Programmet ”Bättre lagstiftning” inom Europeiska unionen - Bättre lagstiftning 2005: tillämpningen av subsidiaritets- och proportionalitetsprinciperna - trettonde årsrapporten - Strategi för förenkling av lagstiftningen - Juridiska och institutionella följder av användningen av ”soft law-instrument” (debatt)
Talmannen
Nästa punkt är en gemensam debatt om följande betänkanden:
av Katalin Lévai, för utskottet för rättsliga frågor, om programmet ”Bättre lagstiftning” inom Europeiska unionen;
av Bert Doorn, för utskottet för rättsliga frågor, om bättre lagstiftning 2005: tillämpning av subsidiaritets- och proportionalitetsprinciperna - 13:e årsrapporten;
av Giuseppe Gargani, för utskottet för rättsliga frågor, om strategin för förenkling av lagstiftningen;
av Manuel Medina Ortega, för utskottet för rättsliga frågor, om institutionella och rättsliga konsekvenser av användningen av icke-bindande instrument;
Katalin Lévai  
föredragande. - (EN) Herr talman! Jag vill börja med att tacka alla dem som har bidragit till mitt betänkande - jag är mycket tacksam för deras hjälp.
De senaste åren har kommissionen fäst allt större vikt vid kvaliteten på gemenskapsrätten, både lagstiftningens tydlighet och tillgänglighet å ena sidan och dess effektivitet och positiva effekter för medborgarna och företagen å andra sidan.
Kommissionen brukar kalla alla dessa målsättningar ”bättre lagstiftning”. Syftet med bättre lagstiftning är i själva verket att maximera fördelarna med en modern, rationell och effektiv lagstiftning samtidigt som kostnaderna minimeras, vilket garanterar högsta möjliga produktivitet, tillväxt och sysselsättning inom hela EU.
Det råder inget tvivel om att bättre lagstiftning är grundläggande för att uppnå en rättvis och konkurrenskraftig marknadsplats, välfärd för medborgarna och ett effektivt skydd för folkhälsan och miljön. Detta är en viktig del av Lissabonstrategin eftersom det kan ge ett rejält lyft till produktivitet och sysselsättning. Bättre lagstiftning innebär delat ansvar. EU-rätten införlivas i de nationella lagstiftningarna av medlemsstaternas regeringar och parlament, och tillämpas ofta på regional och lokal nivå. Det finns en risk för att lagarna förskönas under processen från idéstadiet fram till genomförandet. Ansvaret för bra lagstiftning är alltså delat.
Många medlemsstater genomför nu konsekvensbedömningar, och vissa av dem har tagit fram riktlinjer. Det är dock endast ett relativt litet antal länder som systematiskt genomför integrerade konsekvensbedömningar av nya lagstiftningsförslag.
Lagstiftningen på EU-nivå har lett till en omfattande minskning av byråkratin. En gemensam regel som gäller i alla medlemsstater är mycket enklare och effektivare än ett komplicerat nätverk av olika regler på nationell och regional nivå. Genom EU-lagstiftningen har man lyckats undanröja skadliga konkurrenshinder och motstridiga nationella regler, så förenklingsprogrammet kan leda till påtagliga ekonomiska fördelar, inte bara genom att den administrativa bördan minskas. Medlemsstaternas erfarenhet visar att myndigheterna kan göra mycket för att minska den obefogade administrativa börda som lagstiftningen utgör. Sådana åtgärder skulle, enligt kommissionen, innebära ett uppsving för EU:s ekonomi med omkring 1,5 procent av BNP och frigöra cirka 150 miljarder euro för investeringar.
I mitt betänkande stöder jag målet att man ska se till att lagstiftningen är nödvändig, enkel och effektiv. Däremot vill vi betona att processen måste vara helt öppen och bygga på fullständigt deltagande av Europaparlamentet, med insyn för allmänheten samt ett brett och öppet samråd med experter och alla berörda aktörer - inte bara den offentliga sektorn eller företag utan även icke-statliga organisationer.
Dessutom skulle jag vilja föreslå att man inrättar en konsekvensbedömningsnämnd. Det är ytterst viktigt att detta organ, som med råd och stöd ska bidra till att utveckla en kultur för högkvalitativa konsekvensbedömningar inom kommissionen, är oberoende gentemot de politiska avdelningarna. Detta behöver dock inte innebära att konsekvensbedömningarna måste genomföras av externa experter utanför institutionen. Konsekvensbedömningsnämnden bör också bidra till att utforma en gemensam metod för alla konsekvensbedömningar.
Jag vill även föreslå ett särskilt projekt inom ramen för konsekvensbedömningsförfarandet - s.k. social riktmärkning. I detta projekt bör man särskilt inrikta sig på känsliga målgrupper, till exempel utsatta personer, kvinnor, etniska minoriteter, föräldrar som uppfostrar barn, äldre, kroniskt sjuka och funktionshindrade.
Sammanfattningsvis vill jag betona att bättre lagstiftning syftar till enklare, klarare, mera medborgarvänlig lagstiftning, med fortlöpande konsekvensbedömningar som inriktas särskilt mot dessa sårbara grupper som inte kan försvara sig själva. Klarhet, öppenhet, enkelhet och minskad byråkrati är kanske de centrala beståndsdelarna i mitt betänkande.
Bert Doorn  
Herr talman! Jag vill gärna ta upp Katalin Lévais utmärkta argument. Det är bra att vi i parlamentet tar oss tid att åtminstone en gång per år diskutera kvaliteten på lagar och förordningar. Våra förordningar och vår lagstiftning är specifika för EU. De utgör den ram inom vilken våra medborgare lever och arbetar och inom vilken företagen måste bedriva sin verksamhet. Vi måste alltså fästa stor vikt vid deras kvalitet.
Hur är läget i dag? Det går i rätt riktning. Kommissionen har utvecklat en rad initiativ. En konsekvensbedömningsnämnd har inrättats och den utför ett mycket bra arbete. Men det räcker inte. Jag har sagt det många gånger förut: vi behöver större öppenhet, och jag vill än en gång argumentera för en extern expertpanel som kan utvärdera om kommissionens konsekvensbedömningar har utförts med rätt metodik.
Vi behöver granskning, inte byråkrati. Monica Frassoni brukar alltid utbrista: ”Ni vill ha mer byråkrati”, men jag vill inte ha någon byråkrati över huvud taget. Jag vill bara ha större öppenhet, och jag menar att alla former av öppenhet hos en regering är en god egenskap. En ytterligare fördel är att när parlamentet själv gör konsekvensbedömningar av ändringsförslag - vilka jag måste säga ännu inte har varit speciellt lyckade - kan vi undersöka om de skulle kunna bedömas av ett oberoende organ av samma slag hellre än av kommissionens konsekvensbedömningsnämnd.
Det faktum att det ska finnas en expertpanel för problemet med de administrativa bördorna är ett viktigt steg i rätt riktning. Det är en mycket positiv utveckling som bör komma att spela en stor roll när det gäller den administrativa bördan. Naturligtvis är det av största vikt vilka som sitter med i panelen. Det får inte bli en procession, det får inte bli en sorts pseudoparlament, utan det måste vara en liten expertkommitté: inga industriledare, inga tjänstemän, inga politiker, utan vanligt yrkesfolk som vet vad en konsekvensbedömning är, som vet vad den administrativa bördan innebär och som har stor erfarenhet av detta i sina respektive länder.
Kommissionen har ställt upp ett tydligt mål: de administrative bördorna måste reduceras med 25 procent före 2012. Detta är mycket bra, men det borde naturligtvis vara ett nettomål. Det betyder att minskningen med 25 procent jämfört med i dag faktiskt ska uppnås och att nya administrativa bördor ska ingå i beräkningen och dras bort från resultatet, annars är det bara slöseri med tid.
Jag vill betona ytterligare en punkt som förjänar speciell uppmärksamhet från kommissionens sida. Vi diskuterar en minskning av de administrativa bördorna nu, men i framtiden måste vi också arbeta med att sänka fullgörandekostnaderna. Fullgörandekostnader är sådana kostnader som företag och medborgare måste ge ut för att uppfylla lagen, och de är mycket höga. När vi diskuterar förordningarnas kostnader måste vi också tänka på fullgörandekostnaderna, som vi för tillfället glömmer bort.
Giuseppe Gargani  
föredragande. - (IT) Herr talman, mina damer och herrar! I november 2006 antog kommissionen ett arbetsdokument, en inledande rapport, om de framsteg som gjorts inom strategin för förenkling av lagstiftningen, vilken var en uppföljning av ett annat meddelande från oktober 2005. Detta är en viktig utveckling som, precis som Bert Doorn så riktigt påpekade, är en fortsättning på den process som vi själva påbörjade i avsikt att uppnå en förenkling som är liktydig med bättre insyn, och är en öppen och lättbegriplig lagstiftningsmetod.
Arbetsdokumentet har godkänts av utskottet för rättsliga frågor som har gått igenom de framsteg som uppnåddes då förenklingsprogrammet introducerades 2005. Programmet innehåller 43 omarbetningar, och jag vill nämna följande siffror för parlamentet: tolv kodifieringar, åtta upphävanden och 46 andra åtgärder som avser en väsentlig förenkling. Dessutom har 500 nya lagstiftningsinitiativ inkluderats i ett annat rullande program speciellt för kodifiering, varav cirka 200 enbart under 2007.
Jag vill mycket kort peka på några få punkter som utgör själva kärnan i mitt betänkande, för att informera parlamentet om det nuvarande konkreta läget och även om hur utskottet för rättsliga frågor tänker mer generellt.
Jag har tre tydliga budskap till kommissionen. Det är viktigt att göra helt klart att det för det första finns behov av att från och med nu på ett systematiskt sätt inkludera initiativ till förenklad lagstiftning i en särskild del av lagstiftnings- och arbetsprogrammet, för det andra att i dessa ange vilken vikt man tänker lägga på vart och ett av förenklingsinitiativen, och för det tredje att undvika att ge ut dokument innehållande listor över förenklingsinitiativ för att få en så exakt referensram som möjligt.
Jag vill därför återigen betona att kommissionen måste vara konsekvent, också när det gäller de mål för förenkling som man har lyft fram. Omarbetning bör också en gång för alla bli den sedvanliga lagstiftningsmetoden. På det hela taget tror jag att jag som ordförande i utskottet, där även våra kolleger Katalin Lévai, Bert Doorn och Manuel Medina Ortega sitter, kan säga att dessa fyra lagstiftningsinitiativ täcker hela fältet och att kommissionen är förpliktad att ta dem under beaktande.
På så sätt borde det alltid vara möjligt att ha en fullständig lagstiftningstext även om det finns specifika ändringar, med en tydlig angivelse om vilka avsnitt som är nya och vilka som är oförändrade. Detta textförslag är mycket viktigt för parlamentet eftersom det kan göra gemenskapslagstiftningen mer lättbegriplig och underlätta insynen, vilket är vad alla önskar.
I kommissionens arbetsdokument föreslår man faktiskt att den inledande sammanfattningen av förslagen används för att förklara förenklingens mål. Detta initiativ kan dock visa sig motverka sitt eget syfte: en sammanfattning kan vara på sin plats för en vidlyftig text som t.ex. ett meddelande, medan samma sak inte gäller för en lagtext där den inledande sammanfattningen kan bli något otydlig. Det gäller att vara mycket uppmärksam på detta.
I betänkandet vill man slutligen betona den goda vilja som visas genom ändringen av Europaparlamentets arbetsordning när det gäller förbättring och införande av kodifiering (artikel 80) och ett ad hoc-förfarande för omarbetning (artikel 80 a). Dessa frågor måste parlamentet ta under övervägande, och jag hoppas det sker i samförstånd och utan ändringar så att parlamentet kan meddela sitt godkännande i denna viktiga fråga i morgon.
Manuel Medina Ortega  
Herr talman! Mitt betänkande är en motsägelse eftersom jag använder ett motsägelsefullt uttryck: ”icke-bindande instrument”. Lagen är inte icke-bindande, den är tvingande. Men i EU-jargong använder man gärna detta uttryck: ”icke-bindande instrument”.
Vad betyder det? I huvudsak menar man dokument som kommissionen har utarbetat - en del i tolkningssyfte, andra som rättsakter för genomförandet medan andra endast som förberedande dokument. Problemet som uppstår är att med den förvirring och bristande kunskap om gemenskapslagstiftningen som råder i många domstolar, inklusive EG-domstolen själv, får de ”icke-bindande” dokumenten rättslig verkan.
Detta är ett brott mot de grundläggande rättsprinciperna för EU:s medlemsstater och för EU som helhet. Den enda nu giltiga lagliga rätten att utfärda tvingande regler på rättslig grund utgår från folkets önskan, både på nationell nivå och på EU-nivå. Folkets önskan uttrycks normalt genom representativa organ som i det här fallet Europaparlamentet som valts direkt av folket, eller rådet som är sammansatt av regeringar som är beroende av och valda av människorna i respektive land.
Kommissionen spelar naturligtvis en viktig roll i tillämpningen av den europeiska lagstiftningen som garant för korrekt tillämpning av fördragen, men arbetet måste ske i samarbete med de lagstiftande organen och kan absolut inte ersätta den lagstiftande makt som genom fördragen tilldelas parlamentet och rådet.
Vårt bekymmer i utskottet för rättsliga frågor är främst att vi inte vill hindra kommissionens initiativrätt eller de verkställande funktioner kommissionen måste utöva. Vi vill inte inskränka möjligheterna till utveckling, men vi känner att det är viktigt att fastställa den idémässiga skillnaden mellan de två typerna av instrument, och när kommissionsledamöterna känner att de måste använda sig av denna typ av åtgärd borde man samarbeta åtminstone med parlamentet, och absolut med rådet, så att förberedelserna för åtgärden inte ger upphov till misstolkningar eller störningar.
Lagen kan absolut inte vara det som brukar benämnas ”den öppna samordningsmetoden”. Den öppna samordningsmetoden kan vara ett mycket effektivt instrument för att uppnå målen i fördraget, men den kan bara fastslå skyldigheter för de deltagande parterna. Det innebär t.ex. avtal mellan parter, mellan samhällets olika aktörer. På samma sätt som t.ex. avtal mellan fackföreningar och företag kan vara bindande för de berörda parterna kan den öppna samordningsmetoden användas för att upprätta ett sådant avtal, men den lyder under gemenskapens förordningar och kan aldrig ersätta dessa, och EU i egenskap av en gemenskap baserad på lag kräver att man antar juridiska texter.
Vi kan alltså inte bara säga ”vi tänker använda den öppna samordningsmetoden” för att det är ett effektivt instrument för att nå EU:s mål. Det är inte ett effektivt instrument eftersom EU endast kan verka som ett rättssystem.
EU har ingen armé och ingen polisstyrka, och har agerat på grundval av medlemsstaternas godkännande av ett antal åtaganden som dess institutioner uppfyller och vars efterlevnad övervakas av kommissionen och EG-domstolen. Den öppna samordningsmetoden är dock inte en rättslig metod, och den är inte ett juridiskt instrument för att ta fram allmänna lagar. De två metoderna får inte blandas ihop.
Som Giuseppe Gargani sa tidigare är man i utskottet för rättsliga frågor oroliga för denna anti-rättsliga tendens inom EU. Europaparlamentet vill arbeta tillsammans med kommissionen för att uppnå sina mål, både i de verkställande funktionerna och i upprättandet av juridiska texter. Men parlamentet kan och får inte tolerera att man använder metoder som motverkar rättsstatens utveckling och utvecklingen av EU:s konstruktion som rättssubjekt, en gemenskap som måste ha en tydlig regelhierarki, dvs. ett antal fördrag - som jag trots allt fortfarande kallar konstitutionella - om grundlagarna och EU-lagstiftningen inom alla områden där EU är aktör, samtidigt som man naturligtvis beaktar proportionalitets- och subsidiaritetsprinciperna men upprätthåller unionens befogenheter och fastställer de rättsliga åtgärder som ska vidtas, med möjligheten öppen för sådana verkställande instrument som den öppna samordningsmetoden eller någon annan metod som kommissionen menar måste användas för att EU:s mål ska uppnås.
(Applåder)
Günter Verheugen
kommissionens vice ordförande. - (DE) Herr talman, mina damer och herrar! Bättre lagstiftning är i högsta grad ett politiskt projekt. Vid den senaste stora debatten i ämnet här i parlamentet i april i fjol, betonade jag att vi vill uppnå två mål: för det första vill vi öka medborgarnas förtroende för hela systemet med den europeiska integrationen, och för det andra måste vi fastställa tydliga och pålitliga parametrar för Europas ekonomi till förmån för sysselsättning och tillväxt.
Vi har gjort stora framsteg sedan dess. Enligt opinionsundersökningar är allmänhetens stöd för europeisk integration större än på länge, vårt ekonomiska läge har förbättrats avsevärt och ser nu ljust ut, och vi har ett brett samförstånd för att fortsätta på den väg vi slagit in med vårt partnerskap för tillväxt och utveckling som grund. Bättre lagstiftning är en grundpelare i denna politik för jobb och tillväxt. Även om dagens politiska situation generellt är mycket gynnsam får vi inte minska våra ansträngningar nu utan tvärtom ta tillfället i akt.
Stämningen kan skifta igen lika snabbt, och vi skulle bedra oss själva om vi trodde att EU:s image redan har förändrats i grunden. Det är fortfarande fast rotat i människors tankar att allt som kommer från EU är irrelevant, överdrivet och centralstyrt. Anklagelsen är utan tvivel överdriven, men det är viktigt att erkänna att det är så den europeiska allmänheten ser på saken. Vi måste därför arbeta hårt för att motarbeta denna uppfattning.
Vi vill ha resultat i EU. Vi vill ha ett EU som ger säkerhet, välstånd och skydd för miljön inom alla livets områden. Detta måste synas i våra beslut inom alla politiska områden, vare sig det rör lagstiftning inom kemi, läkemedelsindustri, informationsteknik eller jordbruk. Låt er inte luras: bättre lagstiftning är inte en imagekampanj. Vi har noggrant undersökt vår politiska stil och det sätt på vilket vi upprättar och granskar lagstiftningen. Jag upprepar: bättre lagstiftning får inte betraktas isolerat utan som en del av en allmän strategi, en fundamentalt ny inriktning för den europeiska politiken.
Liknande försök har gjorts tidigare, men det projekt vi talar om nu har två mycket speciella egenskaper: omfattningen och varaktigheten. Tidigare har vi ägnat oss åt tillfälliga justeringar. Nu har vi emellertid utökat omfattningen av begreppet ”bättre lagstiftning” till att gälla hela den europeiska lagstiftningsprocessen, från utvärdering av behovet av en lag med stränga subsidiaritetskontroller, till bred rådfrågning av berörda grupper, bedömning av konsekvenser för den ekonomiska och sociala politiken samt miljöpolitiken, och frågan om bästa möjliga tillämpning och införande i gemenskapslagen. Bättre lagstiftning handlar inte bara om nya initiativ, utan vi håller också på att se över hela det befintliga regelverket för att avgöra var och hur det kan förenklas och moderniseras.
Den andra nya egenskapen är varaktighet, som vi försöker uppnå med det här arbetssättet. Det här är inte en engångskampanj, som en av de föredragande redan har sagt, utan det är en process som är både djup och långtgående och som fortgår kontinuerligt. Alla initiativ som har lagts fram och inte antagits av lagstiftarna kommer att granskas regelbundet och vid behov dras tillbaka. En sådan granskning inriktad på arbetsprogrammet för 2008 pågår just nu.
Vårt förenklingsprogram kommer att fortsätta under 2007 och 2008 och vi kommer att presentera flera nya initiativ här. Resultatet kommer att bli en successiv täckning av alla EU:s lagstiftningsområden. Vi utnyttjar alla metoder vi har tillgång till, såsom Giuseppe Gargani beskrev och stödde i sitt betänkande. Hälften av initiativen som man räknade med i förenklingsprogrammet har redan avslutats med framgång, och vi kommer att fortsätta att arbeta intensivt med detta fram till 2009. Det kommer att leda till direkta och påtagliga fördelar för företag, myndigheter och individer. Vårt mål är att uppnå en situation där vår lagstiftning i alla lägen är klar, lättförståelig och användarvänlig och även tar tekniska framsteg i beaktande.
För kvalitetskontroll och konsekvensbedömning har vi inrättat konsekvensbedömningsnämnden, som agerar oberoende av berörda avdelningar vid kommissionen och redan bidrar på ett mycket positivt sätt. Jag är mycket tacksam mot Katalin Lévai som i sitt betänkande uttalat sitt fulla stöd för detta organ. Jag vill ändå göra helt klart att vi har ett åliggande att granska systemet nästa år, och att vi kommer att vidta nödvändiga åtgärder enligt de behov som framkommer vid denna granskning. Jag vill betona det med tanke på de viktiga punkter som Bert Doorn tog upp.
En av de viktigaste åtgärderna i år är att minska de administrativa bördor för företagen som orsakas av EU:s lagar. I detta syfte har vi redan presenterat tio ”snabbåtgärder”, och tack vare Europaparlamentets snabba stöd har två av dessa redan genomförts med framgång. Ytterligare förslag kommer att följa.
Vi utför just nu en omfattande kartläggning av den nuvarande administrativa bördan. Kartläggningen sker inom tio stora ekonomiska sektorer, som i praktiken täcker ungefär 85 procent av hela Europas ekonomi. Detta gör vi för att kunna se var det finns en reduceringsmöjlighet. Målet är, som redan har sagts, att minska dessa kostnader med 25 procent senast år 2012. Jag stöder fullständigt Bert Doorns uttalande. Naturligtvis är det viktigt att se till att den nya lagstiftningen efter att ha minskat bördorna inom ett område inte skapar andra bördor på andra ställen. Det är en mycket viktig punkt som jag är väldigt tacksam att parlamentet fäst uppmärksamhet vid.
Jag hoppas att medlemsstaterna ställer upp lika ambitiösa mål innan årets slut, eftersom detta projekt endast kan lyckas om det genomförs gemensamt på både europeisk och nationell nivå.
Naturligtvis har olika intressegrupper en viktig roll att spela i projektet och vi behöver deras stöd. Det är orsaken till att oberoende expertpaneler på hög nivå kommer att inrättas. Dessa ska representera små och medelstora företag, konsumenter och miljöorganisationer och deras roll blir att vara rådgivande till kommissionen gällande möjliga neddragningsåtgärder.
Kommissionen och jag själv är oerhört tacksamma för Europaparlamentets breda stöd, vilket uttrycks i de betänkanden vi debatterar i dag. Kommissionen är speciellt nöjd med att Katalin Lévais betänkande uppmanar rådet och parlamentet att utföra systematiska konsekvensbedömningar av föreslagna ändringar som kan innebära stora konsekvenser. Vi kom överens om detta redan i november 2005 i gemensamma interinstitutionella strategier.
Kommissionen vill också be rådet och parlamentet att stödja Bert Doorns förslag och även anta deras arbetsmetoder så att vissa uppgifter som rör förenkling av lagstiftningen kan genomföras snabbt. Om projekten fastnar på vägen så gör de ju ingen nytta.
När det gäller de olika instrument som sammanfattas under benämningen ”icke-bindande” i Manuel Medina Ortegas betänkande, vill kommissionen betona att klassisk lagstiftning inte alltid är den bästa lösningen. Jag vill återigen understryka denna princip: lagar bör endast stiftas när det är absolut nödvändigt. Vi har andra instrument vars tillämpning klart regleras av gemenskapsfördragen, och även sådana som endast är till för att bana väg för framtida lagstiftning. På hela kommissionens vägnar kan jag lova er att vi fullt ut respekterar parlamentets rättigheter när det gäller alla instrument som vi tillämpar, och att vi kommer att hålla parlamentet fullt informerat för att upprätthålla ömsesidig respekt mellan våra institutioner.
Låt mig avsluta med att upprepa vad kommissionens ordförande José Manuel Barroso sa här i parlamentet i april angående grundprincipen. Den europeisk lagstiftningen är verkligen något unikt och karaktäristiskt för Europeiska unionen eftersom vi är en rättslig gemenskap. Europeisk integration baseras på lagen. Endast lagen kan garantera den frihet som européerna åtnjuter i dag, och endast lagen kan förse ekonomin med tillförlitliga och rättvisa parametrar. Europas medborgare har rätt att förvänta sig inte bara bättre lagstiftning, utan även bästa möjliga lagstiftning.
Gunnar Hökmark  
föredragande för yttrandet från utskottet från ekonomi och valutafrågor. - (EN) Fru talman! Först och främst vill jag tacka föredraganden för betänkandet om bättre lagstiftning i EU, Katalin Lévai, och utskottet för rättsliga frågor, för att de har godtagit ett antal av de förslag som mitt utskott har framfört. Vi uppskattar detta mycket.
Detta är ett område där det är mycket enkelt att vara eniga om målen. Det är dock inte detta diskussionen gäller, utan hur man når resultat. Kommissionens roll i detta måste understrykas. Utskottet för ekonomi och valutafrågor har föreslagit att kommissionen ska genomföra en årlig uppföljning av resultaten av arbetet med att minska den administrativa bördan med 25 procent senast 2012. Kommissionen spelar också en viktig roll genom att erbjuda valmöjligheter i diskussionerna om lagstiftning eller exempelvis självreglering eller ömsesidigt erkännande, och genom att den ser till att vi har viss sådan lagstiftning samt - något som kommissionen också har gjort - genom att dra tillbaka sådan lagstiftning som inte är förenlig med Lissabonprocessen.
Vi vill att kommissionen ser Lamfalussyförfarandet som en god erfarenhet som har öppnat finansmarknaderna i samklang med verkligheten. Vi vill emellertid också understryka kommissionens eget ansvar, i dess direkta förhållande till medborgarna, för att garantera förenkling och bättre lagstiftning när det gäller forskningsfinansiering, anslag, statligt stöd, understöd av olika slag och offentlig upphandling. Kommissionen har verkligen en egen roll att spela på detta område. Vi hoppas också att kommissionen återkommer till idén att ge medborgarna rätt att föra talan när medlemsstater ägnar sig åt s.k. gold-plating. Det är viktigt att ha en jämvikt i förhållande till den ständigt ökande byråkratin hos våra lokala och nationella myndigheter och, skulle man också kunna säga, EU-institutionerna. Ett sätt att göra det skulle vara att ge medborgarna rätt att föra talan.
Ole Christensen
föredragande för yttrandet från utskottet för sysselsättning och sociala frågor. - (DA) Fru talman! Den rättsliga miljö som företagen verkar i är bestämmande för deras konkurrenskraft, hållbara tillväxt och möjlighet till ökad sysselsättning genom fler och bättre arbeten. Som jag sa i utskottet för sysselsättning och sociala frågor så stöder vi naturligtvis utrensningen av överflödig lagstiftning, men vi måste se till att de lagar vi tar bort verkligen är överflödiga. Ur min synvinkel som ledamot i utskottet för sysselsättning och sociala frågor blir svaret beroende på om kvaliteten på arbetena i Europa försämras eller förbättras.
Jag är för bättre lagstiftning endast om avsikten är att göra lagen mer öppen och flexibel, men inte om det i verkligheten innebär avreglering. Det avgörande är att det sker utan att arbetstagarnas hälsa och säkerhet äventyras. Målet på 25 procents minskning kan man dock ställa sig tveksam till eftersom det har valts rent slumpmässigt. Om lagstiftningen är överflödig bör vi inte stanna vid 25 procent. På det hela taget är jag dock positiv till målet med åtgärden, och jag inser att EU:s onödiga administrativa bördor är till skada för effektiviteten och trovärdigheten hos EU:s lagstiftning. Jag vill även uppmana kommissionen att utöka den sociala dialogen, som är ett viktigt verktyg för att uppnå målet, en bättre lagstiftning.
Elspeth Attwooll  
föredragande för yttrandet från utskottet för regional utveckling. - (EN) Fru talman! Jag kommer att tala särskilt om Katalin Lévais betänkande. Jag vill gratulera henne och utskottet för rättsliga frågor till ett utmärkt betänkande och tacka dem för att ha tagit med så mycket av både andan och bokstaven i vårt yttrande.
Även om det slutgiltiga ansvaret för överensstämmelse med gemenskapslagstiftningen åligger medlemsstaterna, är det i stor utsträckning andra organ såsom regionala och lokala myndigheter och fackorgan som har ansvaret för det faktiska uppfyllandet av kraven. Detta kan innebära att de kontrollerar att de själva följer förordningar och direktiv och/eller ser till att andra gör det. Dessutom har de konstitutionella regionerna en roll att spela i införlivandet av vissa direktiv.
Utskottet för regional utveckling vill således betona vikten av ett omfattande samråd i alla skeden av lagstiftningsförfarandet, även i utarbetandet av konsekvensbedömningar, så att nationella, regionala och lokala variationer kan beaktas. Vi betonar också betydelsen av information. Vi efterlyser särskilt i förväg utarbetade riktlinjer för införlivande av direktiv och riktlinjer för genomförande av förordningar. Den handbok om statligt stöd som Generaldirektoratet för konkurrens har utarbetat är en modell för det sistnämnda.
Vi efterlyser också att man i lagstiftningen använder ett tydligt och begripligt språk och tillhandahåller jämförelsetabeller vid införlivandet av direktiv, så att risken för s.k. gold-plating minskar. Med dessa och andra åtgärder som förespråkas i betänkandet - faktiskt i alla fyra betänkandena - menar vi att mycket kommer att göras för att åstadkomma bättre lagstiftning i EU.
Andreas Schwab  
föredragande för yttrandet från utskottet för den inre marknaden och konsumentskydd. - (DE) Fru talman, mina damer och herrar! Låt mig börja med att be om ursäkt. Jag visste inte att föregående talare var frånvarande och att talartiden hade ändrats. Tack för att jag får ta till orda nu.
Jag var föredragande för yttrandet från utskottet för den inre marknaden och konsumentskydd, och efter djupgående överläggningar antog utskottet enhälligt denna ståndpunkt. Jag vill först och främst peka på att vi inom utskottet kom överens om att icke-bindande instrument, så kallad soft law - eller vad vi nu vill kalla de åtgärder som nu alltmer tillämpas inom EU-lagstiftningen men också vid nationell lagstiftning - har blivit en mycket vanlig praxis som möjliggör flexibel och därmed snabb respons på ny utveckling, och därför inte bör kritiseras som sådan.
Vi var också delvis överens om att kommissionen - för att tala om EU-lagstiftningen - använder icke-bindande instrument i enskilda fall som ett sätt att kringgå möjligheten för lagstiftaren att delta så som lagen stadgar. Detta är enligt vår mening det stora problemet med icke-bindande instrument. Vi diskuterade också det faktum att parlamentet stödde klagomålet mot kommissionen i ett fall där vi konstaterade att ett sådant kringgående faktiskt hade inträffat.
Vi menar att lagstiftaren i dag träffar på de icke-bindande instrumenten på så många olika sätt att vi alltid klart måste skilja mellan å ena sidan vad som verkligen kommer ut på marknaden i form av en grönbok - med andra ord, enbart tänkt som en föreberedelse inför framtida lagstiftning - och å andra sidan vad som verkligen krävs för en flexibel lagstiftning inom ramen för icke-bindande instrument.
Såsom ledamöter i utskottet för den inre marknaden och konsumentskydd kontrollerar vi inte någon lagstiftande, direkt effekt av sådana grön- och vitböcker, men vi tror att när en ny lag antas måste lagstiftaren också alltid anta ett nytt beslut.
Debatten gäller trots allt inte bara icke-bindande instrument utan också andra punkter som rör bättre lagstiftning, och jag tror att vi inom många områden definitivt inte har gjort så stora framsteg som medborgarna får intryck av från media. Alla involverade institutioner - parlamentet, rådet och kommissionen - har därför ett ansvar för att nå snabbare framgång inom detta område.
Gary Titley
för PSE-gruppen. - (EN) Fru talman! Jag vill börja med tre kommentarer, för att sätta in denna debatt i dess sammanhang. För det första får vi inte glömma bort att det som är byråkrati för en person är viktig lagstiftning för någon annan. För det andra får vi inte glömma bort, som kommissionsledamot Günter Verheugen har sagt tidigare, att 50 procent av den administrativa bördan av EU-lagstiftningen läggs på av medlemsstaterna. Slutligen vill jag säga att det viktigaste är att EU i sig är en förenklingsprocess, eftersom vi genom att ha en uppsättning regler i stället för 27 skär ned företagens kostnader med enorma summor, jämfört med hur det var innan många EU-bestämmelser antogs.
Dessutom vill jag säga att lagstiftning måste vara tydlig, lättbegriplig och lätt att efterleva, samt möjlig att anpassa till skiftande omständigheter. Så har det inte alltid varit tidigare, och man undrade ibland om inte den sammanlagda insatsen för att utarbeta och se till att en rättsakt efterlevs på sätt och vis var större än fördelarna med den. Det är därför jag står bakom det som kommissionen har försökt göra i sin insats för bättre lagstiftning och förenkling, och särskilt inrättandet av en konsekvensbedömningsnämnd.
Det är viktigt att alla institutioner inser vilken roll de spelar i detta. Det är lätt för parlamentet och rådet att uttala sig högtravande om bättre lagstiftning, men när vi lägger fram ändringsförslag måste vi själva undersöka vilka konsekvenser dessa förslag får. Parlamentet har också ett ansvar för att granska befintlig lagstiftning och analysera den ingående för att se om den har fått avsedd effekt. Vi har en tendens att våndas i månader över det ena eller andra ändringsförslaget, men ofta bryr vi oss inte om att ta reda på om lagstiftningen har fått den önskade effekten. Jag hoppas därför att vi, som parlament, kan trappa upp våra egna insatser för att delta i denna process.
Jan Mulder
- (NL) Fru talman! Jag vill också börja med att tacka alla föredragande för de mycket intressanta betänkandena. Det är mycket viktigt att parlamentet fäster stor uppmärksamhet vid denna fråga, och jag delar helt och hållet kommissionsledamoten Günter Verheugens åsikt att många av Europas medborgare har intrycket att alla dåliga lagar kommer från Bryssel. Nationella parlamentariker påstår alltför ofta att de inte kan rå för det, att det är Bryssel som tvingar lagarna på dem. Vi måste göra allt vi kan för att motbevisa detta så snart som möjligt.
Detta är första gången som jag yttrar mig i ett ärende från utskottet för rättsliga frågor, och jag talar i den här debatten främst för att jag är mycket intresserad av ämnet. Själv är jag ledamot i budgetutskottet och budgetkontrollutskottet. Budgetutskottet godkände i fjol ett förslag som jag hade tagit fram om att skapa ett organ, ett pilotprojekt, för att utvärdera de administrativa bördorna oberoende av kommissionen. Det innebär att man i parlamentet kände att den interna utvärderingen i kommissionen inte var tillräcklig. Jag håller fullständigt med Bert Doorn om att vi måste ha ett organ utanför kommissionen för att utvärdera lagstiftningens effekter. Budgettexten som under tiden har godkänts av rådet och parlamentet bör vara riktlinjen för kommissionens vidare åtgärder. Budgetkontrollutskottet utarbetade också ett betänkande som antogs i plenum i juli.
Vi stöder målet på 25 procents minskning av de administrativa bördorna, och naturligtvis får lagar som vi precis har upphävt inte smyga sig tillbaka in som nya lagar, vilket kommissionsledamot Günter Verheugen och Bert Doorn också redan har sagt. Det är viktigt att se över all lagstiftning före 2013 för att konstatera om den är överflödig eller ej. Kommissionen bör ge ut regelbundna rapporter och andra tillkännagivanden som meddelar vad som har uppnåtts. De handlingar och åtgärder som kommissionen vidtar för att minska de administrativa bördorna bör vara öppna för insyn. Det kan bli nödvändigt med en intern omorganisation av kommissionen.
Slutligen vill jag avsluta med att tacka kommissionsledamot Günter Verheugen för det enastående samarbete jag har haft med hans departement i utvecklingen av det pilotprojekt som antogs av parlamentet i fjol.
Zbigniew Krzysztof Kuźmiuk
för UEN-gruppen. - (PL) Fru talman! När jag nu tar ordet på UEN-gruppens vägnar i den här debatten om bättre lagstiftning i EU skulle jag vilja rikta uppmärksamheten mot följande punkter.
För det första förespråkar författarna bättre lagstiftning i syfte att uppnå ökad effektivitet, ändamålsenlighet, samstämdhet och öppenhet i unionens lagstiftning. Processen bör därför uppfylla följande villkor, ett synsätt som jag stöder:
Det är nödvändigt att rådet, kommissionen och Europaparlamentet samarbetar i frågan.
Det ska finnas ett brett och öppet samråd i frågan med alla intresserade parter, inklusive entreprenörer, lokala myndigheter och icke-statliga organisationer, och jag vill betona vikten av ett sådant samråd.
Gemenskapsorganen bör få mer ansvar för lagstiftningsprocessen och den övergripande öppenheten i processen bör förbättras.
För varje lagstiftningsbedömning som syftar till förenkla lagstiftningen bör man fästa lika stor vikt vid ekonomiska som vid sociala frågor, och man bör ta hänsyn till frågor som gäller hälsa och miljöskydd.
Dessutom ska processen att förenkla lagstiftningen inte leda till en försämring av de standarder som unionens nuvarande regelverk omfattar.
För det andra påpekar författarna att onödiga och oklara formuleringar ska undvikas i förslag till lagstiftning. Man bör använda ett okomplicerat språk som är lätt att förstå. Samtidigt ska terminologin vara mer exakt och rättssäkerheten garanteras, så att unionens lagstiftning kan förstås av medborgarna. Dessa uppgår nu till nästan 500 miljoner.
För det tredje bör man varmt välkomna det beslut som fattades vid rådets vårmöte 2007, vilket syftar till att minska den administrativa börda som följer av unionens lagstiftning med 25 procent fram till 2012. Vi får hoppas att det målet är mer realistiskt och har större chans att förverkligas än målen i Lissabonstrategin.
För det fjärde bör det även påpekas att betänkandena innehåller förslag till alternativa lösningar för att införa ny lagstiftning. Dessa inkluderar självreglering eller ömsesidigt erkännande av nationella bestämmelser, ja, till och med alternativet att inte vidta lagstiftningsåtgärder. Alla dessa förslag förtjänar mer noggrant övervägande med tanke på den drastiska ökningen av unionens lagstiftning.
Monica Frassoni
för Verts/ALE-gruppen. - (IT) Herr talman, mina damer och herrar! Jag skulle vilja tacka mina kolleger för deras hårda arbete och ta upp ytterligare en sak. Även om detta är en högst politisk fråga, som kommissionsledamot Günter Verheugen sagt, är det också en besvärlig och ofta rättsteknisk fråga som är extra svår att ta itu med, särskilt när det gäller vad termen ”bättre lagstiftning” skulle kunna innebära i praktiken för medborgarna.
När det gäller betänkandena från Guiseppe Gargani och Manuel Medina Ortega skulle jag kort vilja säga att min grupp instämmer i så gott som allting. När det gäller alternativ till lagstiftning vill jag dock påpeka, precis som kommissionsledamoten gjort, att det måste klargöras att tillämpningen av dem är i högsta grad otillfredsställande, och då syftar jag främst på självreglering och samreglering. Som Manuel Medina Ortega antytt är det viktigaste att fokusera på den rättsliga och lagstiftande innebörden i rättsakterna.
Bert Doorn är väl medveten om att jag och min grupp är tveksamma till uppfattningen att man ska koncentrera sig helt och hållet på subsidiaritet och proportionalitet, det vill säga på den första punkten i hans betänkande, och på administrativa kostnader. För oss är frågan om administrativa kostnader ett mindre problem i jämförelse med frågan om hur väl vår lagstiftning fungerar i sin helhet och hur väl våra institutioner kan skapa lagstiftning som är tydlig, som kan tillämpas på ett rättvist och balanserat sätt, som är otvetydig och som framför allt inte är öppen för skiftande tolkningar. Att diskutera dessa aspekter är minst lika viktigt som att diskutera kostnader.
Dessutom är de höga administrativa kostnaderna, precis som Gary Titley redan sagt, uppenbarligen någonting som i huvudsak beror på medlemsstaterna, och enligt min åsikt riktas inte tillräcklig uppmärksamhet mot dessa omständigheter. Till exempel skulle jag vilja veta en sak: hur mycket kommer det att kosta att göra allting som man begär av dig, herr Verheugen? Utskott, rapporter, övervakning - allt detta kostar pengar, och om vi verkligen vill genomföra det här enorma projektet måste vi veta hur mycket det kommer att kosta.
Daniel Strož
för GUE/NGL-gruppen. - (CS) Herr talman, herr kommissionsledamot! Jag tycker att det är mycket positivt att vi tillsammans håller på att diskutera alla de betänkanden som har det gemensamma temat att skapa och revidera unionens sekundärlagstiftning.
Jag skulle kort vilja kommentera Guiseppe Garganis betänkande. Jag tycker att betänkandet är mycket bra i sin helhet och jag rekommenderar därför att parlamentet antar det. Jag instämmer helt och hållet i förslaget att strategin att förenkla lagstiftningen bör ha politisk prioritet. I det avseendet tror jag emellertid att det är nödvändigt att stärka Europaparlamentets roll i lagstiftningsprocessen. Vad jag menar är att parlamentet bör ha samma initiativrätt på lagstiftningsområdet som kommissionen, vilket utan tvivel skulle ha en positiv effekt på processen att förenkla och förbättra kvaliteten på lagstiftningen i EU.
Jag skulle även vilja uttrycka mina reservationer när det gäller de mål som satts upp av kommissionen med kravet att inte bara minska gemenskapens utan även den nationella lagstiftningen med 25 procent fram till år 2012. Programmet för förenkling under 2006-2009 innebär 43 omarbetningar, tolv kodifieringar, 26 andra åtgärder och 8 upphävanden. Samtidigt förväntas 500 nya lagstiftningsinitiativ komma enbart på området kodifieringar. Detta får mig att tro att kommissionens planer på en minskning av unionens sekundärlagstiftning inte är realistisk.
Jens-Peter Bonde
för IND/DEM-gruppen. - (DA) Fru talman! Jag vill tacka utskottet för rättsliga frågor och föredraganden för ett välgrundat betänkande om icke-bindande instrument, ”soft law” - ett uttryck med dålig klang som lyckligtvis inte finns i danskan. Jag är föredragande i samma fråga i Europeiska ekonomiska områdets gemensamma parlamentarikerkommitté och vi stöder till fullo Manuel Medina Ortegas slutsatser. 2005 utfärdade kommissionens experter för den inre marknaden en rekommendation om upphovsrättsligt skydd för kompositörer och författare. Detta samordnades med generaldirektoratet för konkurrens i mål mot rättighetsföretag. Den danska organisationen för upphovsrätt, KODA, har konstant hotats av en avgift på 10 procent av sin omsättning sedan 1973. Jag skulle vilja uppmana kommissionens ordförande José Manuel Barroso att ingripa och försvara kulturell mångfald.
Rekommendationen och konkurrensmålet innebär tillsammans bindande instrument och expropriation - vilket utgör ett brott mot EU-rätten eftersom den effekten endast kan åstadkommas lagligt genom lagstiftning. En icke utsedd verkställande instans kan inte lagstifta och expropriera med hjälp av rekommendationer och konkurrensmål. I stället borde den lägga fram ett förslag till ett direktiv om artisters upphovsrätt och rättighetsföretag, som vi begärt i Lévaibetänkandet. Som utsedda företrädare för folket företräder vi musikkonsumenter, artister, radio, tv och många små och medelstora företag som förtjänar sitt levebröd genom olika former av kulturell verksamhet. Vi avvisar administrativ lagstiftning till förmån för en handfull multinationella företag. Utsedda företrädare bör alltid rådfrågas innan kommissionen utfärdar sådana rekommendationer.
Andreas Mölzer
för ITS-gruppen. - (DE) Fru talman! Naturligtvis är det önskvärt med mindre byråkrati och mer klarhet i lagstiftningen, och naturligtvis är det hög tid att vi gör oss av med gamla och förlegade förordningar och direktiv. Om vi tar ”solskensdirektivet” som exempel så utformades det huvudsakligen för att begränsa arbetares utsatthet för UV-strålning, men om man redan från början förnekar att gemene man besitter något sånär sunt förnuft ska man inte bli förvånad över de beskyllningar som riktas mot EU om lagstiftningshysteri och omåttlig byråkrati, något som för närvarande återspeglas i överflödet av EU-byråer som dyker upp överallt.
Medborgarna är tveklöst smartare än vad EU-institutionerna håller dem för att vara, och de förstnämnda har även noterat att det vid sidan av lagstiftningsivern - den allmänt kända lagstiftningshysterin - håller på att uppstå ett slags avregleringshysteri, nämligen när det gäller rättigheter och säkerhet för medborgarna själva. För att till exempel ingen ska kunna anklagas för diskriminering får muslimer och andra immigrantgrupper ständigt i stort sett fritt spelrum att bryta mot lagen, och samtidigt gör efterfrågan på yrkeskunniga icke-europeiska arbetstagare att det sätts större och större press på att kollektivavtal och andra sociala rättigheter ska kringgås. Enligt min åsikt är detta verkligen inte godtagbart.
Med all rätt känner sig medborgarna även förorättade på grund av en författning som förhandlats fram bakom stängda dörrar och som nu ytligt bättrats på, och på grund av att deras åsikt inte efterfrågades i de åtskilliga turerna kring EU:s utvidgning. Enligt min mening kan åtgärder under parollen att EU ska föras närmare medborgarna inte avleda från de egentliga problemen. I Bryssel måste man lära sig att godta ett ”nej” från medborgarna och att grunda sina beslut på folkets vilja. Målet måste vara ett federalt Europa med subsidiaritet, ett Europa där demokrati, rättssäkerhet och insyn råder, ett Europa som medborgarna äntligen återigen kan känna igen.
Irena Belohorská
(SK) Först av allt skulle jag vilja fokusera på behovet av kodifiering. Det finns oräkneliga förordningar inom Europeiska unionen och dessa påverkar ett flertal olika sociala relationer. Eftersom det finns så många av dem, är de alltför komplexa och svåra att ta sig igenom. EU:s rättsakter är inte enbart avsedda för jurister - även vanliga medborgare i EU arbetar med dem. Här har vi ett problem när det gäller kopplingen mellan dessa rättsakter och de nationella rättsakterna.
Även om EU:s medborgare ser efter i en viss lag har de ofta ingen aning om att det finns andra EU-rättsakter som fundamentalt hör ihop med den. Därför föreslår jag att vi ingående behandlar frågan om kodifiering av lagar så att sökning och efterföljande praktisk tillämpning blir lättare.
Sedan skulle jag vilja fokusera på de ändringsförslag som Europaparlamentet har lagt fram. Enligt min åsikt är det inte praktiskt att ”berika” den ursprungliga EU-texten med ändringsförslag som ofta är meningslösa. En del av dem har ingen grundläggande betydelse för sakfrågan, utan de är bara språkliga ändringar. Somliga utvidgar omfattningen av framtida lagstiftning i sådan utsträckning att det blir en fördubblad lagstiftning med åtföljande förvirring. Lösningen på ett problem ska inte finnas med i flera av unionens rättsakter eftersom det gör situationen mer otydlig.
Detta resulterar i att en ändrad rättsakt ofta kan vara nästan dubbelt så stor som kommissionens text när den lämnar Europaparlamentet och det gör inte saker och ting enklare eller mindre otvetydiga. Kodifiering måste baseras på principerna om effektivitet, ändamålsenlighet, ansvarighet, öppenhet och kontinuitet.
Klaus-Heiner Lehne
för PPE-DE-gruppen. - (DE) Fru talman, mina damer och herrar! På min grupps vägnar skulle jag bara vilja ge tre kommentarer till principfrågorna. Min första kommentar gäller konsekvensbedömningar för lagstiftningsförslag. Jag medger att det har gjorts betydande framsteg sedan 1999 då parlamentet tog initiativ i frågan och sedan 2003 då en interinstitutionell överenskommelse godkändes, vilken förhandlades fram av vår ordförande, Guiseppe Gargani. Det finns dock fortfarande brister. Parlamentet kräver - precis som man har gjort tidigare i ett flertal resolutioner - att konsekvensbedömningar av lagstiftningsförslag ska genomföras på mer en oberoende basis. Jag gör ingen hemlighet av att jag tycker att vi borde fundera på om vi ska anta den amerikanska modellen med en oberoende instans som inrättas utanför kommissionen och som genomför konsekvensbedömningar av lagstiftning i linje med en standardiseringsprocess, inte bara för kommissionen utan även för alla andra institutioner.
En annan central fråga som grundar sig på vår erfarenhet i utskottet för rättsliga frågor är att konsekvensbedömningar faktiskt inte genomförs som standard för varje förslag från kommissionen. Jag kan nämna två specifika exempel från generaldirektoratet för rättvisa och ett från generaldirektoratet för inre marknaden som har stannat kvar i mitt minne.
Jag tror också att det är viktigt att på allvar ta hänsyn till möjligheten att genomföra konsekvensbedömningar även i kommittéförfaranden, eftersom det ofta är här som byråkratin uppstår som en följd av kommittébeslut och de därmed förbundna bördorna.
När det gäller icke-bindande instrument har betänkandet från Manuel Medina Ortega mitt fulla stöd. Inom utskottet för rättsliga frågor har vi faktiskt mer och mer haft intrycket att Europeiska kommissionen missbrukar icke-bindande instrument för att kunna kringgå parlamentets medbestämmanderätt. Det är inte godtagbart att kommissionen fattar beslut som ett lagstiftande organ om ett förslag från generaldirektoratet för konkurrens för vilket parlamentet rådfrågas. För rekommendationer som gäller inre marknaden är det däremot annorlunda.
Till sist skulle jag vilja rikta uppmärksamheten mot frågan om förenkling. Vi behöver snarast en institutionell överenskommelse om förenkling, precis som vi har på andra områden, för att vi ska kunna garantera ett effektivt förfarande. Vi vill inte öppna Pandoras ask och i stället för att förenkla saker och ting ha en ännu större komplexitet i slutändan.
Lidia Joanna Geringer de Oedenberg
(PL) Fru talman! Det är angenämt att konstatera att Europeiska kommissionen har blivit mer och mer engagerad i kvaliteten på unionens lagstiftning under de senaste åren. Kommissionen strävar efter att se till att lagstiftningen å ena sidan tillåter insyn och är tillgänglig, och å andra sidan är effektiv och har en positiv inverkan på medborgarna och på entreprenörskap.
Bättre lagar ökar fördelarna med en modern och effektiv lagstiftning samtidigt som de minskar kostnaderna för tillämpning av dem ned till ett minimum. Kommissionens meddelande av den 14 november 2006 om strategisk översyn av programmet ”Bättre lagstiftning” inom Europeiska unionen, tillsammans med det uppsatta målet att minska den administrativa bördan med 25 procent fram till 2012, utgör första viktiga steg mot att lösa problemet både på europeisk och på nationell nivå.
I meddelandet betonas även att rådet och Europaparlamentet måste göra regelbundna konsekvensbedömningar av de största ändringarna i förslagen, och att det ska fästas större vikt vid de förslag som gäller förenkling av lagstiftning inom ramen för kodifiering och upphävanden av förlegade rättsakter. I detta sammanhang är det särskilt viktigt att upprätta ett särskilt råd som har hand om konsekvensbedömningar och som stärker tillämpningen av unionens lagstiftning genom sådana förebyggande åtgärder som medlemsstaterna genomför redan från början då de tillämpar unionens lagstiftning.
Som en del i det pågående arbetet med att förbättra lagstiftningen har det avgörande betydelse att Europaparlamentet både involveras i den interinstitutionella debatten och agerar medlagstiftare när det gäller att godkänna de rättsakter som skapas i en sådan process. Det är viktigt att betona de nya kommittéprinciperna i den här kammaren. De stärker Europaparlamentets och rådets kontroll av kommissionens genomförandebefogenheter, och bidrar alltså till att förenkla unionens lagstiftning.
När det gäller kommissionens roll bör kommissionen snarare kräva av medlemsstaterna än rekommendera dem att de ska presentera jämförelsetabeller för inspektion, särskilt för att underlätta kontroll av införlivande av direktiv i varje medlemsstat. Kommissionen bör också uppmanas att införa en lättförståeligt och klart och tydligt språk i de lagstiftningförslag som läggs fram, samtidigt som rättssäkerheten och den exakta terminologin bevaras.
Leopold Józef Rutowicz
(PL) Fru talman! En bättre lagstiftning är oerhört viktig för en harmonisering av verksamheten inom EU. Jag skulle vilja gratulera alla föredragandena för deras utmärkta betänkanden. Mitt tack går till Katalin Lévai, Bert Doorn, Guiseppe Gargani och Manuel Medina Ortega.
Det har blivit en tendens att ta itu med så många problem som möjligt genom lagstiftning i många nationella parlament och även i detta parlament. Ofta är det ett resultat av uppfattningen att problem kan lösas genom att en bestämmelse utarbetas. När vi gör detta försöker vi ta hänsyn till alla argument, lobbyister och särskilda intressen. Det resulterar i att det saknas insyn i lagstiftningen och att bestämmelserna är svåra att förstå för medborgarna, företagen och förvaltningen. I slutändan har det skapats enorma dokument som saknar insyn och som är svåra att införliva i lagstiftningen i alla medlemsstater.
Bättre lagstiftning bör involvera användning av lagstiftande instrument för att man ska uppnå de uppsatta målen i fördraget. Samreglering och självreglering kan användas för att komplettera lagstiftningsåtgärder, men bara om detta innebär att omfattningen blir bättre eller likvärdig i jämförelse med de metoder som tillämpning av lagstiftningen innebär.
Bättre lagstiftning och återhållsamhet när det gäller att ta itu med så många ärenden som möjligt genom lagstiftning är inte några nya företeelser, men de behöver behandlas så snabbt som möjligt. Bedömningar av lagstiftningens konsekvenser som syftar till att garantera terminologisk exakthet och rättssäkerhet och begränsa användningen av förkortningar och onödigt utförliga redogörelser bör resultera i en bättre, modernare, mer rationell och effektivare lagstiftning. De åtgärder som vidtagits kommer markant att minska de administrativa kostnader som vållats av parlamentet, berörda parter och andra som påverkats av antagen lagstiftning.
Tillämpningen av så kallade icke-bindande instrument som baseras på unionens praxis står för ytterligare en utmaning. Icke-bindande instrument utgör inte något fullgott rättsligt skydd - de är icke-bindande och ger upphov till rättsliga förbehåll. De får inte användas i stället för rättsakter på områden där unionen har lagstiftningsbefogenheter. De frågor som tas upp i analyserna är av stor praktisk betydelse och i behov av ytterligare snabba handlingar. Hur stor framgång den bättre lagstiftningen kommer att få är till mycket stor del beroende av Europeiska kommissionen och dess samarbete med parlamentet och rådet.
Roger Knapman
(EN) Fru talman! Denna gemensamma debatt omfattar fyra betänkanden vars förmodade mål är att åstadkomma bättre lagstiftning i EU. Det är sannerligen en självmotsägelse! Trots de många ord som skrivits och sagts om detta ämne har man helt missat den springande punkten. Den bästa sammanfattningen av den inskränkta inställningen till begreppet bättre lagstiftning återfinns i Bert Doorns betänkande. I betänkandet konstateras slutligen att kommissionens handlingsprogram för att minska de administrativa bördorna med 25 procent senast 2012 inte kan anses vara liktydigt med en avreglering, och inte heller får leda till att de politiska målen och ambitionsnivån i kommissionens gemenskapslagstiftning förändras. Det anses alltså inte i något betänkande att det som krävs är mindre lagstiftning - eller ingen lagstiftning alls, vilket skulle vara ännu bättre.
Detta begrepp försvinner i allt prat, helt enkelt därför att man i Euroland, om man följde den logiken, skulle tvingas erkänna något som vi har känt till i många år, nämligen att EU inte är bra för företagen.
Roger Helmer
(EN) Herr talman! När vi diskuterar bättre lagstiftning bör vi först erinra oss problemets omfattning. Ingen föreställer sig att man kan sköta en modern ekonomi utan lagstiftning. På samma sätt kan överdriven lagstiftning åstadkomma stor skada, och det bevisas av kommissionens egna siffror. I en intervju i Financial Times förra året sa kommissionens vice ordförande Günter Verheugen att han hade gjort en ny uppskattning av den årliga kostnaden för lagstiftning för ekonomierna i EU och att den uppgick till den extrema siffran 600 miljarder euro! Det är omkring 5,5 procent av EU:s BNP.
Hur är det då med de erkända handelsfördelar som den inre marknaden ger? Här kan vi återigen se på kommissionens siffror. Kommissionen har uppskattat handelsfördelarna till 160 miljarder euro per år. Med andra ord är kostnaderna för EU-lagstiftningen mer än tre gånger så stora som fördelarna med den inre marknaden. EU:s lagstiftning gör oss alla fattigare och skadar vår globala konkurrenskraft.
Jag befarar att allt prat om bättre lagstiftning är kodspråk för ”mera av samma sak”. Vi behöver inte bättre lagstiftning - vi behöver mindre lagstiftning.
Jag har ett konkret förslag: Låt oss enas om att inte anta någon ny lagstiftning under nästa mandatperiod. Låt oss i stället frigöra EU-institutionernas hela kraft för uppgiften att avreglera. Låt oss göra konsekvensbedömningar, låt oss samråda med näringslivet och låt oss sedan avveckla den lagstiftning som håller oss tillbaka.
Talmannen
Tack så mycket, herr Helmer. Såvitt jag vet var jag fortfarande kvinna när jag gick upp i morse!
Georgios Papastamkos
(EL) Herr talman! Jag skulle vilja fokusera på de ändringsförslag som jag har lagt fram till utskottet för konstitutionella frågor och som har införlivats i texten om utskottets åsikt om tillämpning av ”icke-bindande instrument”.
Icke-bindande instrument, ”soft law” eller ”permissive law”, är en brett godtagen dialogbaserad form av gemensam europeisk lagstiftningspolicy och den innefattar samordning, samarbete, förhandling och hierarki. Min huvudsakliga observation är att icke-bindande instrument, vilka till sin utformning inte är rättsligt bindande men som ändå ger upphov till vissa indirekt rättsliga resultat, har visat sig vara fullgod effektiv lagstiftning på vissa av gemenskapens verksamhetsområden - naturligtvis inom ramen för gemenskapsfördragen och under förutsättning att kraven i dessa fördrag är uppfyllda.
Jag är även av den åsikten att icke-bindande instrument bör användas som förberedande instrument för bindande rättsakter. De blir ersatta när formella rättsakter träder i kraft och utgör ett bidrag till tolkning och tillämpning av EU-lagstiftning.
Ändå skulle jag vilja betona att en överdriven tillflykt till icke-bindande instrument skulle ge en signal om att den unika EU-modellen håller på att förändras till en traditionell internationell organisation. Icke-bindande instrument ska inte vara ett substitut i de fall där det är viktigt att bindande EU-lagstiftning införs - naturligtvis ska principerna om subsidiaritet och proportionalitet gälla.
Som jag har betonat i ett av mina antagna ändringsförslag bör kommissionen särskilt arbeta för att garantera insyn, synlighet och allmän ansvarighet i förfarandet för att anta icke-bindande EU-rättsakter, och garantera ökad tillämpning av konsekvensbedömningar inom ramen för medbeslutandeförfarandet.
Silvia-Adriana Ţicău
(RO) Fru talman, herr kommissionsledamot! På rådets vårmöte föreslogs att unionens och nationernas byråkrati ska minskas med 25 procent fram till 2012. Medlemsstaterna ska utarbeta en plan för att kvantifiera och minska administrativa kostnader genom att undvika överreglering när gemenskapens lagstiftning införlivas i den nationella lagstiftningen. För att kunna garantera bättre lagstiftning bör sådana förslag prioriteras som syftar till att förenkla lagstiftningen genom att minska antalet rättsakter och behålla endast de som är absolut nödvändiga. Icke-tvingande (icke-bindande) instrument ska tas fram i samarbete med demokratiska institutioner när så krävs, och tillämpas med stor försiktighet utan att de ersätter gemenskapsrätten. För lagstiftning som är lätt att förstå och tillämpa är det viktigt med konsekvensundersökningar och samråd med berörda parter, särskilt när det gäller de sociala effekterna av lagstiftningsförslag. Informationsteknik ska användas för att minska de administrativa kostnaderna och för att garantera öppenhet i lagstiftningsprocessen. Det framtida EU-fördraget kommer att göra det möjligt för EU-medborgarna att med hjälp av de nationella parlamenten granska efterlevnaden av subsidiaritetsprincipen i samband med lagstiftningsförslag.
Marek Aleksander Czarnecki
(PL) Fru talman! Dura lex, sed lex är ett latinskt tänkespråk som de flesta jurister troligtvis väl känner till. Översatt betyder det att lagen må vara sträng, men det är ändå lagen. I dag fokuserar vi på icke-bindande instrument, vilka ger uttryck för en viss inställning, men inte utgör juridiskt bindande rättsakter. De är ett uttryck för politiska uttalanden, resolutioner, rådets uttalanden och ordförandeskapets slutsatser, men är inte bindande lagstiftning. Icke-bindande instrument kan dock även tillämpas av EG-domstolen vid tolkning av bestämmelser. I och med detta utgör de ett slags lag, även om domstolen hävdar att de inte är avsedda att ha rättsligt bindande verkan ens i förhållande till de personer som de gäller för. I praktiken måste nationella domstolar emellertid ta hänsyn till rekommendationer när de löser tvister. Dessa domstolar hjälper till att tolka antagna nationella lagar och garanterar tillämpning och komplettering av bindande EU-lagstiftning.
Föredraganden har gjort en mycket kritisk analys av icke-bindande lagstiftning. Särskilt kommissionens tillämpning anses vara otillbörlig. Föredraganden betonar att det i en situation där gemenskapen har lagstiftande behörighet vore lämpligt att ett organ som rådet eller parlamentet godkänner en rättsakt utifrån principerna om subsidiaritet och proportionalitet. Jag håller med föredraganden om att det enda sättet att garantera möjligheten att lagen antas och tillämpas är att godkänna lagstiftning inom ramen för de institutionella förfaranden som anges i fördraget.
Nils Lundgren
Fru talman! Till gund för samarbetet i EU har medlemsländerna undertecknat flera fördrag som innehåller grundreglerna för vad EU är och vad EU får göra. Detta kallas för primärrätten och EUs institutioner är förbjudna att fatta beslut utan att ha stöd av den.
Det jag vill uppmärksamma kammaren på är föredragande Manuel Medina Ortegas resolution där han uppmanar kommissionen att undvika att använda soft law. Som vi alla vet är soft law icke rättsligt bindande dokument framtagna av kommissionen för att tydliggöra riktlinjerna inom olika politiska områden. Att medlemsstaterna har röstkompetens på områden där en total harmonisering av juridiken bara är federalisternas omöjliga dröm är glädjande, inte beklagligt som Ortega uttrycker det. EG-rätten är bara bindande på områden där medlemsstaterna själva har överlåtit beslutanderätten till gemenskapen.
Tadeusz Zwiefka
(PL) Fru talman! Jag välkomnar det faktum att man för första gången har tagit med förslag till förenkling av lagstiftningen i kommissionens arbets- och lagstiftningsprogram för innevarande år. En bättre, tydligare och mer effektiv lagstiftning är en viktig förutsättning för att kunna se till att lagen tillämpas bättre. Detta inverkar i sin tur på den ekonomiska tillväxten och skapandet av sysselsättning, och utgör alltså ett värdefullt bidrag till en framgångsrik Lissabonstrategi.
Man bör även ha i åtanke att det sätt som gemenskapens lagstiftning hittills har antagits på i många fall har resulterat i uppfattningen om en otillgänglig byråkratisk struktur bland medlemsstaternas medborgare. Strukturen har uppfattats som ointressant när det gäller att lösa vanliga människors problem eller att göra deras liv enklare, en situation som EU-skeptikerna fullt ut utnyttjar.
Det råder ingen tvekan om att en förenkling inte kan begränsas till EU-nivå. Den måste ske även på nationell nivå, så att fördelarna med en förenkling inom gemenskapen inte går till spillo på grund av den nationella lagstiftningen. De uppmaningar som riktas mot Europeiska kommissionen om att övervaka denna process även på nationell nivå har mitt starka stöd.
Enbart en förenkling av lagstiftningen garanterar dock inte att den håller bättre kvalitet. Vi måste avgöra huruvida så kallade icke-bindande instrument utgör effektiva instrument inom gemenskapen. Vi är alla medvetna om att den nuvarande modellen med icke-bindande instrument tvingar till införlivande i de nationella systemen. Detta medför inte bara högre kostnader utan inverkar även markant på tydligheten och effektiviteten i lagstiftningen på just nationell nivå.
Dessutom leder det till allvarliga problem inom rättspraxisen, eftersom det ökar väntetiden på grund av att prejudicerande frågor ska ställas till EG-domstolen. Jag håller med om att så kallade icke-bindande instrument alltför ofta är liktydiga med otydliga och ineffektiva instrument som inverkar negativt på gemenskapens lagstiftning och på den institutionella balansen. De bör inte användas som substitut för önskvärd men inte antagen lagstiftning.
Ett effektivt system för bedömning av rättsakternas konsekvenser är en ofrånkomlig förutsättning för att kunna garantera hög kvalitet och effektiv lagstiftning på gemenskapsnivå eller nationell nivå. Jag tror att det fortfarande finns mycket att göra på det här området, och jag skulle vilja ta tillfället i akt i och med den här debatten och betona hur viktigt det är för den institution som har i uppdrag att genomföra konsekvensbedömningar att vara helt oberoende.
Bättre lagstiftning måste också innebära att Europaparlamentet deltar både i den interinstitutionella debatten och som medlagstiftare.
Andrzej Jan Szejna
(PL) Fru talman! Jag välkomnar att vi riktar större uppmärksamhet mot kvaliteten EU-lagstiftningens kvalitet. Vi granskar EU-lagstiftningen med avseende på dess öppenhet, tillgänglighet och effektivitet. Vi bör dock tänka på att bättre lagstiftning inbegriper alla aspekter av lagstiftningsprocessen, från det inledande konceptet till införande och tillämpning. När vi diskuterar bättre lagstiftning bör vi alltså även ta hänsyn till varje administrativ nivå. Den administrativa strukturen ska inte tillåtas växa i onödan med alla dess bördor.
Detta gäller inte bara för EU-administrationen utan även för administrationen i medlemsstaterna. EU och medlemsstaterna bör därför utarbeta en ambitiös strategi för att minska den administrativa bördan, samtidigt som vi har i åtanke att dessa bördor uppstår både på grund av europeisk och nationell lagstiftning. Det faller emellertid på medlemsstaternas ansvar att ta fram och tillämpa program som förenklar den administrativa verksamheten, och göra en mer systematisk bedömning av de sociala och ekonomiska effekterna av EU-lagstiftningens tillämpning.
Diana Wallis
för ALDE-gruppen. - (EN) Herr talman! Jag hade inte tänkt hålla detta anförande utan jag skulle ha översänt det senare, men jag ville verkligen delta för min grupps räkning. Det är uppenbart att dessa fyra betänkanden om bättre lagstiftning som vi har diskuterat är mycket viktiga. Även om det är ovanligt så måste jag säga att jag hyser en viss medkänsla med våra kolleger från högern här i parlamentet när de säger att hela fyra betänkanden om bättre lagstiftning är en dundersuccé. Vi skulle möjligen inte ha kunnat få ett enda tydligt och enkelt betänkande?
Jag vill inrikta mina kommentarer på frågan om icke-bindande instrument och Manuel Medina Ortegas betänkande. Icke-bindande instrument är ett bekymmer. Det kan vara användbart med icke-bindande instrument, men det kan också leda till att det blir luddigt, otydligt och besvärligt. Manuel Medina Ortega försöker vara mycket tydlig i sitt betänkande, och jag uppskattar det, men det kommer alltid att finnas en önskan hos lagstiftarna att använda alternativa regleringsmetoder till skillnad från traditionell lagstiftning.
Vi måste erkänna att staten inte kan göra allt, men om vi erkänner det måste vi också vara mycket tydliga i fråga om farorna med att använda icke-bindande instrument. Först och främst finns det en tendens, som många av mina kolleger i utskottet för rättsliga frågor redan har sagt, att man med icke-bindande instrument kringgår lagstiftaren, kringgår parlamentet, kringgår demokratin - och detta är fullständigt oacceptabelt. Vi måste vara medvetna om denna fara och se till att detta inte sker. Vi har sett ett mycket tydligt exempel i ett mycket viktigt projekt om europeisk avtalsrätt, som absolut bör diskuteras politiskt, men på grund av det sätt man hanterade det på lades det fram inför oss som ett icke-bindande instrument.
Det finns ytterligare en svårighet med användningen av icke-bindande eller alternativa metoder när det gäller rättssystemet och tillgången till detta. Om vi använder alternativa metoder - vi talar ofta om alternativa tvistlösningsmekanismer på EU-nivå - har dessa inget stöd i statens struktur. En av mina väljare kom nyligen hem från semester i ett annat EU-land. Han drog det kortaste strået vid en biluthyrning och tvingades använda ett alternativt system, och biluthyrningsföretaget ville inte medverka. Så blir det när icke-bindande system utan stöd i traditionell lagstiftning brister och inte möjliggör ett rättsligt förfarande.
Om vi vill att rättssystemet i EU ska vara effektivt, både när det gäller den lagstiftning vi tar fram och tillgången till rättssystemet, måste vi vara mycket försiktiga med icke-bindande instrument och se till att de på något sätt har stöd av staten.
Günter Verheugen
kommissionens vice ordförande. - (DE) Herr talman, mina damer och herrar! Jag är ytterst tacksam för den breda samstämmighet som har kommit fram i den här debatten, men jag skulle vilja klargöra ett par saker. För det första är bättre lagstiftning inte detsamma som avreglering. Det måste jag mycket bestämt bestrida. Det här är inte en avregleringskommission. Som jag har sagt grundar sig integrationen inom EU på lagen, inte på upphävande av lagen. Bättre lagstiftning är just vad orden betyder: dess syfte är att förbättra lagstiftningen och att göra den modernare, enklare, mer öppen och framför allt mer lyhörd för behoven hos små och medelstora företag. Vi ålägger dem ofta samma bördor som de stora företagen, och det är inte rättvist.
Jag skulle särskilt vilja bekräfta det som Monica Frassoni har sagt: det handlar inte om att försämra standarderna. Om man tittar på de många förslag som kommissionen lagt fram så här långt ser man att det inte finns ett enda fall där kommissionen har föreslagit att en standard ska försämras eller nivån sänkas för den integration inom EU som vi har åstadkommit. Målet är uteslutande att uppnå det som ni - Europaparlamentet - anser vara politiskt nödvändigt, men att göra det genom enklare, modernare och billigare medel. Jag vill göra detta mycket klart.
Det tycks råda stor förvirring kring statistiken. Jag är faktiskt ganska förvånad. Låt mig försöka klargöra detta. Förenklingen är ett pågående program som ständigt förbättras. Kommissionen arbetar för närvarande på 143 förenklingsinitiativ av vilka ungefär hälften; dvs. 67, redan har antagits. Dessa initiativ omfattar naturligtvis ett stort antal grundrättsakter med efterföljande lagstiftning. Så om vi säger att vi har 143 förenklingsinitiativ innebär detta att flera tusen rättsakter berörs. Målet är här det som jag har beskrivit: att se över den nuvarande lagstiftningen och avgöra om den fortfarande är lämplig i dagens läge. Det är uppenbart att detta faktiskt måste göras efter runt 50 år europeisk integration.
När det gäller kostnaderna är det en annan fråga. Roger Helmers ideliga upprepningar av sina argument gör dem inte riktigare. Jag antar att han inte är här men jag skulle vilja klargöra det här en gång för alla. Företagens administrativa bördor definieras som europeiska företags kostnader till följd av deras redovisning och skyldigheter beträffande statistik och information, och till följd av europeisk, nationell och regional lagstiftning. De uppgår till 3,5 procent av Europas totala BNI, fastän detta täcker alla tre nivåerna: europeisk, nationell och regional nivå. Vi har redan en analys av var dessa kostnader uppstår: runt 35 procent av dem kan tillskrivas EU-lagstiftningen, 15 procent kommer sig av införlivandet av EU-lagstiftningen i den nationella lagstiftningen, och resten - 50 procent - uppstår helt och hållet på nationell nivå.
Det är naturligtvis inkorrekt att påstå, som Roger Helmer gör, att EU kostar ekonomin 350 miljarder euro och att den inre marknaden inte medför så många fördelar att kostnaderna på grund av EU-lagstiftningen understiger fördelarna med den inre marknaden. Med all respekt är detta ett konstgrepp som spelar på folks okunnighet; man tar till exempel inte hänsyn till det faktum att om vi inte hade någon EU-lagstiftning skulle vi fortfarande ha nationell lagstiftning, även i Storbritannien, och sannerligen i stor omfattning, som vi alla vet. Det skulle definitivt kosta mer.
Låt mig ge er ett exempel på hur omfattande massiva förenklingar och besparingar EU-lagstiftningen har råd med. I Europa hade vi 1 400 olika tekniska lagar för trådlösa system i 27 länder. Detta innebär att ett företag i Storbritannien som tillverkar särskilda trådlösa system måste känna till 1 400 nationella lagar. I linje med kommissionens förslag antog parlamentet lagstiftning som förenklar dessa 1 400 bestämmelser och skapade en enda lag av dem. Man kan räkna ut den exakta besparing som detta innebar för företagen, men det övergripande budskapet är tydligt.
25 procents minskning är absolut möjligt att åstadkomma. I förslaget har vi försett er med 10 snabbåtgärder för att visa er att det tekniskt sett är tämligen rakt på sak. Allt ni måste göra är att gå igenom den nuvarande lagstiftningen för att se vilka skyldigheter beträffande statistik, information och redovisning som existerar och om vi fortfarande verkligen behöver dem i samma utsträckning, utifrån gällande praxis. I många fall anser vi att de inte alls behövs i samma utsträckning, eller att modern informations- och kommunikationsteknik gör det hela mycket enklare.
Vi vill åstadkomma 25 procent, och det kommer att leda till en produktivitetsvinst för EU:s ekonomi på 1,5 procent av BNP. Detta har naturligtvis makroekonomiska dimensioner, för det finns inte många ekonomiska program inom EU som har en positiv ekonomisk effekt på 1,5 procent. Jag skulle bara vilja säga i förbigående att om allting går som det ska kommer vi även att åstadkomma en mycket hög tillväxteffekt om det nya transatlantiska samarbetet - avskaffandet av handelshinder i den transatlantiska handeln - får ett framgångsrikt slutresultat.
Vi ansåg att det var viktigt att ge er detta förtydligande så att vi vet vad vi pratar om. Jag vill framhäva allt som har sagts här när det gäller konsekvensbedömningar. Detta är A och O och kommissionens regel är denna: inga nya förslag utan en omfattande konsekvensbedömning, och inga nya förslag utan en konsekvensbedömning som noga har granskats av konsekvensbedömningsnämnden. Om den här regeln överträds vid något tillfälle har Europaparlamentet enligt min åsikt definitivt rätt - för att inte kalla det för plikt - att kritiskt uppmärksamma mot detta. Utan konsekvensbedömningar är lagstiftaren inte i läge att bedöma de praktiska följderna av åtgärden.
Även om en konsekvensbedömning visar att ett nytt förslag kommer att medföra kostnader för ekonomin eller för medborgarna innebär detta inte nödvändigtvis att åtgärden bordläggs, för det finns vissa saker som är viktigare än kostnader. Om det handlar om att skydda vår miljö, bekämpa klimatförändringen, minska vårt beroende av fossila bränslen eller att främja hälsan hos våra medborgare, då handlar det inte om kostnader. I sådana lägen måste vi göra vad som krävs. Trots detta anser vi inom kommissionen att vi utförligt måste informera parlamentet om de sociala, miljömässiga och ekonomiska konsekvenser som varje nytt förslag innebär. Det är därför konsekvensbedömningar är så viktiga.
Vi kommer mycket noggrant att undersöka de förslag som har getts här. Det viktigaste, vilket flera gånger har poängterats i debatten, är någonting som jag till fullo stöder: allt detta kan bara ge bra resultat om det är ett gemensamt projekt. Det kommer inte att fungera om vi ser det som en konflikt mellan institutionerna. Det kommer bara att fundera om alla tre institutionerna - parlamentet, rådet och kommissionen - gemensamt stöder det och gör sina prioriteringar. Bara på så sätt kan arbetet lyckas.
Talmannen
Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum på tisdag.
