europeiska unionen.
Jag kan därför bara ge er en rekommendation: rösta för Lettlands anslutning till Europeiska unionen! För Lettland gäller samma sak som för andra kandidatländer. Även här finns det kritik, viktiga områden måste fortfarande förbättras. Här syftar jag på nödvändigheten att stärka förvaltningen framför allt på regional nivå, så att man där kan fullgöra sina kontrolluppgifter inom ramen för gemenskapens regelverk. Jag syftar på att ännu mer måste göras för rättssystemet, så att det fungerar bättre, och jag skulle också önska mig att integrationsprogrammet för den rysktalande befolkningen fullföljs med mer entusiasm, och att hindren på vägen mot medborgarskap sänks. Men vi vill trots detta inte gå miste om gemenskapen med Lettland, dess kultur, dess språk och dess reformvilja, för det är en vinst också för oss.
Men, och här vill jag instämma med några av de föregående talarna, problemet med denna utvidgning ligger hos oss. Låt oss titta på oss själva i Europeiska unionen! Vart har entusiasmen tagit vägen när det gäller att reformera institutionerna? Hur är det med reformglädjen avseende jordbrukspolitiken? Hur är det med modet när det gäller att reformera strukturfonderna? Vart tog modet vägen när det handlar om att säga till befolkningen att man måste sluta att värna om det man har, för att få till stånd en framgångsrik ny utformning av unionen? Vart har öppenheten tagit vägen när det gäller att erkänna att reformer ibland gör ont? Vi 25 medlemmar måste gemensamt söka nya vägar, och jag är övertygad om att det inte är Lettland som är bromsklossen, utan det är vi som bromsar. Även om unionen är trög när det gäller att utforma denna historiska process, får vi inte ge Lettland och befolkningen där skulden för detta, för landet var reformvilligt, medan vi inte var det. Därför måste vi också se till att det sker förändringar här, och jag är övertygad om att erfarenheterna, entusiasmen och modet i Lettland kan hjälpa oss med det. När Lettland blir medlem av Europeiska unionen, när den entusiastiska unga befolkningen där blir en del av Europeiska unionen, då kommer den också att bli en del av den motor som driver på reformerna här i Europeiska unionen. Där är jag mycket optimistisk.
Avslutningsvis vill jag också rikta ett par mycket personliga ord till er. För mig personligen uppfylls i dag en önskan, nämligen att vännerna Tjeckien, Polen och Ungern, som då gav oss modet till en förändring i DDR, kan ansluta sig och utforma Europa tillsammans med oss. Vi kan tacka även dem för Tysklands enande. Det bör vi inte glömma, och det vill jag framför allt säga till de kolleger som funderar på att inte rösta för Tjeckiens anslutning. Vi är skyldiga våra grannländer stor tacksamhet.
(Applåder)

Souladakis (PSE)
 föredragande. (EL) Herr talman, herr rådsordförande, herr och fru kommissionär, kära kolleger! Jag tackar först av allt kollegerna i utskottet för utrikesfrågor, mänskliga rättigheter, gemensam säkerhet och försvarspolitik, som genom att utse mig till föredragande av betänkandet om Litauen har gett mig möjlighet att i dag delta i denna ytterst intressanta och viktiga debatt i parlamentet. Och jag vill också tacka kollegan Gahler, som för en stund sedan bidrog även han till vår diskussion om Litauen. Jag var i alla fall närvarande.
Mina damer och herrar! Litauen, ett av de tio länder som ansluter sig till Europeiska unionen, för med sig hela den historiska börda som hela Europa bär på: kultur, konflikter och historia. Vi har alla emellanåt bestämt oss för att bryta denna utveckling, att samla alla de europeiska folken kring värden, kring principer. Litauen har sina egna problem. I dag är dock inte rätt dag att diskutera hur mycket närmare man har kommit en lösning på problemet med Kaliningrad, Ignalina eller något annat. Vi måste koncentrera oss på vår gemensamma politiska uppgift Vi har alla ansett att det Europa som vi bygger är ett Europa av värden, kultur, historia och prövningar, men även av framtid och hopp. Om vi i dag frågar de europeiska folken vad de förväntar sig av oss, de politiska uttrycken för Europas ledarskap, säger de: fred, demokrati, tillväxt, social rättvisa och frihet. Det är just dessa värden som vi måste svara mot. Jag upprepar: Litauen har utstått sina prövningar. Det har vi alla gjort. Vi färdas dock i dag längs en väg av hopp, längs en väg av visioner, längs en väg som sannolikt kommer att visa sig vara mycket intressant under färden.
Jag vill i dag uttrycka mina särskilda känslor som grek, eftersom det historiska namn som angår oss alla, nämligen Europa, är av grekiskt ursprung och har kulturella och civilisatoriska inslag. Europa var Zeus följeslagerska. Moder till Minos, Sarpedon och Rhadamanthys. Men om man granskar det historiska förloppet i kombination med dess mytologiska aspekt konstaterar man att det beskriver de kulturella, ekonomiska och andra kontakterna mellan folken och människorna i centrala och östra Medelhavet mer allmänt. Det fanns från början ett inslag av kultur. Det fanns från början ett inslag av kvalitet.
Kolleger! Låt mig även, just på grund av min härkomst, uttrycka min rörelse över att Cypern ansluter sig tillsammans med Litauen och de andra länderna och tacka alla Europeiska unionens organ, och särskilt kollegan Poos, som har hanterat denna så besvärliga fråga på ett utmärkt sätt och funnit den bästa möjliga lösningen. Cypern, Afrodites ö, eller som den samtida poeten säger, ett ?gyllengrönt löv utslängt i havet?.
Kolleger! I dag måste vi alla vara både seriösa och optimistiska. Vi måste släppa allt det som vi emellanåt har klagat på och se till att bilda oss en ny uppfattning. Vi är alla Europa! Varken det nya eller gamla! Vi är det Europa som vi har byggt - det allra bästa som medborgaren har gett till mänskligheten! Och en vädjan till det grekiska ordförandeskapet, eftersom vi alla säger att det är det kulturella inslaget som förenar oss i Europa: det finns två viktiga texter, ?Gravskrift över Perikles? (?????????? ??? ??????????";) och ";Alexander den stores ed"; (";????? ??? ??????? ??????????";); det skulle inte vara dumt om de översattes, om de översattes till alla Europeiska unionens språk - även de nya - som princip-, värde- och kulturtexter.
Avslutningsvis, välkommen Litauen! Välkommen Cypern! Välkommen Malta! Välkomna allesammans, såväl ni som ansluter er till Europeiska unionen i morgon eller i övermorgon och ni som ansluter er 2007 som alla andra som godtar de principer och värden som vi alla delar.

Queiró (UEN)
Herr talman! Bland de länder som har framträtt i ansträngningarna för att närma sig Europeiska unionen inför en anslutning finns Ungern, vars utveckling och realitet jag objektivt har försökt följa i egenskap av föredragande i detta parlament. I dag har ögonblicket kommit för Europaparlamentet att uppfylla fördraget om Europeiska unionen och arbetsordningen och ta formell ställning till dessa länders kandidatur. Det handlar när det gäller de Central- och östeuropeiska länderna om länder och befolkningar som i vår union hoppas återfinna respekten för sina identiteter och sitt oberoende, med en kollektiv säkerhet och ekonomiskt välstånd som förnekades dem av de kommunistiska diktaturerna som underkuvade dem under nära 40 år.
Vårt ansvar är alltså oerhört stort för att deras förväntningar inte skall svikas. Kanske just därför säger Elmar Brok träffande i sitt betänkande om slutsatserna om utvidgningen att anslutningen inte är ett mål i sig självt utan en utgångspunkt för de nya ansträngningar som följer. Detta är sant och vi bör erkänna det. Men det är också sant att det steg vi tar här i dag är ett historiskt landmärke av stor politisk betydelse på grund av de stora effekter som det oundvikligen kommer att medföra, inte bara i den utvidgade unionen, utan på själva den europeiska kontinenten som unionen, genom sin storlek, börjar att blandas ihop med.
Det är ju naturligt att det dyker upp frågetecken och rädslor inför den utmaning som en återförening av två världar innebär som de senaste decennierna tyvärr har haft så olika utvecklingsnivåer. Men i denna osäkra tid som skapats av Irakkrisen och även i en tid då förtroendet för våra egna möjligheter har minskat måste vi också betona att anslutningen av tio nya länder är ett utmärkt prov på Europas livskraft, ett bevis på politisk vilja att ge positiva och demokratiska lösningar på de utmaningar som historien bär med sig framöver.
Herr talman! Ungern ansökte om anslutning till Europeiska unionen den 31 mars 1994. Anslutningsförhandlingarna inleddes fyra år senare, i mars 1998. Från början hörde Ungern till de kandidatländer där framstegen, framför allt i anpassningen till den inre marknadens krav, var tydligast, vilket på ett odiskutabelt sätt bidrog till att hålla förhandlingarna levande. Den ungerska ekonomin kännetecknas trots ett offentligt underskott som ligger högt av en tillväxtnivå som är bland de högsta i Europa, den lägsta inflationsnivån som har uppmätts de senaste tio åren och en relativt låg arbetslöshetsnivå, och det är därmed en av de effektivaste ekonomierna i regionen.
Landet har också haft en av de högsta direktinvesteringarna i utlandet bland kandidatländerna och dessutom utgör dess bruttonationalinkomst nästan 13 procent av den totala bruttonationalinkomsten i de tolv kandidatländerna. Det är uppenbart att denna påtagliga ekonomiska ansträngning tveklöst har varit till förmån för Ungern under anslutningsförhandlingarnas gång, framför allt om vi tar hänsyn till hur snabbt landet antog mekanismerna för en marknadsekonomi, efter 40 års planering, och som förvisso uthärdade det sociala pris som denna process vållade de minst skyddade.
Detta betyder dock inte att det har varit lätt att få till ett avtal om vissa kapitel i förhandlingarna. På det känsliga konkurrensområdet till exempel, eller när det gäller kulturpolitiken och den audiovisuella politiken, och även budgetfrågor och finansiella frågor bland andra, har vi kunnat följa de permanenta ansträngningarna för att komma över svårigheterna, dels från kommissionens sida, dels från de ungerska myndigheternas sida. Men förutom de tekniska aspekterna av förhandlingarna skulle jag vilja påminna om vissa fakta som har kännetecknat den sociopolitiska verkligheten i Ungern under perioden för dessa förhandlingar.
De resolutioner som har antagits här i parlamentet de senaste åren har satt en rad rekommendationer i förgrunden, framför allt för att främja arbetet med reformer för att integrera romerna, förbättra den sociala dialogen, stärka kampen mot korruption och organiserad brottslighet, stärka ett oberoende rättsväsen, minska de regionala skillnaderna och förbättra miljökvaliteten och även ett strängt iakttagande av de bestämmelser som styr de statliga marknaderna.
Vi insisterar också på det nödvändiga att fastställa en effektiv institutionell och administrativ ram för planering och tillämpning av struktur- och sammanhållningsfonderna. I dag kan vi konstatera de betydelsefulla framstegen på dessa områden och att de ungerska myndigheternas ansträngningar varit konsekventa och säkert kommer att fortsätta. Herr talman! Vi har hört olika ansvariga ungerska politiker förklara att Ungern är inställt på att fortsätta vägen mot integration, och de har uttryckt sitt stöd till ett starkt och solidariskt Europeiska unionen, utan att glömma behovet att bevara nationella identiteter och kulturer. Dessa ansvariga anser sig ha större möjligheter att uppnå sina mål i Europeiska unionen än att stå isolerade i sina lösningar på de positiva eller negativa konsekvenserna av globaliseringen.
Detta är den avgörande frågan för det ungerska folket som inom de närmaste dagarna kommer att gå till folkomröstning. Kära kolleger! Folket kommer som alltid att vara suveränt och diktera lagen vilken vi bör respektera till fullo. När det gäller oss är jag säker på att Ungern, en av de äldsta staterna i Europa kommer att återta sin plats i Europa, en plats som landet alltid har haft, som medlem av Europeiska unionen den 1 maj 2004. Därför ber jag i egenskap av föredragande för Ungern stolt och tillfredsställd här i vår kammare, mina kolleger att stödja denna kandidatur som avslutar åratals ansträngningar och arbete och öppnar horisonten mot ett nytt Europa.
(Applåder)

Stenzel (PPE-DE)
Herr talman, herr rådsordförande, herr kommissionär, ärade kolleger, framför allt kära vänner i kandidatländerna, som i dag med spänning följer vårt beslut. Sedan jag började min verksamhet inom Europaparlamentet har jag deltagit i utvidgningsprocessen. Jag fick vara med och utforma den i de mest olika funktioner - som ordförande i den gemensamma parlamentarikerkommittén EU-Polen, nu som ordförande i kommittén EU-Tjeckien och som föredragande för Malta.
Liksom alla andra är jag vittne till en historisk process, som kommer att medföra en varaktig förändring av EU. Någon utvidgning av denna omfattning, med tio stater i Central-, Nord- och Sydeuropa, har aldrig tidigare ägt rum. Det var därför riktigt att Europaparlamentet redan före rådet och kommissionen var mån om att inte än en gång göra en indelning av Europa, och bedöma varje kandidatland för sig enligt dess individuella framsteg. Det gläder mig att jag i dag tillsammans med hela gruppen från österrikiska folkpartiet kan lämna vårt samtycke till de resultat från Köpenhamn som nämns i Broks betänkande, liksom till alla som ansöker om anslutning. Låt mig först som föredragande motivera mitt samtycke till Maltas ansökan om anslutning.
Denna lilla östat är ett land som är mycket djupt präglat av europeisk kultur och historia, och som befinner sig i ett exponerat geopolitiskt läge. Liksom alla kandidatländer har också Malta tvingats fatta djupgående politiska och ekonomiska beslut, för att uppfylla Köpenhamnskriterierna. Men detta har lett och leder fortfarande till en modernisering av de ekonomiska och samhälleliga strukturerna i detta land, där man har klarat av och kommer att klara av språnget från ett skyddat ösamhälle till en socialt inriktad ekonomi på den europeiska inre marknaden, som är konkurrensen vuxen.
Europeiska unionen har därvid på ett generöst och förstående sätt kommit Malta till mötes, exempelvis med övergångsfrister på känsliga områden, i fråga om varven, en andra bostadsort, och till och med när det gäller önskemål om skattemässiga undantag, och naturligtvis också med möjlighet till subventioner för jordbruket. Malta har insett denna möjlighet. Malta var det första land som genomförde en folkomröstning, med ett överväldigande deltagande, varvid 53 procent röstade för en anslutning till EU. Men denna folkomröstning är inte bindande. Det krävs också att parlamentet ratificerar anslutningsfördraget. Huruvida man får en parlamentarisk majoritet för detta, kommer att avgöras vid det kommande valet den 12 april.
Jag har som föredragande alltid bemödat mig om att undvika att blanda mig i landets inrikespolitiska beslut. Det gör jag fortfarande, och jag vill på intet sätt föregripa hur malteserna väljer. Låt mig bara säga så här mycket: Vi från Europaparlamentet har alltid stött Maltas ansökan om anslutning till EU, och vi välkomnade att deras ansökan, som ju under mellantiden suspenderats i två år, förnyades i september 1998, och att Europeiska rådet i Helsingfors fattade beslut om anslutningsförhandlingar med Malta. Det är en unik chans för Malta. Någon andra chans av detta slag kommer man inte att få. Jag hoppas verkligen att vi den 1 maj 2004 får hälsa Malta välkommet som EU-medlem.
EU:s utvidgning med de baltiska staterna har emellertid också en nordlig och en centraleuropeisk dimension. Här talar jag nu som österrikiska. Vårt land har i dag unionens längsta yttre gräns, och detta trots att vi ligger mitt i Europa. Genom utvidgningen flyttar Österrike från ett perifert läge i EU in till centrum, till centrum av ett område från vilket just vi österrikare kan förvänta oss ekonomiska impulser, tillväxt och sysselsättning. Österrikiska folkpartiet har alltid bekänt sig till Europeiska unionen och till utvidgningen. Genom min delegation röstar partiet i dag för denna utvidgning, och vid toppmötet i Aten bifalls utvidgningen av den österrikiska förbundsregeringen.
Vi förväntar oss emellertid inte bara ekonomiska fördelar av denna utvidgning. Detta har jag alltid betonat som ordförande i den gemensamma parlamentarikerkommittén med Polen och Tjeckien. Denna utvidgning är en återförening av Europa. Vi förväntar oss framför allt ett bra grannskap med de länder som vi historiskt sett har varit knutna till i århundraden, men som vi varit skilda från på grund av två världskrig och den hemska delningen av Europa under det kalla kriget. Jag tar inte för givet att vi genast kan lösa alla problem med våra grannländer efter anslutningen, men vi kan säkert lösa dem bättre och lättare när de anslutit sig. Därför propagerar jag för att alla kandidatländer skall godkännas, och ber parlamentet att ge detta godkännande. Det är en viktig historisk akt, som också kommer att hjälpa oss att bemästra det förflutna, att också få lättare att visa vilka gester som vi förväntar oss av vårt grannland Tjeckien. Jag är optimistisk om att vi kan räkna med sådana gester, särskilt efter den tjeckiske vice premiärministern Mare? uttalande i går i vår grupp. I den andan vädjar jag i min delegations namn och ger i Europaparlamentet delegationens samtycke till de tio kandidatländernas anslutningsansökningar.
(Applåder)

Gawronski (PPE-DE)
Herr talman! I dag är vi i denna kammare vittnen till en rättvis och moralisk handling: europeiska länder, länder som är lika europeiska som de som redan ingår i unionen, men som av en historisk tillfällighet och utan egen förskyllan har hamnat utanför den konstlade gräns som dragits upp på vår kontinent, kommer tillbaka till Europa, kommer tillbaka till oss. Vi hälsar deras återkomst med glädje och beundran, beundran på grund av allt det lidande de tvingats genomgå, det heroiska mod de visade under de långa decennierna av kommunistisk diktatur. 
Bland de länder som återkommer till Europa spelar Polen en speciellt viktig roll, och inte bara för att det landet är det största, utan för att det var där, i Polen - vilket vi blev påminda om av kommissionsledamot Verheugen, som vi vill tacka för det enorma, goda arbete han utfört - som kampen för frihet från tyranniet började, en kamp som sedan tjänade som exempel och uppmuntran för andra länder. Utan Polen och - låt mig påminna om en ledare som i dag är bortglömd - utan Lech Walesa hade kanske Berlinmuren ännu inte fallit.
I detta ögonblick som är så viktigt för vårt parlament kan man knappast låta bli att i minnet återuppliva de fyra åren av anslutningsförhandlingar, förhandlingar som ofta varit svåra och komplicerade på grund av skillnaderna i utvecklingsnivå mellan de olika länderna. Men om polackerna har lyckats övervinna svårigheterna och i dag slutför sina förhandlingar så är det tack vare en enorm ansträngning från samhällets sida, tack vare landets entusiasm och insatserna från de olika regeringarna i Warszawa som samtliga, oberoende av politisk färg, kämpade för ett gemensamt, strategiskt mål: att deras land skulle bli medlem av Europeiska unionen.
Men än är det inte slut: det hårda arbetet med att modernisera landet måste fortsätta om det skall kunna utnyttja medlemskapet på bästa sätt. Och här måste jag redovisa en viss oro, något som vi redan pekat på tidigare, när det gäller den statliga förvaltningens öppenhet, korruptionen och mediernas oberoende ställning, men jag är säker på att Polen skall klara även det provet.
Även vårt parlament har spelat en viktig roll genom att stimulera anslutningsprocessen. Ibland har vi skickat budskap om solidaritet och uppmuntran, ibland varningar, men hela tiden konsekvent och beslutsamt, och därför har allmänheten i kandidatländerna uppfattat Europaparlamentet som en trovärdig församling, besluten att på nytt hela ett stympat Europa och skapa rättvisa.
Vårt beslut att öppna Europa för de länder som redan hörde dit var ett politiskt beslut, inte ett ekonomiskt. Det byggde inte på siffror och balansräkningar, för de hade inte motiverat denna process. Beslutet grundades på vår syn på rättvisa.
Det smärtar mig i det här sammanhanget att behöva konstatera att vissa av mina kolleger inte upplever denna känsla av rättvisa utan i stället tänker lägga ned sin röst i dag eller till och med rösta mot anslutningen av skäl som man eventuellt kan respektera, men inte dela, åtminstone inte i mitt fall. Det minst acceptabla av de skälen är det som innebär att detta ?nej? blir en form av utpressning, nästan ett straff för de länder som uttalade sig positivt om det amerikanska ingripandet i Irak. Det innebär att man förvägrar kandidatländerna en rätt som vissa medlemsstater lyckligtvis - jag upprepar: lyckligtvis - har utövat fritt.
Herr talman! Låt mig avsluta med en notis, en kort personlig parentes: jag är till häften polack och till hälften italienare, men jag försäkrar att i denna fråga - när det gäller kriget i Irak - är jag mycket stoltare över min polska hälft, för Polen skickade 200 soldater till Irak för att strida, som så många gånger tidigare under historiens gång, för vår frihet, för allas vår frihet.
(Applåder)

Volcic (PSE)
Herr talman! Nya kulturer tillför de enskilda medlemsstaterna och den europeiska familjen ett mervärde och en ny säkerhet. Det är möjligt att detta är det ögonblick när glasen är halvfulla, när vi känner optimism och ser fördelarna, men självklart kommer svårigheterna, det ögonblick när glasen är halvtomma. De europeiska socialisterna har alltid med övertygelse kämpat för ett utvidgat Europa. I det arbetet har de länder som vetter mot Medelhavet och som utgör övergången till Centraleuropa spelat en viktig roll. Vi är positiva till öppna dörrar för den som vill komma med i den europeiska familjen, men det finns ingen automatisk rätt att bli medlem av vår klubb: medlemskapet erövras genom mycket och hårt arbete, vilket kandidatländernas förhandlare känner till.
Jag är föredragande för Slovenien, det rikaste bland kandidatländerna, med europeiska traditioner även när det gäller institutionerna. Huvudproblemet under den förberedande fasen var att skynda på de juridiska-administrativa processerna och att lösa problemen som lämnades olösta av föregående regim. Det handlade med andra ord om en likartad, men mindre komplicerad, process jämfört med vissa andra kandidatländer. Även när kandidatländerna blivit medlemmar återstår för samtliga att förverkliga de löften som avgetts. De betyg som de internationella organisationerna ger Slovenien talar om en fungerande marknadsekonomi och respekt för Köpenhamnskriterierna, de kriterier som anger den nivå som skall uppnås när det gäller de grundläggande friheterna.
Av misstag kom det med ett stycke i betänkandet som gäller kampen mot bedrägerier, korruption och narkotikahandel. Det handlar om fenomen som visserligen existerar, men i betydligt mindre omfattning än när det gäller andra länder, och därför kan omnämnandet eventuellt skapa obalans i texten. Den bästa lösningen vore att stryka det stycket. Ännu en teknisk anmärkning: termen ?avnationalisering?, som jag presenterade i originaltexten, har översats med ordet ?privatisering?, men det innebär något helt annat.
På vägen mot det nya Europa har vi nu hunnit mycket långt och dagens sammanträde är närmast en generalrepetition inför det som kammaren kommer att bli en vacker dag. Parlamentet godkänner det arbete som kandidatländerna har utfört och som Europeiska rådet kommer att uttala sig om. Nicefördraget öppnade en snabbare väg för utvidgningen och bestämde tidsplanen som skulle följas och som, trots alla svårigheter, hittills har respekterats. På samma sätt som de tidigare utvidgningarna av Europeiska unionen har medfört ekonomiska fördelar, förstärkt demokratin och institutionerna, så är vi övertygade om att det även blir så denna gång.

Wiersma (PSE)
Herr talman! Då jag 1997 utsågs av Europaparlamentet till föredragande för Slovakiens ansökan om medlemskap i Europeiska unionen fick jag deltagande blickar från vissa kolleger. Hade detta land någon chans med tanke på regeringen Meciars suspekta och auktoritära form? Om någon hade frågat mig då om landet skulle anslutas till EU vid samma tidpunkt som de andra Visegradländerna skulle jag förmodligen ha svarat nekande. 
Lyckligtvis förlöpte det annorlunda, och jag kan här i dag vid detta högtidliga tillfälle helhjärtat rekommendera att låta Slovakien ansluta sig till Europeiska unionen. Detta land är inte underlägset de andra kandidaterna på medlemslistan för nästa år. Eftersom Slovakien inte togs upp i den första förhandlingsgruppen på grund av att man inte uppfyllde demokratiska kriterier har landet i högre grad än de andra kandidatländerna prövats och testats i fråga om rättsstatens kvalitet. Jag har redan mottagit klagomål över detta vid något tillfälle, men landet har kanske i högre grad än andra länder gjorts medvetna om vikten av de värden som Europeiska unionen baseras på.
Efter valet 1998, som innebar slutet på tiden för Meciar, har en påtaglig förbättring skett tack vare introduktionen av den direktvalda presidenten, den demokratiska decentraliseringen av styret, det ökade oberoendet av den rättsliga makten och åtgärderna för att förbättra minoriteternas situation.
Några problem är dock så envisa att ingen lösning står att finna meddetsamma. De utgör således i viss bemärkelse ett hot för det slovakiska samhället. De är inte unika. Också andra kandidatländer brottas med dem, men allvaret i dessa underskattas ibland. Man får alltså välkomna att den slovakiska regeringen också har lagt fram seriösa åtgärder för Europaparlamentet. Jag syftar på kampen mot korruption och på förbättringen av romernas situation. Vi har talat mycket varmt för båda dessa punkter under de gångna åren. Alltför varmt anser vissa personer. Vi påstås ha varit för otåliga. Att ta itu med dessa problem tar tid. Det kan så vara, men tack vare vårt tjat - för att använda det ordet - händer det nu äntligen något. Vi har fått löften som vi kan ta upp med de nya medlemsstaterna efter anslutningen.
Rådet i Köpenhamn formulerade ytterligare två kriterier. Jag har kunnat konstatera att Slovakien uppfyller marknadskraven. Den interna debatten om detta ämne är stundtals så radikal att jag kan fråga mig om man verkligen har fördjupat sig i den sociala marknadsekonomins principer. Också i Slovakien finns behov för en aktiv myndighet som strävar efter social jämvikt och anstränger sig för utvecklingen av de fattiga regionerna.
Vad beträffar förmågan att utföra all gemenskapens lagstiftning skiljer sig landet inte från de andra kandidatländerna. Man har uppnått mycket, men uppgiften är ännu inte avklarad och om detta har det redan sagts mycket i dag, också beträffande de andra länderna. Vi inväntar den kommande framstegsrapporten från Europeiska kommissionen. Jag hoppas - i synnerhet vad gäller förberedelsen för användandet av gemenskapens fonder - att slovakerna blir klara i tid för att också verkligen kunna absorbera dessa pengar.
Varken i mitt senaste betänkande - i dag igen - eller i motiveringen som jag skrev i min rekommendation saknas alltså kritiska kommentarer. Det har man i Slovakien så sakteliga vant sig vid från min sida. Jag har under alla de år som jag har arbetat med detta försökt att förhålla mig som Europaparlamentets föredragande och inte som Slovakiens ambassadör. Det är ett arbete som tillhör andra, och de har uträttat det utmärkt.
Naturligtvis har jag blivit smittad genom intensiv kontakt med Slovakien och dess invånare. Det rykte som Meciar har skaffat dem förtjänar de absolut inte. Jag beundrar det sätt på vilket en av de yngsta staterna i Europa har lyckats ta sig ur ett komplicerat förflutet och det tempo i vilket man har uppnått samma nivå som de andra. Nu är ögonblicket alltså inne för att gå vidare tillsammans.
(Applåder)

Schaffner (PPE-DE)
Herr talman! Först vill jag lyckönska Elmar Brok till det goda arbete han har utfört, för att vi i dag skall kunna rösta om en text som är avgörande för vår historia. Jag samtycker helt och hållet till den allmänna innebörden i detta betänkande och de stimulerande avsnitt som det innehåller. I mitt eget betänkande tillåter jag mig emellertid att starkare betona vissa sidor som har betydelse för genomförandet av den inre marknaden.
Först och främst gäller det att införa ett verkligt oberoende rättsligt och administrativt system i kandidatländerna. Mycket återstår att göra vad gäller förfarandet för urval, utbildning och bedömning av domare. För övrigt bör en sammanhängande reform av den offentliga administrationen vara ett prioriterat mål. Opartiskhet är oundgängligt inom dessa områden. Dessutom förhindras alltför ofta den fria rörligheten för personer, vilket är en hörnsten i den inre marknaden, framför allt genom bristen på erkännande av yrkesmeriter. Slutligen vill jag uppmuntra våra blivande medlemsstater att öka sina ansträngningar i kampen mot förfalskade varor och piratkopior, ett bevis på respekten för den immateriella och den industriella äganderätten.
De synpunkter som jag nyss har lagt fram visar på områden som Europaparlamentet åtar sig att bevaka. Denna vaksamhet har möjliggjorts tack vare åtgärder som, lägligt nog, har genomförts av Europeiska kommissionen för de perioder som föregår och följer efter anslutningen. Säkerhetsbestämmelser som är speciellt knutna till den inre marknaden kan tas i bruk, om man inte respekterar de förpliktelser som är en följd av anslutningen, och som har åberopats som en varning inför anslutningen. Man måste förstå att dessa bestämmelser utgör ett extra säkerhetsnät. Därför uppmanar jag kommissionen, EU:s verkställande organ, att ta hänsyn till dessa frågor i sin slutrapport, som skall vara klar i november 2003.
Slutligen vill jag betona det viktiga ögonblick vi just nu upplever, och som vi kommer att uppleva den 16 april i år. De sista dagarna har tyvärr förmörkats av Irakkonflikten, av den ståndpunkt som regeringarna i Central- och Östeuropa har intagit och nyligen genom problemet med finansieringen av utvidgningen. Men att inte rösta för ett samtycke vore detsamma som att ge en mycket olycklig signal till kandidatländerna, där folkomröstningar har inletts. Tidsramen måste respekteras. Låt oss bereda plats för vår gemensamma framtid!

Rack (PPE-DE)
Herr talman! Utskottet för konstitutionella frågor välkomnar utgången av förhandlingarna med de tio kandidatländerna. Det gläder oss att vi med denna utvidgningsrunda kan hjälpa till att övervinna det osaliga arvet efter konflikterna och delningen i Europa, men vi påpekar också att allt ännu inte är avklarat. Vi får framför allt inte ta medborgarnas samtycke till utvidgningen för givet, varken i kandidatländerna eller i medlemsstaterna. Vi behöver i detta sammanhang mycket information, och vi skall akta oss för att göra propaganda. Det krävs arbete för att övertyga medborgarna, och särskilt i gränsregionerna är det viktigt att detta arbete organiseras så att det mottas på rätt sätt bland medborgarna.
I detalj kan man, förutom dessa allmänna påpekanden, betona ytterligare en del saker, särskilt när det gäller valet av den 1 maj 2004 som anslutningsdatum. Utskottet för konstitutionella frågor välkomnar i detta sammanhang att vi vid Europaparlamentets sammanträden till dess redan kommer att ha observatörer från kandidatländerna. Vi välkomnar att vi till den 1 maj också kommer att ha nya kommissionsledamöter. Vi anser också att det är riktigt att den nya kommissionen skall påbörja sitt arbete redan i november 2004. Men vi beklagar djupt att alla dessa beslut har fattats utan någon som helst rådfrågning av Europaparlamentet. Vi uppmanar absolut rådet att under den fortsatta anslutningsprocessen informera och involvera parlamentet i god tid.
Totalt sett förväntar vi oss att många av de lösningar, som ännu inte var verkligt utarbetade på grundval av Nicefördraget, kommer att möjliggöras genom Europeiska konventets arbete. Det gläder oss att även företrädare från kandidatländerna är helt integrerade i detta arbete. De kommer att bidra till samförståndet. Samförståndet kommer att leda oss vidare i Europa.
(Applåder)

Hernández Mollar (PPE-DE)
Herr talman! När det gäller de befogenheter som utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor har, ett utskott som jag har äran att vara ordförande för, vill jag betona tre eller fyra nyckelaspekter när den tilldragelse som vi diskuterar i dag, en händelse som saknar motstycke i historien.
För det första är det viktigt att fördjupa den nyligen inledda debatten om Europeiska unionens gränser. Det råder inte det minsta tvivel om att de successiva utvidgningarna ger upphov till följande fråga: Hur långt kan vi gå? Vilka är gränserna för unionen? Att känna till unionens begränsningar är kärnpunkten för att tala om en europeisk identitet. Dessutom kommer de nya möjligheter som unionens nya sammansättning erbjuder att avgöra unionens framtida agerande när det gäller frågan om att fördjupa integrationsprocessen.
För det andra innebär utvidgningen dessutom en utmaning när det gäller övervakning och kontroll av de yttre gränserna. I det nya område med frihet som vi är i färd med att bygga upp, är det självklart att allt och alla som släpps in i en medlemsstat får återverkningar för de övriga, vilket beror på att de interna kontrollerna har avskaffats. Därför är det viktigt att hjälpa de nya medlemsstaterna att ta ansvar för denna krävande och kostsamma uppgift, vilket hanteringen av migrationsströmmarna är ett tydligt exempel på. Det är även nödvändigt att ompröva samarbetsförbindelserna med unionens nya grannländer.
För det tredje är utvidgningen en utmaning när det gäller bekämpning av de olika formerna av organiserad brottslighet, till exempel terrorism, människohandel och narkotikahandel. I det här sammanhanget är det viktigt att främja ett intensivt politiskt och rättsligt samarbete, utbyte av god praxis och att se till att de juridiska systemen är förenliga. Detta kommer att göra det möjligt för de nya medlemsstaterna att snabbt komma upp till samma garantinivåer som finns i alla medlemsstater i dag.
Slutligen vill jag särskilt uppmana de tio kandidatländerna att aktivt delta i konventets arbete om Europas framtid. Det står klart att planerna för hur Europa skall se ut under det tjugonde århundradet utarbetas i konventet, och det är därför ytterst viktigt att inte bara de nuvarande, utan också de framtida medlemsstaterna, som utgör nästan hälften av unionens nya yta, känner att de är delaktiga i konventets arbete.
För att nå det allmänna målet och för att utvidgningen skall bli en framgång, är det sammanfattningsvis nödvändigt att uppfylla andra mål, som för den skull inte är mindre viktiga, till exempel att främja stabilitet och säkerhet, att göra alla medlemsstater delaktiga i utformningen av utvidgningen och att värna om respekten för de grundläggande rättigheterna enligt stadgan, och förklara för medborgarna hur byggandet av Europa kommer att gå till. Kort sagt, att lägga grunden för en europeisk identitet i ständig utveckling, vars minsta gemensamma nämnare är grundläggande för att vi skall kunna värna om och bevara de mål som vi har satsat på i över 50 år.
(Applåder)

Oostlander (PPE-DE).
Herr talman! Er verklighet består i själva verket av många års drömmar. Den utvidgningsprocess som alla tidigare har fantiserat om har nu verkligen tagit gestalt. I en debatt som denna är det passande att gratulera kommissionen och dess tjänstemän till detta fantastiska arbete. Vi har en kommissionsledamot som har haft, och fortfarande har, en betydande roll, som hela tiden har hållit oss underrättade om vad han har varit sysselsatt med och vars politiska hållning hela tiden har stämt överens med vår. Kommissionen satte vidare in sina bästa tjänstemän vid diskussionerna om utvidgningen, och på så sätt blev det ett oförglömligt arbete. Personligen drömde jag tidigare dessa drömmar tillsammans med tjeckiska vänner, och jag är därför särskilt glad över att Tjeckien hör till de första tio länderna som nu ansluter sig till Europeiska unionen.
Herr talman! Balladurinitiativet har tidigare tagits upp flera gånger, och då handlade det i huvudsak om gränserna och om minoriteters rättigheter. Det är egendomligt att Balladurinitiativet också utgör en av grunderna i de politiska Köpenhamnskriterierna. Jag skulle vilja tala lite om just gränser. Den här veckan har vi röstat om transiteringsproblemen för ryssar som bor i Kaliningrad. Vi resonerade som så att alla dessa personer reser genom Litauen, och vi måste sluta avtal med Litauen innan Litauens anslutning är ett faktum, för också detta är ett gränsproblem. Litauen har på den här punkten anpassat sig mycket bra till Europeiska unionens allmänna förhandlingsmönster. Men jag skulle vilja påpeka att hållningen i betänkandet i fråga om detta är så allmän att också Lettland och Estland faller under det, och här har kommissionen och rådet möjligheten att undersöka ratifikationen hos gränsavtalen mellan Ryssland och Baltikum, som själva har ratificerat det som fanns att ratificera. Men duman följer fortfarande inte ratifikationen. Skulle det inte vara ett bra tillfälle nu att vid avtalen om transiteringsförhållandena för Kaliningrad se till att alla ratifikationer blir ett faktum även från dumans sida? Jag ser till min glädje att kommissionsledamoten nickar, och likaså rådsordföranden.
Herr talman! Det finns också ett annat gränsproblem som tyvärr ännu inte har fått någon lösning. Men inte heller här har kandidatlandet Cypern svikit, med tanke på att Cyperns president alldeles nyligen har samtyckt till medlingen av Förenta nationerna. Till vår stora sorg, och verkligen också förundran, har den turkiska sidan inte gjort det. Cypern kan av den orsaken inte klandras och kan välkomnas hjärtligt som medlemsstat i Europeiska unionen, så länge landet också är berett att fortsatt godkänna FN-medlingen såsom man redan gjort. Desto dystrare är Turkiets hållning, eftersom Turkiet vad detta beträffar får ett minuspoäng på ett viktigt politiskt kriterium. Jag skulle vilja uppmana Turkiet till att fortsätta att uppfylla de politiska Köpenhamnskriterierna, även inräknat den här frågan, eftersom vi först då kan tala om ett faktiskt kandidatland som är välkommet i våra led.

Titley (PSE).
Herr talman! När jag var yngre hörde jag till dem som hade en vision om en europeisk gemenskap som inte är en exklusiv klubb endast för länderna i Västeuropa utan som omfattar hela Europa. Därför är jag oerhört stolt över att stå här som min grupps vice ordförande med ansvar för utvidgningen vid den tidpunkt då denna vision blir verklighet. Vilken omvandling för Europa vi upplever! För tolv år sedan existerade sex av de tio kandidatländerna inte ens som självständiga nationalstater. Nu kommer de tillsammans med oss att arbeta för fred, välstånd, stabilitet och frihet.
Den socialistiska gruppen kommer att säga ja till dessa tio länder. Detta är inget romantiskt ja utan ett ja som är ett resultat av femton år av genomgripande ekonomiska och sociala förändringar, tio år av samarbete och förberedelser och mer än fem år av hårda och svåra förhandlingar. Det är ett ja som är en belöning för de enorma umbäranden som befolkningen i kandidatländerna fick utstå under deras smärtsamma ekonomiska och sociala omställning. Det är ett ja som bekräftar att alla tio länderna tack vare uthållighet och hårt arbete har lyckats uppfylla alla de politiska, ekonomiska och lagstiftningsmässiga kriterier som gäller för medlemskap i Europeiska unionen.
Det är ett ja som leder till att EU berikas med de nya ländernas oerhörda kulturella och intellektuella traditioner och med deras unika politiska och historiska arv: de kämpande baltiska länderna - David mot Goliat i form av Sovjetunionen, Pragvåren, den ungerska revolten, Solidaritet, det tappra Malta - ön som tilldelades Georgskorset, frihetens bastion under andra världskrigets mörkaste tid, och människor som min gode vän, Vytenis Andriukaitis från Litauen, vars familj ledde motståndet mot Sovjetunionen och tvingades i landsflykt och för vilken detta utgör slutet på den mardrömmen.
När jag ställs inför allt detta kan jag bara upprepa Shakespeares ord i Stormen: ?Hur underbart! ... Du sköna nya värld, som är bebodd av ett sådant släkte.? Vår uppgift är nu att skapa denna sköna nya värld. Den kommer inte att bli verklighet av en slump. Kandidatländerna måste fortsätta att sträva efter att förbereda sig för de åtaganden som ett medlemskap innebär, framför allt vad gäller kampen mot korruption. Vi måste uppvisa den fantasi och det mod som behövs för att genomföra institutionella, politiska och ekonomiska reformer. Om vi misslyckas med detta kommer vår sköna nya värld att störta samman och övergå till stagnation och ömsesidiga beskyllningar.
Denna dag innebär en ny början. Vi får inte gå miste om de möjligheter som denna nya början medför. Jag kan inte finna någon mer passande kommentar att avsluta med än Shakespeares ord i Julius Caesar: ?Det ges en ebb och flod i människors öden. Begagnad leder floden fram till lyckan, försummad strandar livets hela resa på grund och blinda klippor och elände. Högt vatten har vi nu och flyter lätt. Vi måste passa på och följa strömmen, annars kan hela lasten gå förlorad.?

Mulder (ELDR).
Herr talman! Denna dag är, och detta har redan sagts många gånger, historisk. Europeiska unionen står inför den största utvidgningen någonsin, och det är den femte utvidgningen sedan inledningen av det europeiska samarbetet på femtiotalet. Den europeiska modellen för samarbete måste alltså vara lyckad. Detta var definitivt fallet vid murens fall 1989, då entusiasmen för anslutning var särskilt stor i de östeuropeiska länderna. Sedan dess verkar denna entusiasm för den europeiska frågan ha minskat något i de östeuropeiska länderna, men vad detta beträffar börjar man själva alltmer likna Europeiska unionens medlemmar. Vad mig beträffar är de hjärtligt välkomna. Jag ser utvidgningen som en konsolidering av det utrymme för frihet, demokrati, av gemenskapens rättsliga område och av den med detta förbundna ökade välfärd som då blir möjlig.
Ett par ord om finanserna. Vad mig beträffar är Köpenhamnsavtalen godtagbara. De var godtagbara. Det är utomordentligt beklagligt att rådet i allra sista ögonblicket försökte att underminera detta parlaments demokratiska rättigheter. Det är negativt också av den anledningen att vi införde stränga normer för de nya medlemsstaterna vad gäller demokratin, och just vid det tillfället försöker rådet att underminera Europaparlamentet i dess rättigheter. Lyckligtvis kunde vi förhindra detta. Det kostade rådet en del pengar. Jag kan enbart hoppas att rådet kommer att förhålla sig mer positivt i framtiden.
Nu börjar emellertid det riktiga arbetet. Det administrativa systemet i de nya medlemsstaterna är förmodligen ännu inte i stånd att i tillräcklig grad kunna administrera de massiva finansiella flöden som kommer på ländernas ansvar. Det talas mycket om korruption, inte enbart i de nya medlemsstaterna förresten. Alla dessa brister existerar också i de gamla medlemsstaterna. Jag anser att vi måste gripa chansen att starkt förbättra administrationen i hela Europeiska unionen. Det innebär exempelvis vi röstade om det i förra månaden inrättande av en europeisk allmän åklagare, en förstärkning av Eurojust och en förstärkning av Europol. Vi måste göra allt för att bekämpa den organiserade brottsligheten och för att, förbundet med detta, säkerställa bättre kontroll vid Europas yttergränser. Om vi inför lagstiftning måste vi också ha sanktioner för att förstärka den lagstiftningen. Enligt min uppfattning är dessa sanktioner ännu inte tillräckliga. I synnerhet vad gäller Europas finansiella flöden måste Europeiska kommissionen ha en mycket större makt att, om det går fel i ett visst land - en gammal eller en ny medlemsstat - säga: vi sätter tills vidare stopp för överförandet av pengar tills vi har blivit försäkrade om att det administrativa systemet har letts in på rätt spår. Jag hoppas att vi står inför ett omfattande och välmående Europa, och vad Europaparlamentet beträffar tror jag att man kommer att medverka till fullo till detta.

Modrow (GUE/NGL).
Herr talman! Betänkandena om utvidgningen föreligger. Det finns mycket att säga, men tyvärr kan jag bara gå in på några få punkter. Beträffande Republiken Tjeckien bör man begripa och respektera att historien har två sidor, och att det i och med Potsdamavtalet också finns internationell rätt. Den 4 december 1989 bad jag i DDR:s regerings namn om ursäkt inför folken i Tjeckoslovakien för det som hände i augusti 1968, men jag glömde inte bort datumet 9 maj 1945. Vi behöver insikt, mod till att vara förnuftiga och till att avstå, för att inte mot bättre vetande styra mot historien och skapa nya skiljegravar. Vad historien beträffar, bör man överhuvud taget se på efterkrigshistorien i hela Europa, och detta inte bara ur ett politiskt perspektiv, och det gäller att beakta de historiska sammanhangen på ett allsidigt sätt.
Man ställer kravet att den utvidgade unionen skall tala med en röst. Det är förvisso berättigat. Men det måste vara en röst för fred, en röst för att säkra Förenta nationernas rättigheter, en röst mot en ny kapprustning och en röst för kampen mot hunger och fattigdom i världen. De historiska dimensionerna av detta ögonblick är obestridliga. Det man kan tvista om är emellertid hur Europeiska unionen förhåller sig i denna situation, och om det visar sig att EU på ett tillräckligt välavvägt sätt visar sig klara av dagens historiska anspråk och den europeiska historien. Om inte, kommer EU:s fortsatta utveckling att vara mer osäker än vad många i dag vill kännas vid.

Maes (Verts/ALE).
Herr talman! Det faktum att det är ett sådant oväsen utanför påverkar naturligtvis uppmärksamheten för vad som sker här inne mycket negativt, och jag anser att det som sker utanför är skandalöst. Även om jag har full förståelse för sociala missförhållanden tycker jag ändå att det är magstarkt att Europas bäst betalda tjänstemän yttrar sig på det här sättet på en dag som vi välkomnar de lägst betalda och de minst välmående i Europa. 
Men i dag, herr talman, herr rådsordförande, herr kommissionär, röstar vi för en halv miljard människors framtid. En framtid av fred i tolerans och i mångfald. Framtiden finns inte i en värld där en enda supermakt i världen och ett par stora medlemsstater i Europa utgör tjänsten. Framtiden ligger i att många små medlemsstater själv väljer att samarbeta och att leva tillsammans. Till alla dessa små medlemsstater och till de stora med minoriteter i landet säger vi i dag: hjärtligt välkomna. Jag ansluter mig till det som sades tidigare av vår gruppordförande Cohn-Bendit, men jag vill lägga betoningen på minoriteterna och deras öde. Lagstiftning som fortfarande gäller i dag till följd av en dom på grund av en så kallad kollektiv skuld borde höra till det förflutna. Inte enbart i Tjeckien utan också i Slovakien är Bene?dekreten ett hinder för försoningen mellan staten och de egna medborgarna.
För det andra romerminoriteten. Denna minoritet blir i många länder grovt diskriminerad och socialt tillbakasatt. Det är en nation utan land och dess identitet och kultur måste respekteras och ses som en motor för social och ekonomisk utveckling.
En tredje punkt. Sovjetunionens politik ledde till att ryska minoriteter uppstod i vissa medlemsstater. Vi pläderar för erkännandet av alla språk och av alla minoriteter. Men rätten till användande och erkännande av de historiska språken i deras eget område måste fortsätta att erkännas, även som grund för undervisningen. Detta gäller inte enbart i kandidatländerna utan också i våra egna medlemsstater. Erkännandet av de små är vår garanti för demokrati i Europa.

Belder (EDD).
Herr talman! År 1989 var jag ögonvittne till den politiska omvälvningen i Mellan- och Östeuropa. Jag minns framför allt ett jubelrop från detta mirakelår: ?Gud hjälpte oss!? Denna övermänskliga hjälp förblir oumbärlig, i synnerhet nu när vi står på tröskeln till läkandet av den historiska brytningen i västerlandet.
Europeiska unionen kämpar dessutom samtidigt med allvarliga diplomatiska och ekonomiska problem. I den här avgörande fasen kommer det desto starkare att bero på att gemensamt ta på sig och bära ansvaret för det framtida samarbetet mellan medlemsstaterna. Fred och säkerhet är i detta sammanhang primära målsättningar, inte minst för de anslutande länderna med tanke på deras aktuella förflutna. Detta väsentliga faktum erkänns med rätta i punkt 6 i Brokbetänkandets resolutionsförslag. Därför ligger det enligt nämnda punkt ett särskilt ansvar på Europeiska unionen i fråga om att stärka de transatlantiska banden. Detta gäller i synnerhet förbindelserna mellan EU och Nato. Vilket noteras! Låt verkligen inte de europeiska institutionerna låta legitima förväntningar från kandidatländernas medborgare komma på skam i detta. För en säkrare och rättvisare värld.

Martinez (NI).
Herr talman, kära kolleger! Det handlar om utvidgningen men också om kriget. Det är händelser som ger upphov till grundläggande frågor. Vad är vi? Vad är Europa? Europa står för fred, men med hjälp av den kvalificerade majoriteten och utvidgningen skulle Europa ha röstat för kriget och i dag skulle tyskar, fransmän och belgare dekoreras efter sin död. Europa representerar också rättsvetenskapen, de mänskliga rättigheterna, med Grotius, Vattel, Pufendorf, Molina, Suarèz. Men nu deltar Polen i ett krig som kränker den internationella rätten och stadgan om de grundläggande rättigheterna. Europa står i synnerhet för den moraluppfattning som omfattas av Emmanuel Kants nationer. Men de baltiska staterna, som gränsar till Königsberg, där den filosof som skapade det kategoriska imperativet levde, befinner sig på omoralens sida. Europa bär också på minnen, minnet av Sovjetmaktens stridsvagnar i Budapest (1956), i Prag (1968); men nu stöder Václav Havel och Ungern en annan makts stridsvagnar i Bagdad, som har förvandlats till ett getto. Warszawa har glömt minnet av Europa. Är det då nödvändigt att ansluta sig till de regeringar som har sagt ja till kriget, vägrat acceptera den rätt som förbjuder det, som har avfärdat den moraluppfattning som fördömer det och glömt historien om de angrepp som de har varit utsatta för? Måste vi utvidga oss ända till Turkiet, till Kirkuks gränser, där bomberna faller? Det skulle bli ett äventyrligt Europa med äventyrliga regeringar. Visst är det en vacker tanke, men artikel 2 i författningen innehåller andra värderingar. Utvidgningen skulle ge oss ett lögnaktigt Europa. Det blir för många! Ni är grek, herr talman! Över Apollotemplet i Delfi stod det skrivet: Intet till övermått. Ytterligare tio länder, det blir för många.

Sacrédeus (PPE-DE).
Herr talman! Nu när Europeiska unionen kommer att utvidgas med tio nya medlemsstater utgör det inte bara ett historiskt ögonblick för EU. Detta faktum ställer också frågan om vad som är vår gemensamma värdegrund. Jag vågar påstå inför detta parlament att den gemensamma värdegrunden faktiskt kom till uttryck genom det sätt på vilket kommunismen och diktaturen i det forna Östeuropa upplöstes. Till sist upplöstes faktiskt kommunismen och diktaturen utan våld. Det är ett uttryck för att vi i Europa kan enas utan militära lösningar. Vi har en gemensam kultur- och värdegemenskap. Den bygger på ett judiskt, kristet andligt arv och på en humanistisk bildning. Denna värdegrund är omistlig för det gemensamma bygget av ett EU som skall utvidgas till att omfatta 25 medlemsstater.
Herr talman, jag vill nämna någonting om Cypern, som är det land jag särskilt engagerat mig för när det gäller östutvidgningen. Jag vill påtala att den turkiska ockupationen av norra Cypern, 37 procent av ön, faktiskt hotar EU som fredsprojekt. Vi får aldrig glömma bort det orimliga i om Turkiet skulle kunna bli medlem i Europeiska unionen med fortsatt ockupation av en ny medlemsstat, Cypern. Vi får inte glömma Cypern, och vi måste inse att ett tillbakadragande av turkiska trupper från norra Cypern är en absolut nödvändighet för att Helsingforsbeslutet om Turkiets kandidatur skall kunna bli verklighet. Det är viktigt att vi nu medverkar till att den turkcypriotiska majoritetens önskemål om ett återförenat och ett enat Cypern förverkligas, så som det kommit till uttryck i stora manifestationer detta år i Nicosia.
Herr talman! Tyskland och Berlin var delat i 28 år. Cypern och Nicosia har varit delat i 29 år. Låt det var slut med detta!

Hänsch (PSE).
Herr talman! Jag är försiktig med de historiska jämförelserna, men i dag är det lämpligt med en. Politikergenerationen under 50-talet, som Adenauer, Schuman, Monnet, De Gasperi, Spaak och andra, hade modet och framsyntheten att avskaffa de tusen år gamla motsättningarna mellan Tyskland och Frankrike i en europeisk gemenskap och påbörja Europas enande i väst. Vi, dagens politikergeneration, har för första gången på tusen år möjlighet att sammanföra hela kontinenten, på basis av frivillighet och fred, till en europeisk union, en union för frihet, fred och välfärd. Vi sviker inför historien, om vi inte utnyttjar denna möjlighet. 
(Applåder)
Europaparlamentets beslut om en återförening av Europa fattas på en dag, men enheten i hela Europa är en process, och den är en uppgift för en hel politikergeneration. Den klaras av under stora ansträngningar, inte bara hos de nya utan också hos de gamla medlemsstaterna, för unionen blir inte bara större utan den blir också en annan union. De nya är inte bara ett tillägg till dagens union. De ger vår europeiska union en ny kvalitet. De ansluter sig inte bara till en marknad - det vet de mycket väl - utan de ansluter sig till en union, som vill bli och måste bli en politisk union. De är med och bygger en fastare grund i konventet. Medlemskapet i unionen medför inte bara rättigheter utan också skyldigheter, både för de nya och de gamla, skyldigheten att med alla krafter medverka till att utveckla och stärka vår gemensamma framtid så att vi får välfärd för alla, så att vi lyckas med helheten och inte bara så att vi lyckas för egen del. Det gamla Europa blickar framåt mot en ny framtid. I dag öppnar vi vägen, och jag är synnerligen tacksam för att jag får vara med!
(Applåder)

Coûteaux (EDD).
Herr talman! Vi skall inte befatta oss med att ifrågasätta en eller annan punkt i Elmar Broks betänkande. Vi förkastar det helt och hållet, av den enkla anledningen att vi förkastar själva principen om utvidgningen.
Det finns åtskilliga orsaker till detta. Först en logisk orsak: För oss självständighetsivrare förefaller den nuvarande europeiska konstruktionen stå i strid mot de europeiska nationernas och folkens intressen, principer och kulturer, den är så tydligt ur stånd att tala med en röst i världen, vilket framgår av Irakaffären, den är så illa organiserad och överhopad av byråkrati och ännu värre av feodaltänkande - alla former av ekonomiskt och finansiellt feodaltänkande - att vi har börjat önska att vårt eget land, Frankrike, skall frigöra sig. Det är svårt att inse varför man skulle påtvinga andra det helvetiska maskineri som vi själva tar avstånd ifrån.
Men det finns uppenbarligen andra orsaker: Europas folk är inte redo, de är offer för sina oligarkier, som själva endast följer en internationell konformism, vilken än en gång kommer att få katastrofala följder, eftersom vi inte ser sanningen i vitögat.
Slutligen har den franska republikens president, Jacques Chirac, enligt min mening på ett mycket tydligt och riktigt sätt, sagt att Östeuropas länder, och i synnerhet deras oligarkier, endast strävar efter att gå från ett välde till ett annat och att i slutändan underkasta sig det amerikanska herraväldet, vilket är raka motsatsen till det som vi betraktar som Europeiska unionens existensberättigande. Av alla dessa skäl kommer vi inte att rösta för Elmar Broks betänkande i morgon.

Sichrovsky (NI).
Herr talman! Mitt samtycke till anslutningen av alla kandidatländer ändrar inte det faktum att jag avvisar de människorättskränkande Bene?dekreten, som tyvärr fortfarande har politisk betydelse i det tjeckiska samhället. I och med anslutningen kommer den orättfärdiga politiken förhoppningsvis att korrigeras i rättsligt hänseende, vilket kommer att göra det möjligt för de drabbade - och det är inte bara företrädarna för sudettyskarna, utan också de ofta skamligt bedragna judiska offren - att efter Republiken Tjeckiens anslutning genomdriva sina rättigheter på grundval av europeisk lagstiftning, med större utsikter till framgång än hittills.
Men trots allt rationellt tänkande vill jag erinra om att jag - liksom så många från min hembygd - här också argumenterar som typisk österrikare, med en mor som är född i Prag och en far från Wien, och därför bör tjeckerna ta denna kritik som kritik från en vän, och inte se en fiende i varje kritiker.
(Applåder)

Gomolka (PPE-DE).
Herr talman, mina damer och herrar! Sådana dagar som i dag ger anledning både till att blicka tillbaka och se framåt. Vi ser tillbaka på den omvälvande förändringsfasen, åren 1989-1991, när staterna i den tidigare Warszawapakten kunde tillkämpa sig frihet och oberoende. Vi ser tillbaka på en svår omvandlingsfas, som nu övergår till en ny fas med stabilitet på vår kontinent, en politisk stabilitet, som man knappast kunde föreställa sig.
I detta sammanhang uttrycker man sällan sin uppskattning av att kandidatländerna från början av förhandlingarna till största delen uppfyllt de politiska kriterierna från Köpenhamn. Det är inte någon självklarhet med tanke på de otroliga ekonomiska svårigheterna, den effekt som relikter från planhushållningen fortfarande haft, och med tanke på den personliga osäkerheten.
När jag till exempel tänker på Lettland, det land som jag känner att jag har skyldigheter mot och känner mig särskilt knuten till: Vilken självövervinnelse måste ha krävts för att godta tidigare ockupanter som partner och medborgare? Jag tänker tillbaka på den 3 oktober 1989, när 53 procent av medborgarna i en folkomröstning röstade för ändringar i lagen om medborgarskap som motsvarade de europeiska normerna och därigenom också främjade den stora ryskspråkiga befolkningsgruppen.
En viktig utveckling under de senaste åren bör vi ta med: den nya europeiska unionen, erfarenheterna av ett intensivt samarbete utöver unionens gränser. Hur snabbt uppstod inte Europaregioner! Erbjudanden om samarbete, vilket under de senaste åren visat sig fungera så bra, sådana erbjudanden bör vi också lägga fram för de blivande nya grannarna. Erbjudanden till de vanliga medborgarna vid unionens blivande yttre gräns, och erbjudanden till Rysslands, Vitrysslands och Ukrainas medborgare.
Vi får inte låta oss avskräckas av de nuvarande svårigheterna! Vi måste redan nu se bortom unionens yttre gränser. Det gränsöverskridande samarbetet bör bli ett favoriserat instrument för den kommande säkerhetspolitiken!
(Applåder)

Wynn (PSE).
Herr talman! Först och främst vill jag säga att jag stöder utvidgningsprocessen och att jag vill att alla ansökarländer skall bli medlemmar i EU. Det jag nu skall säga kan emellertid tyckas stå i strid med detta. 
Kommissionens förslag till anslutningsfördrag ändrades av rådet genom tillägget i bilaga XV. Då detta är primärrätt inom ramen för fördraget är uppträdandet ett direkt angrepp på parlamentets rättigheter. Under de senaste veckorna har jag som ordförande i budgetutskottet lett delegationen till trepartssamtalen med syfte att mildra den skada som uppstått genom bilaga XV. Vi har nått en slutsats som jag anser vara den näst bästa lösningen.
Den första punkten i det utkast till uttalande som parlamentet och rådet enats om innehåller en möjlighet till undantag från fördraget som jag hoppas kommer att garantera parlamentets rättigheter. Det mest naturliga hade varit att dra tillbaka bilaga XV, men så har inte skett, och så länge den finns kvar har jag personligen svårt att godta detta. Det är illa nog att rådet försöker att vidta ensidiga åtgärder i samband med anpassningen av budgetplanen för perioden 2004-2006, men att man infört ett garanterat tak för jordbruksutgifterna fram till och med år 2013 är fullständigt oacceptabelt. Jag anser att uppgörelsen mellan Chirac och Schröder är en lumpen historia, ett hemligt avtal i denna tid av öppenhet.
Det var svårt att tro att medlemsstaterna hade gått med på detta i Köpenhamn, men att det nu skall skrivas in i fördraget är verkligen att gå för långt. Jag kan därför inte rösta för utvidgningen, eftersom jag då skulle godta bilaga XV i fördraget och det för mig är otänkbart. Därför kommer jag med tungt hjärta att lägga ned min röst i alla slutomröstningar.

Farage (EDD).
Herr talman! Ansökarländerna har alla en sak gemensamt: de är alla mycket unga demokratier. Vissa är före detta brittiska kolonier och andra tillhörde så sent som för drygt ett årtionde sedan ännu sovjetsystemet. Vissa av dem utgjorde även en del av kejsardömet Österrike-Ungern. Detta kejsardöme gick under beteckningen ?Völkerkerker?, nationernas fängelse. Nu är det just den politiska klassen i dessa nya länder som vill ansluta sig till detta fängelse för nationer, Europeiska unionen.
(Sorl av missnöje)
För eliterna, politikerna och tjänstemännen medför detta fördelar eftersom det leder till kraftiga löneökningar. För befolkningen innebär det en återgång till just det system med centraliserad och odemokratisk kontroll som de nyss lämnat bakom sig. Det är befolkningen som kommer att betala priset för sina ledares ambitioner. Av denna anledning kommer jag att rösta nej till anslutning för alla tio länder. Dessa nya demokratier förtjänar bättre. Av vad jag såg i samband med folkomröstningen på Malta är prospektet fullständigt felaktigt. Detta kan endast leda till missämja och stridigheter under kommande år.
(Blandade reaktioner)

Talmannen.
För två veckor sedan i söndags hade jag förmånen att befinna mig i Ljubljana under resultatet av folkomröstningen där 90 procent av befolkningen - inte eliten - röstade ja till Europa. 
(Applåder)

Laschet (PPE-DE).
Herr talman, kära kolleger! Att sprida demokrati och skapa pluralism och rättsstatliga principer i Central- och Östeuropa är en gemensam fråga inte bara för regionen, utan för hela kontinenten. Detta sade den dåvarande ungerske utrikesministern Gyula Horn, när han i maj 1990 fick det internationella Karlspriset i Aachen. Tre baltiska stater var vid den tidpunkten fortfarande en del av Sovjetunionen, och Tyskland var ännu inte enat. I dag är detta önskemål om en hel kontinent slutfört, och därför är detta en betydande dag. 
Ungern gjorde 1956 modigt uppror mot diktaturen. Medan Warszawapakten fortfarande existerade, och DDR:s medborgare deltog i en paneuropeisk picknick vid Neusiedlersjön i augusti 1989, som våra kolleger Otto von Habsburg och Bernd Posselt hade varit med och organiserat, och sedan sökte sig vägen in i friheten, var det ungerska gränsvakter, som lämnade vägen öppen. En kort tid senare klippte den ungerske utrikesministern tillsammans med Alois Mock, sin österrikiska kollega, ned järnridån. Detta var det första steget mot Berlinmurens fall. Därför kommer vi i dag här i parlamentet att säga ?ja? tio gånger.
I fråga om somliga länder säger man ?ja? något tystare, något mer tvekande. I fråga om vissa länder säger man ?ja? högt och tydligt. Ungern står på en europeisk rättsordningsgrund. Den ungerske premiärministern uttalade i utskottet för utrikesfrågor, mänskliga rättigheter, gemensam säkerhet och försvarspolitik också sin kritik mot dekreten om bortdrivning, tydligare än EU:s ansvarige kommissionsledamot, klarare också än flera andra regeringschefer. Därför säger jag i dag ?ja? tio gånger, och allra klarast och tydligast för Ungerns del.
(Applåder)

Swoboda (PSE).
Herr talman, kära kolleger! Vi har i dag den enastående möjligheten att för första gången slå ihop den större delen av Europa i en politisk enhet. Vi får inte neka Europas folk denna möjlighet, för alla människor på denna kontinent har rätt att förverkliga rättvisa, frihet, fred och välstånd i en politisk gemenskap - och jag betonar detta, i en politisk gemenskap - nästan 15 år efter kommunismens sammanbrott.
Som österrikare kommer jag från ett land som har den längsta gemensamma gränsen med kandidatländerna. Jag vet vad järnridån har betytt, och jag vet också vad Europeiska unionens yttre gräns betyder, för båda sidor om gränsen.
Jag härstammar själv från tjeckiska och ungerska far- och morföräldrar. Jag föddes bara några kilometer från Slovakiens nuvarande huvudstad Bratislava. Det hade lika gärna kunnat vara på andra sidan av järnridån, och då hade jag haft mycket färre chanser i livet, än vad som blev fallet. Även om flera regeringar i Europeiska unionen gör det svårt för mig genom att de brutit mot rätten gentemot parlamentet, även om också flera regeringar i kandidatländerna genom sitt stöd till ett illegalt krig gör det svårt för mig, så röstar jag på samma sätt som alla socialdemokrater från Österrike entydigt ?ja?. Jag öppnar med övertygelse dörren till Europeiska unionen för folken i Östeuropa, Malta och det fortfarande delade Cypern. Och med övertygelse kommer vi också att fortsätta den dialog, som måste fortsättas, vare sig det gäller Bene?dekreten eller kärnkraftverk som Temelin och andra kraftverk, också i förvissningen att båda sidor vinner genom att detta steg tas, för utvidgningen är inte något nollsummespel. Vi kommer att vinna och det gör också de nya länder som kommer till.
Om det är någon mening med europeisk solidaritet, så är det i dag, vid omröstningen!
(Applåder)

Gemelli (PPE-DE).
Herr talman! Jag vill i första hand tacka kommissionsledamot Verheugen, som så noggrant har övervakat utvidgningsförfarandet. Dessutom vill jag tacka ordförande Brok och ordförande Wynn, vilkas inlägg jag instämmer i, samt det grekiska ordförandeskapet. 
Alla ögonblick är historiska, men inte alla ögonblick är lika, och detta är ett ögonblick som är viktigare än många andra. Jag säger detta utan att vara retorisk, men väl medveten om vårt ansvar när det gäller att säga ?ja? eller ?nej? till detta faktum. Vi håller gradvis på att återställa integritet och enhet i Europa, för dess kultur, dess traditioner, dess folk, dess barn. Vi har ännu inte avslutat detta stora byggnadsprojekt. I går fick vi besök av presidenten för Republiken Makedonien och redan går våra tankar till Balkan, till det område som har lyckats skapa fred, bland annat tack vare oss, och där man nu börjar bygga upp demokratin, rättsstaten, sociala och ekonomiska system och internationella förbindelser. Och sedan kan det vara dags för Moldavien och Ukraina, eftersom vi räknar med att Rumänien och Bulgarien skall komma med om fyra år. När det gäller Turkiet blir processen svårare, eftersom vi måste få det landets bild av samhället att överensstämma med vår egen. Slutligen kan vi inte undvika att tänka på Ryssland, som Europeiska unionen måste ha allt tätare och allt mer organiska förbindelser med.
Men allt det vi gör kommer att falla i god jord om vi låter gemenskapsmetoden dominera. Denna europeiska union kommer att leva vidare och utvecklas om gemenskapsmetoden tillåts dominera i konventet - och jag upprepar detta för andra gången. Rådets senaste ståndpunkt om budgeten strider mot detta och är definitivt något negativt. Om den mellanstatliga egoismen vinner kommer unionens utveckling att stanna upp, att försenas, men ingen kan hejda historiens gång. Därför hoppas vi att de tio nya medlemsstaterna skall stå vid Europaparlamentets sida och ge oss det stöd som regeringarna i de gamla medlemsstaterna, som har en pessimistisk syn på unionen, inte ger. Kära medborgare i Slovenien och i övriga nio medlemsstater! Hjälp oss att bygga nya europeiska institutioner, där vi alla kan vara jämställda och utvecklas i full respekt för individens fri- och rättigheter.

Lalumière (PSE).
Herr talman, herr kommissionär! Snart skall vi rösta för de nya unionsmedlemmarnas tio anslutningsfördrag. Det är ett enormt steg, och jag är glad att få uppleva detta ögonblick, vilket är en fortsättning på den långa integrationsprocess för de europeiska institutionerna som påbörjades för tolv år sedan, när Ungern blev det första postkommunistiska land som anslöt sig till Europarådet. Som många andra kolleger känner jag ändå en sorts svindel inför denna avgörande handling, eftersom tillståndet i Europeiska unionen är långt ifrån tillfredsställande.
På grund av den varma vänskap som förenar mig med vart och ett av kandidatländerna vill jag för min del också säga dem att vi är medvetna om att vi har en lång väg att gå tillsammans och att många ansträngningar återstår, innan vi kan förstå varandra helt. Visst har ni uppfyllt Köpenhamnskriterierna. Ni är värda beröm för det arbete som ni har utfört. Men de ekonomiska eller demokratiska kriterier som krävs är inte tillräckliga. Nu måste vi verkligen lära känna varandra. Nu måste vi analysera världen på samma sätt, gemensamt skapa en vision för vår säkerhet, för våra internationella relationer, för vår utrikespolitik, kort sagt, måste vi nu i våra huvuden och i våra hjärtan fylla den avgrund som har uppkommit genom femtio år av skilsmässa.
Slutligen måste vi i dag vara optimistiska. En ny dörr öppnar sig för att tillåta en stor familj som kommer långväga ifrån att återförena sig.

Bonde (EDD).
Herr talman! Junirörelsen tänker låta kandidatländerna själva bestämma om de vill vara med i Europeiska unionen. Vi röstar därför för utvidgningen i dag, men kommer att rekommendera en omförhandling av villkoren. Jordbruksavtalet kommer att innebära att de nya länderna blir beroende av stöd och tvingas till besprutning, samt försvåra avskaffandet av de vanvettiga jordbruksordningarna. Avtalet tvingar kandidatländerna att sälja jordbruksmark och sommarstugor även om markpriset i Holland är trettio gånger högre än i Polen. De nya länderna skall betala full avgift även om mitt land - som utgör ett rikt land - fick 80 procent rabatt första året. Större delen av invånarna i de fattiga länderna blir nettobidragsgivare, trots att det var dem vi skulle hjälpa.
Nicefördraget och gemenskapens regelverk har inte offentliggjorts på kandidatländernas språk. Det är en demokratisk skandal att kandidatländerna inte har någon möjlighet att veta vad de röstar om och att kommissionen sprider propaganda i stället för att tillhandahålla faktabaserad information. Vi i de rika länderna borde vara mer generösa gentemot våra fattiga grannar så att de kunde få någonting att vara tacksamma över, och så att jag inte bara skulle kunna rösta ja, utan säga ja tack, och välkomna dem till demokratiernas Europa.

Tannock (PPE-DE).
Herr talman! Vi står i dag inför en historisk process när vi röstar för att äntligen återförena vårt delade Europa i demokrati, fred och välstånd, då tio nya länder ansluter sig till unionen. Europeiska unionen kommer då att ha en bruttonationalprodukt som överstiger 10 biljoner dollar.
Som min grupps skuggföredragande för Slovakien är det ett särskilt nöje för mig att stödja landets kandidatur. Detta lilla men stolta och oberoende nya land har sedan den fredliga skilsmässan för tio år sedan gjort enorma framsteg för att modernisera sin ekonomi från kommandoekonomi till en fungerande marknad. Landet har reformerat sin styrelseform och civila infrastruktur och har på ett förståndigt sätt löst sina problem med sina romska och ungerska minoriteter. Man har förbryllat de experter som sade att landet inte skulle kunna överleva utan republiken Tjeckien, och i dag hälsar jag med stolthet deras kombinerade samarbete med de allierade i Kuwait, där de tillhandahåller sakkunskap om sanering efter kemisk krigföring.
Jag beklagar uppträdandet från de ledamöter av kammaren som röstade mot vissa kandidatländers anslutning till EU på grund av deras stöd till krigsinsatserna. I stället borde de minnas de fria tjecker och polacker som hjälpte mitt land att befria Europa från ett liknande våldsregemente för sextio år sedan. Slovakien kommer att bli ett av Europeiska unionens gränsländer och man får inte glömma att det fortfarande finns slovakiska minoriteter på andra sidan gränsen i Ukraina som slovakerna delar en gemensam historia med, eftersom detta område fram till 1945 var en del av Tjeckoslovakien, liksom andra omfattande delar av västra Ukraina under historien varit en del av Österrike-Ungern, Polen och Rumänien.
Vi måste se till att denna faktor inte förbises i kommissionens nya ramdokument för förbindelserna med våra nya europeiska grannar Ukraina, Vitryssland och Moldavien, vilka har en legitim rätt att ansluta sig till unionen i framtiden om de så önskar.
Som brittisk konservativ välkomnar jag särskilt Malta och Cypern, två länder i det brittiska samväldet vars historiskt rika kulturer och entreprenörsanda kommer att utgöra ett nytt och uppskattat bidrag till unionen.

Posselt (PPE-DE).
Herr talman! Som paneuropé har jag haft turen att alltsedan 70-talet få arbeta med denna dag i sikte, att som medarbetare till Otto von Habsburg få vara med och se till att man 1979 ställde fram en tom stol som protest mot att folken i Central- och Östeuropa uteslöts från Europeiska unionen, och som en signal för det återförenande som vi i dag börjar slutföra. Jag hade turen att inte bara vara med och förbereda den s.k. Paneuropa-picknicken, utan också att delta i de demokratiska revolutionerna i nästan alla kandidatländer, vid Estlands och Sloveniens oberoendeförklaringar.
Därför vill jag helt tydligt säga följande: När vi i dag - en hel grupp kolleger tillsammans med mig - avger en kritisk röst mot Schröders betänkande, så är detta inte något ?nej? till utvidgningen, inte heller något ?nej? till det tjeckiska folket - det är liksom då en protest mot orättvisa, mot en fortfarande bestående orättvisa, mot en allvarlig kränkning av de mänskliga rättigheterna och en konservering av denna kränkning genom den diskriminerande verkan som dessa orättfärdiga dekret fortfarande har!
Kära vänner, därför säger vi helt klart: Europeiska unionen måste fortsätta att gå vägen mot en rättsgemenskap. Vi måste se till att orättfärdiga dekret inte släpps in i denna rättsgemenskap, liksom datorvirus i ett databehandlingssystem. De äventyrar hela databehandlingssystemet, och därför måste vi tillsammans med de stater som nu kommer till, efter anslutningen och efter denna svåra omröstning i dag, kämpa för att göra slut på den orätt som fortfarande existerar, vi måste kämpa för att man kallar förbrytelser för förbrytelser, att man kallar orätt för orätt, men i partnerskaplig anda skall vi arbeta tillsammans för att skapa ett Europa, ett fullständigt Europa, som är grundat på rättvisa, fred och frihet!
(Applåder)

Yiannitsis
Herr talman, mina damer och herrar! De inlägg som gjorts har på bästa möjliga sätt fångat stundens historiska betydelse. Jag anser det därför inte vara nödvändigt att tillägga ett endaste ord till det som sagts av oss alla om utvidgningen och dess enorma betydelse.
Jag bad om ordet bara för att svara på ett förslag av Crespo om att ordförandeskapet skall undersöka möjligheten till ett uttalande den 16:e innevarande månad om FN:s roll och den humanitära hjälpen till Irak. Jag skulle vilja tacka Crespo för detta mycket intressanta förslag och säga att vi redan har tagit initiativet till att bjuda in FN:s generalsekreterare, Kofi Annan, till den 17:e innevarande månad, då 40 statschefer och 40 utrikesministrar kommer att befinna sig i Aten med anledning av den europeiska konferensen, just för att diskutera frågan om FN och den humanitära hjälpen och utnyttja denna stora sammankomst.
Jag hoppas att Annan redan har tackat ja till inbjudan. Vi är i färd med att avsluta de formella bitarna av denna sammankomst. Jag hoppas att man där kommer att kunna framföra dessa politiska budskap.

Verheugen
Herr talman, mina damer och herrar! Jag vill bara tacka alla damer och herrar, som har deltagit i denna debatt, för den klara och övertygande välkomstsignalen till våra nya medlemmar. Jag tror att det har talats nog. Nu är det dags att handla.
Låt mig göra ett sista försök hos de damer och herrar ledamöter, som fortfarande tvivlar, och lägga dem en enda tanke varmt om hjärtat: Om trettio år kommer ingen längre att veta vad parlamentet och rådet under de senaste två veckorna har tvistat om. Käre herr Posselt, jag tror att om trettio år kommer inte heller någon längre att tala om Bene?dekreten.
(Applåder)
Men om trettio år kommer man fortfarande att veta vad som beslutats här i dag.
(Livliga, ihållande applåder)

Talmannen.
Debatten är avslutad.
SKRIFTLIGA FÖRKLARINGAR (ARTIKEL 120 I ARBETSORDNINGEN)

Figueiredo (GUE/NGL), Miranda (GUE/NGL)
För det första stöder vi utvidgningen av Europeiska unionen eftersom folken i kandidatländerna önskar detta. Men vi kan inte acceptera att Portugals intressen ifrågasätts.
I det aktuella utvidgningssammanhanget måste vi understryka två negativa aspekter av förhandlingarna. Den diskriminerande behandlingen av kandidatländerna, framför allt på det finansiella området och i jordbruket, samt konsekvenserna av utvidgningen för Portugal. Förstärkningen på nära 500 miljoner euro, genom Europaparlamentets påtryckningar, är positiv, beloppet är klart otillräckligt för en ekonomisk och social sammanhållning.
Så perspektivet på medellång sikt är en minskning av strukturfonderna och jordbruksstödet till Portugal, i ett scenario där alla kända studier hävdar att vi kommer att vara det land som förlorar mest (och Tyskland det som tjänar mest), med hänsyn till vårt perifera läge och den ökade konkurrensen med låglöneländer och mer kvalificerad arbetskraft. Kommissionens senaste uppgifter visar tydligt att Portugal är det land som har den bräckligaste produktiva strukturen och störst socioekonomiska brister, varför det kan lida mycket negativa konsekvenser om inte dess intressen skyddas i anslutningsförhandlingarna.
Därför lägger vi ner vår röst i allmänhet och röstar för när det gäller specialfallet Cypern.

Turmes (Verts/ALE)
Det är ett historiskt ögonblick när Europaparlamentet nu som första EU-instans skall godkänna anslutningen av 10 medlemsstater. Detta historiska ?rus? bör dock inte på något vis få oss att glömma det nuvarande tillståndet för EU:s politik och de kommande utmaningarna. Många reformer som är viktiga för vår överlevnad såsom reformer av institutioner, strukturfonder, utrikespolitik, jordbrukspolitik osv. är fortfarande inte genomförda, det saknas ekonomiska löften till kandidatländerna, fördjupningen av EU har avstannat.
I många år har De gröna kämpat för att EU skall utvidgas och fördjupas. Vi vill ha mer EU i fråga om miljöpolitik, socialpolitik, utrikespolitik osv. Irakkonflikten synliggör emellertid på ett tragiskt vis EU:s splittring. Hållningen från vissa regeringsföreträdares sida i kandidatländerna har också överraskat. Men medborgarna från dessa stater får nu inte på något sätt bestraffas för bristen på politiskt mod hos EU:s ledare eller för försummade reformer, och inte heller för uttalanden som gjorts av deras egna regeringschefer. Därför röstar jag i dag för anslutning av de 10 nya medlemsländerna.
Den egentliga utmaningen för EU:s politiker, men även för det civila samhället, ligger i att i konventet få en nödvändig majoritet för ett framtidsdugligt EU. Och beträffande Irakkonflikten gäller samma sak för Polen som för Spanien: vid nästa val måste man finna andra politiska lösningar.

Talmannen.
Nästa punkt är omröstningen.
Rekommendation (A5-0110/2003) av Westendorp y Cabeza för utskottet för industrifrågor, utrikeshandel, forskning och energi om förslaget till rådets beslut om Europeiska gemenskapens åsikt om förslaget till föreskrifter från Förenta nationernas ekonomiska kommission för Europa om godkännande av enhetliga regler vid typgodkännande av specifik LPG-utrustning för eftermontering i motorfordon för att dessa skall kunna använda LPG som bränsle, och av specifik CNG-utrustning för eftermontering i motorfordon för att dessa skall kunna använda CNG som bränsle (KOM(2002) 567 - C5-0546/2002 - 2002/0248(AVC))
(Parlamentet antog texten.)

Betänkande (A5-0107/2003) av Turco för utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor om Konungariket Danmarks initiativ inför antagandet av rådets akt om ändring av rådets akt av den 3 november 1998 om antagande av regler om sekretesskydd för Europolinformation (13875/2002 - C5-0553/2002 - 2002/0823(CNS)); om Konungariket Danmarks initiativ inför antagandet av rådets akt om ändring av tjänsteföreskrifterna för anställda vid Europol (13873/2002 - C5-0555/2002 - 2002/0822(CNS)); om Republiken Greklands initiativ inför antagandet av rådets beslut om justering av grundlöner och tillägg för Europols personal (6314/2003 - C5-0066/2003 - 2003/0806(CNS))
(Parlamentet antog texten.)
Betänkande (A5-0106/2003) av von Boetticher för utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor om Konungariket Danmarks initiativ inför antagandet av rådets akt om utarbetande på grundval av artikel 43.1 i konventionen om upprättandet av en europeisk polisbyrå (Europolkonventionen) av ett protokoll om ändring av konventionen (13254/2002 - C5-0001/2003 - 2002/0814(CNS))
(Parlamentet antog texten.)
Betänkande (A5-0117/2003) av Böge och Colom i Naval för budgetutskottet om förslaget till Europaparlamentets och rådets beslut om anpassningen av budgetplanen inför utvidgningen (KOM(2003) 70 - C5-0053/2003 - 2003/2025(ACI)), och om förslaget till Europaparlamentets och rådets beslut om revidering av budgetplanen (KOM(2003) 185 - C5-0161/2003 - 2003/2025(ACI)
Före omröstningen:
Talmannen. Jag vill informera kammaren om att uttalandet på medlemsstaternas vägnar formellt och enhälligt antogs av rådet under ett möte i Coreper i förmiddags. Vi är medvetna om det mödosamma arbete som våra kolleger har ägnat åt denna fråga under de senaste veckorna - ett arbete som hade varit överflödigt om inte rådet ensidigt hade kringgått den interinstitutionella överenskommelsen.
(Applåder)
Innan vi fortsätter med omröstningen vill jag som parlamentets talman framför allt för rådet klargöra att vi kommer att se till att varje ord och punkt, och innebörden av varje ord och punkt i detta uttalande respekteras. Om man på något sätt avviker från uttalandet kommer vi att utnyttja våra rättigheter enligt fördraget. 
(Applåder)
(Parlamentet antog resolutionen.)
Betänkande (A5-0081/2003) av Brok för utskottet för utrikesfrågor, mänskliga rättigheter, gemensam säkerhet och försvarspolitik om slutsatserna från utvidgningsförhandlingarna i Köpenhamn (2003/2014(INI)) 
Före omröstningen om ändringsförslag 19:

Sakellariou (PSE).
Herr talman! Vi hade kommit överens om något med föredraganden: Han ville lämna in ett muntligt förslag, och vi skulle sedan dra tillbaka vårt förslag. Jag ber att kollegan Brok får ordet.

Brok (PPE-DE)
Herr talman! Jag föreslår att vi antar punkt 6 i följande utformning: ?... anser att fred och säkerhet varit avgörande faktorer för kandidatländernas beslut att ansluta sig till Europeiska unionen, och att Europeiska unionen därför har ett särskilt ansvar för att stärka de transatlantiska banden, vilka skall baseras på Europas styrka och på likaberättigande?. Jag kan föreställa mig att vi då kan övervinna betänkligheterna hos några personer och här kan komma fram till en gemensam ståndpunkt.
(Applåder)

Tannock (PPE-DE).
Herr talman! Min delegation vill protestera mot avdelningarnas avgörande att ändringsförslag 8 är otillåtligt. Detta ändringsförslag, vilket vänder sig emot att sammanträden hålls i Strasbourg, är förenligt med fördragsbestämmelserna, skapar förutsättningar för parlamentet att för en gångs skull välja var de egna sammanträdena skall äga rum, och sätter stopp för denna kringresande cirkus som ständigt reser fram och tillbaka mellan Bryssel och Strasbourg. Detta resande kommer efter utvidgningen att bli ännu svårare för de nya länderna med tanke på avsaknaden av goda flygförbindelser med Strasbourg. Slutligen kommer det att medföra besparingar för de europeiska skattebetalarna motsvarande 150 miljoner euro årligen.
(Blandade reaktioner)

Talmannen.
Herr Tannock! Avgörandet om otillåtlighet är en tvist mellan er och mig och inte mellan er och avdelningarna. Jag vill påpeka att omröstningen gäller sammanträdeskalendern. Här i kammaren har vi inte för vana att ersätta en lång text med en kalender. Det står er fritt att uttala era ståndpunkter, men detta ärende handlar om datum och tidsplaner och inte om texter och preferenser med avseende på platsen för sammanträdena.
(Parlamentets sammanträdeskalender för 2004 fastställdes sålunda.)

Van Hulten (PSE).
Herr talman! Följden av denna omröstning är att vi under nästa år kommer att hålla endast tio plenarsammanträden i stället för elva.
(Livliga applåder)
Må detta vara en signal till Europeiska konventet. Vi vill själva avgöra var vårt säte skall vara.
(Livliga applåder)

Talmannen.
 Jag vill påpeka att om jag har tolkat resultatet från omröstningen på ett riktigt sätt har vi strukit det sammanträde som enligt förslaget skulle ha ägt rum mellan slutet av april och den 1 maj 2004. Jag vill dessutom påminna om att de stater vi just röstade om kommer att ansluta sig till unionen den 1 maj. Parlamentet måste vid något tillfälle godkänna de kommissionsledamöter som föreslagits som kandidater. Vi inte kan bortse från våra konstitutionella förpliktelser som parlament och därför blir jag tvungen att ta upp frågan inom ramen för talmanskonferensen.
(Applåder)

Betänkande (A5-0086/2003) av Cerdeira Morterero för utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor om förslaget till rådets direktiv om rätt till familjeåterförening (KOM(2002) 225 - C5-0220/2002 - 1999/0258(CNS)) 
Före omröstningen:

Cerdeira Morterero (PSE)
Herr talman! När det gäller ändringsförslag 32 vill jag klargöra att det är den spanska språkversionen, inte den tyska, som gäller - det förefaller som om det har uppstått en sammanblandning i översättningen - och som endast handlar om minderåriga, inte om annan make/maka till sökanden.

Bordes, Cauquil och Laguillier (GUE/NGL)
I betänkandet av Turco, liksom i initiativen från den danska och grekiska regeringen som han föreslår skall avvisas, tas frågan om kontrollen över Europol upp. Vad som framgår är att det inte finns någon som helst demokratisk kontroll över Europol. Men hur skulle det kunna vara på något annat sätt, när det inte finns någon som helst demokratisk kontroll over någon som helst nationell polis ?
På detta område är Europeiska unionen, liksom inom så många andra områden, bara en sammanställning av stater. EU-institutionerna bara upprepar avsaknaden av demokratisk kontroll över statsapparaterna. Man väljer företrädare, men vilken är den stat i Europeiska unionen där de folkvalda institutionerna och, med ännu större rätt, hela befolkningen utövar en verklig kontroll över polisen och arméns hierarki ?
Europaparlamentet reduceras under sådana förhållanden till att konstatera sin oförmåga, trots några skenbilder till förslag som inte ändrar någonting. Vi har därför avstått från att rösta om betänkandet.

Figueiredo (GUE/NGL)
Vi stöder föredragandens ståndpunkt där man rekommenderade att avslå de tre tidigare initiativen från Danmark när det gäller skyddet av Europols informationssekretess, ändring av dess personalstadga och ändring av Europolkonventionen. Danmarks ståndpunkter hindrar all slags demokratisk kontroll från de nationella parlamentens sida, de ger inga informationsmöjligheter för medborgarna och de fördjupar centraliseringen i beslutsfattandet.
Föredraganden förklarade själv i sitt betänkande att förslagen inte tog hänsyn till alla krav och förslag som parlamentet har lagt fram för att få en verkligt stärkt demokratisk kontroll och makt över Europol. Tvärtom, har det skapat större hemlighetsmakeri. Man har inte heller tagit hänsyn till kommissionens förslag om att inrätta en blandad kommitté med Europaparlamentet och de nationella parlamenten, inte ens till Europols direktörs åsikt till förmån för en starkare demokratisk kontroll.
Därför stöder vi ett förkastande av dessa initiativ, även om vi stöder alla alternativ som har föreslagits av Europaparlamentet.

Meijer (GUE/NGL)
Initiativ av regeringar i medlemsstater är anmärkningsvärt ofta inriktade på hemlighållande av uppgifter, avskärmandet av ?dignitärer? från deras medmänniskor och andra företeelser som man trodde definitivt hörde till det förflutna. I synnerhet efter attentaten i New York den 11 september 2001 var skräcken för terrorismen så stark att alla möjliga förslag lades fram som inte hör hemma i en demokrati. Lyckligtvis har paniken passerat kulmen och sådana initiativ med auktoritära drag förkastas ofta av en majoritet av detta parlament. I detta fall föreslår den danska regeringen att begränsa allmänhetens tillgång till handlingar och att inte ge Europaparlamentet den medbeslutanderätt som man begärt i fråga om Europols budget. Inte heller kontrollmöjligheterna utifrån de nationella parlamenten befästs. Till och med Europols ordförande anser att den demokratiska kontrollen brister, men rådet vill inte ändra något i samband med detta. Rådet måste överge denna sin uppfattning. Förkastandet av det danska initiativet av utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor var därför ett första steg i rätt riktning.

Ribeiro e Castro (UEN)
På ett område med komplexa spänningar mellan effektiviteten i en europeisk centraliserad polisstyrka, medlemsstaternas behörighet, en effektiv fördragsram och den gällande gemenskapslagstiftningen samt frågor om den demokratiska kontrollen, uppmanade föredragandena för bedömningen av Danmarks och Greklands initiativ avseende Europol helt enkelt Europaparlamentet att förkasta dessa initiativ och trycka på utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor att lägga fram ett förslag till en allmän storslagen rekommendation.
Jag tycker att detta tillvägagångssätt är klart felaktigt och att det grundar sig på farliga och förhastade antaganden. En grund som enbart utgår ifrån en ideologisk federalistisk agenda som överlappar rådets försök att inom ramen för den aktuella institutionella ramen som regleras av fördragen uppnå faktiska framsteg på detta område. Dessutom, om det finns någon fråga som kräver större försiktighet och samråd mellan medlemsstaterna är det just denna som rör utövande, behörighet och kontroll av den gränsöverskridande polisiära verksamheten. Vi kan möjligen ogilla den nuvarande pelarstrukturen, men så länge vi har den - och det är den struktur vi har - är det inom den ramen vi måste arbeta på ett ansvarsfullt sätt.
Därför förkastade jag föredragandens förslag. Det riktiga vore att parlamentet genomförde de tre initiativen i fråga, och ansvarsfullt lade fram de ändringsförslag som behövs inom respektive lagram ...
(Röstförklaringen kortades ned i enlighet med artikel 137.1 i arbetsordningen.)

Berthu (NI)
I betänkandet av Von Boetticher instämmer man i sakfrågan med initiativet från Danmark som föreslår ändringar i Europolkonventionen, vilka är användbara i sin helhet. Men när allt kommer omkring avvisas ändå detta initiativ av skäl som är typiska för Europaparlamentets vanliga sätt att agera: man vill inte ha något protokoll som skulle ändra en konvention (mellanstatliga juridiska instrument som respekterar den nationella suveräniteten), utan vill först att en europeisk konstitution skall antas som, hoppas man, skall göra det möjligt att genomföra alla dessa ändringar med kvalificerad majoritet bland ledamöterna, inom ramen för gemenskapssystemet.
Vi för vår del anser att frågorna om polisiärt samarbete, liksom de som gäller rörlighet för personer och invandringen, bör förbli staternas befogenhet och stå under deras kontroll. Det nödvändiga europeiska samarbetet borde alltså organiseras, som vi föreslagit i våra bidrag till konventet (se vår webbsida: www.autre-europe.org) inom ramen för en ?interparlamentarisk pelare?, där besluten skulle fattas direkt av de nationella parlamenten organiserade i ett nätverk.
Under dessa förhållanden kunde vi inte godkänna betänkandet av Von Boetticher.

Ribeiro e Castro (UEN)
Åsikterna som uttrycktes i röstförklaringen om Turcos betänkande gäller även här. De ideologiska felaktiga skälen i denna fråga är för övrigt tydligare.
Det är tämligen häpnadsväckande att vår kollega Von Boetticher uttryckligen hävdar i motiveringen att han ?anser att det danska förslaget är viktigt eftersom det verkar vara ett steg i rätt riktning? för att därefter avsluta med att råda att det förkastas! Och varför det? För att han anser det vara fel att anta några ändringar i Europolkonventionen ?innan den europeiska konstitutionen ratificerats?!
Denna bedömning är inte riktig. Det är mycket möjligt och nödvändigt att göra framsteg inom den nuvarande ramen och det är där vi måste delta på ett ansvarsfullt sätt, och för övrigt hedra de små stegens metod, vilket är den metod som har använts i det framgångsrika europeiska bygget. Just detta var tanken med det danska och det grekiska ordförandeskapets förslag. Men föredragandena skulle ha behövt... en konstitution.
Den linje som föreslås innebär en allvarlig avvikelse från agendan. Därför har jag förkastat det, som ett sätt att visa mitt stöd till det danska initiativet. Den radikala linje som har antagits är mycket negativ och står i klar motsättning till de europeiska medborgarnas intressen. Parlamentet måste fortsätta med initiativet och ansvarsfullt lägga fram de ändringsförslag man anser nödvändiga, men hela tiden med respekt för den stränga lagram som nu gäller. Rättsstaten innebär just detta, och det vore bra att föregå med gott exempel.

Berthu (NI)
Europaparlamentet har just genomfört ett löjligt psykodrama (se mitt inlägg och min röstförklaring den 26 och 27 mars). Såsom det sunda förnuftet krävde har man just stoppat det, men till priset av ett gemensamt uttalande med rådet, där rådet tillstår idén med ett medbeslutande för att anta kommande budgetplaner och drar nytta av detta för att låta smyga in det ekonomiska stödet till Turkiet i kategorin ?föranslutning?.
Vi instämmer inte i någon av dessa punkter, och det är anledningen till att jag röstat mot betänkandet av Böge.
Jag betonar i förbigående att utvidgningen borde vara ett tillfälle för en viktig ekonomisk översyn: strukturfonderna borde avskaffas av ekonomiska skäl, varje land blir då på nytt herre över sitt territorium och endast en del av denna finansiering skulle behållas och då bara för att hjälpa de nya medlemsstaterna, under en period som begränsas till det som krävs för att uppdatera dem.
Det är vad den brittiska regeringen så klarsynt just föreslagit konventet. Det är för övrigt också det som vi föreslagit sedan länge i den vitbok som publicerades av UEN-gruppen 1997 där man bedömer värdet av välfärdseuropa gentemot nationernas Europa.

Haug (PSE)
Jag har inte röstat för Böges och Colom i Navals betänkande, som återspeglar förhandlingsresultatet mellan rådet och parlamentet.
Det resultat trepartssamtalet gav för att åtminstone begränsa den skada som rådet har tillfogat demokratin inom EU blir jag inte lugnad av. Bilaga XV finns kvar i anslutningsfördragen och blir därigenom primärrätt. Allt annat är tomma ord för mig. Bevis på motsatsen kan visa sig först om några år. Att rådet har handlat emot parlamentet, har emellertid redan nu bevisats.
Se också röstförklaringen till anslutningsfördragen.

Goebbels (PSE).
Herr talman! Utvidgningen av Europeiska unionen faller i princip under en politisk nödvändighet. Eftersom jag personligen är anhängare av inte bara ett geografiskt enande av Europa utan även dess politiska och ekonomiska fördjupning, har jag självfallet inte lagt min röst på dem som är emot all utvidgning. Men jag kunde inte rösta ja eftersom den utvidgning som beslutats i Köpenhamn inte kommer att genomföras i klarhet utan i förvirring. Utvidgningen kommer sannolikt att leda till en successiv förlamning av den europeiska integrationen. Medan den ekonomiska och sociala situationen för praktiskt taget alla nya medlemsstater är minst sagt osäker, med en beräknad levnadsstandard i paritet med köpkraft som ligger kring 40 procent av genomsnittet i gemenskapen, har stödet till anslutningen, enligt Wim Koks betänkande, begränsats till 0,03 procent av gemenskapens BNP, dvs. till en bagatell. Sapardanslagen som skulle göra det möjligt att strukturanpassa jordbruket i kandidatländerna har därför gått vilse i gemenskapsapparatens byråkratiska kringelkrokar, med en genomförandenivå på 6,48 procent av de 1,04 miljarder euro som ursprungligen avsatts för 2000 och 2001.

Beysen (NI).
Herr talman! Jag avstod från att rösta av tre betydelsefulla orsaker. Först och främst måste Europa försöka lösa sina egna problem innan man beslutar om utvidgning. För det andra måste anslutningen av nya medlemsstater underkastas folkomröstningar i de nuvarande medlemsstaterna, och för det tredje är det så att de nya medlemsstaterna inte är redo för den här utvidgningen. Jag skulle dessutom vilja understryka att denna utvidgning kommer vid en tidpunkt då Europa är mer splittrat i fråga om uppfattningar än det någonsin varit tidigare. I synnerhet på området för utrikespolitik är det mycket som återstår att göra. Europa måste absolut utveckla sin egen identitet på det området. Dessutom skulle slöseriet inom den europeiska jordbrukspolitiken behöva upphöra innan man kan övergå till utvidgning. Låt mig till sist påpeka att det fortfarande finns alltför många socialekonomiska skillnader mellan Europeiska unionen och kandidatländerna.

Gahler (PPE-DE).
Herr talman! Jag har i dag också röstat för anslutningen av Republiken Tjeckien. Tjeckerna, som lever i Europas mitt, hör naturligtvis hit. Jag skulle inte längre ha kunnat se mina vänner och släktingar i Prag i ögonen om jag hade förvägrat dem anslutning. Med mitt ?ja? vill jag emellertid framför allt stödja dem bland den tjeckiska allmänheten, i partier, parlament och regering, som har insett att man inte måste släpa med sig den historiska ballasten in i framtiden, utan att det hedrar ett folk och inte förödmjukar det, om man har kraft att möta sin egen historia i dess helhet.
Försoning åstadkoms genom sanning, och om alla är beredda att för ett ögonblick försätta sig i de andras situation. Som tysk vet jag att till och med vi, som nästan har överfallit alla grannar med krig, återfick aktning och respekt framför allt därför att vi inte förtränger eller relativiserar just dessa sidor i vår historia. Försök med det också i Tjeckien! Det är befriande!
(Applåder)

Fatuzzo (PPE-DE).
Herr talman! Jag röstade för att samtliga dessa länder från Central- och Östeuropa samt Malta och Cypern skall bli medlemmar av Europeiska unionen. Jag hoppas nämligen att vi i framtiden skall få ett parlament med ett större antal företrädare för pensionärerna och pensionärspartierna från de medlemsstaterna. Det smärtade mig emellertid att se att gemenskapens anställda, som i framtiden kommer att drabbas av försämrade pensionsvillkor, genomförde en stor protestdemonstration i samband med omröstningen. Samtidigt som jag uttrycker min djupa solidaritet med dem, hoppas jag verkligen att det framtida parlamentet, där även de nya medlemsstaternas ledamöter ingår, skall kunna ge Europas anställda en trygg framtid med respekt för de äldre.

Ebner (PPE-DE).
Herr talman! Jag vill förutskicka att jag verkligen stöder utvidgningen och med övertygelse har företrätt denna politik, också som ordförande i delegationen för förbindelserna med Slovenien. Beträffande Tjeckien vill jag förklara att jag alltid har hoppats att man i Tjeckien i god tid skulle kasta av sig ballasten från det förflutna, och därmed ge oss en obesvärad och glädjande möjlighet att rösta för Tjeckiens anslutning till Europeiska unionen. På grund av bristande mod från många tjeckiska politikers sida har detta tyvärr inte skett, och det är också anledningen till att jag röstar emot den, och till att jag röstar solidariskt med kollegan Ferber. Jag hoppas att tjeckerna i framtiden tillsammans kommer att hitta vägen till en gemensam bearbetning av historien.

Bourlanges (PPE-DE).
Herr talman! Jag har avstått från de olika omröstningarna och jag röstade emot Broks betänkande. Jag har alltså inte röstat för samtycket till anslutningsfördraget för de tio nya staterna i Europeiska unionen. Detta beslut kostar på, politiskt och känslomässigt, eftersom jag sedan mer än ett decennium i Europaparlamentet, i Frankrike och i hela Europa kämpar för att utvidgningen av Europeiska unionen skall ske det planerade datumet och under förhållanden som garanterar att den blir en framgång. Att jag fattat detta beslut beror på att jag blivit övertygad om att skillnaden mellan den geografiska utvidgningsprocessen av unionen och processen med det institutionella fördjupandet var resultatet av en resignation man inte vill tillstå bland de nuvarande och framtida medlemmarna i unionen, inför försvagningen av Europa och förlamningen av dess institutionella system. Under de senaste månaderna har meningsskiljaktigheterna ökat mellan unionens medlemmar. Konventet står och stampar så snart det har ambitionen att göra något mer än en minimal uppsnyggning av det nuvarande systemet. Alla har nu gett upp om att det konstitutionella fördraget skall kunna undertecknas i december 2003 såsom ursprungligen planerats. Det är tecken som inte ljuger. Den utvidgade Europeiska unionen kommer att vara dömd att leva under Nicefördragets försvagande regim. Den är därför dömd att misslyckas. Jag röstade inte för samtycket eftersom jag ville att utvidgningen skulle lyckas.

Mayol i Raynal (Verts/ALE).
Herr talman! Som europeisk federalist och katalansk självständighetsivrare avstod jag från att rösta om anslutningen av de tio staterna trots den positiva ståndpunkten från mina kolleger i Europeiska fria alliansen. Det här är anledningen till min röst. Arbetet rörande konstitutionen som pågår inom konventet har visat att en nation utan stat, som Katalonien, inte hade något att hoppas på när det gäller resultatet från konventet. Dess närvaro inom EU-institutionerna kommer att fortsätta att vara beroende av respektive stats goda vilja och vi vet hur det är med den saken, både när det gäller Kungariket Spanien och Republiken Frankrike. Konventet har inte medfört någon öppning när det gäller ett uttryckligt erkännande av rätten till självbestämmande och intern utvidgning eller det katalanska språkets officiella status på europeisk nivå. Att under sådana förhållanden ansluta nya stater kommer bara att förvärra Kataloniens situation inom unionen: mindre representation, nettobidrag som ökar, etc. Vissa av dessa stater är långtifrån att ha uppfyllt Köpenhamnskriterierna när det gäller att respektera sina minoriteters rättigheter: titta exempelvis på Bene?dekreten i Tjeckiska republiken och Slovakien. Avslutningsvis tycker jag att de flesta av dessa staters ståndpunkt när det gäller det skandalösa Irakkriget gör att man ifrågasätter hela processen med den europeiska integrationen. Alla som vill ha ett europeiskt Europa som kan vara en motvikt till den oansvariga amerikanska hegemonin måste inleda arbetet med det europeiska Europa. Dagens utvidgning förefaller mig vara en flykt framåt.

Nordmann (ELDR).
Herr talman! Jag röstade emot Broks betänkande trots att jag är positiv till utvidgningen. Det är självfallet inte på grund av personlig ovilja mot Brok. Det beror i stället på att man i betänkandet fullständigt åsidosätter den nödvändiga kopplingen mellan utvidgning och fördjupning. Inte vid något tillfälle tar han upp förseningen när det gäller fördjupningen eller den förtvining man kan frukta för konventet. Den förbindelse vi velat upprätta har avbrutits. Det är anledningen till att jag röstat emot Broks betänkande. Men var det därför nödvändigt att straffa de oskyldiga, de som inte är ansvariga för vår försening? Jag tror inte det. Jag röstade därför för samtyckena. Jag är för utvidgningen, jag är för förstärkningen, men jag är emot medgivandet till att överge förstärkningen. Det EU vi är på väg in i riskerar att bli ett utvidgat EU, men inte ett förstärkt utan ett enbent EU. Det är denna enbenthet som jag ifrågasätter, herr talman, genom att rösta emot Broks betänkande.

Hannan (PPE-DE).
Herr talman! Trots mitt eget och min grupps långvariga engagemang för ett mer omfattande Europa röstade även jag nej till Broks betänkande.
De villkor som vi har erbjudit kandidatländerna är fantasilösa och lågsinta. Länderna i Central- och Östeuropa bör framför allt ges möjlighet att utnyttja sina naturliga fördelar i form av låga kostnader och billigare exporter och därigenom vinna marknadsandelar genom låg prissättning. Men vi tvingar dem att ansluta sig till eurosamarbetet, 48 timmars arbetsvecka, den gemensamma jordbrukspolitiken och den sociala stadgan, medan vi samtidigt tvingar dem att nedskriva värdet av sina nyvunna demokratier.
Det är upp till befolkningen i dessa länder att fatta beslut. På Malta och i Slovenien har befolkningen redan fattat ett beslut och i de fallen röstade även jag för. Men jag kan inte hjälpa att känna att vi borde ha erbjudit dem en mer generös och flexibel uppgörelse. En vidareutveckling av detta återfinns i den röstförklaring bestående av tio punkter som skickats in skriftligen av SOS Democracy.

Cornillet (PPE-DE).
Herr talman! Jag röstade emot Broks betänkande och jag avstod från att rösta om samtyckesförfarandena, inte för att jag inte vill välkomna de tio nya staterna - som självfallet har sin plats i detta Europa som är deras och ingen kunde förneka deras val - utan för att det hus de just stigit in i oroar mig. Kommer det att kunna åstadkomma tillräckligt starka institutioner för att sköta 25 stater och snart ännu fler? Kommer dessa institutioner att vara tillräckligt tydliga och begripliga för alla medborgare, vilket jag tror att endast en konstitution kan garantera? Kommer denna utvidgning inte att fungera som förevändning för en försvagning? Jag oroar mig för en öppning som skulle ske i en institutionell dimma och röstningen har självfallet som mål att visa på denna oro.

Désir (PSE).
Herr talman! Jag röstade för samtyckesförfarandena men jag avstod från att rösta om Broks betänkande på grund av de tvetydiga formuleringarna när det gäller oberoendet gentemot Förenta staterna samt utrikes- och försvarspolitiken för det framtida utvidgade EU. De institutionella och finansiella villkoren för utvidgningen är inte goda. Risken för tillbakagång i den politiska integrationen och de otillräckliga finansiella programplaneringarna är en realitet. Men vi har inte rätt att ta tio folk som gisslan för vår kraftmätning med rådet, eller stänga dörren för dem med vår egen otillräcklighet som förevändning.
Mer än tio år efter järnridåns fall har det blivit en historisk skyldighet att bereda plats för dem inom unionen. Det är vi som är ansvariga för att de institutionella reformerna försenats, vilka efter det dåliga Nicefördraget fick oss att kalla till konventet för att äntligen förse EU med en konstitution. Den bör antas så snart som möjligt, efter en kort regeringskonferens, efter konventet och före den 1 maj 2004. Men vi får inte missta oss i dag. Det är inte om institutionella villkor eller budgetplaner vi uttalar oss. Det är till folk vi säger om de har sin plats i unionen eller ej, till folk som endast historiens skiljedom under fem decennier hållit utanför uppbyggnaden av det demokratiska Europa.
Det är nu tillsammans med dem som vi bör bedriva kampen för unionens framtid. Det är tillsammans med dem som vi bör motarbeta avsteget mot en frihandelszon och arbeta för att främja en social modell på hög nivå. Det är tillsammans med dem som vi skall fortsätta striden för ett politiskt EU som talar med en stark och enad röst i världen, för en konstitution som gör det möjligt för de länder som så vill att dela sin utrikes- och försvarspolitik utan att hindras, och inrätta en europeisk förtrupp.

Schierhuber (PPE-DE).
Herr talman, kära kolleger! Som österrikisk bondkvinna, som själv har skött sin gård vid gränsen i 43 år - fram till dess att järnridån försvann - har jag i dag med stor övertygelse röstat för anslutning av de tio nya medlemsstaterna och även för Broks betänkande. För jag vet att utvidgningen inte bara innebär konkurrens, utan även möjligheter för jordbruket, och att de österrikiska jordbrukarna kommer att acceptera dessa utmaningar, nämligen på basis av de åtgärder som vidtagits inför anslutningen. Jag har därför röstat för en fredlig, tolerant och social framtid för våra barn och barnbarn.

Alavanos (GUE/NGL)
Inom ramen för GUE/NGL-gruppens beslut röstar jag emot Broks betänkande. Inte för att jag är emot anslutningen av de nya medlemmarna, utan för att man i resolutionen inte tar upp väsentliga frågor som står i samband med utvidgningen: utnämningen av en politisk elit i länder i Öst- och Centraleuropa som tjänar amerikanerna, nedmonteringen av den offentliga sektorn och utförsäljningen av offentlig egendom, genomdrivandet av en tvingande avregleringspolitik som har skapat social misär, bristen på ansenliga gemenskapsmedel som skulle hjälpa dessa länder i anslutningsprocessen samt avsaknaden av folkomröstningar för att godkänna utvidgningen.

Andersen, Berthu, Bonde, Gahrton, Goodwill, Lucas, Ribeiro e Castro och Sandbæk (EDD)
Medlemmarna av SOS Democracy (och av konventets demokratiforum) röstade på olika sätt om utvidgningen men delar följande kritiska åsikter. 
Ansökarländerna borde ha erbjudits mer flexibla villkor, däribland olika typer av associeringsavtal med möjlighet till ömsesidig påverkan och ömsesidiga skyldigheter i stället för det kolonialmässiga EES-avtalet.
Medlemskapet borde ha erbjudits med varierande geometri, bestående undantag, långvariga undantag och undantag som är avhängiga av den framtida ekonomiska utvecklingen mot sammanhållning och fullt ut beaktar de olika ekonomiska utvecklingsnivåerna.
Ansökarländerna bör även ha rätt att själva fatta beslut om köp och försäljning av jordbruksmark och fritidshus, åtminstone till dess att deras inkomster är jämförbara med våra.
I avvaktan på jordbruksreformer och en rättvis uppgörelse bör kandidatländerna kunna utnyttja medlen från jordbruksbudgeten som en klumpsumma, i stället för att tvingas använda pengarna på det enfaldiga, slösaktiga och ineffektiva sätt som vi har gjort.
I stället för att betala full avgift från medlemskapets första dag borde de åtminstone ha erbjudits den femåriga rabatt som Förenade kungariket, Danmark och Irland erbjöds, eller gratis medlemskap till dess att de uppnått en viss inkomstnivå.
Många tjänstemän från ansökarländerna kommer nu att erbjudas lukrativa arbeten inom EU:s institutioner med löner som vida överträffar deras egna premiärministrars löner. Eftersom landets medborgare ur en begränsad budget måste betala avgifter till de egna landsmän vars löner är tjugo gånger högre än lönerna i hemlandet skall ansökarländerna för att undvika orättvisa skillnader ha möjlighet att beskatta de av ländernas egna medborgare som är anställda av EU eller som arbetar i EU-länderna.
Ansökarländerna bör erbjudas större flexibilitet vad gäller tillämpningen av EU:s regler. De bör anta reglerna gradvis genom att följa våra bestämmelser när de till exempel exporterar sina produkter till våra marknader, men inte tillämpa alla bestämmelser på sin egen hemmamarknad. Vi bör sålunda godta försäljning av korvar som uppfyller den lokala lagstiftningen när dessa säljs på lokala marknader.
Efterlevnaden av de gemensamma miljönormerna bör finansieras med gemenskapsmedel så att miljöskyddet inte försummas eller skjuts på framtiden. Ansökarländerna bör även få behålla sina normer, framför allt de normer som är strängare än våra.
Ansökarländerna bör delta fullt ut i konventet med fullvärdigt medlemskap och få sin beskärda del av platserna i presidiet och sekretariatet. Det fördrag som konventets arbete utmynnar i bör dessutom antas av en regeringskonferens där länderna i öst är fullvärdiga medlemmar.
Alla EU:s fördrag och regler borde ha översatts till ansökarländernas språk och gjorts tillgängliga för medborgarna genom bibliotek och på Internet i god tid före folkomröstningarna. Ja-sidan och nej-sidan bör ha tillgång till samma offentliga medel. Regeringarna och EU:s institutioner bör inte ha rätt att ingripa och komma med opartisk information före folkomröstningarna.
Dessa kritiska kommentarer har lett till att vissa av oss har valt att rösta mot utvidgningen eller lägga ned sin röst, medan andra har valt att rösta ja för att ansökarländerna skall få tillfälle att själva fatta detta beslut, även om villkoren inte är rättvisa.

Barón Crespo (PSE)
. (ES) Grönt ljus - Jag vill på min grupps vägnar bekräfta vårt fullständiga stöd till en tidig utvidgning och betona principen om lika behandling när det gäller Köpenhamnskriterierna. Jag hoppas att undertecknandet av anslutningsfördraget blir en symbol för den definitiva återföreningen av vår kontinent, och att vi lämnar de krig som har krossat våra folk och dragit gränser med blod och eld, bakom oss. Den nya och stärkta unionen kommer att bli en kontinent med ett delat öde, i fred, demokrati och frihet.
Solidaritet - Denna utvidgning, som saknar motstycke i historien, medför nya utmaningar för unionen. Det kommer att bli nödvändigt att ytterligare stärka andan av solidaritet inom alla våra gemensamma politikområden, och det kommer att bli nödvändigt att förstärka unionens institutionella befogenheter. De nuvarande och framtida medlemsstaterna måste anstränga sig till det yttersta och lägga de nationella egenintressena åt sidan för en gemenskaplig solidaritet, så att vi kan tala med en enig europeisk röst, vilket krävs i fördragen, i de världspolitiska forumen.
Budgetkonflikten - Även om en överenskommelse nåddes i sista stund, måste jag kraftigt kritisera rådets ensidiga agerande för att införa budgetsiffror i anslutningsfördraget. Detta har aldrig gjorts förut och det är en allvarlig kränkning av parlamentets budgetbefogenheter och det interinstitutionella avtalet från 1999.

Bordes, Cauquil och Laguillier (GUE/NGL)
Även om den enda frågan som ställts till ledamöterna gäller samtycket om begäran om anslutning av tio nya länder till Europeiska unionen ber man parlamentet att samtidigt godkänna innehållet i förslaget till fördrag som beslutar om detta.
Eftersom vi är för ett enande av hela kontinenten och för ett avskaffande av gränserna som delar upp den, är vi självfallet för dessa länders rätt att ansluta sig till Europeiska unionen, om det är vad deras folk vill. Vi är däremot fullständigt emot både andan och bokstaven i förslaget till fördrag som EU-institutionerna vill påtvinga dem.
I sakfrågan gör detta fördrag ojämlikheten mellan den rika delen av Europa och dess fattiga del officiell. Ordet integration innefattar dominerande förhållanden mellan det imperialistiska Europa och de nya medlemsländerna, bland annat Östeuropa, som av det förstnämnda betraktas som privata jaktmarker för dess finans- och industrikoncerner.
När det gäller formen påtvingas de nya medlemmarna detta nya fördrag genom utpressning, och de har inget annat val än att acceptera det i dess nuvarande form eller stanna utanför.
På budgetområdet liksom på det politiska området inrättas genom fördraget ett EU med två hastigheter där vissa är mer jämlika än andra.
(Röstförklaringen kortades ned i enlighet med artikel 137.1 i arbetsordningen.)

Collins (UEN)
De som är motståndare till Europeiska unionen försöker utnyttja de senaste månadernas händelser för att belysa oenigheten och missämjan mellan Europeiska unionens nuvarande medlemsstater. Vi känner alla till att de senaste två till tre månaderna har varit en tålamodsprövande period för unionens politiska ledare.
Men utvidgningen av Europeiska unionen är en riktig framgångssaga. Vi har alla rätt att känna oss stolta över att vi i dag står i begrepp att formellt godkänna anslutningsfördragen för tio länder som har ansökt om medlemskap i Europeiska unionen.
Utvidgningen av EU är något som både Europeiska unionen och befolkningen i ansökarländerna tjänar på.
Jag anser att utvidgningen kommer att underlätta arbetet med att skapa en mer effektiv union. Det kommer att konsolidera de demokratiska strukturerna i Europa samtidigt som det stärker den växande unionens ekonomi.
Denna historiska process kommer att ha en positiv inverkan på den faktiska sammanhållningen inom Europeiska unionen. Jag hyser gott hopp om att de tio ansökarländerna kommer att kunna ansluta sig till Europeiska unionen fullt ut den 1 maj nästa år.
(Röstförklaringen kortades ned i enlighet med artikel 137.1 i arbetsordningen.)

Crowley (UEN)
Detta är en av de viktigaste frågorna som parlamentet har arbetat med under de senaste åren.
Jag är en varm anhängare av utvidgningsprocessen, inte bara på grund av vårt ansvar gentemot de medeuropéer som varit offer för totalitära regimer utan även på grund av att de nya anslutningsländerna kommer att föra med sig en fantastisk dynamik till Europeiska unionens framtida utveckling.
När vi blickar mot framtiden måste vi även minnas det förflutna, de ideal som Europeiska ekonomiska gemenskapen hade i åtanke. Fred, demokrati och välstånd är lika viktigt i dag som för femtio år sedan. Vi har nu möjlighet att blåsa nytt liv i processen och skicka ut ett positivt budskap till befolkningen i Östeuropa.
Redan från första början kommer de att vara våra jämlikar och ha samma rättigheter som de nuvarande medlemmarna.
Samtidigt som jag stöder detta betänkande och anslutningsprocessen vill jag även att anslutningsländerna, de nationella parlamenten och regeringarna skall ha samma rösträttigheter i Europeiska konventet som unionens nuvarande medlemsstater.
Som John F Kennedy sade i sitt installationstal: ?Vi är i dag på väg mot en ny horisont, men denna nya horisont består inte av löften, utan av utmaningar.?
(Röstförklaringen kortades ned i enlighet med artikel 137.1 i arbetsordningen.)

Darras (PSE)
Alla som vill stabilisera hela kontinenten, konsolidera demokratin och freden, förstärka ekonomin och den hållbara utvecklingen och införliva en kulturell och mänsklig dimension som bygger på delade värderingar om frihet, respekt för grundläggande värderingar, god förvaltning och rättstaten måste stödja anslutningen av dessa tio nya medlemsstater, vilka behövs för att bygga upp en ännu starkare och effektivare europeisk union.
Det handlar om en utmaning utan motstycke på det politiska, ekonomiska och sociala planet, en utmaning som inte får leda till att vi glömmer bort att den, om vi antar utmaningen, kan erbjuda oss en fantastisk potential av förstärkning och utveckling av Europeiska unionen, en europeisk union som talar väl och med en enda röst på den politiska världsscenen och som får en huvudroll på den internationella politiska scenen.
Jag vill inte på något sätt blockera denna historiska händelse, men om ändringsförslag 1, den andra delen av ändringsförslag 13 och ändringsförslag 19 inte antas kommer jag att avstå från att rösta. Jag kommer emellertid att rösta för anslutningen av var och en av dessa tio stater vid omröstningen om de olika rekommendationerna. Jag hoppas därför att vår gemensamma framtid i dag kan börja under de bästa omständigheter.

Dehousse (PSE)
Den utvidgning som i dag föreslås sker under katastrofala förhållanden. I motsats till vad som utlovats har gemenskapens strukturer inte anpassats för att möjliggöra en harmonisk verksamhet i morgon med tjugofem medlemmar, och ännu mindre i övermorgon med fyrtio. Och vad värre är: finansieringen av utvidgningen såsom den planeras i fördraget är inte på något sätt garanterad, i motsats till vad som överenskoms vid toppmötet i Berlin.
Gemenskapen är alltså på väg in i en återvändsgränd som kommer att minska möjligheterna för det sociala Europa som vi behöver, på samma sätt som den kommer att hota politiken för territoriell sammanhållning, som är mer nödvändig än någonsin. För övrigt kommer den gemenskap vi velat ha och byggt upp under femtio år inte att överleva denna utvidgning utan kommer i stället att lämna plats åt en kraftlös och odefinierbar union. Vi hade velat bygga en katedral och vi befinner oss i ett varuhus.
Avslutningsvis erbjuder man oss att maximera riskerna för blockering av denna union just när de grundläggande internationella mekanismerna sprängs i luften.
Det är anledningarna till min negativa röst om resolutionerna om samtyckesförfarandet, även om jag godkänner resolutionen som åtföljer Broks betänkande, på grund av de förbättringar som tillförts under sammanträdet.

Dimitrakopoulos (PPE-DE)
 När det gäller Polen har jag röstat emot eftersom jag anser att landets allmänna hållning i fråga om kriget i Irak är förkastlig.
När det gäller Tjeckien har jag röstat emot eftersom jag anser att landets allmänna hållning i fråga om kriget i Irak, men även i fråga om Bene?dekreten, är förkastlig.

Ducarme (ELDR)
Den femte utvidgningen är ett stort geopolitiskt steg som kan konkretisera en viktig fas i det stora arbetet med att försona Europa i en union som bygger på en liberal och fullständig demokrati: politisk, ekonomisk, social och försvarsmässig. Det är en faktor för fred, stabilitet och höjning av levnadsstandarden för européerna.
Utvidgningen skall också göra det möjligt för Europeiska unionen att bättre möta utmaningarna med globaliseringen genom att föra in de universella värderingarna och utan att glömma vår historiska skyldighet gentemot alla länder i Medelhavsområdet.

Ferber (PPE-DE)
Europaparlamentet har i dag röstat för anslutningen av tio nya stater till Europeiska unionen. Det är en historisk dag för Europa. Europa förenas i fred. CSU:s ledamöter i Europaparlamentet välkomnar denna utveckling. I många år har vi varit med och gått i spetsen för att få uppleva detta historiska ögonblick. Men trots all glädje över denna dag finns det fortfarande tvivel kvar beträffande Tjeckien.
För europeiskt författningsstatligt tänkande är det främmande att kompensera orätt med orätt. Det är bara Europaparlamentet som inom ramen för anslutningsförhandlingarna ur det förflutna plockat fram det som man ännu inte klarat upp i Tjeckiens rättsordning, och lagt fram det för den europeiska allmänheten, och i många år begärt att detta reds ut. Varken den ansvarige kommissionsledamoten Verheugen eller den tyska förbundsregeringen har tagit fasta på Europaparlamentets initiativ.
Vi har förgäves väntat på en politisk gest i en försonande anda. Tvärtom: Den 24 april 2002 beslöt det tjeckiska parlamentet enhälligt att de rättsliga följderna av Bene?dekreten är ?otvivelaktiga, oantastliga och oföränderliga?. Tjeckien är naturligtvis ett kärnland i Europa. Vi har trots detta röstat emot en anslutning av Tjeckien, eftersom vi vill skicka en signal till den tjeckiska politiken om att de sår som i det förflutna tillfogades de tyskar som fördrevs fortfarande är öppna, och de måste läkas genom en gemensam, ömsesidig dialog.

Ferreira och Patrie (PSE)
Det är för att vi är djupt federalistiska och vill lyckas med utvidgningen som vi sagt ?nej? till de anslutningsfördrag som överlämnats till Europaparlamentet för samtycke.
Eftersom flera av villkoren i förväg inte uppfyllts riskerar utvidgningen att bli ett snyggt slöseri:
Det handlar för det första om institutionella villkor: Konventet kommer sannolikt inte att leda till någon större omstörtning av institutionerna som gör det möjligt att demokratisera dem, göra dem begripligare och bekräfta konfessionsfriheten som en grundläggande princip för unionen.
Det handlar för det andra om sociala villkor: hittills har man inte planerat för att förslaget till europeisk konstitution skall innehålla ett socialt fördrag som omfattar garantier för att möta riskerna för utlokalisering av företag eller försäkringar när det gäller offentlig service.
Det avtal som i sista minuten pressades fram genom att Europaparlamentets företrädesrätter när det gäller budgeten överträddes placerar utvidgningen i en orealistisk ekonomisk ram som är diskriminerande för anslutningsländerna. Det äventyrar allvarligt processens framgång, särskilt när det gäller den gemensamma jordbrukspolitiken vars nya inriktning till förmån för landsbygdsutvecklingen på detta sätt ifrågasätts.
Kandidatländerna kommer att träda in i en integrerad enhet som bara är en marknad: som europeiska socialister är vi inte nöjda med ett sådant Europa.

Ferrer (PPE-DE)
Vi har just skrivit en historisk sida i vår kontinents historia: i och med att vi har röstat ja till utvidgningen har vi tagit ett definitivt steg i processen för att återförena de europeiska folken, vi har rättat till en orättvisa i historien, vi har sett till att politiken har segrat som ett instrument i fredens tjänst, och detta vid en tidpunkt när krigets fasor åter slår mot oss, vilket påminner oss om att freden inte är något självklart, utan att den måste skyddas.
För att den etapp som vi slutför i dag verkligen skall leda till att Europa återfinner sig självt, är det absolut nödvändigt att unionen utarbetar en författning för att garantera att institutionerna och politiken fungerar effektivt och demokratiskt. Endast på så sätt kommer Europa att kunna fortsätta vara den dröm om frihet och välstånd som de länder som vi har sagt ja till i dag vill ansluta sig till. Det är oerhört viktigt att vi kommer ihåg den djupa betydelse som tanken med Europa har och att vi förstärker de värden som har möjliggjort enandet av kontinenten och ser till att de fortlever, att det är människorna och respekten för deras värdighet, solidaritet, social rättvisa och sökandet efter det allmänna bästa som är det viktiga.

Gröner (PSE)
Med dagens omröstning om anslutningen av tio stater i Central- och Östeuropa lägger vi grunden till att övervinna den historiska delningen av Europa i öst och väst. Den historiska delningen i en kvinnlig och en manlig värld består dock fortfarande i Öst- och Västeuropa.
Mitt ?ja? till anslutning av länderna Cypern, Malta, Polen, Ungern, Tjeckien, Slovakien, Slovenien, Estland, Lettland och Litauen är förknippat med förväntningen att gemenskapens regelverk i fråga om jämställdhet mellan kvinnor och män kommer att införlivas oinskränkt och fyllas med liv. Jag vill inte förtiga att det var svårt för mig att rösta ?ja? till anslutningen av Polen, eftersom Polen liksom Förenade kungariket deltar i ett angreppskrig mot Irak, vilket strider mot folkrätten. Följaktligen anser jag att jag som tysk socialdemokrat har ett ansvar att ställa det nationalistiska datumet 1 september 1939 mot dagens europeiska datum 9 april 2003, tillsammans med en förhoppning om fred och välstånd för alla och en samhällsmodell i Europa som bygger på partnerskap.

Haug (PSE)
Jag har inte röstat för Broks betänkande, eftersom han inte tillräckligt tydligt, i åtminstone någon paragraf, nämnt rådets markanta lagbrott.
Se också röstförklaringen till anslutningsfördragen.

Isler Béguin (Verts/ALE)
Europas krig mellan broderfolk i det förgångna, dess krigiska sekel, bör få oss att inse hur betydelsefull dagens omröstning i Europaparlamentet är om betänkandet om EU:s utvidgning. Denna utvidgning av unionen tjänar på att uppfattas som en återförening av folken på vår kontinent, som äntligen nu möts kring gemensamma grundläggande värderingar som frihet, demokrati, solidaritet, respekt för de mänskliga rättigheterna och miljön. Låt oss som europaparlamentariker glädjas åt att vi kunnat bidra till denna återförening och låt oss se till att den lyckas!
Låt oss emellertid beklaga att budgeten för denna utvidgning fortfarande är löjligt liten med tanke på projektets omfattning och vår gemensamma framtid. Här följer som information några kontrasterande siffror: Motsvarande 97 miljarder euro betalades ut mellan 1948 och 1951 av Förenta staterna för att hjälpa Östeuropa att överbrygga förstörelsen från kriget. Det motsvarar 1,5 procent av den amerikanska BNP. För den tyska återföreningen investerades 600 miljarder euro mellan 1990 och 1999, för att finansiera återuppbyggnaden av det forna Östtyskland. Europeiska rådet har inte avsatt mer än 0,15 procent av unionens BNP till utvidgningen.
Vår solidaritet bör hädanefter vara i nivå med sådana kontinentala viktiga frågor, med tanke på att vår framtid nu kommer att vara beroende av det öde som vi förbereder för våra nya medlemmar och grannländer.

Knolle (PPE-DE)
Jag har med glädje och tillfredsställelse noterat att Tjeckien vid den ovannämnda omröstningen har fått ett ?parlamentariskt bogskott? därför att det fått de sämsta omröstningsresultaten. De nuvarande tjeckiska politikerna måste fråga sig, varför de lyckats så dåligt med 489 röster för, 39 röster emot och 37 nedlagda röster. Som ledamot i den gemensamma parlamentarikerkommittén EU-Tjeckien har jag under de gångna fyra åren upplevt den outhärdliga arrogansen från tjeckisk sida. Om och om igen har jag vädjat till Prag att tillsammans med oss jämna vägen när det gäller de olycksaliga Bene?dekreten, för att på detta sätt dra ett streck över det obehagliga förflutna. Detta har varje gång kategoriskt avvisats av politikerna i Prag. Mitt ?ja? till dagens omröstning är därför en positiv signal till dagens tjeckiska ungdom, som förhoppningsvis snart kommer att ange tonen i Tysklands grannrepublik. Jag önskar de nuvarande politiskt ansvariga i Tjeckien ?mycket nöje? när de skall förklara i sitt hemland varför de har fått ett så dåligt omröstningsresultat i Europaparlamentet i Strasbourg. Kanske börjar nu äntligen den öppna dialog som Europaparlamentet har eftersträvat.

Korakas (GUE/NGL)
 Europaparlamentets ledamöter från Greklands kommunistiska parti (KKE) röstar emot de tio ländernas anslutning, av solidaritet med deras folk, som inte har någon anledning att fira. Såsom framgått under föranslutningsperioden (utförsäljning av statliga företag och deras tillgångar till det utländska storkapitalet, avskaffande av varje socialistisk landvinning, inskränkning av deras suveräna rättigheter och deras nationella oberoende osv.) har de tvärtom all anledning till oro. Anledning att fira har bara det multinationella kapitalet och dess företrädare i Europaparlamentet.
De ?tio? ansluter sig till en union av små och stora imperialiststater, vilken tjänar storkapitalisternas intressen genom att intensifiera exploateringen av sina folk och av alla andra som kommer inom räckhåll, i konkurrens men även samarbete med ?storebror?, den erkända ledaren: Förenta staterna.
Såsom framgått även av brottet mot Irak är meningsskiljaktigheterna mellan vissa EU-imperialister och deras amerikanska ideologiskt likasinnade inte ett mål utan även ett medel.
Vi har även röstat emot Cyperns anslutning, förutom av ovanstående skäl, eftersom den har använts som ett påtryckningsmedel för att legitimera följderna av den barbariska invasionen och ockupationen, inför vilken de ?lyhörda? europeiska imperialisterna blundar.
Arbetstagarna och folken har inget behov av imperialistiska organisationer för att hamra ut sitt militanta samarbete; de kommer att stänga den väg av ödeläggelse som dessa leder dem på och ändra mänsklighetens utveckling mot en framtid som är den värdig, en socialistisk framtid.

Krarup (GUE/NGL)
. (DA) Man har inte löst de grundläggande problemen med den så kallade östutvidgningen. Det råder således ingen tvekan om att de ekonomiska omständigheterna medför att man framöver kommer att fortsätta den mångåriga traditionen av västeuropeiskt utnyttjande av de östeuropeiska grannarna, som grundar sig på skillnader i löneförhållanden, och kapitalförhållanden osv. Anpassningen till gällande gemenskapsrätt kommer att förorsaka de nya länderna åtskilliga problem, men detta faktum berörs inte mer ingående i Broks betänkande.
Folkrörelsen mot Europeiska unionen kan inte stödja Broks paternalistiska tolkning och slutsatser, men avstår samtidigt från att rösta emot betänkandet av respekt för kandidatländernas rätt att själva - genom rättvisa och opartiska folkomröstningar (vi hoppas på det bästa, men är beredda på det värsta) - avgöra om de önskar ett medlemskap i Europeiska unionen.

Krivine och Vachetta (GUE/NGL)
Vi skall uttala oss om utvidgningen av Europeiska unionen (EU) med tio nya medlemmar. Redan från början ville vi inte på något sätt hindra det val som Östeuropas befolkningar gjort om att ansluta sig eller ej till EU. En blockering från de nuvarande medlemmarna skulle uppfattas som en logik från de rikas ?Fästning Europa? som säger nej till en solidarisk åtgärd gentemot andra folk som vill ansluta sig.
Men vi är kritiska till villkoren för en rabatterad utvidgning som inte ens respekterar jämlikhet mellan medlemmarna och inte drar någon verklig slutsats av den allmänna ökningen av fattigdomen och arbetslösheten i kandidatländerna. Det är resultatet av den politik som antagits under de senaste tio åren för att uppfylla anslutningskriterierna.
Vi kan alltså förstå att de berörda befolkningarna i dag förväntar sig åtminstone motparter i termer av rättigheter, strukturfonder och jordbruksfonder. Men EU tenderar att betrakta de nya medlemmarna som en andra rangens länder. EU glorifierar ?kontinentens återförening? som en viktig politisk och historisk fråga, men utesluter den fria rörligheten för personer. EU talar om demokrati och pluralism, men målen och medlen för de påtvingade omvandlingarna - som är villkoret för anslag och stöd -, bland annat i Östeuropa, hör till dogmer som innefattar social tillbakagång. Vi har därför röstat emot Broks betänkande.

Maaten (ELDR)
Min VVD-delegation var och är förespråkare för utvidgningen av Europeiska unionen med de tolv länder som man nu förhandlar med, framför allt av historiska, ekonomiska och politisk-strategiska skäl (såsom stabilitet vid östgränsen, demokrati i hela Europa o.d.). Vi röstar för anslutningen av Malta, Slovenien, Estland, Lettland, Litauen, Cypern, Tjeckien, Slovakien, Ungern och Polen. 
Big bang var ett felaktigt förfarande, som satte onödig press på unionens interna sammanhållning liksom på kandidatländernas objektiva bedömning. Ett sådant här val får inte göras igen i framtiden, inte heller vad gäller en small bang. Varje kandidatland skall bedömas efter sina egna meriter. Så snart som Bulgarien eller Rumänien är klart skall detta land ansluta sig, utan att behöva vänta på det andra landet. Vi kan alltså mycket väl tänka oss anslutning före eller efter 2007.
I fråga om ytterligare anslutningar, av exempelvis Kroatien eller Turkiet, måste först unionens institutionella formgivning anpassas (effektivitet, klarhet och demokratisk kontroll) innan detta kan övervägas. Inga löften kan alltså ges innan regeringskonferensen har avslutats på ett tillfredsställande sätt.

MacCormick (Verts/ALE)
Det är ett utomordentligt privilegium att få delta i det fredliga enandet av det en gång splittrade Europa. Det var med stor tillfredsställelse jag i dag röstade för detta enande.
Som en företrädare för skotska nationella partiet är jag även mycket medveten om att det bland de länder vi valde in i dag fanns många små länder som nyligen återvunnit sin självständighet. Detta i motsats till Skottland, en av Europas äldsta små nationer, som från Bryssel sett fortfarande endast är en region inom en medlemsstat.
I detta nya utvidgade Europa måste Skottland ha högre ambitioner än så. Skottlands befolkning kommer att uttala sin mening i den frågan i samband med de skotska parlamentsvalen den 1 maj.
Det pågår nu en utvidgning utifrån. Detta kan även ske inifrån. När arbetet i Europeiska konventet nu går in i sitt slutskede förefaller det stå klart att en framtida konstitution inte kommer att lägga några hinder i vägen för en inre utvidgning. Jag hoppas att denna process kommer att inledas inom kort.

Martin, Hans-Peter (PSE)
Aldrig tidigare har jag upplevt att så många ledamöter i Europaparlamentet blivit utsatta för ett så massivt tryck av sina nationella partiledare. Resultatet av omröstningarna motsvarar därför inte den ärliga övertygelsen hos många ledamöter. Också för dem som inte vågade följa sitt samvete, vill jag förklara: först måste det komma en EU-demokrati, och sedan en EU-utvidgning. Det lovade vi våra väljare 1999. Men EU har inte gjort sina läxor, Nicefördraget är ett hån. EU kan därför bara fungera om EU:s konvent och regeringar beslutar om en äkta författning med demokrati och öppenhet. Hur mycket jag än är för en utvidgning av EU, anser jag att EU nu förtar sig genom att samtidigt ansluta tio nya medlemmar. Broks betänkande trollar fram en skenvärld, därför röstade jag emot det. Inte heller anslutningen av Polen kunde jag rösta för - alltför mycket har där råkat ur kurs. När allt kom omkring deltog också Polens regering aktivt i det vedervärdiga angreppskriget i Irak. Beträffande alla andra stater har jag lagt ned min röst. För mig handlade det framför allt om frågan: Är väst redan mogen för öst? Och svaret på detta lyder: Nej.

McAvan (PSE)
Detta är en historisk dag för Europeiska unionen och jag är stolt över att på ett blygsamt sätt bidra till detta genom att rösta för alla de betänkanden om utvidgningen på dagordningen.
Europas tjugoförsta århundrade inleds i dag. Den första halvan av det gångna seklet var märkt av krig medan den andra hälften var märkt av sprickan mellan öst och väst. Detta Europa förpassar vi till det förflutna när vi i dag röstar för att återförena vår kontinent i fred, demokrati och välstånd.
Tio nya flaggor var på plats i kammaren i dag. Jag ser fram emot att välkomna våra nya kolleger från dessa länder till vårt parlament nästa måndag, så att vi kan börja skapa det Europa våra 500 miljoner medborgare förtjänar.

Meijer (GUE/NGL)
Det finns gott om argument för att avvisa de tio länder vars regeringar vill ansluta sig till EU. Vissa, som Slovakien, Ungern och Rumänien, diskriminerar den stora befolkningsgrupp av romer som finns i dessa länder. Ungern och Cypern drar på sig klagomål på grund av diskrimineringen av homosexuella. Polen vill, precis som Irland ville tidigare, behålla friheten att i alla tider kunna neka kvinnor rätten till framkallad abort. Estland och Lettland har försökt att undanhålla sin stora ryska minoritet, som de håller som ansvariga för den tidigare ockupationen, lika rättigheter. Cypern skulle kunna dra med EU i ett krig mot Turkiet. Och utifrån de nuvarande medlemsstaterna klagar man över korruption, arbetsmigration och höga kostnader för humanitärt bistånd. Jag anser att det har minst lika stor betydelse att dessa länder underkastas ett nyliberalt regelverk, att de allmännyttiga tjänsterna bryts ned och att stora delar av befolkningen kan dömas till en långvarig fortsättning på den fattigdom som uppkommit under de senaste tio åren. Ändå är det invånarna i dessa länder, och ingen annan, som måste bestämma om de vill tillhöra EU. Överallt, utom i Cypern, kan de tillkännage detta i en folkomröstning. Jag vill inte frånta dem den rätten för att skydda oss själva, eller genom att vilja veta bättre än de själva vad som är bra för dem. Genom att avvisa Brokbetänkandet upprätthåller jag det uttalade samtycke till utvidgningen som jag gav den 20 november 2002.

Müller, Emilia Franziska (PPE-DE)
Europaparlamentet har i dag röstat för anslutningen av tio stater till Europeiska unionen. Det är en historisk dag - både för Europa och för mig personligen. Den osaliga delningen av Europa övervinns, Europa förenas i fred och frihet. Europas folk har nu möjlighet att gemensamt utforma sin framtid i frihet och demokrati.
Ändå har jag i dag medvetet röstat mot anslutningen av Tjeckien till Europeiska unionen, och jag vill förklara detta omröstningsbeteende. Jag har i dag röstat mot anslutningen av Tjeckien till EU, och jag vill förklara detta, för det var inte ett ?nej? till det tjeckiska folket, utan snarare en övertygad signal till de politiskt ansvariga, som trots många krav - även från det egna folket - inte ville ta avstånd från de människorättsvidriga passagerna i Bene?dekreten.
Jag är ledamot från Oberpfalz, en gränsregion med cirka 140 km gemensam gräns med Tjeckien. Många som fördrivits från sin hembygd i Böhmen och Mähren har efter att de drivits bort byggt upp en ny existens där. Jag vet vilka nära band dessa fördrivna har med sin gamla hembygd - också med sina släktingar och bekanta, som i dag fortfarande bor i Tjeckien och för vilka lagen om straffrihet fortfarande är i kraft.
(Röstförklaringen kortades ned i enlighet med artikel 137.1 i arbetsordningen.)

Niebler (PPE-DE)
Jag välkomnar anslutningen av de baltiska staterna Estland, Lettland och Litauen, samt Polen, Ungern, Slovakien, Slovenien och öarna Cypern och Malta den 1 maj 2004. Härigenom övervinns slutgiltigt den olycksaliga delningen av Europa. Det gläder mig att jag får vara med och uppleva detta historiska ögonblick.
Trots all glädje över anslutningen hyser jag emellertid fortfarande tvivel beträffande Tjeckien. Jag önskar mig en anslutning av Tjeckien, men kan inte blunda för att Bene?dekreten fortfarande är i kraft i dag i Tjeckien, med vars hjälp fördrivningen av enskilda folkgrupper legitimerades.
Jag röstar mot anslutningen av Tjeckien till Europeiska unionen. Det är inte godtagbart för mig att Tjeckien fram till i dag inte distanserat sig på lämpligt sätt från Bene?dekreten och därmed har erkänt att fördrivningen var orätt. Med mitt sätt att rösta vill jag ge en signal.
Jag vill särskilt erinra om den s.k. ?lagen om straffrihet?, som fortfarande legitimerar de svåraste brott och efterkrigsförbrytelser. På grund av ett initiativ från CSU:s/CDU:s ledamöter uppmanade Europaparlamentet för flera år sedan Tjeckien att upphäva de omstridda dekret och lagar som fortfarande är i kraft, såvitt de rör fördrivning av enskilda folkgrupper i det tidigare Tjeckoslovakien. Republiken Tjeckien har inte gjort detta. Tvärtom: Det tjeckiska parlamentet förklarade rentav i april 2002 enhälligt att de rättsliga och förmögenhetsrättsliga följderna av Bene?dekreten är ?otvivelaktiga, oantastliga och oföränderliga?. För mig är det ett tydligt belägg för att den tjeckiska sidan inte är beredd att göra en politiskt försonande gest. Just mot denna bakgrund anser jag att det är absolut nödvändigt att detta historiska kapitel bearbetas. Europeiska unionen är en rätts- och värdegemenskap, och skyddet av minoriteter hör till dess elementära förpliktelser. Varje land som vill anslutas till Europeiska unionen måste erkänna detta. Det får inte vara så att Tjeckien ignorerar detta.

Papayannakis (GUE/NGL)
Jag anser att EU:s utvidgning med ytterligare tio länder på vår kontinent är ett åtagande av historisk räckvidd, som i alla händelser var nödvändigt efter bipolaritetens upplösning i världen och i Europa. Dess djupare innebörd var och är att vi önskar välkomna folken i dessa länder till en redan inrättad helhet, till en gemenskap som integrerar sina medlemmars ekonomier men som även har uttalat viljan att gå vidare mot ett allt närmare politiskt samarbete och förbund mellan Europas stater, nationer och medborgare.
Historiskt, moraliskt, politiskt och strategiskt har vi ingen rättighet att neka de tio folkens begäran, som de har framställt fritt och demokratiskt, att på lika villkor delta i byggandet av denna enhet. Tvärtom har vi alla allt intresse av att svara positivt, med initiativ och solidaritet. Samma önskan att sträva gemensamt förväntar vi oss skall uttryckas - allmänt och i enskilda frågor - även av dessa länder och deras regeringar, i stället för de beklagliga och förhastade avsteg som vi har bevittnat den senaste tiden med anledning av planeringen av invasionen i Irak, avsteg som snabbt kommer att visa sig vara både meningslösa och utan praktisk nytta för dem som av lättrogenhet och själviskhet beslutade om dem.
Denna utvidgning innebär med säkerhet både negativa aspekter och risker såväl för de blivande medlemsländerna som för det historiska åtagandet att integrera Europa, eftersom den till stor del föregår den nödvändiga fördjupningen av den institutionella och politiska enheten ...
(Röstförklaringen kortades ned i enlighet med artikel 137 i arbetsordningen.)

Pasqua (UEN)
Jag hör till dem som redan vid det sovjetiska kejsardömets dödskamp önskade en snabb anslutning av de länder som snart skall ansluta sig till oss, och jag gläds åt att denna process, som avsiktligt försenats av de europeiska federalisterna, är på väg att lyckas.
Jag är emellertid oroad över att även om kandidatländerna kunnat anpassa sig för att komma med i unionen är unionen för närvarande offer för en farlig skleros.
I motsats till vad föredraganden föreslår när han tar upp förstärkningen av unionens institutionella förmåga innebär utvidgningen givetvis att den gamla gemenskapsmetoden måste överges. Det visar de framtida medlemsstaternas ståndpunkt inför det militära ingripandet i Irak: vår tolkning av begreppet europeisk solidaritet, som vi ärvt från den inledande europeiska integrationen, skiljer sig i högsta grad från hur man uppfattar den i de nya staterna. Det är den realitet som påtvingas oss.
Det är meningslöst att kräva ytterligare integration, överstatlighet och slutligen likriktning. Att fortsätta den europeiska konstruktionen med tjugofem medlemmar på den väg som anges av föredraganden kommer att leda oss alla in i en återvändsgränd.
Europa behöver frihet och flexibilitet, inte ideologi. Europa kommer att få sin styrka enbart från mångfalden i de nationer som den består av.

Roure (PSE)
Jag har röstat för samtycket till anslutningsfördraget för de tio nya länderna i Europeiska unionen. Det är efter moget övervägande som jag röstat för detta samtycke eftersom vi leder in unionen på en lång och svår väg, men uppbyggnaden av unionen har alltid varit svår och det är normalt att den tar lång tid. Länderna i Central- och Östeuropa som skall bli medlemmar i vår union har gjort fantastiska ansträngningar för att kunna komma med. De har snabbt moderniserat sin ekonomi, reformerat sitt sociala system och demokratiserat sin politiska organisation. Allt detta har de gjort på några år och vi måste hylla deras mod och offer. Folken i Central- och Östeuropa har upplevt ett kaotiskt förflutet, detta förflutna ligger nära i tiden och de har det fortfarande i färskt minne. Vi kan inte avvisa dem för att vi är rädda för att det Europa vi vill ha skall utvecklas långsammare. Det har vi inte rätt till. Enandet av vårt Europa är en historisk utmaning för oss och vi har inte rätt att missa historiens tåg, det skulle stå oss mycket dyrt. Utvidgningsprocessen måste ske med en fördjupning av institutionerna och vi vet mycket väl att utan denna utvidgning skulle vi inte ha haft någon fördjupning.
Alla de som verkligen och uppriktigt vill att utvidgningen skall lyckas kommer att ha förstått att det är nödvändigt att i dag rösta för samtyckesförfarandet, för att ärligt räcka ut handen till folken i dessa tio länder. Europeiska unionen har byggts upp för freden, låt oss se till att bevara denna anda och lämna plats för vår gemensamma framtid.

Rübig (PPE-DE)
Jag välkomnar den positiva omröstningen i dag i Europaparlamentets kammare om att ansluta de tio länder som vill vinna inträde. Utvidgningen av Europeiska unionen utgör en vinst både för Europeiska unionen och för kandidatländerna, och är en absolut förutsättning för fred, stabilitet och välstånd i ett återförenat Europa. Men just i detta sammanhang vill jag än en gång uttryckligen påpeka den absoluta nödvändigheten av att så snabbt som möjligt få till stånd ett system för gemensamma och EU-harmoniserade säkerhetsnormer för alla nuvarande och blivande medlemsstater i EU, när det gäller användning av kärnenergi. För detta krävs genast att följande steg tas:
Revidering av Euratomfördraget i det konvent som nu sammanträder om Europeiska unionens framtid, utarbetande och utfärdande av de direktiv som redan föreslagits av kommissionen om ökning av den nukleära säkerheten, inrättande av en oberoende myndighet på EU-nivå för den direkta övervakningen av kontrollerna inom kärnsäkerhetsområdet i medlemsstaterna, i nära samarbete med IAEA.
Genom mitt godkännande i dag kommer jag att i ökad utsträckning arbeta för att man så snart som möjligt kommer att finna en lösning för de problematiska Bene?dekreten och särskilt för lag 115 av den 8 maj 1946 om straffrihet.

Schmid, Gerhard (PSE)
Jag har trots allvarliga betänkligheter röstat för betänkandena om ansökningarna från Cypern, Malta, Litauen, Estland, Ungern, Slovenien, Tjeckien och Slovakien. Dessa betänkligheter har ingenting med dessa länder att göra, utan snarare med att Nicefördraget inte gjort Europeiska unionen tillräckligt utvidgningsduglig.
Eftersom vi ännu inte känner till resultatet av konventet och den ändring av fördraget som det kommer att innebära, kommer beslutet om utvidgningen i grund och botten alltför tidigt.
När det gäller Polen har jag lagt ned min röst, eftersom landet nu deltar aktivt i ett krig som strider mot folkrätten.

Souchet (NI)
Vårt motstånd mot Broks betänkande är ett uttryck för vårt motstånd mot utvidgningsprocessen på det sätt den bedrivits. Vi har alltid varit hårda försvarare av en återförening av Europa. Vi har alltid bekämpat den artificiella delningen från Jalta och stridit för att Europa på nytt skall använda sina båda lungor.
Men Europeiska unionen har börjat med att slösa bort ett historiskt tillfälle: man skulle ha erbjudit länderna i Central- och Östeuropa, så snart de befriats, att få tillgång till den mellanstatliga delen av fördragen. När väl denna högtidliga handling skett skulle varje stat ha haft möjlighet att ansluta sig till den gemensamma politik man önskade, med tillräckliga tidsfrister, beroende på särdragen, för att undvika dramatiska sociala chocker och undanröja korruptionen.
Efter oändliga förhandlingar som bedrivits av kommissionen i byråkratisk anda påtvingar man i stället alla samma måttstock och samma tidsplan, man avskaffar gränser och skydd i ett svep, samtidigt som man förser fördragen med en rad bevarandeklausuler. Europeiska unionen kommer på detta sätt att ha lyckats med en kraftprestation: att ersätta återseendets glädje med en diffus oro. Det skulle vara oansvarigt att dölja att denna försenade och enhetliga utvidgning i dag av många, både i öst och väst, uppfattas som mer ett hot än en möjlighet.

Thyssen (PPE-DE)
Europaparlamentet har i dag röstat för anslutning av tio nya medlemsstater till Europeiska unionen.
Naturligtvis är vårt arbete inte slut i och med detta. Det återstår mycket att göra i kandidatländerna, bland annat utbyggnaden av en välfungerande administrativ och rättslig organisation och bekämpningen av korruptionen. Även övervakningen bör tas på allvar.
Jag beklagar att vi, som nu i åratal deltagit i förberedelserna för utvidgningen och i uppmuntran till den, inte har sett över våra befogenhets- och beslutsprocessmekanismer för att se till att de är effektiva och handelskraftiga, såväl inom Europeiska unionen som på området för den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken.
Jag beklagar att vi missade chansen i Nice att genomföra den här fördragsändringen. Och ändå röstade jag för. Det politiska utrymme som fanns 1994 för att från Europaparlamentets sida sätta press på rådet och kräva fördjupning av Europeiska unionen före en utvidgning av den finns inte längre. Vid den här utvidgningen, som är av ett annat slag, handlar det i själva verket återigen om det europeiska projektets utgångspunkter: politisk stabilitet, fred och välfärd.
Ansökarländerna och deras befolkningar har förberett sig i åratal på denna dag, under svåra omständigheter och med många uppoffringar. Dessa ansträngningar och perspektivet på anslutning har fört stabilitet och fred in i Europa. Det här resultatet får vi inte ifrågasätta i dag. Politisk stabilitet, fred och säkerhet är förresten ett villkor för alla andra politiska målsättningar.
Överläggningen om revideringen av fördraget är i gång, och den är i goda händer. Vårt hopp ligger hos konventet. Eftersom jag har förtroende för det förväntar jag mig också mycket av den därpå följande regeringskonferensen, och det gör att jag i dag med övertygelse röstar tiofaldigt för.
(Röstförklaringen kortades ned i enlighet med artikel 137.1 i arbetsordningen.)

Van den Berg (PSE)
I dag stöder jag anslutningen av de tio kandidatländerna, trots det faktum att vissa ännu inte helt och hållet uppfyller alla kriterier. På alla dessa punkter skall noggrann extern kontroll utföras. Denna stränga kontroll måste fortsätta, för här finns ett ömsesidigt intresse. I detta sammanhang måste jag konstatera att det hade varit bättre om också en europeisk folkomröstning hade slagits fast. Men nu är det för sent för det - man kan inte flytta på målet under matchen.
Vidare beklagar jag starkt att länder som Polen - utan ordentliga europeiska överläggningar - deltar i kriget i Irak. Men detta beklagar jag också i Storbritanniens fall. Jag pläderar för en gemensam europeisk utrikespolitik. Det är det enda sättet att undvika att göra Europa till ett stående offer för krisen i Irak.
Vidare saknas ett demokratiskt och kraftfullt styre i Europa. Vårt karosseri har tyvärr ännu inte klarat 2004-testet. Det är Europeiska konventets stora uppdrag för 2004.
Till sist är reformeringen av jordbrukspolitiken viktig. Den nuvarande politiken med produktsubventioner är förlegad.
Trots detta röstar jag i dag för utvidgning, för medborgare i kandidatländer får inte bli offer för vår försumlighet.

de Veyrinas och Vlasto (PPE-DE)
Vi har röstat för samtycket till anslutningsfördraget för tio nya länder i Europeiska unionen. Det var i dag inte fråga om att äventyra utvidgningen: det var den grundläggande frågan i denna omröstning. År 2004 kommer det inte längre att finnas något gammalt eller nytt Europa, utan en union som äntligen omfattar hela vår kontinent.
Omröstningen har förvisso ägt rum i ett tungt internationellt sammanhang, men den borde inte innebära att själva utvidgningen ifrågasätts. Vi bekräftar på nytt i dag vårt förtroende för kandidatländernas förmåga att ansluta sig till den europeiska familjen och erkänner bortom den diplomatiska turbulensen de enorma politiska, ekonomiska och sociala ansträngningar som de genomfört.
Vissa oroar sig för den institutionella konturlöshet som ett EU med tjugofem medlemsstater riskerar att börja arbeta i, eftersom den framtida europeiska konstitutionen kanske inte kommer att ha trätt i kraft den 1 maj 2004. Eftersom arbetet i konventet står och stampar skulle man ha behövt skjuta upp omröstningen om samtyckesförfarandet. Men skall vi på detta sätt låta kandidatländerna betala vår oförmåga att fatta beslut och reformera EU-institutionerna?
Vi tror inte det: att bekräfta utvidgningen det planerade datumet måste tvinga oss att inom tidsfristerna lyckas med denna institutionella reform. Det är detta starka politiska budskap som vår kammare i dag överlämnar till staterna, och det är positivt.

Wynn (PSE)
Som jag angav i mitt anförande i plenum stöder jag utvidgningsprocessen och önskar att ansökarländerna blir medlemmar av EU. Men införandet av bilaga XV i anslutningsfördraget innebär att jag röstar för detta tillägg om jag röstar för utvidgningen. Det kan jag inte göra. Jag anser att bilaga XV är en direkt kränkning av parlamentets rättigheter.
Den värsta med bilaga XV är att ett tak för jordbruksavgifterna mellan 2007 och 2013 skrivs in i fördraget: resultatet av en lumpen uppgörelse som pusslades ihop av president Chirac och kansler Schröder, stöddes av de övriga medlemsstaterna i Köpenhamn och som nu är tänkt att ingå i fördraget. Som ordförande för budgetutskottet anser jag att detta är en bannstråle mot allt vi har kämpat för. Eftersom jag vill att den gemensamma jordbrukspolitiken verkligen skall reformeras anser jag detta vara en outhärdlig börda och något som jag helt enkelt inte kan ställa mig bakom.
Detta kan förefalla vara en fråga av mindre betydelse, men för mig är det en principfråga som måste anföras. Följaktligen valde jag att lägga ned min röst i alla slutomröstningar.

Nassauer (PPE-DE).
Herr talman! Europas återförening, som vi i dag har röstat för, är för mig, som tysk ledamot, lika viktig som att mitt eget land återförenades. Därför har jag av fullaste hjärta i dag röstat för anslutningsansökningarna, inklusive ansökan från Tjeckien. Jag beklagar emellertid djupt att Tjeckien inte har upphävt fördrivningsdekreten, och särskilt den lag om straffrihet som strider mot alla rättsprinciper. Jag har därför godkänt anslutningen av Tjeckien till Europeiska unionen i den övertygelsen att vi på ett bättre och mer effektivt sätt kan företräda de tyskar som fördrivits från sina hem, samt den tyska minoriteten i Tjeckien, som jag har skyldigheter mot, om Tjeckien blir medlem av Europeiska unionen.

Goebbels (PSE).
Herr talman! Reglerna i vårt parlament har tvingat mig att dela upp mina röstförklaringar. Ni har därför nu rätt till avsnitt 2.
Unionens överföringar till nya medlemmar har av Europeiska rådet i Köpenhamn begränsats till 40,8 miljarder euro fram till år 2006. År 1999 hade Europeiska rådet i Berlin planerat för 43 miljarder för samma period, men för sex stater. Med mindre pengar skall alltså unionen bistå fler stater. Förstå det den som kan! Denna treårsbudget på 40,8 miljarder euro är dessutom en bluff, eftersom de tio nya medlemsstaterna skall bidra till den med ca 15 miljarder euro. Wim Kok anser att nettoöverföringarna till de nya staterna kommer att begränsas till ca tio miljarder euro per år, dvs. mindre än 0,1 procent av unionens bruttonationalprodukt. En sådan generositet skall få de nya medlemsstaterna att upprepa sin begäran, när de väl satt sig ned vid rådets bord.

Konrad (PPE-DE).
Herr talman, mina damer och herrar! I många år har jag arbetat för att Europeiska unionen skall utvidgas med de central- och östeuropeiska staterna - och därmed också Tjeckien. Ändå har jag inte röstat för anslutningen av Tjeckien, huvudsakligen av följande skäl: För det första, Bene?dekreten, som låg till grund för att 3,2 miljoner tyskar 1945 och 1946 fråntogs sitt medborgarskap och berövades sina rättigheter, har inte upphävts. För det andra, den i Tjeckien gällande lagen om straffrihet kränker de mänskliga rättigheter som gäller både i Europa och i resten av världen. För det tredje, Europeiska unionens politik när det gäller de mänskliga rättigheterna vore inte trovärdig om vi godtar en gällande lag, enligt vilken brott som begåtts efter kriget mot den tyska och ungerska civilbefolkningen inte bestraffas. Det handlar inte om historia, mina damer och herrar, utan om aktuell politik. Det handlar om Europeiska unionens värdegemenskap i enlighet med Köpenhamnskriterierna.

Kreissl-Dörfler (PSE).
Herr talman, ärade kolleger! Jag är mycket glad över att Tjeckiens anslutning i dag godkändes. Tyvärr fick mina föräldrar inte uppleva detta historiska ögonblick. Min mor avled i januari. De var fördrivna från sin hembygd. De förlorade väldigt mycket. Min morbror/farbror dödades 1946 i ett tjeckiskt läger. Men jag uppfostrades i en anda av tolerans och förlåtelse, och jag vill säga er en sak: Den som i dag - och det finns delvis en grund för det - har röstat mot anslutningen av Tjeckien på grund av Bene?dekreten, han har glömt något avgörande - det är folken som ansluts. Vi måste se framåt och inte falla tillbaka i någon gammal revanschism; det är mycket, mycket viktigt att också betona det här. När jag ser hur några ledamöter från CSU just har röstat mot den, så har väl detta tyvärr återigen att göra med valkampen i Bayern, där man vill ha luftherraväldet över vissa av de fördrivnas stambord. Jag kan inte hålla med om det. Jag beklagar mycket att vissa personer här inte visade sin generositet genom att se framåt historiskt, utan satt fast i sina gamla, revanschistiska känslor.

Fatuzzo (PPE-DE).
Herr talman! Jag röstade för betänkandet om Republiken Tjeckiens anslutning till Europeiska unionen. Min röst har emellertid inte ändrat den majoritet som registrerades i denna omröstning. Jag röstade på detta sätt, eftersom jag önskar, förväntar mig och hoppas att det även skall finnas företrädare för det tjeckiska pensionärspartiet i nästa parlamentet, det som skall väljas 2004, och där företrädare för Republiken Tjeckien kommer att ingå. På det viset får vi större makt och möjligheter att försvara pensionärernas rättigheter, något vi kan göra bättre om det i denna kammare finns fler företrädare för de europeiska pensionärspartierna.

Schleicher (PPE-DE).
Herr talman, mina damer och herrar! Min röst när det gäller de tio betänkandena om anslutning får ge uttryck för min djupa sorg över att Europeiska unionen hittills inte har infriat sitt löfte att genomföra utvidgningen och fördjupningen samtidigt. Mitt förtroende för EU:s medlemsstater är djupt skakat. De har inte bara demonstrerat sin oenighet på bekostnad av Europa när det gäller utrikes- och säkerhetspolitiken, utan av samma orsaker uppnådde man genom Nicefördraget inte förutsättningarna för utvidgningen.
Det föreligger ännu inget klart resultat från konventet, för att inte tala om något samtycke till att ratificera den nya fördragstexten så snabbt som möjligt. Jag anser att det är ett hyckleri att besluta om utvidgningen, och att sopa de olösta problemen i Europeiska unionen under mattan. I fråga om ett så viktigt beslut i vårt parlament skulle jag ha önskat mig mer civilkurage när det gäller att tillvarata rättigheterna gentemot rådet.
För att undvika missförstånd: Jag är för en så snar utvidgning som möjligt, även till den 1 maj 2004. Men för det behöver vi en ny fördragsgrundval, som också garanterar ett gemensamt handlande hos mer än 25 medlemsstater i avgörande frågor. Jag saknar mer än någonsin den gemensamma europeiska vilja som också kan klara av uppgifterna i morgondagens starka Europa.

Raschhofer (NI).
Herr talman, ärade kolleger! Dagens omröstning har historisk räckvidd, det är jag medveten om. Samtidigt är det emellertid också det svåraste beslut som jag behövt fatta under min hittillsvarande politiska verksamhet. Beslutet var inte lätt för mig. Efter moget övervägande har jag kommit fram till att jag röstar för anslutningen av Tjeckien. Jag gör detta, trots att jag företräder en rigorös ståndpunkt i Bene?frågan. Lagen om straffrihet gäller fortfarande i Tjeckien. Det är en orättfärdig lag och en skamfläck. Det har absolut ingenting att göra i ett nytt Europa, som tar sin bekännelse om gemensamma värden på allvar.
Jag konstaterar med stort beklagande att den tjeckiska regeringen hittills inte varit storsint nog till en gest. Trots detta har jag röstat för Tjeckiens anslutning. Jag har därigenom beviljat ett förtroendeförskott, som kanske - det vet jag inte - är oförtjänt. Men jag vill också bidra till att spiralen av ömsesidig oförståelse bryts, att den cementerade ståndpunkten luckras upp, och jag satsar på att den positiva signalen på den ena sidan också kommer att finna ett positivt eko på Tjeckiens sida. Den som avvisar en framsträckt hand, har inte begripit meningen med det utvidgade Europa.

Berthu (NI)
Jag röstade ?ja? till alla betänkanden om anslutningen av de tio nya medlemmarna eftersom det för oss handlar om ett historiskt krav på återförening med öststaterna, som vi inte ytterligare kan skjuta upp, och som vi inte bör smutsa ned med underordnade gräl.
Denna utvidgning har redan dröjt för länge. I början av 90-talet skulle man, som vi föreslog, omedelbart ha tillåtit alla länder i det befriade öst i en konfederation av ett Stort Europa, som skulle spela rollen som forum och utveckla konkret samarbete enligt metoder med flera nivåer, beroende på vars och ens möjligheter.
Denna metod skulle emellertid ha förutsatt en fullständig omorientering av den europeiska konstruktionen, i riktning mot flexibilitet. Kommissionen ville inte det och fann ett sätt att införa en annan strategi: att låta östländerna vänta för att sedan låta dem komma in i en superstat som förberetts i förväg.
Vi upprepar att det är en dålig strategi. Den kommer bara att ha lyckats framkalla bitterhet hos kandidatländerna, utan att för den skull låta dem befinna sig på rätt nivå i dag. Men vi måste säga ?ja? nu, med förhoppningen att de kommer att hjälpa oss att förändra unionen inifrån.

Dehousse (PSE)
Min negativa röst gäller inte Tjeckien som sådant utan de villkor under vilka den nuvarande utvidgningen föreslås, såsom jag sagt i min röstförklaring om Broks betänkande.
Jag skall emellertid göra två undantag. För det första genom att rösta för Cyperns anslutning, både för att inte löpa någon risk att förhindra en pacificering som hela Europa vill och med tanke på den minskade ekonomiska effekten av denna anslutning på samtliga beslutsmekanismer. För det andra genom att avstå från att rösta om anslutningen av Polen, som alltid haft sin plats i den europeiska konstruktionen, men som förhindrats av andra att uppfylla den redan från början.

Gomolka, Jeggle, Klaß, Langen, Mombaur, Sommer, Wieland och Zimmerling (PPE-DE)
Europas återförenande är en chans med historisk tyngd. Men det finns tvivel om huruvida Tjeckien står på den europeiska ordningens fundament. Tjeckiens premiärministrar har bedömt att fördrivningen efter världskriget var ?rättvis? och ?nödvändig?, och rentav rekommenderat den i aktuella konflikter. 
I den europeiska stadgan om de grundläggande rättigheterna fastslås motsatsen: ?Kollektiva utvisningar är inte tillåtna?.
Därför har Europaparlamentet i sin resolution av den 20 november 2002 fastslagit att etniskt relaterade åtgärder, som syftar till kollektiv fördrivning och förstörande av kulturella värden, på ett uppenbart sätt bryter mot europeiska grundläggande rättigheter och européernas gemensamma rättskultur.
Denna bedömning är entydig. Den åsyftar inte någon som helst restitution, utan klarlägger följande: tjeckiska ställningstaganden som det ovannämnda kränker de mest fundamentala rättsprinciper, och meningen med EU är att de skall upprätthållas. Visserligen kan vi med tillfredsställelse konstatera att president Klaus sagt att ?händelser fulla av våld och mänskliga tragedier?, som också lär ha drabbat tyskarna i Böhmen, skulle vara ?oacceptabla handlingar ur dagens synvinkel?. Ändå har varken Tjeckiens regering eller parlament, grupper eller partier yttrat sig i den andan. De har därmed inte undanröjt tvivlet om huruvida Tjeckien står på den europeiska rättskulturens grund. Därför är inte alla villkor uppfyllda för en anslutning av Tjeckien till EU, och vi kan därför inte rösta för anslutningen.

Haug (PSE)
Jag har röstat för anslutningsfördragen under protest och bara av solidaritet med mina blivande kolleger.
Rådet har - trots varningar och förebråelser från kommissionen under de pågående förhandlingarna - insisterat på att begå ett entydigt lagbrott.
Genom det omstridda bibehållandet av bilaga XV i anslutningsfördraget och den därmed helt ensidiga ändringen av den finansiella ramen för 2004-2006 har rådet brutit det interinstitutionella avtalet (IIV) av den 6 maj 1999 mellan Europaparlamentet och rådet.
Därmed har det kränkt parlamentets budgeträttigheter. Samtidigt tvingar rådet parlamentet att välja mellan alternativen att antingen kämpa för sina rättigheter eller rösta för anslutningsfördragen. Genom ett sådant förhållningssätt har rådet sagt upp det lojala samarbetet.

Hieronymi (PPE-DE)
Jag röstar för Tjeckiens anslutning till Europeiska unionen, trots att anslutningen lämnar frågor öppna, som Europaparlamentet under många år har krävt en lösning på, i försoningens anda. Detta gäller särskilt den s.k. lagen om straffrihet nr 115 av den 8 maj 1946.
Det går snabbare att bli av med existensberättigandet för dessa dekret inom EU:s gemensamma rättsgemenskap, och det blir mer varaktigt än om begäran om anslutning avvisas.

Keppelhoff-Wiechert (PPE-DE)
Jag röstar för anslutningen av Tjeckien, eftersom jag anser att Europas återförening och därmed också tjeckernas återvändo till den europeiska familjen inte får hindras av oansvariga tjeckiska politiker, som fortfarande inte har förstått hur en modern rättsstat fungerar. 
Den orättvisa som fortfarande råder på grund av att vissa Bene?dekret fortfarande är i kraft, kommer förhoppningsvis att avhjälpas snabbare inom EU, än om vi vägrar Tjeckien att gå med.

Mann, Thomas (PPE-DE)
Vid omröstningen om Tjeckiens anslutning till EU lade jag ned min röst. Det som var utslagsgivande var att regeringen i Prag inte ansåg det nödvändigt att distansera sig från de dekret som den tidigare presidenten Bene? utfärdat. I dessa förklarades de svåraste brott för lagliga, inklusive mord, som begicks i samband med fördrivningen av tyskar, österrikare och ungrare. Det är inte godtagbart att det tjeckiska parlamentet i april 2002 bekräftar att denna sorts fördrivning är ?otvivelaktig, oantastlig och oföränderlig?.
En väsentlig del av mitt arbete i Europaparlamentet är att driva igenom att mänskliga rättigheter, rättsprinciper och skydd av minoriteter iakttas. Dessa principer räknas till Köpenhamnskriterierna, vilka måste uppfyllas av alla stater som vill ansluta sig till EU. Möjligheten till anslutning är beroende av om dessa villkor - och inte bara det gemensamma regelverket - uppfylls.
Eftersom de inte förverkligats från tjeckisk sida, vore det absolut rättfärdigat med ett ?nej? från min sida till de politiskt ansvariga personernas agerande där. Men eftersom det inte är en omröstning om regeringar, utan om stater och folk, har jag i dag avstått från att rösta. Jag hoppas att medborgarna i Tjeckien efter anslutningen kommer att utveckla ett starkare medvetande för EU:s värde- och rättsgemenskap.

Pack (PPE-DE)
Jag röstar för anslutningen av Tjeckien, eftersom jag anser att återföreningen av Europa, och därmed också tjeckernas återvändo till den europeiska familjen, inte får förhindras på grund av oansvariga tjeckiska politiker, som ännu inte har förstått hur en modern rättsstat fungerar. 
Den orättvisa som fortfarande råder på grund av att vissa Bene?dekret fortfarande är i kraft kommer förhoppningsvis att kunna upphävas snabbare inom EU än om vi förvägrar Tjeckien att anslutas till EU.

Schwaiger (PPE-DE)
Jag har avstått från att rösta om Tjeckiens anslutning. 
Jag anser att alla förutsättningar för att landet skall få ansluta sig ännu inte har uppfyllts.
Europas återförening är en möjlighet med historisk betydelse. Den vilar på en gemenskap av rättvisa och en försoning av de europeiska folken.
Till mitt stora beklagande har den tjeckiska regeringen ännu inte ändrat sin hållning när det gäller fördrivningen, och i parlamentets resolution av den 24 april 2002 fortfarande bekräftat den som ?otvivelaktig, oantastlig och oföränderlig?. Desto mer kan man välkomna den tjeckiske presidenten Vaclav Klaus yttrande, när han den 20 mars 2003 konstaterade att fördrivningen av den tyska befolkningen från Tjeckoslovakien och våld mot tyskar också efter kriget är oacceptabelt ur dagens synvinkel. Dessutom görs det många ansträngningar i samhället i båda länderna, som syftar till en slutgiltig försoning.
Presidentens yttrande har emellertid inte medfört någon ändring av den existerande rätten och inte heller aviserat någon sådan.
Den tjeckiska regeringens och parlamentets hållning står i motsatsställning till andan i försoningen och respekten för de mänskliga rättigheterna och rättsprinciperna, som präglar det europeiska enandet.
Personligen vill jag ge uttryck för förhoppningen att den förestående utvidgningen av Europeiska unionen gör att den tjeckiska regeringen och det tjeckiska parlamentet blir i stånd att överväga sin hållning och agera och göra de gester som krävs.

Stauner (PPE-DE)
Jag har i dag röstat mot Tjeckiens ansökan om anslutning till Europeiska unionen.
Enligt min övertygelse är den viktigaste grundvalen för att de europeiska folken skall kunna enas att alla är obetingat skyldiga att iaktta rättsprinciperna. Bara på denna grundval finns det en framtid för det förenade Europa.
Denna skyldighet uppfyller Tjeckien inte när man håller fast vid dekreten som utfärdats av den tidigare tjeckiske presidenten Bene?, särskilt när det gäller den lag om straffrihet (lag 115 av 8 maj 1946) som fram till denna dag inte upphävts. Med denna lag legitimeras schablonmässigt de svåraste brott och efterkrigsförbrytelser. En stat som har sådana lagar i sin nationella rättsordning, har ingenting att göra i den europeiska rättsgemenskapen.
Ett positivt beslut om att ansluta Tjeckien skulle dessutom skapa ett precedensfall, som eventuella senare kandidatländer kunde åberopa. Att skapa ett precedensfall skulle varaktigt rubba Europeiska unionens trovärdighet.

Zissener (PPE-DE)
Europas återförening är en historisk möjlighet, och särskilt tjecker och tyskar har ett rikt kulturellt arv.
Jag anser inte att alla villkor uppfyllts för att Tjeckien skall få anslutas till EU, eftersom Bene?dekreten fortfarande är i kraft.
Trots dessa avsevärda betänkligheter har jag röstat för anslutning av Tjeckien.
Europas ungdom har bara en gemensam framtid - Europa!
Den chansen vill jag inte förvägra den unga generationen i Tjeckien.

Goebbels (PSE).
Herr talman! Jag kommer nu till kapitel 3 i mina röstförklaringar.
Enligt Koks betänkande skulle kostnaden för utvidgningen kunna öka från 0,03 procent av unionens BNP 2003 till 0,23 procent år 2013. Denna kostnad skulle fortfarande vara låg, när man vet att Förbundsrepubliken Tyskland sedan ca 12 år för över ungefär 3 procent av sin BNP till de nya delstaterna för att möjliggöra deras strukturanpassning. På samma sätt som de medlemsstater som anser sig vara nettobidragsgivare säkerligen inte kommer att acceptera att öka unionens budget, vilken i vilket fall som helst är begränsad till ett tak på 1,27 procent av gemenskapens BNP, skulle en eventuell ökning av strukturstödet till de nya länderna nödvändigtvis ske på bekostnad av unionens nuvarande politik.

Fatuzzo (PPE-DE).
Herr talman! Jag röstade för Republiken Estlands inträde i Europeiska unionen. Som enda företrädare i detta europeiska parlament för det italienska pensionärspartiet önskar och hoppas jag att det skall finnas företrädare för det estniska pensionärspartiet i nästa Europaparlamentet och att de skall samarbeta med mig i denna kammare för att hävda de äldres intressen i det framtida Europa.

Haug (PSE)
Jag har röstat för anslutningsfördragen under protest och bara av solidaritet med mina blivande kolleger.
Rådet har - trots varningar och förebråelser från kommissionen under de pågående förhandlingarna - insisterat på att begå ett entydigt lagbrott.
Genom det omstridda bibehållandet av bilaga XV i anslutningsfördraget och den därmed helt ensidiga ändringen av den finansiella ramen för 2004-2006 har rådet brutit det interinstitutionella avtalet (IIV) av den 6 maj 1999 mellan Europaparlamentet och rådet.
Därmed har det kränkt parlamentets budgeträttigheter. Samtidigt tvingar rådet parlamentet till alternativen att antingen kämpa för sina rättigheter eller rösta för anslutningsfördragen. Genom ett sådant förhållningssätt har rådet sagt upp det lojala samarbetet.

Goebbels (PSE).
Herr talman! Nu kommer avsnitt 4. För att minska kostnaden för utvidgningen anger man i Koks betänkande två vägar. För det första en strikt tillämpning av reglerna när det gäller strukturstöd, som gör det möjligt att minska kostnaden för utvidgningen till 0,11 procent av unionens BNP. Spanien, Portugal, Irland, Grekland och några andra riskerar att opponera sig mot en sådan möjlighet. För det andra skulle en minskning av det direkta stödet till jordbruksinkomsterna till 85 procent av den nuvarande nivån göra det möjligt att sänka kostnaden för utvidgningen till 0,10 procent av gemenskapsbudgeten. Men det skulle vara till priset av att offra den gemensamma jordbrukspolitiken, som förvisso kan reformeras, men inte genom att minskas till svältgränsen. Eftersom kostnaden för utvidgningen i teorin bara är reglerad fram till 2006 riskerar de kommande åren att leda till en huggsexa när det gäller budgeten. Blockeringen är desto mer förutsebar som unionens beslutsprocess inte kommer att förbättras särskilt mycket.

Fatuzzo (PPE-DE).
Herr talman! Jag röstade med stor entusiasm för Republiken Cyperns inträde i Europeiska unionen. Jag är den ende företrädaren för det italienska pensionärspartiet i denna kammare, och jag hoppas, önskar och tror att Republiken Cypern skall välja två företrädare för Cyperns pensionärsparti: en som företräder det före detta - förhoppningsvis snart före detta - grekcypriotiska samhällets intressen och en som företräder det före detta - förhoppningsvis snart före detta - turkcypriotiska samhällets intressen. På det viset skulle vi med större kraft kunna försvara de äldres intressen i hela Europa.

Villiers (PPE-DE).
Herr talman! Jag skulle vilja ta till protokollet några av skälen till att jag röstade för Poos betänkande om Cypern. Jag är glad över att cyprioterna åtnjuter ett stöd här i kammaren. Det är av avgörande betydelse att deras önskan om att bli medlemmar respekteras. Jag har vissa invändningar mot en del aspekter i det europeiska projektet, men det är min övertygelse att de länder som önskar bli medlemmar skall ha rätt att bli det. Det är i dag en historisk dag för Cypern liksom för hela Europeiska unionen. Cypern har under alltför lång tid varit offer för europeisk maktpolitik. Landet har många gånger drabbats på bekostnad av beslut som fattats av större och mäktigare nationer. Jag vet att anslutningen till Europeiska unionen av många cyprioter betraktas som ett sätt att uppnå fred och säkerhet och att det kommer att leda till en situation där Cypern befinner sig i hjärtat av Europas beslutsfattande och har en plats i främsta ledet bland Europas beslutsfattare. Jag hoppas att anslutningsförhandlingarna med Cypern kommer att avslutas under de kommande veckorna och att denna lilla ö som en gång föll offer för den europeiska politiken nu blir en likvärdig, respekterad och inflytelserik röst i utformandet av vår kontinents framtid.

Alavanos (GUE/NGL)
Jag röstar för Republiken Cyperns anslutning. Det är en stor stund i Cyperns historia. En mångårig kamp av alla de grekiska Europaparlamentarikerna och av många av våra kolleger har äntligen lett till resultat. Föredraganden och kollegan Poos bidrag är betydande. Det är enligt min mening bra att ett brittisk-amerikanskt förslag som aldrig skulle fungera i slutändan inte antogs på ett förhastat sätt. Nu får ett fritt Cypern, medlem av Europeiska unionen, möjlighet att förhandla med ockupationsmakten, Turkiet, och dess företrädare på ön, Denktash, om en rättvis politisk lösning på Cypernfrågan, som för övrigt är innerligt efterlängtad såväl av det överväldigande flertalet av turkcyprioterna som av grekcyprioterna.

Berthu (NI)
Republiken Cypern befinner sig i en tilltrasslad juridisk situation, eftersom öns norra del är olagligt ockuperad av Turkiet. Denna ockupation har för övrigt fördömts såväl av Förenta nationerna som av Europeiska unionen.
Ändå ansåg jag att vi skulle rösta ?ja? till anslutningen, eftersom en ?nej?-röst skulle ha straffat cyprioterna dubbelt; ockuperade av turkarna å ena sidan och avvisade av unionen å den andra.
I verkligheten skulle vi ha behövt upprätta ett styrkeförhållande gentemot Turkiet, eftersom de inte förstår något annat, och tydligt säga att landet skulle förlora sin ställning som associerad partner till Europeiska unionen om det inte omedelbart lämnade öns norra del. Jag beklagar att man inte haft modet att säga det tidigare, men jag hoppas att man kommer att säga det i framtiden.
Det är tyvärr inte den väg som unionen för närvarande tar, eftersom den fortfarande satsar på samförstånd, genom att upprätthålla framtidsutsikten med Turkiets anslutning, genom att fördubbla sitt ekonomiska stöd och genom att skriva in det i kategorin ?föranslutning?.
Under sådana förhållanden kräver vi att en folkomröstning arrangeras i alla Europas länder före några eventuella anslutningsförhandlingar med Turkiet. Låt mig en än gång betona att en folkomröstning måste arrangeras före några eventuella anslutningsförhandlingar.

Haug (PSE)
Jag har röstat för anslutningsfördragen under protest och bara av solidaritet med mina blivande kolleger. 
Rådet har - trots varningar och förebråelser från kommissionen under de pågående förhandlingarna - insisterat på att begå ett entydigt lagbrott.
Genom det omstridda bibehållandet av bilaga XV i anslutningsfördraget och den därmed helt ensidiga ändringen av den finansiella ramen för 2004-2006 har rådet brutit det interinstitutionella avtalet (IIV) av den 6 maj 1999 mellan Europaparlamentet och rådet.
Därmed har det kränkt parlamentets budgeträttigheter. Samtidigt tvingar rådet parlamentet till alternativen att antingen kämpa för sina rättigheter eller rösta för anslutningsfördragen. Genom ett sådant förhållningssätt har rådet sagt upp det lojala samarbetet.

Maaten (ELDR)
När det gäller anslutningen av de nuvarande tio kandidatländerna anser ELDR-gruppen att dessa verkligen måste vara klara med förberedelserna och att en individuell prövning per land måste äga rum. Jag mottog den 8 april en skrivelse från kommissionsledamot Verheugen som meddelade att Cyperns gräns, som snart kommer att vara en av unionens och alltså också Nederländernas yttre gränser, är fullständigt säker. Vi förlitar oss dessutom på att man kommer att finna en lösning på konflikten i Cypern genom EU.

Souchet (NI)
Att vi avstått från att rösta om Cyperns anslutning till Europeiska unionen beror inte på att vi på något sätt är missnöjda med det cypriotiska folket.
Nej, det är den brist på ansvar som ledarna för Europeiska unionen visat prov på som vi är missnöjda med.
Att nöja sig med att tillåta ett delat land i Europeiska unionen, ett land vars existentiella problem inte lösts, samtidigt som man beklagar det, är ytterligare ett kännetecken på Europeiska unionens oförmåga som sådan att utöva en verklig politisk vilja. Ett villkor för Cyperns inträde i unionen skulle självfallet ha varit att det enas. I stället för att ställa upp detta villkor och utnyttja frågan om Cyperns anslutning som en hävstång, nöjer sig Europeiska unionen med att ?beklaga? att den välkomnar ett delat land i sin union. Man tror man drömmer!
Detta nya missade tillfälle kommer att få som konsekvens att vi släpper in ett land i unionen som är ockuperat av främmande makt, vi ger Turkiet möjlighet till ytterligare och permanent utpressning mot Europeiska unionen och de facto fastställa unionens yttre gräns utmed den gröna linjen, en gräns som Europeiska unionen inte godkänner och som för övrigt ingen utanför Turkiet godkänner!

Goebbels (PSE).
Herr talman! Jag kommer nu till kapitel 5. Under flera år var unionens trossats: fördjupning före utvidgning. Stats- och regeringscheferna upprepade docerande att det var nödvändigt att anpassa unionens strukturer och beslutsmekanismer före övergången till 25 medlemsstater eller fler. Det var målsättningen med Nicefördraget. Men detta fördrag reglerade ingenting och gjorde snarare beslutet i rådet mer komplicerat. Det blev därför nödvändigt för konventet att uppnå ett omskapande fördrag, en europeisk konstitution. Ceremonin med undertecknande av anslutningsfördragen den 16 april kommer att bekräfta utvidgningen innan konventet avslutat sitt arbete. Det blir en utvidgning i en institutionell förvirring, särskilt som Irakkrisen medförde att de mjuka drömmarna om en gemensam utrikes- och säkerhetspolitik krossades.

Fatuzzo (PPE-DE).
Herr talman! Jag röstade för Lettlands inträde i Europeiska unionen. Som enda företrädare för det italienska pensionärspartiet i denna församling hoppas och önskar jag att letterna även skall välja en företrädare för sitt pensionärsparti till nästa Europaparlament, som även utvidgats med Republiken Lettland och att han eller hon, tillsammans med de övriga - förhoppningsvis många - företrädarna för pensionärspartierna från samtliga de stater som för första gången tar plats i Europaparlamentet 2004, skall hjälpa till att försvara de äldres intressen.

Haug (PSE)
Jag har röstat för anslutningsfördragen under protest och bara av solidaritet med mina blivande kolleger.
Rådet har - trots varningar och förebråelser från kommissionen under de pågående förhandlingarna - insisterat på att begå ett entydigt lagbrott.
Genom det omstridda bibehållandet av bilaga XV i anslutningsfördraget och den därmed helt ensidiga ändringen av den finansiella ramen för 2004-2006 har rådet brutit det interinstitutionella avtalet (IIV) av den 6 maj 1999 mellan Europaparlamentet och rådet.
Därmed har det kränkt parlamentets budgeträttigheter. Samtidigt tvingar rådet parlamentet att välja mellan alternativen att antingen kämpa för sina rättigheter eller rösta för anslutningsfördragen. Genom ett sådant förhållningssätt har rådet sagt upp det lojala samarbetet.

Maaten (ELDR)
När det gäller anslutningen av de nuvarande tio kandidatländerna anser ELDR-gruppen att dessa verkligen måste vara klara med förberedelserna och att individuell prövning per land måste äga rum. Jag mottog den 8 april en skrivelse från kommissionsledamot Verheugen, där också de länder hos vilka han själv uppmärksammade de flesta bristerna, däribland Lettland, kommer att uppfylla Köpenhamnskriterierna i tillräcklig grad vid tidpunkten för anslutning.
Kommissionsledamot Verheugens varningar gällande ett antal kandidatländer, kommissionens beslut att tillkännage en övergripande uppföljningsrapport sex månader före anslutningen, den av den liberala gruppen föreslagna inbördes utvärderingen av nya och gamla medlemsstater på områdena för mänskliga rättigheter, korruption, administrativ kapacitet och oberoende ekonomisk kontroll (ändringsförslag Malmström/Maaten) och möjligheten för kommissionen att ännu ett antal år direkt kunna vidta åtgärder mot störningar av den inre marknaden (bestämmelserna om särskilda skyddsåtgärder) samt Mulders initiativbetänkande om reformen av godkännandet av jordbruksutgifterna är därför utslagsgivande.

Goebbels (PSE).
Herr talman! Jag kommer nu till kapitel 6. Jag hör inte till dem som vill straffa Polen och andra stater som föredragit solidaritet med andra sidan Atlanten före en europeisk solidaritet. Varje stat och varje regering har rätt att stödja Bushs stridslystna politik. Men det har blivit uppenbart att flertalet av de nya medlemmarna i unionen föredrar en amerikansk allians och Nato, framför en mer utvecklat europeisk integration. Företrädarna för den brittiska regeringen i konventet gläds åt denna utveckling. I en intervju i Times sade Peter Hain tydligt att han håller på att bygga upp en allians med länderna i Central- och Östeuropa mot varje avsteg i riktning mot en europeisk superstat. Förenade kungariket och andra kommer därmed inte att tveka att använda sitt veto vid regeringskonferensen som skall bekräfta slutsatserna från konventet. Detta veto riskerar att drabba varje halvhjärtad insats till att uppnå beslutsprocesser med kvalificerad majoritet inom områden som gemensam utrikes- och säkerhetspolitik, budget- och skattepolitik samt ekonomisk och social politik. Det kommer att bli förbjudet att använda ordet ?federal?. Stadgan om de grundläggande rättigheterna kommer inte att kunna leda till rättvisa beslut för den enskilde medborgaren.

Fatuzzo (PPE-DE).
Herr talman! I dag, den 9 april 2003, röstade jag för Litauens medlemskap i Europeiska unionen. Jag hoppas också att en företrädare för pensionärspartiet i Litauen skall bli invald för att kunna hjälpa till att hävda rättigheterna för de äldre i hela Europa.

Haug (PSE)
Jag har röstat för anslutningsfördragen under protest och bara av solidaritet med mina blivande kolleger.
Rådet har - trots varningar och förebråelser från kommissionen under de pågående förhandlingarna - insisterat på att begå ett entydigt lagbrott.
Genom det omstridda bibehållandet av bilaga XV i anslutningsfördraget och den därmed helt ensidiga ändringen av den finansiella ramen för 2004-2006 har rådet brutit det interinstitutionella avtalet (IIV) av den 6 maj 1999 mellan Europaparlamentet och rådet.
Därmed har det kränkt parlamentets budgeträttigheter. Samtidigt tvingar rådet parlamentet att välja mellan alternativen att antingen kämpa för sina rättigheter eller rösta för anslutningsfördragen. Genom ett sådant förhållningssätt har rådet sagt upp det lojala samarbetet.

Goebbels (PSE).
Herr talman! Jag kommer nu till det sista kapitlet. Inför den institutionella oklarhet som jag just kritiserat kommer den utvidgade Europeiska unionen att tvingas begränsa sig till en stor marknad. Unionen kommer att bli en frihandelssammanslutning, helst utvidgad till andra sidan Atlanten. Det är symptomatiskt att de allra ivrigaste anhängarna av denna påskyndade utvidgning finns bland de tidigare Efta-medlemmarna.
Eftersom jag inte vill att den utvidgade Europeiska unionen skall bli en stor marknad för de rika länderna, utformad av konsensus i Washington, är jag fortfarande fast besluten, herr talman, att ytterst motvilligt avstå från att rösta om anslutningen av alla de nya medlemsländerna, vilka jag ändå önskar hjärtligt välkomna.

Fatuzzo (PPE-DE).
Herr talman! Jag röstade för Ungerns inträde i Europeiska unionen. Eftersom pensionärerna i den utvidgade unionen är minst 200 miljoner, hoppas jag att det nya parlamentets sammansättning skall återspegla antalet pensionärer i Europa när Ungern skickar sina egna företrädare till Europaparlamentet. Jag hoppas med andra ord att även pensionärerna från Ungern skall skicka en företrädare till detta parlament, så att vi bättre och med större kraft skall kunna försvara de äldres intressen i hela Europa.

Haug (PSE)
Jag har röstat för anslutningsfördragen under protest och bara av solidaritet med mina blivande kolleger.
Rådet har - trots varningar och förebråelser från kommissionen under de pågående förhandlingarna - insisterat på att begå ett entydigt lagbrott.
Genom det omstridda bibehållandet av bilaga XV i anslutningsfördraget och den därmed helt ensidiga ändringen av den finansiella ramen för 2004-2006 har rådet brutit det interinstitutionella avtalet (IIV) av den 6 maj 1999 mellan Europaparlamentet och rådet.
Därmed har det kränkt parlamentets budgeträttigheter. Samtidigt tvingar rådet parlamentet att välja mellan alternativen att antingen kämpa för sina rättigheter eller rösta för anslutningsfördragen. Genom ett sådant förhållningssätt har rådet sagt upp det lojala samarbetet.

Fatuzzo (PPE-DE).
Herr talman! I dag, den 9 april 2003, röstade jag med stor entusiasm för Republiken Maltas anslutning till och upptagande i Europeiska unionen. Min förhoppning är att det även från Malta kommer att väljas en företrädare för pensionärspartiet till nästa Europaparlament, så att vi alla tillsammans med övriga företrädare för alla de andra kandidatländernas pensionärspartier skall få större makt att försvara de äldres intressen i hela Europa.

Haug (PSE)
Jag har röstat för anslutningsfördragen under protest och bara av solidaritet med mina blivande kolleger.
Rådet har - trots varningar och förebråelser från kommissionen under de pågående förhandlingarna - insisterat på att begå ett entydigt lagbrott.
Genom det omstridda bibehållandet av bilaga XV i anslutningsfördraget och den därmed helt ensidiga ändringen av den finansiella ramen för 2004-2006 har rådet brutit det interinstitutionella avtalet (IIV) av den 6 maj 1999 mellan Europaparlamentet och rådet.
Därmed har det kränkt parlamentets budgeträttigheter. Samtidigt tvingar rådet parlamentet att välja mellan alternativen att antingen kämpa för sina rättigheter eller rösta för anslutningsfördragen. Genom ett sådant förhållningssätt har rådet sagt upp det lojala samarbetet.

Stauner (PPE-DE)
Jag har i dag röstat mot Maltas begäran om anslutning till Europeiska unionen.
Anledningen till mitt beslut är att Malta håller fast vid sin jakt på flyttfåglar. Malta vägrade strikt vid anslutningsförhandlingarna att fullständigt genomföra Europeiska unionens skyddsbestämmelser (EU:s fågelskyddsdirektiv), och man uppnådde att det fastslogs en övergångsfrist, så att Malta medges fågeljakt fram till slutet av 2008.
Denna reglering är ett fribrev för tjuvskyttar och illegala djurhandlare. Jakt till havs, jakt med nät på sångfåglar och den enorma avskjutningen av de mest sällsynta sångfåglar är strängt förbjuden enligt europeiska rättsbegrepp. Ett land som ansöker om anslutning måste erkänna dessa rättsgrundvalar.

Sakellariou (PSE).
Herr talman! Det var ett svårt beslut att rösta mot anslutningen av ett land, som jag har särskilt stor respekt för. Jag har fattat detta svåra samvetsbeslut helt på egen hand. Jag har varken försökt att påverka min grupp, eller blivit påverkad av den.
Jag kan inte ge min röst till ett kandidatland, som deltar aktivt med stridande trupp i ett illegalt, omoraliskt och smutsigt krig i Irak, som därigenom utan varje tvekan begår ett brott mot folkrätten, och är medansvarigt för mordet på tusentals oskyldiga civila. Polen är på fel väg, framför allt dess regering, men inte bara den. Även det polska folket har föredragit att följa den amerikanske krigsministern i stället för den polske påven. Polen är mer stolt över sin specialenhet GROM än över sina katolska biskopar, som arbetar för freden. Därmed utesluter de sig själva ur EU:s värdegemenskap. Jag hoppas att de snart kommer tillbaka. I dag har jag, efter moget övervägande och helt i enlighet med mitt samvete, röstat ?nej?.

Fatuzzo (PPE-DE).
Jag hoppas, herr talman, att även Polen, för vars anslutning jag lade min röst, skall skicka en manlig eller kvinnlig företrädare för det polska pensionärspartiet till min sida i nästa Europaparlament, så att jag skall få mer kraft att kämpa för samtliga de äldre i hela Europa.

Alavanos (GUE/NGL)
 Det finns två skäl till att jag symboliskt röstar emot Polens anslutning. Det ena är den etniska förklaring som bilagts anslutningsfördragen och som värnar, legitimerar, ståndpunkten mot aborter. Det andra är deltagandet av polska soldater i Irakkriget, i en uppvisning i inställsam proamerikanism och fräck antieuropeism. Jag tror att jag ger uttryck för åsikten bland det stolta folket i Polen, som kommer att bli medlem av Europeiska unionen som ett oberoende land och som slutgiltigt kommer att sätta punkt för den epok då detta historiska och stora land har använts som satellit, av Förenta staterna i dag, av Ryssland eller Tyskland i går.

Bordes, Cauquil och Laguillier (GUE/NGL)
Vi är för Polens rätt att ansluta sig till Europeiska unionen, på samma sätt som alla andra kandidatländer. Men villkoren som ställs upp för detta land illustrerar hur orättvist fördraget är som gör integrationen officiell.
Polen kommer exempelvis inte att ha rätt till samma jordbrukssubventioner som de nuvarande medlemsländerna i Europeiska unionen, trots att lantbrukarna utgör en stor andel av befolkningen. Men de europeiska institutionerna föredrar att subventionera sitt kapitalistiska jordbruk så att det kan gå med vinst, snarare än att hjälpa de fattiga jordbrukarna i Östländerna att leva på sitt arbete.
Trots det juridiska jonglerandet måste de polska arbetarna vänta sju år innan de kan få arbeta i unionen.
Det är för övrigt oacceptabelt att unionen, som är så oförsonlig när det handlar om att tvinga detta lands arbetande klasser till offer, är fullständigt beredd att göra eftergifter till den polska kyrkan. Europeiska unionen inte bara accepterar abortförbudet, vilket begränsar kvinnans frihet, utan förbjuder också i förväg gemenskapslagstiftningen att ändra den polska lagstiftningen i frågan, och överlämnar därmed de polska kvinnorna i en ovanligt reaktionär kyrkas våld!

Haug (PSE)
Jag har röstat för anslutningsfördragen under protest och bara av solidaritet med mina blivande kolleger.
Rådet har - trots varningar och förebråelser från kommissionen under de pågående förhandlingarna - insisterat på att begå ett entydigt lagbrott.
Genom det omstridda bibehållandet av bilaga XV i anslutningsfördraget och den därmed helt ensidiga ändringen av den finansiella ramen för 2004-2006 har rådet brutit det interinstitutionella avtalet (IIV) av den 6 maj 1999 mellan Europaparlamentet och rådet.
Därmed har det kränkt parlamentets budgeträttigheter. Samtidigt tvingar rådet parlamentet att välja mellan alternativen att antingen kämpa för sina rättigheter eller rösta för anslutningsfördragen. Genom ett sådant förhållningssätt har rådet sagt upp det lojala samarbetet.

Jöns (PSE)
Jag motiverar mitt nej till anslutningen av Polen till Europeiska unionen vid denna tidpunkt med att Polen som enda kandidatland aktivt deltar med elitsoldater i ett krig som nu äger rum i Irak, och som är emot folkrätten.

Maaten (ELDR)
När det gäller anslutningen av de nuvarande tio kandidatländerna anser ELDR-gruppen att dessa verkligen måste vara klara med förberedelserna och att en individuell prövning per land måste äga rum. Det rådde tveksamheter i frågan om alla länder uppfyllde kriterierna, och dessa har vid upprepade tillfällen uttalats av Europaparlamentet. Jag mottog den 8 april en skrivelse från kommissionsledamot Verheugen, där också de länder hos vilka han själv uppmärksammade de flesta bristerna, däribland Polen, kommer att uppfylla Köpenhamnskriterierna i tillräcklig grad vid tidpunkten för anslutning.
Kommissionsledamot Verheugens varningar gällande ett antal kandidatländer, kommissionens beslut att tillkännage en övergripande uppföljningsrapport sex månader före anslutningen, den av den liberala gruppen föreslagna inbördes utvärderingen av nya och gamla medlemsstater på områdena för mänskliga rättigheter, korruption, administrativ kapacitet och oberoende ekonomisk kontroll (ändringsförslag Malmström/Maaten) och möjligheten för kommissionen att ännu ett antal år direkt kunna vidta åtgärder mot störningar av den inre marknaden (bestämmelserna om särskilda skyddsåtgärder) samt Mulders initiativbetänkande om reformen av godkännandet av jordbruksutgifterna, är därför utslagsgivande.

Fatuzzo (PPE-DE).
Herr talman! Med tanke på att det redan finns ett pensionärsparti i Slovenien, med namnet DeSUS, som ingår i landets regering, så hoppas jag att det landet skall kunna skicka en egen företrädare till detta parlament, så att pensionärerna, inte bara i Slovenien, utan i samtliga stater i det nya Europa som blir resultatet av valet till Europaparlamentet 2004, skall se att det finns en massiv närvaro av ledamöter som försvarar de äldres rättigheter, ledamöter som kommer från alla dessa staters pensionärspartier, inklusive Sloveniens.

Haug (PSE)
Jag har röstat för anslutningsfördragen under protest och bara av solidaritet med mina blivande kolleger.
Rådet har - trots varningar och förebråelser från kommissionen under de pågående förhandlingarna - insisterat på att begå ett entydigt lagbrott.
Genom det omstridda bibehållandet av bilaga XV i anslutningsfördraget och den därmed helt ensidiga ändringen av den finansiella ramen för 2004-2006 har rådet brutit det interinstitutionella avtalet (IIV) av den 6 maj 1999 mellan Europaparlamentet och rådet.
Därmed har det kränkt parlamentets budgeträttigheter. Samtidigt tvingar rådet parlamentet att välja mellan alternativen att antingen kämpa för sina rättigheter eller rösta för anslutningsfördragen. Genom ett sådant förhållningssätt har rådet sagt upp det lojala samarbetet.

Fatuzzo (PPE-DE).
Herr talman! Jag röstade även för betänkandet som innehöll ett positivt omdöme om Republiken Slovakiens medlemskap i Europeiska unionen. Jag hoppas det kommer att finnas åtminstone en företrädare för pensionärspartiet i Republiken Slovakien i nästa Europaparlament, som kommer att väljas 2004, så att vi blir fler och därigenom kan försvara de äldres intressen i hela Europa.

Haug (PSE)
Jag har röstat för anslutningsfördragen under protest och bara av solidaritet med mina blivande kolleger.
Rådet har - trots varningar och förebråelser från kommissionen under de pågående förhandlingarna - insisterat på att begå ett entydigt lagbrott.
Genom det omstridda bibehållandet av bilaga XV i anslutningsfördraget och den därmed helt ensidiga ändringen av den finansiella ramen för 2004-2006 har rådet brutit det interinstitutionella avtalet (IIV) av den 6 maj 1999 mellan Europaparlamentet och rådet.
Därmed har det kränkt parlamentets budgeträttigheter. Samtidigt tvingar rådet parlamentet att välja mellan alternativen att antingen kämpa för sina rättigheter eller rösta för anslutningsfördragen. Genom ett sådant förhållningssätt har rådet sagt upp det lojala samarbetet.

Meijer (GUE/NGL)
Som ledamot av delegationen för förbindelserna med Slovakien känner jag till detta lands problem mer ingående än problem i andra kandidatländer. Jag ser instabila politiska partier uppstå och försvinna, en ekonomi som till stor del rasat samman med enorm arbetslöshet i öst, och vägran av på varandra följande regeringar att göra den orätt ogjord som tidigare gjorts mot människor som tillhör nationella minoriteter. I den nya provinsindelningen tar man ingen som helst hänsyn till det faktum att Slovakiens sydligaste del är ungerskspråkig och att de flesta människorna där gärna vill ha ungerskspråkigt styre och undervisning. De byar i öst som till största delen bebos av den romska befolkningsgruppen styrs fortfarande av en slovakisk elit, som anser att gatubelysning, vattenledning och parker finns enbart för deras skull. Det är möjligt att många människor från just Slovakien kommer att välja att söka jobb i det närbelägna Wien. När Slovakien tillkommer importerar EU också miljöproblemen från kärnkraftverken och reservoardammen i Donau. Ändå är anslutningen till EU mycket mindre omtvistad i det internt splittrade Slovakien än i grannländerna Polen och Tjeckien, där majoriteten snart kanske röstar emot i en folkomröstning. Olika grupper förväntar sig förbättring genom anslutningen. Redan den 5 september 2001 uttalade jag den förväntning att de kommer att bli besvikna, men jag respekterar deras val.

Berthu, de La Perriere, Montfort, Souchet och Varaut (NI)
Ännu en gång har omröstningen om Europaparlamentets sammanträdeskalender för 2004 utnyttjats av dem som är emot Strasbourg för att minska närvarotiden i den här staden.
Och ännu en gång strider denna omröstning mot fördraget. I protokollet om institutionernas säte fastställs att 12 sammanträdesperioder om en vecka skall hållas i Strasbourg. Man tolererar i allmänhet 11 när det är valår. Strasbourgmotståndarna har gått ännu längre denna gång genom att endast planera för 10 sammanträdesperioder.
Det är bland annat resultatet av en absurd åtgärd från socialisterna som velat avskaffa den sista sammanträdesperioden i april för att inte arbeta den 1 maj.
Paradoxen är ändå stor när man konstaterar att det i den antagna kalendern planeras för 5 ?minisessioner? i Bryssel under 2004, vilka teoretiskt endast skulle kunna läggas till om de 12 normala sammanträdesperioderna i Strasbourg är överbelastade.
Vi uppmanar den franska regeringen att överklaga denna olagliga omröstning hos EG-domstolen. Europaparlamentet är inte en suverän kammare. Parlamentet har bara en precis behörighet genom fördraget, vilket det måste följa.

Bordes, Cauquil och Laguiller (GUE/NGL)
Med tanke på den särskilda betydelsen av den 1 maj, den internationella arbetardagen, är det inte tal om att komma till Europaparlamentet den dagen. 
När det gäller resten av kalendern spelar det ingen roll för vår del och vi har ingen särskild ståndpunkt.

Pasqua (UEN)
UEN-gruppen är trogen sin politiska linje och vänder sig även i år mot alla åtgärder som tenderar att minska längden på och/eller antalet sammanträdesperioder i Strasbourg.
Medan olika lobbygrupper de senaste åren ökat sina åtgärder som syftar till att definitivt föra över parlamentets säte från Strasbourg till Bryssel - vi tänker särskilt på minskningen av sammanträdesperioden till fyra dagar eller på ökningen av antalet extraordinära sammanträden i Bryssel -, avser UEN-gruppen att se till att bokstaven och andan i fördragen efterlevs, vilket innebär att tolv sammanträdesperioder per år skall hållas i Strasbourg.
Det är visserligen kutym att en sammanträdesperiod i Strasbourg stryks när det är valår. Men samtidigt är det förvånande att konstatera att antalet extraordinära sammanträdesperioder är oförändrat. Denna situation är fullständigt onormal och jag har därför för 2004 föreslagit att två extra sammanträdesperioder skall strykas för att den tolfte sammanträdesperioden i Strasbourg skall kunna återinföras, i enlighet med tillämplig rätt.
Då förstår man att åtgärden innebär att alla måste ta sitt ansvar. För oss är det klart och tydligt: Strasbourg skall inte nedvärderas till ett enkelt annex till Bryssel, nej Strasbourg är och skall förbli Europaparlamentets säte.

Sudre (PPE-DE)
Genom sin omröstning i dag om Europaparlamentets sammanträdeskalender för 2004 har vår kammare endast godkänt att tio sammanträdesperioder skall hållas i Strasbourg.
Men i fördragen och EG-domstolens rättspraxis i frågan fastställs mycket tydligt att Europaparlamentets sammanträdeskalender skall omfatta tolv sammanträdesperioder i Strasbourg varje år, eller elva när det är valår, innan några extra minisessioner i Bryssel läggs till.
Det saknas därför en sammanträdesperiod i Strasbourg i den sammanträdeskalender som antagits för valåret 2004; för att inte tala om det absurda i en omröstning som avskaffar den planerade sammanträdesperiod i Strasbourg som ursprungligen avsetts för att ta emot de folkvalda från Europeiska unionens tio nya medlemsstater, samma dag som Europaparlamentet ger sitt samtycke till anslutningsfördragen om dessa stater.
Med tanke på att Europaparlamentets omröstning befläckats med olaglighet uppmanar PPE-DE-gruppens franska delegation enträget talman Pat Cox att ta konsekvenserna av detta och ogiltigförklara omröstningen. Delegationen kräver att det kallas till ett brådskande möte med talmanskonferensen för att så snart som möjligt organisera en ny omröstning i enlighet med gemenskapsrätten.

Andersen, Bonde och Sandbæk (EDD)
. (DA) Vi har valt att rösta för betänkandet, eftersom vi anser att det är nödvändigt att garantera en rättvis behandling av tredjelandsmedborgare som lagligt uppehåller sig i en medlemsstat.
Principiellt anser vi dock att dessa rättigheter tillvaratas bäst i medlemsstaternas nationella lagstiftningsbestämmelser, vilka inbördes ser mycket olika ut men alla har en demokratisk grund.
Vi är även medvetna om att förslaget berör ett område som omfattas av avsnitt IV i EG-fördraget, och därför inte gäller Danmark, jfr. protokollet om Danmarks ställning.

Berthu (NI)
Trots den negativa rösten från MPF-ledamöterna och även från en stor del av högern har Europaparlamentet just antagit betänkandet av Cerdeira Morterero där man godkänner direktivet om familjeåterförening som föreslagits av kommissionen och där man lägger till ett stort antal omfattande ändringsförslag.
Genom dessa ändringsförslag utvidgas framför allt definitionen av familjemedlemmar som kan åtnjuta familjeåterförening, möjligheten påskyndas att utöva denna rätt för den som vill återförenas med sin familj och medlemsstaternas marginal för att säga nej minskar.
Vi anser i vilket fall som helst att kommissionens ursprungliga förslag redan var mycket dåligt, både när det gäller principen och villkoren.
Denna omröstning borde öppna ögonen på rådet. Även om rådet inte är skyldigt att anta Europaparlamentets ändringsförslag, eftersom det bara förekommit samråd med parlamentet på denna punkt, borde rådet ändå inse att om det godkänner principen med en förordning om familjeåterförening på europeisk nivå är man på väg in i en fruktansvärd ond cirkel. Det är självklart att kommissionen och dess allierade oavbrutet kommer att arbeta för en kontinuerlig utvidgning av denna påstådda rättighet, med sin vanliga tanklöshet och sin avsaknad av verklig känsla för de europeiska intressena.

Bordes, Cauquil och Laguiller (GUE/NGL)
Vi är självfallet emot polygami och det förtryck av kvinnorna som det innebär.
Vi accepterar emellertid inte att man, under förevändningen att en av makarna redan lever i invandringslandet, förbjuder de övriga att komma in i landet och vistas där.
Under ett moraliserande sken handlar det bara om att sätta upp hinder för ytterligare invandring genom att krossa personliga anknytningar.
Samtidigt som vi säger nej till själva principen med en sådan begränsning, har vi röstat för ändringsförslaget som åtminstone innebär undantagsfall när ?detta krävs i ett underårigt barns intresse?.
Vi har också avvisat de trakasserande ändringsförslagen med användning av DNA-test mot invandraren eller folkhälsoargumentet, som härrör från den egoistiska attityden att vägra ge den vård de europeiska länderna kan erbjuda till befolkningar som saknar den.
Och, ännu en gång, förslagen som utgör ett framsteg är inte tvingande och i stället för att föra de nationella lagstiftningarna närmare varandra ovanifrån för man dem närmare varandra nerifrån.
Lund och Thorning-Schmidt (PSE)
. (DA) Vi har valt att följa vår grupp och rösta för förslaget till beslut i Cerdeira Mortereros betänkande.
Vi är dock medvetna om att området berör förhållanden som omfattas av avsnitt IV i EG-fördraget och inte gäller för Danmark, jfr. protokollet om Danmarks ställning.

Miranda (GUE/NGL)
Skillnaderna mellan uttalandena vid toppmötet i Tammerfors och innehållet i det förslag till direktiv vi nu behandlar, som kommer efter tre års diskussioner i rådet och två ändringsförslag till kommissionens ursprungliga förslag, är påtagliga.
Man har slagit fast att målet med integrationspolitiken måste vara att ge de invandrade medborgarna rättigheter som är jämförbara med EU-medborgarnas. Den framlagda texten går i motsatt riktning.
Beroende på splittringen i rådet har vi fått ett förslag till gemensamma bestämmelser med en minsta gemensam nämnare, med en reducerad syn på familjebegreppet, med ett antal undantag som lämnar vissa väsentliga aspekter olösta.
Just därför stöder vi förslagen i detta betänkande, vilka utvidgar familjebegreppet, slår fast principen om ickediskriminering och hindrar en tillbakagång för den mer gynnsamma lagstiftningen.
På vårt initiativ funderar nu föredraganden på att inte längre låta bedömningen av ärendena ligga som en normal arbetspost inom förvaltningarna och att utesluta det subjektiva begreppet varaktigt förhållande. Det föreslår också att sjukdom eller funktionshinder som har uppkommit efter det att uppehållstillståndet utfärdades inte får vara skäl till att avslå en ansökan om förnyelse av ett uppehållstillstånd.
Genom sådana ändringsförslag avviker betänkandet på ett kvalitativt sätt från ursprungsförslaget. Därför röstar vi för det.

Moraes (PSE)
. (EN) Jag vill lyckönska min kollega som också är ledamot av parlamentets tvärpolitiska grupp mot rasism till hennes arbete med den viktiga och svåra frågan om familjeåterförening. 
Jag röstade för detta betänkande och stöder det i linje med mitt tidigare arbete med invandringsfrågor - framför allt mitt arbete med frågor som har att göra med anhöriginvandring, såsom Förenade kungarikets regel om huvudsakligt syfte med äktenskap.
Det är viktigt att medlemsstaterna beviljar inresa för nära släktingar - föräldrar, makar eller partner om dessa saknar andra utkomstmöjligheter.
Införlivandet av direktivet bör inte leda till en skyddsnivå som är lägre än den nuvarande skyddsnivån i de enskilda medlemsstaterna.

Ribeiro e Castro (UEN)
Invandringen är ett allvarligt problem som kräver ett realistiskt och ansvarsfullt agerande från gemenskapsinstitutionernas sida. Bristen på lämpliga och balanserade åtgärder i denna fråga är själva orsaken till de olyckliga effekter som alla europeiska medborgare känner till. De allvarliga problem som alla redan erkänner, kräver åtminstone att vi inte förvärrar dem. Med kommissionsledamot António Vitorinos ord ?...måste vi säga tydligt att de europeiska städernas mottagandekapacitet har begränsningar?.
Invandringsfrågan får inte lösas genom att rätten till familjeåterförening offras. Detta står helt klart för mig som erkänner frågans betydelse.
Men rätten till familjeåterförening kan och bör bara förstås i seriösa termer, utan att skälet till den komprometteras. Det är dock inte denna linje som betänkandet och resolutionen om detta direktiv följer, utan däri utvidgas på ett oproportionerligt sätt denna rätt och dess användning och den utvidgas även till personliga situationer som inte är av familjekaraktär. Denna vänsterinriktade oansvarighet tjänar bara till att öka misstroendet och motståndet mot en grundläggande naturlig rättighet. Därför var jag tyvärr tvungen att rösta nej.

Talmannen.
Röstförklaringarna är avslutade.
(Sammanträdet avbröts kl. 14.15 och återupptogs kl. 15.00.)

Talmannen.
Nästa punkt på föredragningslistan är ett betänkande (A5-0111/03) av Morillon om den nya europeiska säkerhets- och försvarskonstruktionen - prioriteringar och brister.

Morillon (PPE-DE)
Herr talman, herr rådsordförande, herr kommissionär, kära kolleger! När vi för sex månader sedan inledde arbetet i utskottet för utrikesfrågor, mänskliga rättigheter, gemensam säkerhet och försvarspolitik om detta betänkande kunde vi inte föreställa oss att det skulle ställas inför en sådan brännande och smärtsam aktuell fråga. Målsättningen med det var då att uppdatera det föregående betänkandet från vår kollega Catherine Lalumière, vilket blev nödvändigt för att ta hänsyn till händelserna i september 2001 och genom de bidrag vi ville lämna till våra kollegers arbete i konventet.
Faktum är att det i dag kan vara omöjligt att bedöma en alldaglig europeisk arkitektur för säkerhet och försvar, vid ett tillfälle då det finns all anledning att misstänka att den riskerar att åtminstone provisoriskt gå i kras. Mina kolleger i utskottet för utrikesfrågor, mänskliga rättigheter, gemensam säkerhet och försvarspolitik gjorde en annorlunda bedömning genom att den 25 mars, alltså mitt under krisen, anta betänkandet som i morgon kommer att gå till omröstning i kammaren. Jag ser minst tre anledningar till detta. Den första är att utöva en skyldighet till ansvar gentemot våra väljare. Den andra gäller medvetenheten om att den nuvarande krisen bör fungera som en läxa för oss inför utvidgningen. Den tredje slutligen kommer av vår strävan efter klargörande av den transatlantiska samarbetspolitiken, en politik som medlemsstaterna förefaller beslutna att fortsätta att genomföra och där vi är många som hoppas att de nuvarande skillnaderna är mycket mer skenbara än verkliga.
Den första punkten gäller ansvaret gentemot våra väljare. Alla eurobarometrar vi känner till visar sedan flera år att mer än två tredjedelar av de europeiska medborgarna är positiva till en gemensam säkerhets- och försvarspolitik. Eftersom våra kolleger i utskottet för utrikesfrågor tog intryck av denna uppmaning var det normalt att de i en liknande proportion återgav det. Det är i vilket fall som helst vad som hände vid omröstningen i utskottet, efter en mycket rik debatt som gällde granskningen av nära 200 ändringsförslag. I vilket fall som helst skulle tillämpningen av den nya förordningen för vårt arbete ha kunna tillåta en enkel omröstning i kammaren, men vi ansåg gemensamt att frågan var så viktig att det var motiverat med denna debatt där vi ville att rådet och kommissionen skulle delta.
Det var viktigt för oss, och det blir min andra punkt, för att utan dröjsmål ta lärdom av den nuvarande krisen. Europa kunde inte tala med en röst i Förenta nationernas säkerhetsråd, vilket vi enligt enkel tillämpning av bestämmelserna i Maastrichtfördraget var skyldiga att göra. Är det inte ett bevis, herr rådsordförande, på att det nu är dags att ändra våra institutioner för att i framtiden undvika den oreda och den kakofoni som successivt, och jag hoppas tillfälligt, slagit sig ned i medlemsstaternas konsert? Som jag redan sagt vet vi mycket väl att medborgarna själva, men kanske ännu mer hela världen, förväntar sig att Europa är delaktigt i uppförandet av en värld med många aspekter, för att undvika att jordens öde även fortsättningsvis endast vilar på den amerikanske presidentens axlar.
Jag kommer nu till min sista punkt, som är den viktigaste. Är Europa berett att ta det ansvar man förväntar sig av det? Jag är inte så säker på det. Europas val är i vilket fall som helst tydligare än någonsin i dag. Antingen fortsätter medlemsstaterna att som under det kalla kriget låta de amerikanska väpnade styrkorna sköta försvaret. I det fallet kan de inte utge sig för att tillrättavisa amerikanerna om hur Washington skulle kunna besluta att använda sina trupper. Eller också accepterar de slutligen det som amerikanerna aldrig upphört att kräva av dem, dvs. att man delar bördan, vilket självfallet innebär ett större bidrag till en gemensam ansträngning. Lord Robertson, Natos generalsekreterare, beklagade häromdagen i er närvaro, kommissionär Patten, klyftan mellan de europeiska regeringarnas aviserade ambitioner och de medel de accepterar att avsätta för att genomföra dem, vilket han kallade the gap of ambition. Jag hoppas att den nuvarande krisen gör dem medvetna om detta och att de beslutar sig för att börja överbrygga klyftan.
(Applåder)

Yiannitsis
Herr talman, herr kommissionär, ärade ledamöter av Europaparlamentet! Den senaste tidens kris i Irak har på ett ganska tydligt sätt avslöjat Europas brister, särskilt i utrikespolitiska frågor och försvarsfrågor. Låt oss dock inte uppehålla oss vid Europas svagheter. Denna kris kan även ha en konstruktiv inverkan på den europeiska politiken, och med det perspektivet anser jag att Morillons betänkande kommer vid en bra tidpunkt, även om det inte var uppenbart när han satte i gång.
Upplösningen av den klassiska bipolära maktbalansen gör det i dag nödvändigt att finna nya strategier och åtgärder på säkerhetsområdet. Inom denna ram är spridningen av massförstörelsevapen inte den enda orsaken till kriser. Den globala säkerheten och stabiliteten hotas inte bara av den faran. Även utbredd fattigdom, organiserad brottslighet, statsvåld och djupa ekonomiska kriser kan inverka negativt på den globala stabiliteten och säkerheten, liksom militära handlingar och terrorhandlingar. Säkerligen måste vi parallellt undersöka i vilken utsträckning vi utvecklar lämplig politik mot alla dessa faror och i vilka tidsskeden. Parallellt med de åtgärder vi väljer anser vi att det är absolut nödvändigt att den globala säkerheten stöder sig på ömsesidigt förtroende, samarbete och samförstånd inom internationella organisationer, allianser och nätverk. Den metod med vilken vi hanterar hoten mot den globala säkerheten kommer även att bestämma våra utsikter att bygga fred och att skapa ett sunt ekonomiskt klimat, med övertygande svar på de globala politiska, ekonomiska och även miljömässiga problemen.
Jag skulle i detta sammanhang, och med anledning av den irakiska krisen, vilja uttrycka tacksamhet för det tillfälle som ordförandeskapet ges att redogöra för rådets åsikter om en fråga så viktig för den europeiska integrationen som den europeiska säkerhets- och försvarspolitiken (ESFP), vilken behandlas i general Morillons synnerligen intressanta betänkande. Såväl Morillons betänkande som andra sammanhörande initiativ, som Barniers betänkande, har tillfört betydelsefulla idéer, vilka kan vara användbara särskilt i den diskussion som kommer att äga rum under regeringskonferensen, men även i det nuvarande skedet, i vilket rådets behöriga organ utarbetar texter som gäller fullbordandet av ESFP-mekanismen, och naturligtvis i konventet.
Jag bör här påpeka, och jag skall i det följande omedelbart förtydliga detta, att vissa av de idéer som framförs i Morillons betänkande gäller initiativ som redan har lanserats och som är under behandling i unionens behöriga organ. Jag skall börja från hanteringen av dagens hot mot säkerheten, stabiliteten och freden, vilka har antagit former som skiljer sig mycket från de kända hoten i det förflutna. Sanningen är att ESFP-mekanismen från början inte var utformad för att hantera horisontella och asymmetriska hot, som terrorismen eller spridningen av massförstörelsevapen. Av denna anledning behövs det en anpassning av mekanismen till dagens säkerhetsklimat, vilken dock måste ske varsamt och gradvis.
Inom denna ram har man som första steg uppställt två konkreta mål: att unionens militära styrkor skall användas för att skydda å ena sidan civilbefolkningen och å andra sidan de militära styrkor från unionen som stationeras i krisregioner mot terrorattacker. Utan tvivel är en fortsatt utveckling och förbättring av de militära resurserna avgörande för unionens säkerhet och senare även försvar. Vi tillskriver denna fråga särskild betydelse, och inom ramen för fortsättningen på de ansträngningar som gjorts hittills kommer en konferens om resurser att anordnas, vid vilken man kommer att bedöma och förteckna de framsteg som gjorts i fråga om genomförandet av den sammanhörande handlingsplanen, den europeiska handlingsplanen för resurserna (ECAP), och dra upp den vidare kursen.
Ordförandeskapet har utarbetat en text med riktlinjer för vad som skall göras när arbetet i de behöriga arbetsgrupperna, ECAP:s paneler, har slutförts. Vi hoppas att dessa initiativ kommer att ge en ny impuls till att förbättra vår operativa kapacitet på det militära området och i förlängningen bidra till att förbättra förutsättningarna för en vidareutveckling av ESFP. För detta ändamål är det av särskild betydelse att även utveckla snabbinsatsförmågan, och av den anledningen lades denna fråga till de grundläggande prioriteringarna inom ramen för ESFP:s militära aspekt redan av det spanska ordförandeskapet. Den operativa ram som kommer att styra snabbinsatsenheternas inrättande och funktion är under behandling i de behöriga militärpolitiska organen, och vi gör allt vi kan för att den skall fullbordas under det grekiska ordförandeskapet. Det är ett faktum att det inte kommer att vara möjligt att stärka unionens militära resurser om vi inte utvidgar och fördjupar vårt samarbete på området försvarsmateriel. Detta företag borde naturligtvis ha planerats redan tidigare, men det är dags att genomföra det, och det är något helt nytt för unionen.
Det beslut som Europeiska rådet fattade i Bryssel bestod av två delar: för det första gavs rådet i uppdrag att undersöka vilken roll försvarsrelaterad forskning och utveckling spelar inom unionens samlade FoU-verksamhet och, för det andra, att undersöka möjligheten att inrätta ett europeiskt organ för försvarsmateriel, ett mellanstatligt europeiskt organ. Båda dessa två frågor utgör mycket viktiga steg i riktning mot att stärka samarbetet på försvarsområdet. Den försvarsrelaterade forskningen kan på sikt även kombineras med unionens konkurrenspolitik och därigenom stödja och utveckla en mängd sektorer samt ge starkare tillväxt.
Av samma anledning främjas även utvecklandet av en övergripande rymdpolitik i unionen, vilken kommer att vara tillämplig även på säkerhetsområdet, något som berörs även i Morillons betänkande. Det senaste årtiondets utveckling har visat att liksom många faror är gemensamma, bör även vårt svar vara samordnat och gemensamt. Inom denna ram är det nödvändigt att fostra och främja en gemensam säkerhetsuppfattning. Av den anledningen är upprättandet av ett system för gemensam militärpolitisk utbildning för krishantering av särskilt intresse för ordförandeskapet, som redan arbetar med frågan.
Den idé som framförs i Morillons betänkande om att inrätta en civil fredskår är mycket bra och skulle bidra till att öka medvetenheten hos den genomsnittlige europeiske medborgaren om de saker som händer på säkerhetsområdet och om hur vi praktiskt hanterar och deltar i dem. Vi undersöker idén seriöst, och ordförandeskapet kommer med stor sannolikhet att lägga fram en text med riktlinjer för detta.
Utan tvivel är förhållandet mellan unionen och Nato en integrerande del av den europeiska säkerheten. Den europeiska vägen för krishantering är i vilket fall som helst att i första hand låta regionala och internationella organisationer avgöra och verka, det vill säga att i första hand välja dialog. Det avtal som ingicks nyligen om samarbete mellan unionen och Nato utgör ett viktigt steg för att de två organisationerna skall komplettera och ömsesidigt stärka varandra. Jag tar tillfället i akt att understryka något som betonas även i Morillons betänkande, nämligen att de två organisationernas och deras medlemmars insatser bör vägledas och styras av principerna i FN-stadgan.
De saker jag har tagit upp, mina damer och herrar, är på en och samma gång punkter i Morillons betänkande och målsättningar för ordförandeskapet, och vi försöker därför främja dem. Det är dock inget tvivel om att man i betänkandet föreslår och redogör för ett mycket brett spektrum av idéer som gäller mycket allvarliga frågor och institutionella aspekter av ESFP och som kommer att utgöra värdefulla bidrag i våra kommande diskussioner. Jag kommer inte att närmare kommentera var och en av idéerna i betänkandet, trots att många av dem är ytterst intressanta. Det beror på att genomförandet av dessa idéer förutsätter institutionella reformer som just nu diskuteras inom ramen för konventet och som senare kommer att diskuteras under regeringskonferensen. Jag är likväl övertygad om att de kommer att vara användbara som en värdefull inspirationskälla och som diskussionsunderlag.
Vi har nått en kritisk punkt. Unionen har fortsatt mot en djärv utvidgning och bör därför med fasta steg fördjupa sin politik, så att den fortsätter på en annan grund än tidigare. Det överväldigande flertalet européer förväntar sig det, vilket även påpekas i Morillons betänkande. I själva verket kräver dessa tider beslutsamhet och handling, med det avlägsnare målet att främja unionens försvarsidentitet. På det sättet kommer unionen att befästa sin säkerhet och stärka sin utrikespolitik.
Mina damer och herrar! Dagens omständigheter skulle - trots sina mörka sidor - kunna bli början på en intensiv diskussion om unionens framtida mål. Ja, i synnerhet nu, när vi befinner oss mitt i en öppen diskussion och Europas framtid. Frågorna är fortfarande öppna, och vi bör använda den lärdom vi har dragit om den irakiska krisens orsaker och utveckling för att förebygga och avvärja liknande situationer i framtiden och för att göra Europas närvaro i det internationella systemet starkare.
(Applåder)

Patten
Herr talman! Först och främst vill jag framföra mina hjärtligaste lyckönskningar till general Morillon för ett mycket uttömmande och lägligt bidrag till debatten om utvecklingen av Europas säkerhets- och försvarspolitik. Den väl valda tidpunkten nämndes med rätta både av min ärade vän och av ordförandeskapets minister.
Antalet ändringsförslag som utskottet beaktade innan denna resolution antogs vittnar på många sätt om det stora intresse, men även om de meningsskiljaktigheter, som detta mycket viktiga europeiska politikområde är föremål för. När jag i dag besvarar frågorna måste jag hålla kommissionens nuvarande ansvar för säkerhets- och försvarsfrågor i åtanke. Jag kommer helt säkert att hålla dem i åtanke och om jag inte skulle göra det kommer Van Orden att påminna mig. Vad som än rekommenderas i framtiden av konventet, där min kollega kommissionsledamot Barnier på ett förtjänstfullt sätt har lett debatten om försvarsfrågor - och jag vet att han under överläggningarna om detta betänkande har föredragit ärendet i utskottet för utrikesfrågor, mänskliga rättigheter, gemensam säkerhet och försvarsfrågor - är kommissionens ansvar på detta område tämligen begränsat om man ser till omfånget av frågor i den föreliggande texten.
Kommissionen är inte involverad i de rent militära aspekterna av den europeiska säkerhets- och försvarspolitiken. Detta område är medlemsstaternas exklusiva behörighet. Därför tänker jag inte kommentera de specifikt militära förslagen, däribland inrättandet av en permanent stående armé, en klausul om kollektivt försvar eller en gemensam militärakademi. Men fördraget ställer kommissionen genom artikel 27 i samband med den gemensamma säkerhets- och försvarspolitiken och vi deltar aktivt i alla diskussioner om krishanteringsinsatser inom ramen för den gemensamma säkerhets- och försvarspolitiken, i synnerhet de diskussioner som har att göra med instrument för civil krishantering såsom polisarbete, rättssäkerhet, civil förvaltning och civilt skydd. Jag är glad över att i detta sammanhang kunna konstatera att man i den föreliggande resolutionen erkänner vikten av civila såväl som militära bidrag till krishantering.
Som jag så många gånger tidigare har påpekat här i kammaren är det emellertid omöjligt att skilja rent militära ärenden från närbesläktade frågor där vi inom kommissionen har behörighet och kan komma med ett viktigt bidrag. Militära och icke-militära ärenden kan inte delas in tydligt avgränsade fack. Det bör man heller inte göra, eftersom dessa frågor kräver en nära samordning inom ramen för en enda strategi.
Kommissionen kan till exempel finansiera polisiära insatser efter en konflikt, som i Bosnien och Hercegovina där Europeiska unionen den 1 januari övertog polisuppdraget från Förenta nationerna, anordna utbildning för gränsmyndigheter när okontrollerad massmigration ger upphov till konflikt, eller hjälpa till att återskapa administrativa strukturer i länder som är på väg ut ur en kris, såsom var fallet på Balkan och som nu sker i Afghanistan.
Kommissionen har redan i nuläget tillgång till en imponerande serie av instrument och sakkunskaper som kan användas i krissituationer. Såsom föreslagits av Morillon kan Europeiska unionen komma att behöva nya instrument på säkerhetsområdet. Men det allra viktigaste kravet är att alla tillgängliga instrument skall syfta till att i varje specifik situation uppnå de överenskomna målen för den europeiska politiken. Jag måste medge att den senaste tidens händelse visar att så inte alls är fallet.
Ett annat område där kommissionen har en viktig roll att spela har att göra med försvarsmaterielpolitik. Handel med och tillverkning av försvarsmateriel varken kan eller bör enligt min mening behandlas som privat jaktmark inom den inre marknaden. Upphandling av försvarsmateriel, konkurrens mellan försvarsföretag, forskning och utveckling, export och import av försvarsmateriel, inremarknadsaspekter av handel med försvarsmateriel och produkter med dubbla användningsområden - på alla dessa områden är fördelarna med den inre marknaden betydelsefulla för den europeiska industrin.
Här finns stort utrymme för förbättringar. Kommissionen antog nyligen ett meddelande till rådet och parlamentet om försvarsmaterielindustrin som innehåller några områden där det finns goda möjligheter att ge Europas skattebetalare mer valuta för de pengar de investerar i sin säkerhet. Problem med överlappning och fragmentering inom tillverkning och upphandling av vapen samt bristen på driftskompatibilitet, vilket påpekas i denna resolution, är några av de nyckelfrågor som vi har försökt att ta itu med i vårt meddelande.
Vi hoppas att det arbete vi inleder som en uppföljning till meddelandet kommer att bidra till att utveckla en stark och konkurrenskraftig försvarsindustri, klara och tydliga marknadsvillkor och ett positivt klimat för investeringar i den forskning och utveckling som behövs för att stärka den europeiska säkerhets- och försvarspolitiken.
Slutligen är trovärdigheten hos Europas gemensamma säkerhets- och försvarspolitik i stor utsträckning beroende av Europeiska unionens militära kapacitet. Inrättandet av en styrka för snabba insatser uppgående till 60 000 man som sker inom ramen för den europeiska säkerhets- och försvarspolitiken kommer helt säkert att bidra till att öka Europeiska unionens trovärdighet utomlands. Och sjösättningen av Europeiska unionens första militära operation någonsin i den före detta jugoslaviska republiken Makedonien förra månaden visar att den europeiska säkerhets- och försvarspolitiken inte bara är en teoretisk skapelse.
Men jag håller helt och hållet med min ärade vän general Morillon om att det är svårt för våra allierade att ta Europa på allvar om vi inte satsar mer på vår säkerhet. Det räcker inte att hävda att Europa står för sin andel av kostnaderna genom att betala lejonparten av världens utvecklingsbistånd, hur sant det än må vara, eller att ytterligare öka vårt humanitära bistånd.
Vi måste även investera mer i att utveckla vår kapacitet såsom vår förmåga att inrätta luftbroar, liksom i specialstyrkor och utrustning för kommunikation i fält. Om vi inte gör det kommer våra allierade även fortsättningsvis att anse att Europa alltför enkelt kasserade in sin fredsåterbäring efter Berlinmurens fall.
För att garantera neutraliteten, oberoendet och objektiviteten i humanitära insatser bör tillhandahållande av bistånd primärt vara en uppgift för de humanitära organisationerna. Att respektera dessa principer är av yttersta vikt för att uppfylla de humanitära behoven i händelse av en kris.
Därför välkomnar kommissionen att man i betänkandet hänvisar till de riktlinjer för tillhandahållande av resurser från militär och civilförsvar för att stödja Förenta nationernas humanitära verksamhet i komplicerade och brådskande lägen som FN publicerade den 20 mars 2003. Där fastställs tydliga regler för förhållandet mellan militära och humanitära aktörer inom ramen för FN:s humanitära operationer. Huvudtemat i riktlinjerna borde vara tillämpligt på alla humanitära operationer där europeiska resurser från militär och civilförsvar utnyttjas.
Jag skulle vilja säga några avslutande ord om den internationella humanitära rätten som reglerar hur de stridande parterna skall uppträda. Vi anser att den internationella humanitära rätten är anpassad till dagens konflikter om de stridande parterna och alla parter i Genèvekonventionerna respekterar sina skyldigheter. Jag vill uttrycka kommissionens uppskattning för den roll Internationella rödakorskommittén spelar som befrämjare och väktare av konventionerna.
Avslutningsvis vill jag än en gång säga till min ärade vän att detta betänkande kommer vid ett nästan pinsamt lägligt tillfälle. Här tar man upp frågor som berör själva hjärtpunkten av vår trovärdighet när vi i Europa under de kommande åren skall försöka att öka vårt inflytande i världen, men som jag har sagt tidigare här i kammaren inträffar förr eller senare den tidpunkt inom politiken då man måste gå från ord till handling. På det säkerhetspolitiska området är detta stadium sedan länge passerat.
(Applåder)

Oostlander (PPE-DE).
Herr talman! Med anslutning till kommissionsledamot Patten: detta betänkande av kollega Morillon kommer verkligen vid en utomordentligt bra tidpunkt. Under dessa veckor har vi nämligen tvingats inse Europeiska unionens och till och med de samlade medlemsstaternas faktiska oförmåga att betyda någonting i försvarsfrågor. Kritiken mot Förenta staterna, att Amerika inte får vara världens poliskonstapel, låter egentligen komisk när den kommer från dem som inte på långa vägar är i stånd till det, och som förresten sällan önskar vara det. I synnerhet erfarenheterna i Jugoslavien lärde oss detta, där det inte var ?fridsamhet? eller ?ödmjukhet? som ledde till de europeiska staternas återhållsamma hållning, utan ?cynism? och ?likgiltighet?.
Detta hyckleri har undan för undan försvunnit ur parlamentet. Jag tror att vi alla har insett mycket tydligt att Europa har försvarsansvar och därför hur som helst bör infria detta. Man får hoppas att det också blir på det sättet. Detta ansvar kan enbart komma till sin rätt genom Europeiska unionens organisationer, och i samarbete med de transatlantiska allierade. Dessa två bör vi alltid nämna i samma andetag. De är starkt förbundna med varandra. Allteftersom det uppstår större förtroende på det transatlantiska området kommer enheten inom Europeiska unionen att öka.
Underligt nog hänger den splittra som ofta kan skönjas i Europeiska unionen på detta område samman med vår hållning gentemot Amerika, vår transatlantiska bundsförvant. Att sammanbinda dessa två är därför en mycket viktig del, även i general Morillons betänkande. Han skissar här en realistisk väg mot ett europeiskt försvarsansvar, där han utifrån sin sakkunskap som general mycket väl vet att militära ingripanden alltid är inbäddade i det som krävs före och efter civila åtgärder. Detta är vi mycket medvetna om nu när massan i Bagdad ägnar sig åt röveri och drar på plundringståg genom gatorna. Då behövs verkligen omedelbart en civil hand vid sidan av ett militärt ingripande som har avslutats framgångsrikt. Denna försiktiga, realistiska väg väljs genom exempelvis gemensam forskning och utveckling och en gemensam inventering av militära behov utifrån en europeisk syn. Detta är naturligtvis alltid någonting nytt, och för många länder kommer det att vara möjligt att övergå till det, men för oss är det av största vikt.
Det är också av största vikt för produktionen. Därmed är det möjligt att avsevärt öka effektiviteten av insatserna på försvarsområdet. Om vi utgår från sökandet efter en europeisk syn på vårt försvarsansvar är det dessutom möjligt att vinna alla medlemsstaters förtroende. Ingen är ju svarslös på frågan om vilket stort land man nu bör följa i detta; Frankrike, Tyskland, Storbritannien eller Förenta staterna. Det handlar om att vi i Europeiska unionen tillsammans följer en europeisk syn i militära frågor. I Morillons betänkande ges en tydlig knuff i denna riktning. Han följer i detta egentligen en metod som också rekommenderats av kommissionsledamot Patten, nämligen att pröva gränserna för vad fördragen egentligen redan möjliggör för oss. Om man utför detta grundligt och vid ett visst tillfälle går in i väggen, vet man vilket hindret är, hur en reform skall se ut och hur institutionella förändringar skall formuleras. Det är enligt min egen uppfattning alltid ett utomordentligt praktiskt tillvägagångssätt, och detta sätt har också general Morillon valt.
Hittills har utsikterna för ett europeiskt försvarsansvar naturligtvis inte varit så fördelaktiga. Med tanke på den utveckling vi nyligen konstaterat har varken medlemsstaterna eller ens rådets ledamöter själva någon seriös syn på rådet. I annat fall skulle exempelvis det grekiska ordförandeskapet för närvarande spela en mycket större roll vid initiativ som tas på detta område. Vi får inte tänka att Europeiska unionen skulle kunna sönderfalla i två grupper, var och en med förstärkt samarbete. Kort sagt: det är oerhört viktigt att det europeiska försvaret utformas, på begäran av medborgarna, som Morillon också skriver. Därmed kan budgetarna användas på ett mer effektivt sätt och det drar alla medborgare direkt fördel av.

Lalumière (PSE).
Herr talman, herr rådsordförande, herr kommissionär! Två år efter det betänkande jag hade äran att lägga fram för vårt parlament i samma fråga har jag nöjet att reservationslöst stödja Morillons text. Efter att vi, förhoppningsvis, antagit några ändringsförslag som lagts fram av vår grupp borde vi utan svårighet kunna rösta för resolutionsförslaget.
Jag skall därför nöja mig med att peka på vissa punkter som förefaller mig särskilt viktiga i detta så livliga sammanhang under våren 2003. Sammanhanget är inte bra för den unga europeiska säkerhets- och försvarspolitiken. Sedan den 11 september 2001 har Europeiska unionen i stor utsträckning varit isolerad på det politiska och militära planet, vare sig det handlar om Afghanistan eller Irak, eller om konflikten mellan Israel och Palestina. Vår närvaro är inte obefintlig men den är begränsad till civila och humanitära åtgärder. Det är viktigt men inte tillräckligt. Vad som är värre är att unionen under samma period splittrats. Trots de lovvärda ansträngningarna från det grekiska ordförandeskapet för att få gemensamma plattformar antagna, är vi splittrade när det gäller Irak: för det första när det gäller vilka slags transatlantiska förbindelser vi skall ha och vår grad av självständighet gentemot Förenta staterna, men också när det gäller stora principer såsom användningen av våld, den internationella rättens plats eller Förenta nationernas roll.
Men trots denna dystra bild skulle jag högt och tydligt vilja bekräfta min övertygelse att man inte i något fall bör ge upp. Flera länder såsom Belgien, Tyskland, Frankrike och Luxemburg har redan tagit ett initiativ för att på nytt lansera säkerhets- och försvarspolitiken. Grekland som är ordförandeland ser positivt på detta. Premiärminister Simitis nämnde det nyligen. Jag hoppas att konventet med ordförande Giscard d'Estaing, efter några veckor av tystnad och tvekan i frågan också lämnar förslag. Utmärkta förslag när det gäller institutionerna för utrikespolitiken och säkerhets- och försvarspolitiken har redan lämnats av Dehaene och Barnier; dessa idéer bekräftar för övrigt ofta det som uttryckts av parlamentet. Och i dag uttrycks i Morillons betänkande en hel rad intressanta förslag, exempelvis om målsättningen med GUSP och ESFP i en ny internationell miljö, om Natos nya roll, om förbindelserna mellan Nato och Europeiska unionen, om den militära kapacitet vi behöver för att helt enkelt vara trovärdiga, bland annat på det högteknologiska området.
Självfallet handlar det inte om att konkurrera med Förenta staterna, det skulle vara fullständigt idiotiskt och omöjligt. Men det handlar om att ta hänsyn till uppgifter som egentligen är ganska enkla. Genom sin geografiska närhet och sina gemensamma gränser är européerna de facto solidariska när det gäller säkerheten. Genom sina traditioner, bland annat de kulturella, har de viktiga saker och principer att försvara gemensamt i världsfrågorna. Genom sina rikedomar och de ekonomiska instrument de skaffat sig har européerna slutligen möjlighet att sprida sina idéer och försvara sina intressen när det är nödvändigt, överallt i världen, om de bara har viljan. Kort sagt har européerna helt enkelt en roll att spela i världen, utan att utge sig för att dominera den, men också bortom all underkastelse eller något som helst underdånighetsförhållande.
Herr rådsordförande, herr kommissionär - sätt igång! Parlamentet vill det och stöder er.

Watson (ELDR).
Herr talman! Jag ber Morillon om ursäkt för att jag inte var närvarande när han inledde debatten.
Detta betänkande kunde knappast komma mer lägligt. Det verkar nu som om de amerikanska och brittiska styrkorna kontrollerar Bagdad och om det är på det sättet kan man nu inleda diskussionerna om vad som skall ske efter kriget. Till skillnad från sina föregångare visar den nuvarande amerikanska regeringen inte något större intresse för ett starkt och enat Europa. Våra svagheter har blottlagts på ett grymt sätt och det åligger nu EU att utveckla en säkerhetsstrategi som kan hjälpa oss att omgestalta de transatlantiska förbindelserna. Liberaldemokraterna här i kammaren välkomnar Morillons betänkande som ett viktigt bidrag till denna process.
Europas splittring i Irakfrågan var en obönhörlig påminnelse om vårt misslyckande att tala med en röst i säkerhetspolitiska frågor, och då skall vi komma ihåg att Europa har en gemensam handelspolitik, en gemensam politik för utvecklingssamarbete och ett förstadium till en europeisk diplomatkår i form av kommissionens kontor runtom i världen. Dessa instrument är kraftfulla och skulle vara ännu kraftfullare om de utgjorde en del av en integrerad utrikespolitik. Vår utrikespolitik är osammanhängande på grund av att ansvaret är uppdelat mellan tre olika kommissionsledamöter, ordförandeskapet i rådet och rådets höge representant, och på grund av att vissa medlemsstater förnekar de gemensamma intressen vi har på utrikespolitikens område eller förbjuder kommissionen att spela en central verkställande roll. Utan en gemensam försvarspolitik kommer Europa att sakna den militära kraft som behövs för att skapa en trovärdig utrikespolitik. Våra sammanlagda försvarsutgifter uppgår till mindre än hälften av de amerikanska och det är därför uppenbart att EU inte satsar tillräckligt på försvarspolitik, men det är inte särskilt troligt att befolkningen skulle välkomna avsevärt höjda utgiftsnivåer. Därför räcker det helt enkelt inte att bara satsa mer pengar: vi måste satsa pengarna på ett bättre sätt, framför allt vad gäller huvudsakliga behov såsom strategiska luftbroar, precisionsvapen och tankningsplan. Av denna anledning stöder den liberala gruppen inrättandet av en krigsmateriel- och forskningsmyndighet med uppgift att samordna försvarsutgifterna. Vårt mål är att vi skall få bättre valuta för pengarna, vi bör inte välja ett europeiskt alternativ i ett missriktat försök till protektionism. Det vore att upprepa de misstag som begåtts inom den gemensamma jordbrukspolitiken. Bättre utnyttjade försvarsutgifter måste åtföljas av ett stärkt beslutsfattande. Genom att via general Morillons betänkande skicka ett tydligt och enat budskap till stöd för en stark och effektiv säkerhets- och försvarspolitik till Europeiska konventet kan parlamentet eventuellt utöva inflytande på debatten. Inrättandet av en representant för utrikesfrågor som är placerad inom kommissionen men som kompletteras med resurser och sakkunskap från medlemsstaterna skulle starkt bidra till att koppla samman de olika elementen inom utrikes- och försvarspolitiken.
Vi måste även kunna vara mer flexibla när vi startar och genomför krishanteringsoperationer. Om så skulle bli nödvändigt måste vi utöka användningen av konstruktiv röstnedläggelse. Även om det finns påtagliga förbehåll mot en sådan åtgärd förefaller det dessutom vara nödvändigt att inom ramen för det nya konstitutionella fördraget införa en klausul om kollektivt försvar liknande den som finns upptagen i fördraget om Västeuropeiska unionen. Det är möjligt att en utveckling mot dessa mål inte kan genomföras omgående med de nuvarande 15 medlemsstaterna, än mindre med 25 medlemsstater. Därför välkomnar jag den belgiska regeringens initiativ om att senare denna månad anordna ett möte om försvarspolitiken med Frankrike, Tyskland och Luxemburg. Framstegen inom den europeiska integrationen uppnås ofta av en grupp länder som är beslutna att driva på utvecklingen medan övriga länder ansluter sig senare. Icke desto mindre insisterar jag på att ett förbättrat samarbete i försvarsfrågor måste vara öppet för deltagande från alla länder, och att framför allt den brittiska regeringen, med tanke på dess militära kapacitet och erfarenhet, skall delta.
En europeisk säkerhets- och försvarspolitik kan utgöra ett nyttigt komplement till den kollektiva säkerhet som Nato erbjuder, förutsatt att vapeninköpen rationaliseras och att det ger ett mervärde i form av en doktrin som bygger på förebyggande av konflikter och krishantering och som understöds av ett trovärdigt hot om militära ingripanden samt att det leder till en mer sammanhängande och enhetlig inställning till säkerhetspolitiken. Låt vår säkerhets- och försvarspolitik smidas på hoppets städ och av stålet från vår handfallenhet i Irakfrågan.

Lagendijk (Verts/ALE).
Herr talman! Låt mig börja med att ge kollega Morillon en komplimang för det faktum att han redan i inledningen av sitt betänkande har angivit vilken ledstjärnan i den europeiska utrikes- och säkerhetspolitiken egentligen bör vara. Redan i sina överväganden skriver han - i mina ögon helt rätt - att ledstjärnan bör vara förebyggande av kriser. Endast i nödfall, endast i krissituationer, skall också Europeiska unionen förfoga över militära medel. Detta är precis den turordning som min grupp stöder, och det är också anledningen till att vi stöder exempelvis Europeiska unionens agerande i Makedonien och Bosnien. Det visar att Europeiska unionen - äntligen, skulle jag vilja säga - förfogar över nästan det sista medlet i hela spektrumet av medel när det gäller utrikes- och säkerhetspolitik. Förutom diplomati, förutom ekonomiska medel nu också militära medel, men då gärna i den turordningen.
Jag vill belysa två delar i det här betänkandet. För det första har generalen - i mina ögon med rätta - genom ett ändringsförslag föreslagit att en punkt skall betonas ännu starkare jämfört med vad som står i hans betänkande, nämligen att vi behöver ett strategiskt koncept. Vad vill vi egentligen precis med den europeiska säkerhetspolitiken? Var vill vi agera? Vad behöver vi precis för detta? När skall vi utföra det? Jag anser att det verkar mycket bra. Jag är också starkt för att se över Petersberguppdragen - alltså den officiella definitionen av vårt strategiska koncept, som i mina ögon är alldeles för begränsade. Men då är jag för att göra detta först, och först därefter diskutera ett antal, exempelvis i mina ögon, lösa skott i Morillons betänkande, nämligen det territoriella försvaret. Måste vi nu plötsligt lägga detta till Europeiska unionens uppgifter? Måste vi överta artikel 5 i VEU-fördraget? Enligt min uppfattning kommer det beslutet för tidigt. Först sysselsätter vi oss med det strategiska konceptet, sedan ser vi vad vi vill göra med dessa EU-medel. Vad mig beträffar är det också för tidigt att säga att vi år 2009 måste kunna ta på oss en uppgift av Kosovo-typ. Låt oss först se på det strategiska konceptet och sedan ta på oss den sortens konkreta uppgifter.
För det andra är ytterligare en bra punkt i betänkandet den beträffande det missförstånd som ofta råder då vi säger - detta gäller också till viss del Pattens och Watsons bidrag - att det skulle finnas för lite pengar för att göra det vi skulle vilja göra. Problemet är inte, kolleger, att det finns för lite pengar. Problemet är att vi inte använder dem i tillräcklig grad och inte tillräckligt rationellt och att vi tidigare har ägnat oss för lite åt arbetsspecialisering. Det är där skon klämmer! Låt oss nu vara mycket tydliga på den punkten. Jag gläder mig åt att detta också står mycket klart i Morillons betänkande. När vi talar om pengar är jag för - liksom lyckligtvis också föredraganden - att steg för steg överföra de finansiella medlen från i mina ögon fullständigt luddiga ad hoc-budgetar mellan medlemsstater som inte alls kan kontrolleras på ett demokratiskt sätt till Europeiska unionens budget. Det finns mycket att säga till fördel för detta, även om det bara vore för att Europaparlamentet då också äntligen skulle få ett bättre grepp om den europeiska säkerhetspolitiken, eftersom pengarna som används till detta står på vår budget.
Och nu kommer jag slutligen, herr talman, till min stora rädsla. Vi kan i detta parlament förmodligen komma överens, även med rådet, om ökningen av effektiviteten. Vi måste kunna agera snabbare och bättre. Det är överenskommet, kolleger, men då gärna på grundval av en tydlig strategisk plan. Men jag är rädd att det fattas något som verkligen hör hemma här, nämligen demokratisk kontroll. Vi kan inte fortsätta ökandet av effektiviteten och förbättringen av våra möjligheter utan att det står klart var den demokratiska kontrollen av denna säkerhetspolitik äger rum. Om vi är för detta - och jag tror att majoriteten av parlamentet är för att fatta beslut med enkel majoritet, även i fråga om säkerhetspolitiken - kan det inte vara så att Europaparlamentet glöms bort då det handlar om den demokratiska kontrollen. Vi är i behov av effektivitet, men gärna tillsammans med demokratisk kontroll, och till sist måste den äga rum här i denna kammare.

Muscardini (UEN).
Herr talman! Den internationella utvecklingen på senare tid har än en gång visat behovet av en europeisk union som kan vidta gemensamma åtgärder, såväl när det gäller att försvara den egna säkerheten som när det gäller att försvara alla folks rätt att sträva efter ett demokratiskt och pluralistiskt system med respekt för de mänskliga och medborgerliga fri- och rättigheterna. Ett Europa som äntligen är kapabelt att samordna sin diplomati, sina olika diplomatiska insatser och de olika nationalstaternas informationssystem för att nå den grad av samsyn som visar rådet att det måste ta itu med de internationella frågorna på ett sätt som gör det möjligt att slutligen komma fram till ståndpunkter som i så hög grad som möjligt är representativa för hela unionen.
Det är nödvändigt att återföra alla diskussioner om utrikes- och försvarspolitik, och de val som följer därav, till rådet. Det är också nödvändigt att identifiera en gemensam europeisk företrädare för dessa båda politiska områden, något som också konventet har tagit upp. De möten som vissa stater genomfört utanför rådet är emellertid inga initiativ från Europeiska unionen, även om det i sig rör sig om legitima initiativ. Vi anser därför att det är uppenbart att det krävs en europeisk säkerhets- och försvarspolitik som kan skydda freden och garantera demokratin, även genom en militär kapacitet, i likhet med vad som föreslagits av Morillon. Denna europeiska militära styrka skall vara ett komplement till varje medlemsstats nationella försvar. Detta kommer även att ge ytterligare stimulans åt tanken på ett europeiskt medborgarskap, ett medborgarskap som bland annat föds ur den stolthet som varje medborgare skall känna, eftersom styrkan hör till vederbörandes nation och till unionen, en fri och oberoende union, bärare av ett fredsprojekt och en idé om ömsesidig respekt när det gäller övriga världen. Detta är ett projekt som inte enbart får bygga på att vi producerar dokument, proklamerar goda avsikter och upprättar handelsförbindelser, utan det måste även kunna erbjuda militära styrkor som är tillräckliga för att bekämpa terrorismen och försvara våra värderingar, vår vision av världen, vår institutionella frihet.

Coûteaux (EDD).
Herr talman! Det är alltid samma sak. När de europeiska chimärerna skjutits ned av verkligheten mitt under flygningen lanserar våra ?proeuropeiska? drömmare nya, ännu mer absurda, i en slags flykt framåt som skulle vara skrattretande om den inte vore så allvarlig.
Med Morillons betänkande är dagens chimär det europeiska försvaret, vilket för övrigt är en gammal idé. Det fick redan en rad okomplicerade människor under hela 1900-talet att drömma, utan något som helst resultat för övrigt. Redan Aristide Briand slogs för idén, vilket ledde till det dramatiska resultatet att motståndet och försvarsandan i Frankrike desarmerades. Chimären återupptogs 1948 vid Haagkongressen och sedan av en viss Winston Churchill 1950, med Europeiska försvarsgemenskapen som föddes ur hans drömmar och som misslyckades. Vi bör för övrigt hedra det franska parlamentet för att det lyckades sätta stopp för det. Femtio år senare befinner vi oss fortfarande på samma punkt, dvs. vi har inte gått framåt. Vi har faktiskt gjort så få framsteg att den grundläggande beståndsdelen i en gemensam försvarspolitik, som skulle bestå i att skapa en europeisk försvarsindustri, inte ens gör framsteg utan går tillbaka eftersom, måste vi påminna om det, de flesta vapen som köps av européerna köper de inte av varandra: 60 procent ungefär köps från Förenta staterna. Man skulle behöva börja där, om man vill tala om en försvarspolitik.
Men denna försvarspolitik är slutligen en chimär eftersom man inte kan bedriva någon försvarspolitik utan en gemensam utrikespolitik. Den infördes genom Maastrichtfördraget och dess avsnitt V 1992 men har aldrig varit föremål för någon början till genomförande vid någon som helst kris, vare sig i Rwanda, Afghanistan eller Kosovo. Vi lyckades inte med det eftersom vi var enade i det okritiska efterliknandet av Amerika. Och i dag exploderar den på nytt, denna gemensamma utrikes- och säkerhetspolitik.
Nej, mina damer och herrar, låt oss överge dessa chimärer. Europa måste bygga på verkligheten. Verkligheten, det ser man i dag mer än någonsin, det är staterna, och staterna skall inte låta sig avhändas det som utgör dem: en försvarsanda, ett försvarsinstrument. Och jag skall nöja mig med att här önska att Frankrike, vars ansvar i världen bara fortsätter att öka, kan förstärka sitt eget försvarsinstrument. Det är för övrigt dess enda bidrag, dess bästa bidrag till det som återstår av Europa.

de Gaulle (NI).
Herr talman! För att tala som den franske humoristen ligger allt i allt och tvärtom. Inför den påstådda Europeiska unionens uppenbara misslyckande när det gäller ekonomisk tillväxt och sysselsättning kämpar föredraganden, som tyvärr förefaller glömma att han är general i den franska armén, för en utformning av försvaret som helt enkelt skulle innebära att Frankrike sänker sig till en nivå som för närvarande måste vara Belgiens, om ens det!
Naturligtvis fortsätter denna målsättning osvikligt att bedrivas av alla dem som, av olika orsaker, i konceptet ?makteuropa? tror sig se ett sätt att på nytt lansera en europeisk konstruktion som är mycket illa däran. Det pågående kriget i Irak borde ändå få alla dessa skönandar att äntligen inse att nationerna är kalla monster som bara ser till sina intressen.
Missräkningarna nyligen med det europeiska transportplanet, som det skulle ha varit enkelt att tillverka mycket snabbare och för mycket mindre pengar, köpslåendet när det gäller Galileoprojektet, de mycket höga kostnaderna för vilken tillverkning som helst av vapen på multinationell basis, situationen för hundratusentals arbetare vars sysselsättning är hotad, allt detta har ingen som helst betydelse för dessa yrkespolitiker vars enda målsättning är att finnas kvar så länge som möjligt. Det utvidgade Europa kommer att behöva stabilitet och denna stabilitet kommer uppenbarligen inte att uppnås genom att öka de juridiska konstgreppen, det sällsynta samarbetet, de inkompetenta organisationerna, den falska makten och täckmantlarna. Oavsett vad som skiljer oss åt i dag när det gäller Mellanöstern kommer euroskeptiker av alla de slag att i sinom tid kämpa mot denna chimär om ?makteuropa?, utan att använda sig av undantag eller förbehåll.

Brok (PPE-DE).
Herr talman, herr kommissionär, herr rådsordförande! Det har alltid varit min dröm att tala efter en de Gaulle, men inte efter en som håller sådana tal.
I dag, under denna debatt om framtiden för den europeiska säkerhets- och försvarspolitiken, är vi vittnen till kriget i Irak. Vi trodde att vi kunde förhindra detta krig med diplomatiska medel. Vi misslyckades emellertid, eftersom vi var politiskt oeniga, och eftersom vi inte existerade militärt sett. När det handlade om krig eller fred, var vi återigen oförberedda. Vi kom för sent, liksom i Bosnien, i Kosovo, eller i Afghanistan.
Inte i någon av dessa konflikter har Europeiska unionen varit med som internationell aktör och bestämt händelserna. Därför är en av kärnpunkterna i Morillons betänkande att bara en union med klart definierade utrikespolitiska mål och intressen, utrustad med effektiv militär kapacitet, kan räknas. Bara en sådan union kan bli en självständig aktör inom världspolitiken och en självmedveten partner i de transatlantiska förbindelserna.
Flera regeringschefer anser, med tanke på sin maktlöshet när det gäller Irakkriget, att de nu inför allmänheten måste förkunna att målet är en europeisk försvarsunion. Jag undrar: har dessa regeringschefer då inte deltagit i besluten sedan Helsingfors år 1999? Varför har de inte gjort mer, så att EU:s snabbinsatsstyrka enligt planen är klar för insats 2003, så den är slagkraftig, på högsta nivå rent tekniskt, och med motsvarande kommandostrukturer och transportkapacitet? Varför nådde reformen för att anpassa de nationella stridskrafter inte upp till de nya säkerhetskraven? Varför dras militärbudgetarna ned på detta vis? Varför måste man för transporten av de egna soldaterna i det egna landet vända sig till flygplansuthyraren Ukraina?
Europaparlamentet har sedan 1999 kontinuerligt arbetat för att unionens utrikespolitiska instrument skall kompletteras med militär förmåga. Det handlar det nu också om i konventet. Detta betänkande skall också vara Europaparlamentets inlägg i framtidsfrågan: Hur skall Europeiska unionen kunna skydda sina medborgares säkerhet med tanke på nya terroristhot, och hur skall unionen kunna bidra till fred och stabilitet i världen? Förebyggande krig utan legitimitet får aldrig mer förekomma!
Därför stöder vi i detta betänkande alla dem i konventet som är för att Petersbergsuppgifterna aktualiseras, som är för att en förtrupp av medlemsstater skall kunna överta militära krisuppdrag, som är för en form av europeisk försvarsbyrå, som uttalar sig för en europeisk bistånds- och solidaritetsklausul och som i synnerhet vill införa den avgörande punkten med majoritetsbeslut inom utrikespolitiken och ett förstärkt samarbete inom försvarspolitiken.
Vi anser förvisso att regeringarna skall vara på det klara med följande: miljoner människor har före Irakkriget i städerna i Europa också demonstrerat för att det inte är ministärerna, utan parlamenten som skall besluta om krig och fred. Den som skall besluta om krishanteringsoperationer för en europeisk insatsstyrka, behöver ett stort mått av demokratisk legitimitet.
Låt mig säga ett par ord till: Alla överskådliga krisinsatser inom ramen för den europeiska säkerhets- och försvarspolitiken kommer att ha en civil och en militär del. Just detta är det som skiljer oss från Nato. I Bosnien företräds vi nu med ett polisuppdrag. Nästa år skall vi kanske avlösa Natos SFOR-styrkor. Vi garanterar på bästa sätt sammanhållningen mellan civila och militära operationer om samma regler gäller för båda, och om de gemensamma kostnaderna finansieras ur Europeiska unionens budget. Detta har att göra med parlamentarisk kontroll, men därigenom får regeringarna också demokratiskt stöd och godkännande för sitt agerande.
Europeiska unionens medborgare säger i varje fall redan ?ja? till det koncept för en europeisk försvarspolitik som läggs fram i Morillons betänkande. 71 procent av Europas medborgare är för detta. Det är bara ministrarna som ännu inte har begripit det.

Wiersma (PSE).
Herr talman! Jag vill också gärna gratulera kollega Morillon till hans goda betänkande, och jag kan redan säga att jag kan stödja de flesta ambitioner och de förslag som han har presenterat där. Vidare har det redan nämnts att debatten kommer vid en passande tidpunkt. Kriget i Irak har splittrat Europa. Detta har sått tvivel, även i den allmänna opinionen, i fråga om Europeiska unionens förmåga att tala med en enda röst utåt. Debatten om dagens europeiska försvarspolitik kommer därför vid en något egendomlig tidpunkt. Men tänkandet står inte stilla, och utan nya initiativ kan den förorsakade skadan inte repareras.
Europeiska konventet funderar för närvarande på förstärkningen av strukturen för beslutsfattande. Morillonbetänkandet innehåller en lång rad praktiska förslag för att förbättra EU:s försvarskapacitet. Vi stöder utvidgningen av Petersberguppdragen, och kampen mot terrorismen måste också kunna falla under dessa. Snabbinsatsstyrkan måste få mer uppmärksamhet. Om den i framtiden verkligen skall kunna verka självständigt måste också försvarsindustrin i Europa organiseras bättre.
Förverkligandet av alla dessa ambitioner skulle verkligen förse Europeiska unionen med en brukbar militär kapacitet. Därmed blir Europeiska unionen ingen supermakt. Det är inte heller tanken. Inom ramen för en bred säkerhetspolitik, med förebyggande av kriser som prioritet, måste Europeiska unionen kunna sätta in flera instrument samtidigt. Till en sådan åtgärd hör en trovärdig militär komponent.
Kriget i Irak har gjort oss mer medvetna om våra svagheter, men det är inget skäl att helt och hållet förändra grundfilosofin. När det gäller upprätthållandet av den internationella rättsordningen måste Europeiska unionen, tillsammans med andra och inom de multilaterala ramarna, kunna ta sitt ansvar. Förslaget att snabba på utvecklingen av utrikes- och säkerhetspolitiken med hjälp av en förtrupp av aktiva medlemsstater förtjänar stöd. De långsammaste får inte längre bestämma tempot. Jag pläderar emellertid för en öppen process. Den som vill vara med måste få chansen till det.

Martelli (ELDR).
Herr talman! I Morillons betänkande sätts det europeiska försvaret in i en realistisk ram av ansvarsfull solidaritet och komplementaritet med Förenta staterna. Betänkandet utgör också ett viktigt framsteg i form av prognoser, ekonomiska uppoffringar och militära investeringar, ett nödvändigt och brådskande steg om man ser till behovet att inte undervärdera de nya hoten från terrorister och stater. Betänkandets slutsatser ligger i linje med det jag föreslog förra året i studien ?Ett europeiskt svärd?.
I betänkandet utesluter man alla farliga illusioner, de illusioner som inte skulle göra världen säkrare och mer demokratisk, och som inte heller skulle göra Europa mera enat. Bland dessa farliga illusioner finns en återfödd, enspårig pacifism, som upplivar en idé från i går - ?hellre röd än död? - och som också inrymmer illusionen om ett oberoende, starkt Europa som har stor auktoritet därför att det har skilts från Förenta staterna. Denna farliga illusion förnyar den kortslutning som utmärkte gaullismen, fientligt inställd till Förenta staterna och negativ till den europeiska överstatligheten, framför allt när det gäller utrikes- och försvarspolitik. Det är en illusion med djupa rötter i den europeiska nationalismen och i ideologier som numera har fallit, en illusion som kan förklara den egendomliga alliansen mellan höger och vänster i samband med kriget i Irak och som på ett bakvänt sätt framhäver värdet av demokratisk interventionalism. Det är en politisk illusion som är farligare än ett ensidigt imperietänkande eller en blind pacifism. Pacifisterna påstår sig leda Europa, men i stället har de delat Europa. De har delat de femton och förolämpat länderna i Östeuropa samtidigt som återföreningen pågår. De har ökat avståndet till Förenta staterna. Genom att utnyttja vetorätten har de dessutom paralyserat FN:s säkerhetsråd och därmed motiverat militära ingripanden utanför FN:s ram.
Innan unionen börjar ägna sig åt institutionell ingenjörskonst borde den förtydliga sin politiska vision. Den borde garantera sin befolknings säkerhet, unionens territoriella säkerhet och befolkningens säkerhet, vilket den inte lyckades göra på Balkan. Den måste ta den allt sämre rustningskontrollen och den allt sämre kontrollen av hur massförstörelsevapen sprids och hamnar i händerna på blodbesudlade diktatorer på allvar och den måste arbeta beslutsamt med att bekämpa terrorismen för att trygga staten Israels säkerhet och en demokratisk palestinsk stat.
Om unionen vill vara en allierad, och inte en lydstat till eller fientlig mot Förenta staterna, vare sig resignerad eller ständigt klagande, så måste den skapa ett gemensamt försvar, gradvis ta över ledningen av Nato, där Förenta staterna nu ändå engagerar endast 8 procent av sina styrkor. För att göra det skulle unionen kunna ta överenskommelsen från Saint-Malo mellan Frankrike och Storbritannien och detta betänkande från Philippe Morillon till utgångspunkter. De båda dokumenten utgör höjdpunkter när det gäller utformningen av den europeiska säkerhetspolitiken, en politik som måste vara konsoliderad och välutvecklad och omfatta hela unionen.

Frahm (GUE/NGL).
Herr talman! Det vi borde tala om i dag är hur vi skall garantera den europeiska säkerheten och hur vi skall garantera en säker framtid för oss alla. Det vi har kunnat se särskilt under de senaste åren och den 11 september är att säkerhet inte föds ur militär upprustning. Snarare tvärtom skulle man kunna säga, för om det är något land som har varit välutrustat militärt sett så är det Förenta staterna, som föll offer just för en terroristaktion den 11 september. Mot denna terroristaktion hjälpte den militära upprustningen alltså inte. Den högervåg som har slagit igenom på detta område i Förenta staterna får för allt i världen inte smitta av sig på det europeiska säkerhetspolitiska tänkandet.
Det råder ett allvarligt missförhållande, såväl på global nivå som inom Europeiska unionen, mellan de investeringar som görs i militär utrustning och våra investeringar i en verkligt bärkraftig säkerhet.
Problemet är att Morillons betänkande inte ändrar på detta missförhållande, och det är en av anledningarna till att jag när allt kommer omkring inte kommer att kunna stödja det, trots att det innehåller många bra och förnuftiga analyser beträffande behovet av en europeisk identitet på dessa områden. Men om identiteten skall bestå i att vi efterliknar någonting som redan har bevisat sin oduglighet och sin svaghet är vi på fel väg.
Detta är inte ett uttryck för pacifism, för jag anser att folk skall ha rätt att försvara sina rättigheter, och jag anser också att det kan finnas situationer när man kan tillgripa militär makt i fredsbevarande syfte. Men det hot vi står inför kommer inte från någonting som vi kan bekämpa med militär utrustning. Det kommer först och främst från desperationen hos människor i en mycket orättvis värld, och det är i stället mot detta vi borde rikta våra prioriteringar.

Marset Campos (GUE/NGL).
Fru talman! Jag vill först och främst tacka Morillon för att han har ansträngt sig att ena olika åsikter i arbetet med detta betänkande. Vår kollega, Pernille Frahm, har redan förklarat att vi inte kan rösta för betänkandet, trots att det innehåller positiva aspekter, av tre klara skäl.
Det första skälet är beroendet av Nato, som så att säga förvandlar Europeiska unionen till en dvärg vid sidan av jätten Förenta staterna. Det är följaktligen mycket viktigt att Europeiska unionen skapar och blir medveten om sin egen personlighet för att kunna komma vidare. Om vi inte gör det, kommer Europeiska unionen inte att ha någon framtid.
Det andra skälet är att det är nödvändigt att agera mer kraftfullt när Irakkriget väl har inletts, eftersom det för närvarande är Förenta staterna, och detta måste sägas mycket klart, som hotar världsfreden med sitt aggressiva agerande. Strategidokumentet av den 20 september om Förenta staternas säkerhet innebär att Förenta staterna kan inleda krig i hela världen. Efter Irak kommer Syrien, Iran, Korea, vem vet? Jag säger inga namn för att inte peka ut mål, men det utgör en stor osäkerhet.
Europeiska unionen måste följaktligen - och det är den tredje punkten - spela en framträdande roll i det demokratiska förstärkandet av Förenta nationerna och säkerhetsrådet. Unionen bör också arbeta för att alla konflikter som kan tänkas uppstå oundvikligen skall tas upp av Förenta nationernas generalförsamling och säkerhetsrådet, inom ramen för den internationella legaliteten, vilket är exakt vad Förenta staterna inte gör.
Detta bidrag från Europeiska unionen är en framgång. Det är vad många länder i Latinamerika har sagt, som, inför president Aznars påtryckningar - vilka jag anser vara helt oförsvarliga - för att få två medlemmar i säkerhetsrådet att ansluta sig till kriget mot Irak, har svarat värdigt och modigt på. Dessa länder har lärt Europa en läxa, de har tydligt markerat att freden och den internationella rätten är viktigare än Förenta staternas farliga äventyr.

Gahrton (Verts/ALE).
Fru talman! I sin motivering för en EU-armé skriver general Morillon: ?om medlemsstaternas regeringar fortsätter att låta amerikanerna sköta eventuella krig och bara tar ansvar för fredsfrågor, kommer EU att få nöja sig med samma roll som atenarna under romartiden: att underordna sig det nya imperiets vilja?. Men nog föredrar jag Aten, kulturens och demokratins vagga, framför militarismens Rom, som lyckades få hela världen emot sig och till slut gick under i blod och aska, medan det grekiska arvet frodas på alla fronter från olympiska spel till EU-ordförandeskap.
Morillon vill att EU skall göra detsamma som USA gjort i Kosovo eller kanske i Irak eller något annat av USA:s dussintals anfallskrig mot små länder det senaste århundradet. Han vill att EU skall ingripa militärt över hela jordklotet, särskilt på Balkan, i Mellanöstern, Kaukasien, Centralasien och Afrika. I ett sådant scenario finns det naturligtvis ingen plats för alliansfria länder. Alla skall vara bundna av en s.k. solidaritetsklausul, och något FN-mandat skall absolut inte behövas. Om EU går Morillons romerska väg, är det möjligt att en EU-president en vacker dag får diskutera med USA:s president på jämlik fot vilka fattiglappar i vilket olje- och mineralrikt u-land som skall bombas tillbaka till stenåldern nästa gång.
Varje försök att hinna ikapp USA militärteknologiskt riskerar emellertid också att bli ett da capo på Sovjetunionens rustningskapplöpning till döds. Helt säkert är att européer kommer att bli lika avskydda som amerikaner av miljarder människor. Miljontals demonstranter kommer att protestera utanför EU:s ambassader, Eiffeltornet kommer att drabbas av samma öde som World Trade Center, FN kommer att undermineras, civilisationskriget kommer att eskalera, och den krympande europeiska befolkningen kommer att förlora, hur många USA-kopierade supervapen vi än skaffar oss.
Om Morillon får som han vill, då är det bäst att vi plockar fram Oswald Spenglers ?Västerlandets undergång? från bokhyllan för att förstå vad som kommer att ske. Om vi, som Morillon vill, försöker bygga ett modernt Rom, då kommer vi också att drabbas av Roms öde. Nej, lägg de militaristiska supermaktsplanerna på hyllan! Lyssna på våra egna Sacharovpristagare! Ta Dalai Lama som har varit vår hedersgäst på allvar! Bara som fredsfaktor har EU en överlevnadschans och ett berättigande. Upprätta äntligen en civil fredskår i EU-regi! Dra lärdom av EU-länder som har lyckats hålla sig utanför krig i 200 år i stället för att förhåna oss! Det är freden som är EU:s särmärke. Låt USA sköta krigen tills amerikanerna själva går under i blod och aska, precis som romarna! Låt oss ta fasta på Atens kultur och demokrati i stället!

Van Dam (EDD).
Fru talman! Händelserna den 11 september 2001 har påmint världen om att fred och säkerhet inte är någon självklarhet. I ljuset av detta är det önskvärt att de europeiska länderna inser att det är nödvändigt att ta på sig ett större ansvar för detta. Egen trovärdighet och säkerhet står ju på spel. Dessa främjar man inte genom tveksamhet. I Morillonbetänkandet påstår man till exempel med rätta att Nato kommer att förbli den absolut nödvändiga alliansen för gemensamt försvar, men man håller samtidigt en ivrig plädering för utvecklingen av en oberoende europeisk säkerhets- och försvarspolitik. För att inte tala om de fullständigt bristande insatserna på försvarsområdet från den europeiska sidan. Kort sagt, Morillonbetänkandet leder oss inte in på någon entydig väg. Vad är mer självklart än en adekvat insats av de europeiska medlemsstaterna i Nato?
En sak är säker: den splittring som uppstod inom de europeiska leden beträffande Irak, samt ett kontroversiellt gruppinitiativ i fråga om en europeisk försvarspolitik, utgör för ögonblicket ingen trovärdig grund för säkerheten för Europas medborgare av den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken och den europeiska säkerhets- och försvarspolitiken. Dessa medborgare tjänar man med ett enigt och starkt Nato.

Souchet (NI).
Fru talman! Mellan det tillfälle när Morillons betänkande utarbetades och i dag har en omfattande internationell utveckling skett som gör att frågorna om Europas försvar inte längre kan tas upp på ett totalt och enhetligt sätt. Man kan inte längre uppträda som om det fortfarande handlade om att fastställa en gemensam försvarspolitik, avsedd att genomföra en utrikes- och säkerhetspolitik som är gemensam för samtliga medlemsstater. De konflikter som ägt rum i säkerhetsrådet om grundläggande frågor, och sedan inledandet av ett nytt krig efter det i Kosovo, den här gången mot Irak, i strid med bestämmelserna i San Franciscostadgan, har inneburit ett fantastiskt avslöjande av de djupa klyftor som skiljer medlemsstaterna i den nuvarande och framtida Europeiska unionen från varandra när det gäller utrikespolitiken. Två uppfattningar om Europa och dess roll, två typer av utrikespolitik, två visioner om den internationella ordningen har visat sig mycket tydligt. Det måste man ta hänsyn till och vi skulle vara inne på fel spår om vi till varje pris i detta bara ville se en omständighetskris som, när den väl gått över, skulle göra det möjligt för oss att återgå till de gamla koncepten och återuppta de huvudsakligen semantiska spel som vi bedriver kring GUSP och ESFP.
Allt det som nu på unionsnivå faller under utrikes- och försvarsfrågor kan bara bedömas mot bakgrund av flera nivåer. Från att ha varit frivilligt har detta synsätt nu blivit nödvändigt. Det är hädanefter den punkt vi måste passera. Flera nivåer kommer för övrigt att leda till större effektivitet och mindre svammel. Konventet borde hädanefter utöva sin talang i den riktningen. Det är därför lämpligt att sortera bland förslagen i Morillons betänkande, mellan det som den senaste utvecklingen gjort fullständigt föråldrat och det som fortfarande är relevant. Under samma rubrik skulle jag bland annat placera punkt 54 där man förslår att Europeiska unionen skall få ett permanent säte i Förenta nationernas säkerhetsråd. Detta förslag går tydligt emot det nuvarande behovet för EU, som måste fortsätta att använda sig av två säten som permanenta medlemmar vilket gör det möjligt att uttrycka de två olika uppfattningarna, de två stora vägar mellan vilka de europeiska länderna delar sig. Under den andra rubriken skulle jag vilja godkänna förslagen om det nödvändiga samarbete som behöver utvecklas till att börja med när det gäller kampen mot terrorismen, som konsekvenserna av Irakkrikget kommer att göra ännu viktigare, och för det andra när det gäller tillverkning och inköp av vapen. De nuvarande händelserna är också ett fantastiskt tecken på de skador som ideologin med fredens dividender orsakat i Europa. Jag välkomnar därför den lämpliga återkomsten av begreppet gemenskapspreferens i Morillons betänkande, och beklagar bara att det sammanfaller med att det försvinner inom ett annat område som ändå är lika strategiskt, nämligen den gemensamma jordbrukspolitiken, dvs. livsmedelsoberoendet eller för att överta den amerikanska terminologin, livsmedelsvapnet. Försörjningssäkerheten, jag citerar Morillons betänkande, måste tillämpas på såväl livsmedel som vapen. Vi måste se till att kommissionsledamot Lamy kommer ihåg det i samband med förhandlingen i Doharundan.

Salafranca Sánchez-Neyra (PPE-DE).
Fru talman! Jag vill börja med att ge mitt erkännande åt den franske generalen Morillon, som även är en exemplarisk medborgare och parlamentsledamot, och som är föredragande för det här betänkandet.
I dag har parlamentet lagt grunden för att ministerrådet nästa vecka skall kunna inleda den femte utvidgningen av vårt politiska projekt, som säkerligen har den största politiska räckvidden någonsin, med hänsyn till att vi kommer att kunna övervinna den splittring mellan européerna som Berlinmuren och järnridån har inneburit, som kränkte människornas värdighet och som lyckligtvis nu tillhör fornhistorien. Detta betänkande kommer även vid en tidpunkt som präglas av attentaten den 11 september och Irakkrisen.
I dag har den utvidgade Europeiska unionen en större befolkning än Förenta staterna, vår BNI är ungefär lika stor som Förenta staternas och vår kommersiella och industriella potential är större. När det gäller spjutspetsteknologi, kontrollen av de finansiella marknaderna och naturligtvis på det militära området, där skillnaderna är himmelsvida, är vi däremot svagare.
Fru talman! Jag anser att vi måste utgå från konstaterandet att dessa brister - vare sig vi tycker om det eller inte - beror på vår egen oförmåga och att det för tillfället inte finns något effektivt alternativ till den euroatlantiska alliansen på säkerhets- och försvarsområdet.
I går besökte presidenten för före detta jugoslaviska republiken Makedonien parlamentet, ett besök som sammanföll med beslutet om att Europeiska unionen skall ta hand om ett uppdrag i Makedonien. Fru talman! Detta är små steg som visar på Europeiska unionens önskan att Europa skall vara starkt och att unionen skall vara en aktör på den internationella arenan, en aktör som lyser med egen kraft på de militära, ekonomiska och kulturella områdena, bland andra.
Morillons betänkande handlar om dessa mål på säkerhets- och försvarsområdet, och det innehåller förslag om att inrätta en rad förfaranden för att förbättra beslutsfattandet, att främja samverkan när det gäller försvarsmateriel, att inrätta ett ministerråd för försvarsfrågor och att förse denna politik med tillräckliga ekonomiska medel för att kunna vidareutveckla den.
Fru talman! Jag vill betona att jag tycker att det är mycket märkligt att det är dem som har klagat mest på Europeiska unionens svaga agerande under Irakkrisen som sedan är mest ovilliga att tala om för sina allmänna opinioner att det är nödvändigt att förse denna politik med tillräckliga ekonomiska medel.
Fru talman! Avslutningsvis vill jag säga att president Aznar inte har utövat påtryckningar på Mexikos och Chiles presidenter; de skulle för övrigt aldrig ha tolererat någon form av påtryckningar. Fru talman! När det gäller de som har hävdat detta, hänvisar jag till det uttalande som Mexikos utrikesminister gjorde i går, där han sade att förbindelserna mellan Spanien och Mexiko aldrig har varit bättre.

Carrilho (PSE).
Fru talman! Vi vet att talet just nu om en gemensam säkerhets- och försvarspolitik för dem från den realistiska skolan, jag skulle till och med säga hyperrealistiska skolan, är ett slags önsketänkande. Men det är just i det aktuella sammanhanget som detta betänkande, med sin dos av viljepolitik, är ännu lämpligare.
Vi stöder innehållet i detta betänkande eftersom det handlar om punkter som det finns ett enhälligt stöd för i Europaparlamentet och hos unionens medborgare, främst i respekten för FN-stadgans principer och den internationella rätten, en ram av gemensamma utrikespolitiska riktlinjer där säkerhets- och försvarspolitiken ingår, liksom behovet av att ta på sig ett gemensamt europeiskt ansvar för säkerhets- och försvarspolitiken, med början i det militära stödet i arbetet med humanitär hjälp, förebyggande och lösning av konflikter, och att bevara de transatlantiska förbindelserna kombinerade med multilateralismen.
Jag tillåter mig framföra en kritisk anmärkning: betänkandet är kanske för detaljerat och har några mindre tydliga detaljer, i till exempel punkt G förstår man inte riktigt om det är en kritik mot Genèvekonventionen när man talar om krigslagarna. Så här i inledningen frågar jag mig: Borde vi inte mer betona rationaliseringen av befintliga resurser genom att samordna styrkorna så att vi undviker dubbelarbete och främjar förenligheten mellan de väpnade styrkorna i de olika länderna? Den sektoriella fördelningen av anslag till varje lands försvar skulle exempelvis kunna korrigeras. Vissa länder gör av med nära eller mer än 70 procent av personal- och underhållskostnaderna. De skulle kanske tillsammans kunna bidra till en prioritering som den vetenskapliga och tekniska forskningen om sofistikerade system och som i allmänhet utgör integrerbara resultat för industrin och ekonomin. Detta är dock en diskussion om konkreta ämnen som först nu kan inledas på allvar.

Väyrynen (ELDR).
Fru talman! Den senaste tidens händelser visar att EU:s medlemsstater varken nu eller i framtiden kan komma överens om organiseringen av ett gemensamt försvar. När det gäller förhållandet till Irakkriget har även de av EU:s medlemsstater som hör till Nato intagit strängt olika ståndpunkter, vilket avspeglar dessa länders allmänna inställning till den nya internationella ordning som håller på att bildas. Detta försvårar verkställandet av ett gemensamt försvar. 
De neutrala medlemsstaterna har inte velat, och vill inte utveckla unionen till en militärunion eller militär stormakt. Under dessa förhållanden vore det klokt om EU höll sig enbart till krishanteringsuppgifter och att Nato fortsättningsvis fungerade som kollektiv säkerhetsorganisation för de EU-medlemsstater som vill höra till en sådan. Inom ramarna för Nato kunde Tyskland, Frankrike, Belgien och övriga likasinnade länder inleda intensivt militärt samarbete sinsemellan och bilda en försvarsgemenskap som skulle fungera som Natos starka europeiska pelare. Detta arrangemang skulle förstärka det för oss så viktiga samarbetet mellan Europa och Nordamerika. Europa skulle ha en egen försvarsidentitet inom ramarna för Nato, men försvarssamarbetet skulle idkas i nära samarbete med Förenta staterna. De övriga EU-medlemsstaterna - såväl Natomedlemmar som neutrala - skulle för sin del se till att de transatlantiska förbindelserna bevaras och förstärks.
Försvarssamarbetet kunde leda till en mer allmän intern differentiering utgående från de idéer som de ledande franska och tyska experterna och politikerna under årens lopp har lagt fram. Då borde unionens kärna utgöras av separata institutioner, vilket bland annat Tysklands utrikesminister Joschka Fischer har föreslagit.

Alavanos (GUE/NGL).
Herr talman! Jag tror att alla Europaparlamentets ledamöter är över 18 år. Vår medelålder är 40 eller 50 år. Jag tycker därför att vi inte bör leka med tennsoldater. Jag är ingen general och kan därför inte bedöma dessa saker. Jag var en enkel infanterist. Jag blev inte ens underofficer. Men i denna stund när jag talar kan jag inte få bort den bild som finns på ?Guardians? förstasida och som visar resultatet av dessa förebyggande krig från näthinnan. Jag kan heller inte få bort det jag såg på TV för fem minuter sedan från näthinnan, det vill säga ett folk som inte bara har bombarderats i dagar utan som även har drivits till de lägsta nivåerna av förödmjukelse, plundring och stölder av varandra - och allt detta sitter vi och följer på TV! Under dessa omständigheter, skall vi, här, inför åhörare, inför journalister, inför tolkarna, diskutera krigsmateriel och mekanismer, i stället för att se var vi står? Kan vi någonsin godta punkt 17, som säger ?... den konfliktförebyggande karaktären hos de militära uppdragen?, när det är just ett förebyggande krig som Bush och Blair har genomfört i Irak? Kan vi godta punkt 9, som säger att terrorismen har inneburit att begreppet geografiska gränser har förlorat sin betydelse när det gäller militärt engagemang? Att gränsen mellan utrikes och inhemsk säkerhetspolitik har suddats ut? Vad är detta? Vi själva öppnar dörren på vid gavel för Syrien, för Iran, för Nordkorea och i övermorgon för Frankrike, herr Morillon.
För det syftet är diskussionen nyttig. För att se var vi står. Inte för att beklaga att det finns meningsskiljaktigheter. För att säga vilken sida av de två, inom Europeiska unionen, som hade rätt. Den som kränkte principerna i FN:s säkerhetsråds stadga eller den som godtog och stödde FN:s linje? För att undersöka den politiska grund på vilken vi skall stödja en europeisk union som inte är en löjeväckande kopia av Förenta staterna utan som är ett centrum för fred, diplomati och klokt handlande i det 21:a århundradet, som inte på något vis får likna det 20:e.

Ortuondo Larrea (Verts/ALE).
Fru talman, herr kommissionär! När det stod klart att Europa inte kan spela någon viktig roll i världshändelserna om unionen inte förser sig med en gemensam utrikes- och säkerhetspolitik, även om Europa är den främsta handelsmakten, antogs den så kallade tredje pelaren i Maastrichtfördraget och nu föreslås det till och med att unionen skall inrätta en operativ militär styrka i fredsbevarande syfte.
I den allt mer globala och oberoende världen har vår politik hittills handlat om att utveckla en internationell rätt, framför allt genom Förenta nationerna, men även genom andra världsomspännande organisationer. Vi har under tidens lopp utformat en reglerande ram för de internationella förbindelserna, eftersom vi är övertygade om att det är det bästa sättet att förebygga eventuella konflikter och leda in dem på rätt spår. Vi anser att unionen bör agera samfällt på det internationella planet för att uppfattas som en handelsmässig, ekonomisk och social maktfaktor och som en kraftfull försvarare av de mänskliga rättigheterna, av den kulturella mångfalden och av miljön.
Den nuvarande situationen är dock en besvikelse. Än en gång har den interna splittringen varit starkare än de storslagna förklaringar som gemenskapen har gjort vid stats- och regeringschefernas toppmöten. Jag talar om olika ståndpunkter som de femtons regeringar har vidhållit i Förenta nationernas säkerhetsråd med anledning av Irakkonflikten. Den spanska regeringschefen Aznars, och även några andra regeringschefers agerande, är förkastligt, även om det beror på den rådande splittringen: de väntade inte till Europeiska unionens råd antog en gemensam ståndpunkt om den här frågan, utan skyndade sig att följa de order de fick från härskaren över den nygrundade ensidiga världsordningen till punkt och pricka. Det hemska är att Aznar och hans kolleger har främjat ett olagligt krig, en humanitär katastrof, i vilken tusentals civila, barn och kvinnor har dödats, lemlästats och sårats, människor som genomgår fasor, hunger och sjukdomar. Det värsta är att Aznar har gjort detta i strid mot den spanska författningen, utan parlamentets godkännande och utan officiellt godkännande från Spaniens kung. Han har, tillsammans med de andra lakejerna, gått mot världsopinionen och vapeninspektörernas åsikter och de har, utan att ta hänsyn till Förenta nationernas säkerhetsråd, gett institutionerna och den internationella rätten ett dödligt slag. De har sett till att världen har hamnat i den starkastes våld, att vapenmakten härskar över förnuftet och rättvisan.
Kort sagt är det tack vare dem som djungelns lag åter råder i världen och Europeiska unionens tredje pelare har spruckit.

von Wogau (PPE-DE).
Fru talman, ärade kolleger! Först vill jag gratulera kollegan Philippe Morillon till hans utmärkta betänkande. Denna debatt, och även det faktum att det finns så få ändringsförslag, har visat att han har förstått att i denna ytterst viktiga fråga åstadkomma ett mycket stort samförstånd här i kammaren. Om vi jämför det med situationen bara för fem år sedan i liknande debatter, så ser man att det i dag finns ett mycket stort samförstånd här i kammaren om behovet av att EU bidrar till försvaret. Jag gratulerar därför Philippe Morillon.
Hans betänkande är en viktig byggsten för att utveckla en säkerhetsstrategi inom Europeiska unionen. Varför är den nödvändig? I september förra året tog vi del av Förenta staternas nya säkerhetsstrategi. Vi upplever för närvarande vecka för vecka hur Förenta staternas säkerhetsstrategi genomförs systematiskt. Det vi som européer behöver är ett svar på detta, en europeisk säkerhetsstrategi. Det är nödvändigt att vi som européer till att börja med också gemensamt definierar våra säkerhetsintressen, som en byggsten i en gemensam utrikespolitik. Jag tror att det är helt möjligt.
För det första, det finns ett stort samförstånd om att vi som europeisk union skall vara i stånd att, inom ramen för Nato tillsammans med våra allierade, men i förekommande fall också autonomt, försvara oss mot varje tänkbar angripare. Jag skulle välkomna om konventet skulle besluta att här föreslå en ömsesidig biståndsklausul för Europeiska unionens nya författning.
För det andra, vi skall utveckla vår förmåga. Vi behöver lite tid för att inom Europeiska unionens geografiska omgivning göra de insatser som krävs för att komma till rätta med kriser, både civilt och militärt. Det är ännu inte fallet, det kan vi ännu inte göra på egen hand, men det är en förmåga som vi måste utveckla.
För det tredje, Europeiska unionen skall vara i stånd att överallt i världen och när som helst genomföra räddningsoperationer, när det gäller europeiska medborgares säkerhet. Det är tre ytterligare byggstenar för en säkerhetsstrategi för Europeiska unionen.
När vi utvecklar den, måste vi ta hänsyn till de erfarenheter som vi har gjort vid jämförbara stora projekt, till exempel den inre marknaden eller den europeiska valutan. Dessa lyckades bara därför att vi drog upp innehållsmässiga och tidsmässiga riktlinjer, om vad vi ville klara av och när. Några svar på denna fråga finns i Philippe Morillons betänkande.
Det medborgarna förväntar sig av Europeiska unionen är fred, säkerhet och stabilitet. Vi i Europaparlamentet måste bidra till att Europeiska unionen i sin helhet också faktiskt uppfyller detta krav.

De Rossa (PSE).
Fru talman! Vad gäller Irak har jag pendlat mellan ilska, misströstan och beslutsamhet. Jag känner ilska över den arrogans och den hybris som Förenade kungariket och Förenta staterna har uppvisat genom att inleda detta krig. Jag känner misströstan över att Europeiska unionen har varit så maktlös i sina ansträngningar att förhindra detta krig och uppnå en fredlig avväpning av Irak. Men jag är även fast besluten att så långt det är möjligt dra mitt strå till stacken för att skapa en enad, konsekvent, sammanhängande, gemensam europeisk utrikes- och försvarspolitik. 
Jag är övertygad om att en enad union kunde ha förhindrat kriget, avväpnat Saddam Hussein och inte minst spelat en viktig roll för att skapa fred mellan israeler och palestinier. Denna möjlighet finns fortfarande kvar och vi skall göra allt som står i vår makt för att bortse från de relativt sett små skillnader mellan oss som ofta beror på nationell egoism för att nå en gemensam europeisk ståndpunkt. Vi har en viktig roll att spela i världen och vi borde nu mer än någonsin försöka att spela denna roll. Ställda inför den allvarligaste säkerhetskrisen sedan slutet av det kalla kriget har vi som union misslyckats att handskas med denna kris på ett seriöst och effektivt sätt. Detta är förfärligt.
Det vore enfaldigt att tro att kriget mot Irak är en engångsföreteelse. Av allt att döma står även Syrien, Iran, Kuba och framför allt Nordkorea på tur. Det är hög tid att Europeiska unionen tar sig samman och gör klart att vi inte godtar den typ av åtgärder som har vidtagits mot Irak och att vi kommer att förena oss för att inrätta kraftfulla och fredliga konfliktlösningsmekanismer med syfte att åstadkomma det som världen behöver, nämligen stabilitet och fred.

Van den Bos (ELDR).
De nuvarande europeiska ledarna vill enbart tala med en enda röst när denna röst kommer från deras egen mun. Den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken är uppenbarligen inte av tillräckligt stor betydelse för att göra eftergifter för den. Så länge som man fortsätter att åternationalisera utrikespolitiken i Europeiska unionen kommer ett gemensamt försvar att bli hängande i luften som ett ostyrbart bombplan med bråkande piloter. Såväl den långtgående brittiska lojaliteten mot Washington som den övertygade franska antiamerikanismen är ett dåligt rättesnöre för europeisk politik. Vi måste absolut förebygga att en utvidgad union faller sönder i pro- och antiamerikanska läger.
Bra atlantiska förbindelser är av väsentlig betydelse för Europa, för Amerika och också för resten av världen. Om Förenta staterna kan kräva att deras Pax Americana skall gälla är de nuvarande europeiska ledarna medskyldiga till detta. Så länge de högljutt håller fast vid vad de själva tycker är rätt, och Europa som helhet investerar för lite i försvar, är vi dömda till en biroll på världsscenen. Europeiska unionen måste på det militära området kunna uppträda säkert på den egna kontinenten, helst i samband med Nato, men om så måste också självständigt. Samlandet och förstärkningen av de militära medlen lägger en grund för en gemensam och stark säkerhetspolitik. Utvecklingen av ett europeiskt strategiskt koncept med betoningen på förebyggande av kriser är en utmärkt målsättning. Det kommer enbart att lyckas om europeiska ledare uteslutande höjer sina röster i kör. I annat fall är det bättre att de håller tyst.

Caudron (GUE/NGL).
Fru talman, herr kommissionär, kära kolleger! Som medlem i GUE-NGL instämmer jag givetvis i en stor del av den oro som majoriteten av min grupp känner, och precis som de ställer jag mig samma fråga: hur är det möjligt att göra framsteg när det gäller försvaret utan att först ha fastställt en gemensam utrikespolitik?
Jag vill tillägga att också jag är bestämt emot själva principen om förebyggande krig som det som pågår i Irak, och jag beklagar att de europeiska länderna inte kan komma överens i denna viktiga fråga. Jag anser och säger ändå att om man inte vill förstärka Natos monopol, en organisation vi vet domineras av Amerikas förenta stater, och om man vill kunna lösa konflikter genom en europeisk effektiv och stark diplomati, måste vi ge oss medel för ett försvarseuropa. Vi behöver ett försvarseuropa med tydliga målsättningar och principer, med exakta uppdrag, med anpassad kapacitet och beväpning och med en berättigad beslutsprocess eftersom den kontrolleras demokratiskt.
Jag anser för min del att konflikter överallt i världen måste lösas på diplomatisk väg, framför allt inom FN:s ram. Men för att kunna bedöma diplomatiskt och alltså lösa problemen med diplomati måste man ha en verklig kapacitet för militära åtgärder, och jag hör till dem som anser att Europa inte har rätt att avstå från det. Sammanfattningsvis: om Europa inte längre vill lämna sin framtid i händerna på ledarna i Amerikas förenta stater måste vi ge oss medel för det så att försvarseuropa äntligen kan genomföras.

Stenzel (PPE-DE).
Fru talman! Det är sällan som ett betänkande kommer så i rätt tid som det betänkande som general Philippe Morillon sammanställt om den nya europeiska säkerhets- och försvarsarkitekturen: prioriteringar och svaga punkter, tyvärr fler svaga punkter. För det första kommer detta betänkande i rätt tid före debatten om den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken, som sköts upp till slutet av konventet, och för det andra kommer betänkandet vid en tidpunkt när frågan blir allt mer aktuell i Europa om vilken inriktning en säkerhets- och försvarsarkitektur skall ha: inom Nato eller utanför Nato, som partner till Förenta staterna i en intakt transatlantisk allians, eller avskuren från dem som ett europeiskt konkurrensföretag i begynnelsestadiet.
En utrikes- och säkerhetspolitik i Europeiska unionen för att förebygga konflikter och stärka den internationella säkerheten motsvarar principerna i Förenta nationernas stadga, och att fastslå en gemensam utrikespolitik, som är en örutsättning för utvecklingen av en europeisk försvarspolitik, till och med en sådan självklarhet är omstridd här i kammaren, även om det åtminstone sedan Kosovokriget har stått klart att Europeiska unionen måste klara av att genomföra fredsbevarande och fredsskapande uppgifter, vilket unionen nu redan gör i Makedonien.
Skönhetsfel i våra försök är dubbla åtgärder, till exempel att Nato har skapat en egen snabb insatsstyrka, och därmed bildat ett konkurrerande företag till den europeiska snabbinsatsstyrkan. Jag anser därför att det är viktigt att man i ett tilläggsförslag från EVP-ED-gruppen kräver en permanent insatsstyrka, som fram till 2009 måste kunna ingripa i en kosovoliknande konflikt inom Europas geografiska område, i samarbete med Nato eller autonomt. Därmed visar man medvetet att man är öppen och till att börja med försöker kringgå striden inom EU om riktningen.
Österrike har alltsedan ratificeringen av Amsterdamfördraget klargjort att man vill inordna sig solidariskt i en europeisk säkerhetspolitik. Vi välkomnar varje steg som går i en genomförbar riktning, och stöder därför också general Morillons koncept.

Iivari (PSE).
Fru talman! Allvarliga internationella kriser brukar lyfta fram de nationella olikheterna i EU:s medlemsstater. Trots att unionen har spelat en central och lyckad roll i uppföljningsarbetet på Balkan och i Afghanistan har vi inte lyckats agera i tid och effektivt för att till exempel förhindra tragedin i forna Jugoslavien. Även kriget i Irak har lyft fram medlemsstaternas historiska, geopolitiska och politiska olikheter. Tvisten kryddas av medlemsstaternas olika inrikespolitiska situationer. Man behöver inte vara speciellt cynisk om man ännu tycker att målsättningen med en gemensam europeisk säkerhetsgaranti är utopisk. 
För närvarande ser det ut som om Natos betydelse håller på att minska och Europa borde ta större ansvar för sin egen säkerhets- och försvarspolitik. General Morillons förtjänstfulla betänkande kommer alltså synnerligen lägligt. Kanske den pågående världspolitiska krisen och de hotbilder den för med sig får oss att verkligen satsa på att förstärka Europas röst och handlingskraft.
Det räcker inte att vi ställer upp ambitiösa mål. Vi måste också vara beslutsamma och pragmatiska. Därför borde man i konventet förstärka kommissionens roll när det gäller att sköta utrikespolitiken. Tyvärr verkar det dock gå i motsatt riktning och samarbetet mellan regeringarna har förstärkts. Återigen stöter vi på konflikter mellan ord och handling.
Parallellt med konventets arbete kan man se en ökning i vissa medlemsstaters aktivitet i utformningen av en gemensam försvarspolitik. Det är realistiskt att utgå från att man inom det här området avancerar i olika takt inom unionen, vilket man också har gjort beträffande Schengen och EMU. Det är dock viktigt att se till att man inte skapar slutna klubbar dit alla inte har tillträde.
Dessutom vore det bra att bättre lära känna olika medlemsstaters utrikes- och säkerhetspolitiska målsättningar och behov. Greklands utrikesminister Papandreou har lagt fram ett förslag med syftet att göra en sådan kartläggning. Jag anser att den borde genomföras. När vi känner till skillnaderna som till exempel beror på geopolitiska faktorer kan vi även fastställa möjligheterna för samarbete.

Nordmann (ELDR).
Fru talman! ?Argus hade matat honom med Chimaeras blod? är en versrad av Péguy om Homeros som jag gärna skulle vilja skicka tillbaka till belackarna av Morillons betänkande. Men betänkandet från general Morillon är inte en chimär, eftersom det sannolikt är den intressantaste och bäst utarbetade handling som jag fått att läsa i frågan på flera år. Jag skulle vilja berätta varför jag är så nöjd och det beror både på ambitionen när det gäller målsättningarna, och realismen när det gäller vägen dit.
Man har talat om betänkandets lämplighet. Man har också nämnt hur fullständigt det är, och tidigare talare har betonat det. Jag för min del skulle vilja nämna dess känsla för perspektiv och dess sätt att föreslå oss en mycket tillfredsställande organisation av de institutionella bestämmelserna som bör beaktas. Jag skulle också vilja betona det mycket fruktsamma sätt som han enligt min uppfattning använder begreppet förstärkt samarbete på, när han tillämpar det på ett realistiskt och pragmatiskt sätt på försvaret inför framtidsutsikten med ett verkligt gemenskapsförsvar. Det är lite grann ett ?kit? för ett försvarseuropa som vi finner i detta betänkande med en anpassning till dagens och morgondagens verklighet, bland annat terrorismen.
Fru talman! Man säger alltför ofta att generalerna förberedde kriget i går och i förrgår. Jag vill inte alls att vi i morgon skall uppleva nya krig, men vi vet att det återstår många konflikter. En general föreslår oss att vara beredda för konflikter i dag och i morgon. Det måste vi tacka honom för.

Cossutta (GUE/NGL).
Jag vet inte om detta fasansfulla nykoloniala anfallskrig mot Irak kommer att bli kortvarigt eller långt. Jag vet med säkerhet att jag inte kommer att höra till dem som firar de imperialistiska amerikanernas seger i ett krig som hela mänskligheten har protesterat mot, men inte kunnat förhindra.
Jag tror att en gemensam europeisk ståndpunkt hade kunnat vara ett hinder för Bushs krig, men Europeiska unionen har visat sig splittrat, och därmed kraftlöst och ineffektivt. Det räckte inte att amerikanerna inte fick Europas stöd. Det hade krävts ett uttryckligt motstånd från Europa som sådant. Aldrig tidigare som i denna tragiska situation har man upplevt bristen på en tydlig och enhetlig röst. Aldrig har man känt så starkt att Europa borde ha en egen plats i FN:s säkerhetsråd. Europa kan och bör spela en roll i världen enbart om det har en egen utrikes- och säkerhetspolitik, med en egen självständig ekonomisk, politisk och även militär makt, som naturligtvis inte skall ställas mot Förenta staterna, men som skall vara självständig gentemot Förenta staterna. Och Europa måste först och främst högtidligt stadfästa sitt uppdrag och sitt engagemang när det gäller freden, genom en enkel och tydlig deklaration som den som vi föreslår med vårt ändringsförslag: ?Europa avvisar krig som ett instrument för att lösa internationella konflikter?.
Van Orden (PPE-DE).
Fru talman! Jag kan meddela att jublande Bagdadbor tillsammans med obeväpnade amerikanska trupper just i detta ögonblick är i färd med att fälla en kolossal staty av Saddam Hussein i centrala Bagdad.
De brittiska konservativa har hela tiden ansett att strävan att skapa en självständig europeisk säkerhets- och försvarspolitik är en av Europeiska unionens minst förnuftiga politiska ambitioner. Andra har lurats att tro att den europeiska säkerhets- och försvarspolitiken framför allt handlar om att uppmuntra länderna i Europa att satsa mer på försvaret. Om så vore fallet skulle det måhända vara en hedervärd ambition. I själva verket försvårar det arbetet inom den transatlantiska alliansen samtidigt som det inte medför några nya trupper och helt saknar mening, förutom att ansvaret för beslutsfattandet i försvars- och säkerhetsfrågor förskjuts från Natos högkvarter - där de europeiska länderna sitter runt samma bord som våra amerikanska allierade - till Europeiska unionen, där Förenta staterna uttryckligen är utestängda. Såsom ordförandeskapet återigen har bekräftat denna eftermiddag handlar den europeiska säkerhets- och försvarspolitiken uteslutande om den europeiska integrationen.
Den splittring som uppstod inom Nato och på andra håll under den period som föregick kriget i Irak var en avsiktlig konsekvens av denna politik. Den europeiska säkerhets- och försvarspolitiken utgör inte bara ett hot mot Nato - som i högsta grad är en mellanstatlig organisation. Betänkandet från min vän general Morillon uppenbarar på ett mycket tydligt sätt ambitionen att göra försvaret till en gemensam angelägenhet inom Europeiska unionen. Jag noterar kommissionsledamot Pattens förbehåll angående denna aspekt.
De brittiska konservativa motsätter sig detta betänkande som är ett recept för att skapa en EU-armé och utsträcka gemenskapens befogenheter till att även omfatta områdena försvar och säkerhet. Betänkandet innehåller förslag om att Europeiska kommissionen skall få ett omfattande ansvar för militära operationer, däribland initiativrätt i ärenden som rör krishantering, att gemenskapsbudgeten skall täcka de gemensamma kostnaderna för militära operationer, att det skall finnas en gemensam inköps- och produktionspolitik, vilken skulle bygga på ?EU:s militära behov?, inrättande av en gemensam europeisk militärakademi, en klausul om kollektivt försvar som ett protokoll till fördraget, en gemensam polisstyrka och kustbevakningskår, samt att Europeiska unionen skall bli en ständig medlem av FN:s säkerhetsråd.
Jag hoppas verkligen att den brittiske premiärministern med erfarenheterna av Irakkrisen bakom sig nu kommer att inse det dåraktiga och skadliga i att skapa europeiska försvarsinstitutioner som endast kommer att förvärra splittringen mellan de europeiska länderna och Förenta staterna. Trots den brittisk-amerikanska solidariteten i Irakfrågan hoppas jag dessutom att Förenta staterna inte längre kommer att ta Blairs aktiva stöd till den europeiska säkerhets- och försvarspolitiken för givet. Både borde nu veta bättre och arbeta för att befästa en ny transatlantisk allians.
Europeiska unionen prioriterar sina politiska anspråk högre än medborgarnas faktiska säkerhetsintressen.

Souladakis (PSE).
Fru talman! Krisen i Irak har på ett dramatiskt sätt fäst uppmärksamheten på den centrala frågan om den gemensamma utrikespolitiska försvars- och säkerhetspolitiken i Europeiska unionen. I Morillons och tidigare Lalumières betänkanden uttrycks parlamentets vånda och konstateranden. Där uttrycks emellertid även dess politiska befattningar. Ett bra exempel står i samband med Europeiska unionens närvaro den senaste tiden i f.d. jugoslaviska republiken Makedonien. Men problemet kvarstår. Konstateranden, konstateranden och förslag, men i de fall det finns beslut är genomförandet av dem bristfälligt. Och jag undrar: hur går det med genomförandet av Galileo? Hur går det med den omtalade styrkan och med uppdragen av Petersbergtyp? Hur går det med Eurofighter? Hur går det med programmet för stora och tunga transportflygplan, även om det i de två senare fallen inte handlar om gemenskapsprogram? Jag frågar mig ibland om vi inte, när allt kommer omkring, försöker fylla ett läckande kärl med vatten, som danaiderna.
Europa är en faktor för fred men måste även bli en faktor för säkerhet och internationellt samarbete. Europa bör forma sin egen karaktär och verka som en jämbördig bundsförvant och samarbetspartner. Europa bör fatta sina beslut på både institutionell och konkret nivå. Initiativet av de fyra länderna, Tyskland m.fl., är en bra början. Vi emotser mer.
Vi har många gånger här talat om antikens Aten och Rom men har den senaste tiden även sett en brokig skara kungar och stamhövdingar från gamla, före detta kolonialimperium dra i förgyllda vagnar genom huvudstäderna i vissa av Europas länder. Jag vet inte om det finns någon likhet med vissa europeiska politiska ledare i det splittrade Europa, vilka med jämna mellanrum visar upp sina meriter i Camp David eller i Nya Rom.
Avslutningsvis skulle jag vilja föreslå, herr kommissionär, herr minister, en undersökning av om det inte vore bättre - låt vara av symboliska skäl - om vissa av de viktiga mötena av politisk karaktär hädanefter hölls i Europeiska unionen, för att symbolisera en jämbördighet, en förmåga och ett perspektiv.

Rutelli (ELDR).
Fru talman! De frågeställningar som tas upp i detta betänkande är de viktigaste från strategisk synpunkt, men även de mest brådskande bland de europeiska prioriteringarna: att ge unionen kapacitet att agera när det gäller försvar och säkerhet, förutom när det gäller kampen mot terrorismen, inom ramen för en enhetlig och tydlig utrikespolitik. Jag stöder med andra ord Morillons betänkande och jag kommer att stödja alla förslag som kan göra denna politik trovärdigare och seriösare, till exempel att öka de nationella försvarsbudgetarna inom ramen för detta initiativ från unionen, att avsätta en andel av unionens budget till stöd för forskning och utveckling, att utarbeta en planering som syftar till integrering och till att undvika dubbleringar och slöseri, att skapa samarbete i enskilda frågor eller förstärkt samarbete om vissa medlemsstater helt legitimt väljer att inte delta i detta åtagande samt att genomföra en lojal och effektiv integrering av det europeiska försvaret i ett förnyat Nato och inom ramen för en bekräftad och orubblig transatlantisk allians.
Efter den mycket allvarliga krisen i Irak måste även den som tidigare inte höll med om detta, nu dra upp huvudet ur sanden. Det krävs en konkret och visionär färdbeskrivning, på samma sätt som för valutaunionen. Fru talman! Konventet måste lyssna på åsikterna från majoriteten av européerna som tillsammans med vårt parlament kräver en återgång till en fungerande multilateralism och till ett handlingskraftigt Europa.

Seppänen (GUE/NGL).
Fru talman! Enligt betänkandet av general Morillon vill man militarisera unionen och även låta dem som försvarar fred betala detta. Eftersom betänkandet har beretts parallellt med EU:s grundlag har man kunnat kräva sådant som man vet kommer att genomföras. 
En speciell solidaritetsartikel skrivs in i grundlagen, enligt vilken medlemsstaterna förbinder sig bland annat att bekämpa hotet av terrorism. På så sätt för man in principen om förebyggande krig i EU. Förtruppen bland EU:s medlemsstater ges en möjlighet att idka militärt samarbete som går ännu längre: när EU:s kompetensområde med avseende på krishantering utvidgas till stridande förband får man göra det olagligt utan FN:s mandat och utan geografiska gränser. Den mest militaristiska gruppen av länder kan i form av en deklaration eller ett protokoll ge varandra säkerhetsgarantier i artikel 5 i VEU:s anda.
Det är bra att makten beträffande militära frågor förblir hos rådet som måste vara enhälligt. Det är bättre än att man anfaller på kommissionens order. Jag ber er komma ihåg att det finns länder inom EU som inte vill gå med i en militärallians.

Gawronski (PPE-DE).
Fru talman! Morillons betänkande hade inte kunnat komma lägligare än i detta ögonblick av spänningar och splittring. I betänkandet förklaras nämligen att om Europa vill vara en trovärdig aktör, så måste det vara enat och förstärka sin militära kapacitet. 
Kriget i Irak är en så drastisk händelse att det inte är förvånande att det har lett till splittring i viktiga frågor mellan medlemsstaterna. Men jag tycker mig redan ana de första tecknen på ett nytänkande och, som man brukar säga hos oss, frestelsen att springa och hjälpa de amerikanska segrarna verkar redan vara stark. De länder som var emot kriget verkar redan ha lagt sig i startgroparna för att kunna plocka upp en eller annan smula, dvs. delta i återuppbyggnaden. Men som general Morillon har sagt, en fransk general, men en stor europé: man kan inte kräva att få delta i beslutsprocessen om man inte också har delat bördorna. Jag hoppas att vi snart skall slippa de sciencefictionartade politiska visionerna om ett Förenta staterna som efter Irak också invaderar Syrien, Kuba och vem vet vilka övriga länder, som jag hörde för ett tag sedan i kammaren.
Den allmänna opinionen i Europa har inte motsvarat den uppdelning som funnits mellan medlemsstaterna. Till största delen har den europeiska allmänna opinionen varit mot ett amerikanskt ingripande. Lyckligtvis har det i Europa funnits stats- och regeringschefer som vågat utmana den allmänna opinionen och hävda sin egen vision av freden i världen. En fred som, i det här fallet, dessvärre krävde ett krig för att undvika ännu större tragedier under de kommande åren.
Jag tror att när Europeiska unionen får en egen militär kapacitet - såsom Morillon hoppas i sitt betänkande - och en riktig utrikespolitik, så kommer dess roll i världen att bli dominerande, och jag hoppas att Europa sedan också skall vara kapabelt att fatta de rätta besluten.

Theorin (PSE).
Fru talman! För tvåtusen år sedan sade romaren Cicero att det finns två vägar att lösa konflikter, nämligen antingen genom förhandlingar eller genom våld. Den första vägen är avsedd för människor och den andra för vilda bestar. Ciceros ord gäller än i dag. Skall vi lösa konflikter som människor genom förhandlingar eller som bestar genom våld? Skall EU satsa på aktivt förebyggande konfliktlösande arbete eller satsa på ökade resurser till att utkämpa konflikter, dvs. mer resurser till militära metoder? Kan dagens och morgondagens konflikter verkligen lösas med militära metoder? Jag tror inte det.
Vad kan vi lära av det krig som pågår i Irak och av splittringen i EU:s gemensamma utrikes- och säkerhetspolitik? Som jag ser det bör EU förstärka det internationella arbetet, förstärka Förenta nationerna och förstärka sin kapacitet att förebygga och lösa konflikter i stället för att satsa mer kraft och resurser på ett gemensamt militärt försvar som till syvende och sist ändå gäller nationella frågor, som kommissionsledamot Patten sade. EU bör hävda att återuppbyggandet av Irak skall ske i FN:s regi. En krigförande part är inte opartisk och kan inte få förtroende och ha ansvar för detta.
Mitt land Sverige är starkt engagerat för konfliktförebyggande, fredsbevarande och krishantering. Ett gemensamt försvar, eller gemensam finansiering av ett sådant försvar, står varken Sverige eller jag bakom - inte heller bakom tanken på att vissa länder skall kunna gå före i gemensamt försvarsarbete eller införandet av en klausul om kollektivt försvar. Krig är alltför allvarligt för att läggas i militärers händer, inte heller i min vänlige kollega general Morillons.
Det centrala i dag måste vara att slå vakt om internationell rätt, förstärka FN och dess arbete och bygga upp EU:s stora kapacitet att upptäcka, förhindra och förebygga konflikter. Däri ligger EU:s stora fredsinsats. Cicero visste redan för tvåtusen år sedan att endast vilda bestar söker lösa konflikter genom våld. Det är hög tid för EU att fokusera på lösandet av konflikter, inte på utkämpandet av konflikter.

Vallvé (ELDR).
Fru talman! Jag vill ta tillfället i akt för att gratulera Morillon till hans betänkande, vilket kommer mycket lägligt, särskilt när det gäller två aspekter: den gemensamma försvarspolitiken, som fortfarande är en olöst fråga för Europeiska unionen, och konjunkturläget, som andra ledamöter redan har talat om.
Irakkrisen är ett problem som påverkar oss alla för närvarande. Men även om problemet är gemensamt, har Europeiska unionens medlemsstater valt olika lösningar, vilket beror på att Europeiska unionen varken har en gemensam utrikespolitik eller en gemensam försvarspolitik.
Det kanske är på sin plats att minnas att Europas fäder, år 1954, försökte skapa Europeiska försvarsgemenskapen och att det inte fungerade den gången. Detta betänkande är ett positivt steg, liksom det betänkande som ni, fru talman, lade fram inför parlamentet för några år sedan.
Vi har en lång väg att gå och mycket arbete framför oss för att se till att Europa får en gemensam försvarspolitik, som inte skall föras mot någon stat, utan i samarbete med våra allierade och även med alliansen på andra sidan Atlanten. Det är inte en politik mot Nato, den bör föras i samarbete med denna organisation.
På samma sätt som vi 2002 lyckades införa en gemensam valuta, vilken alla medlemsstater inte har infört ännu, men de som inte har infört den är i färd med att göra det, måste vi skapa en gemensam säkerhets- och försvarspolitik, i vetskap om att det kommer att kosta pengar och med övertygelsen att Europeiska unionen kommer att förfoga över tillräckliga medel för att kunna göra detta. Konventet bör beakta detta i utarbetandet av unionens författning.

Korakas (GUE/NGL).
Herr talman! Efter den existerande socialismens fall och Sovjetunionens upplösning pågår en gatustrid för att dela upp de nya marknaderna och tillgångarna i de före detta socialistiska länderna, men även för att omfördela redan uppdelade marknader. Vi bevittnar följaktligen en intensiv tävlan såväl mellan Europeiska unionens medlemsstater som med Förenta staterna. Samtidigt genomförs ett anfall på bred front inom Europeiska unionen mot arbetstagarnas landvinningar. För att uppnå ovannämnda mål främjas således den europeiska försvars- och säkerhetspolitiken, som behandlas i Morillons betänkande. Förevändningar finns naturligtvis. Att förebygga konflikter, hantera kriser och så vidare. Sanningen är att man skapar en EU-armé, med modernt utbildade och utrustade legosoldater, vars uppgift är att försvara storkapitalets intressen överallt i världen och överallt där Nato tvekar att inskrida.
Såsom klargörs även i Morillons betänkande är det givetvis inte tal om att avbryta Europeiska unionens förbindelser med Nato och Förenta staterna. Tvärtom talas om ömsesidig förstärkning och om nära samarbete med Nato, som betraktas som det absolut nödvändiga band som förbinder Förenta staterna med europeiska säkerhetsintressen. Jag läser: ?Och det skulle inte kunna vara på annat sätt, bland annat därför att flertalet av Europeiska unionens medlemsländer utgör flertalet av medlemmarna i Nato, som likväl domineras och styrs av Förenta staterna.? Dessa band i sig borde räcka för att framhäva den beryktade europeiska säkerhets- och försvarspolitikens verkliga natur och syfte.
En sak är säker: folken gör sig inga illusioner. De har bittra erfarenheter av Nato och har redan sett talande exempel på Europeiska unionens politik i säkerhets- och försvarsfrågor. I deras öron klingar fortfarande uttalandena efter den 11 september: ?Vi är amerikaner allihop.? Folken såg nyligen hur Europeiska unionens medlemmar i Prag anslöt sig till Natos nya aggressionspolitik, att angripa i förebyggande syfte. Det är precis vad de amerikanska och brittiska imperialisterna i dag gör i Irak och vad de kommer att göra på många andra håll, om folken tillåter dem. Dessa inser för övrigt att förslagen om att öka inköpen av krigsmateriel genom att öka de militära utgifterna förvisso kan säkra goda framtida vinster för den europeiska krigsindustrin, men att de inte förebådar någonting gott vare sig för deras säkerhet, för folkens inkomster eller för freden. Och det är skamligt att dessa förslag har kommit från, och kommer från, den grekiska regeringen, som oblygt stoltserar med att krigsmaskinen kommer att stå färdig före det grekiska ordförandeskapets slut. Det handlar alltså inte om försvars- och säkerhetspolitik, utan om aggressions- och osäkerhetspolitik. Just därför strider denna politik också mot visionerna bland våra folk, som bekämpar den. Det brott som i denna stund begås i Irak ger oss återigen, efter Jugoslavien och Afghanistan, en bild av vad denna politik syftar till.
Herr talman! Våra folk kräver en rakt motsatt politik, en politik för fred, för fredlig samlevnad mellan folken, för konfliktlösning utan tillgripande av våld och krig, en politik för avrustning och fred. Och en sak är säker: de kommer att tvinga fram en sådan politik, oavsett hur mycket deras motståndare kämpar emot.

Laschet (PPE-DE).
Fru talman, kära kolleger! Det senaste talarinlägget och ett par av de tidigare får mig alltid att tvivla: varför vet exempelvis en kommunist så exakt vad folken vill? Andra har här sagt att det handlar om att dela upp socialismens rikedomar. Jag skulle önska att våra medborgare oftare hörde dessa debatter. En socialdemokrat har talat om det ?koloniala centrumet Camp David?. Jag undrar vilka argument vi använder i en sådan debatt, och jag undrar om ni också skulle säga det inför medborgarna i ert land. Om ni till exempel tar Kosovo, så ville medborgarna att Europeiska unionen...

.... Herr Korakas, de europeiska medborgarna ville att det på 2000-talet inte längre skulle ske några massvåldtäkter eller att människor skulle fördrivas på den europeiska kontinenten. Ur detta uppstod den europeiska säkerhets- och försvarspolitiken! År 1999 insåg vi att vi som européer inte klarade av att agera, om amerikanerna inte hjälpte oss. Det var vid toppmötet i Helsingfors 1999. Vi har kommit långt med det som vi här har byggt upp i form av institutioner. Morillons betänkande skildrar detta på ett utmärkt sätt. Den 1 april övertog vi i Makedonien för första gången ett litet mandat, också för att pacificera situationen i ett land, och inte för att delta i några krigiska konflikter, som det här framställts av några personer. Jag tror att det är bra signaler från Europas sida, som medborgarna också förväntar sig av oss.
Tidpunkten för vår diskussion om detta betänkande är mycket viktig. Nu gäller det nämligen att de båda extrema sidorna - den tyska och den brittiska regeringen - kommer tillbaka till de europeiska institutionerna och återigen försöker finna europeiska lösningar och inte göra några egna ruscher. Vi har alla i denna konflikt märkt att i världen spelar ingen av oss någon roll. Vi kan inte bidra till freden i världen, om vi agerar mot varandra.
Man behöver europeiska mekanismer. Det som föreslås i detta betänkande är ett riktigare steg än toppmötet i Bryssel inom kort. Där träffas återigen bara fyra medlemsstater, varvid misstanken genast dyker upp att det snarast handlar om en politisk aktion som riktar sig mot andra allierade. Vi behöver också ha Storbritannien med vid bordet, för utan Storbritannien kommer detta steg inte att lyckas.

Swoboda (PSE).
Fru talman! Jag vill först gratulera kollegan Morillon till hans betänkande, som på det vanliga balanserade sättet förenar fantasi och verklighetssinne, vision och pragmatism. Jag skulle rentav önska att kollegan Korakas kanske någon gång läste honom, då skulle han nämligen komma fram till en annan ståndpunkt.
Den verkliga frågan vi står inför är naturligtvis, provocerande sagt, om Europeiska unionen skall bli en militärmakt. Jag ger föregående talare, kollegan Laschet, rätt: Europa har under de senaste veckorna eller månaderna i världspolitiskt hänseende tyvärr inte spelat någon roll! Det är faktum. Nu beror det framför allt naturligtvis på viljan, som kommissionsledamot Patten alltid säger. Vill vi överhuvud taget spela någon roll? Jag anser - och Morillons betänkande, som ju kommer att antas med stor majoritet, visar att vi i kammaren är villiga att spela en förnuftig världspolitisk roll.
Kan en militär underbyggnad hjälpa? Ja, det anser jag, en militär underbyggnad kan hjälpa oss, om det finns en gemensam utrikes- och säkerhetspolitik. Den kan inte ersätta den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken, men den kan mycket väl hjälpa och underbygga den. Nu är även jag skeptisk gentemot en kapprustning. Det vore egentligen groteskt att säga att vi tidigare kapprustade därför att det fanns en motståndare, som vi måste hålla jämna steg med. Nu måste vi kapprusta därför att det finns en partner, nämligen Amerikas förenta stater, som vi måste rusta lika mycket som. Men - rätt läst - i Morillons betänkande sägs det att primärt, inte uteslutande, men primärt handlar det om att samordna och avstämma våra försvarspolitiska utgifter på ett sådant sätt att vi först uppnår en mycket större effekt med samma belopp, en högre effektivitet. För det andra gäller det säkert också att se var bristerna finns, som vi som européer kan avhjälpa.
I verkligheten handlar det om två alternativa modeller: att sakerna förblir som de är, är inget alternativ för mig. Det ena alternativet är att vi på samma sätt som Förenta staterna blir en militärmakt, bara något mindre stark, något mindre imperialistisk, något mindre effektiv. Det kan jag inte godta. Det andra alternativet är att vi får en militär underbyggnad av en gemensam utrikes- och säkerhetspolitik, så som Morillon skildrar i sitt betänkande, så att vi är effektiva och kan agera inom ramen för en multilateral politik. Det är vi inte nu. I Morillons betänkande visas på vägar för hur vi skulle kunna agera effektivt inom en multilateral ram. Därför stöder vi tydligt och klart Morillons betänkande.

Cederschiöld (PPE-DE).
Fru talman! Morillon har skrivit ett intressant och trovärdigt betänkande. Vissa delar däri kan sannolikt påverka konventet. Europas försvarsindustrier är nyckeln till utvecklingen av den gemensamma europeiska försvarspolitiken som skall utgöra en del av det transatlantiska samarbetet. En livskraftig europeisk försvarsindustri, baserad på avancerad forskning och sund konkurrens, måste bevaras och utvecklas. Vi bör försöka avskaffa protektionismen i all handel, även vapenhandel, och få USA att fullt ut öppna sin vapenmarknad.
Dagens system är ineffektivt och dyrt. Skattebetalarna har rätt att kräva att varje euro används på effektivast möjliga sätt. Det kräver i sin tur att vi tänker europeiskt. En gemensam försvarsmateriel- och resursbyrå är nödvändig och behövs. Tycker verkligen Europas skattebetalare att det är rationellt och effektivt att behöva betala för utvecklingen av tre nya toppmoderna stridsplan? Europas försvarsindustrier riskerar att gå från högteknologisk forskning till ihopsättningsanläggningar. Europa blir i så fall svagare och mer beroende. Jag kan dock aldrig tro att vi blir starkare utan Storbritannien.
Låt oss nu fokusera på den konstruktiva delen och bygga vidare på gemensamma definitioner och metoder. Enbart med större försvarsmaterielbudget och en europeisk forskningsinriktad försvarsindustri inom ramen för en gemensam försvarspolitik kan vi bli en trovärdig, effektiv och pålitlig partner till USA.

Cushnahan (PPE-DE).
Fru talman! Jag vill lyckönska min aktade kollega general Morillon till hans betänkande. Som föregående talare redan har anfört kan betänkandet sägas komma vid en läglig tidpunkt. Jag är en varm anhängare av att inrätta en europeisk försvarspolitik eftersom jag anser det vara en lika grundläggande del av den europeiska integrationen som den gemensamma valutan. Om vi skall dra någon lärdom av det misslyckande och den oreda som Europeiska unionen för närvarande upplever måste Europeiska konventet och den därpå följande regeringskonferensen beakta de argument som utgör huvudtemat för detta betänkande.
Jag är starkt för den transatlantiska alliansen mellan EU och Förenta staterna, men inte i dess nuvarande form där vi helt enkelt förväntas ställa oss bakom målen för den amerikanska utrikespolitiken, även när vi inte stöder dem. Det måste skapas en ny jämvikt som bygger på ett sant partnerskap där båda parter utformar de politiska mål man enats om.
Vi måste emellertid acceptera att vi inte har några som helst möjligheter att påverka Förenta staterna om vi är så beroende av dem. Som general Morillon föreslår måste vi även dela på bördorna.
Vi måste även erkänna att en europeisk försvarspolitik måste bygga på en sammanhängande gemensam utrikes- och försvarspolitik. Jag anser inte att de problem vi nu har angående våra olika reaktioner på Irakkrisen behöver ge upphov till pessimism och handlingsförlamning. Snarare borde det medföra ett politiskt imperativ för att se till att det inte inträffar igen.
Om vi menar allvar med att utöva inflytande på den globala arenan måste EU:s ledare komma överens om att slå samman de uppgifter som utförs av den höge representanten och kommissionsledamoten för yttre förbindelser och förena dem i en enda förvaltning med lämpliga resurser och med tillgång till alla våra instrument på de olika politikområdena - såsom handel, utveckling, miljö, rättsliga och inrikes frågor - för att åstadkomma tydliga politiska mål på utrikespolitikens centrala områden.
När utvecklingen går mot skapandet av försvarsstrukturer får vi hoppas att vi inte glömmer bort betydelsen av konfliktförebyggande åtgärder och att vi fortsätter vårt aktiva arbete för demokratisering och mänskliga rättigheter, eftersom det är övergrepp på dessa områden som ger upphov till konflikter på många håll i världen.

Posselt (PPE-DE).
Fru talman! Även jag stöder vår kollega Morillons utmärkta betänkande, som på ett storartat sätt integrerar Atlantförespråkare och euro-gaullister. Som någon som är mycket mer euro-gaullistisk än kollegan Morillon vill jag medge, att han på ett utmärkt sätt har lyckats kombinera den europeiska utrikespolitiken med säkerhetspolitiken. Vi kan inte diskutera frågan om europeiskt försvar på samma sätt som vi diskuterar om vi behöver ett europeiskt marmeladdirektiv eller inte. Det handlar helt enkelt om en raison d'être för det europeiska enandet. Det är inte bara jag som ser det på det viset, utan det gör också många av våra medborgare. Det bevisas av enkäterna.
Den egentliga meningen med det europeiska enandet är inre och yttre fred och säkerhet. Därför är det på tiden att vi gör framsteg inom den europeiska utrikes- och säkerhetspolitiken, och där är jag inte så pessimistisk som många andra kolleger. Det stämmer att våra regeringar har gett en jämmerlig bild av det. Men om ni tittar på den allmänna meningen bland folken, så är de i de stora grundläggande frågorna - även i fråga om Irakkriget - mycket mer överens än regeringarna. Jag tror att vi behöver instrument och institutioner, som inte bara fångar upp folkens gemensamma vilja, utan också aktivt präglar och utformar den, för man kan inte bara anpassa sig till den rådande stämningen. Vi behöver en ansvarsfull, långsiktig strategi som grundval för en gemensam utrikes- och säkerhetspolitik.
Jag tror att konventet är det sista tillfället att i den stora gemenskapen med de 15 - och närmast med de 25 eller 30 medlemmarna - komma fram till en gemensam utrikes- och säkerhetspolitik. Jag hoppas att detta lyckas. Jag vill inte ha något kärn-Europa. Jag vill inte ha någon splittring av Europa. Men om vi inte lyckas göra framsteg i denna större krets, då måste utvecklingen gå mot ett kärn-Europa. Förvisso till ett kärn-Europa som är öppet för alla, som är berett att delta i en gemensam utrikes- och säkerhetspolitik.
Jag vill säga en sak till helt klart: Jag anser att vi behöver Atlantpakten. Men redan Franz-Josef Strauss, mitt partis bortgångne ordförande, sade: ?Atlantpakten kommer bara att ha en framtid om den varaktigt vilar på två lika starka pelare, en amerikansk och en europeisk?. Och att det inte finns någon sådan europeisk pelare, är inte amerikanernas fel. Det är vårt fel som européer. Efter utvidgningen, som vi i dag har beslutat om, kommer vi att ha fler medborgare än Ryssland och Förenta staterna tillsammans, och därför är det hög tid att vi gör något för vår utrikes- och säkerhetspolitik, och även betalar mer för att skapa strukturerna. Inte i form av en aggressiv struktur, utan i form av ett aktivt värnande av freden, vilket vi på ett så smärtsamt sätt misslyckades med inför Irakkriget, men som har varit det egentliga uppdraget för Europeiska unionen sedan grundarnas tid, 1952.

Arvidsson (PPE-DE).
Fru talman! Ingen behöver övertyga oss svenska moderater om behovet av en gemensam utrikes- och säkerhetspolitik. Om EU vill ha inflytande, måste EU:s medlemsländer samarbeta. Den gemensamma politiken är särskilt viktig för små länder inom EU. Tyvärr har den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken legat i spillror under de senaste månaderna. Förhoppningsvis går det att samla EU för att forma den gemensamma politiken nu när människorna i Bagdads centrum jublar över Saddam Husseins fall och även försöker fälla hans jättelika staty till marken.
För några timmar sedan röstade de allra flesta av oss för en stor utvidgning av EU. Det var förmodligen det viktigaste politiska beslutet som flertalet av oss någonsin har varit med om att fatta. Många av de nya EU-medlemsländerna har givit hög prioritet till ett Natomedlemskap som en lösning på sina säkerhetsbehov. Efter det kalla krigets dagar har Nato kommit att utvecklas till en alleuropeisk säkerhetsorganisation. Detta är ett faktum som vi måste beakta när vi utvecklar den gemensamma säkerhetspolitiken för EU. EU:s gemensamma säkerhetspolitik skall inte stå i motsats till Natos, utan samarbetet behöver tvärtom fördjupas. Det är min förhoppning att även mitt hemland väljer samma säkerhetslösning som exempelvis våra baltiska grannländer, dvs. medlemskap i Nato.
Jag anser inte att syftet med EU:s säkerhetspolitik i första hand är att bygga upp en stark gemensam krigsmakt. EU:s militära resurser skall ses som ett komplement i syfte att göra insatser för fred och till skydd för människor i krigsområden, att göra gemensamma insatser mot terrorism och att göra räddningsinsatser i samband med katastrofer. Samarbetet med världsamfundet måste självfallet vara centralt i detta sammanhang.

Martin, Hugues (PPE-DE).
Fru talman, kära kolleger! De djupa svårigheter vi går igenom är betecknande för de nuvarande tendenser som vi inte bör glömma. De gamla och privilegierade förbindelserna mellan Storbritannien och Förenta staterna är inte nya. Atlantvisionen av kandidatländerna motiveras av våra egna svagheter och av det faktum att de inte anser Europa kapabelt att sköta sitt försvar. Tyvärr har de inte fel.
Det är hög tid att dra slutsatserna av denna kris, som kanske är välgörande, såsom de föregående varit, vilka gjort det möjligt för oss att gå framåt. Kanske skall vi äntligen besvara frågan: vad vill vi göra tillsammans? Två visioner om Europa står mot varandra: den från dem som bara vill ha ett stort område av ekonomisk frihet och där utrikes- och säkerhetspolitiken är anpassad till Förenta staternas och Natos. Den andra är den om ett ekonomiskt, men också politiskt, starkt Europa, som spelar sin roll fullt ut i världen i partnerskap med sina allierade och inte under deras förmyndarskap. För detta slags Europa, som jag vill ha, behövs en gemensam utrikes- och försvarspolitik. Om vi har en politisk vilja kommer detta gemensamma försvar att utgöra en fantastisk potential för enande och äntligen göra det möjligt att harmonisera mänskliga och materiella medel inom alla områden, bland annat forskning, vapensystem och upplysningar vilket kommer att ge ovärderliga civila, ekonomiska och sociala återverkningar. Det är anledningen till att jag ansluter mig till slutsatserna i kommissionsledamot Barniers arbete inom ramen för konventet, men också, och framför allt, för det utmärkta betänkandet från general Morillon. Han har behandlat detta så känsliga ämne med erkänd kompetens, men också med finkänslighet och mottaglighet. Vi måste hädanefter om möjligt samlas och gå framåt gemensamt; jag glömmer inte toppmötet i Saint-Malo, som vissa låtsas dölja. Om de fortsätter att föredra det stora havet, måste de veckla ut storseglet. Jag är övertygad om att de en dag kommer att nå vår strand. De övriga, vi som utgör den stora majoriteten, föredrar ett fritt, solidariskt och trovärdigt Europa som också påverkar världens öde och freden. Det är önskan från en rad stater som i hela världen väntar på att Europa skall spela sin roll. Det är förhoppningen, det vet jag, från den europeiska allmänna opinionen som visat sig på ett omfattande sätt de senaste veckorna.

Talmannen.
Tack, herr Martin.
Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 12.00.

Talmannen.
Nästa punkt på föredragningslistan är frågestunden med frågor till rådet (B5-0088/2003).
Vi välkomnar rådets tjänstgörande ordförande, herr Yiannitsis.
Som ni märker är vi försenade, men vi är mindre försenade än andra gånger. Det kanske är ett gott tecken på att vårt arbete fungerar.
Vi skall behandla en rad frågor till rådet.

Talmannen.
Fråga nr 1 från Bart Staes (H-0133/03):

Angående: Kidnappning av Arjan Erkel, frivillig inom Läkare utan gränser
Arjan Erkel är frivillig inom Läkare utan gränser och chef för denna organisations delegation i Dagestan. Den 12 augusti 2002 kidnappades han i Machatjkala, Dagestans huvudstad. Sex månader senare har Läkare utan gränser ännu ingen information om hans säkerhet, hans uppehållsort och hans hälsotillstånd. Europaparlamentet har redan antagit en resolution i vilken Rysslands regering uppmanades att göra allt den kan för att se till att Erkel friges snarast möjligt.
Kan rådet upplysa mig om huruvida det redan tagit upp fallet Erkel i sina kontakter med de ryska myndigheterna, vilka resultat som eventuella överläggningar med de ryska myndigheterna redan hunnit ge och vilka åtgärder rådet kommer att vidta under de kommande veckorna och månaderna för att möjliggöra Erkels frigivning?

Yiannitsis
Herr talman! Rådet känner till kidnappningen av Erkel och har upprepade gånger uttryckt sin oro på olika nivåer. Rådet har även uttalat sig om kidnappningen av Erkel, den 31 januari i år. Frågan om Erkel togs upp av den grekiske ambassadören i Moskva under ett möte mellan honom och Tsizof, den ryske statssekreteraren för utrikesfrågor, den 14 januari. Denna fråga berördes även under de politiska direktörernas trojkamöte med Ryssland den 16 januari. De ryska myndigheterna uppmanades att göra allt de kan för att Erkel skall bli säkert frigiven. Samma begäran framställdes på nytt under ministertrojkans möte med Ryssland den 24 januari i Aten. Den ryska sidan lovade då att undersöka ärendet. Slutligen togs frågan åter upp av den grekiske ambassadören i Moskva under det nya mötet med Tsizof, den ryske statssekreteraren för utrikesfrågor, den 18 mars 2003, som svarade att efterforskningarna fortsätter och att de ryska myndigheterna gör allt de kan i denna fråga men för närvarande inte har upplysningar om Erkels öde. Rådet kommer att ta upp frågan om kidnappningen av Erkel under samarbetsrådets nästa möte med Ryssland den 14-15 april, det vill säga nästa vecka, i förhoppning om att han skall bli säkert frigiven.

Staes (Verts/ALE).
Herr talman! Jag tackar naturligtvis det grekiska ordförandeskapet för svaret, men jag måste ändå ge uttryck för min besvikelse. Det är ett standardsvar, ett kyligt svar. Det är ett svar som inte vittnar om något engagemang. Man talar, man meddelar, men når ingen framgång. Jag är ordförande för delegationen till den parlamentariska samarbetskommittén EU-Ryssland, och jag börjar känna till kulturen och de metoder som man måste hantera den här sortens problem med. Jag anser att en viss mån handlingskraft, att en viss mån engagemang, är passande här. Hundratusentals människor har undertecknat en petition som finns på en särskild webbplats för Läkare utan gränser. Hundratusentals européer vill att politikerna skall göra allt för att förmå ryssarna att konkret ta itu med den här frågan. I verkligheten hanterar våra ryska kolleger bara den här frågan som en kriminell fråga, som en vardagssak. Jag skulle därför vilja be det grekiska ordförandeskapet att visa mer engagemang i det här ärendet och att se till att något verkligen sker.

Yiannitsis
Jag skulle vilja förklara för ledamoten att vi allihop betraktar detta slags händelser, som kidnappningen av en människa som har rest dit för att erbjuda sina värdefulla tjänster, som vettlösa handlingar som vi måste göra allt vi kan för att finna lösningar på. Jag vore ledamoten tacksam om han, förutom sin kritik, även kunde föreslå oss konkreta åtgärder med vilka vi ytterligare skulle kunna främja detta gemensamma mål, som vi instämmer i fullständigt.

Talmannen.
Kära kolleger! Jag vill påminna er om en sak: den här frågestunden styrs av arbetsordningen, bilagan till denna samt rekommendationerna. I dessa rekommendationer, som har antagits av plenum, föreskrivs det att följdfrågorna skall vara kortfattade och att de skall vara formulerade som frågor och det föreslås att frågans längd bör begränsas till 30 sekunder.
Ni kommer, som alltid, att få en minut på er, men jag ber er att respektera att följdfrågornas längd inte får överstiga en minut och att ni respekterar parlamentets resolution.

Talmannen.
Fråga nr 2 från Mihail Papayannakis (H-0135/03):

Angående: Västra Balkan och Köpenhamnskriterierna
Vad anser rådet generellt om utsikterna till anslutningsförhandlingar med länderna på västra Balkan och om de politiska frågor som hör samman med tillämpande av Köpenhamnskriterierna i praktiken, särskilt säkerställandet av fri rörlighet och fri bosättning för personer och återkallande av rörelseinskränkningar för gamla och nya flyktingar från dessa länder eller grannländer? Har man redan gjort några prognoser eller förberedelser i syfte att underlätta dessa strategier, som ju kommer att bli absolut nödvändiga efter ett eventuellt EU-inträde för dessa länder?

Yiannitsis
Herr talman! Rådet instämmer i den vikt som ledamoten fäster vid flyktingars och fördrivna personers rätt att återvända till sitt hemland, som det betraktar som en grundläggande mänsklig rättighet.
Enligt artikel 49 i EU-fördraget får varje europeisk stat som respekterar de principer som anges i artikel 6.1 ansöka om att bli medlem av unionen. Det vill säga principer som principerna om frihet, demokrati och grundläggande friheter samt rättsstatsprincipen. Rådet påminner om att länderna i stabiliserings- och associeringsprocessen sedan Europeiska rådets möte i Feira är tänkbara kandidater till EU-medlemsskap. Kroatien lämnade för övrigt in en ansökan om medlemskap den 21 februari. Detta europeiska perspektiv bekräftades nyligen vid Europeiska rådets möte i Köpenhamn i december, där man även erinrade om de kriterier som Europeiska rådet fastställde i Köpenhamn 1993, varav några är politiska, vilka måste uppfyllas för att ett land skall kunna ansluta sig till Europeiska unionen.
Det är ännu för tidigt att börja tala om möjliga datum för att inleda anslutningsförhandlingar med länderna på västra Balkan. Under mellantiden förblir stabiliserings- och associeringsprocessen i brännpunkten för unionen när det gäller regionen. Det är ett långsiktigt tillvägagångssätt, vars syfte är att stödja reformer som är nödvändiga och som överensstämmer med Europeiska unionens linje. Den takt i vilken varje land klarar av processens olika stadier bestäms av dess ökande förmåga att fullgöra de skyldigheter som följer av en allt närmare associering med unionen och att uppfylla de villkor som fastställdes av rådet i april 1997.
Rådet undersöker varje år varje lands framsteg, och detta är ett instrument för att fatta beslut om förbindelsernas framtida utveckling. Den senaste undersökningen på rådsnivå gjordes den 13 maj 2002. Nästa undersökning är planerad till mitten av 2003 och kommer att erbjuda en möjlighet att utvärdera de framsteg som de olika länderna i stabiliserings- och associeringsprocessen har gjort sedan dess. Och jag skulle vilja säga att rådet också, den 22 juli 2002, har beslutat att Europeiska unionen vid samma tillfälle även skall bedöma de framsteg som kommer att ha gjorts när det gäller flyktingars och fördrivna personers återvändande. Denna fråga tas för övrigt med jämna mellanrum upp av unionen, alltefter behov, i samband med dess olika kontakter med länderna i regionen. Unionen förfogar i detta skede följaktligen över vissa medel som gör att den kan följa genomförandet av de strategier som ledamoten undrar över i sin fråga.

Papayannakis (GUE/NGL).
Herr talman! Det är naturligtvis självklart att alla dessa länder efter sitt inträde - men redan från och med nu, inför sitt inträde - är skyldiga att säkerställa den fria rörligheten och rätten till fri bosättning för personer. Det kommer därför inte längre att gå att tala om flyktingar mellan dessa länder - och naturligtvis inte heller mellan dessa länder och unionens 15 nuvarande medlemmar. Om det förhåller sig så, är det då rimligt att det fortfarande finns flyktingar av grekisk härkomst i vissa av dessa länder, som t.ex. i f.d. jugoslaviska republiken Makedonien, och att de inte får resa till Grekland? Det handlar om ett sorgligt arv från inbördeskriget. Sorgligt för oss alla. Men kriget slutade för 54 år sedan. En begäran om att de skall ges rätt att fritt resa in i Grekland stöds av ett stort antal människor i alla politiska läger, vilket jag även har kunnat konstatera personligen vid möten jag deltagit i Florina och på andra platser. Omfattas denna fråga av ert allmänna inlägg? Ämnar ni ta itu med problemet inom kort?

Yiannitsis
Det är en annan fråga. Grekisk lagstiftning tillämpas, och det finns följaktligen inte någon mer allmän fråga som står i samband med Europeiska unionens politik för västra Balkan.

Nogueira Román (Verts/ALE).
Herr talman! Jag vet inte om ni känner till att jag på en fråga som jag ställde till rådet och som skulle tas upp här i dag, fick ett meddelande från ordförandeskapet som sade att den var oacceptabel eftersom den tycktes göra en värdering eller en procès d'intention av den spanske regeringschefen Aznars ord.
Under en presskonferens med Blair hotade Aznar, som alla vet, Chile och Mexiko med att om de inte röstade för koalitionens ståndpunkt i säkerhetsrådet skulle utvecklingen av deras avtal med Europeiska unionen kunna försvåras från vissa länders sida.
Jag tror inte att detta är något hot utan det är helt enkelt Aznars verkliga tanke och avsikt. Därför ville man inte godkänna min fråga. Trots detta formulerade jag om den. Vet talmannen om jag får lägga fram den i dag? Och hur som helst, herr talman, skulle jag vilja fråga om man har analyserat dagens frågor för att se om det finns andra värderingar? Det finns det nämligen. Och alla är legitima. Jag kan inte förstå av vilket skäl man låter ordföranden förkasta min fråga, för när jag talade om Aznar gjorde jag det givetvis på ett objektivt sätt. Detta var ju Aznars tydliga avsikt när han hotade Chile och Mexiko, länder som för övrigt är spansktalande vilket gör situationen ännu mer oacceptabel.
Jag vill fråga, herr talman, om jag kommer att tillåtas ställa frågan och hur som helst om man har analyserat övriga frågor för att se om de gjort sig skyldiga till en liknande synd.

Talmannen.
Jag skulle ha uppskattat om ni hade följt föredragningslistan och att ni hade kommenterat detta när vi kom fram till frågan, inte när ni finner det lämpligt.
Värderade kollega, herr Nogueira! Ni har informerats om att parlamentets talman i kraft av sina befogenheter och i enlighet med arbetsordningen - ni meddelades om detta i morse - och vi två har redan diskuterat det utanför kammaren - har förklarat att er fråga nr 13 inte är tillåtlig, eftersom den innehåller påståenden eller omdömen, vilka jag inte tänker gå in på.
Tänk er till exempel att ni är en finländsk ledamot och jag är en tysk ledamot, för att inte komma in på en fråga som diskuteras i Spanien. Jag talar enbart om arbetsordningen.
Eftersom ni frågar om min åsikt, måste jag säga er att jag, efter att ha läst talmannens meddelande och er fråga, instämmer i talmannens åsikt. Jag vet att även talmannens kontor har kontaktat er och sagt att er fråga kommer att tas upp om ni formulerar om den och lägger fram den till nästa månads frågestund. Detta under förutsättning att de regler som vi har kommit överens om följs, och ursäkta mig, men jag kommer inte att gå in på frågor som andra ledamöter ställer, eftersom det inte är min uppgift, och jag tänker absolut inte gå in på frågan om de har ?syndat?.
Min uppgift är endast att leda debatten, och jag har ingen skyldighet att fastställa vad som är ?syndigt? eller inkorrekt beteende, absolut inte. Jag sätter stort värde på ert arbete, men i dag har er fråga förklarats vara otillåtlig.
Vi har ännu en ordningsfråga från herr Staes, som har ordet.

Staes (Verts/ALE).
Herr talman! Jag vill ursäkta mig för att jag inte var tillräckligt kortfattad alldeles nyss, och tydligen inte helt följde reglerna. Jag ber om ursäkt för detta. Rådsordföranden ställde nyss en fråga till mig. Han sade: ni uttalar ett värdeomdöme, och jag skulle egentligen vilja fråga er, herr Staes, vad vi kan göra i praktiken? Får jag fråga rådets ordförande om han eller hans företrädare skulle vara beredd att ta emot mig och en toppdelegation från Läkare utan gränser, så att vi kan klargöra vad som konkret skulle kunna ske i avvaktan på mötet den 14-15 april eller eventuellt andra möten med ryssarna? Om vi får ett svar på detta har jag varit koncis, och då har jag fått ett tillfredsställande svar på min fråga.

Talmannen.
Rådets tjänstgörande ordförande kan, om han finner det lämpligt, besvara er fråga direkt och personligen vid slutet på frågestunden, men vi har ordningsföljd för frågorna, vi har bestämmelser som vi måste följa, och jag ber er alla att respektera detta.
Det här är inte en vanlig debatt. Det är en frågestund och frågorna skall ställas i en viss ordning. Jag ber er att respektera detta, annars kan det hända att andra kolleger inte får möjlighet att ställa sina frågor, eftersom vi har använt tiden till annat.

Talmannen.
Fråga nr 3 från Alexandros Alavanos (H-0136/03):

Angående: Olaglig häktning av grekisk medborgare på flygplatsen i Amsterdam
Themistoklis Koltsidopoulos, grekisk medborgare och studerande vid universitetet i Pireus, var på väg till Skottland med KLM via Amsterdam. Då han som transitpassagerare skulle byta flyg på Schiphol-flygplatsen i Amsterdam häktades han, helt olagligt, eftersom han var så mörk och med den konstruerade förevändningen att hans pass och körkort var förfalskade. En annan grekisk medborgare, som också var väldigt mörk, förklarades häktad samtidigt, trots att han kunde visa upp en mängd personliga dokument som visade hur obefogade anklagelserna var. Under anhållelsen av Koltsidopoulos vägrades denne rätt att kommunicera med grekiska myndigheter och inte heller fick han kontakta sina anhöriga för att meddela dem om vad som hade hänt. Under de över tio timmar som han var anhållen blev han tvungen att med egna pengar betala både sin mat och ur egen ficka nödgades han också betala sitt återvändande till Grekland. Han fick inte tillbaka sina beslagtagna personhandlingar (körkort, grekiskt pass, studentkort osv.).
Jag vill - med hänvisning till artikel 18 i fördraget, och med anledning av att de nederländska myndigheterna på flygplatsen i Amsterdam väldigt ofta ställer till med sådana här incidenter riktade mot grekiska medborgare som sedan anmäler dessa händelser för de grekiska myndigheterna som utfärdar pass - fråga rådet vilka åtgärder det tänker vidta för att hindra att de nederländska myndigheterna på det här sättet använder sina ?rättigheter? på fel sätt så att de drabbar europeiska medborgare? Vilka försvarsmöjligheter har ovannämnda medborgare i praktiken och var kan han begära ersättning för sveda och värk samt för den ekonomiska förlust som på det här sättet drabbat honom?

Yiannitsis
Herr talman! Jag skulle vilja upplysa ledamoten om att rådet inte kommenterar enstaka fall som gäller medlemsstaternas utövande av sina befogenheter för att upprätthålla lag och ordning och att detta är gammal praxis inom rådet.

Alavanos (GUE/NGL).
Herr rådsordförande! Nej, jag är inte alls nöjd med svaret. Det gäller inte lag och ordning. Det gäller fri rörlighet. Myndigheterna på Amsterdams flygplats har en envis benägenhet att tillgripa tvångsåtgärder mot alla greker som inte har blonderat håret och som inte bär färgade linser, för att få blå ögon, att hålla dem i avdelningen för falska pass osv. samt att sända dem tillbaka. Jag har här skrivelsen från det kungliga gendarmeriet vid Schiphol, Amsterdams flygplats, som efter två och en halv månad ber om ursäkt, för på samma flygplan fann de två personer som, efter vad som påstås, hade förfalskat passen. Om rådets tjänstgörande ordförande kontaktar de grekiska länsstyrelserna kommer han att upptäcka att de nederländska myndigheterna gör detta systematiskt, och jag ber om ett ingripande, med tanke på att det gäller den fria rörligheten för personer inom Europeiska unionen.

Yiannitsis
Jag svarar som grekisk biträdande utrikesminister. Vi kommer att undersöka saken, och om det är som ni säger, kommer vi självfallet att se vad vi kan göra. Men jag gör detta uttalande i min nationella egenskap och inte i egenskap av rådets tjänstgörande ordförande.

Talmannen.
Fråga nr 4 från Bernd Posselt (H-0138/03):

Angående: Kroatiens EU-medlemsskap
Vad anser rådets ordförandeskap om Kroatiens planer på att bli medlem i EU och vilka är de följande stegen i denna fråga?

Yiannitsis
Herr talman! Den 21 februari, under sitt besök i Aten, lämnade den kroatiske premiärministern in en ansökan om EU-medlemskap för sitt lands räkning. Det grekiska ordförandeskapet har planerat diskussionen om den kroatiska ansökan till rådets (allmänna frågor) möte i april och sörjt för dess överlämnande till kommissionen, efter att först noggrant ha undersökt frågans rättsliga parametrar och naturligtvis diskuterat med sina partner. Frågan diskuteras i dag i Coreper, och som jag sade emotser vi nästa veckas diskussion i rådet. På grundval bland annat av yttrandet från kommissionen, som vi hoppas kommer att yttra sig förhållandevis snart, kommer rådet att undersöka i vilken utsträckning Kroatien uppfyller de politiska Köpenhamnskriterierna samt följaktligen landets möjligheter att inleda anslutningsprocessen.

Posselt (PPE-DE).
Herr talman! Herr minister, tack så mycket för ert svar. Jag vill ställa en tilläggsfråga: anser ni att det är möjligt att Kroatien skulle kunna komma med redan vid nästa utvidgningsrunda? Naturligtvis inte nu, men nästa runda är planerad till 2007. Anser ni att det är tänkbart att Kroatien kommer att höra till denna runda, och kommer ni att föreslå det i rådet? Personligen anser jag att Kroatien uppfyller kriterierna åtminstone lika bra som flera av de länder som vi i dag har antagit.

Yiannitsis
Grekland som land stöder Kroatiens kandidatur. Det är i denna stund väldigt tidigt för mig att som rådets tjänstgörande ordförande uttala mig om huruvida förhandlingarna, som vi inte ens vet när de kan inledas eftersom vi måste invänta Europeiska kommissionens yttrande, kommer att kunna leda till att Kroatien kan bli medlem den 1 januari 2007. Man kan ha vilken uppfattning man vill och betrakta allting som möjligt, men jag tror inte att det i denna stund skulle tjäna något syfte eller att det skulle vara tillrådligt att jag svarade på om det är möjligt eller inte. Naturligtvis är det möjligt, men ingen vet om det verkligen kan ske enligt denna tidsplan. Och som vi mycket väl vet är anslutningsförhandlingarna med ett land vanligtvis tidskrävande. De drar ut väldigt mycket på tiden och kräver samråd och förhandlingar om väldigt många frågor, och tiden för att slutföra dem är väldigt ofta mycket längre än den tid man inledningsvis trodde skulle behövas.

Talmannen.
Eftersom de behandlar samma ämne, kommer fråga nr 5-12 att tas upp tillsammans. Fråga nr 5 från Francisca Sauquillo Pérez del Arco (H-0142/03):

Angående: Humanitärt bistånd till den västsahariska befolkningen
Enligt den senaste rapporten från FN:s generalsekreterare ges inte tillräckligt mycket livsmedelsbistånd till den västsahariska befolkningen, och enligt Europeiska kommissionen betraktas Västsaharakonflikten som en av de sk. bortglömda konflikterna som EU bör ägna särskild uppmärksamhet, då befolkningen erhåller humanitärt bistånd från Europeiska gemenskapens kontor för humanitärt bistånd. Kommissionen planerar dock att minska det livsmedelsbistånd som administreras genom ett konsortium av frivilligorganisationer.
Har rådet för avsikt att stödja bibehållandet av det europeiska livsmedelsbiståndet till den västsahariska befolkningen? Hör en lösning av Västsaharakonflikten och biståndet till landets befolkning till det grekiska ordförandeskapets prioriteringar för utrikespolitiken?  Fråga nr 6 från Miquel Mayol i Raynal (H-0145/03):

Angående: Situationen för de mänskliga rättigheterna i Västsahara
De europeiska frivilligorganisationernas rapporter om situationen för de mänskliga rättigheterna i Västsahara visar på de systematiska kränkningar av internationell humanitär rätt som Marocko inledde redan i början av november 1975, innan Spanien definitivt drog sig tillbaka från Västsahara i februari 1976. Alla försvinnanden i Västsahara har därför ännu inte kartlagts.
Har rådet underrättats om de kränkningar av de mänskliga rättigheterna som riktas mot västsaharierna i de områden som kontrolleras av den marockanska armén, framför allt gentemot de västsahariska politiska fångarna i det så kallade svarta fängelset i El Aaiún?
Vilka åtgärder är rådet berett att vidta för att garantera skyddet av de mänskliga rättigheterna i detta icke självständiga område?  Fråga nr 7 från Laura González Álvarez (H-0156/03):

Angående: Konflikten i Västsahara
Konflikten i Västsahara är, efter Cypern och Palestina, den äldsta av de konflikter FN inte lyckats finna någon lösning på, och dessutom den sista stora avkoloniseringsprocessen.
Den 30 juli 2002 antog FN:s säkerhetsråd enhälligt resolution 1429 om Västsahara. I denna resolution betonas lämpligheten hos FN:s fredsplan som en demokratisk, fredlig och varaktig lösning på konflikten. Den internationella rätten kräver en rättvis folkomröstning, som borde ha genomförts redan 1992.
Mot bakgrund av denna resolution och samtliga FN:s tidigare resolutioner om konflikten, samt Marockos tydliga förhalande av de överklaganden som skall ske innan folkomröstningen, vill jag ställa följande fråga till rådet: Vilka åtgärder diskuteras i rådet beträffande den politiska dialogen med Marocko i syfte att folkomröstningen omgående skall kunna genomföras med internationella garantier?  Fråga nr 8 från Carlos Carnero González (H-0186/03):

Angående: Den nya versionen av Baker-planen för Västsahara
Enligt den nya versionen av James Bakers plan för att finna en lösning på konflikten i Västsahara, som nyligen lades fram inför de olika parterna, skall val äga rum inom ett år och en folkomröstning om självständighet senast fem år efter det att parterna undertecknat avtalet. I planen föreslås två olika röstlängder för de båda valen. Beträffande det första valet accepterar man den röstlängd som upprättats av FN inför folkomröstningen om självständighet, men för det slutgiltiga valet planeras en modifierad röstlängd, som även inkluderar de marockanska kolonister som inte accepterats av Minurso under deras mer än tioåriga arbete med att identifiera de röstberättigade. Vad anser rådet om Bakers förslag? Vilka åtgärder anser rådet vara lämpliga för att den röstlängd som upprättats av FN skall respekteras?  Fråga nr 9 från Yasmine Boudjenah (H-0191/03):

Angående: Västsahara
Jag är förvånad och bekymrad över den partiska hållning som ordförandeskapet har uttryckt när det gäller Västsahara och över att det ingenstans hänvisar till det sahariska folkets rätt till en fri, rättfärdig och opartisk folkomröstning om självbestämmande i enlighet med FN:s fredsplan. Jag vill därför fråga rådet om det ämnar göra en framställning till Marocko för att utverka att de sahariska fångarna friges?
Ämnar rådet agera inför de trakasserier och uppsägningar som drabbat de sahariska företrädarna för olika frivilligorganisationer sedan de gått med på att frågas ut av Europaparlamentets ad hoc-delegation i februari 2002?
Ämnar rådet uttala sig mot den dom på tio års fängelse mot Salec Bazaid, Moussamih Baba och Bourhil Mohamed Lamine som meddelades den 12 mars 2003?  Fråga nr 10 från Pedro Marset Campos (H-0192/03):

Angående: Västsahara
I mitten av januari 2003 gjorde de personer som sänts till Västsahara på uppdrag av FN:s generalsekreterare en resa i länderna i regionen för att lägga fram ett förslag till lösning av konflikten för parterna.
Har rådet hållit kontakt med FN:s särskilda sändebud James Baker? Vilken är rådets uppfattning när det gäller de förslag om Västsahara som generalsekreterarens utsända framfört? Anser rådet att detta förslag till lösning av konflikten kan förbigå sahariernas oavvisliga rätt till självbestämmande?  Fråga nr 11 från Margot Keßler (H-0196/03):

Angående: Västsahara - mänskliga rättigheter
Den 5 mars 2003 offentliggjorde det grekiska ordförandeskapet ett uttalande i vilket EU välkomnar att Polisario Front den 26 februari släppte 100 marockanska krigsfångar fria. Ordförandeskapet förklarade att frisläppandet av dessa fångar kan bidra till att främja dialogen och förtroendet mellan de berörda parterna samt krävde att alla krigsfångar släpps fria omedelbart.
Vad anser ordförandeskapet om domen mot de tre personerna från Västsahara, Salek Bazaid, medlem av forumet för sanning och rättvisa, Moussamih Baba och Bourhil Mohamed Lamine, vilka den 12 mars i El Aaiún dömdes till tio års fängelse i en orättvis rättegång och efter att ha utsatts för omänsklig behandling sedan de gripits?  Fråga nr 12 från Carlos Bautista Ojeda (H-0213/03):

Angående: Exploatering av naturresurser i Västsahara
Naturresurserna i Västsahara kräver särskilt skydd på grund av den konfliktsituation som området befinner sig i sedan mer än 25 år. I sina slutsatser om Marockos oljeutvinning i Sahara fastslog FN:s rättsliga enhet den 29 januari 2002 (dokument S/2002/161) att denna verksamhet bör upphöra. Den norska regeringen har ifrågasatt lagenligheten i det norska bolaget TGS-Nopecs aktiviteter som ingår i den verksamhet som leds av Marocko vid kontinentalsockeln i Västsahara, eftersom de skadar det sahariska folkets oavvisliga rätt till naturresurserna i området (uttalanden av den norska vice utrikesministern Vidar Helgesen).
Vilken är rådets uppfattning beträffande de olje- och gruvbolag från EU-länderna som verkar utan internationellt rättsligt stöd i Västsahara som är ockuperat av Marocko? Ämnar rådet vidta någon särskild åtgärd i denna fråga?

Yiannitsis
Herr talman! Rådet följer Västsaharafrågan uppmärksamt och kontinuerligt. Europeiska unionen vill se en fredlig lösning på konflikten så snabbt som möjligt. Unionen stöder också, av den anledningen, fullständigt de ansträngningar som FN och i synnerhet FN:s generalsekreterares personliga sändebud James Baker gör att finna en varaktig lösning som präglas av full respekt för folkrätten.
Den 16 januari 2003 lade Baker fram ett förslag till en politisk lösning på konflikten, ett förslag som garanterar självbestämmande i enlighet med säkerhetsrådets resolution 1429 av den 30 juli 2002. Han överlämnade förslaget till de inblandade parterna och till grannländerna i samband med ett besök till regionen den 14-17 januari 2003. Därefter förlängdes uppdraget för FN:s delegation till folkomröstningen i Västsahara två gånger. Först till den 31 mars, sedan till den 31 maj, i syfte att ge de inblandade parterna tillräckligt med tid att undersöka förslaget och att formulera sina svar. Vid sina kontakter med företrädare för parterna har rådets ordförandeskap, bland annat nyligen under associeringsrådets möte med Marocko i februari, enträget uppmanat dem att undersöka Bakers förslag med en positiv grundinställning.
Såsom framhålls i rapporten från FN:s generalsekreterare av den 16 januari har FN och säkerhetsrådet under de senaste 20 åren gjort aktiva ansträngningar för att hjälpa de inblandade parterna att finna en lösning på konflikten. Alla tänkbara lösningar har framlagts för de inblandade parterna. Det är nu helt enkelt upp till dem att uppvisa den nödvändiga politiska klokheten och att utnyttja detta nya tillfälle att göra framtiden ljusare för befolkningen i Västsahara.
Den senaste tidens meddelanden om de intensifierade kontakterna mellan Marocko och Algeriet, liksom de två sidornas uttalade vilja att diskutera alla frågor, även den om Västsahara, utgör en källa till hopp. Mot bakgrund av att diskussionerna om ett slutligt avgörande av Västsaharafrågan förs inom ramen för FN och i dag är inne i ett kritiskt skede, anser rådet att det inte är tillrådligt att ta ställning i frågan om exploateringen av naturresurserna i Västsahara.
Oberoende av konfliktens politiska lösning utgör frågan om de mänskliga rättigheterna ett inslag av grundläggande betydelse för unionen och en källa till ständig oro för denna. Samtidigt som Europeiska unionen försöker hålla isär konfliktens humanitära dimension och dess politiska dimension, i den mån detta är möjligt, har den alltid uppmanat de inblandade parterna att vidta åtgärder av humanitär karaktär, för att göra det lättare att återställa förtroendet mellan människorna och de berörda befolkningarna. Unionen har gjort upprepade påpekanden för de inblandade parterna om detta. Dessa ansträngningar ledde än en gång till resultat i och med frisläppandet av 100 marockanska krigsfångar den 26 februari av Polisario. Europeiska unionen har uttryckt sin tillfredsställelse över detta faktum. Mot bakgrund av att omkring 1 160 krigsfångar fortfarande sitter fängslade, har unionen likväl understrukit att denna gest inte är tillräcklig, men frisläppandet utgör ett steg som även kan främja dialogen och öka förtroendet mellan sidorna.
De humanitära frågor som står i samband med konflikten i Västsahara, däribland den om de försvunna personerna, tas även regelbundet upp inom ramen för den politiska dialog som unionen för som ett led i de associeringsavtal som den slutit med sina partner i södra Medelhavet. Under associeringsrådets senaste möte med Marocko, den 24 februari i Bryssel, underströk rådet bland annat behovet av att de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna respekteras i Västsahara. Det vädjade även om ett fortsatt samarbete med Internationella rödakorskommittén för att undersöka frågan om de försvunna saharierna. Rådet fäste också upprepade gånger uppmärksamheten på FN:s säkerhetsråds resolution 1359, i vilken de inblandade parterna kraftfullt uppmanas att gå till botten med frågan om de försvunna personerna och att följa internationell humanitär rätt.
Rådet har inga upplysningar när det gäller det svarta fängelset i El Aaiún, och inte heller tillräckliga uppgifter för att uttala sig om de verkliga omständigheterna kring fängslandet av och domen mot saharierna. Unionen är, genom Europeiska gemenskapens kontor för humanitärt bistånd, den viktigaste givaren av humanitärt bistånd till den sahariska befolkningen. För fler upplysningar om den exakta storleken på det bistånd som ges av unionen ombeds parlamentets ledamöter vända sig till kommissionen.

Sauquillo Pérez del Arco (PSE).
Herr rådsordförande! Jag tackar er för ert svar, men min fråga, nr 5, var mycket konkret. Som ni vet lever den västsahariska befolkningen nästan uteslutande av det bistånd som Europeiska unionen ger via Europeiska gemenskapens kontor för humanitärt bistånd. Min fråga var om rådet har för avsikt att stödja bibehållandet av det humanitära biståndet till den västsahariska befolkningen under den tid som den process som ni talade om varar.

Yiannitsis
Jag förstår inte varför ledamoten tror att rådet kommer att ändra sin politik för det humanitära biståndet. Vi kommer att stödja det humanitära biståndet i enlighet med de förslag som kommer från Europeiska kommissionen. Och frågan är vilka avsikter Europeiska unionen har, inte vilka avsikter rådet har. Sambandet mellan orsak och verkan, den logiska följden, är i alla händelser en annan än den enligt vilken följdfrågan har ställts.

González Álvarez (GUE/NGL).
Herr talman, herr tjänstgörande rådsordförande! Jag förstår att det är många frågor om samma ämne, men de skiljer sig åt. När vi anser att en fråga har kört fast i de europeiska institutionerna brukar vi göra vad vi gör i dag för att försöka få klarhet i saken.
I min fråga påminner jag om att Förenta nationernas planer för en rättvis folkomröstning för Västsahara är i kraft och ni svarade att rådet under det möte som hölls mellan Medelhavsländerna, Marocko och de associerade länderna uppmanade att de mänskliga rättigheterna skall respekteras.
Herr tjänstgörande rådsordförande! Jag tycker inte att det är tillräckligt. Om västsaharierna - som ni mycket riktigt har påpekat - har släppt 100 marockaner fria, och marockanerna å sin sida har gripit tre västsaharier och behandlat dem mycket illa, räcker det inte med uppmaningar, det är nödvändigt att utöva påtryckningar - och vi kan göra det, eftersom vi har ett associeringsavtal och handelsförbindelser med Marocko - för att de mänskliga rättigheterna skall respekteras och precis som västsaharierna friger marockanska fångar, bör marockanerna frige västsahariska fångar. Vi måste utöva mer kraftfulla påtryckningar.

Talmannen.
Det är ingen följdfråga, men herr Yiannitsis kan hur som helst välja att svara på frågan eller tillägga något, om han finner det lämpligt.

Yiannitsis
Herr talman! Det är uppenbart att det inte rör sig om en fråga och självklart att rådet är angeläget om att utöva påtryckningar på bägge sidor. Det jag har sagt om den humanitära hanteringen av dessa situationer gäller i exakt lika hög grad för bägge sidor. Och trycket riktas mot bägge sidor, även mot Marocko, som ledamoten har talat om. Jag ser följaktligen ingen meningsskiljaktighet på denna punkt.

Carnero González (PSE).
Herr talman! Baker har mycket riktigt gjort några ändringar i sin ursprungliga fredsplan. Enligt min åsikt är det viktigt att rådet inte ser planen som oföränderlig, utan att det försöker agera för att se till att planen anpassas till Förenta nationernas resolutioner, där det fastställs att en folkomröstning om självbestämmande för Västsahara skall hållas.
Jag frågar er än en gång: Finns konflikten i Västsahara nu officiellt med på rådets utrikespolitiska dagordning? Om så är fallet, på vilka nivåer? Vidtar den höge representanten för den gemensamma säkerhets- och utrikespolitiken några åtgärder? Är det rådets ordförandeskap som hanterar frågan? Vet rådet om kommissionen genomför några åtgärder? Känner rådet till att kungariket Marocko har förhindrat en delegation som, vid ett sammanträde med Förenta nationernas kommission för mänskliga rättigheter i Genève skulle vittna om kränkningarna mot de mänskliga rättigheterna i Västsahara, att resa ut ur landet? Vad anser rådet i så fall om detta?

Yiannitsis
Herr talman! Om Marocko har stoppat någon delegations resa till Genève, det vet jag inte. Jag undviker även att svara på vilka initiativ Solana har för avsikt att ta för att åter föra upp denna fråga på rådets dagordning. Frågan intresserar naturligtvis rådet, men exakt när den kommer att hamna eller inte hamna på dagordningen, det kan jag i denna stund inte svara på.

Boudjenah (GUE/NGL).
Herr rådsordförande! Jag vill tacka er för era svar, särskilt det som gäller självbestämmandet för folket i Sahara, som äntligen tagits upp trots att jag ställde en fråga i ärendet vid den förra sammanträdesperioden. I min senaste skriftliga fråga oroade jag mig starkt över att rådet inte tog upp denna punkt igen.
Däremot oroar fortsättningen på ert allmänna svar mig lite grann, eftersom ni bland annat säger att det åligger de närvarande parterna att visa prov på klokhet. Var finns respekten för den internationella legitimiteten i denna ståndpunkt? Är det inte snarare Europeiska unionens uppgift att spela en viktig roll, bland annat gentemot sina partner; jag tänker särskilt på Marocko som vi undertecknat ett associeringsavtal med. Enligt min uppfattning skulle det vara klokt om Europeiska unionen förde en öppen och kritisk dialog med vår partner. Associeringsavtalet som vi undertecknat med Marocko omfattar en mycket exakt artikel 2 när det gäller respekten för mänskliga rättigheter i Västsahara.
Jag ville bara upprepa min två exakta frågor. Räknar rådet med att reagera på de trakasseriåtgärder, bland annat de uppsägningar som skett av flera företrädare för icke-statliga organisationer i Sahara, vilka träffade en ad hoc-delegation från Europaparlamentet för mer än ett år sedan? Räknar parlamentet med att vända sig emot domen på 10 års fängelse som föll i mars mot tre invånare i Sahara? Hör inte dessa frågor till respekten för de mänskliga rättigheterna och artikel 2 i associeringsavtalet med Marocko?

Yiannitsis
Mitt svar, som jag anser måste ha varit tydligt, är att rådet - naturligtvis även inom ramen för associeringsavtalet med Marocko - uttömmer alla möjligheter för att såväl främja respekten för de mänskliga rättigheterna och en lösning av denna svåra fråga som fördöma företeelser liknande dem Europaledamoten och andra av hennes kolleger har nämnt, på varje tänkbart sätt och med de verktyg som står till dess förfogande. Jag kan följaktligen bara upprepa det jag redan har konstaterat och sagt om rådets politik. Rådet gör allt det kan och kommer att fortsätta längs samma linje i syfte att motverka dessa företeelser, antingen det handlar om Västsahara eller någon annan plats i världen.
Låt mig påminna om att vi sannolikt är den enda internationella aktören på global nivå som med sådan ihärdighet, och med de knappa resurser vi förfogar över, försöker grundlägga, befästa och säkerställa de mänskliga rättigheterna och friheterna.

Marset Campos (GUE/NGL).
Jag tackar för de upplysningar som den tjänstgörande ordföranden har gett oss, men det finns en fråga som inte har klargjorts.
Den modell som Förenta staterna har följt när det gäller Palestina är inte effektiv. Det blodiga pris som Östtimor fick betala tyder på att något liknande kan ske i Västsahara. Är det inte Europeiska unionens skyldighet att undvika konflikter och kriser? Anser ni inte att rådet bör ta tag i den här frågan politiskt, tillsammans med Förenta nationerna, snarare än att gömma sig bakom frågor som - enligt min åsikt - är närmast tekniska?

Yiannitsis
Att ta itu med frågor som den vi diskuterar hör till rådets uppgifter. Och jag skulle verkligen vilja be Europaparlamentarikern ta hänsyn till att det är lätt för oss att säga att de ramar och verktyg som rådet förfogar över bör överskridas på det ena eller andra sättet, men att det har förts väldigt många diskussioner - även i dag - i denna kammare som visar att Europeiska unionen inte är någon supermakt, att den inte är någon aktör som kan ingripa hur som helst, var som helst för att påtvinga andra sina åsikter och värderingar. Vad den kan göra är följaktligen att verka inom ramen för sin förmåga och att sträva efter att stärka sin ställning på den internationella arenan, så att dess närvaro kan bli mer påtaglig och dess inflytande större i frågor som intresserar den.

Keßler (PSE).
Herr talman! Jag tackar för svaret, men jag vill fråga er kort och koncist: är ni beredd att se till, är ni beredd att intervenera så att de 13 personer - delegationen med människorättsaktivisterna, som har fråntagits sina pass i Casablanca - får tillbaka sina pass och kan bege sig till Genève och det 59:e sammanträdet med Europakonventionen till skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna? I delegationen befinner sig en pristagare - Mohammed Dadash, som har suttit 19 år i fängelse - som har fått ett människorättspris från ?Ravdo Foundation? i Norge.

Yiannitsis
Jag kommer att undersöka frågan. Det är inte en fråga för mig personligen om jag är beredd att ingripa personligen. Vi kommer att undersöka frågan, och om rådet kan göra något i den riktningen, kommer vi se till att det gör det. Jag skulle vilja säga att jag kommer från ett land som har egna erfarenhet av detta slags företeelser och att vi, på det personliga planet, är mycket känsliga för liknande situationer. Vi är dock inte här i en personlig egenskap, utan i egenskap av rådets ordförandeskap, och bör således respektera rådets gemensamma åsikt och gemensamma ståndpunkt och verka inom ramen för dem.

Bautista Ojeda (Verts/ALE).
Herr talman, herr Yiannitsis, tjänstgörande rådsordförande! Har ni lagt märke till var de ledamöter som ställer frågorna till er sitter någonstans?
Har rådet föreslagit något slags kontroll över de europeiska multinationella företagen, närmare bestämt oljebolagen, för att undvika att Västsaharas naturresurser exploateras under den tid som självbestämmandeprocessen varar, vid sidan av, naturligtvis, Förenta nationernas rättsliga enhets slutsatser om den här frågan? Vilka garantier kan rådet ge det västsahariska folket för att vi inte kommer att tillåta att deras naturresurser, med vårt tysta medgivande, exploateras av multinationella företag från Europeiska unionen under den tid som självbestämmandeprocessen varar?

Yiannitsis
Jag skulle vilja be ledamoten visa mig hur han kan tala i sin mikrofon och samtidigt titta på någon som befinner sig bakom honom.

Rübig (PPE-DE).
Herr talman, herr rådsordförande! På sista tiden har det i ökad utsträckning dykt upp rapporter om att européer försvinner mellan Algeriet och Tunisien. Nu är det fyra schweizare, åtta österrikare, en holländare, en svensk och 15 tyskar. Känner ni till denna händelse, och har rådet för avsikt att inleda en gemensam åtgärd för att befria eller finna dessa medborgare?

Yiannitsis
Det är något jag inte känner till, och jag undviker att föregripa rådets svar.

Bautista Ojeda (Verts/ALE).
Herr talman, herr tjänstgörande rådsordförande! Jag vet inte om ni tog illa upp över min ironi, hur som helst så ber jag om ursäkt, det var en liten lustighet.
Jag ber er vänligen att besvara min fråga. Vilka garantier kan rådet ge det västsahariska folket, för att våra multinationella bolag inte kommer att exploatera deras grundläggande naturresurser medan självbestämmandeprocessen varar?
Jag upprepar mina ursäkter om ni har känt er förolämpad, men jag förstod inte ert svar.

Talmannen.
Ibland kan innebörden av vad man säger variera mellan ett språk och ett annat. Herr Yiannitsis kan svara om han så önskar.

Yiannitsis
Jag vet inte om det rör sig om något missförstånd; om så är fallet, ber jag så mycket om ursäkt. Som jag förstod tolkningen anmärkte ledamoten mot att jag, när jag talar i mikrofonen, inte tittar på den frågeställare till vilken jag riktar mitt svar. Det beror helt enkelt på att jag inte kan se frågeställaren, när han eller hon befinner sig där borta. Jag ber så mycket om ursäkt. Det var så jag förstod tolkningen.
När det gäller frågan om exploateringen av fyndigheter och naturresurser anser rådet inte, just på grund av att detta skede är ett mycket känsligt skede och ett skede av förhandlingar, att det skulle vara tillrådligt att vidta sådana åtgärder.

Talmannen.
Vi går nu över till nästa fråga, som inte är nr 13. Fråga nr 13 har, som ni har fått information om, förklarats otillåtlig i enlighet med arbetsordningen.

Talmannen.
Fråga nr 14 från Eurig Wyn (H-0146/03):

Angående: Västsahara och FN:s havsrättskonvention
Västsahara är ett icke självstyrande område där Marocko enligt FN inte har några administrativa befogenheter eftersom Spanien i Madridfördraget inte unilateralt kunde tilldela området självständighetsstatus. 
Vid fördragets undertecknande hade inte Spanien utvidgat jurisdiktionen över de västsahariska vattnen till 200 sjömil. Enligt internationell rätt och FN:s havsrättskonvention kan inte Marocko i egenskap av ?ockuperande? land utvidga jurisdiktionen över dessa vatten eller införliva dessa västsahariska fiskevatten i sin exklusiva ekonomiska zon. 
Vilken uppfattning har rådet i denna fråga och hur kommer man att försöka påverka Marocko så att landet respekterar havsrättskonventionen?

Yiannitsis
I ett uttalande om Europeiska gemenskapens behörighet i frågor som regleras av Förenta nationernas havsrättskonvention av den 10 december 1982 och avtalet av den 28 juni 1994 om genomförandet av del XI i denna konvention fastställs en förteckning över de frågor i vilka gemenskapen har exklusiv behörighet eller delad behörighet med sina medlemsstater. Att avgöra gränserna för territorialvatten eller exklusiva ekonomiska zoner finns inte med i förteckningen över de frågor i vilka gemenskapen är behörig.
När det gäller de frågor som tas upp i frågans motivering och som gäller Västsaharas status enligt internationell rätt, påminner rådet om att FN ägnar sig åt dem, som internationell organisation som deltar i sökandet efter en lösning på konflikten i Västsahara, under iakttagande av de regler som följer av havsrätten. De frågor som ställts ligger följaktligen inte under rådets behörighet, utan under till Konungariket Spaniens, Konungariket Marockos och Förenta nationernas jurisdiktion.

Wyn (Verts/ALE).
Jag skulle vilja veta om Europeiska unionen mot bakgrund av den information man har framfört till oss kan göra påpekanden för Förenta nationerna för att åtminstone på ett konstruktivt sätt besvara frågan om de sahariska folkens framtida ställning. Sedan 1960-talet har de utlovat en folkomröstning och det har förekommit överläggningar och ett dödläge som innebär en mycket svår situation för det stora antal personer som lever i flyktingläger.
Kunde man tänka sig att Europeiska unionen genom er, herr talman, kan göra påpekanden för Förenta nationerna, kanske till och med skriftligen, för att framföra vår oro över denna mycket viktiga fråga?

Yiannitsis
I fråga om detta bör jag säga att det krävs överläggningar med rådet för att jag skall kunna svara på om rådet är berett att sända en sådan skrivelse, i egenskap av observatör, till Förenta nationerna, i syfte att bidra i den riktningen.

Talmannen.
Fråga nr 15 från María Izquierdo Rojo (H-0157/03):

Angående: Förebyggande av sexuella trakasserier inom försvaret
Vore det inte lämpligt att bestämmelserna om förebyggande av sexuella trakasserier inom försvaret samordnas och utvidgas, särskilt de bestämmelser som gett goda resultat i vissa andra medlemsstater, mot bakgrund av den nuvarande situationen? Känner rådet till att efter det att en kvinnlig värnpliktig, Quinoa, våldtagits och utsatts för övergrepp från sin överordnade 2000 skickades hon hem med besked om att hon ?befriats? från sin tjänst och utan att erhålla någon ersättning för den skada hon lidit? Känner rådet till att det i Spanien, där det finns 9,3 procent kvinnor i försvaret, ännu inte har inrättats någon kommitté för samordning och rådgivning när det gäller kvinnor inom försvaret (i likhet med den kommitté Nato inrättade 1961)?

Yiannitsis
Jag skulle vilja påpeka för ledamoten att frågor av disciplinär karaktär som gäller de nationella väpnade styrkorna, såsom de som avser sexuella trakasserier, ligger under de enskilda medlemsstaternas behörighet och ansvar.
Jag skulle likväl vilja fästa er uppmärksamhet på det faktum att vi sedan i september förra året har Europaparlamentets och rådets direktiv 2002/73 rörande principen om likabehandling av kvinnor och män i fråga om tillgång till anställning, yrkesutbildning och befordran samt arbetsvillkor. I direktivet fastställs en definition av sexuella trakasserier och fastslås att ?trakasserier och sexuella trakasserier i den mening som avses i detta direktiv skall anses vara diskriminering på grund av könstillhörighet och skall därför förbjudas?. Medlemsstaterna uppmanas att följa detta direktiv senast den 5 oktober 2005.

Izquierdo Rojo (PSE).
Herr tjänstgörande rådsordförande! Anser ni inte att det är nödvändigt att vidta åtgärder för att förebygga sexuella trakasserier i försvaret, så att den försvarslöshet och de övergrepp som Dolores Quiñoa har utsatts för kan undvikas? Herr rådsordförande, tänk på att offren är försvarslösa och det råder straffrihet för förövarna, som löjtnant Iván Moriano, i Spanien. Betänk att det antal fall som inte kommer fram i ljuset på grund av att offret känner skam, rädsla eller fruktan för repressalier, är mycket högt.
Slutligen, ber jag er beakta det faktum att det antal fall som blir kända är mycket högt och att tendensen ökar. I medlemsstater som Irland, Förenade kungariket, Sverige, Grekland, Nederländerna, Danmark, Portugal, Frankrike, Italien och Belgien, har rådet dock befogenheter för samordning och harmonisering.
På Irland, till exempel, hade 28 av 60 intervjuade kvinnor i försvaret utsatts för sexuella trakasserier. I Förenade kungariket fick militärdomstolarna vetskap om 192 våldsbrott bara under 2000, och 34 av dessa var av sexuell karaktär.
Herr tjänstgörande rådsordförande! Det är nödvändigt med samordning och harmonisering och förebyggande bestämmelser på det här området. Jag ber er att inte smita undan ert ansvar.

Yiannitsis
Jag skulle vilja framhålla för ledamoten att behörigheten och ansvaret i sådana frågor i första hand, som jag sagt, ligger hos medlemsstaterna. Det finns straffrätt; det finns många olika delar av lagen som rör frågan och som måste tillämpas. Om de inte tillämpas, ja, då finns möjligheten att anföra klagomål mot medlemsstaterna i internationella och europeiska organ.
På unionsnivå har man, som jag nämnt, verkat för vissa lagstiftningar som kan användas för att hantera sådana situationer, men det direktiv som jag talat om skulle inte kunna tillföra någonting i det fall ledamoten hänvisat till. Det rör sig om situationer av helt annan vikt. Jag anser att Europeiska unionens möjlighet att ingripa i sådana frågor - oavsett var och ens, eller rådets, personliga sympatier, håg eller vilja - bestäms av unionens fördrag, och vi måste där se vad som tillåts och huruvida, om det finns någon sådan möjlighet, vilket jag i denna stund inte kan uttala mig om, även om jag har svårt att se ur vad den skulle framgå, den skulle kunna utnyttjas. Detta är ytterligare ett skäl till att man skulle kunna säga att översynen, som nu pågår i konventet, de mänskliga rättigheterna och en rad likvärdiga frågor måste stakas ut och granskas på unionsnivå.

Talmannen.
Fråga nr 16 från Gerard Collins (H-0160/03):

Angående: Möte med arabländernas ambassadörer
Den 10 mars 2003 träffade EU:s höge representant för den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken arabländernas ambassadörer i Bryssel för att diskutera den senaste utvecklingen i förbindelserna mellan EU och arabländerna, Barcelonaprocessen och aktuella internationella frågor, inklusive Mellanöstern och Irak.
Kan rådet ge fler uppgifter om resultatet från mötet och i synnerhet om händelserna i Mellanöstern och Irak?

Yiannitsis
Herr talman! Ledamoten känner säkerligen till att Solana, generalsekreterare och hög representant för den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken (GUSP), för en kontinuerlig dialog med många olika aktörer i och företrädare för regionen och att han regelbundet möter de arabiska diplomatkårernas ambassadörer. Rådet informeras om dessa möten när så behövs. Rådet påpekar även för ledamoten att Solana vid upprepade tillfällen har informerat Europaparlamentet om den senaste tidens utveckling i regionen och att han självklart kommer att fortsätta att informera det.

Collins (UEN).
Med tanke på de många verkliga svårigheter som för närvarande föreligger mellan arabländerna och västvärlden vill jag påminna ordförandeskapet om att det kanske finns ett behov av att genomföra en studie om hur förbindelserna mellan Europeiska unionen och dessa länder kan förbättras. En av arabländernas ambassadörer invigde helt nyligen en utställning i Bryssel och han begagnade sig av detta tillfälle för att beskriva de svårigheter som han och hans kolleger upplevde. Han medgav att mötena med Solana var nyttiga men efterlyste samtidigt fler möten, fler diskussioner och fler debatter på grund av den mycket svåra och märkliga tid som nu råder. 
Rådets ordförande kunde kanske överväga hur vi på bästa sätt kan överbrygga den klyfta som måste överbryggas, framför allt beträffande Palestinafrågan och bristen på framsteg på det området.

Yiannitsis
Jag instämmer med ledamoten. Jag skulle vilja påminna om det grekiska ordförandeskapets ansträngningar, om de resor och kontakter som utrikesminister Papandreou gjort och tagit - även i samarbete med utrikesministerkolleger från andra länder - för möten med de arabiska länderna och ständiga överläggningar om just de frågor som är angelägna och, skulle jag säga, brännande för regionen.

Moraes (PSE).
Jag vill tacka Collins för att han ställde denna fråga vid ett sådant känsligt ögonblick i Irakkrisen.
Jag vill be rådets ordförande att framföra den åsikt som delas av många av våra ledamöter, däribland sannolikt Collins och helt säkert även jag själv, nämligen att fredsplanen bör genomdrivas. Dessutom vill jag be honom att på våra vägnar informera Solana om att vi med tanke på det känsliga läget i regionen efter Irakkrisen borde fördubbla våra ansträngningar för att se till att fredsplanen blir verklighet.

Yiannitsis
Ledamotens inlägg är givetvis ingen fråga, men jag skulle vilja påpeka att rådet nyligen har tagit ställning och sagt att frågan om Mellanöstern, Palestinafrågan, måste hamna mycket högt på dagordningen för åtgärder. Frågan måste få en lösning. Färdplanen måste offentliggöras och bli bindande, och det krävs ansträngningar så att vi uppnår resultat inom en rimlig tidsrymd, i enlighet med färdplanen. Jag vet att både den höge representanten, Solana, och rådet vill arbeta i den riktningen så att detta mål nås.

Talmannen.
Eftersom frågeställaren är frånvarande, bortfaller fråga nr 17.

Talmannen.
Fråga nr 18 från Brian Crowley (H-0164/03):

Angående: Forsknings- och utvecklingsfond för alternativ energi
Anser kommissionen att tiden är inne att skapa en EU-fond för forskning om och utveckling av alternativ energi, med tanke på det höga världsmarknadspriset på olja? Om så är fallet, kommer kommissionen att lägga fram de nödvändiga förslagen till budgetarna för år 2004 och framåt?

Yiannitsis
Vi fäster ledamotens uppmärksamhet på artikel 163.3 i fördraget, där följande slås fast: ?Alla gemenskapens åtgärder enligt detta fördrag inom forskning och teknisk utveckling, inklusive demonstrationsprojekt, skall beslutas och genomföras enligt bestämmelserna i avdelning 18 om forskning och teknisk utveckling, särskilt i enlighet med det fleråriga ramprogram som avses i artikel 166.? Följaktligen skall forskning och utveckling på området alternativ energi genomföras och finansieras inom ramen för ramprogrammet. Det nuvarande ramprogrammet antogs genom beslut 1513/2002 om sjätte ramprogrammet för Europeiska gemenskapens verksamhet inom området forskning, teknisk utveckling och demonstration med syfte att främja inrättandet av det europeiska området för forskningsverksamhet samt innovation (2002-2006).
Genom ramprogrammet, under det prioriterade tematiska området ?Hållbar utveckling, globala förändringar och ekosystem?, finansieras forskning om och utveckling av hållbara energisystem inom följande områden: ren energi, särskilt förnybara energikällor och deras integrering i energisystemet, inbegripet förvaring, distribution och användning; energisparande och energieffektivitet, bland annat genom användning av förnybara råvaror; alternativa motorbränslen; bränsleceller, inbegripet tillämpningar för dessa; ny teknik för energibärare, energitransport och lagring på europeisk nivå, särskilt väteteknik; nya och avancerade koncept för förnybar energiteknik med viktig framtida energipotential som kräver forskningsinsatser på lång sikt; minskning av koldioxidutsläpp från renare anläggningar för fossila bränslen. En riktgivande summa på 810 miljoner euro har reserverats för dessa forskningsverksamheter under den tid ramprogrammet varar.
Jag påminner även om att det sjätte ramprogrammet för Europeiska atomenergigemenskapen (Euratom), som även det avser perioden 2002-2006, har en riktgivande budget på 750 miljoner euro för forskning om kontrollerad termonukleär fusion, som kan bidra till en långsiktig energiförsörjning och därigenom uppfylla kraven på hållbar utveckling för en tillförlitlig centraliserad grundförsörjning med elektricitet.
Ytterligare detaljer om den planerade forskningen samt specificerade budgetanslag återfinns i de specifika besluten om programmens antagande. Rådet har följaktligen, anser jag, med Europaparlamentets medbeslutande, reserverat ansenliga resurser för forskning om alternativ energi och förnybar energi liksom om energisparande och energieffektivitet.

Crowley (UEN).
Jag vill tacka rådets ordförande för hans mycket detaljerade svar. Eftersom termonukleär fusion redan existerar kan jag inte hålla med er om att det är en alternativ energikälla. Det finns emellertid tre anledningar till att jag ställer denna fråga.
För det första sade president George Bush i sitt tal vid kongressens öppnande i januari att han för de kommande tio åren ville anslå 7,8 miljarder dollar till forskning om bilar som drivs av bränsleceller med väte och detta godkändes senare även av kongressen. Enligt den plan som har utarbetats skall de första bilarna massproduceras senast år 2025 och senast 2035 skall de användas allmänt runtom i Förenta staterna.
Den andra anledningen är, som vi den senaste tiden kunnat konstatera i samband med Irakkrisen, det instabila oljepriset och de konsekvenser detta kan få för den europeiska ekonomin som är så beroende av fossila bränslen. Den tredje anledningen är frågan om våra åtaganden enligt Kyotoprotokollet och utnyttjandet att rena bränslen såsom vindkraft, vattenkraft och solkraft. Andra alternativ kan övervägas tillsammans med inrättandet av en särskild fond för att vi skall kunna hålla jämna steg med utvecklingen i Förenta staterna på detta område. Dessa anledningar ligger till grund för min fråga.

Yiannitsis
Jag påpekar än en gång att man inte har ställt mig någon ny fråga. Jag skulle dock även vilja påpeka för ledamoten att vi inte bör jämföra den amerikanska regeringens utgifter för alternativa energikällor med Europeiska unionens utgifter för samma ändamål. Till Europeiska unionens utgifter bör vi även lägga de nationella utgifter som regeringarna i de i dag 15 och i morgon 25 länderna fastställer för samma ändamål, för att få fram en jämförbar summa. Det är för övrigt väl känt, och alla håller med om, att vi måste främja de alternativa energiformerna, i syfte att angripa både problemen med miljöförorening och de andra belastningar som miljön utsätts för.

Rübig (PPE-DE).
Herr talman, herr rådsordförande! I måndags förhandlade vi mycket intensivt om rubrik 3, rubriken för inre politik, och ett område som särskilt berör utskottet för industrifrågor, utrikeshandel, forskning och energi är naturligtvis den intelligenta energin.
I rubrik 3 finns det nu på nytt mer än 500 miljoner euro till förfogande. Tror ni att vi på detta område kan göra en särskild prioritering för att utveckla denna teknik för intelligent energi - också i de nya tio anslutningsvilliga och i dag av Europaparlamentet bekräftade länderna - kan vi alltså även inom detta område i ökad utsträckning tillgripa dessa initiativ?

Yiannitsis
Jag tror att denna fråga har att göra med förslag från Europeiska kommissionen om hur dessa initiativ kan beaktas, men, liksom när det gäller andra frågor, om det inte finns en överenskommelse med rådets medlemmar, kan ordförandeskapet inte ge ett jakande eller nekande svar om något som inte har diskuterats.

Talmannen.
Eftersom frågeställaren är frånvarande, bortfaller fråga nr 19.

Talmannen.
Fråga nr 20 från Liam Hyland (H-0167/03):

Angående: Äldre lantbrukare och debatten om befolkningsutvecklingen
Kommissionen har uttryckt oro inför de konsekvenser som den åldrande befolkningen kommer att få för arbetsmarknaden och för potentiella tillväxtfrågor, och konstaterar att det måste finna ett klart ekonomiskt incitament för att människor skall stanna kvar på arbetsmarknaden. Stats- och regeringscheferna har satt upp målet att Europa skall bli ett dynamiskt område genom att höja den potentiella tillväxttakten till 3 procent senast 2010. Kan rådet ange om det anser att jordbrukssektorn och de äldre lantbrukarna passar in i denna debatt om befolkningsutvecklingen?

Yiannitsis
Med hänsyn till de återverkningar som den åldrande befolkningen får på arbetsmarknaderna och fenomenets troliga följder för tillväxten och de sociala trygghetssystemens livskraft enades medlemsstaterna i Stockholm om att öka sysselsättningsgraden bland äldre arbetstagare till 50 procent senast 2010. Vid Europeiska rådets möte i Barcelona efterlyste man vidare en successiv höjning på cirka fem år av den faktiska genomsnittsålder vid vilken människor lämnar arbetsmarknaden senast 2010. Enligt den gemensamma rapporten om sysselsättningen 2002 betraktar alla medlemsstater äldre arbetstagare som den främsta källan till arbetskraft, och det har gjorts satsningar antingen för att försöka motverka att människor pensionerar sig i förtid eller för att uppmuntra dem att stanna kvar längre på arbetsmarknaden genom olika incitament. Försök har även gjorts att parallellt skapa ett system som genom att kombinera de bägge strategierna gör det lättare att lämna arbetslivet stegvis.
I sitt bidrag till Europeiska rådets vårmöte den 21 mars 2003 anger rådet ökat arbetskraftsutbud och ökad delaktighet i alla grupper samt främjande av ett aktivt åldrande som en av sina nio prioriteringar för att nå de tre övergripande målen för den europeiska sysselsättningsstrategin. Rådet förväntar sig att kommissionen tar med denna prioritering i riktlinjerna för sysselsättningen, vilka den förväntas lägga fram i april 2003.
Slutligen inser rådet vikten av att bevara jordbruksverksamheter, i syfte att uppnå en balanserad regional utveckling i Europeiska unionen och motverka befolkningsminskningen i jordbruksområden.

Hyland (UEN).
Jag tackar rådets ordförande för hans uttömmande svar. Jag är säker på att han är medveten om de europeiska jordbrukarnas sjunkande åldersprofil. Faktum är att det största hotet mot kontinuiteten inom jordbruket är att våra jordbrukare blir allt äldre. Samtidigt finns det ett förtidspensioneringssystem för jordbrukare som fungerar alldeles utmärkt men som förutsätter att de jordbrukare som kan komma i fråga helt och hållet upphör med sin verksamhet. Jag vill föreslå rådets ordförande att man inom ramen för den föreslagna omarbetningen eller översynen av förtidspensioneringssystemet för jordbrukare överväger att göra det möjligt för de jordbrukare som skall pensioneras att inte helt upphöra med sin verksamhet utan att fortsätta att vara verksamma på deltid, eftersom detta är mycket viktigt ur psykologisk synvinkel. Det är inte rimligt att kräva att de som pensioneras inom förtidspensioneringssystemet för jordbrukare helt skall upphöra med en verksamhet som de har ägnat hela livet åt.

Yiannitsis
Jag tycker att ledamoten uttrycker en tanke som är värd att undersökas närmare. Vi vet alla, tror jag, hur komplicerade omständigheter som dessa är, när man å ena sidan måste se hur skyddet av jordbrukssektorn kan minskas, dock utan att det leder till att människor lämnar sektorn, och å andra sidan hur frågorna om pensionsåldern måste hanteras, för befolkningen på vår kontinent blir allt äldre, ett faktum som urholkar grunden till pensionssystemet. Det finns olika problem i samband med sysselsättningsgraden, vilken vi å andra sidan söker höja. Jag har som exempel nämnt vissa omständigheter som är svårförenliga sinsemellan. Man måste finna gyllene medelvägar - för att uttrycka det så. Det förslag som framförts ligger, såvitt jag förstår, i en sådan riktning, och jag är övertygad om att kommissionen kommer att kunna bedöma och utvärdera det i sina förslag om sysselsättningsriktlinjerna. Dessa förslag kommer även att syfta till en genomgripande omarbetning av de sysselsättningsriktlinjer som man beslutade om för fem år sedan i Luxemburg.

Talmannen.
Fråga nr 21 från Seán Ó Neachtain (H-0169/03):

Angående: Kunskaperna i digital teknik vid skolor och universitet
Det är viktigt att garantera att alla, redan från mycket unga år, har kunskaper i digital teknik, och därmed kan använda Internet. Kan rådet därför meddela om det har utvärderat kommissionens förslag till ett program som bekämpar dåliga kunskaper i digital teknik, främjar virtuella universitetsområden och virtuella kontakter mellan vänskolor? Vad anser rådet att medlemsstaterna borde göra för att garantera att skolor och universitet inom hela EU till fullo skall kunna medverka för att göra detta till ett framgångsrikt program? Vilka åtgärder borde härnäst vidtas enligt rådet?

Yiannitsis
Rådet önskar förklara att det i detta skede inte har möjlighet att kommentera innehållet i sin ståndpunkt rörande detta program, eftersom förslaget om e-lärande i detta skede är under behandling inom såväl rådet som Europaparlamentet.

Ó Neachtain (UEN).
Jag vill tacka rådets ordförande för hans svar. Jag är emellertid besviken över att det inte finns några bevis för att framsteg skett vad gäller kunskaper om digital teknik. Utvecklingen går framåt på detta viktiga område. Jag vill i nuläget be rådet om att skapa förhoppningar på ett mycket viktigt område där det uppenbarligen inte görs tillräckliga insatser för att främja denna viktiga utbildningsaspekt. Som före detta lärare vet jag att detta revolutionerande område har potential att komma till rätta med de bristande kunskaperna om digital teknik. Rådet borde uppträda mycket aktivt och inom en snar framtid lägga fram planer och skapa förhoppningar om konkreta resultat på detta viktiga område.

Yiannitsis
Jag förstår att ledamoten är angelägen om utbildningen och om den elektroniska analfabetismen och behovet av att främja kunskaper i digital teknik inom utbildningssystemen. Dessa frågor är angelägna även för mig, eftersom jag fortfarande innehar - även om den på grund av min ministerpost inte är aktiv - en professur vid Atens universitet.
Jag skulle kunna säga att Europeiska unionen och rådet, inom ramen för den övergripande Lissabonstrategin, självklart även är intresserade av att öka kunskaperna - det är ett av de grundläggande målen för Lissabonstrategin - och att kunskaper i dag naturligtvis tar den form som ledamoten talat om. Rådet kan inte kommentera det konkreta förslaget och programmet eftersom det, som jag sagt, diskuteras inom de två organen, men jag tror dock att det på allmänpolitisk nivå är känt, och att många initiativ visar, att vi är intresserade av att främja unionens konkurrenskraft och följaktligen de nyckelfaktorer som stärker konkurrenskraften, vilka i dag utan tvivel omfattar de faktorer som nämns i frågan.

Talmannen.
Fråga nr 22 från Esko Olavi Seppänen (H-0172/03):

Angående: FN-mandat för Makedonien
Den 27 januari lämnade jag in en fråga till frågestunden. Jag bad rådet svara på om EU:s Makedonien-operation har något FN-mandat, och undrade om man, om så inte är fallet, skulle begära ett sådant med tanke på ett framgångsrikt utförande av uppdragen. Jag upprepar nu denna fråga, eftersom frågestunden under sammanträdesperioden i februari uteblev och eftersom talmannen, på grundval av anvisningarna i punkt 2 om frågestunden, inte förde upp frågan på föredragningslistan för mars. Talmannens företrädare trodde att frågan, som jag inte hade tillfälle att ställa, ändå skulle besvaras under sammanträdesperioden i mars under punkt 31, men så skedde inte.

Yiannitsis
Rådet upplyser ledamoten om att Concordia-uppdraget under Europeiska unionens ledning kommer att genomföras efter en begäran därom från f.d. jugoslaviska republiken Makedonien. Oberoende av omständigheterna antog FN:s säkerhetsråd, i enlighet med Ohridramavtalet, som undertecknades i augusti 2001, den 26 september 2001 resolution 1371, i vilken sägs ordagrant: ?... applåderar medlemsstaternas och behöriga internationella organisationers ansträngningar att stödja genomförande av ramavtalet och uttalar sitt beslutsamma stöd för inrättandet av en multinationell säkerhetsnärvaro i f.d. jugoslaviska republiken Makedonien, efter en begäran från landets regering, i syfte att bidra till observatörernas säkerhet?.
Seppänen (GUE/NGL).
Herr minister! Ni talade om ditt och datt och i mitt hemland skulle man säga att ni pratade strunt, ni svarade inte alls på min fråga. Jag skulle önska att ni, när ni kommer hit till parlamentet, läser frågan och ger ert svar på det som frågas. Jag frågade om er tolkning är den att EU:s operation för bevarandet av freden som skall inledas i den förra jugoslaviska republiken Makedonien har FN:s mandat. Jag ber er svara på frågan.

Yiannitsis
Jag står fast vid mitt svar. Jag anser att mitt svar på den fråga som ledamoten ställt var väldigt tydligt och mycket konkret. Om det tillfredsställer honom eller inte, ja, det kan inte jag göra någonting åt.

Talmannen.
Eftersom den tid som avsatts för frågestunden har tagit slut, kommer frågorna nr 23-31 att besvaras skriftligen

Talmannen.
Nästa punkt på föredragningslistan är ett betänkande (A5-0103/2003) av Liese för utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor om förslaget till Europaparlamentets och rådets direktiv om att fastställa kvalitets- och säkerhetsnormer för donation, tillvaratagande, kontroll, bearbetning, förvaring och distribution av mänskliga vävnader och celler (KOM(2002) 319 - C5-0302/2002 - 2002/0128(COD)).

Byrne
Herr talman! Jag är glad över att få tillfälle att diskutera kommissionens förslag till direktiv om fastställande av kvalitets- och säkerhetskrav för mänskliga vävnader och celler som lades fram för rådet och Europaparlamentet i juni förra året.
Låt mig först uttrycka min tacksamhet till föredraganden, herr Liese, och till ledamöterna i utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor för deras hårda arbete med detta mycket viktiga och ambitiösa direktiv: viktigt eftersom det avser ett mycket lovande medicinskt område, ambitiöst eftersom det utgör ett centralt element i vår övergripande hälsostrategi.
Jag vill även ge ett erkännande åt Europarådets framgångsrika och värdefulla arbete på området vävnader och celler. Vårt förslag till direktiv bygger på dessa landvinningar. Detta förslag garanterar att det ökande antalet patienter som behandlas med mänsklig vävnad och celler kan lita på att dessa material är säkra. Detta är en logisk uppföljning av direktivet om kvalitets- och säkerhetsnormer för blod.
Mänskliga vävnader och celler har blivit en viktig del av hälsovården. Den terapeutiska användningen av dessa produkter fortsätter att öka, inte bara vad gäller hur ofta de används utan även beträffande i vilken omfattning de kan användas. Tack vare den tekniska utvecklingen är detta ett område där man gör mycket snabba framsteg. Det faktum att användningen av dessa vävnader och celler kan medföra överföring av sjukdomar har emellertid skärpt uppmärksamheten på behovet av strängare säkerhetsåtgärder.
Kommissionens förslag innehåller krav för donation, tillvaratagande och kontroll av alla donerade vävnader och celler för användning i människokroppen. Man inför kvalitets- och säkerhetsnormer oavsett om vävnaderna och cellerna används som material för transplantation eller för framställning av läkemedelsprodukter och medicinska hjälpmedel.
För de mänskliga celler och vävnader som särskilt är avsedda för transplantation till människokroppen fastställs genom direktivet dessutom krav för vidare bearbetning, bevarande, förvaring och distribution.
Låt mig nu behandla några av era huvudsakliga bekymmer. Ett av dessa handlar om hur man på bästa sätt kan hantera frågan om embryonala stamceller. Denna fråga har redan behandlats på forskningsområdet. Parlamentet, rådet och kommissionen har inom ramen för beslutet om det sjätte ramprogrammet för forskning kommit överens om att medlemsstaterna kan välja att reglera eller förbjuda användning av sådana celler och att dessa beslut skall respekteras på gemenskapsnivå. Specifika beslut härom förväntas fattas före året slut och detta sammanhang är det mest lämpade för att ta itu med denna fråga. Därför är det inte lämpligt att använda detta folkhälsodirektiv för att avge ett för tidigt omdöme och föregripa denna överenskommelse.
Ytterligare farhågor har yttrats med anledning av organ. Organ är undantagna från detta förslag. Detta har kritiserats av vissa ledamöter, men jag är ändå övertygad om att det vore olämpligt att låta tillämpningsområdet för detta direktiv omfatta även organ. De problem som återstår att lösa vad gäller organtransplantation är av en helt annan art. Vi får inte glömma bort att det huvudsakliga problemet fortfarande är de allvarliga brister som leder till att många patienter dör. På grund av deras specifika natur kräver emellertid transplantation av organ en annan typ av politisk lösning. Eftersom organtransplantation i sig är en mycket specialiserad fråga genomför kommissionen för närvarande en vetenskaplig utvärdering av de till buds stående alternativen. Denna utvärdering är ännu inte avslutad.
För att följa exemplet från bloddirektivet och detta förslag om vävnader och celler vill vi gärna avvakta det vetenskapliga resultatet innan vi lägger fram ett rättsligt instrument på detta känsliga område. Låt mig försäkra er om att jag fäster största vikt vid denna fråga och att jag följer den på nära håll.
Andra frågor som vållar bekymmer är import och export. Det är sant att importen av vävnader och celler från tredje land ökar. För att skydda de europeiska patienternas hälsa måste vi se till att de stränga kvalitets- och säkerhetsnormerna gäller även för dessa importer.
Förslaget innehåller en mekanism för att inrätta ett EU-förfarande som skapar förutsättningar för ett konsekvent tillvägagångssätt för beviljande av import- och exporttillstånd. Lika viktigt är det att se till att vävnader och celler som inte uppfyller kraven inte exporteras till tredje land. En viss flexibilitet kan vara godtagbar för att uppfylla landets lagstiftning, men endast om det kan garanteras att säkerhetsnivån är minst lika hög.
De etiska spörsmål som har att göra med användning av vävnader och celler är minst sagt känsliga. Men just på grund av denna känslighet måste vi hålla strängt på fördragets begränsningar. Vi måste agera inom gemenskapens egen behörighet hur välment vår målsättning än är. Jag skulle i detta sammanhang vilja understryka en nyckelfråga. Artikel 152 syftar till att reglera folkhälsofrågor. Avsikten är inte att skapa en ingående reglering av etiska spörsmål.
Kommissionen anser att detta förslag utgör en välbalanserad kompromiss som befinner sig i utkanten av vad som är rättsligt godtagbart mot bakgrund av begränsningarna i fördraget. I sina dokument om ämnet har Europarådet liksom Europeiska gruppen för etik betonat principen om tillvaratagande utan vinstintresse. Därför anser vi det nödvändigt att direktivet inte strider mot denna princip.
Denna princip om vinstintresse gäller endast för tillvaratagande och inte för vidare bearbetning, hantering, kontroll eller framställning av produkter. Det är till exempel oacceptabelt att ta en hjärtklaff från en donator och sedan sälja den. Hjärtklaffar behandlas emellertid vanligtvis för att se till att de inte innehåller några infektiösa ämnen och för att bevara dem så att de kan förvaras under en längre period. Dessa och andra processer som syftar till att förbättra hjärtklaffens kvalitet kan naturligtvis utföras på kommersiell basis.
Kommissionens förslag skapar därför möjlighet för privata företag att godkännas som vävnadsbanker på samma sätt som offentliga inrättningar. Och bortsett från tillvaratagandet innehåller förslaget inga begränsningar för privata företag att utföra tjänster eller vidare bearbetningar av vävnaderna.
Slutligen är ett annat viktigt etiskt spörsmål frågan om givarens samtycke. Enligt internationella konventionen om mänskliga rättigheter och biomedicin skall samtycke inhämtas från givare och dessa skall även erhålla riktig information. Även om detta förslag fullt ut respekterar dessa fastslagna principer fastställs inga specifika etiska regler. I linje med kraven på subsidiaritet är det medlemsstaterna som bär ansvaret för att utarbeta detaljerade etiska regler.
Jag ser fram emot att mot slutet av denna debatt redogöra för kommissionens inställning till de ändringsförslag som föreslås i betänkandet.

Liese (PPE-DE)
Herr talman, herr kommissionär, mina damer och herrar, kära kolleger! Jag vill till att börja med tacka alla dem som bidragit till de intensiva diskussionerna och till framtagandet av föreliggande betänkande. Jag tackar kollegerna här i parlamentet - i utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor, men också i utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden tillsammans med föredraganden Bartolozzi - och dem som här i parlamentet och i kommissionen har hjälpt oss och arbetat för samma mål. Vi kan se tillbaka på en intensiv diskussionsprocess, som utmynnade i en offentlig utfrågning som ägde rum den 29 januari, och där mer än 300 experter från EU och Förenta staterna deltog.
Utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor stöder kommissionens förslag, men delar många experters uppskattning, t.ex. ständiga kommittén för europeiska läkare, nämligen om att förslaget bara är ett steg i rätt riktning. Det betyder att kommissionens förslag är bra, men det räcker inte. Därför har vi lämnat in en hel rad preciseringar. Det gäller exempelvis för den frivilliga donationen utan ersättning. Vi vill att medlemsstaterna inte bara stöder denna princip - som kommissionen föreslår - utan säkerställer den. Kompensationer för givarna skall emellertid uttryckligen tillåtas. Handel med oförändrade celler och vävnader skall uteslutas, så som krävs i stadgan om de grundläggande rättigheterna. Vi vill emellertid klargöra att arbetet med celler och vävnader är en uppgift, där både den offentliga sektorn och industrin måste delta - som kommissionsledamoten också har sagt. Vi tror att vår formulering är något klarare och mer precis.
Det får inte vara så att vi håller industrin borta från denna sektor, för om industrin håller sig till normerna, så bidrar dess engagemang till innovation. Formuleringen beträffande informed consent vill vi precisera, eftersom den bara då kan utgöra ett mycket viktigt skydd, och skyddet av människor som inte själva kan samtycka så det får rättslig kraft, ligger oss mycket varmt om hjärtat.
Beträffande de känsliga områdena med forskning på mänskliga embryon och kloning av mänskliga embryon, så har de också föreslagits av ledamöter i utskottet. Jag har i mitt förslag till betänkande inte tagit upp frågan, men jag tror att det som utskottet slutligen antog är en bra europeisk kompromiss. Formuleringen i exempelvis ändringsförslag 30 är exakt densamma som kommissionen, rådet och parlamentet enades om i sjätte ramprogrammet för forskning. Utskottet har inte antagit några mer långtgående ändringsförslag. Frågan om vad som händer med övertaliga embryon är ju också fortfarande öppen inom ramen för det sjätte ramprogrammet om forskning. Den måste fortfarande diskuteras.
Många känner till att jag personligen har en mycket strikt inställning i denna fråga. Jag tror att stamcellsforskningen med embryon är fel väg, men trots detta tror jag att vi inte kan gå längre än vad utskottet räknar med, och att vi måste lämna utrymme för medlemsstaterna om de principiellt vill förbjuda eller tillåta stamcellsforskning med embryon.
Ändringsförslag 19 om tillämpningsområdet för direktivet orsakade många diskussioner. Det handlar om huruvida även in vitro-forskning och inte bara klinisk forskning skall omfattas av direktivet. Utskottet är för att även in vitro-forskning skall ingå, men bara i fråga om donation och anskaffning av celler och vävnader. Anledningen till detta utspel från utskottet är att vi tror att skyddet av givarna måste beaktas, oberoende av om vävnaderna används för transplantationer eller för forskningsändamål. Givaren måste i varje fall skyddas, och hans rättigheter måste respekteras. Hur skall vi kunna förklara det för allmänheten om vi säger att givaren har rätt till att få information innan han lämnar sitt medgivande, och det får inte bedrivas någon handel med hans celler och hans vävnader, om de är avsedda för transplantation, men om de är avsedda för forskning får man ignorera allt detta. Vi kan verkligen inte lägga fram ett sådant förslag för allmänheten. Därför är ändringsförslag 19 en bra kompromiss.
Nu framförs det sporadiskt att den rättsliga grunden i artikel 152 inte räcker till för de mer långtgående önskemålen från utskottet. Jag har talat med många jurister, och min uppfattning är nu den att den rättsliga grunden absolut är bärkraftig för de mer långtgående förslagen, eftersom allt som vi föreslår inte gäller rent etiska frågor, utan etiska frågor som står i samband med hälsan hos givarna och mottagarna. I motsats till frågan om anonymitet för eller rekonstruktion av lik - frågor som kommissionen absolut har tagit upp i sitt förslag - kan man beträffande de frågor som vi tagit upp mycket bättre förklara sambandet med den allmänna hälsan.
Därför vädjar jag till kommissionen att än en gång överväga sin återhållsamma ståndpunkt i denna fråga. Vi bör ge en klar signal till de andra institutionerna och anta utskottets betänkande.
(Applåder)

Bartolozzi (PPE-DE)
Herr talman, herr kommissionsledamot! Syftet med detta förslag till betänkande är att införa säkerhets- och kvalitetsnormer för den medicinska användningen av vävnader och celler från människor, något som varje år äger rum i Europa och som nu rör hundratusentals patienter. Denna sektor kommer dessutom säkerligen att expandera, inte enbart inom den traditionella transplantationskirurgin, till exempel när det gäller hornhinnor, hud och hjärtklaffar, utan även, tack vare bioteknikens framsteg, när det gäller den rekonstruktiva kirurgin och reproduktionsmedicinen och när det gäller att bota sjukdomar som cancer, diabetes och Parkinsons sjukdom. Därför är detta ett viktigt område för europeiska forskningscentra och företag, som måste kunna utvecklas.
Men respekten för etiska grundregler är av avgörande betydelse när det gäller att utnyttja vävnader och celler från människor. I det förslag till betänkande som behandlas införs därför stränga kvalitets- och säkerhetskrav för ämnen med mänskligt ursprung i syfte att skydda folkhälsan. Men dessa etiska grundregler måste definieras tydligare: för det första måste man garantera en fullständig säkerhet ur hälsovårdssynpunkt, för att förhindra eller minska risken för överföring av sjukdomar även om de mänskliga vävnaderna eller cellerna kommer från tredje land. För det andra måste man garantera respekten för den mänskliga kroppen, oavsett om donatorn är levande eller avliden. Särskilt viktigt blir i det sammanhanget kravet på ett informerat medgivande från givarens sida, som ges enligt vissa regler, eller som lämnas av familjemedlemmarna, samt förbudet mot att hämta celler eller vävnader från foster som kommer från ett frivilligt avbrutet havandeskap och från klonade mänskliga celler. För det tredje måste man respektera privatlivet och sekretessen för den information som samlats in i samband med att vävnaderna hämtas: donationen skall vara anonym, såväl vad gäller givare som mottagare, med undantag av vad som krävs för att kunna garantera spårbarheten. Uppgifter om individen eller familjen får inte yppas till tredje part - till exempel arbetsgivaren eller försäkringsbolagen - bland annat för att undvika risken för omotiverad diskriminering. För det fjärde, och med beaktande av principen om allvaret i en donation: donationen utgör en frivillig, mänsklig solidaritetshandling som under alla omständigheter kan uppmuntras med riktade åtgärder och genom korrekt information från medlemsstaternas sida. Dessa krav måste vara uppfyllda även när det gäller import från tredje land.
Med detta i åtanke anser jag att direktivet i dess helhet skulle kunna utgöra ett framsteg när det gäller harmonisering av medlemsstaternas lagstiftning och ge ett bättre skydd för de europeiska medborgarnas hälsa.

Bowis (PPE-DE).
Herr talman! Låt mig först av allt ansluta mig till föredraganden och välkomna denna rapport från kommissionen. Att reglera kvaliteten, säkerheten och hanteringen av celler och vävnader som skall användas för transplantationer är en viktig fråga. Nyckelfrågan är skyddet av människors hälsa.
Jag upprepar kommissionsledamotens ord och lyckönskar föredraganden, Liese, som har manövrerat skickligt och förbättrat skyddet av människors hälsa, säkerställt samtycke och undvikit de flesta av de fällor som förekommit i tidigare debatter om detta verksamhetsområde. När jag ser de ändringsförslag som skrivits och undertecknats av både Liese och Nisticò förstår jag att man har lagt ned stor möda på att beakta olika inställningar och åsikter. Detta kommer att vara denna åtgärd till stor fördel.
Kommissionen har lagt fram ett bra förslag som eventuellt kan förbättras ytterligare. Rapporten till parlamentet medför förbättringar på vissa områden samtidigt som vissa frågor kanske måste förtydligas. Vissa ändringar kommer eventuellt att vara till föga hjälp. Jag välkomnar de nya ändringsförslagen, till exempel det om att undanta industrin som kommissionsledamoten nämnde när han talade om industrins farhågor om att handeln kan påverkas eller begränsas.
Syftet med ändringsförslag 7 var att även forskningen skulle omfattas av direktivets tillämpningsområde och jag tillstår att detta kan medföra vissa problem. Man kan uttrycka lätt förvåning över att detta förslag bedömdes vara godtagbart. Åtminstone satte det välgörenhetsorganisationer på hälsovårdsområdet och forskare i rörelse. Vi måste ta ställning till om detta hör hemma inom ramen för denna åtgärd eller inte. Samtidigt finns det frågor som måste förtydligas på det sätt som sker inom denna åtgärd. Organ bör inte omfattas av denna åtgärd om vävnader och celler. Organ får vi ta itu med vid ett senare tillfälle. Likaså är tiden inte mogen för att tillåta att celler och vävnader från klonade mänskliga embryon får användas till transplantation.
Det australiska fåret Matilda som dog genom att hon löstes upp i beståndsdelar bör vara en påminnelse om att detta är ett mycket ungt vetenskaps- och experimentområde som, bortsett från de etiska spörsmålen, inte skall tillåtas i nuläget av den enkla anledningen att det kan medföra allvarliga och osäkra risker för människors hälsa.
Ett annat problem är frågan om donationer mot ersättning. Detta problem dök även upp i Nisticòs betänkande om blod. Det konstaterades då att våra traditioner och behov är olika. Frivilliga donationer är att föredra men tyvärr är sådana inte alltid möjliga. Vi måste än en gång granska denna fråga för att se om vi kan finna en formulering som täcker in våra olika traditioner och behov. Jag misstänker att vi i slutändan hamnar relativt nära den utmärkta formulering som Nisticò inarbetade i sitt direktiv om blod och blodprodukter.

Bowe (PSE).
Herr talman! På PSE-gruppens vägnar välkomnar jag detta förslag och många av de ändringsförslag som lagts fram av kollegerna och de som lagts fram av föredraganden som redan har arbetat mycket hårt för att finna en förnuftig lösning på dessa frågor.
Detta förslag behövs för att införa miniminormer för användning av mänskliga vävnader och celler som gäller i hela EU. Runtom i Europa förekommer en växande och gränsöverskridande handel med mänskliga vävnader och celler med syfte att användas för forskning i laboratorier och kliniker och för framställning av medicinska och farmaceutiska produkter. Vi måste nu utarbeta en alleuropeisk ram inom vilken detta kan kontrolleras. För närvarande kontrolleras området endast genom ett lapptäcke av nationella lagar.
Men med denna ökande handel behöver vi grundläggande normer för att garantera människors hälsa och säkerhetsnormer i frågor som donation, tillvaratagande, ersättning och samtycke. Vi måste inrätta en tydlig EU-omspännande ram inom vilken industrin kan verka, människor kan känna sig trygga och folkhälsan garanteras. Vi kan skydda oss dels mot vinstdrivande marknader som kan komma att exploatera utsatta individer och dels mot eventuella överföringar av sjukdomar eller infektioner.
Vi måste agera utifrån principen om verksamhet utan vinstintresse och tillämpa denna princip på alla donationer i alla medlemsstater runtom i Europeiska unionen. Det finns en risk att vissa personer, antingen inom Europeiska unionen eller i utvecklingsländerna, av ekonomiskt nödtvång låter sig övertygas att donera celler i vinstsyfte. Vi måste finna ett sätt att förhindra detta. Vi måste finna en god balans. Vi vill förhindra att mänskliga vävnader säljs för pengar, men samtidigt lämna dörren öppen för begränsad ekonomisk ersättning till givaren. För mig är det naturligt att arbetsgivaren rimligen skall betalas någon form av ersättning om givaren måste vara borta från sitt arbete under två veckors tid på grund av en benmärgstransplantation.
Dessa nya regler kommer att fastställa de minimikriterier för säkerhet som behövs för användning av vävnader och celler runtom i Europa. Det är oundgängligt att det finns miniminormer för donation och ersättning som bygger på ett system utan vinstsyfte.
Det bör även finnas tydliga regler beträffande frågan om stamcellsforskning, inklusive embryonala stamceller men med undantag för mänsklig kloning i reproduktionssyfte. Om vi kan fastställa dessa miniminormer om givarens samtycke kommer vi att skydda de utsatta individer som i trångmål skulle kunna övertalas att donera celler. Jag kan emellertid inte helt och hållet stödja alla de ändringsförslag som har lagts fram av mina kolleger. De ändringsförslag som till exempel syftar till att helt förbjuda eller begränsa användningen av embryonala stamceller gagnar inte på något sätt den europeiska allmänheten. De medför inget skydd för människors hälsa och skyddar heller inte de utsatta personerna.
Jag önskar att europaparlamentarikerna och de påtryckargrupper som talar så högt om behovet att försvara de etiska principerna var lika högröstade när de försvarade de sjuka och de utsatta, såsom min unga väljare Zain Hashmi som denna vecka tillsammans med sina föräldrar fick tillstånd att utnyttja denna nya teknik för att skydda sitt liv och trygga sin framtid. Utan denna typ av ny teknik skulle framtiden för sådana unga män vara mycket dyster.
Jag hoppas verkligen att vi kan genomföra detta förslag med förståndiga åtgärder och samtidigt hålla i åtanke de viktigaste frågorna om att skydda människors hälsa och säkerhet samt att skydda allmänheten och utsatta individer från exploatering. Med undantag för några ändringsförslag rekommenderar jag kammaren detta betänkande.

Ries (ELDR).
Herr talman! Jag skulle först av allt, i likhet med de kolleger som talat före mig, vilja gratulera vår föredragande Liese, för det stora antal kontakter han alltsedan början upprätthållit med alla berörda parter och, självfallet, de olika skuggföredragandena, för att åstadkomma detta totalt sett rättvisa betänkande. Denna kompromiss var svår att uppnå mellan anhängarna av subsidiariteten och de som till varje pris vill ha etik, och alla dem, som jag tillhör, som vill uppfylla förväntningar och förhoppningar som miljoner patienter har på oss, utan att skada utvecklingen av den europeiska biotekniksektorn.
Ja, tack vare transplantation av hornhinna, hjärtklaff, ben, senor och hud har livet för de sjuka både förlängts och förbättrats. Låt mig bara ge ett exempel: Åtgärdande av sår på personer som fått omfattande brännskador berör nära 20 000 europeiska medborgare varje år; 60 000 diabetiker amputerades under 2002 i brist på effektiva förfaranden för att rekonstruera hud. Det måste stå klart att alla dessa personer som väntar på behandling inte kommer att få vård eller kommer att få dålig vård om Europaparlamentet i morgon upprätthåller sin ställning som moralist och direkt eller indirekt förbjuder forskning på stamceller, embryon och genterapi. Det är anledningen till att den liberala gruppen till största delen är bestämt emot drygt ett trettiotal ändringsförslag, bland annat ändringsförslagen 30, 31, 36, 37, 46 och 50, men jag skall inte räkna upp alla här.
En grundläggande påminnelse: det handlar alltså om ett folkhälsoärende som bygger på artikel 152 i fördraget. Det är fråga om kvalitetskriterier, normer för godkännande och kvalifikation, personalutbildning, tester för spårbarhet och inrättandet av ett europeiskt nätverk som samlar alla nationella register över vävnadsbanker. Det är vad som står i centrum för förslaget och jag hör inte så mycket talas om det, eftersom de etiska frågorna fått så stor betydelse. Vi hade ändå i utskottet uppnått en kompromiss om organdonation, om den så känsliga frågan om frivillig donation utan ersättning, om donation av blod från navelsträngar, om rättvis tillgång till olika behandlingar för alla patienter.
Vi är emot att alla dessa framsteg reduceras till intet, eftersom vissa blandar ihop Europaparlamentet och Europarådet, eftersom Europa inte har som målsättning eller ambition att harmonisera etiken, och samvetet på vetenskapsområdet har aldrig botat någon. Av alla dessa anledningar förbehåller sig den liberala gruppen, motvilligt, möjligheten att rösta emot detta betänkande och återgå till det balanserade förslaget från kommissionen.

Caudron (GUE/NGL).
Herr talman, herr kommissionär, herr föredragande, kära kolleger! Vi känner till utvecklingen av behandlingar som bygger på användningen av vävnader och celler av mänskligt ursprung. De kan varje år räknas i hundratusentals. Det var därför brådskande för Europeiska kommissionen att lämna ett förslag till direktiv, som syftar till att utarbeta nya kvalitets- och säkerhetsnormer för att öka befolkningens förtroende för användning av dessa vävnader och celler avsedda att användas i och på den mänskliga kroppen. Jag godkänner därför förbehållslöst Europeiska kommissionens åtgärd och jag stöder den.
Tyvärr, och man har redan sagt det här i kväll, finns det alltför många ändringsförslag som går i alla riktningar, vilket riskerar att späda ut det ursprungliga förslaget och alltså beröva oss regler som ändå är nödvändiga och brådskande. Det är anledningen till att jag här i kväll i debatten för GUE/NGL:s räkning vill erinra om de tre grundläggande principer som får mig att vända mig emot många av ändringsförslagen. Första principen: man får inte utnyttja ett förslag till direktiv, vars nödvändighet inte kan förnekas av någon, för att utvidga sitt tillämpningsområde till sektorer som bör ha specifika regler eller redan har det. Och framför allt, man får inte utnyttja detta förslag för att inleda debatter om embryonala, övertaliga stamceller, om forskning på området eller om abort. Många av ändringsförslagen, som vi på grund av detta inte kommer att rösta för, har dessa mer eller mindre väl kamouflerade målsättningar mitt bland de goda avsikterna.
Andra principen: forskning och vetenskap skall omges av etiska regler för att undvika oansvariga åtgärder som kan vara farliga för människosläktet, men verksamheten skall inte hindras av religiösa förbud, oavsett varifrån de kommer. Det är en grundläggande regel för konfessionsfriheten. Det är ett nödvändigt villkor för att garantera framsteg. Och inte heller här saknas ändringsförslag som bör avvisas enligt denna princip.
Tredje principen: människokroppen skall inte vara till salu eller kunna köpas eller stjälas. Vi borde åtminstone alla vara överens på denna punkt och vara överens om att denna princip för det första innebär en verkligt uttrycklig frivillighet för givaren när det gäller donation och för det andra ett uttryckligt skydd för givarens och mottagarens anonymitet; eftersom alla undantag skulle kunna orsaka avsteg och överdrifter av alla de slag. Detta förhindrar emellertid inte spårbarhet som är en säkerhet för kontrollen när det gäller transplantationernas kvalitet. Och för det tredje skall donationer utan ersättning vara en självklarhet: kroppen är inte någon handelsvara.
Sammanfattningsvis vill jag återigen säga att utvecklingen av dessa terapeutiska behandlingar är sådan att ett EU-direktiv krävs. Men utvecklingen kräver också, parallellt i Europaparlamentet, dvs. av oss själva, stramhet och respekt för de stora principerna som väldigt många av oss har gemensamt och där vi inte kan acceptera att de ifrågasätts, ens försåtligt.

Rod (Verts/ALE).
Herr talman! Vi är positiva till många av beståndsdelarna i Lieses betänkande. Vi stöder särskilt ändringsförslagen som syftar till att från detta direktivs tillämpningsområde utesluta vävnader och celler från mänskliga embryon eller genetiska tekniker, om ingen EU-lagstiftning fastställer hur genterapin får användas.
En kompromiss ställer emellertid till problem för oss: det är den som gäller frivillig donation av mänsklig vävnad och mänskliga celler och som sker utan ersättning. Vi vill garantera att dessa donationer sker utan ersättning. Man måste därför i detta direktiv noga precisera den legitima och acceptabla kompensationen, nämligen ersättning för resekostnader och utebliven inkomst under resan, donationen och eventuell vila som krävs, liksom förfriskningar och andra gratifikationer av denna typ, men inte mer. Annars lämnar vi dörren öppen för gottgörelse eller ersättning för dessa donationer, med alla förutsebara avsteg när det gäller kvalitet och säkerhet, och de risker det medför för donatorer och mottagare. Såsom redan sagts är kroppen inte någon handelsvara. Våra celler och vävnader är inte till salu.
En annan grundläggande princip i detta direktiv gäller anonymiteten som måste vara förenlig med spårbarheten för vävnader och celler. Europeiska kommissionens förslag, som berikats med ändringsförslagen från utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor lyckas med utmaningen att ta hänsyn till dessa två principer. I detta parlaments sammanträde skall vi inte ifrågasätta denna sköra balans genom att anta ändringsförslag som syftar till att häva anonymiteten för donatorer av könsceller och därmed spermadonationer, eller att göra registret över fördelning av vävnader och celler tillgängligt för allmänheten, och där citerar jag ett ändringsförslag. Argumentet med öppenhet är inte omdömesgillt i detta sammanhang. Behovet av att spåra vävnader och celler avsedda för transplantation från donator till mottagare får inte ske på bekostnad av anonymiteten. Det skulle vara att lämna dörren öppen för etiska, rashygieniska och rasmässiga avsteg.
Vi uppmanar slutligen kommissionen, som inte velat ta med organen i detta direktivs tillämpningsområde, att snarast föreslå en särskild text för att upprätta kvalitets- och säkerhetsnormer för organ.
Jag tycker att betänkandet är balanserat. Vi bör fortsätta att arbeta i denna riktning, även under kommande behandlingar.

Ó Neachtain (UEN).
Herr talman! Jag vill lovorda föredraganden, Liese, för hans plikttrogna arbete med detta mycket känsliga och tekniska ämne. Jag vet att han har bedrivit ett omfattande samråd med de politiska grupperna för att detta betänkande så mycket som möjligt skall återspegla olika bekymmer och åsikter.
Jag vill berömma kommissionen för att man har tagit detta initiativ enligt artikel 152. Detta är ett relativt nytt område för europeisk lagstiftning. Liksom med bloddirektivet är det viktigt att det blir riktigt gjort. Det är även viktigt att de åtgärder som vidtas på det medicinska området placeras inom en etisk ram. Inom denna ram måste man naturligtvis på vederbörligt sätt beakta de nationella systemen. Kommissionen är medveten om hur snabbt och effektivt detta förslag behandlades av parlamentet. Jag hoppas verkligen att de mycket positiva ändringsförslag som på utskottets vägnar har föreslagits av föredraganden kommer att godtas.
Parlamentet har på en rad områden åstadkommit avsevärda förbättringar i förhållande till det ursprungliga förslaget. Beträffande de etiska principerna välkomnar jag det konkreta språkbruket för att förstärka principen om frivilliga donationer av celler och vävnader utan ersättning. Det finns uppenbara folkhälsomässiga risker med att attrahera fel typ av givare genom att göra tillvaratagande av vävnader till en kommersiell verksamhet.
Jag stöder helhjärtat ett stärkande av samtyckesprincipen för att på så vis skapa bästa möjliga skydd för givarna. I detta hänseende är det viktigt att användningen av vävnad från foster undantas. Likadant är jag emot tanken på att skapa mänskligt liv endast i syfte att skörda vävnader och att detta liv därefter skall kasseras. Detta vore att fullständigt kränka principen om människovärde enligt stadgan om mänskliga rättigheter. Jag stöder även de ändringsförslag som syftar till att från tillämpningsområdet för detta direktiv undanta celler eller vävnader som kommer från klonat material. Parlamentet har vid ett flertal tillfällen uttryckt sitt motstånd mot kloning av människor.
Jag vill att kommissionen berättar när man har för avsikt att utarbeta ett förslag till direktiv om organdonationer. Jag uppmanar kommissionen att komma med en utfästelse till parlamentet om detta arbete innan vi röstar om detta förslag.

Blokland (EDD).
Herr talman! Jag erkänner kommissionsledamot Byrnes invändningar mot att placera organ också inom detta direktiv, men det finns också argument för detta. En vävnad är en grupp celler med samma uppbyggnad eller funktion. Organ består vidare av olika vävnader. Celler, vävnader och organ kan alla tre doneras, alltså måste kvalitets- och säkerhetsnormerna gälla för alla tre. Övergången mellan organ och vävnader är flytande. 
På grund av problemet med den brist som råder i fråga om organ, vilket för övrigt också är fallet i fråga om olika vävnader, krävs kanske ett särskilt direktiv. Men det hindrar inte att samma kvalitetskrav måste gälla för organ beträffande donation.
Kort sagt, skall inte strukturen hos ett direktiv beträffande organ i hög grad överensstämma med föreliggande direktiv beträffande vävnader och celler? Förstår jag nu kommissionsledamoten rätt vad gäller att det som krävs i ändringsförslag 6 och 62, nämligen ett förslag till ett direktiv om organ före sommaren 2003, är omöjligt att uppnå? Kan vi få veta något mer om tidsschemat för ett direktiv beträffande organ?
I utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor stödde kommissionsföreträdaren mitt ändringsförslag 99 om celler. Föredraganden har invändningar. Alltså, herr kommissionär, skulle jag gärna vilja veta vad ni tycker om det. För övrigt stöder vi helhjärtat detta direktiv, i synnerhet som det hänvisar till grundläggande etiska principer som agerandet måste uppfylla. Ett stort beröm också för den omfattande sakkunniga hjälpen från föredragande Liese. På grundval av det jag nyss sagt är jag beredd att dra tillbaka mina ändringsförslag 96-98 och 100-102 om organ, och jag har också fått samtycke från Oomen-Ruijtens i detta, som var medföredragande.

Montfort (NI).
Herr talman, herr kommissionär! Jag skulle i min tur vilja tacka föredraganden, Peter Liese, för hans utmärkta informations- och analysarbete i samarbete med alla sina kolleger, men även med experter på mycket hög nivå. Cellterapi och vävnadstransplantation är områden som inger stort hopp när det gäller att behandla obotliga sjukdomar som medför lidande och oro för så många människor. Att kontrollera denna teknik är emellertid inte tillräckligt för att uppfylla förväntningarna hos de sjuka människorna. Det är hela intresset med detta förslag till direktiv vars målsättning är att säkerställa en normativ ram när det gäller säkerhet och kvalitet för mänsklig vävnad och mänskliga celler.
När det gäller frivillig och gratis donation och anonymitet för givaren kan direktivet inte påtvinga medlemsstaterna några skyldigheter enligt det europeiska fördraget, utan bara rekommendationer. Donationen skall ske utan ersättning. Vem skulle kunna tänka sig att idka handel utifrån mänskliga produkter? Att rädda ett liv är en handling man gör utan ersättning och utan eget intresse. Donationen skall också vara frivillig och det krävs därför att den levande donatorn ger sitt tydliga och skriftliga medgivande. Det är därför nödvändigt att informera våra samhällen om lämpligheten av dessa behandlingar och om vars och ens ansvar i en anda av solidaritet, eftersom det handlar om att förbättra hälsan för tusentals människor.
Befolkningen i våra länder är inte tillräckligt medveten om det välgörande med donation av mänsklig vävnad och mänskliga resurser. Hur många liv kan räddas och sjukdomar behandlas med hjälp av transplantation av benmärg? Direktivet måste åtföljas av mycket intensivare information. Denna information bör vara seriösare och stödja sig på tillförlitligt vetenskapligt arbete. Hur många gånger har vi exempelvis hört att stamceller från embryon skulle bota obotliga sjukdomar, trots att man hittills inte finner någon publikation som bevisar det? Och det skulle vara fel att säga att ett förbud mot användning av embryonala celler skulle hindra oss från att rädda liv. Det finns andra alternativ, särskilt tekniken med vuxna stamceller. Denna observation leder för övrigt till att man ställer sig frågan om vilka celler som berörs av förslaget till direktiv.
Jag instämmer i den franska regeringens ståndpunkt på tre punkter. Med beaktande av artikel 152.4 i fördraget åligger det inte oss att via detta direktiv reagera på användningen av celler av en särskild typ, såsom könsceller eller embryonala celler. Det hör till staternas befogenhet. De etiska frågorna rörande embryon faller också under den nationella befogenheten. Könsceller är avslutningsvis uteslutna från direktivets område. Jag kommer att rösta för detta betänkande, men jag kommer att vara fortsatt mycket uppmärksam på att såväl donatorns som mottagarens värdighet respekteras.

Nisticò (PPE-DE).
Herr talman, herr kommissionsledamot! Jag hoppas av hela mitt hjärta att detta betänkande, som vännen Peter Liese har ägnat så stor uppmärksamhet, skall kunna förlösas normalt, utan användning av förlossningstänger, som var fallet med betänkandet om blod. Det senare var under många år ett kontroversiellt betänkande, men ett betänkande där vi genom ett konkret, intelligent och motiverat samarbete mellan parlamentet, kommissionen och rådet efter flera år lyckades hitta en lösning.
I kväll tänker jag bara göra ett par påpekanden, framför allt fyra stycken: för det första anser jag att det är rätt, som Peter Liese sa, att donation av celler och vävnader skall ske frivilligt och utan ersättning, en princip som redan accepterats när det gäller betänkandet om blod. I de fall där industrin har bidragit till att förbättra kvaliteten på och möjligheterna till att bevara celler och vävnader, till exempel genom genetisk manipulering av vävnader för att de skall bli histologiskt kompatibla, så är det också rätt att man tänker sig en lämplig ersättning.
För det andra hoppas jag att ändringsförslag 83 blir godkänt. Det lades fram av undertecknad och Peter Liese och i det ändringsförslaget uppmanar vi kommissionen att snarast utarbeta nya normer för retrodifferentiering av vuxna celler i stamceller. Retrodifferentiering av vuxna celler, som sker genom att deras kärnor överförs till ett medium som är rikt på näringsämnen och andra tillväxtfaktorer, i stället för att överföras till en äggcell utan kärna, skulle kunna göra det möjligt att komma ifrån de nuvarande etiska problemen i samband med terapeutisk användning av stamceller från mänskliga foster.
För det tredje hoppas jag att de regler som utarbetats inom ramen för det sjätte ramprogrammet för användning av stamceller i forskningssyfte fortfarande gäller, så och att vi i dag inte skall släppa in köksvägen det som inte släpptes in genom huvudentrén.
För det fjärde, slutligen. Jag instämmer i kommissionens förslag att direktivet borde gälla användningen av celler och vävnader i forskningssyfte när detta görs på människa, men inte när det gäller in vitro-försök eller djurförsök. Jag vill ge föredraganden Peter Liese följande uppmaning: om ändringsförslagen 7 och 19 blir godkända, bör han under andra behandlingen försöka hitta en större flexibilitet för att undvika att tungrodda administrativa förfaranden bromsar upp den europeiska forskningen på områden som är av grundläggande betydelse, till exempel farmakogenetik och farmakogenomik, som syftar till att konstruera nya läkemedel som är betydligt effektivare och som saknar toxiska effekter.

Gebhardt (PSE).
Herr talman, herr kommissionär! Biotekniken erbjuder i dag utsikter inom hälsopolitiken som verkligen är glädjande. Detta också när det gäller användning av mänskliga vävnader och celler. Vi bör utnyttja de positiva möjligheterna i denna nya utveckling så långt som möjligt, även om det är klart att utsikterna ur dagens synvinkel inte alltid är så lovande, som det påstås från flera håll. Men vi bör i varje fall utnyttja möjligheterna.
Användningen av denna nya teknik måste emellertid anpassas till de grundläggande principer och regler som utgör Europeiska unionens värdegemenskap. En ytterligare grundpelare i denna värdegemenskap är stadgan om de grundläggande rättigheterna i Europeiska unionen. Till dess grundvärden hör särskilt respekten för människans värdighet, principen om icke-kommersialisering av människokroppen, och garantin för att donation av vävnader och celler bara får ske på frivillig basis, utan påtryckningar och med kännedom om allt som det innebär.
Eftersom kommissionens förslag bara behandlar dessa etiska frågor perifert, har utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden, som här i kammaren är ansvarig för etiska frågor, ingett en rad ändringsförslag i detta avseende. Exempelvis är det enligt vår åsikt absolut nödvändigt att klargöra att donation av mänskliga vävnader och celler, analogt med lagstiftningen om donation av blod och blodbeståndsdelar, bara bör medges på donationsbasis, för att motverka varje tendens till kommersialisering och ?objektifiering? av människokroppen. För att formulera det entydigt: donation av mänskliga vävnader eller celler får bara ske frivilligt och utan ekonomisk motprestation. De måste också ske anonymt, och personer som inte är i stånd att lämna sitt medgivande behöver ett särskilt skydd, eftersom deras kroppar inte får föraktas, och det bara får se ut som om de får användas för deras egen hälsa, men inte för forskningsändamål. Här tänker jag särskilt på handikappade människor.
Låt mig särskilt betona ännu en punkt: Aktningen för traditionerna och de kulturella skillnaderna inom Europeiska unionen kräver även för denna lag att medlemsstaterna får rätt att förbjuda donation och användning av celler med specifikt ursprung. Detta gäller särskilt möjligheten att avstå från att utnyttja embryonala stamceller till förmån för vuxna stamceller, som bevisligen kan användas lika bra, och delvis rentav är mer lovande.
Det finns emellertid också en rad ändringsförslag, som jag absolut inte kan stödja, och här är jag absolut ense med Caudron - som tyvärr har gått igen - och det är de förslag där man försöker att införa aborter genom bakdörren, och jag tror att det är något som vi inte i något fall kan acceptera.

Breyer (Verts/ALE).
Herr talman, kära kolleger! Först vill jag uttala ett stort tack till Peter Liese, som med sitt betänkande har åstadkommit ett utmärkt arbete. Jag vill särskilt berömma honom för hans försök att också inbegripa samhälleliga grupper i sitt betänkande. Det är mycket berömvärt! Här handlar det exakt om att verkligen sammanföra alla grupper i samhället - patientorganisationer, men även forskare och andra - och han har ansträngt sig för att sammanföra de olika ståndpunkterna.
Också för oss inom De gröna är det mycket viktigt - jag tror att det rentav är viktigast - att ge medlemsstaterna ett mycket klart tecken på att embryon inte får användas för forskningsändamål. Vi vill inte skapa några impulser till att embryon skall produceras bara för forskningsändamål. Vi vill inte heller att kvinnor degraderas till äggcells- respektive embryodonatorer. Här måste vi säga ett helt klart ?nej?. Likaså måste vi fastslå att totalt sett ingen vävnad och inga celler från embryon får användas.
Också när det gäller stamcellerna från embryon är min ståndpunkt helt klar: vi säger att det går lika bra med vuxna stamceller, ja rentav bättre! Vi får inte väcka några falska förhoppningar. Jag vill här nämna de fatala meddelandena rörande genterapin som grasserat på senare tid. På detta område har man i många år väckt alltför många falska förhoppningar, i stället för att verkligen titta på alternativen.
Samvetslös forskning och vetenskap, det skulle innebära ruin för mänskligheten. Därför måste det här handla om att ge klara signaler. Det är också viktigt att det i detta betänkande än en gång betonas att det inte får ske någon kloning av människor eller av embryon. Jag tror att det här i parlamentet och även utanför det inte ofta nog kan betonas att vi behöver en mycket klar barriär. Det har redan sagts mycket om donationer utan ersättning, och det är klart att det också talades om att den mänskliga kroppen inte är någon handelsvara.
Därför, herr kommissionär, vill jag än en gång enträget be er att här helt klart gå med på de krav som vi från De gröna har lagt fram. Vi uppmanar kommissionen att redan före juli 2003 lägga fram ett förslag till rättsakt, för just när det gäller organdonation märks det att den mänskliga kroppen eller delar av den faktiskt görs till en handelsvara. Här tror jag att vi behöver en mycket tydlig europeisk lagstiftning.

Cappato (NI).
Herr talman! Jag vill i första hand gratulera kommissionen till dess förslag och även till det inlägg med vilket det presenterades i denna kammare. Liese har sannerligen gjort och gör stora ansträngningar för att komma fram till en kompromiss som är acceptabel i detta parlament. Jag tror emellertid att det största hindret när det gäller att hitta en sådan kompromiss och när det gäller det seriösa arbete som utförts av kommissionen och av flera kolleger, är försöket - från en del av dessa - att i detta betänkande införa frågor som inte har med själva betänkande att göra.
Framför allt gäller detta betänkandet från Bartolozzi och ståndpunkten från många kolleger som i smyg har försökt och som försöker införa frågan om att avbryta graviditeter och embryonala stamceller i detta direktiv, något som verkar vara att nedvärdera det seriösa arbete som många kolleger försöker utföra. Vad gäller oss, som radikala ledamöter på Emma Bonino-listan, kan vi inte göra annat än rösta emot de ändringsförslag som på detta sätt försöker införa sådana frågor. Det rör sig inte, från vår sida - här vänder jag mig till kollegan Montfort och andra kolleger som har tagit upp denna fråga - om att hävda att embryonala stamceller magiskt skulle kunna lösa alla problem och bota alla sjukdomar av genetiskt ursprung. Det handlar snarare om att inte lägga hinder i vägen för denna forskning och att framför allt inte göra det i ett direktiv som handlar om annat, som på ett pragmatiskt sätt försöker reglera en lovande marknad och en verksamhet som är nödvändig för många europeiska medborgares liv och hälsa.
Låt oss inte förvandlas till ett parlament som desperat försöker rösta fram en moral, ?den unika europeiska moralen?. Låt oss snarare ägna oss åt att försöka hitta politiska, pragmatiska och konkreta lösningar på de problem som direktivet tar upp, och som kommissionen försöker hitta en lösning på genom detta direktiv.

García-Orcoyen Tormo (PPE-DE).
Herr talman! Först och främst vill jag betona det utmärkta arbete som vår kollega, Liese, har genomfört. Han har kompletterat och förbättrat kommissionens förslag, vilket jag anser vara mycket lämpligt, såväl när det gäller inriktningen som räckvidden. Det var under just under det spanska ordförandeskapet som arbetet med detta direktiv inleddes. Det är inte för inte som Spanien under 2002, för tionde året i rad, har fortsatt vara ledande i världen när det gäller donationer och transplantationer.
Vi känner följaktligen mycket väl till den här frågan samt hela problematiken runt transporten av vävnader, celler och organ, ett område där avsevärda tekniska framsteg har gjorts under de senaste åren, och vi vet även att befolkningens medvetenhet om att man kan bli givare har ökat stort. Allt detta medför att det är nödvändigt att inrätta särskilda bestämmelser på det europeiska området, för att reglera denna verksamhet och för att se till att den genomförs inom en lämplig etisk, hälsovårdsmässig och social ram i alla medlemsstater.
Förfarandena för donation och transplanteringar är, vilket redan har sagts, resultatet av den allmänna solidariteten, och de finns tack vare alla de som på ett oegennyttigt och osjälviskt sätt samarbetar inom donationssystemet. Det är därför som det är så viktigt att bevara, motivera och öka viljan att bli givare på ett frivilligt sätt och utan ersättning och framför allt, att givarens familj respekterar dennas vilja, när och om det ögonblicket kommer.
Frågan om huruvida det är lämpligt att inbegripa organtransplantationer har diskuterats mycket. Jag anser att det är nödvändigt med gemenskapsbestämmelser på det här området, men att det skulle vara ett misstag att inbegripa dessa bestämmelser i direktivet, eftersom det skulle innebära att väsentliga ändringar måste göras av detta, vilket i sin tur skulle leda till osäkerhet när det gäller lämplig behandling av organtransplantationer. Jag anser därför att ändringsförslag 6, i vilket det föreslås att kommissionen skall lägga fram ett förslag om den här frågan under 2003, är en lämplig lösning.
Däremot anser jag att ändringsförslag 21, om celler som skall användas i tillverkning av läkemedel, är mer lyckat jämfört med kommissionens ursprungliga förslag.
Den mest kontroversiella aspekten av det här direktivet är dock användning av vävnad och celler från klonade mänskliga embryon, vilket beror på de stora etiska och moraliska konsekvenser som detta kan medföra. Jag anser att de grundläggande villkor för respekten för människovärdet som fastställs i ändringsförslag 30 är mycket viktiga. Dessa villkor måste vara förhärskande i alla medlemsstater, även om villkoren kan vara mer eller mindre strikta, med utgångspunkt i detta gemensamma grundläggande åtagande.
Slutligen vill jag ge uttryck för parlamentets fullständiga stöd till alla anonyma europeiska medborgare som, genom donation av vävnader, celler och organ, åstadkommer miraklet att ge sjuka personer hopp om livet.

Ferreira (PSE).
Herr talman, herr kommissionär, mina damer och herrar företrädare för rådet, kära kolleger! I inledningen till detta betänkande föreslår man oss att behandla säkerhets- och kvalitetsnormerna för mänsklig vävnad och mänskliga celler. Vi vet emellertid att etiska principer måste nämnas i en sådan text och det är anledningen till att en stor del av debatterna faktiskt handlar om dessa frågor. Vi fäster betydelse vid begreppet frivillig, anonym donation utan ersättning och vi skulle ha önskat en stark ståndpunkt i frågan, ett önskemål som vi redan framförde vid omröstningen om betänkandet om blod och som vi kommer att få tillfälle att på nytt bekräfta vid granskningen av betänkandet om organ. Vi beklagar därför att målsättningen med frivilliga, anonyma donationer utan ersättning endast kan bli föremål för rekommendationer och inte tydliga åtaganden, då avsaknaden av tidsplan för att genomföra dessa målsättningar inte tvingar medlemsstaterna att göra allt för att bedriva målsättningar och politik som går i den riktningen. Vi beklagar det och ber alltså kommissionen att göra en regelbunden bedömning av de framsteg som skett i medlemsstaterna på detta område.
Vi kan inte bortse ifrån att säkerhet och spårbarhet när det gäller donationer kommer att kunna garanteras desto bättre som de kommer från ett land i Europeiska unionen som omfattas av vår lagstiftning. Och vi bör ha som mål att bli självförsörjande inom Europeiska unionen.
Dessutom bör handeln med celler och vävnader i vissa tredje länder göra oss mycket vaksamma när vi importerar sådana produkter, annars kan vi komma att betraktas som passiva medbrottslingar i detta agerande.
I Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna nämns dessutom förbudet mot att göra människokroppen och dess delar som sådana till en källa till vinst. Det är anledningen till att vi måste rösta för ändringsförslag 77 och ändringsförslag 1.
När det gäller anonymitet för donatorer av könsceller och förslaget att man skall kunna upphäva denna anonymitet ifrågasätter jag en sådan möjlighet, eftersom man kan frukta att donatorerna av sperma och ägg, som redan är alltför få för att motsvara alla önskemål, inte längre vill kännas vid sitt åtagande.
Det förefaller mig slutligen viktigt att medlemsstaterna och kommissionen inrättar en centraliserad databank avsedd att samla all tillgänglig information om godkända inrättningar, behandlade produkter och biologisk övervakning.

Purvis (PPE-DE).
Herr talman! Detta direktiv remitterades tyvärr inte till utskottet för industrifrågor, utrikeshandel, forskning och energi. Förslaget till direktiv ?om att fastställa kvalitets- och säkerhetsnormer för donation, tillvaratagande, kontroll, bearbetning, förvaring och distribution av mänskliga vävnader och celler? är en mycket viktig lagstiftning som verkligen bör välkomnas.
Jag gick igenom hela rubriken för detta direktiv eftersom det är viktigt att vara medveten om vad som omfattas och inte omfattas. Beaktandesats 6 slår uttryckligen fast: ?detta direktiv omfattar inte forskning med mänskliga vävnader och celler?. Detta är en folkhälsomässig åtgärd i enlighet med artikel 152 i fördraget. Utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor föreslår olyckligtvis i ändringsförslag 7 att beaktandesats 6 skall ändras till: ?detta direktiv omfattar även forskning med mänskliga vävnader och celler?. Detta är fullständigt oacceptabelt.
I samma riktning går ändringsförslag 19 till artikel 2.1 där man föreslår en strykning av de begränsande orden ?som är avsedda för användning i människokroppen?. Därmed blir direktivets samtliga bestämmelser fullt ut tillämpliga på in vitro-forskning på laboratorier, eller till och med i klassrum, där människokroppen inte är inblandad.
Jag har inte tid att gå in på alla de andra problemen med detta betänkande. Det finns tekniska svårigheter som har att göra med givarnas samtycke och anonymitet. Betänkandet innehåller högst diskutabla utflykter på etiska områden som saknar relevans för räckvidden och den rättsliga grunden för detta direktiv. Till och med utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden har ansett det vara lämpligt att skriva in det rättsligt obestämbara begreppet ?grundläggande etiska principer? i en text som framställs som rättsligt lagstiftande. En mycket viktig sak är att man försöker införa ett europeiskt förbud beträffande etiska aspekter av forskning och behandling som helt klart faller inom ramen för subsidiaritetsprincipen och som medlemsstaterna även fortsättningsvis skall ha behörighet att fatta beslut om.
Jag hyser mycket stor aktning för min kollega Liese och jag godtar hans försäkran om att han har försökt bibehålla en balanserad syn på denna fråga. Dessvärre innehåller resultatet många oacceptabla element. Jag kan stödja hans betänkande endast på villkor att dessa element avlägsnas före slutomröstningen.

Korhola (PPE-DE).
Herr talman! Jag sätter stort värde på och ger mitt fulla stöd åt doktor Lieses arbete i det här betänkandet, där man skapar riktlinjer för hanteringen av mänskliga vävnader i Europeiska unionen, som även kallas en värdegemenskap. Ämnet är omfattande så jag skall endast koncentrera mig på en detalj, hanteringen av stamceller. Det är ett direkt kontinuum av det arbete som vi försökte göra i parlamentets tillfälliga utskott för humangenetik för förrförra året. 
Vi förstod vinken: affärsmässigt var det här det allra hetaste området. Investerarna avvaktade. Förväntningarna hänförde sig inte till nya medicinska genombrott, utan framför allt till möjligheten att bli rik. Gentekniken är det område som nästa ekonomiska upphaussning kommer att inrikta sig på; därifrån väntar man sig minst lika mycket valuta för pengarna som från IT-sektorn. När allt kommer omkring är det inte så stor skillnad vad forskningen egentligen ger för resultat. 
I väntan på upphaussningen höll man fullständigt på att åsidosätta det faktum att det finns ett alternativ till kloningen av embryonala stamceller, behandling med vuxna stamceller. Visserligen har embryonala stamceller större förmåga att differentieras till vilket slags vävnad som helst. Forskningar på senare tid har dock öppnat lovande möjligheter även vid användningen av vuxna stamceller. Det mänskliga embryots första celler är så kallade totipotenta celler, det vill säga de kan differentieras till vilka celltyper som helst. Pluripotenta stamceller kan å sin sida differentieras till vilka celltyper som helst, men de kan inte ge upphov till en ny människa. Multipotenta stamceller kan enbart producera en viss vävnads celler, som nervceller, leverceller eller blodceller. Dessa finns också hos vuxna människor och just de är de intressantaste med tanke på terapeutisk kloning. De senaste forskningsresultaten tyder på att vissa stamceller som man ansett vara multipotenta skulle vara pluripotenta. Detta innebär att man trots allt inte behöver göra stamcellslinjer från mänskliga embryon. 
I Lieses betänkande vidkänns situationen helt riktigt, likaså identifieras de etiska problem som man stöter på i samband med hanteringen av embryon. Det är viktigt att här konstatera att goda medicinska resultat och etisk vishet inte nödvändigtvis utesluter varandra. Vi kristdemokrater säger ett starkt ja till forskning, samtidigt som vi vill skydda människovärdets okränkbarhet ända från dess späda början.

Sacrédeus (PPE-DE).
Herr talman! Betänkandet och förslaget till direktiv är viktiga ur hälso- och säkerhetssynpunkt. Föredraganden Liese har lagt till ytterligare några angelägna dimensioner genom att på flera punkter också välja att ta upp etiska aspekter.
För det första: Från stadgan om mänskliga rättigheter infogas ett nytt inledande skäl om människokroppen, vilket lyder: ?Människokroppen är okränkbar och oförytterlig. Det är förbjudet att låta människokroppen och dess delar i sig utgöra en källa till ekonomisk vinning?.
För det andra: I ändringsförslag 79 föreslås en sammanställning av en uppförandekod, om möjligt på FN-nivå, till skydd för människovärdet. I ändringsförslaget sägs att aktning bör visas för principer som förbud mot att låta människokroppen och dess delar utgöra en källa till ekonomisk vinning, principen om informerat samtycke samt förbud mot kloning.
För det tredje: Ändringsförslag 46 pekar på att ingen vävnad från foster i samband med frivillig abort skall beviljas. Detta är ett viktigt ställningstagande för att inte ett förvridet nyttoargument skall kunnas användas som påtryckning då någon står inför ett eventuellt beslut om abort.
För det fjärde: Ändringsförslag 31 innehåller krav på att särskilt reglera användningen av könsceller, embryonala stamceller och fosterceller. Celler med ett känsligt ursprung ur etisk synpunkt behöver regleras speciellt om så inte är fallet i medlemsstaterna.
För det femte: I ändringsförslag 82 tas medgivande från givare upp. Det behövs ett förtydligande av vad som bör gälla vid donation och vad de obligatoriska kraven rörande samtycke innebär. Det rör sig om viktiga klarlägganden för vad som skall gälla för personer som inte själva kan ge juridisk bindande samtycke samt för avlidna respektive levande personer.
För det sjätte: Ändringsförslag 41 tar upp viktiga klarlägganden och frivilligheten angående donationer. Samtidigt åläggs medlemsstaterna ansvaret att mer specifikt utforma reglerna.
Jag kan varmt rekommendera Lieses betänkande.

Flemming (PPE-DE).
Herr talman! Gratulationer till kommissionären, gratulationer till Peter Liese! Efter att utskottet antagit ändringsförslag 30, hade jag ett verkligt behov av att också tillfoga att medlemsstaterna åtminstone bör hålla sig till förbudet mot att bedriva forskning där mänskliga embryon förstörs.
Ser ni, jag tar nu en av de mycket stora landvinningarna på denna europeiska kontinent i anspråk för mig. Jag gör anspråk på tankefrihet och samvetsfrihet, och gör det nu inte så lätt för er att ni enbart säger att vi inte är här för att predika moral! Vad handlar det annars om, när det gäller att förstöra embryon? Vi behöver överhuvud taget inte harmonisera någonting, för vi har åtminstone en gemensam etik, som lyder: Du skall inte döda! Jag respekterar er åsikt, men respekterar ni deras åsikt, som säger: Jag vill inte döda? Man har sagt mig att i samma ögonblick som äggcellen och spermien smälter samman, så uppstår en bestämd människa - inte någon vem som helst - med bestämd hårfärg, med bestämda egenskaper. Det är en människa!
Jag känner redan till de 14 dagarna, herr Purvis. Här är vi inte helt eniga. Har det då redan uppstått en individ eller inte? Dödar jag inte redan då? Var snäll och notera att människor är rädda för att tvingas döda!
Men kanske diskuterar vi här något helt onödigt. Jag kan meddela er att universitetsprofessor doktor Huber från Wiens universitet för några dagar sedan lade fram sina allra senaste forskningsrön och sina landvinningar. Han har under år av arbete med blod från navelsträngen haft enorma framgångar, som verkligen ger honom berättigade förhoppningar om att om några få år kunna framställa organ av det.
(Applåder)

Liese (PPE-DE).
Herr talman, kära kolleger! Jag talade i början som föredragande, och nu har jag ytterligare tre minuters talartid i min grupps namn, och det ger mig tillfälle att gå in på några av punkterna som kollegerna har tagit upp.
Först till Ries. Hon kunde tyvärr inte vara kvar här, men jag har också redan sagt det till henne personligen: Det vore ändå synd, om den liberala gruppen på grund av de 10 procent, som vi är oeniga om, till slut skulle rösta mot hela betänkandet. Jag tror att många ändringsförslag från Ries, som har tagits med i betänkandet, är värda att till slut också antas av parlamentet. Därför min vädjan till den liberala gruppen att än en gång tänka över om man verkligen är beredd att i slutändan rösta mot hela betänkandet.
Till David Bowe, som nämnde ett exempel från sin valkrets, enligt vilket stamceller innebär förhoppningar för en pojke som lider av en svår sjukdom. Efter hans inlägg gick jag till honom och försökte att än en gång kontrollera det, eftersom det är mycket viktigt för mig att klargöra att det här inte handlar om embryonala stamceller, utan om vuxna stamceller ur benmärgen. Experimentet väcker trots detta några allvarliga etiska problem. Men det handlar inte om embryonala stamceller, det är mycket viktigt för mig, eftersom det under samrådet också blev tydligt att embryonala stamceller ännu inte någonstans i världen har överförts till någon enda patient. Oberoende av de etiska frågorna är nämligen de därmed förbundna medicinska riskerna alltför stora.
Till herr Caudron vill jag säga att jag vet det och att jag också uppskattar att han företräder sin ståndpunkt så konsekvent, nämligen att man inte bör utesluta forskning på mänskliga embryon och embryonala stamceller. Men det görs inte heller alls i utskottets betänkande. Ändringsförslag 30 är den kompromiss som Caudron har förhandlat fram med kommissionen och ministerrådet till det sjätte ramprogrammet om forskning, och ändringsförslag 86 och 92 går utöver detta.
Känslomässigt håller jag med Flemming, och jag delar hennes argumentation. Mitt förstånd säger emellertid att den kompromiss som utskottet har kommit fram till, kanske är bättre och utgör en bättre grundval för Europeiska unionen, för Europaparlamentet. Vi bör därför i varje fall stödja ändringsförslag 30, och beträffande förslag 86 rekommenderar jag som föredragande att man respekterar samvetsfriheten, så att alla röstar som deras samvete bjuder.
Slutligen än en gång ett påpekande om den rättsliga grunden. Jag har svårt att förklara för Europas medborgare att kommissionen anser att det är möjligt att förbjuda tobaksreklam i regionala tidningar, men inte att förbjuda handel med celler och vävnader för tusentals euro. Det är inte särskilt konsekvent. Herr kommissionär, jag gav er stort stöd när det gäller förbudet mot tobaksreklam, trots att jag en eller ett par gånger tyckte att det gick för långt, men jag var för principen och stödde er därför trots stort motstånd i Tyskland. Jag vill därför också be er om att tänka över denna fråga än en gång. Kanske kan ni inte komma oss till mötes i dag, men eventuellt under de närmaste veckorna och månaderna, för jag vill försvara kommissionen i Tyskland och i de andra medlemsstaterna, och jag vill inte ha någon sådan inkonsekvens, som jag sedan inte längre kan försvara.

Byrne
Herr talman! Denna intressanta debatt har belyst detta förslags känslighet. Jag noterar att många av er, däribland Liese, är besvikna över att kommissionen inte har erbjudit sig att gå vidare med de etiska spörsmålen. Detta beror inte på att vi betraktar de etiska normerna som oviktiga, snarare tvärtom. Det är just på grund av att de etiska normerna är så viktiga för våra medborgare som vi inte skall gå för långt. 
Kommissionen är fördragens väktare. Vi måste respektera rättstjänstens yttrande - ett yttrande som även upprepats av rådets rättstjänst.
Som jag sade i mitt inledningsanförande angående denna fråga syftar kommissionens förslag till att utsträcka detta till gränsen för vad som rättsligt godtagbart utifrån begränsningarna i fördraget. Vi kan helt enkelt inte sträcka oss längre än så här. Jag vill mot denna bakgrund be er att hålla i åtanke att vi helt eller delvis godtar de flesta förslagen även om vi bortser från de ändringsförslag som går utöver räckvidden för artikel 152. Jag är glad över att konstatera att de flesta av ändringsförslagen medför en avsevärd förbättring av direktivet. Enligt artikel 152 har vi ändå möjlighet att vidta alla nödvändiga försiktighetsåtgärder för att genomföra det centrala kravet från Europeiska gruppen för etik, nämligen att skydda mottagarens hälsa.
Jag tänker nu mer i detalj behandla de ändringsförslag vi skall arbeta med i dag. Jag kan godta vissa förtydliganden vad gäller förslagets räckvidd, men formuleringen måste skapa garantier för rättslig tydlighet. En rad ändringsförslag syftar till att begränsa användningen av vissa typer av celler, till exempel sådana som härstammar från kloning eller aborter. Jag delar många av era farhågor angående dessa vävnader. Syftet med detta förslag är emellertid varken att ge klartecken till eller att förbjuda användningen av särskilda typer av celler, då EU saknar behörighet för detta. Det är varken rättsligt möjligt eller lämpligt för gemenskapen att ingripa på ett område där medlemsstaterna är bäst skickade att fatta beslut. Jag vill betona att beslut om användning av olika typer av celler och vävnader - oavsett typ - är en fråga som medlemsstaterna ansvarar för. Om en viss typ av användning av sådana celler är tillåten i en medlemsstat är direktivet emellertid tillämpligt och då gäller kravet att alla nödvändiga åtgärder för att skydda folkhälsan skall tillämpas.
Beträffande frågan om att undanta organ från förslaget vill jag upprepa att kommissionen inte har för avsikt att stryka dessa från dagordningen. Jag anser det vara av mycket stor betydelse att vi lägger fram ett lagstiftningsförslag som är vetenskapligt underbyggt och jag ämnar följa detta arbete på nära håll. För närvarande håller vi på att inhämta den information och de vetenskapliga yttranden som krävs för att vi skall kunna utarbeta en lagstiftning som bygger på sådana principer. Detta kommer att ta tid. Jag vädjar till kammarens ledamöter, särskilt till de förnämliga ledamöterna Blokland och Ó Neachtain, att tänka efter noga innan de håller denna lagstiftning som gisslan och kanske till och med röstar mot detta betänkande och denna lagstiftning på grund av att kommissionen inte har möjlighet att gå vidare i den takt som man anser vara lämplig. Som företrädare för våra olika institutioner respekterar vi båda varandras respektive institution. Ingen respekterar denna institutions rättigheter mer än jag. Men jag kräver samma respekt för min egen institution, vilket bland annat omfattar initiativrätten. Denna rätt är en av hörnstenarna i gemenskapsmetoden som vi alla uppskattar och stöder.
En av motiveringarna för att bibehålla initiativrätten är att kommissionen lägger fram ett förslag när och om man är redo - men i detta fall, när man är redo. Jag har sagt att det kommer att komma ett förslag, men det kan inte ske nu. Jag kan inte lova att jag kommer att presentera ett förslag till lagstiftning för kammaren före sommaren. Må så vara om ni mot bakgrund av denna information anser att ni måste rösta mot denna lagstiftning. Men jag ber er att inte uppträda på det sättet.
Frågan om handel med organ behandlas tillfälligtvis genom ett nytt initiativ från det grekiska ordförandeskapet inom ramen för avdelning 4 i EU-fördraget. Detta initiativ, som jag stöder helhjärtat, syftar till att kriminalisera handel med organ i alla medlemsstater. Dessutom hoppas vi att den konferens om organtransplantationer som kommer att anordnas av det italienska ordförandeskapet i Venedig i september skall hjälpa oss att fatta beslut om hur vi skall fortsätta vårt arbete på detta område. Under tiden håller kommissionen på att sammanställa information om den aktuella situationen beträffande organtransplantationer i medlemsstaterna och ansökarländerna.
Jag vädjar återigen till ledamöterna att ta sitt ansvar och att inte hålla denna lagstiftning som gisslan på grund av de åsikter de har om tidsplanen för att lägga fram denna lagstiftning.
Nu åter till de etiska spörsmålen. Jag har gjort klart att jag på grund av det rättsliga läge som rådets och kommissionens rättstjänster så ofta har understrukit inte kan godta många av de föreliggande ändringsförslagen. Dessa ändringsförslag gäller framför allt frivilliga donationer utan ersättning, principen om tillvaratagande utan ersättning och kraven på givarens samtycke. Frågan om frivilliga obetalda donationer diskuterades ingående under medbeslutandeförfarandet om bloddirektivet. Mot bakgrund av denna erfarenhet och mot bakgrund av de resultat som hittills har uppnåtts inom rådets hälsogrupp, anser jag att man skulle spara mycket viktig tid om rådet och parlamentet avstod från att återigen inleda denna debatt och, såsom många talare redan har framfört, i stället godtog den lösning som återfinns inom bloddirektivet.
Vad gäller frågan om givarens samtycke påpekade jag att förslaget uttryckligen säger att användning av mänskliga celler och vävnader borde äga rum under omständigheter som skyddar alla inblandade parters rättigheter och hälsa, och att givarnas och mottagarnas samtycke skall erhållas i enlighet med den internationella konventionen om mänskliga rättigheter och biomedicin.
Med dessa grundläggande principer i förslaget håller vi oss till de internationella normerna. Sedan är det medlemsstaternas ansvar att införa detaljerade regler. Min rekommendation är att vi inte skall gå längre än så.
Bestämmelserna om samtycke ser olika ut i medlemsstaterna. Om givaren till exempel är avliden förutsätter man i vissa medlemsstater att samtycke föreligger medan så inte är fallet i andra medlemsstater. Samtidigt är de frågor som gäller samtycke utförligt reglerade i alla medlemsländer och ansökarländer och därför skulle bindande bestämmelser på EU-nivå enligt min mening inte medföra något större mervärde.
Sammanfattningsvis är jag mycket nöjd över att åtminstone i princip kunna godta de flesta av de föreliggande tekniska ändringsförslagen. Kommissionen tillhandahåller parlamentet en fullständig lista över vår ståndpunkt för vart och ett av ändringsförslagen. Jag hoppas att denna lista kommer att bifogas protokollet till denna session.
Detta ärende är en av det grekiska ordförandeskapets prioriteringar inom hälsosektorn. Efter parlamentets yttrande hoppas vi kunna nå en gemensam ståndpunkt i rådet angående denna fråga. Tack vare detta förslag kan gemenskapen införa nya betydelsefulla normer för medborgarnas hälsa. Jag vill återigen tacka er alla för ert arbete med detta ärende. Jag hoppas att ni alla delar min önskan om att gå iland med detta på ett tillfredsställande sätt. Att skydda och förbättra folkhälsan är när allt kommer omkring en av de frågor som medborgarna anser vara viktigast och har högt ställda förväntningar på.

Talmannen.
Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum på torsdag kl. 12.00.

Talmannen.
Nästa punkt på föredragningslistan är ett betänkande (A5-0102/2003) av Evans för Europaparlamentets delegation till förlikningskommittén om förlikningskommitténs gemensamma utkast till Europaparlamentets och rådets förordning om djurhälsovillkor som skall tillämpas vid transporter av sällskapsdjur utan kommersiellt syfte och om ändring av rådets direktiv 92/65/EEG (PE-CONS 3610/2003 - C5-0061/2003 - 2000/0221(COD)).

Byrne
Herr talman! Först och främst vill jag tacka föredraganden Evans, och förlikningsdelegationen för deras ovärderliga arbete med att bana väg för den slutliga överenskommelsen om denna känsliga fråga.
Jag värdesätter de ansträngningar som gjorts både från parlamentet och rådet för att finna en tillfredsställande kompromiss. Resultatet är en balanserad text som tar hänsyn till parternas olika ståndpunkter och intressen angående en stegvis harmonisering av de veterinära frågor som har att göra med förflyttningar av sällskapsdjur.
De sista hindren mot att nå en överenskommelse undanröjdes av förlikningskommittén den 18 februari. Kommissionen anser emellertid att de ändringsförslag som avser kommittéförfarandet inte är förenliga med beslut 1999/468/EG, eftersom artikel 8 i detta beslut endast skall omfatta genomförandeåtgärder med folkhälsosyfte.
Därför önskar kommissionen anföra följande uttalande. ?Kommissionen anser att ordalydelsen i artikel 24, punkterna 2.1 och 3.1, i denna förordning inte är förenliga med beslut 1999/468/EG, då artikel 8 i detta beslut endast skall omfatta åtgärder i folkhälsosyfte. Till följd av detta förbehåller kommissionen sig rätten att vidta lämpliga åtgärder?.
För att återkomma till det positiva resultatet från förlikningsförfarandet vill jag upprepa att denna förordning är mycket goda nyheter för ägare av sällskapsdjur. Den överenskommelse som nåddes mellan de tre institutionerna angående denna förordning utgör en milstolpe i inrättandet av den inre marknaden och är på grund av den oro för rabies som finns i medlemsstater sannolikt en av de känsligaste frågorna på djurskyddsområdet.
Utvecklingen har underlättats av de spektakulära framgångar man under det senaste årtiondet haft med att utrota rabies inom Europeiska unionen. Vi närmar oss nu en fullständig utrotning av sjukdomen.
Slutligen kommer denna förordning av få mycket stora konsekvenser för miljoner Europamedborgare som nu kommer att kunna resa med sina sällskapsdjur, vilket kommer att stärka deras uppfattning om ett enat Europa eftersom utvecklingen direkt svarar mot deras önskemål.

Evans, Jillian (Verts/ALE)
Herr talman! Den överenskommelse som uppnåddes i förlikningskommittén om detta betänkande i slutet av februari betyder verkligen goda nyheter för alla ägare av sällskapsdjur eftersom det inom kort kommer att bli enklare för dem att resa med sina djur inom hela Europeiska unionen.
Det som allmänt har betecknats som ett passystem för sällskapsdjur kommer att underlätta resandet mellan olika länder samtidigt som det garanterar strikta säkerhetsnormer och skydd av folkhälsan. Det är värt att nämna att kommissionen har utarbetat detta förslag till följd av de anmärkningsvärda framsteg som gjorts för att kontrollera sjukdomen rabies under de senaste åren. Tack vare vaccinationskampanjer minskade antalet fall av rabies hos katter och hundar från nära 500 år 1991 till endast 5 år 1998, och såsom kommissionsledamoten påpekade har sjukdomen i stort sett utrotats. Dessa framgångar har gjort det möjligt för medlemsstaterna att anta en uppsättning gemensamma regler för förflyttningar av sällskapsdjur som vi verkligen välkomnar.
Även om man har beviljat undantag för de så kallade känsliga medlemsstaterna - Förenade kungariket, Sverige och Irland - kommer det enda kravet för att medföra sällskapsdjur och frettar mellan medlemsstaterna att vara att man kan uppvisa en giltig rabiesvaccination i form av en passhandling, under förutsättning att djuren dessutom är försedda med ett mikrochip för identifiering, även om vissa medlemsstater under en åtta år lång övergångsperiod har rätt att fortsätta att använda sig av tatueringar.
Efter denna period kommer endast mikrochips att vara tillåtna eftersom denna metod både är mer human och mer effektiv. Dessutom kan man med hjälp av mikrochips lagra information om ägaren så att det blir enklare att spåra försvunna djur och bekämpa illegal handel med husdjur. Det är mycket viktigt att skilja mellan kommersiella och icke-kommersiella förflyttningar av djur.
Förenade kungariket, Sverige och Irland har fortfarande rätt att tillämpa karantänsbestämmelser på djur som förs in från länder utanför EU där rabies är endemiskt, medan de för djur som förs in från andra EU-länder eller länder där sjukdomen är under kontroll skall kräva vaccination och ett uppföljande immunitetstest före avresan.
Jag vill i korthet belysa några av de viktigaste frågorna som ställdes i samband med diskussionerna om detta betänkande. En av dessa gäller OIE:s internationella djurhälsobestämmelser som parlamentet vill använda i dess helhet när man upprättar listan över tredje länder som anses vara fria från rabies. Denna ståndpunkt har parlamentet framfört under de tidigare diskussionerna. Många länder börjar nu emellertid avstå från att tillämpa dessa bestämmelser och använder sig av en strikt tolkning av beteckningen rabiesfri. Därför kan ett antagande av bestämmelserna medföra att vissa länder alldeles i onödan utestängs från detta system för resor med sällskapsdjur. Viktigare är emellertid att det skulle kunna vara ett mindre effektivt sätt att förhindra spridningen av rabies. Vi måste anta den ordalydelse som används i den gemensamma ståndpunkten.
Även om parlamentet uttryckte vissa invändningar mot att låta programmet omfatta djur som är yngre än tre månader, på grund av att dessa djur ännu inte är vaccinerade, har vi fått en försäkran om att detta inte kommer att utgöra något hot mot folkhälsan och därför kan vi godta att så kommer att ske i tolv av de femton länderna.
Även parlamentets roll vad gäller att godkänna en eventuell förlängning av den femåriga övergångsperioden för Förenade kungariket, Sverige och Irland har varit föremål för en omfattande debatt. Jag är glad över att man lyckades enas om denna fråga med tanke på att det är av största vikt att de beslut som hänför sig till ett betänkande som har antagits enligt medbeslutandeförfarandet själva skall ändras eller omprövas genom ett sådant förfarande.
Kommissionen kommer att ha tillräckligt med tid för att samråda med parlamentet och rådet efter den vetenskapliga utvärdering som kommer att genomföras av detta system år 2008. Likadant omfattar kommittéförfarandet nu endast de genomförandeåtgärder som parlamentet kan godta, och delegationen har noterat kommissionens uttalande angående detta.
En fråga som tidigare var kontroversiell är införlivandet av frettar i systemet. Kommissionens ursprungliga förslag omfattade frettar som en kategori av sällskapsdjur utan krav på särskilda djurhälsobestämmelser, men den gemensamma ståndpunkten ändrade denna formulering och placerade frettar i en särskild kategori som innehåller krav på att dessa djur nu skall vaccineras och identifieras. Även om många ledamöter har uttryckt förvåning över att frettar kan klassas som sällskapsdjur, kan jag försäkra dem om att det i Wales, som jag företräder, finns många ägare till frettar som kommer att bli förtjusta över denna överenskommelse.
Denna förordning har förändrats avsevärt sedan kommissionen första gången offentliggjorde sitt förslag. Bland annat har åtskilliga aspekter som har att göra med djurhälsa och därmed även den rättsliga grunden ändrats, men vi har nu lagt grunden till ett gediget och effektivt system som kommer att välkomnas av alla parter.
Till sist vill jag tacka mina kolleger i de andra grupperna för deras samarbete: den tvärpolitiska gruppen för djurskydd för deras stöd, åtskilliga andra organisationer som har tillhandahållit information och råd, och dessutom kommissionen och rådet för det som i slutändan visade sig bli en okomplicerad förlikning. Nu måste vi se till att befolkningen förstår vad systemet innebär och vilka förberedelser de kan göra på förhand för att kunna ta sina sällskapsdjur med sig på resor. Jag ser fram emot att under mina resor fram och tillbaka se många ägare till sällskapsdjur som utnyttjar dessa nya regler till fördel för alla parter.

Flemming (PPE-DE).
Herr talman, herr kommissionär! Kollegan Evans har redan sagt allt som jag ville säga, och den ädla principen att visserligen redan allting har sagts, men ännu inte av alla, så att jag nu skulle upprepa allting, borde man kanske vid denna sena timme ändå inte obetingat följa. Låt mig bara göra två korta påpekanden, som komplettering till det som föredraganden har sagt. För det första, tack så mycket till kommissionen och till kommissionsledamoten. Förlikningsförfarandet var ett rent nöje. Hos oss i gruppen konstaterade man med glädje i hur hög utsträckning kommissionen här har kommit parlamentet till mötes, och tillåt mig här, efter att vi i dag och i går så ofta har sagt elaka saker om rådet och kommissionen, att tacka så hjärtligt för detta verkligen utmärkta förlikningsförfarande.
Låt mig för det andra också säga något till förmån för hundarna. Jag har också en hund, och han har sagt till mig att han varken vill ha ett elektroniskt mikrochip eller bli tatuerad. Det är inte alls särskilt lustigt för hundar att släpas omkring. När man vid flygresor ser hur dessa stackars hundar skällande, gnällande och ylande stoppas in i dessa gräsliga burar och måste utstå en lång flygresa, så tycker jag nog att den som skaffar sig en hund eller en katt måste veta att han har skaffat sig ett levande väsen, och den som inte är beredd att också på lämpligt sätt ta hänsyn till behoven hos dessa levande väsen, borde helst inte skaffa något!

Whitehead (PSE).
Herr talman! Politiker får ofta höra den gamle skådespelarens råd att man inte skall uppträda tillsammans med djur eller barn. Herr kommissionär! Jag är rädd att ni och jag på ett eller annat sätt ständigt befinner oss på en scen tillsammans med djur! Detta ärende har emellertid skilt sig från den typ av hälsoproblem och sjukdomar som vi känner till alltför väl, och på min grupps vägnar vill jag tacka Evans för det mycket varma och kunniga sätt på vilket hon har förhandlat under medbeslutandeförfarandets gång. Hon säger mycket blygsamt att detta var okomplicerat. Ett medbeslutandeförfarande som hamnar i ett sådant läge är aldrig helt okomplicerat. Man måste veta när man skall flytta fram positionerna, när man skall ge efter en aning och när det kan tänkas finnas utrymme för ytterligare kompromisser.
Jag kan inte påstå att jag var helt nöjd med alla aspekter av hur detta förfarande utvecklade sig. Jag var inte helt nöjd över frettarnas säkra ställning. Jag känner mig mycket osäker i närheten av frettar. Jag var inte helt nöjd över de bestämmelser som gäller djur under tre månaders ålder. Här råder vissa tvivel beträffande den logiska grunden för deras handlande. Men även kommissionen var troligen i viss mån orolig över det faktum att vi har utökat medbeslutandeförfarandet till att omfatta de vidare överväganden angående undantagen för Förenade kungariket, Sverige och Irland som kommer att äga rum efter fem år. Med andra ord handlar det som vanligt om att ge och ta på ett sätt som inte var möjligt fram till den tidpunkt för några år sedan då den nuvarande kommissionen och det nuvarande parlamentet tillträdde. Arbetet fungerar fortfarande endast om det finns skickliga föredraganden som klarar av att kryssa sig fram genom dessa blindskär.
Dessutom har denna överenskommelse på ett blygsamt sätt även bidragit till ökad mänsklig lycka. Det finns många människor, framför allt ensamma människor, som är mycket beroende av de djur som de lever tillsammans med. Om vi vågar tro att djur är kännande varelser, har vi dessutom bidragit till att öka djurens lycka. Detta anser åtminstone min hund - en stolt ägare till två människor!

Andersen (EDD).
Herr talman! Det är inte bättre välfärd för djuren som står på dagordningen i dag, utan tvärtom är det djurägarnas bekvämlighet som främjas på djurens bekostnad. Inom Europeiska unionen talar man annars mycket om att välfärden för djuren skall förbättras. Men ökade möjligheter att ta med husdjur på resor är inte till gagn för djuren, utan kan i stället t.o.m. vara förknippat med onödig stress. Hunden och katten har det bäst hemma. I värsta fall kan transporterna resultera i spridning av sjukdomar som rabies till länder som hittills varit rabiesfria, även till och från nya länder inom Europeiska unionen.
Förslaget innebär att bestämmelserna inom Europeiska unionen harmoniseras. Sverige, England och Irland har i dag strängare krav för införande av husdjur. Dessa länder blir nu tvungna att upphäva sina egentligen mycket förnuftiga krav inom fem år. Det är förnuftigt att ställa veterinärmedicinska krav i samband med transporter av djur. Europeiska unionen borde anta en uppsättning minimibestämmelser och uppmana alla länder inom unionen att följa Sveriges, Englands och Irlands exempel. Det skulle vara ett förslag som innebar större hänsyn till hälsa och till djurens välbefinnande än till djurägarnas fria rörlighet.
Det är principiellt sett felaktigt att kräva att länder inom Europeiska unionen med hög standard på området skall sänka sina krav för att främja den fria rörligheten. Vid första anblicken kan det te sig bagatellartat, men det är en fråga av stor principiell betydelse. Genom att rösta ja godkänner Europaparlamentet principen om en harmonisering nedåt till en nivå med en minsta gemensam nämnare, samtidig som man upphäver Sveriges, Englands och Irlands rätt att vara föregångsländer. Därför har jag bett om namnupprop vid omröstningen i denna fråga. Jag uppmanar till att man skall rösta nej till förslaget om fri rörlighet för husdjur.

Talmannen.
Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 12.00.

Talmannen.
Nästa punkt på föredragningslistan är ett betänkande (A5-0078/2003) av Auroi för utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling om förslaget till rådets direktiv om ändring av direktiven 66/401/EEG om saluföring av utsäde av foderväxter, 66/402/EEG om saluföring av utsäde av stråsäd, 68/193/EEG om saluföring av vegetativt förökningsmaterial av vinstockar, 92/33/EEG om saluföring av annat föröknings- och plantmaterial av grönsaker än utsäde, 92/34/EEG om saluföring av fruktplantsförökningsmaterial och fruktplantor avsedda för fruktproduktion, 98/56/EG om saluföring av förökningsmaterial av prydnadsväxter, 2002/54/EG om saluföring av betutsäde, 2002/55/EG om saluföring av utsäde av köksväxter, 2002/56/EG om saluföring av utsädespotatis och 2002/57/EG om saluföring av utsäde av olje- och spånadsväxter vad beträffar gemenskapens jämförande försök (KOM(2002) 523 - C5-0476/2002 - 2002/0232(CNS))

Byrne
Låt mig börja med att tacka utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling, och framför allt föredraganden, Auroi, för deras positiva inställning till kommissionens förslag. 
Detta förslag består av endast ett ändringsförslag som är ett tillägg till den sista punkten i den aktuella artikeln i tio direktiv om saluföring av utsäde och förökningsmaterial. Syftet med förslaget är enkelt - att skapa en tydlig rättslig grund för finansiering av gemenskapens jämförande försök. Detta initiativ ligger i linje med Europaparlamentets förslag om att förbättra öppenheten i kommissionens budget.

Auroi (Verts/ALE)
Herr talman, herr kommissionär, mina damer och herrar! Kommissionens positiva vilja är att trimma tio direktiv, varav det första är från 1966, om gemenskapens jämförande studier för försäljning av olika konventionella utsäden. Såsom den bekräftat de senaste tjugofem åren har jordbruksväxter, såsom spannmål, foderväxter, oljeväxter och fiberväxter underkastats jämförande studier i gemenskapen på grundval av tillgänglig lagstiftning. Under de senaste åren har detta blivit viktigare på grund av ny lagstiftning om försäljning av fruktförökningsmaterial, grönsaker och dekorationsväxter, vilken bland annat fastställt villkoren för gemenskapens jämförande försök. Detta system för kontroll i efterskott, som tillämpas på utsäde och förökningsmaterial som säljs i gemenskapen erkänns som ett mycket viktigt instrument för harmonisering av medlemsstaternas försäljning.
Den sålunda planerade uppsnyggningen kommer emellertid att vara vare sig komplett eller relevant om de jämförande tester som finansieras av Europeiska unionen begränsas till varianter av utsäde och växter som i dag certifierats och som man finner i unionens gemensamma katalog. I kommissionens förslag måste man ta hänsyn till de lagstiftningsbestämmelser som nyligen antagits på området för förädlade produkter, om den oförutsedda eller tekniskt oundvikliga förekomsten av genetiskt modifierat utsäde i utsäde av konventionellt slag.
Det förefaller mig dessutom som om tre målsättningar behöver uppnås för att verkligen uppdatera dessa direktiv. För det första behöver förslaget delas upp över alla befintliga slags utsäden, för att man skall få en fullständig räckvidd som, vid sidan av traditionellt utsäde, tar hänsyn till såväl särdragen i den biologiska mångfalden som effekterna av införandet av bioteknik via genetiskt modifierade organismer. För det andra bör i direktivets tillämpningsområde föras in de s.k. ?amatörsorter? som behandlas i direktiv 98/95, som fortfarande ännu inte beaktats av samtliga medlemsstater. För det tredje bör det av demokratiska skäl vara möjligt för parlamentet att vara delaktig i beslutsprocessen från början till slut. Av den anledningen behöver den känsliga frågan om risken för att traditionellt utsäde kontamineras av genetiskt modifierade organismer på nytt tas upp i den rad direktiv som gäller försäljning av utsäden som vi behandlar i dag. Frågan kan inte behandlas genom kommittéförfarandet eftersom det skulle utesluta parlamentsledamöterna från debatten och förslagen i frågan.
Om jag alltså åter tar upp min första punkt skall de jämförande studier som finansieras av Europeiska unionen inte begränsas till de uppräknade arterna. De olika varianterna för bevarande och biodynamiskt utsäde måste också kunna omfattas av dessa försök. De bör testas inom en ram som motsvarar dessa jordbrukstekniker och de måste alltså finansieras ytterligare. Man bör veta att detta utsäde inte får kapslas in och inte får innehålla några spår av genetiskt modifierade organismer. Det krävs tester av samma typ för växter som riskerar att kontamineras av genetiskt modifierade organismer. Föreliggande förslag till direktiv ger tillfälle att lösa frågorna om bevisad förekomst av genetiskt modifierat utsäde i konventionellt utsäde. Kommissionen arbetar sedan en längre tid med ett direktiv som skall innehålla lagstiftning om de extra villkoren och kraven när det gäller förekomsten av genetiskt modifierat utsäde, platsen för sådd samt detaljer för märkning av detta utsäde. I förslaget till det sista direktivet tas tyvärr inte tillräcklig hänsyn till direktivet 2001/18, som trätt i kraft under tiden, om avsiktlig utsättning av genetiskt modifierade organismer i miljön.
För att återkomma till punkt 2 är det viktigt att de arter och sorter som nämns i direktiv 98/95 fastställs och testas för att marknadsföras enligt specifika kriterier, vilket kräver en tillämpningsförordning som vi fortfarande väntar på i dag. Gårdsutsäde eller lokalt utsäde bör också kunna åtnjuta särskild flexibilitet och bör bli föremål för specifika kontrakt i anslutning till detta direktiv.
Det är i min punkt 3 som den demokratiska debatten slutgiltigt utspelar sig. Det är viktigt att som jag försökt göra i de förändrade artiklarna räkna upp hänvisningen till en exakt spårbarhet. Det är också viktigt att för varje utsäde säga att om spår av genetiskt modifierade organismer av misstag finns i detta utsäde eller är tekniskt oundvikligt kan en minimigräns fastställas under vilken de ändå kan utsättas på marknaden. Denna gräns bör fastställas i enlighet med artikel 21 och på den lägsta möjliga nivå som tillåts av de senaste vetenskapliga rönen. Lämpliga åtgärder bör också vidtas under transport och lagring av traditionellt utsäde för att bevisa att eventuell smitta av genetiskt modifierade organismer har skett av misstag eller är tekniskt oundvikligt. Även om direktivet redan innebär att genetiskt modifierade organismer måste märkas reglerar det inte problemet med riskerna med spår i traditionellt utsäde, eftersom regeln är att detta utsäde i princip inte skall innehålla några genetiskt modifierade organismer. Denna regel är mycket viktig för jordbruket eftersom spridning av kontaminerat utsäde kan få oförutsedda ekonomiska konsekvenser både för jordbrukarna och för livsmedelsproducenterna.
Avslutningsvis innebär direktivet att gemenskapen kan bevilja ekonomiskt bidrag till genomförandet av de försök som anges i punkt 1 och 2. Samma behandling bör vara möjlig för specifika jämförande produkter som är nödvändiga för utsäde och växter som produceras och odlas för det biologiska jordbruket, liksom för användningen och bevarandet av växternas genetiska mångfald. För att åstadkomma öppenhet är det alltså nödvändigt att i framtiden fastställa en tydlig rättslig ram för ett ekonomiskt bidrag, oavsett vilket det är, och det är alltså lämpligt att planera för ekonomiska åtgärder för gemenskapen som kan tillämpas på dessa jämförande studier, vilka omfattar nödvändiga och obligatoriska budgetutgifter för gemenskapen.

Sturdy (PPE-DE).
Herr talman! Jag vill tacka kommissionen för att man är närvarande vid denna debatt. Som kommissionsledamot Byrne sade, handlar detta om saluföring av utsäde och jag är ganska besviken över att Auroi har valt att även införa genetiskt modifierade organismer. Detta betänkande handlar om saluföring av traditionellt, konventionellt utsäde och genetiskt modifierade organismer omfattas inte av det ämne vi debatterar i dag. Jag säger detta till Auroi i egenskap av utsädesproducent och utsädesodlare. Vi ägnar mycket tid och möda åt att garantera att de produkter vi producerar är helt fria från alla typer av kontamination och det är på detta sätt som man odlar konventionellt och traditionellt utsäde. Det är fel att ta upp frågan om genetiskt modifierade organismer inom ramen för denna lagstiftning.
En annan anledning är att kommissionens nästa förslag till lagstiftning kommer att behandla frågan om genetiskt modifierat utsäde, efter de två betänkanden som skall behandlas av parlamentet, varav det ena såsom kommissionsledamot Byrne väl känner till är det betänkande av Trakatellis som för närvarande behandlas av utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor. Därför anser jag det tills vidare vara liten mening med att ta upp den frågan och av denna anledning hoppas jag att parlamentet kommer att stödja mina ändringsförslag, samtidigt som jag ställer mig bakom Aurois princip om att vi måste vara medvetna om situationen vad gäller kontamination med genetiskt modifierade organismer. Jag har försökt att föra in vad jag kallar ett mer pragmatiskt synsätt i denna lagstiftning och jag hoppas att kammaren kommer att stödja mina ändringsförslag till Aurois betänkande som, även om jag i princip ställer mig bakom hennes ståndpunkt, i praktiken kommer att göra det möjligt för kommissionen att lägga fram det förslag som egentligen skall läggas fram först efter det att de båda betänkandena har behandlats av parlamentet. Därför är det mycket viktigt att vi behandlar dessa betänkanden.
Till Auroi vill jag säga att vi alla är medvetna om riskerna med kontamination med genetiskt modifierade organismer, men dessa risker har ännu inte blivit verklighet och vi kan inte heller vara säkra på att så kommer att ske i framtiden. Alla som arbetar med utsädesproduktion är bekymrade över detta, men var vänliga och invänta denna lagstiftning från kommissionen. Då kommer vi att kunna fatta ett beslut om saken.

Fiebiger (GUE/NGL).
Herr talman! Kvalitetssäkringen inom livsmedelsproduktionen ställer mycket höga krav på alla som är delaktiga i producentkedjan. En av uppgifterna består i att använda sådana saluföringsmetoder, som säkrar öppenheten och spårbarheten för alla aktörer på marknaden, samt naturligtvis också för konsumenterna. Produktionen av utsäde är en utbredd affärsangelägenhet, och saluföringen regleras i länderna av kontrollmyndigheter, och faktorer som äkthet hos sorterna och ursprungsbevis bekräftas.
Genom detta betänkande skall bristerna åtgärdas. För detta har det anslagits 1 miljon euro, men som jag redan sagt så gäller det omfattande affärer. Att man ställt 1 miljon euro till förfogande visar mig hur lång tid det kommer att dröja innan ekonomiskt jämförande försök i denna mening kan genomföras. För de genetiskt modifierade sorterna har man alltid haft en märkningsplikt, och det är ländernas sak att hantera tröskelvärdena. Problemet med den egna saluföringen av utsäde, som nämnts här, skall och kommer att regleras flexibelt genom särskilda odlingstillstånd i efterhand. Det kan jag bara bifalla. Här fanns och finns det avsevärda luckor. EU borde inom handlingsplanen för biovetenskap och bioteknik utförligt bearbeta hela den komplexa frågan om hantering av genetiskt modifierade organismer, även när det gäller utsäde. Jag kräver här att konkurrensrätten och konkurrensvalfriheten inom jordbruksproduktionen bibehålls och inte inskränks. Det görs visserligen inte i detta betänkande, ändå vill jag påpeka det än en gång.

Graefe zu Baringdorf (Verts/ALE).
Herr talman! Det stämmer att kommissionen inom ramen för denna ändring av direktivet inte ville tala om genetiskt modifierade organismer. När det föreligger ett nytt förslag till direktiv har vi emellertid rätt att lämna in våra idéer - någon initiativrätt har vi ju inte som Europaparlament. Den fråga som för ögonblicket är mycket brådskande är inte de jämförande försöken, utan frågan om samexistensen mellan utsäde med genetiskt modifierade organismer och utsäde för den ekologiska odlingen, som enligt lag måste vara fri från genetiskt modifierade organismer. Denna samexistens är problemet. Den var inte svår så länge som det inte skedde någon kontamination, när inte några genetiskt modifierade organismer orsakade någon förorening. Forskarna hade berättat för oss att det inte vore möjligt - tills man plockat bort en gen ur dem. Nu har vi problemet att vi inte kan skydda det ekologiska utsädet. Detta problem vill vi ta upp. Kommissionen har under förberedelserna kommit med förslag, som inte tillfredsställer oss. Men vi vill dra fram detta problem i centrum för dispyten, och till detta har vi utnyttjat detta betänkande.

Van Dam (EDD).
Herr talman! Upprensningen av bestämmelser, som kommissionen åsyftar i föreliggande förslag, förtjänar detta parlaments stöd. I stället för tio direktiv kommer ett enda nytt. I detta nya direktiv kan man samtidigt ta hänsyn till den senaste utvecklingen på området för utsäde. Här kommer tyvärr kommissionens planer till korta. Föredraganden konstaterar med rätta att det nya direktivet är ofullständigt, då det inte tar någon hänsyn till det biologiska jordbrukets specifika krav. I den här sortens jordbruk får utsädet inte innehålla GMO eller växtskyddsmedel. Icke genetiskt modifierat utsäde som är förorenat med GMO måste fortsättningsvis uteslutas från handeln. Vi anser i princip att införandet av GMO inte är önskvärt, men utöver detta är EU förpliktigat att se till att det även i fortsättningen finns ett GMO-fritt sortiment av grödor. För det tröskelvärde under vilket förorenat utsäde ändå får saluföras skall endast den mest aktuella forskningen vara avgörande. Slutligen, herr talman, vet vi alla vilken effekten blir av en enda färgglad socka i vittvätten.

Keppelhoff-Wiechert (PPE-DE).
Herr talman! Jag är inte bara högerinriktad, utan jag sitter också till höger. 
Herr talman, herr kommissionär! Först vill jag tacka föredraganden, min kollega Auroi, för detta betänkande. Jag välkomnar kommissionens förslag om att förenkla saker och ting, att sammanfatta tio direktiv om gemenskapens jämförande försök och att också snygga till dem. Under 25 år har man i gemenskapen genomfört jämförande försök av gröda på grundval av tillämpliga rättsbestämmelser. Omfattningen av kontrollerna har under de senaste åren tilltagit väsentligt. Detta system med kontroller i efterskott gäller som ett mycket viktigt instrument för att harmonisera villkoren för saluföring i medlemsstaterna, och man vill alltså ha det så också på den inre marknaden. Dessa jämförande försök får emellertid inte enbart begränsas till de hittills certifierade sorterna av utsäde och grödor, som varit upptagna i den gemensamma sortlistan. Utsäde som är bestämt för användning inom den ekologiska odlingen, måste enligt min åsikt också behandlas helt specifikt.
När det gäller detta direktiv får vi emellertid inte bara se på den ekologiska odlingen, utan jag tror att vi här också skall rikta blicken mot den konventionella odlingen. Därför vill jag personligen stödja Robert Sturdys ändringsförslag. Ett entydigt tröskelvärde för förorening med genetiskt modifierade organismer i utsädet måste fastslås i enlighet med forskningens senaste rön, och inte enligt ideologiska synpunkter. Om föroreningarna ligger under ett sådant värde anser jag att utsädet ändå skall få saluföras.
Närvaron av genetiskt modifierade organismer i utsädet är ändå när det gäller mindre mängder helt slumpartat, och ofta också tekniskt betingat. Här krävs det att man faktiskt kan spåra dem, för att man skall kunna dra konsekvenser för saluföringen. Vi måste alltså med detta direktiv skapa en entydig rättslig ram för hela jordbruket - både för det ekologiska och för det konventionella - och för livsmedelstillverkarna.

Klaß (PPE-DE).
Herr talman, herr kommissionär, mina damer och herrar! Den öppna marknaden, den fria inre marknaden, hör till de största bedrifterna i vår europeiska union. Men det är också ett av de svåraste kapitlen, eftersom en öppen tillgång till marknaderna inte får framkalla någon snedvridning av konkurrensen. Vi behöver harmonisera villkoren för saluföring i medlemsstaterna. Det låter först enkelt, men är ytterst komplicerat, eftersom inte bara en mängd produkter måste regleras där, utan därför att vi också måste tänka på samma villkor när det gäller odling, vård och inte minst definitionen av kvaliteten.
I 25 år har nu jämförande försök gjorts i gemenskapen på grundval av relevanta rättsbestämmelser. Jag var själv föredragande i fråga om ändringen av direktiv 68/193/EG om saluföringen av vegetativt förökningsmaterial av vinstockar. Betänkandet antogs den 24 oktober 2000 av Europaparlamentet, och först i dag, efter två och ett halvt år, diskuterar kommissionen innehållet i bilagorna I-IV. Genom den skärpning, som här är planerad, befarar jag att avsikten med betänkandet, nämligen en förenkling, leds in absurdum. De virustester som krävs skulle exempelvis orsaka mycket höga kostnader, vilket skulle kunna leda till en minskning av klonerna och därmed till en förlust av genetiska resurser. Det står i klar motsatsställning till direktivet, enligt vilket standardmaterialet på lång sikt skall avskaffas, medan den genetiska mångfalden samtidigt skall bibehållas. Därför frågar jag kommissionen: För det första, varför arbetar man här så långsamt? För det andra, kan den ständiga kommittén för utsäde sedan i så väsentlig grad ändra ett förslag från kommissionen, som stöds av Europaparlamentet? Frågan vi alla ställer oss är: hur effektivt arbetar vi alla egentligen tillsammans?
I dag talar vi alla emellertid om gemenskapens ekonomiska stöd till jämförande försök. Jag stöder kommissionens förslag att det skall skapas en klar rättslig grund för detta ekonomiska stöd.

Cunha (PPE-DE).
Herr talman! Jag vill börja med att visa min uppskattning åt två håll. Det första, till vår föredragande, Danielle Auroi, för hennes arbete med detta betänkande, som utgör en stor ansträngning för att försöka sammanfatta och utvidga direktivens omfattning. Det andra till kommissionen, eftersom jag anser att det är mycket positivt att kommissionen har lagt fram dessa förslag för att ge en öppen och klar rättslig grund för finansieringen av jämförande försök med utsäde och vegetativt material.
Jag tycker därför att vi alla är på god väg och detta är just vad som är önskvärt. Det finns dock några skillnader i synen på vart vi vill komma med detta arbete. Där är jag överens med flera kolleger som har talat och med föredraganden, när det gäller behovet att ha en bredare syn på hela problemet med jämförande försök med utsäde och vegetativt material. Vi bör därför ge en förklaring som är mer anpassad till verkligheten.
Vi kan naturligtvis därefter ha olika åsikter om frågan om vi skall reglera problemet med blandningar av rent utsäde med genmodifierat utsäde. Jag har ingen ideologisk syn på frågan som Keppelhoff-Wiechert, jag förstår också att man måste följa vetenskapen och anta en begränsning som inte innebär någon fara för en överdriven förorening. Men jag håller också med om behovet att se till att vi har rent utsäde som inte är förorenat med genmodifierat utsäde. Kanske just därför vore det lönt att skapa en speciell finansiering bara för icke-genmodifierat utsäde, inklusive det ekologiska jordbruket naturligtvis, men även det traditionella jordbruket, där man använder utsäde och traditionella, regionala och lokala varianter som inte har något stort försäljningsvärde, men som det är viktigt att bevara ur genetisk synvinkel.

Byrne
Kommissionen uppskattar det breda accepterandet av förslaget och vi har detaljgranskat alla ändringsförslag.
Jag vill redan inledningsvis göra klart att många ändringsförslag går utöver räckvidden i kommissionens ursprungliga förslag.
Den begäran som har framförts om att garantera ett inbegripande av organiskt producerat utsäde och utsäde som faller inom ramen för växtgenetiska resurser i gemenskapens jämförande försök, förtjänar att övervägas. Förslaget om att vidta särskilda åtgärder på dessa områden måste emellertid övervägas med försiktighet för att undvika överlappning med redan befintliga åtgärder. Mot denna bakgrund kan vi godta ändringsförslagen 2, 4, 5, 6 och berörda delar av ändringsförslagen 12-17, 19-21 och 24-29 - förutsatt att de omformuleras.
Ett obligatoriskt omnämnande av gemenskapens budgetanslag som beskrivs i vissa delar av ändringsförslagen 12-17, 19-21 och 24-29, kan godtas endast som en allmän rekommendation till kommissionen, återigen förutsatt att de omformuleras.
Beträffande ändringsförslag 22 har rådet redan antagit den rättsliga grunden för genomförande av åtgärder för saluföring av utsäde och växter med syfte att bevara och främja mångfalden hos Europas genetiska resurser (till exempel artikel 21 i rådets direktiv 2002/54/EG om saluföring av betesutsäde). Därför är principen godtagbar men inte ändringsförslaget som sådant. Jag vill tillägga att detta är ett område som kommissionen fäster särskilt stor vikt vid.
Ändringsförslagen 7-11 kan inte godtas. Hänvisningen till finansiella åtaganden och andra åtaganden från medlemsstaternas sida bör ta hänsyn till medlemsstaternas specifika behörighet.
Låt mig nu ta upp den viktiga frågan om den tillfälliga och tekniskt oundvikliga förekomsten av genetiskt modifierade organismer i utsäde för konventionella växtarter. Denna fråga är en helt annan än den fråga om jämförande försök som vi diskuterar här i dag. Därför behandlas denna fråga i ett annat förslag inom ramen för direktiven om saluföring av utsäde. Ett förslag till kommissionsdirektiv för att fastställa gränsvärden på detta område är nu under utarbetande.
Till följd av detta kan ändringsförslagen 1, 3, 23 och berörda delar av ändringsförslagen 12, 13, 18, 19-21 och 24-29 inte godtas. Vidare är ändringsförslagen 24-29 inte godtagbara på grund av att de är exakta upprepningar av kommissionens förslag.
Vid ett flertal tillfällen har jag förklarat hur kommissionen avser att fortsätta arbetet med detta ärende. Eftersom gränsvärdena för genetiskt modifierade organismer beträffande utsäde bygger på gränsvärdet för livsmedelsmärkning, och eftersom gränsvärdet för märkning återigen kommer att diskuteras i parlamentet under de kommande månaderna i samband med den andra behandlingen av förordningen om genetiskt modifierade livsmedel och foder, kommer kommissionen att avvakta resultaten från dessa diskussioner innan man fortsätter att arbeta med frågan om gränsvärden för genetiskt modifierade organismer i utsäden. Som parlamentet känner till håller man för närvarande på att utarbeta ett förslag till lagstiftning just om denna fråga.
I detta sammanhang vill jag hänvisa till de kommentarer som anfördes av Graefe zu Baringdorf om samtidig förekomst. Denna fråga har behandlats av min kollega kommissionsledamot Fischler, som inom några veckor kommer att lägga fram ett meddelande till kommissionen om denna fråga. Jag förväntar mig att detta meddelande kommer att omfatta även denna fråga.
En fullständig lista över kommissionens ståndpunkt för vart och ett av ändringsförslagen kommer att tillhandahållas parlamentet. Jag hoppas att denna lista kommer att bifogas protokollet till denna session.
Slutligen vill jag upprepa mitt åtagande att lyssna till åsikterna från alla inblandade parter, framför allt från Europaparlamentet, innan kommissionen antar något direktiv om denna fråga.

Talmannen.
Tack så mycket, kommissionär Byrne!
Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 12.00.

Talmannen.
Nästa punkt på föredragningslistan är ett betänkande (A5-0049/2003) av Ferreira för utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor om förslaget till Europaparlamentets och rådets direktiv om ändring av direktiv 94/35/EG om sötningsmedel för användning i livsmedel (KOM(2002) 375 - C5-0341/2002 - 2002/0152(COD))

Byrne
kommissionen. (EN) Kommissionen antog i juli 2002 ett förslag till Europaparlamentets och rådets direktiv om ändring av direktiv 94/35/EG om sötningsmedel för användning i livsmedel. Det främsta syftet med detta förslag är att godkänna de två nya sötningsmedel som har fått ett positivt utlåtande av den vetenskapliga kommittén för livsmedel: sukralos och salt av aspartam och acesulfam.
Dessutom föreslår kommissionen ett minskat intag av cyklamat som ett redan godkänt sötningsmedel för vilket den vetenskapliga kommittén för livsmedel avsevärt har minskat det rekommenderade dagliga intaget. Därför föreslår kommissionen en minskning av den tillåtna mängden cyklamat i läskedrycker och ett förbud mot användning av cyklamat i en rad andra livsmedel såsom godis, tuggummi och glass.
Kommissionen föreslog även att man genom kommittéförfarandet skall fatta beslut om huruvida ett ämne uppfyller definitionen av sötningsmedel enligt direktivet. Ett sådant beslut är av teknisk karaktär och kan enligt gällande lagstiftning redan nu fattas genom ett kommittéförfarande för alla övriga livsmedelstillsatser. Det måste finnas ett formellt instrument för att se till att vissa ämnen omfattas av lagstiftningen om livsmedelstillsatser. Detta för konsumentskyddets bästa.

Ferreira (PSE)
Herr talman, herr kommissionär, mina damer och herrar rådsföreträdare, kära kolleger! Jag vill först av allt tacka mina kolleger och sekretariatet för utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentskydd liksom tjänstemännen inom det behöriga generaldirektoratet för deras mycket goda samarbete.
Såsom kommissionsledamoten just erinrat om skall Europaparlamentet uttala sig om den andra ändringen av direktivet om sötningsmedel sedan det antogs 1994. Det behöriga generaldirektoratet föreslår alltså att två nya sötningsmedel, sukralos och salt av aspartam och acesulfam, skall läggas till den positiva listan över sötningsmedel som redan är godkända inom Europeiska unionen. Detta förslag kommer efter det positiva yttrandet från den vetenskapliga kommittén för livsmedel under år 2000 om dessa två sötningsmedel.
Inom ramen för denna andra översyn av direktivet om sötningsmedel har Europeiska kommissionen också föreslagit att man skall se över användningen av ett tredje sötningsmedel, nämligen cyklaminsyra. Efter att den omvärderats av den vetenskapliga kommittén föreslår kommissionen att gränserna för cyklamat i vissa livsmedel och drycker skall sänkas. Studier som skett bland annat i Danmark har visat att ett barn som väger minst 15 kilo mycket snabbt kunde nå gränsen för acceptabelt dagligt intag, vilket kunde innebära en risk för hälsan. Nya studier som pågår i flera medlemsstater tycks bekräfta denna ståndpunkt.
Den senaste ändringen från generaldirektoratet för hälsa och konsumentskydd som föreslås i direktivet gäller kommittéförfarandet. Kommissionen, ni har just erinrat om det, vill ha behörighet att besluta om en substans faller under kategorin sötningsmedel, utan att gå via förfarandet med godkännande i Europaparlamentet.
På denna punkt av kommittéförfarandet visade omröstningen i miljöutskottet på en mycket tydlig motvilja mot att överföra denna befogenhet enbart till kommissionen. Även om ledamöterna i Europaparlamentet är medvetna om den tekniska karaktären i denna typ av beslut anser er föredragande att Europaparlamentets företrädesrätt bör behållas, eftersom det vetenskapliga expertkunnandet kan orsaka kontroverser.
Denna ändring kommer för övrigt att föreslås på nytt vid översynen av ramdirektivet som omfattar direktivet om sötningsmedel. Er föredragande föredrar att förlita sig på denna mer allmänna översyn. Avsaknaden av ändringsförslag på denna punkt förefaller för övrigt innebära att Europaparlamentets ledamöter också föredrar att förlita sig på den kommande allmänna lagstiftningsöversynen.
Vid omröstningen i utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentskydd var man också positiv till begäran om tillstånd att sätta ut två nya sötningsmedel på marknaden, men det gjorde det även möjligt att anta ett ändringsförslag där man kräver en ny översyn av dessa två substanser tre år efter att det reviderade direktivet trätt i kraft. Föredraganden bortser inte från bestämmelserna i direktivet, bland annat när det gäller systemet för översyn, men föredrar att erinra Europeiska kommissionen och medlemsstaterna om deras skyldigheter när det gäller övervakning av sötningsmedel och insamling av uppgifter. Insamlingen av uppgifter om verklig förbrukning i Europeiska unionen och om eventuella effekter av konsumtion av sötningsmedel på folkhälsan bör organiseras så snart som produkter som innehåller dessa sötningsmedel sätts ut på marknaden, för att göra det möjligt att på nytt bedöma befintlig information inom föreskriven tid.
Man måste emellertid konstatera att medlemsstaterna inte i tillräcklig utsträckning utför denna insamling av uppgifter och att Europeiska kommissionen inte alltid har möjlighet att förmå medlemsstaterna att respektera bestämmelserna i direktivet, bland annat när det gäller rapporter till kommissionen. Er föredragande är alltför medveten om skillnaden mellan antagandet och tillämpningen av lagstiftningen och anser att det parlamentariska arbetet även omfattar påminnelsen om att lagen måste tillämpas.
När det gäller cyklamat gjorde omröstningen i utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor det möjligt att anta en starkare ståndpunkt än vad som förespråkades av generaldirektoratet för hälsa och konsumentskydd. Miljöutskottet föreslår att nivån för cyklamat skall sänkas till 250 mg och att denna bestämmelse skall utvidgas till alla drycker. Denna utvidgning är nödvändig eftersom drycker som innehåller cyklamat på grund av dryckernas art enkelt kan serveras till små barn.
Denna mer omfattande minskning är också nödvändig eftersom den i större utsträckning tar hänsyn till övergången från en tillfällig dagsdos till en lägre permanent dagsdos som antagits av den vetenskapliga kommittén. På denna grundval stöder föredraganden ändringsförslag 9 från Schörling.
Innan jag avslutar skulle jag vilja ta upp frågan om konditorivaror. Två ändringsförslag har lämnats in. Jag skall inte dölja att jag förespråkar det som jag föreslår tillsammans med min politiska grupp, eftersom det är resultatet av ett kollektivt arbete och eftersom jag anser att konsumenterna bör veta vilka ingredienser eller produkter som finns i livsmedel som säljs till dem. Men jag är också beredd att acceptera ändringsförslag 12 med ett muntligt ändringsförslag som kommer att föreslås oss i morgon. Det gör det möjligt för oss att finna en utväg när det gäller denna kategori livsmedel och jag tror att dessa två ändringsförslag innebär en acceptabel lösning. Jag hoppas alltså att mina kollegers röst kommer att göra det möjligt att föreslå en lösning på denna punkt i rådet.
Efter detta inlägg om de tekniska aspekterna av mitt betänkande tar jag mig friheten att avsluta presentationen av betänkandet med att i större utsträckning ta upp frågan om skydd av konsumenterna som, på denna punkt, är förbunden med folkhälsofrågorna.
Jag är mycket väl medveten om att sötningsmedel kan ge ett bekvämare liv för de personer vars hälsotillstånd kräver särskilt diet. Men det får inte bli så att förekomsten av sådana produkter som innehåller sötningsmedel döljer det mycket allvarliga folkhälsoproblemet med fetma. Denna folkhälsofråga är självfallet förbunden med frågan om livsmedel och näringsmässig och hälsomässig utbildning. Den är därför också förbunden med nya konsumtionsmönster och förekomsten av allt sötare produkter på marknaden, som konsumeras i alltför stor utsträckning av barnen och som alltför ofta är föremål för illojal reklam. Jag vill därför på nytt fästa kommissionens uppmärksamhet på detta problem, samtidigt som jag vet att Byrne redan bekräftat att han tycker att detta är mycket viktigt.
Innan jag lämnar ordet till övriga talare hoppas jag verkligen att vi uppnår ett avtal med rådet redan vid den andra behandlingen, och jag hoppas att morgondagens omröstning kommer att göra det möjligt.

Bowis (PPE-DE).
Herr talman! Jag märker att ni är på ert generösa humör i kväll. Jag hoppas att er generositet även kommer att omfatta den besvärliga uppgift som jag har att på grund av Oomen-Ruijtens tråkiga sjukdom ersätta henne som skuggföredragande för denna åtgärd.
Jag vill börja med att tacka föredraganden för hennes kommentarer och för hennes arbete i utskottet. Jag måste erkänna att många har ifrågasatt behovet av vissa element i denna åtgärd. På de punkter där denna åtgärd verkligen behövs är det viktigt att vårt direktivet bygger på vetenskapliga rön. Det ankommer inte på oss att döma kommissionens vetenskapliga rådgivare. De säger att dessa produkter är säkra och kommissionen gör rätt i att lyda deras råd. Sukralos utgör inga problem: det framställs av socker, är kalorifritt, orsakar inte karies eller - och låt mig här anmäla mitt intresse - medför risker för dem av oss som är diabetiker. Kunde det dessutom förbättra min hjärnkapacitet skulle jag sitta här och mumsa på det hela natten. Ämnet har redan godkänts i omkring 45 länder.
Cyklamater har tidigare med rätta behandlats med försiktighet. Vetenskapen visar nu emellertid att en minskning av de tillåtna nivåerna från 400 mg/l till 350 mg/l är allt som behövs. Det finns inga vetenskapliga skäl för att vidta mer långtgående åtgärder än så, med undantag för ett mycket litet urval av 43 barn i Danmark, vilket förkastades av den danska livsmedels- och veterinärförvaltningen. Det acceptabla dagliga intaget - ADI - är inte bara det instrument som rekommenderas av FAO:s och WHO:s expertkommitté för livsmedelstillsatser, utan det anger dessutom ett intag - inte ett högsta intag för en enda dag, utan ett genomsnittligt intag under en livstid. Det acceptabla dagliga intag som föreslagits är 7 mg/kg kroppsvikt.
Det hela tycktes sålunda förlöpa utan problem till dess att föredraganden föreslog en minskning till 250 mg, varefter kommissionens anfall av sinnesförvirring tog vid. En tjänsteman som normalt sett är förnuftig, klok och objektiv och åtnjuter allmän aktning, som är älskad av livsmedels- och livsmedelssäkerhetsbranschen, övertalades att göra ett uttalande om att kommissionen kunde godta en nivå av 250 mg. Därefter tvingades hon medge att det inte fanns tillstymmelse till vetenskapliga bevis för detta. Händelsen utgör ett mycket farligt prejudikat. Vem kan vi lita på om kommissionen bortser från yttranden från sina egna vetenskapsmän?
Både Oomen-Ruijten och jag anser dessutom att kraven på ett nytt betänkande för att ompröva godkännandet av aspartam är fullständigt missriktade. Den vetenskapliga kommittén för livsmedel drog tillsammans med de franska och brittiska livsmedelsmyndigheterna i december 2002 slutsatsen att det inte föreligger några skäl för att ändra godkännandet av aspartam på något sätt.
Dessutom har ämnet godkänts av FDA och JEFCFA - WHO:s rådgivande vetenskapliga organ. Därför är det helt onödigt att ifrågasätta giltigheten i slutsatsen från Europeiska unionens oberoende vetenskapliga kommitté - SCF - att aspartam är ett ämne som är säkert för humankonsumtion. Man måste beakta att SCF när man godkänner ett ämne som aspartam fastställer ett tillåtet dagligt intag som även omfattar livets känsligare skeden och att nivåerna därför är sådana att inte ens storkonsumenterna överstiger 30-40 procent av detta högsta intag.
Ett nytt betänkande för utvärdering av aspartam skulle helt enkelt bara leda till negativ publicitet. Det skulle ge upphov till rykten och känslor av osäkerhet hos konsumenterna, då det är ett ämne som har godkänts av en oberoende vetenskaplig kommitté men som återigen ifrågasätts utan egentlig anledning.
Jag vill bara tillägga att min goda vän Oomen-Ruijten, som tillsammans med Ayuso González utarbetade ändringsförslag 12, vilket Ferreira hänvisade till, bad mig påpeka att hon tror att det föreligger ett översättningsproblem - åtminstone i den engelska versionen - och att kategorin ?fina bakverk, energireducerade eller utan tillsatt socker? - skall utgöra ett tillägg till den tidigare texten och inte en ersättning för den. Jag meddelar er detta och överlämnar i era goda händer, herr talman, att uppmana tjänsteavdelningarna att granska denna fråga innan vi skall rösta om ärendet i morgon.

Whitehead (PSE).
Herr talman! Det är lätt att tappa modet när man skall ta till orda efter det att Bowis med sina avmätta steg har spridit lugn och tillförsikt i kammaren. Jag brukar emellertid vara överens med föredraganden och de personer från min politiska grupp som sitter i det utskott där vi alla är medlemmar. Liksom Bowis vaknar även jag varje morgon och säger till mig själv: ?Jag är ingen vetenskapsman?. Jag har ingen rätt att döma vetenskapsmännen. Däremot har jag rätt att se på saken på längre sikt och att om tvivel föreligger inhämta utlåtanden från andra vetenskapsmän. Även om dessa tvivel i någon mån mildras under den period då en produkt börjar användas, såsom är fallet med salt av aspartam, är det även efter det att produkter börjat att användas, och nu används de i hundratals olika godisprodukter och andra produkter, inte desto mindre befogat att anse att det så småningom är nödvändigt att genomföra en periodisk översyn av ett nytt ämne.
Eftersom vi alla är en del av detta ofantliga experiment tror jag inte att någon av oss vet i vilken grad människans ämnesomsättning har påverkats av denna serie av nya konstgjorda produkter som i många fall har medfört stora fördelar, till exempel den effekt som salt av aspartam uppenbarligen har på Bowis, men som även kan ge upphov till problem. Troligen har han liksom jag fått ett antal brev från Nätverket för överlevare av tillsatsämnen som skildrar förskräckliga historier om de negativa konsekvenser salt av aspartam medfört för vissa av dem. Vi förespråkar inte att man skall klandra den vetenskapliga kommittén och vårt eget livsmedelsverk i Förenade kungariket. Det enda vi säger är att man måste ha rätt att så småningom göra en förnyad undersökning och att inta en annan ståndpunkt när produkten är allmänt använd och utgör en del av det stora experiment som utförs på befolkningen.
Min andra och sista kommentarer har att göra med minskningen av cyklamatnivåerna. Bowis säger att detta var ett resultat av ett anfall av sinnesförvirring hos kommissionen. Någon svag person inom kommissionen begick misstaget att acceptera en nivå av 250 mg. Som Bowis antagligen känner till är även den brittiska regeringens hållning - i det yttrande som de skickar till oss och som ibland kopieras mer ivrigt på den andra sidan av kammaren än på denna sida - att en minskning till 250 mg kan vara nödvändig. Varför? Svaret är att intaget under en livstid måste ses i ljuset av intagets intensitet. Vi måste framför allt hos mycket små barn beakta extensiv användning av produkter som har smaksatts och sötats på detta sätt. Jag anser att vi borde minska nivån till 250 mg och jag är glad över att kunna konstatera att jag befinner mig i gott sällskap, även om Bowis inte håller med mig.

Lannoye (Verts/ALE).
Herr talman! Jag hoppas att ni inte är strängare mot mig än mot mina kolleger. Jag skall ändå försöka respektera min talartid.
Vilka är de viktigaste frågorna i detta betänkande? Jag tror att Ferreira, som utfört ett mycket seriöst arbete i frågan, tagit upp det fullständigt korrekt. Jag skulle vilja ge er min uppfattning om det som förefaller mig vara de huvudsakliga punkterna och jag börjar med tillägget i förteckningen över sötningsmedelstillsatser av ett nytt sötningsmedel som heter sukralos, och jag skulle vilja fästa uppmärksamheten på att sukralos inte är någon enkel substans. Det är en organisk klorförening som erhålls genom omvandling av socker med tillsats av tre kloratomer. Jag vill framhålla att organiska klorföreningar är substanser som i allmänhet orsakar problem med miljön, eller hälsan. Jag är därför förvånad över att man i förslaget förefaller framställa det som något banalt och att man sätter upp detta nya sötningsmedel på förteckningen över tillåtna sötningsmedel. För att komplettera min kommentar vill jag påpeka att det acceptabla dagliga intaget som föreslås för detta sötningsmedel är tre gånger högre än den som föreslås av Food and Drug Administration i Förenta staterna. Det förefaller mig därför som om det finns tillräckligt med okända parametrar rörande detta nya sötningsmedel för att inte acceptera det i förteckningen över godkända substanser.
Min andra punkt gäller aspartam. Trots de beaktanden som framförts av Bowis instämmer jag i föredragandens ståndpunkt om att ändringsförslag 4 är fullständigt motiverat. En ny bedömning av aspartam förefaller inte alls störande. Det innebär inte att ärligheten i det som tidigare gjorts ifrågasätts. Det visar bara att kunskapen kan utvecklas och att denna utveckling ibland leder till att man ifrågasätter godkännanden som skett tidigare. Personligen anser jag alltså att detta förslag är korrekt.
Min tredje punkt gäller cyklamat. I den frågan föreslår Europeiska kommissionen att man skall ändra maximidosen för användning i vattenbaserade drycker. Man skulle gå från 400 mg/l till 350 mg/l. Ferreiras förslag är mer ambitiöst och jag tror att hon har rätt. Med tanke på cyklamatens roll och med tanke på att de är förbjudna, eller i vilket fall inte är tillåtna, i Förenta staterna, förefaller det mig emellertid som om vi borde ifrågasätta de eventuella riskerna med detta sötningsmedel. Jag fäster våra kollegers uppmärksamhet på det faktum att sötningsmedel, såsom är fallet med cyklamat, ofta finns i drycker eller produkter som i stor utsträckning konsumeras av små barn, vilka därmed lätt överskrider den godkända dagliga dosen för denna typ av sötningsmedel. Det förefaller mig därför önskvärt att vara ännu mer ambitiös och jag skulle önska att man stöder ändringsförslaget från Schörling som föreslår att den maximala dosen skall fastställas till 100 mg/l. Jag tror att det är ett realistiskt förslag.

Jackson (PPE-DE).
Herr talman! Whitehead nämnde Nätverket för överlevare av tillsatsämnen. En kväll som denna tror jag att vi alla tillhör Nätverket för överlevare av parlamentet.
Problemet med sötningsmedel inom kategorin tillsatsämnen är att de framkallar fundamentalistiska reaktioner av exakt samma typ som genetiskt modifierade organismer. På det hela taget leder sådana reaktioner till Lannoyes ståndpunkt. Denna ståndpunkt handlar egentligen om att han inte vill att några sötningsmedel skall godkännas och att han helst skulle se att de togs bort från marknaden helt och hållet. Man bör hålla detta i åtanke som en bakgrund till de kommentarer han nyss framförde.
Jag vill kommentera två av ändringsförslagen och vill dessutom gärna veta vad kommissionen anser om dem. Såsom redan har påpekats syftar ändringsförslag 4 till att inleda en ny utredning om aspartam. Detta illustrerar mitt påstående om fundamentalism, eftersom en sådan ny utredning då skulle äga rum mindre än ett år efter den vetenskapliga kommittén för livsmedels yttrande om aspartam. Eftersom hon inte nämnde någonting om detta under sitt anförande kanske föredraganden kan berätta för oss varför vi skulle tvivla på FDA:s utvärdering. Har föredraganden bevis för FDA:s otillräcklighet och bristerna i dess egen utvärdering? Om så är fallet kanske hon kunde delge oss dessa bevis. Det är meningslöst att lägga fram ett ändringsförslag som detta utan att delge oss denna information.
En annan kommentar angående ändringsförslag 4: varför är föredraganden mot ett sötningsmedel som uppenbarligen kallas för stevia? Hennes motivering nämner ingenting om detta. Ändringsförslaget förefaller vara mot stevia och efterlyser ytterligare en utredning om detta sötningsmedel. Vad vet föredraganden som inte vi vet? Kan Byrne hjälpa oss?
Vad gäller ändringsförslag 8 - som har nämnts av fler än en ledamot - är jag snarare bekymrad över den process som ledde fram till att förslaget antogs än över dess sakinnehåll. När föredraganden lade fram ändringsförslaget i utskottet antydde kommissionen att man kunde tänka sig att gå med på en ändring från en nivå av 350 mg/l till 250 mg/l. Kommissionen angav inga sakliga skäl för detta. Såsom Bowis sade verkade det nästan som om man trollade fram en siffra ur ingenstans. Coleman från generaldirektoratet för hälsa och konsumentskydd slog i ett brev som han skrev en kort tid därefter fast att: ?En klar majoritet av medlemsstaternas experter har både i kommissionens och rådets arbetsgrupper uttryckt att en minskning till 350 mg/l inte är tillräcklig, och önskar att gå längre än så.? Denna information delgavs aldrig utskottet. Ingen information delgavs utskottet! Vi fick absolut inte veta att medlemsstaternas experter ansåg att 350 mg/l var en för hög nivå och varför de var av denna åsikt. Kan kommissionsledamoten kanske utnyttja detta tillfälle för att berätta varför kommissionen ändrade åsikt - på grundval av vetenskapliga studier? Med tanke på att man förmodligen rådfrågade samma nationella experter som var nöjda med 350 mg/l när de för inte så länge sedan utarbetade direktivet vore det även intressant att få veta när kommissionen ändrade uppfattning?

Breyer (Verts/ALE).
Herr talman! Jag vill helt kort gå in på Jacksons inlägg. Jag anser att ändringsförslag 4 är helt rättfärdigat, för det vi vill är att aspartam skall kontrolleras, särskilt när det gäller riskgrupper, och det är i främsta hand gravida kvinnor. Vi vet alltför lite om vad exempelvis en hög förbrukning av sötningsmedel får för effekter på graviditeten, eller på hälsan hos spädbarn och barn. Samma sak gäller för sukralos och cyklamat - min kollega Paul Lannoye har redan gått in på det. Låt mig helt kort gå in på cyklamat. Ni har just nämnt FDA i Förenade staterna, när det gällde aspartam. Men däremot vill ni inte lyssna till deras varningar när det gäller cyklamat. Cyklamat - min kollega Paul Lannoye har redan helt riktigt påpekat det - tillåts i mycket mindre mängder. Jag tror vi måste notera det. Vi bör verkligen föreslå det som min kollega tar upp, nämligen att man rentav minskar mängden till 100 milligram. Vi måste försöka minska den stora användningen av socker. Vi upplever att exempelvis våra barn inte känner sötman hos frukt, att socker inte längre betraktas som krydda, att livsmedel blir fullständigt översötade, så att vi vänjer oss vid dessa sötningsmedel, med det resultatet att det används allt mer sötningsmedel för att minska den enorma sockeranvändningen.
Vi befinner oss här i en ond cirkel. Därför kan jag verkligen stödja förslaget från utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor. Jag tror att vi måste följa denna debatt mycket noga, för det är en sak som vi inte får tillåta, nämligen att cancerframkallande ämnen får användas som sötningsmedel. Här gäller försiktighetsprincipen, och så länge som vi inte kan utesluta att det är farligt, får vi inte ta några risker.

Ayuso González (PPE-DE).
Herr talman, ärade kolleger, herr kommissionär! Jag vill gratulera föredraganden, eftersom frågan om sötningsmedel enligt min åsikt är allt annat än lätt. Jag anser att kommissionens förslag har den nödvändiga vetenskapliga stringensen för den här typen av frågor.
Jag kommer att ta upp den mest omstridda aspekten av det här betänkandet: cyklamaterna. I sitt ursprungliga förslag fastställde kommissionen en maximihalt på 350 mg/l i enlighet med yttrandet från Vetenskapliga kommittén för livsmedel.
Kommissionen ändrade dock åsikt om de största tillåtna mängderna och, efter att först ha föreslagit 350 mg/l, stöder den nu förslaget 250 mg/l. Herr kommissionär! Vi frågar oss alla varför kommissionen har ändrat uppfattning. Man sade oss att rådet hade nått en kompromiss om 250 mg/l. Med andra ord har såväl politiska som vetenskapliga argument blandats in i den här frågan.
Av politiska skäl bör vi inte stödja denna siffra, vi bör stå fast vid och stödja kommissionens ursprungliga förslag. Därför ber jag att ändringsförslagen 8 och 9 skall förkastas, eftersom jag anser att de saknar solid vetenskaplig grund.
Europaparlamentet varken får eller kan ta hänsyn till politiska åsikter eller kompromisser när det gäller en så teknisk fråga som tillsatser. Om kommissionen anser att en maximihalt på 250 mg/l för cyklamater är lämpligare, bör den i så fall dra tillbaka sitt ursprungliga förslag och lägga fram ett nytt, i vilket den förklarar orsaken till att den föreslår oss en ny, lägre dos med vetenskapliga argument.
Skälen till att sänka dosen ännu mer är fullständigt ogrundade. Kommissionen hänvisar till en undersökning som genomfördes i Danmark 2001. Denna undersökning grundades på ett mycket lågt antal barn som konsumerar sötningsmedel och, viktigast av allt, undersökningen genomfördes inte i syfte att undersöka dagligt intag av cyklamater, utan för att analysera förekomsten av sötningsmedel i alkoholfria drycker i Danmark.
En tolkning av resultaten från en undersökning av den här typen kan inte ligga till grund för ett beslut om att minska den största tillåtna mängden cyklamater i läskedrycker i Europeiska unionen.
I ett pressmeddelande om offentliggörandet av den här undersökningen förklarar dessutom det danska veterinär- och livsmedelsverket att, eftersom undersökningen av det dagliga intaget grundades på ett säkert intag under hela livet, får intag av cyklamater av barn i 1-3 års ålder, vilka tillfälligt kan överskrida det dagliga intaget, inga negativa följder för deras hälsa.

Byrne
Herr talman! Först och främst vill jag tacka Europaparlamentet för dess samarbete med detta förslag. Jag vill framför allt ge ett erkännande åt föredraganden, Anne Ferreira, för hennes arbete med detta ärende. Hon har uttryckt ett starkt stöd för kommissionens förslag. Hon har accepterat det föreslagna godkännandet av de två nya sötningsmedlen och en minskad användning av ett annat sötningsmedel som redan är godkänt.
När det gäller det sistnämnda sötningsmedlet ville föredraganden till och med gå längre än kommissionens förslag genom att minska nivåerna av cyklamat både i läskedrycker och juice eller mjölkbaserade drycker till 250 milligram per liter (ändringsförslagen 1 och 8). Kommissionen kan godta dessa ändringsförslag. Jag har ombetts att komma med fler detaljer om denna fråga och det skall jag gärna göra.
Jag håller med Bowis om att vetenskapliga yttranden inte skall ifrågasättas. Samtidigt som man accepterar deras yttrande om ett acceptabelt dagligt intag är det emellertid en skyldighet för riskhanterarna - kommissionen, rådet och parlamentet - att fastställa högsta tillåtna doser i vissa livsmedel. Detta är alltid en besvärlig uppgift. När kommissionen föreslog ett godkännande av ett lägre gränsvärde av 250 milligram per liter i läskedrycker, handlade det emellertid inte om en tjänstemans nycker. Detta skedde efter noggrant övervägande av vetenskapliga rön och studier av intag och efter att ha lyssnat till medlemsstaternas och parlamentets åsikter. Låt mig klargöra följande.
Man måste göra en tydlig åtskillnad mellan det högsta acceptabla intaget i ett livsmedelsdirektiv som helt och hållet bygger på vetenskapliga rön och den högsta tillåtna nivån av en livsmedelstillsats i ett visst livsmedel som fastställs på grundval av en serie kriterier enligt lagstiftningen. Det finns ingen vetenskaplig mekanism för att omsätta ett acceptabelt dagligt intag i en högsta tillåten nivå för användning. Här har det den vetenskapliga kommittén för livsmedel sänkt det acceptabla dagliga intaget av cyklamater från 11 till 7 milligram per kilogram kroppsvikt. Läskedrycker bidrar i betydande omfattning till intaget av sötningsmedel och dessa konsumeras även av barn. Dessutom angav medlemsstaterna att det acceptabla dagliga intaget av cyklamater kan överskridas i deras länder. Av dessa skäl kan kommissionen stödja en ytterligare minskning av nivåerna för cyklamater.
Parlamentet har emellertid infört flera ytterligare ändringar av kommissionens förslag.
I ändringsförslag 4 efterlyser man en ny utvärdering av två sötningsmedel - aspartam och steviosid. Dessutom förutsätter ändringsförslaget att kommissionen presenterar en rapport om den process som Förenta staternas livsmedels- och läkemedelsverk använde sig av för att godkänna aspartam. Kommissionen kan inte godta detta ändringsförslag av följande skäl.
På kommissionens begäran har aspartam på nytt utvärderats av den vetenskapliga kommittén för livsmedel i samarbete med de brittiska och franska livsmedelsverken. För detta ändamål har vetenskapsmännen granskat all vetenskaplig litteratur som har publicerats sedan det senaste yttrandet om aspartam - uppgående till 150 artiklar. Det yttrande som så sent som i december förra året antogs till följd av detta arbete, bekräftade helt och fullt att aspartam är säkert och att intaget av detta sötningsmedel ligger långt under det acceptabla dagliga intaget. Därför anser inte kommissionen att det är befogat att genomföra ytterligare en utvärdering av detta sötningsmedel eller att begränsa dess användningsvillkor.
Även bladen från stevia och det sötningsmedel som utvinns ur denna växt har undersökts noggrant av den vetenskapliga kommittén för livsmedel. Kommittén hyser allvarliga tvivel angående steviosidets säkerhet och anser det inte vara lämpligt som ingrediens i livsmedel. Därför har kommissionen aldrig föreslagit att detta sötningsmedel skall godkännas. Kommissionen har hittills inte tagit del av några vetenskapliga uppgifter som rättfärdigar en ny utvärdering av steviosid.
Jag vill även bemöta kravet på en granskning av hur aspartam godkändes i Förenta staterna. Kommissionen har ingen behörighet att utreda hur ett godkännande har beviljats i ett tredje land.
Beträffande konsumentskyddet vill jag försäkra ledamöterna om att förslag till godkännande av livsmedelstillsatser enligt EU:s lagstiftning sker på grundval av en riskutvärdering som utförs av den vetenskapliga kommittén för livsmedel och som i framtiden även kommer att utföras av Europeiska livsmedelsmyndigheten. Om resultatet av denna riskutvärdering är positivt, föreslår kommissionen efter att ha bekräftat att alla kriterier för godkännande av livsmedelstillsatser är uppfyllda att tillsatsen får användas. De föreslagna villkoren för användning bygger på det tekniska behovet och på uppgifter om intag som har samlats in av medlemsstaterna. Denna process för riskanalys sker helt oberoende av vad som sker i andra länder. Kommissionen är nöjd över att denna process utförs på ett öppet och oberoende sätt inom EU.
Ändringsförslag 5 tar upp översynen av villkoren för användning angående de två sötningsmedel som nyligen föreslagits. Detta ändringsförslag är en upprepning av de krav som redan existerar inom lagstiftningen om livsmedelstillsatser. Faktum är att det övergripande ramdirektivet och de tre särskilda direktiven om de olika tillsatskategorierna redan innehåller krav om en översyn av godkända livsmedelstillsatser. Detta sker med jämna mellanrum. Ramdirektivet innehåller krav om att livsmedelstillsatserna skall utvärderas på nytt om så är nödvändigt. Artikel 8 i direktivet om sötningsmedel ålägger medlemsstaterna att regelbundet övervaka konsumtionen av sötningsmedel. Denna övervakning måste resultera i uppgifter om intag både hos vuxna och barn. På så sätt kan kommissionen avgöra huruvida intaget av vissa tillsatser överstiger säkerhetsnivåerna både hos vuxna och barn.
Om så visar sig vara nödvändigt kommer kommissionen att föreslå begränsningar av redan godkända konsumtionsmönster för att först och främst garantera att barnens intag befinner sig på en säker nivå. Dessutom är det inte realistiskt att fastställa en treårig tidsfrist för detta arbete. Om man skulle samla in uppgifter om dessa båda sötningsmedel redan innan de är helt etablerade på marknaden löper man tvärtom en risk att intaget underskattas. Eftersom detta ändringsförslag utgör en upprepning av redan befintliga krav och tidsfristen inte är realistisk kan kommissionen inte godta ändringsförslag 5.
Ytterligare två ändringsförslag (ändringsförslagen 2 och 3) skulle medföra att man inte kan använda kommittéförfarandet för att fatta beslut om huruvida ett ämne skall betraktas som ett sötningsmedel enligt direktiv 94/35/EG. Detta är ett rent tekniskt beslut som är nödvändigt för att se till att vissa ämnen som annars skulle undgå de stränga regler som gäller för sötningsmedel i stället helt enkelt betraktas som livsmedelsingredienser. Därför kan inte kommissionen godta ändringsförslagen 2 och 3.
En rad ändringsförslag har lagts fram som gäller kommissionens förslag om att förtydliga innebörden av livsmedelskategorin ?fina bakverk? för särskilda näringsändamål. Avsikten med kommissions förslag var att göra medlemsstaternas tolkning av denna livsmedelskategori mer homogen. Rådet har hittills emellertid inte kunnat enas vare sig om den formulering som kommissionen har föreslagit eller om någon alternativ formulering. Därför kan kommissionen gå med på att stryka förslaget om fina bakverk (ändringsförslag 7).
De alternativa formuleringar som föreslås i ändringsförslagen 12 och 13 är emellertid inte tydliga och skulle försvåra genomförandet av direktivet. Därför kan inte kommissionen godta ändringsförslagen 12 och 13, även om jag noterar att Bowis kommentar till ändringsförslag 12 kan medföra att kommissionen ändrar uppfattning. Jag blir tvungen att på nytt överväga denna fråga.
Slutligen har det lagts fram två ändringsförslag med syfte att förbjuda cyklamat och sukralos. Båda dessa ämnen har utvärderats av den vetenskapliga kommittén för livsmedel och tilldelats ett acceptabelt dagligt intag. För att skapa garantier för detta har kommissionen gjort en uppskattning av konsumtionen av sukralos och vidtagit åtgärder för att minska konsumtionen av cyklamat.
Parlamentet föreslår att man skall stryka dessa åtgärder och kommissionen kan ställa sig bakom detta förslag. Men eftersom kommissionen anser att dessa sötningsmedel i grund och botten är säkra finns det ingen anledning att hindra konsumenterna och livsmedelsindustrin från att använda dem. Därför kan inte kommissionen godta ändringsförslagen 9, 10 och 11.
Sammanfattningsvis kan kommissionen godta ändringsförslagen 1, 6, 7 och 8. Däremot förkastar kommissionen ändringsförslagen 2, 3, 4, 5, 9, 10, 11, 12 och 13.

Talmannen.
Tack så mycket, kommissionär Byrne!
Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 12.00.
(Sammanträdet avslutades kl. 23.45.)

Lulling (PPE-DE)
Jag har röstat för betänkandena om utvidgningen, därför att jag anser att denna utvidgning med de central- och östeuropeiska länderna samt med Cypern och Malta, som hör till Europa, är riktiga och absolut nödvändiga.
Nu, när det är nästan 15 år sedan järnridån försvann, är det inte lämpligt att på ett småskuret sätt betrakta de många svårigheter av alla slag som säkert finns, framför allt också de ekonomiska.
Vi har ett historiskt ansvar. Vi kan inte säga till dem, som äntligen åter lever i frihet och demokrati, vilket också beror på vår modiga hållning i Nato på 80-talet, när det gällde att genomföra Natos dubbla beslut, att de fortfarande måste stanna kvar utanför, därför att vi alla får så många problem med denna utvidgning. Vi kan inte lösa alla dessa problem genast. Vi saknar också medel till det, eller åtminstone beredskapen att mobilisera de erforderliga medlen. Kanske är många inte heller beredda att solidariskt dela med sig, och kanske har vi inte klarat av att mobilisera medborgarna i de 15 ländernas union för denna solidaritet.
Jag hoppas att vi alla, de nuvarande och de blivande medlemsstaterna, framför allt regeringarna, kan ha det politiska modet att fatta de riktiga besluten för att av den utvidgade unionen skapa en hembygd av frihet, fred och välstånd, som kan vara ett exempel för denna värld, vilken kännetecknas av kriser, krig, fattigdom och ofrihet.

Van Orden (PPE-DE)
Även om jag röstade för Broks betänkande om EU:s utvidgning denna dag då parlamentet godkände tio kandidatländers anslutning till unionen och därmed skickade en signal till många länder som under år av kommunistiskt förtryck tidigare hade varit artificiellt utestängda, finns det många element i detta som jag inte kan godta. Jag anser till exempel inte att EU är en lämplig samtalspartner för Nato i militärfrågor (punkt 6) och jag förkastar tanken på inrättandet av en gemensam diplomatkår (punkt 10). Vidare håller jag inte med om huvudinriktningen i punkterna 11 och 20 där man föreslår ett strikt fasthållande vid en europeisk politik som skulle kunna vara förkastlig. Jag godtar heller inte att asylpolitiken framför allt skall vara inriktad på humanitära aspekter i stället för att ha som mål att minska antalet insläppta personer (punkt 22) eller tanken på att anslutningen utgör ?startpunkten för ytterligare integrationsåtgärder? (punkt 23). Dessutom vänder jag mig fortfarande emot det faktum att varken den gemensamma jordbrukspolitiken eller kommissionens revisionsmetoder har reformerats i tillräcklig omfattning före utvidgningen.

Berthu (NI)
. (FR) Jag röstade ?ja? till Gahlers betänkande om utvidgningen av unionen till Estland, liksom jag röstade ?ja? till de 9 andra ansökningarna, samtidigt som jag beklagar att Europaparlamentet i Broks betänkande försöker utnyttja situationen för att få gamla och nya medlemmar att göra hyperfederalistiska åtaganden.
Elmar Brok sade det för övrigt tydligt i förmiddags, jag citerar simultantolkningen: ?vi skall praktiskt taget inrätta en verklig stat?.
Medlemmarna i den tvärpolitiska gruppen SOS Democracy, som jag är medlem i, vill i stället att utvidgningen skall vara ett tillfälle att genomföra en grundläggande nyorientering av Europeiska unionen i riktning mot flexibilitet. Det är anledningen till att de till sitt principgodkännande lagt en text med tio grundläggande krav för ett friare Europa.
Vi kräver särskilt att det grundläggande fördrag som skall komma från det nuvarande konventet och den kommande regeringskonferensen undertecknas först efter utvidgningen, dvs. efter den 1 maj 2004, när unionen kommer att ha tjugofem medlemsländer. På så sätt kommer de nya medlemsländerna att kunna delta fullt ut i det slutgiltiga utarbetandet av texten. Och på det sättet kan vi motarbeta den federalistiska strategin som innebär att våra framtida val bestäms i förväg.

