
Talmannen.
   – Jag förklarar Europaparlamentets session återupptagen efter avbrottet torsdagen den 7 september 2006. 
Talmannen.
   – Den slutliga förslaget till föredragningslista för innevarande sammanträdesperiod som upprättades av talmanskonferensen vid sammanträdet den 21 september 2006 har delats ut (artiklarna 130 och 131 i arbetsordningen). Följande ändringar i arbetsplanen har föreslagits:
Gruppen De gröna/Europeiska fria alliansen har bett om ett kompletterande uttalande från kommissionen om införandet av livsmedelssäkerhetslagstiftning (kött i dåligt skick).
Daniel Cohn-Bendit har ordet för att förklara anledningen till denna begäran från gruppen De gröna/Europeiska fria alliansen. 
Daniel Cohn-Bendit
   – Herr talman! Vi har tagit till oss en av synpunkterna bland era föreslagna reformer, nämligen den som innebär att arbetet i parlamentet bör vara mer aktuellt och att man inte ska vänta med att diskutera vissa saker så sent som fyra år efter det att de har inträffat.
Två allvarliga saker har inträffat i Europa under de senaste två veckorna. Den ena har man i Tyskland sammanfattat med termen ”gammalt kött”, och med det menar man att kött som inte längre lämpar sig för konsumtion har hittats i olika tyska regioner och nu även i andra länder. Vi vill gärna få veta från både kommissionen och rådet vad som görs för att kontrollera att inte samma sak pågår överallt i Europa. Det här verkar vara något som sprids så snabbt att inte ens de myndigheter som är ansvariga för att hantera sådana problem kan gå till botten med det.
Det andra som vi måste ta itu är de oroande uppgifterna om att genetiskt modifierat ris har påträffats över hela Europa, trots att det är förbjudet. Även här vill vi veta hur kommissionen hanterar saken och inte behöva vänta i månader med att diskutera vad den kommer att göra om tre eller fyra år. Vi vill veta vad som görs just nu för att hantera dessa två skandalösa händelser. Detta är anledningen till att vi har lagt fram en skriftlig fråga och vi vill ha ett uttalande från kommissionen och rådet som vi kan diskutera här i kammaren under denna sammanträdesperiod i Strasbourg.
John Bowis (PPE-DE ).
   – Herr talman! Vi delar Daniel Cohn-Bendits oro över det som vad jag förstår kallasDet är en allvarlig fråga. Det inträffade i Bayern, det var ett tydligt brott mot Tysklands bestämmelser och vi måste naturligtvis höra med Tyskland vad som har gjorts åt saken.
Anledningen till att det blir en EU-fråga är att en liten del av detta passerade gränsen till Österrike och Schweiz. Detta bör undersökas. Jag föreslår att vi tar upp frågan i utskottet för miljö, folkhälsa och livsmedelssäkerhet och att vi granskar saken ytterligare i utskottet hellre än att ta upp tid i plenum under denna utomordentligt arbetstyngda vecka här i Strasbourg.
Talmannen.
   – Gruppen för Europeiska folkpartiet (kristdemokrater) och Europademokrater och Socialdemokratiska gruppen i Europaparlamentet har begärt att den debatt som följer efter kommissionens uttalande om ASEM-toppmötet ska avslutas utan omröstning om en resolution.
Hannes Swoboda har ordet för att förklara denna begäran från PPE-DE- och PSE-gruppen. 
Hannes Swoboda,
   . – Herr talman! Som vi vet har ASEM-mötet redan ägt rum och eftersom det föregicks av ett parlamentarikermöte innebär det att de redan har fått chans att uttala sig om den här processen. Det enda som behövs nu är att vi får information om resultaten. Det finns därför inte mycket mening med att utforma en ny resolution, så jag föreslår att vi avstår ifrån det. 
Georg Jarzembowski (PPE-DE ).
   – Herr talman! Jag är inte alltid av samma uppfattning som Hannes Swoboda, men i detta fall har han rätt och vi bör godkänna hans förslag 
Jules Maaten (ALDE ).
   – Herr talman! Jag motsätter mig förslaget av två skäl. För det första: varför skulle vi inte säga någonting om ASEM? För första gången på flera år har det hållits ett framgångsrikt ASEM-toppmöte. Vi har ju brukat klaga över att saker och ting går snett, men nu har vi äntligen gjort någonting bra. Låt oss tala om förbättringen av de ekonomiska förbindelserna med Asien. Det är en viktig fråga och den ger oss ett tillfälle att diskutera främjandet av demokratin och att uttala oss mot tillämpningen av dödsstraff i länder i Asien.
Det finns ytterligare ett skäl. Detta är vår möjlighet under den här veckan att säga vad vi anser om militärkuppen i Thailand. Denna händelse bör vi alla ta på allvar. En militärkupp är fel sätt att göra sig av med till och med en så motbjudande figur som premiärminister Thaksin Shinawatra. Så får det inte gå till, och Europaparlamentet får inte fortsätta att tiga. Vi måste tala klartext i denna fråga, vare sig det nu gäller er som talman, talmanskonferensen eller, allra helst, parlamentet som helhet. Jag motsätter mig därför att vi håller debatten utan att den utmynnar i en resolution. 

Talmannen.
   – Nästa punkt är anföranden på en minut om frågor av politisk vikt.
Jag vill påminna om att jag kommer att ge företräde åt de parlamentsledamöter som inte har haft ordet under de senaste två sammanträdena. 
Ljudmila Novak (PPE-DE ).
   När det gäller den långsiktiga lösningen av gränsfrågan mellan Kroatien och Slovenien välkomnar jag de senaste nyheterna från Bryssel som innebär att Javier Solana, EU:s höge representant för den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken, och kommissionsledamot Olli Rehn kommer att ingripa för att hjälpa till att lösa de kvarstående gränstvisterna mellan de två länderna. Min uppfattning är att de europeiska referensramarna ska möjliggöra en enklare och mer effektiv lösning eftersom båda länderna deltar i den europeiska integrationsprocessen.
Slovenien stöder sitt grannland Kroatiens integration i Europeiska unionen, men det slovenska folket förväntar sig samtidigt att Kroatiens regering och de kroatiska medborgarna i ökad utsträckning ska följa de överenskommelser som de två länderna har ingått.
Det är oacceptabelt att Kroatien bygger broar och vägar i en region där den internationella gränsen ännu inte är slutgiltigt fastställd och där det inte finns någon överenskommelse mellan länderna om sådana arrangemang. Likaså är det oacceptabelt att Kroatien gör intrång på mark som ägs av slovenska medborgare utan att ansöka om något som helst tillstånd hos ägarna. 
Lasse Lehtinen (PSE ).
   – Herr talman! EU-ordförandeskapets konferens Hälsa i all politik ägde rum för en vecka sedan. Det centrala temat var att folkhälsan kan främjas genom politiskt beslutsfattande på livets alla områden och inte bara inom hälso- och sjukvårdssektorn. Detta gäller i ännu högre grad med tanke på att det är svårt för nationella ekonomier att skjuta upp åtgärder riktade mot hälsoproblem tills de omfattar sjukdomar som de måste börja hitta botemedel för.
Denna vecka röstar vi om betänkanden som rör förbättring av luftkvaliteten. Det är precis den här typen av preventivt hälsoarbete som måste bedrivas inom alla politiska områden. Våra beslut i frågor som rör transport-, handels- och industripolitik, miljön, social planering och socialpolitik har alltid inverkan på folkhälsan. Det är alltid bäst att investera i områden där hälsofaror kan avvärjas. Europeiska unionen har enligt fördraget mandat att arbeta mot detta mål på alla politiska områden.
Marianne Mikko (PSE ).
   – Mina damer och herrar! I lördags utsåg valnämnden vår partimedlem och vice ordföranden för utskottet för utrikesfrågor, Toomas Hendrik Ilves, till Estlands president.
Enligt den allmänna opinionen var Ilves estländarnas överlägsna favorit i kampen mot den sittande presidenten, men det blev ett jämnt val på grund av valnämndens regler. Såväl medierna som det estniska folket befarade att politisk manipulation skulle segra över folkets vilja. I lördags samlades tusentals estländare, däribland jag själv, i centrala Tallinn. Liksom i slutet av 1980-talet, under återuppbyggnaden av Estlands självständighet, använde vi oss av musik för att uttrycka vårt stöd för Toomas Ilves som demokratins företrädare.
Jag är mycket glad över att kunna lyckönska såväl Estland som Europa. Valnämndens beslut motsvarade förväntningarna hos den demokratiska majoriteten i vårt samhälle, och efter presidentvalet i Estland den 23 september kan jag slå fast att den europeiska demokratin lever och frodas i Estland. Jag skulle även vilja önska min gode kollega och vän, Toomas Ilves, lycka till på hans nya post och med att främja ett mer europeiskt Estland och mer estniskt tänkande här.
Gisela Kallenbach (Verts/ALE ).
   – Herr talman! Det är helt rätt att denna gemenskap av stater sätter upp den imponerande målsättningen att ha samma miljölagstiftning och miljönormer över hela EU, men försöker vi uppnå detta genom att lägga över våra problem på Afrika eller Asien varhelst det går? Det rapporteras i medierna om hur ett nederländskt företag på ett olämpligt sätt har dumpat giftig lera utanför Elfenbenskusten och därmed utsatt människor för livsfara, och det tycker jag är skandal. Nederländerna har varit medlem av EU i många år och jag undrar om landet kände till att detta ämne exporterades, om det har godkänt detta och i så fall på vilka villkor? Vilka åtgärder har vidtagits till följd av detta? Har de drabbade fått någon kompensation och har man gjort något för att förhindra långsiktiga skador? 
Tadeusz Zwiefka (PPE-DE ).
   –  Herr talman! För exakt två veckor sedan fick jag möjlighet att besöka Sydossetien som medlem av en delegation från Europaparlamentet. Det tycks förekomma åtminstone tio sammandrabbningar med eldvapen inblandade varje dag i detta oroliga område i södra Kaukasus.
De fredsbevarande styrkor som Ryssland har skickat till området skulle garantera fred för lokalbefolkningen och faktiskt för hela det området i södra Kaukasus. Men enligt de upplysningar som vi fick från den finske chefen för OSSE:s detachering, major Lehtonen, gör de ryska fredsbevarande styrkorna ingenting för att ta reda på de bakomliggande orsakerna till sammandrabbningarna och, om nödvändigt, söka reda på de individer som utlöser dem. Därför skulle jag vilja uppmärksamma parlamentet på det faktum att det är oacceptabelt att låta en så stor del av vår kontinent fortsätta kontrolleras av endast en fredsbevarande militär styrka. Vi borde sträva efter att se till att EU får större inflytande över hur situationen i Sydossetien kontrolleras i framtiden. 
Zita Pleštinská (PPE-DE ).
   – När jag nu talar inför parlamentet skulle jag även vilja uttrycka min kritik mot meddelandet att tidsfristen för de nya medlemsstaternas anslutning till Schengenområdet har skjutits fram till 2009. I en tid då tekniken utvecklas i halsbrytande fart har allmänheten reagerat med förvåning och stor besvikelse på Europeiska kommissionens uttalande om att förseningen beror på tekniska problem med utvecklingen och användningen av databasen SIS II. Schengenavtalet är ett synligt och konkret uttryck för den fria rörligheten för personer och varor över hela EU. Tyvärr låtsas vi bara stödja denna fria rörlighet. Därför anser jag att det är orättvist att medborgare från nya medlemsstater måste vänta längre än till årsslutet 2007 för att kunna resa utan gränskontroller.
Jag uppmanar kommissionen att överväga alla möjligheter att hålla den ursprungliga tidsfristen, eller, alternativt, att i avvaktan på det nya systemet tillåta de nya medlemsstaterna att tillfälligt ansluta sig till det nuvarande systemet, SIS I plus. Alla positiva åtgärder från kommissionens sida för att hålla den ursprungliga tidsfristen skulle bidra till att stärka allmänhetens förtroende för hela det europeiska projektet. 
Libor Rouček (PSE ).
   – Jag skulle vilja ta upp en liknande fråga. Som det redan har sagts har det kommit en del oroväckande nyheter från kommissionen de senaste dagarna. En talesman för kommissionsledamoten med ansvar för inrikes frågor har antytt att Schengensystemets andra steg inte har slutförts på grund av ett antal tekniska och juridiska skäl. Detta system skulle lanseras, eller skulle ha lanserats, nästa höst. Detta är oroväckande nyheter för hela EU, och även för de nya medlemsstaterna som har lagt ned mycket arbete och pengar för att bli klara till nästa höst. Därför skulle jag vilja uppmana kommissionen att informera parlamentet om de tekniska och juridiska svårigheter som har uppstått och om vem som bär ansvar för situationen, för hittills har förberedelserna gått enligt planerna. Så fort jag vet vari problemet ligger skulle jag även vilja veta vem som bär ansvar för situationen. 
Viktória Mohácsi (ALDE ).
   – Herr talman! Jag skulle vilja ta upp en händelse som inträffade den 7 september. Förra veckan var jag i Rumänien i samband med att polis och maskerade kommandotrupper attackerade medlemmar ur den lokala romska befolkningsgruppen i Reghin (Szászrégen) som ligger i distriktet Apalina. Trettiosju personer blev beskjutna med och skadade av plastkulor. Kommunens polischef rapporterade att endast sex personer skadades vid händelsen och att de fick sår som skulle läka inom åtta dagar. Jag såg med egna ögon att dessa uttalanden var falska. Jag träffade en man som hade träffats av 17 kulor. Fem av kulorna hade man lyckats ta bort inom åtta dagar medan resterande tolv kulor fortfarande i dag finns kvar i hans kropp.
Detta är fjärde gången sedan januari som det inträffar så här plågsamma händelser i Rumänien. Jag uppmärksammar parlamentet på detta eftersom vi kommer att få den sista landsrapporten den 26 september. Jag skulle vilja uppmana kommissionsledamot Olli Rehn att göra allt som går för att förändra situationen. 
József Szájer (PPE-DE ).
   – Herr talman! I förra veckan läckte det ut ett band på vilket den ungerske premiärministern sa: ”Vi ljög om ekonomin för folket i 18 månader – på morgonen, på kvällen och på natten – och vi ljög för att vinna valet.” Avslöjandet ledde till gatudemonstrationer med tiotusentals människor runtom i Ungern med krav på premiärministerns avgång. PPE-DE-gruppen uppmanade också premiärministern att avgå. De europeiska socialdemokratiska och liberala partierna stödde däremot sin misskrediterade vän. Kära kolleger, detta var skamligt! Lyckligtvis intog åtskilliga socialdemokrater motsatt ståndpunkt och krävde även de hans avgång, bland dem Ségolène Royal. Här uppmanar jag våra socialdemokratiska och liberala kolleger att ändra ståndpunkt. Att systematiskt ljuga för medborgarna får inte vara ett sätt att bedriva politik i Europa. Jag hoppas att vi alla är överens om detta.
I det band som läckte ut fanns en passus där finansministern påstås ha sagt att kommissionsledamot Joaquín Almunia hjälpte sina socialdemokratiska kamrater i Budapest att fördröja utlämnandet av de verkliga uppgifterna. Jag uppmanar kommissionsledamoten att ta sitt ansvar i frågan. Jag kräver också att Ungerns antidemokratiske premiärminister ska avgå. Jag uttrycker vår solidaritet med demonstranterna runtom i Ungern.
Jag har en vit skjorta på mig för att uttrycka min solidaritet och för att protestera mot lögner och våld.
Luis Yañez-Barnuevo García (PSE ).
   – Herr talman! I vissa EU-länder kan vi se nya former av högerextremism som är ett stort bekymmer för alla demokrater. Ideologisk fanatism, intolerans och hat är inget nytt, men det som är nytt är att de finner skydd inom breda, konservativa partier. Så länge som extremhögern har hållit sig utanför våra parlament eller har varit svagt representerade har vi kunnat bekämpa den, men nu är det svårare.
Detta påverkar såväl styrande partier som oppositionspartier. Vi ser olika former av rasism, främlingshat, manschauvinism och homofobi återuppstå, vilket tyder på att de demokratiska fördelarna med EU är på tillbakagång. Hellre än att tala om andra länder tänker jag hänvisa till mitt eget, där läget inte är lika allvarligt som på andra platser.
Det största oppositionspartiet i Spanien har inte kunnat acceptera förlusten i valet 2004 och har slagit in på en farlig bana mot extremism. På ett manipulativt och lögnaktigt sätt går det inte bara till angrepp mot regeringen utan även, vilket är allvarligare, mot rättsstatens institutioner samt domstolarna och de statliga säkerhetsbyråerna och säkerhetsstyrkorna. 
Mary Lou McDonald (GUE/NGL ).
   – Herr talman! Delningen av Irland har varit ett fullkomligt och uselt misslyckande, socialt, ekonomiskt och politiskt. Det sägs att Europeiska unionen bygger på fred, försoning och avlägsnande av gränser. För att främja detta uttalade mål har EU ett ansvar för att bidra till att det utvecklas en ekonomi som omfattar hela Irland som ett steg på vägen mot en irländsk återförening.
Mitt parti Sinn Féin håller på att utarbeta ett omfattande dokument med titeln ”EU-stöd för Irlands återförening”. I dokumentet skisseras de praktiska åtgärder som vi anser att unionen kan vidta för att bidra till Irlands enande. Under de kommande veckorna och månaderna kommer Sinn Féin att föra fram denna politik över hela Irland och runt om i EU. Konferensen vid Europaparlamentet i Bryssel den 18 oktober kommer att markera inledningen av denna kampanj. 
Tunne Kelam (PPE-DE ).
   – Herr talman! Utbrytarområdet Transnistrien genomförde nyligen på eget bevåg en folkomröstning för att godkänna tanken att denna del av Moldavien ska anslutas till Ryska federationen. Transnistrien beskrivs som ett banditland och är fortfarande ett farligt centrum för vapensmuggling och svartabörsaffärer. Området är också känt som ett levande Sovjetmuseum där Lenin- och Stalinkulten fortlever.
Allt detta är möjligt på grund av de ryska truppernas fortsatta närvaro, ett flagrant brott mot Moskvas löfte om tillbakadragande av trupperna för tio år sedan. Sorgligt nog är detta bara ett exempel på Rysslands försök att bibehålla sin militära närvaro utanför landets gränser.
Jag uppmanar kommissionen att inte begränsa sig till att uttrycka oro utan att göra tillbakadragandet av de ryska trupperna och Rysslands respekt för grannländernas integritet till ett test av det nya partnerskaps- och samarbetsavtalets trovärdighet. 
Martin Schulz (PSE ).
   – Herr talman! József Szájer har uppmanat den socialdemokratiska gruppen i parlamentet att inta en ståndpunkt om det som har hänt i Budapest och om uttalandena från den ungerske presidenten, Ferenc Gyurcsány.
Det är upp till varje ledamot av Ungerns parlament och Europaparlamentet att själva avgöra om Ferenc Gyurcsány gjorde rätt eller inte. För egen del föredrar jag politiker som tar mod till sig och yttrar impopulära sanningar framför dem som vill fortsätta att skyla över saker som måste dras fram i det offentliga, så jag anser att man kan tycka vad man vill om Ferenc Gyurcsány, men det måste i alla fall sägas att han hade mod att säga saker som andra – däribland ni, herr Szájer – uppenbarligen inte vill säga. Ni kan ha på er en vit skjorta om ni vill – ni klär till och med i det – men ni kanske även borde tala om för oss om ni är vän till dem som tände eld på en EU-flagga framför den ungerska parlamentsbyggnaden. I så fall är inte den här kammaren rätt plats för er. 
Ilda Figueiredo (GUE/NGL ).
   – Herr talman! I september i år är det 250-årsjubileum för vindistriktet Douro i Portugal som var det första vindistriktet som grundades och reglerades i Europa. Årsdagen är särskilt relevant i en tid då kommissionen förbereder ytterligare reformer av den gemensamma organisationen av marknaden för vin i syfte att gradvis avveckla den.
Vinprodukter från Förenta staterna, Sydafrika eller andra platser får inte kallas portvin. Det är förfärligt att förstöra en inrättning som har funnits i 250 år. Portvinets kvalitet är resultatet av all den kunskap som människorna i Douro-dalen har samlat på sig. Med hjälp av särskilda klimat- och solförhållanden kring Douros flodbanker, där detta gamla vindistrikt ligger, har dessa människor under 250 års tid byggt upp ett rikt kulturarv som Unesco har tagit upp på sin världsarvslista.
Herr talman, mina damer och herrar! Vi ber er därför om hjälp för att bevara och främja detta viktiga kulturarv av vinproduktion. 
Hanna Foltyn-Kubicka (UEN ).
   – Herr talman! Jag skulle också vilja ta upp den miljökatastrof som inträffade natten till den 20 augusti i år då ett grekiskt fartyg chartrat av nederländare dumpade 400 ton raffinaderiavfall. Detta har lett till att elva områden i den drabbade regionen har förorenats och att hundratusentals människor ligger på sjukhus och sju har dött.
Enligt FN borde inte något Europaregistrerat företag exportera giftiga ämnen till Afrika, ändå är detta vanligt förekommande. Den aktuella händelsen är särskilt dramatisk och i allra högsta grad skandalös eftersom den skedde i ett tättbefolkat område.
Europaparlamentet skänker stora belopp till Afrika. Vi skickar miljarder euro dit och utöver detta måste vi nu bidra med humanitärt stöd. Alla människor har rätt till rent vatten och ren luft och därför kommer det att komma fler invandrare. 
Peter Baco (NI ).
   – Jag måste sätta saker och ting till rätta när det gäller de rykten och förvrängningar som ungerska parlamentsledamöter spred ut här den 5 september som ett led i en kampanj mot Slovakien. De påstod att en kvinna hade blivit överfallen i Slovakien därför att hon talade ungerska i telefon. I en utredning har det dock fastställts att detta inte har hänt. Även påståendena om att det skulle ha ropats nedsättande slagord vid idrottsevenemang vilade på lösa grunder eftersom banderollen ”Död åt ungrare” hade satts upp som en provokation av en person av etniskt ungerskt ursprung. Anklagelserna om de förluster som 800 000 romer har lidit var inte heller sanna och den siffra som uppgavs var tio gånger för hög.
Jag förnekar bestämt påståendena om att regeringen i Slovakiska republiken stöder förtrycket av etniska minoriteters rättigheter eftersom alla fakta visar raka motsatsen. Detta är rent ut sagt ett typiskt fall där gammal tjuv blir bra polis. Tråkigt nog gav de ungerska parlamentsledamöternas demonstration mot Tjeckoslovakien i Bryssel också en vilseledande bild av dessa fakta. Det är synd. 
Gerard Batten (IND/DEM ).
   – Herr talman! I sin rapport Europa 2006 offentliggjorde Schweiz’ federala regering en analys av kostnader och fördelar vid ett eventuellt medlemskap i Europeiska unionen. Den granskade tre alternativ: att fortsätta med de nuvarande bilaterala sektorspecifika avtalen, att ansluta sig till Europeiska ekonomiska samarbetsområdet eller att bli fullvärdig medlem i EU.
Schweizarna beräknade att ett fullt EU-medlemskap skulle kosta mellan sex och nio gånger så mycket som det nuvarande systemet med bilaterala handelsavtal. De kom fram till att den förlust av suveränitet och handlingsfrihet som skulle bli följden och de negativa ekonomiska effekterna inte på långa vägar skulle uppvägas av några eventuella fördelar.
Slutsatsen i rapporten är att Schweiz’ intressen bäst gynnas av att landet står utanför EU och fortsätter med sina sektorspecifika handelsavtal. Det är bra att veta att det fortfarande finns åtminstone en europeisk regering som förstår innebörden av orden ”i nationens intresse”, även om det inte är den brittiska regeringen. 
Alojz Peterle (PPE-DE ).
   Jag hade tänkt tala om Schengen, men mina kolleger har redan tagit upp den frågan. Jag skulle emellertid vilja kommentera frågan om vem det verkligen är som har visat mod i krisen i Ungern.
Den ungerske premiärministern talade inte personligen till allmänheten om hur omfattande lögnerna var, men han har erkänt att han diskuterade frågan inom sina allra närmaste kretsar. Det är den person som slog larm om problemet som visade mod, och jag anser att vi som ledamöter av Europaparlamentet måste ha detta mycket klart för oss. 
Willy Meyer Pleite (GUE/NGL ).
   – Herr talman! Jag anser att Europaparlamentet omedelbart borde uppmana kommissionen och rådet att ändra vår invandringspolitik mot bakgrund av den humanitära katastrof som uppstår när invandrare anländer från Afrika.
Vi får inte förenkla eller bagatellisera problemet som den tyske företrädaren gjorde förra veckan vid rådsmötet med inrikesministrarna när han var fräck nog att säga att Spanien inte skulle sjunka bara för att det kom 20 000 eller 25 000 personer till Kanarieöarna.
Det är inte däri problemet ligger. Frågan får inte förenklas eller bagatelliseras, den måste undersökas ingående. Europeiska unionen måste reagera genom att ändra invandringspolitiken och ta itu med det underliggande problemet, nämligen bristen på aktivt samarbete för att skapa arbetstillfällen och stabilitet i Afrika, på den afrikanska kontinenten.
Exemplet med Schweiz – som förvisso inte tillhör EU – är inte heller till någon hjälp för oss. Det handlar inte om att sätta asylansökningar på spel, det handlar inte om att bli som Schweiz och förenkla mycket mer för ekonomiska transaktioner eller bankinsättningar än för människor. Det är inte heller rätt väg.
Jag anser att den rätta vägen för EU är att inta en tydlig, humanitär inställning och kommer med en humanitär och ”civiliserande” lösning på detta oerhört allvarliga problem med invandring. 
Manolis Mavrommatis (PPE-DE ).
   – Herr talman! Våra framställningar till Europaparlamentet gäller ofta anklagelser, klagomål om brister i tjänster, politiska protester och hänvisningar till viktiga frågor.
I dag vill jag ta upp en unik humanitär och känslig åtgärd: Jag syftar på ett beslut från det kända katalanska fotbollslaget Barcelona som från och med i år för första gången skyltar med UNICEF:s emblem på sina tröjor i stället för en officiell kommersiell sponsor och därmed går miste om flera miljoner euro. Med Barcelonas ägares och FN:s samtycke kommer UNICEF och dess arbete att främjas av den spanska klubben under fem år och alla pengar som samlas in under denna period kommer att gå till humanitärt stöd till behövande länder, främst i Afrika.
Idrott handlar således inte bara om skådespel, om underhållning värd flera miljarder euro. Det handlar samtidigt om att bekämpa rasism, huliganism och främlingshat och om att utarbeta åtgärder för känslomässigt och humanitärt stöd. Som vi har sett konkreta exempel på kan idrott ihop med andra sociala eller kulturella åtgärder förena människor, precis som vi gör i dag i Europaparlamentet. 
Urszula Krupa (IND/DEM ).
   – Herr talman! Jag har fått i uppgift att överlämna ungefär 100 000 protester från polacker i Polen och resten av världen till er. Vi är alla upprörda över den skamliga resolution från Europaparlamentet i vilken Polen, det polska folket och den mycket omtyckta katolska radiostationen , med miljontals lyssnare, nedvärderas och där vi anklagas för antisemitism, homofobi och rasism.
Syftet med resolutionen var att vanära mitt lands heder och den används redan i det syftet. Det har gjorts försök att utöva påtryckningar mot EU att blanda sig i Polens inrikespolitik. Parlamentets svar på dessa protester kommer att ge en antydan om hur högt det värderar demokrati och tolerans. Det kommer också att visa om sanningen kan segra i kammaren, eller om parlamentet helt enkelt kommer att bli en grogrund för lögner.
Vi kommer att överklaga resolutionen i EG-domstolen. Det var 301 ledamöter som röstade för resolutionen, trots att vi inte känner till några fakta som skulle styrka anklagelserna i den. Jag tror att de som röstade för resolutionen grundar sina åsikter om Polen och dess befolkning på information från den liberala pressen, som är fientligt inställd till oss. De berörda ledamöterna har aldrig lyssnat på , ändå röstade de för en resolution som inte stämmer överens med sanningen eller verkligheten. Därför utgör dessa underskrifter en protest. 
Etelka Barsi-Pataky (PPE-DE ).
   – Herr talman! Det är synd att Martin Schulz inte är kvar längre, men ni kan tala om för honom att han har fått felaktiga upplysningar. För det första har Ferenc Gyurcsány, precis som Alojz Peterle redan har nämnt, inte mod nog att stå upp i det ungerska parlamentet och erkänna för allmänheten att han ljög dag och natt under ett antal år. För det andra har det inte tänts eld på några EU-flaggor i Ungern, och jag uppmanar Csaba Sándor Tabajdi från den socialdemokratiska gruppen i Europaparlamentet att bekräfta detta. Här i Europaparlamentet bör vi hålla oss till sanningen och ingenting annat.
Witold Tomczak (IND/DEM ).
   – Herr talman! När ni var i Polen beklagade ni den bristande kontakten mellan EU:s institutioner och dess medborgare. Nu har ni haft ett enastående tillfälle att göra något åt situationen.
I dag överlämnar vi underskrifter från ungefär 100 000 personer som är oroade över parlamentets förehavanden. Bland dem som skrivit under finns ledamöter från gruppen ”Solidaritet”, privatpersoner, företag, lokala myndigheter och akademiska institutioner. En del av dem kommer från platser utanför Europa. Alla är oroade över EU:s utveckling och de väntar på ert svar. De förväntar sig att Europaparlamentet ber om ursäkt för de orättvisa och ogrundade anklagelserna mot Polen och den katolska radiostationen i resolutionen som antogs den 15 juni. Denna handling drog skam över parlamentet.
EU:s framtid kan inte byggas på lögner. Den polska nationens och statens historia är en förebild när det gäller samexistens med andra nationer och religioner. är ett exempel på mänsklighetens engagemang i sanningen. Den lär oss ömsesidig kärlek och respekt. Det är en radiostation som tar upp mänskliga frågor och för oss närmare Gud. Den ger oss den sortens andliga vägledning som EU så väl behöver. 
Vladimír Maňka (PSE ).
   – Vid förra sessionen beskrev vissa medlemsstater Slovakien som ett land präglat av extremism och intolerans, där medborgare från den ungersk-etniska minoriteten förföljs. De hänvisade till ett påstått brutalt angrepp och hävdade att Slovakiens regering förtrycker de etniska minoriteternas rättigheter. Det var obetänksamma ord som saknar verklighetsanknytning. En polisutredning har visat att de incidenter som medier och politiker talat så upprört om antingen inte har inträffat eller att drivkraften bakom, i de fall där de verkligen har inträffat, inte har varit nationalistiska eller etniska åsikter. Den slovakiska regeringen har upprepade gånger visat att den inte tolererar främlingsfientliga, rasistiska eller intoleranta manifestationer och är beredd att vidta alla nödvändiga åtgärder för att undvika att sådana incidenter inträffar.
Jag vill uppmana alla att verkligen tänka på hur de uttrycker sig. Felaktigheter och missförstånd kan skapa onödiga spänningar, och jag hoppas att det är någonting som ingen eftersträvar. Folk som bor i Slovakiens etniskt blandade regioner är ofta konfunderade och förstår inte vilken typ av spänningar politiker och medier talar om. 
Stanisław Jałowiecki (PPE-DE ).
   – Herr talman! Enligt uppgifter från centret för mänskliga rättigheter och demokrati i Hongkong hålls 200 personer fortfarande inspärrade i Kina för att de deltog i demonstrationen på Himmelska fridens torg för sjutton år sedan, 1989.
De ungdomar som då demonstrerade helt fredligt har nu åldrats i förtid, nedbrutna av de fruktansvärda förhållanden som råder i kinesiska fängelser. Jag talar nu om dem som överlevde. Vi bör komma ihåg att den kinesiska regimen dömde flera av demonstranterna till döden. Uppskattningsvis 15 000 personer dömdes i samband med demonstrationerna.
Då och då minns vi detta, men i allmänhet tenderar vi att ignorera det. Jag hoppas mina ord här i dag kan uppmärksamma detta igen. Vi kan inte få tillbaka dem som offrade sina liv för yttrandefriheten, men vi kan göra någonting för de 200 som fortfarande tynar bort i kinesiska fängelser. Vi får inte stå likgiltiga inför deras svåra situation. De sätter sin lit till oss, eftersom de inte har någon annan att vända sig till. 
Lidia Joanna Geringer de Oedenberg (PSE ).
   – Herr talman! Grundtanken är att donationer till organisationer som arbetar för allmänhetens bästa ska gagna de mest behövande. Tyvärr verkar det som om gemenskapens nuvarande momslagstiftning effektivt avskräcker potentiella givare i Polen.
Antalet givare har minskat kraftigt sedan momslagen ändrades för att den polska lagstiftningen skulle stämma överens med gemenskapens bestämmelser. Tidigare kunde skattebetalare som producerade ett överskott av varor för att skänka till behövande beräkna skatten utifrån varornas faktiska värde. Nu måste han eller hon i stället beräkna skatten på inköpspriset. Som ett resultat av detta måste någon som skänker en dator som är flera år gammal betala samma skatt som om den vore ny. Detta trots att varorna sjunker kraftigt i värde när de skänks bort i förhållande till priset på den ursprungliga inköpsfakturan. Det är oftast så att marknadspriset för dessa varor är lägre än den skatt som måste betalas när de ges bort.
Beslutet om beskattning av gåvor strider mot själva grundtanken med att hjälpa de behövande. Ofta uppstår rent absurda situationer där man föredrar att kasta mat och saker som fortfarande går att använda i stället för att ge dem till de behövande, eftersom det är både billigare och säkrare för dem, förutom att de undviker problem med skattemyndigheterna. Om denna repressiva lagstiftning inte ändras och staten fortsätter att straffa givare för deras generositet kommer vi att se en växande likgiltighet inför de mest behövande. 
Marian Harkin (ALDE ).
   – Herr talman! Jag vill rikta uppmärksamheten mot vad som hände i förra veckan när kommissionsledamoten med ansvar för jordbruksfrågor Mariann Fischer Boel besökte den valkrets jag företräder i Europaparlamentet.
Jag kände inte till att kommissionsledamoten var där på torsdagen men jag fick höra om hennes besök i lokalradion på fredagsmorgonen. Jag tog omedelbart kontakt med kommissionens kontor i Dublin och bad om några upplysningar om hennes program. Naiv som jag var tyckte jag att det skulle vara välgörande med en smula gemensamt tänkande och samarbete på EU-nivå. På kommissionens kontor i Dublin sa man att man inte kunde ge mig några upplysningar. Efter fem telefonsamtal till kommissionens eget kontor fick jag på fredagseftermiddagen veta att informationen var privat och icke tillgänglig även om detta var ett officiellt besök. Jag fick vänta ända till lördagen för att läsa om detaljer kring hennes besök i en rikstidning. Det som var privat på fredagen var alltså offentligt på lördagen.
Jag blev häpen. Jag kunde inte tro att det officiella programmet för en ledamot av Europeiska kommissionen på besök i Irland skulle kunna klassificeras som privat. Är det detta plan D handlar om? Är detta dialog? Är detta samma kommission som uppmanar oss att informera medborgarna om den föreslagna konstitutionen?
Slutligen är det möjligt att jag har missuppfattat situationen eftersom jag är ny som ledamot av Europaparlamentet. Kanske det är så här EU bedriver sin verksamhet. Om så är fallet är det inte underligt att medborgarna säger nej. Om det inte är så ber jag er ha vänligheten att ta reda på varför en kommissionsledamot effektivt har skurit av förbindelserna med enskilda parlamentsledamöter.
Godfrey Bloom (IND/DEM ).
   – Herr talman! En av de många gåvor som det brittiska imperiet gav världen var det världsomfattande avskaffandet av slaveriet. Via mina väljare i Yorkshire har jag fått kännedom om att denna hantering fortfarande förekommer i Cypern, vars befolkning ständigt håller långa föreläsningar för oss om turkarnas tillkortakommanden när det gäller mänskliga rättigheter.
Det kallas kontraktsarbete. Filippinska och lankesiska hembiträden behandlas på ett upprörande sätt: deras pass konfiskeras i själva verket av deras arbetsgivare. Jag har lämnat utförliga detaljer om detta ämne i en parlamentsfråga. Oavsett benämningen är kontraktsarbete en form av slaveri. Detta förekommer i Europeiska unionen och det är en skam. Vi vill höra mindre struntprat från företrädarna för Cypern och vi vill se dem sopa rent framför egen dörr. Vi har fått nog av detta kontraktsarbete! Det är skamligt! 
Edit Herczog (PSE ).
   – Herr talman! Ungern är i likhet med EU:s 24 övriga medlemsstater en demokrati. I enlighet med rättsstatsprincipen bytte vi regering efter parlamentsvalet i april.
Den 1 oktober kommer vi att ha kommunalval varvid vi kommer att välja kommunfullmäktigeordförande i kommunerna. De som har demonstrerat på gatorna mot regeringen och för ett regeringsskifte motarbetar därför den ungerska författningen och rättsstatsprincipen. I dag vet vi mer om vilka människor det är som leker med elden på detta sätt. Jag upprepar: Ungern bör stå fast vid rättsstatsprincipen och följa de demokratiska reglerna. 
Bogusław Rogalski (IND/DEM ).
   – Herr talman! Jag känner mig tvungen att ta upp en fråga som egentligen inte borde vara ett bekymmer för Europeiska unionen på tjugohundratalet. Jag talar om det oroande uppsvinget för nynazism och fascism i Tyskland. Det är ett hot mot både Polen och Tjeckien.
De framtida förbindelserna inom Europeiska gemenskapen är också hotade. Valresultaten i de tyska delstaterna Mecklenburg och Västpommern tillkännagavs för några dagar sedan. Det tyska nationaldemokratiska partiet (NDP) vann över 7 procent av rösterna. Detta innebär att NDP kommer att få representation i ytterligare en delstat. Medlemmar från denna grupp har uttryckt oroväckande åsikter. De ifrågasätter den polsk-tyska gränsen och kräver bildandet av ett fjärde rike. De anser att Hitler var ett underbarn och att Hess var en sann idealist. De förnekar förintelsen och sprider nazistinspirerade fördomar om utlänningar.
Hur är det möjligt att partier av detta slag tillåts verka helt lagligt i en EU-medlemsstat som Tyskland, där de får sprida budskap präglade av hat, främlingshat, rasism och antisemitism? Förra året fick NDP ett bidrag på över en miljon euro från statskassan. Det är skandalöst. EU måste införa ett tydligt förbud mot dessa grupperingars aktiviteter. Jag vädjar till parlamentets ledamöter att föreslå en gemensam resolution för att fördöma det tyska politiska systemet där det fortfarande ges utrymme för nynazism. 
Talmannen.
   – Jag ber om ursäkt till de ledamöter som ännu inte fått ordet men vi har dragit avsevärt över på den tid som tilldelats för denna punkt. 
Jörg Leichtfried (PSE ).
   – Herr talman! Jag vill bara säga en sak. Det som de närvarande ledamöterna säger är självklart mycket intressant och de paroller som de har tagit med sig är slående, men jag har gjort fem misslyckade försök att få ordet. Det kanske skulle vara värt att beakta möjligheten att ge andra ledamöter ordet i rätt ordning. 
Talmannen.
   – Jag är ledsen att jag inte kan ge alla ordet. Jag har noterat er begäran och ni kommer som första talare att få ordet vid nästa sammanträde. Det finns andra ledamöter som systematiskt har talat under de senaste två sammanträdena och jag har redan informerat dem om att jag försöker prioritera dem som inte fick ordet under de föregående tillfällena. 
Marios Matsakis (ALDE ).
   – Herr talman! Om en ledamot illasinnat går till angrepp mot en kollegas land anser jag att en företrädare för detta land bör få möjlighet att svara på kritiken. Jag syftar på en brittisk kollegas angrepp mot Cyperns regering. Jag vill påminna honom om att det brittiska kolonialväldet än i dag fortfarande består i mitt hemland Cypern. 
Talmannen.
   – Ni kommer också att få chansen att lägga fram era åsikter kring detta vid nästa sammanträde. Jag har noterat att ni inte fick tillfälle till det i dag. Tack allihop och jag ber om ursäkt för detta. 

Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är gemensam debatt om följande betänkanden:
– (A6–0234/2006) av Holger Krahmer för utskottet för miljö, folkhälsa och livsmedelssäkerhet om förslaget till Europaparlamentets och rådets direktiv om luftkvalitet och renare luft i Europa (KOM(2005)0447 – C6–0356/2005 – 2005/0183/(COD)) och
– (A6–0235/2006) av Dorette Corbey för utskottet för miljö, folkhälsa och livsmedelssäkerhet om den tematiska strategin för luftförorening (2006/2060 (INI)). 
Stavros Dimas,
   – Herr talman, mina damer och herrar! Jag vill börja med att tacka de två föredragandena Dorette Corbey, föredragande för betänkandet om den tematiska strategin för luftförorening, och Holger Krahmer, föredragande för betänkandet om förslaget till ett direktiv om luftkvalitet och renare luft i Europa, samt gratulera dem till deras exceptionella och omsorgsfulla arbete. Jag vill också tacka utskottet för miljö, folkhälsa och livsmedelssäkerhet för dess insatser hittills.
Luftföroreningar är, och kommer att förbli, ett av de viktigaste folkhälsoproblemen. Till följd av luftföroreningarna har den sannolika livslängden inom EU sjunkit med 8,5 månader. Livskvaliteten för hundratusentals människor försämras för varje dag som går och den naturliga miljön hotas trots kraftigt minskade utsläpp under de senaste åren.
Vi måste öka våra insatser. I den strategi som vi föreslår fastställs de steg som vi behöver ta i den riktningen. Strategin innehåller helt nya mål för hälsa och miljö. Åtgärderna mot små luftburna partiklar kommer att sänka antalet beräknade förtida dödsfall från ungefär 350 000 i dag till 160 000 år 2020. Detta kommer att bli resultatet av en gemensam tillämpning av strategin och andra redan beslutade åtgärder.
När det gäller den naturliga miljön räknar vi med att antalet ekosystem som riskerar försurning kommer att minska med över 50 procent och att antalet ekosystem som är utsatta för alltför höga kvävenivåer kommer att minska med över 30 procent. Detta är ambitiösa mål som kommer att ge exponentiellt stegrade miljöfördelar när de uppfylls.
Strategin kommer självklart att behöva tillämpas effektivt. Kommissionen har lovat att föreslå åtgärder på EU-nivå för att förbättra luftkvaliteten. Detta kommer även att påverka problemet med gränsöverskridande föroreningar. I luftstrategin beskrivs några av gemenskapens åtgärder i sammanhanget. Kommissionen har redan lagt fram ett förslag för att minska utsläppen från personbilar och jeepar, förslaget om Euro V-normer, och miljöutskottet godkände nyligen sitt förslag till betänkande. Ett förslag om Euro VI-normer väntas för person- och transportbilar. Andra förslag om Euro VI-normer kommer också att läggas fram för lastbilar och bussar och direktivet om nationella övre utsläppsgränser kommer också att granskas, vilket resulterar i nya utsläppsgränser för medlemsstaterna. Andra åtgärder för småskalig förbränning och jordbruk kommer att följa när tiden är mogen. Alla dessa åtgärder håller nu på att förberedas och kommer självklart att utvärderas i detalj enligt principerna om bättre lagstiftning.
Ett av grunddragen i strategin är den föreslagna granskningen av gällande lagstiftning om luftkvalitet. I förslaget behålls de nuvarande gränsvärdena för luftkvaliteten. Den officiella statistiken från Världshälsoorganisationen (WHO) bekräftar tydligt att dessa gränsvärden är nödvändiga. Genom förslaget introduceras för första gången bindande gränser för fina partiklar, så kallade PM2,5, med andra ord partiklar med en diameter på mindre än 2,5 miljondelar av en meter. Forskare hävdar enhälligt att dessa partiklar orsakar allvarliga problem för folkhälsan. Ett förslag finns om att gränsvärdet ska träda i kraft 2010. Enligt förslaget kommer medlemsstaterna samtidigt bli skyldiga att noggrant börja kontrollera dessa fina partiklar i alla EU:s medlemsstater. Åtgärder kommer också att vidtas för att sänka den genomsnittliga exponeringen för mikropartiklar. Godkännandet av dessa åtgärder bör inte försenas. De negativa hälsoeffekterna är ytterst allvarliga och uppgifterna om detta är obestridliga. I Förenta staterna har PM2,5-mål tillämpats sedan 1995. Statistiken som ingår i studien om effekterna av detta förslag bevisar att den strategi som vi föreslår för att sänka exponeringsnivån när det gäller mikropartiklar kommer att gagna fler personer till en lägre kostnad än den lägre PM2,5-gräns som Europaparlamentet har föreslagit. Kommissionens förslag ger också medlemsstaterna större flexibilitet när det gäller de aktuella gränsvärdena för luftkvaliteten.
Okontrollerade utsläpp från naturliga källor ingår inte i siffrorna. En längre tidsfrist kommer också att beviljas i de fall där medlemsstaterna står inför akuta problem med att uppfylla kraven. Dessa förlängningar måste vara så korta som möjligt för att vi ska kunna skydda våra medborgares hälsa och får inte straffa de medlemsstater som har gjort seriösa och trovärdiga insatser för att uppfylla kraven.
Låt mig kort kommentera några av de grundläggande ändringsförslag som Europaparlamentet har föreslagit. När det gäller möjligheten att förlänga tidsfristerna föreslår kommissionen ytterligare fem år från det datum då gränsvärdena träder i kraft, med andra ord inte senare än årsslutet 2009, när det gäller möjligheten att undanta naturliga utsläppskällor. Med dessa bestämmelser kommer medlemsstaterna helt klart att kunna följa direktivet.
Miljöutskottet har föreslagit två femårsperioder från det datum då det nya direktivet träder i kraft. Med detta förslag skulle uppfyllandet försenas till 2018 för de gränsvärden som godkändes redan 1999. Detta är inte godtagbart. Det nya ändringsförslag som har lagts fram här i parlamentet, ändringsförslag 81, är ett steg i rätt riktning. Men det är inte godtagbart, för om vi accepterar fyra plus två år från ikraftträdandet av det nya direktivet, så skulle det innebära att ett ikraftträdande av de gränsvärden för PM10 som bestämdes redan 1999 skulle skjutas upp till 2013. Det handlar alltså om gränsvärden som medlemsstaterna godkände redan 1999.
Efter beslutet i rådet och Europaparlamentet om sjätte miljöhandlingsprogrammet bad kommissionen experter från WHO att meddela om de gränsvärden som tillämpades för luftkvaliteten behövde ändras. De svarade att det inte var nödvändigt. Kommissionen kan därför inte godta någon urvattning av det dagliga gränsvärdet för PM10. Genom ändringsförslagen 46 och 81 ökas antalet dagar som detta värde kan överskridas från 35 till 55. Om dessa ändringsförslag skulle godtas skulle det enligt statistiken för 2004 inte längre behövas några åtgärder för att bekämpa luftföroreningar i städer som Wien, Frankfurt, Bonn, Stuttgart m.fl. Den grundläggande frågan är; hur kan vi på bästa sätt förbättra våra medborgares hälsa? Genom att mildra det dagliga gränsvärdet eller genom att vidta åtgärder för att bekämpa föroreningsproblemet?
Ändringsförslaget om att mildra gränsvärdena kan inte heller godtas, om det inte föregås av nya gemenskapsåtgärder för att minska föroreningarna. Detta ändringsförslag strider mot institutionernas initiativrätt. Dessutom är det ogenomförbart, eftersom det inte är möjligt att förutse resultaten av åtgärder som ännu inte har föreslagits och som i detta fall skulle undergräva medborgarnas rätt till ren luft.
Jag måste nog sluta här. 
Holger Krahmer (ALDE ),
   . – Herr talman, herr kommissionsledamot, mina damer och herrar! Låt mig börja med att tacka skuggföredragandena från gruppen för Europeiska folkpartiet (kristdemokrater) och Europademokrater, Anja Weisgerber och Dorette Corbey, för deras samarbete. Men jag vill också tacka kommissionen och både det österrikiska och finska ordförandeskapet för deras öppenhet och vilja att föra en dialog. Att det inte alltid råder fullständigt samförstånd om allt, vare sig det är här i plenum eller mellan två institutioner borde vara kutym inom europeisk demokrati. För vad som verkligen räknas är att vi, fast vi närmar oss från olika håll och med olika prioriteringar, har ett enda mål i sikte, nämligen att förbättra luftkvaliteten i EU.
Det är inget omtvistat faktum att många sjukdomar i andningsvägarna och deras konsekvenser kan tillskrivas höga nivåer av luftföroreningar, särskilt i EU:s tätbefolkade områden och storstadsregioner. Luftföroreningarna tar ingen hänsyn till gränser, och därför fortsätter en förbättrad luftkvalitet att vara en mycket viktig utmaning. Problemet med luftföroreningar kan endast lösas på lång sikt och inom ramen för Europeiska unionen, framför allt genom att gradvis skärpa de gränsöverskridande åtgärderna. För att de ambitiösa målen ska kunna uppnås krävs ytterligare EU-verktyg i framtiden. Ren luft i medlemsstaterna kan enbart uppnås om de direktiv som har trätt i kraft införlivas på ett konsekvent sätt och om nya förslag till EU-lagstiftning koncentreras på att begränsa utsläppen där de faktiskt sker.
Trots den berättigade oro som finns över tillståndet för luftkvaliteten i EU vill jag ta detta tillfälle i akt för att betona att den har förbättrats under de senaste årtiondena till följd av strängare lagstiftning och tekniska framsteg.
Före juliomröstningen i utskottet för miljö, folkhälsa och livsmedelssäkerhet, och med siktet inställt på den omröstning som vi snart ska genomföra här i kammaren, förhandlade tre av de största grupperna i parlamentet fram ett paket av kompromissändringsförslag som kan sammanfattas som en strävan mot ambitiösa gräns- och målvärden med större flexibilitet och med beaktande av de svårigheter som enskilda medlemsstater ställs inför vid införlivandet av det aktuella direktivet. Låt mig kortfattat skissera de viktigaste punkterna.
Jag börjar med PM10. Det finns ett brett samförstånd i parlamentet om den bristande ambitionsnivå som det innebär att låta 40 mikrogram som årligt genomsnittsvärde för PM10 förbli oförändrat efter 2010. Detta värde uppnås redan i de flesta europeiska städerna. Kommissionen har redan aviserat ett strängare årligt genomsnittsvärde för PM10 som ska gälla från 2010, men eftersom man i det aktuella förslaget inte alls hänvisar till detta har de tre stora grupperna föreslagit att tröskelvärdet för PM10 ska sänkas till 33 mikrogram från och med 2010.
Jag måste säga att jag finner det anmärkningsvärt att kommissionsledamoten fortfarande inte tar upp denna punkt med tanke på den kritik som kompromisserna väcker. När det gäller de årliga gränsvärdena för PM10 finns det en tydlig nedåtgående trend. Jag vill påpeka att detta inte är något exempel på den urvattning av gränsvärdena som har väckt sådan stark kritik från miljöorganisationerna.
Det dagliga gränsvärdet för PM10, där 50 mikrogram kan överskridas med som mest 35 dagar per år, har öppet kritiserats av många ledamöter, men faktum är att det inte finns något samband mellan nuvarande dagliga och årliga tröskelvärden, och dessutom är siffran 35 dagar godtycklig. Ingen i parlamentet skulle betvivla vikten av att utföra dagliga mätningar och informera grupper som befinner sig i riskzoner om ökade halter av föroreningar. Däremot har ingen trovärdig forskare hittills hävdat att det dagliga gränsvärdet är mer relevant för hälsopolitiken än vad det årliga är. De problem som städerna brottas med för att uppfylla det dagliga gränsvärdet är ingen hemlighet, och vi överger kommunerna i ett slags organiserad hjälplöshet. Det har nu bevisats att uppfyllandet av dagliga gränsvärden inte har något som helst samband med de åtgärder som vidtas mot luftföroreningar, utan snarare i stor utsträckning är beroende av slumpmässiga atmosfäriska fenomen.
Miljöutskottet och de tre största grupperna i parlamentet stöder kompromissförslaget där de berörda städerna och kommunerna, tillsammans med en sänkning av det årliga gränsvärdet med cirka 20 procent skulle få – om än bara på vissa villkor – större flexibilitet och tillåtas uppfylla ett gränsvärde för högst 55, snarare än 35, dagar.
Det kan finnas de som tvivlar på sambandet mellan de dagliga och årliga gränsvärdena som föreslagits av parlamentet, men ingen kan på allvar hävda att vi därigenom skulle vara mindre ambitiösa än kommissionen och rådet.
Låt mig så ta upp de fina partiklarna, PM2,5, som samtliga experter anser vara den största orsaken till de negativa hälsoeffekterna. Den information som finns i EU om PM2,5 är fortfarande osäker och de flesta medlemsstaterna har inte haft tillräcklig erfarenhet när det gäller mätningar.
Vi föreslår därför en tvåstegslagstiftning för PM2,5. I första hand ett riktvärde från 2010 och framåt och ett gränsvärde omkring 20 mikrogram från och med 2005. Även detta är ambitiösare än det som rådet och kommissionen föreslagit.
En majoritet i parlamentet instämmer i att det årliga medelvärde på 25 mikrogram som föreslagits av kommissionen saknar ambitioner och att vi därför bör sänka det. I sitt förslag valde kommissionen en total sänkning med 20 procent för PM2,5 utan några närmare konsekvensbedömningar om de faktiska åtgärderna och de kostnader som det skulle innebära för varje enskild medlemsstat. Liksom mina kolleger i utskottet är jag övertygad om att en graderad modell där medlemsstaterna behandlas olika och större hänsyn tas till tidigare insatser i varje fall är bättre än att sikta på en generell sänkning.
Jag vill också kommentera artikel 20. Jag kan förstå kommissionens och externa organs kritik av 5+5-regeln – vars mål är att införa en tidsfördröjning för att gränsvärdena ska kunna nås. Vi har sammanställt ett nytt paket kallat ”4+2” som är ett steg i den riktning som kommissionen har valt, vilket som bekant innebär en femårsperiod. Jag upprepar att luftkvaliteten i EU endast kommer att förbättras på lång sikt och enbart genom åtgärder som riktas mot problemets kärna, nämligen föroreningskällorna. Jag ser verkligen fram emot de förslag som kommissionen har utlovat för att angripa föroreningarna vid källan. 
Talmannen.
   – Tack, herr Krahmer! Ni har dock satt mig i en något besvärlig sits. Ert anförande var mycket intressant – jag tror att kammaren som helhet kan intyga detta – men det överskred de två minuter och tio sekunder som var er talartid. Låt mig tydliggöra att jag inte kan vara lika generös mot alla ledamöter här i dag. Jag ber om ursäkt för detta och hoppas att varje ledamot försöker hålla sig inom sin talartid. Ni var den förste talaren i denna sittning så jag låter det passera som en ren vänlighet från ordförandeskapets sida. 
Dorette Corbey (PSE ),
   . – Herr talman! Även om jag förmodar att denna generösa gest även gäller mig som är dagens andra talare, ska jag försöka fatta mig kort. Jag vill börja med att tacka skuggföredragandena Holger Krahmer, Anja Weisgerber och Anders Wijkman, tillsammans med alla andra skuggföredragande som har bidragit till detta positiva resultat. Luftkvaliteten är ett stort hälsoproblem och när jag för mer än sex månader sedan började granska problemet mer djupgående blev jag chockad över hur stort det faktiskt var.
EU-medborgare dör nio månader i förtid på grund av luftkvaliteten och 350 000 människor dör tio år i förtid. Miljontals människor lider av astma och relaterade störningar. Dålig luftkvalitet påverkar inte alla på samma sätt. Personer som lever i storstäder, längs med motorvägar, barn och äldre är de som påverkas mest. Dessutom är luftföroreningar och surt regn som ett resultat av detta ett stort miljöproblem i stora stråk över EU, särskilt i Skandinavien.
Av det skälet förväntar vi oss en kraftfull politik för att sätta stopp för luftföroreningarna, men vi är besvikna över de förslag som kommissionsledamoten har lagt fram. Syftet med Holger Krahmers betänkande och mitt eget är framför allt att kritisera denna likgiltiga attityd i fråga om luftföroreningar. Vi kräver i själva verket tre politiska förändringar. Först och främst striktare normer, för det andra större uppmärksamhet på tillämpningen och för det tredje åtgärder för att angripa problemet med luftföroreningar vid källan.
Om vi tar normerna först så kräver utskottet för miljö, folkhälsa och livsmedelssäkerhet i båda betänkandena en ambitiösare strategi, någonting som vi är i desperat behov av. I den tematiska strategin ligger den ambitionsnivå som valts mellan A, B och C och scenariot för största tekniskt genomförbara sänkning. Alla konsekvensbedömningar visar att till och med det maximala scenariot är kostnadseffektivt och att det optimala scenariot ligger mellan B och C. Ändå har kommissionen utan någon närmare förklaring valt en lägre ambitionsnivå som betecknas A+, vilket är ett obegripligt val från folkhälsosynpunkt. En högre ambitionsnivå är möjlig, vilket Förenta staterna har bevisat, och även väldigt kostnadseffektivt, vilket framgår mycket tydligt av alla undersökningar som ligger till grund för detta.
Trots att de förslag som läggs fram i mitt betänkande kan komma att bli några miljarder dyrare så ger de definitiva hälsovinster. De ger också ett otvetydigt incitament till förnyelse. I direktivet föreslår kommissionen en ny formel för de fina partiklarna, PM2,5. De fina partiklarna är de skadligaste för hälsan och normen är därför mer exakt, eftersom dessa partiklar innehåller färre naturliga källor som exempelvis havssalt och ökensand. PM2,5 är följaktligen ett bättre mått, även om vi är väldigt besvikna över hur kommissionen har utformat förslaget. Europaparlamentet har begärt ett mål och gränsvärde på 20 µg/m3 för PM2,5. Detta är avsevärt bättre än de 25 µg som kommissionen och rådet stöder, men fortfarande sämre än Förenta staternas 15 µg och de 10 µg som rekommenderas av Världshälsoorganisationen.
Jag är väldigt intresserad av att se hur kommissionen tänker integrera den ambitionsnivå som Europaparlamentet har valt som strategi för framtida lagstiftning och för direktivet om nationella utsläppstak (NEC). Kan den närvarande kommissionsledamoten kommentera saken? Kommer ni nu att följa Europaparlamentets exempel och välja en ambitionsnivå som ligger mellan scenarierna B och C?
Som jag sa tidigare behövs det strängare normer, men detta är bara en av de tre pelarna. Vår andra pelare är inriktning på tillämpningen. Hittills har medlemsstaternas insatser inte varit särskilt övertygande. Endast fyra medlemsstater uppfyller fullständigt de gränsvärden som anges i det nuvarande direktivet. Det är upp till kommissionen att se till att dessa gränsvärden respekteras och detta är också nödvändigt, eftersom luftföroreningar är ett gränsöverskridande problem. Då hälften av Nederländernas luftföroreningar importeras från utlandet kan landet omöjligen göra luften renare på egen hand och måste därför kunna förlita sig på att de belgiska, brittiska och tyska regeringarna gör allt som står i deras makt för att ta itu med luftföroreningarna. Omvänt exporterar Nederländerna mycket stora mängder föroreningar och detta är anledningen till att de skandinaviska länderna, Tyskland och Belgien måste kunna räkna med att Nederländerna gör allt för att luften ska bli renare.
Än så länge har inte kommissionen reagerat särskilt övertygande gentemot de medlemsstater som överskrider normerna. Genom att införa nya bestämmelser i direktivet hoppas miljöutskottet kunna sporra kommissionen till att agera mer aktivt. Medlemsstaterna kommer att ha en tydlig skyldighet att anstränga sig. Vissa länder behöver mer tid än andra för att uppnå gränsvärdena. Jag kan gå med på det så länge som de anstränger sig och inga undantag ges utan insatser. Endast lämpliga insatser berättigar undantag. Undantagen ska inte vara en belöning för att ingenting göra, vilket man kan tolka kommissionens förslag som, och ändringsförslag 66 bekräftar detta.
Den tredje pelaren utgörs av ambitiösa åtgärder inriktade på källorna. Utan dessa åtgärder inriktade på källorna och utan en politik som leder till att bilar, tunga fordon, fartyg och industrier blir renare, blir det ytterst svårt för medlemsstaterna, särskilt de tätbefolkade, att göra luften renare. Det är därför som luftkvaliteten enbart kan förbättras genom att stoppa utsläppen från trafiken och industrin. Det är drakoniska och samtidigt inte särskilt effektiva åtgärder. Det är myndigheterna på lägre nivå snarare än någon annan som kommer att få betala kalaset, och det är självklart oacceptabelt.
En seriös politik som inriktas på källorna har en positiv inverkan på luften, miljön och folkhälsan, och bidrar samtidigt även till att minska energikonsumtionen och gagnar klimatet på grund av minskade koldioxidutsläpp. Den är också innovationsfrämjande: renare och mer ekonomiska bilar säljer exempelvis bättre. Det är därför som miljöutskottet vill infoga artikel 30A i direktivet, med ett krav på att lämpliga åtgärder inriktade på källorna ska införas till 2010. Strategin innehåller därför förslag om ett interinstitutionellt avtal, där åtgärder inriktade på källorna kan ingå. Om det inte finns några åtgärder inriktade på källorna måste medlemsstaterna dessutom kunna vidta egna åtgärder inriktade på källor utanför marknaden.
Luftföroreningar orsakar allvarliga problem, men de kan lösas förutsatt att vi är beredda att visa politisk vilja. Miljöutskottet har enligt min mening lagt en stabil grund i och med dessa tre pelare. I den nya kompromissen har vi också effektiviserat och förbättrat sakernas nuvarande tillstånd och det har jag återigen de som gjort en insats att tacka för, särskilt Holger Krahmer, Anja Weisgerber och Anders Wijkman. Med striktare normer, tydligare inriktning på tillämpningen samt lämpliga åtgärder inriktade på källorna har vi gjort viktiga politiska förändringar. Denna strategi står för ett nytt EU närmare medborgarna i avsikt att genomföra innovativ lagstiftning med hjälp av nationella och lokala regeringar. 
Anja Weisgerber,
   . – Herr talman! De konstruktiva förhandlingarna med föredragandena har gett oss en hållbar kompromiss.
Om vi ska kunna nå vårt huvudmål, effektiva och bestående förbättringar av luftkvaliteten, är det nödvändigt att vi upprättar gränsvärden. De kan dock inte på egen hand bidra till att förbättra luftkvaliteten. Detta kan endast ske genom effektivt agerande för att hantera utsläpp, som exempelvis utsläppsnormerna Euro 5, som redan har föreslagits och som gör partikelfilter obligatoriska på nya fordon. Det är huvudsakligen från kommissionen som vi kräver ytterligare åtgärder, till exempel i form av bestämmelser för att minska utsläppen från hushållskällor, Euro 6 för tunga fordon samt europeiska gränsvärden för fartygsmotorer.
I stort sett vill vi komma ifrån åtgärder som skapar rubriker, men som bara är kortsiktiga och tillfälliga, till förmån för långsiktiga åtgärder som bidrar till ett effektivare folkhälsoskydd genom att man angriper problemen vid källan. Därför är våra årliga gränsvärden på 33 milligram per kvadratmeter ambitiösare än de gränsvärden som har föreslagits av kommissionen. Det är också därför vi vill ha mer flexibilitet på lokal nivå när det handlar om dagliga gränsvärden, som bevisligen till stor del beror på atmosfärisk påverkan. Eftersom det är ett bevisat faktum att det är långsiktig exponering som är farligast är det också den vi bör inrikta oss på.
Genom att minska de årliga gränsvärdena för ämnen som består av partiklar försöker vi skapa incitament för långsiktiga och hållbara projekt, till exempel miljözoner eller införandet av partikelfilter. Strängare årliga gränsvärden och en effektiv minskning av långsiktiga föroreningar är bättre för medborgarna än att stänga en gata under tjugofyra timmar.
Även på nationell och lokal nivå måste alla rimliga och nödvändiga åtgärder vidtas för att förbättra luftkvaliteten, och vi håller även på att skapa rätt incitament för det. Lokala myndigheter kommer att få sina tidsfrister förlängda till högst sex år endast om de kan utarbeta handlingsprogram som visar att de har vidtagit alla åtgärder som stått till buds för att förbättra luftkvaliteten, inom proportionella ramar. Dessutom kommer denna eftergift inte att beviljas alla, utan enbart dem som bevisligen brottas med särskilt ogynnsamma atmosfäriska villkor, bland annat på grund av att de är belägna i sänkor.
Dessa tydliga budskap är precis vad denna kompromiss handlar om, och därvid utgör den ett rättvist och effektivt sätt för att skydda folkhälsan på lämpligt sätt. 
Riitta Myller,
   . – Herr talman! Jag håller med föredraganden om att detta direktiv inte kommer att föra oss närmare målet förbättrad luftkvalitet. Det är bra att fina partiklar, dvs. PM2,5-partiklarna, inkluderas i direktivet och att bindande gränsvärden ska upprättas för dem. Det gränsvärde som föreslagits av kommissionen och som stöds av rådet är 20 mikrogram, något som har nämnts här tidigare vid ett flertal tillfällen. Det har också nämnts tidigare att Europaparlamentet kräver ett lägre värde. Detta är bra, men om vi jämför detta förslag med de behov som exempelvis Världshälsoorganisationen (WHO) har föreslagit och som skulle skapa en situation där vi inte längre skulle orsaka skada på folkhälsan eller få några negativa effekter på miljöns toleransnivåer, så är detta gränsvärde alldeles för högt. WHO föreslår 10 mikrogram, och som redan sagts har Förenta staterna och Kanada lyckats få ner det till 15.
Luftföroreningar är ett av de största miljöproblemen i EU och något som människor drabbas av. Någon nämnde här en siffra på 360 000–400 000 förtida dödsfall per år. Oavsett den exakta siffran så är den väldigt hög. Det gränsvärde som sätts kan verkligen påverka antalet räddade liv. Om denna rekommendation från WHO skulle träda i kraft skulle siffran bli flera tiotusental. Med de gränsvärden som nu föreslås skulle vi nå en siffra på endast några få tusen liv. Europaparlamentet kräver strängare gränsvärden för dessa mindre partiklar, något som jag stöder. Jag stöder dock inte att tidsfristen för tillämpningen ska förlängas. Jag hoppas att vi kan bättra oss på den punkten.
Jag är föredragande för den sista fasen i sjätte miljöhandlingsprogrammet. Genom den upprättas jämförelsevis ambitiösa mål, vilket även inkluderar luftkvaliteten. Dess mål var att se till att vi inte längre skadade folkhälsan. Med denna första lagstiftande tematiska strategi, som var menad att uppfylla målen i sjätte miljöhandlingsprogrammet, kommer vi inte att uppnå målen i programmet. Detta kommer också att bidra till att de mål som vi fastställde i det sjätte miljöhandlingsprogrammet mildras. 
Jules Maaten,
   . – Herr talman! Betydelsen av ren luft är självklart ställd utom allt tvivel och det står även klart att fördelarna i hög grad uppväger kostnaderna. Målet med denna lagstiftning – och jag inriktar mig i huvudsak på förslaget till direktiv – är därför lovvärt. Jag stöder särskilt Holger Krahmers försök att göra det så lätthanterligt som möjligt. Vi bör dock ändå fråga oss om vi inom EU är på rätt väg och om den lagstiftning som vi utarbetar inte bara är symbolisk.
Varför säger jag detta? Samtidigt som vi vill införa strängare krav för medlemsstaterna lyckas de inte ens uppfylla de gamla normerna för luftkvalitet. Sedan direktivet om luftkvalitet trädde i kraft 2005, där taken för PM10-partiklarna anges, har tio medlemsstater misslyckats med att uppfylla kraven. Till och med före 2005 borde kommissionen ha förstått att medlemsstaterna inte skulle kunna nå gränsvärdena utan systematiska åtgärder inriktade på källorna med restriktion för avgasutsläpp från bilar, lastbilar och fartyg.
Mellan 2002 och 2004 överskred ungefär 96 procent av städerna de dagliga värdena och de årliga värdena överskreds i flera regioner i Sydeuropa, Beneluxländerna och i Tyskland, liksom i Central- och Östeuropa, som svarar för 73 procent av städerna. Utan åtgärder inriktade på källorna, vilket kommissionen ofta betonade för flera år sedan, spelar strängare eller mindre stränga värden för PM10 eller PM2,5 ingen som helst roll, och då talar jag inte ens om kväve.
Utan åtgärder inriktade på källorna kommer medlemsstaterna inte att kunna uppfylla gränsvärdena och det gläder mig självklart att höra att kommissionsledamoten bekräftar att kommissionen kommer att utarbeta alla dessa åtgärder inriktade på källorna, fast inte just nu. Det finns ett enastående motstånd mot denna politik i kommissionen och faktiskt även i parlamentet. Lokala kortsiktiga åtgärder är ineffektiva. En effektiv politik måste inriktas på åtgärder på längre sikt och därför också inkludera åtgärder inriktade på källorna, något som denna politik inte gör. Målet med lagstiftningen är lovvärt, men den väg som har valts för att nå dit är tvivelaktig. 
Satu Hassi,
   – Herr talman, mina damer och herrar! Som redan har sagts dör över 300 000 européer i förtid varje år på grund av luftföroreningar. Experter på miljörelaterad hälsa har hävdat att kommissionens förslag var förvånansvärt olämpligt, men frågan är om Europaparlamentet nu kommer att ge anledning till ännu större förvåning? Majoriteten av utskottet för miljö, hälsa och livsmedelssäkerhet föreslår i själva verket att den nuvarande lagstiftningen ska bli mindre sträng. Utskottet har valt att skjuta upp genomförandet över 10 år och vill fördubbla antalet dagar då gränsvärdena för föroreningar kan överskridas från 30 till 55 per år. Utskottet ursäktade sig med att de årliga gränsvärdena i en avlägsen framtid skulle minska med 40 till 30 mikrogram per kubikmeter. Detta är emellertid bara en skenbar förbättring, eftersom det nuvarande gränsvärdet, om det får överskridas mer än 35 dagar, i praktiken innebär ett årligt medeltal på 30 mikrogram.
Det är en osanning att företag med dagliga gränsvärden skulle ha en försumbar inverkan på hälsan. Tvärtom har sjukhusen alltid tagit emot fler hjärtpatienter när de dagliga nivåerna av föroreningar har överskridits. Detta skandalösa förslag från utskottet för miljö, hälsa och livsmedelssäkerhet rättfärdigades genom att de påstod att medlemsstaterna inte kunde göra det bättre. Medlemsstaterna har emellertid själva i rådet tillfälligt gått med på en hårdare linje som innebär att uppskovet bara skulle gälla i tre år. Efter denna preliminära överenskommelse i rådet har de tre största grupperna kommit fram till ett mer uppsnyggat kompromissförslag som ändå innebär att genomförandet av normerna skjuts upp under en längre tid än enligt förslaget från EG:s ministerråd.
Det har varit hemskt att bevittna hur förhandlare i vissa grupper har låtit sig styras av bilindustrin. Det blir en skam om Europaparlamentets största grupper ger vika för påtryckningar från intressegrupper inom bilindustrin.
Mina damer och herrar! Jag vädjar till er att inte gå med på förslaget från utskottet för miljö, hälsa och livsmedelssäkerhet eller från Anja Weisgerber och övriga om att uppskjuta genomförandet av lagstiftningen, utan att i stället stå upp för våra medborgares rättigheter att andas ren luft. 
Jonas Sjöstedt,
   – Luftföroreningar orsakar stora problem för folkhälsan inom Europeiska unionen. Kommissionens egna beräkningar visar att uppemot 370 000 förtida dödsfall per år orsakas av utsläppen i luften. Den största källan till dessa förtida dödsfall är utsläppen av partiklar. Till detta skall läggas alla de hälsoproblem som drabbar astmatiker, allergiker och andra som är överkänsliga. En speciellt utsatt grupp bland dem är barn. Luftföroreningarna skapar också stora miljöproblem i form av övergödning, försurning och marknära ozon. Hälso- och miljöskälen talar entydigt för att dessa utsläpp bör begränsas kraftfullt. Detsamma gör de samhällsekonomiska kalkylerna. Det vore en betydande vinst för samhället att slippa dessa kostnader som utsläppen medför.
Därför är kommissionens förslag till såväl tematisk strategi som direktiv för bättre luftkvalitet en besvikelse. Ambitionerna är mycket lågt satta. Ännu en gång har vi fått en trist bekräftelse på att en ambitiös miljöpolitik inte är någon prioritering för denna EU-kommission. Tyvärr är också de förslag till betänkanden som tagits fram i miljöutskottet otillräckliga kompromisser. De beslut som föreslås där är helt enkelt inte bra nog för att verkligen åtgärda problemen. Därför har vi i den förenade vänstergruppen lagt en rad ändringsförslag i syfte att skärpa förslagen till direktiv. Dessa olika förslag har flera syften. För det första vill vi ta bort den mycket generösa möjligheten till undantag för medlemsländerna som gör att vi får vänta ett onödigt antal år på att se direktivet genomföras i praktiken. När det gäller exponeringsmålet så menar vi att det måste vara bindande och vi anser att det kan höjas till 25 procent. När det gäller koncentrationstaket för partiklar så vill vi sänka det till 10 mikrogram och då hamnar det på samma nivå som Världshälsoorganisationen (WHO) rekommenderar för industrialiserade länder. Vi anser också att samma krav på låga nivåer av föroreningar skall ställas överallt oavsett naturliga källor för utsläpp, annars så kräver olika bra miljö för olika människor beroende på var de råkar bo någonstans. Detta är vår ståndpunkt.
Herr talman! Jag vill använda den sista halva minuten till att tacka för mig. Imorgon avgår jag som ledamot ur Europaparlamentet så detta är mitt sista tal i kammaren. Jag vill tacka de kollegor som jag arbetat med under dessa 11 år. Det har varit ett nöje att få arbeta här. Jag vill också tacka parlamentets tjänstegrenar och framför allt vill jag tacka tolkarna så mycket. Tack skall ni ha!
Talmannen.
   – Herr Sjöstedt! Jag är glad att vara här i detta ögonblick. Jag försäkrar er på alla parlamentsledamöters vägnar att vi är mycket nöjda med ert deltagande i alla våra debatter. Ni har varit ledamot av Europaparlamentet under mycket lång tid, en ledamot som är omtyckt inte bara inom er grupp utan även utanför den, vilket jag kan intyga.
Liam Aylward,
   – Herr talman! Även jag vill önska Jonas Sjöstedt lycka till i framtiden.
Som ledamot av utskottet för miljö, folkhälsa och livsmedelssäkerhet stöder jag den strategi för luftkvalitet som har lagts fram av kommissionen. I strategin formuleras en rad hälso- och miljömål och mål för att minska utsläppen från de främsta föroreningskällorna. Kommissionen uppmanas att ta fram en rad sektorbaserade initiativ, bland annat följande: att minska utsläppen från sjöfarten, att minska utsläppen av ammoniak i jordbruket, att utöka systemet för samordnade insatser mot luftföroreningar och kontrollåtgärder för mindre enheter, att införa strängare utsläppsnormer för fordon och att genomföra ett direktiv om nationella utsläppstak.
Vi inser alla de betydande fördelarna med minskade luftföroreningar och vi stöder kostnadseffektiva samordnade strategier för att uppnå förbättringar av luftkvaliteten. Större investeringar i förnybara energikällor och inom biobränslesektorn kommer utan tvivel också att bidra till att skapa en renare miljö.
Mitt betänkande om framtiden för biobränsleindustrin fick nyligen ett starkt godkännande av utskottet för miljö, folkhälsa och livsmedelssäkerhet. Bland huvudpunkterna i mitt betänkande fanns följande: biobränslena avger mellan 40 och 80 procent mindre växthusgaser i jämförelse med fossila bränslen och utgör nya inkomstkällor för jordbrukare genom ett hållbart och multifunktionellt jordbruk av det slag som den gemensamma jordbrukspolitiken är avsedd att främja.
Europeiska unionen bör vara ambitiös i sina strategier för att främja användningen av biobränslen. Vi måste stimulera en större efterfrågan på biobränslen inom EU och vi måste garantera att EU:s sjunde ramprogram för forskning och utveckling för perioden 2007–2013 kraftfullt inriktas på att främja biobränslesektorn i EU:s medlemsstater.
Jag tror att vi alla kan inse den förnybara energins potential som ett viktigt hjälpmedel för att öka sysselsättningen och skapa mervärde i landsbygdsområdena. Den frikoppling av inkomststödet från produktionen som infördes genom reformen av den gemensamma jordbrukspolitiken 2003 kommer att bidra till ökad tillgång till energigrödor. Tillkomsten av biobränslen är en bra nyhet för jordbrukssektorn i Europa, och i Irland är detta en bra nyhet för skyddet av vår miljö på medellång och lång sikt.
Det behövs kraftfullt agerande inom Europeiska unionen för att främja biobränslesektorn. Vi känner till sektorns betydelse. Vi känner till miljöfördelarna, så låt oss nu gemensamt möta denna utmaning. 
Johannes Blokland,
   . – Herr talman! I inget annat medlemsland har luftkvaliteten varit föremål för en sådan diskussion som i mitt eget land. Enligt min åsikt berör de nuvarande problemen i Nederländerna också nästan alla andra medlemsstater, framför allt stadsområdena. Den överenskommelse som har träffats mellan de politiska grupperna öppnar möjligheten till uppskov innan gränsvärdena för PM10 börjar träda i kraft, och jag råder min grupp att rösta för förslaget. Jag ber er uppmärksamma ändringsförslag 76, eftersom jag anser att man i överenskommelsen på ett felaktigt sätt har underlåtit att ta hänsyn till nivån för kväveoxid. Jag ber ledamöterna att stödja detta ändringsförslag.
Jag vänder mig nu till kommissionsledamot Stavros Dimas. Hittills har ni alltid hävdat att kommissionen inte kan gå med på möjligheten till ett uppskov i förening med nya åtgärder från kommissionen. I morgon kommer ni att märka att ni har en bred majoritet mot er. Ni läste säkert i förra veckan den rapport som har utarbetats av institutet för europeisk miljöpolicy, där det fastställs att det vore bra med en kombination av båda. Finns det verkligen ingen möjlighet för er att möta oss på halva vägen i denna fråga?
Slutligen vill jag naturligtvis tacka de båda föredragandena. Jag vet att det kan vara mycket svårt att överbrygga alla svårigheter i en fråga som är så känslig som den här, men jag anser att ni klarade av det mycket bra och därför känner vi tacksamhet mot er båda. Tack, herr Sjöstedt, för ert goda lagarbete! Gud välsigne er! 
Irena Belohorská (NI ).
   – Jag vill tacka de båda föredragandena för deras arbete i denna viktiga fråga. Man vet att luftföroreningar sänker medellivslängden med så mycket som nio månader. Mer än hälften av de europeiska medborgarna lever under förhållanden där den dagliga koncentrationsgränsen överskrids över 35 gånger per år. I Europeiska unionen är situationen värst i Beneluxländerna, i norra Italien och i de nya medlemsstaterna.
Luftföroreningar är orsak till sjukdomar i andningsorganen och till andra sjukdomar. Enligt artikel 152 i EG-fördraget tillhör folkhälsan medlemsstaternas område. EU har bara begränsade befogenheter i detta hänseende. Därför är det nödvändigt att leta efter olika sätt att göra det möjligt för EU att handla indirekt, det vill säga med hjälp av andra politiska åtgärder för att förbättra hälsan. Att förbättra luftkvaliteten är otvivelaktigt ett exempel på sådana politiska åtgärder.
Om medlemsstaterna och särskilt de nya medlemsstaterna, för vilka EU-lagstiftningen fortfarande är ett nytt rättsligt område och som står inför stora ekonomiska problem, måste genomföra ett ramdirektiv i sina respektive rättssystem tillsammans med ytterligare fyra rättsakter, tre särdirektiv och ett rådsbeslut, är det klart att genomförandet kommer att bli fullt av svårigheter, fel och ofullständigheter. Allmänheten kommer att få svårt att urskilja de bindande EU-normerna för luftkvaliteten. Därför uppskattar jag mycket att man genom det föreslagna utkastet kommer att förenkla den befintliga lagstiftningen med så mycket som 50 procent. Europeiska unionen behöver långsiktiga mål och stränga kontroller för att ta reda på om medlemsstaterna genomför direktivet på rätt sätt.
Å andra sidan bör EU anta normer som är öppna och som mer inriktas på att begränsa utsläpp av förorenare. De mål som fastställs i lagstiftningen, vare sig de gäller PM10 eller PM2,5 eller det datum då direktivet kommer att träda i kraft, bör vara ambitiösa men realistiska. Om detta inte kan uppfyllas utsätter vi oss för risken att medlemsstaterna vägrar att följa lagstiftningen. I detta avseende är det viktigt att inse att även de mest uppriktigt menade åtgärder från Europeiska unionens sida kommer att vara förgäves om EU inte är engagerat i globalt samarbete, eftersom luftföroreningarna då kommer att importeras och vi inte kommer att kunna förhindra det. 
John Bowis (PPE-DE ).
   – Herr talman! Om ni vill veta varför vi håller den här debatten kan ni komma med mig utmed Oxford Street i min valkrets i London, där ni kan lukta, smaka och känna de luftföroreningar som vi försöker bekämpa. En tidigare generation hade problemet med smog, och det problemet löstes genom Clean Air Acts som gjorde slut på eldningen med kol i hemmen, inom industrin och på järnvägarna.
Den utmaning vi nu står inför är de fina partiklar som påverkar våra väljares andningsorgan, hjärtan och blodkärl och leder till ökad medicinering, miljontals förlorade arbetsdagar per år och förtida dödsfall. I min valkrets dör 1 000 människor i förtid till följd av föroreningarna och ytterligare 1 000 skickas till sjukhus. Det beräknas nu att PM2,5-föroreningarna är orsaken till att vår förväntade medellivslängd minskar med ungefär åtta månader. Detta är utmaningen. Därför måste vi bekämpa föroreningarna vid källan när det gäller bilar och tunga fordon, fartyg, kreatursfoder, energiförbrukande produkter och så vidare. Men vi måste också ta itu med problemet genom detta direktiv och förenkla de tidigare rättsliga instrumenten samtidigt som vi inför denna nya måttstock för de mindre partiklarna, dvs. PM2,5, eftersom vi vet att dessa partiklar är de farligaste för människors hälsa. Vi behöver ett kraftfullt direktiv, och kommissionsledamoten gör rätt i att påminna oss om att vi inte får förlita oss på det vi redan har kommit överens om. Min delegation kommer förvisso att rösta för normer som är utmanande, som är effektiva och som kommer att genomföras, ju förr desto bättre.
Jag tackar de två föredragandena som har arbetat med frågan i utskottet och lagt fram den här i plenum, och jag önskar kommissionsledamoten framgång i hans arbete. Jag vill också rikta välgångsönskningar till Jonas Sjöstedt, vår vän och kollega i utskottet för miljö, folkhälsa och livsmedelssäkerhet. När han nu tar med sig sina miljömeriter över Atlanten får vi hoppas att han också kan påverka amerikanerna och se till att de inser behovet av miljöåtgärder av detta slag. 
Matthias Groote (PSE ).
   – Herr talman, herr kommissionsledamot, mina damer och herrar! Jag är tacksam mot föredragandena för det arbete de har lagt ner och för deras förmåga att kompromissa, vilket framgår av dessa kompromissändringsförslag. Luftkvalitet är en måttstock på livskvalitet. Varje år dör över 300 000 personer i Europeiska unionen i förtid av partiklar, ett oacceptabelt förhållande som vi måste få slut på. Därför är det välkommet att en strategi utvecklas och att direktivet om luftkvalitet och renare luft i Europa läggs fram.
Det största problemet när det gäller förbättring av luftkvaliteten har att göra med gränsvärdena för partiklar av typen PM10 och PM2,5. Den 21 juni uttalade sig utskottet för miljö, folkhälsa och livsmedelssäkerhet för ambitiösa gränsvärden för dessa partiklar. Det som är av betydelse för EU:s medlemsstater är inte bara att gränsvärdena för god luftkvalitet fastställs, utan att resurser skapas för att se till att de efterlevs. Som ett exempel på detta vill jag nämna utsläppsnormen Euro 5 för privata motorfordon.
Liksom instrumenten spelar tidsfaktorn en viktig roll när det gäller att efterleva gränsvärdena. Även om strängare gränsvärden för privata motorfordon fastställs omedelbart kommer det att ta tid innan antalet miljövänliga motorfordon på de europeiska vägarna ökar. Genom de kompromisser som vi ska rösta om garanteras strängare gränsvärden och en realistisk tidsram, som gör det möjligt för instrumenten att fungera och att gränsvärdena följs. Att fastställa ambitiösa gränsvärden för luftkvaliteten och att utveckla instrument för att se till att de följs kan förbättra luftkvaliteten och följaktligen också livskvaliteten i Europa under kommande år. Det är vad vi måste sträva efter.
Slutligen måste jag också tacka Jonas Sjöstedt, som i egenskap av skuggföredragande samarbetade med mig vid slutet av förhandlingarna om Euro 5-normen. Jag har inte varit här särskilt länge, bara i tio månader, men jag kan tala om för dig, Jonas, att du under denna tid har blivit en kär arbetskamrat för mig. Jag önskar dig all framgång i din fortsatta karriär. Lycka till! 
Sarah Ludford (ALDE ).
   – Herr talman! Jag är inte ledamot av utskottet för miljö, folkhälsa och livsmedelssäkerhet men i likhet med John Bowis representerar jag London, den stad som traditionellt är känd som ”Den stora röken”. Luften i London är fortfarande mycket förorenad, och Londons luftkvalitet är en av de sämsta jämfört med andra städer i Europa. EU:s gränsvärden för luftföroreningar överskrids betydligt längs Londons viktigaste vägnät i centrala London och runt Heathrowflygplatsen, där kvävedioxidhalten ligger 50 procent över gränsvärdet på grund av en kombination av flygplans- och fordonstrafik.
Jag välkomnar mycket som är positivt i de nya förslagen och i Krahmerbetänkandet, som till exempel rationalisering av lagstiftningen, bättre tillgång till kontrollresultat för allmänheten, nya gränsvärden för fina partiklar och strängare gränsvärden för andra förorenande ämnen. Men när det gäller framflyttandet av tidsfristerna för verkligt stora lokala föroreningskällor, kanske till 2018 i stället för 2010, är jag mycket orolig för följderna i min stad.
Londonborna skulle uppmanas att lita på att den brittiska regeringen eller Londons borgmästare ansöker om en förlängning när det är helt omöjligt att klara tidsfristerna fram till 2010. Men det handlar naturligtvis om den politiska viljan att skära ned vägtrafiken och flygtrafiken. Ett hinder mellan Förenade kungarikets regering och dess mål att driva igenom byggandet av en tredje landningsbana på Heathrow är EU:s gränsvärden för luftkvalitet, i synnerhet när det gäller kvävedioxid. Jag fruktar att en lång förlängning av tidsfristen kommer att göra det möjligt för regeringen att kringgå dessa gränsvärden.
Jag är förvånad och en aning besviken över att Europaparlamentets ledamöter är mindre progressiva än EU:s regeringar, åtminstone i frågan om tidsfrister. Det är första gången på sju år här i parlamentet som jag har funnit att rådet är mer progressivt än Europaparlamentet. För Londonbornas skull hoppas jag att vi kommer att hålla fast vid tidsfrister som är så korta som möjligt.
Marie Anne Isler Béguin (Verts/ALE ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! Om vi vill bekämpa luftföroreningarna på ett effektivt sätt och uppnå resultat inom hälsoområdet måste vi anta mycket ambitiösare utkast i parlamentet. Den dåliga ursäkten att vissa medlemsstater har svårigheter med att genomföra miljölagstiftningen är inte längre godtagbar, eftersom man inte längre kan förhandla om människors hälsa.
Kostnaderna för sjukdomar som orsakas av luftföroreningarna stiger dagligen. Faktum är att myndigheterna nu får betala för hälsovården, eftersom kostnaderna för detta ännu inte är integrerad i vår budget. Dessutom beräknar ekonomerna att priset på en gallon olja, som nu uppgår till 3 US-dollar, måste stiga till 10 US-dollar för att kostnaderna för hälsovården och klimatförändringarna ska integreras. Detta skulle förändra situationen helt.
Herr kommissionsledamot! EU får inte försvagas på det miljöpolitiska området. Det listiga spelet att förenkla och slå samman EU:s rättsakter tyder på en tendens i den riktningen. Därför kräver gruppen De gröna/Europeiska fria alliansen mer bindande strategier, i synnerhet när det gäller PM2,5, och att undantagen avskaffas.
Det överhängande hotet om en miljökatastrof kräver drastiska åtgärder, mina damer och herrar. Ett exempel på detta kommer för en gångs skull från Förenta staterna, där staten Kalifornien har gett oss något att tänka på genom att inge ett klagomål mot de största biltillverkarna för skador på miljön och folkhälsan.
Till sist vill jag säga några ord till vår käre vän Jonas Sjöstedt. Jag anser att vi kommer att sakna ditt perspektiv på saker och ting i utskottet för miljö, folkhälsa och livsmedelssäkerhet, men vi önskar dig allt gott på andra sidan gränsen, på andra sidan av Europeiska unionen. Ta också med dig budskapet om att skydda naturen. Tack så mycket. 
Adamos Adamou (GUE/NGL ).
   – Herr talman, herr kommissionsledamot! Trots att det är svårt att upptäcka luftföroreningar äventyrar de ändå vår hälsa. Jag behöver bara säga att kostnaderna för folkhälsan på grund av dessa sjukdomar överskrider 10 procent av bruttonationalprodukten. När det gäller undantagen skulle den bästa lösningen vara att det inte fanns några.
Här vill jag betona vårt stöd för det relevanta ändringsförslaget, ändringsförslag 73, av Jonas Sjöstedt. Om detta ändringsförslag förkastas garanteras den minimiperiod då undantag kommer att tillåtas genom ändringsförslag 54 av Satu Hassi.
Vi bör betona att de europeiska medborgarna förvisso kommer att ha nytta av en sänkning av den övre gränsen för koncentrationer av PM2,5. Emellertid visar nyligen genomförda studier att en minskning i storleksordningen 25 µg/m3 bara skulle minska antalet förtida dödsfall med 4 500. Om minskningen uppgick till 15 eller 10 µg/m3, som Världshälsoorganisationen föreslår, skulle de förtida dödsfallen däremot minska med 13 000 respektive 22 000.
Det bör noteras att en av de starkaste lagstiftningspunkterna om luftkvaliteten innebär att gränsvärdet på 50 µg/m3 för maximikoncentrationer av PM10 inte får överskridas mer än 35 gånger.
De ändringsförslag där man stöder en ökning av antalet dagar då gränsen får överskridas från 35 till 55 bidrar å ena sidan till att urvattna direktivet i stor utsträckning, och leder å andra sidan inte till att skyddet av folkhälsan garanteras. På denna punkt håller jag helt med kommissionsledamoten.
Vi står i tacksamhetsskuld till dig, Jonas, och jag vill tacka dig personligen därför att du har lärt mig mycket som ny ledamot i Europaparlamentet. Lycka till i framtiden. 
Urszula Krupa (IND/DEM ).
   – Herr talman! Under den minut som står till mitt förfogande vill jag påpeka att i direktivet om luftkvaliteten i Europa, tillsammans med de ändringsförslag som i hög grad innebär en skärpning av normerna, behandlas de medlemsstater som helt nyligen har anslutit sig till EU på samma sätt som de femton gamla medlemsstaterna. De senare har emellertid genomfört metoder för att minska utsläppen av föroreningar under ganska lång tid.
Enligt beräkningar av det polska miljöministeriet behöver vi en investering på över 50 miljarder polska zloty om vi ska kunna uppfylla de krav som fastställs i direktivet. Det skulle också innebära en avsevärd ökning av de sociala och ekonomiska kostnaderna. När det gäller de fattigare sociala klasserna skulle de ökade levnadsomkostnaderna kunna utjämna fördelarna med bättre luftkvalitet. Deras levnadsstandard skulle sjunka på grund av dålig diet, dålig tillgång till sjukvård och oförmåga att upprätthålla grundläggande hygienisk standard tillsammans med andra miljöfaktorer som bidrar till god hälsa.
”Renare luft i Europa” – andra strategier kommer inte att leda till att vi kan hantera problemet på kort sikt. Därför röstar vi för en utsträckning av tidsperioden för uppfyllandet av normerna, i synnerhet för de nya medlemsstaterna. Detta är också anledningen till att vi är emot strängare villkor för undantag. Vi kommer att rösta mot de restriktiva ändringsförslagen. 
Karl-Heinz Florenz (PPE-DE ).
   – Herr talman, herr kommissionsledamot, föredragande, käre Jonas! Jag anser att vi har kommit fram till en bra kompromiss i parlamentet med dess kombination av krävande mål och flexibla instrument. Det är ett bra beslut, eftersom det kombineras med ett konstaterande att det inte kommer att bli någon friåkning för dem som, även om det inte är deras fria val, underlåter att vidta åtgärder på detta område. Transportindustrin beräknas till exempel öka med 60 procent under de kommande 20 åren.
Alla som har yttrat sig i dag har talat om betydelsen av ren miljö, och därför rör detta inte bara biltillverkarna utan också dem som bygger värmesystem. Det har att göra med kraftvärmeverk och lastsystem. Det är ett mycket stort och omfattande område som vi måste ta itu med. Industrin måste förstå att normer av detta slag i slutändan innebär en möjlighet för dem att sälja modern teknik över hela världen. Därför måste bilindustrin och även tillverkare av annan industriutrustning inse att dessa normer i dag ger dem en möjlighet att utveckla ny teknik och att arbeta med forskning och nyskapande.
Genom detta direktiv kommer vi också att fråga oss vem som i framtiden kommer att lyckas få fram bättre bränslen, eftersom förnybara bränslen inte är den enda viktiga frågan. Man kan också fråga sig vilka bränslen vi använder oss av nu. Om man ställer denna fråga till bilindustrin får man svaret att de inte är av hög kvalitet utan ganska bristfälliga. Stora krav har ställts på bilindustrin under de senaste åren, men den har alltid varit tvungen att producera bilar som körs med bränsle av ganska dålig kvalitet. Detta måste förändras under de kommande åren. Om tio år kommer vi att kunna köra fem gånger så långt med en liter bränsle som i dag. Det är skälet till att nyskapande och forskning är så viktigt, och därför behövs krävande miljönormer.
Käre Jonas! Du har varit en god kollega och har också blivit en god vän. Jag önskar dig allt gott i framtiden. 
Gyula Hegyi (PSE ).
   – Herr talman! Alla har rätt till en ren och hälsosam miljö och ingen bör utsätta andra människors liv och hälsa för fara. Denna princip bör vara hörnstenen inte bara i vår miljöpolitik utan även i vår kommande konstitution. Människor har rätt till ren luft, och politiker och industriidkare har ansvaret för att denna rätt garanteras.
För några decennier sedan var industrin den främsta orsaken till luftföroreningarna och de sjukdomar de leder till. Genom tekniska förändringar blev industrin mindre förorenande, men i takt med att antalet bilar ökade förbättrades inte situationen. Åttio procent av våra medborgare bor i städer och för dem är trafiken den främsta källan till luftföroreningar. Under PSE-gruppens utfrågning om luftföroreningar fick vi tydliga bevis för detta. Om vi vill ge våra medborgare renare luft bör vi ändra vår trafikpolitik i städerna.
I städer med förorenad luft måste vi minska privatbilismen och förbättra kollektivtrafiken. De stränga minskningsmål som har föreslagits för partiklar kan endast uppnås på detta sätt. Detta bör vara huvudmålet, men vi måste också minska de farliga avgaserna från bilar genom renare motorer, bränslen och filter, vilket anges i förslagen Euro 5 och Euro 6. När människoliv står på spel räcker det inte med önsketänkande och mjuka rekommendationer. Vi behöver bindande mål och stränga regler. Det behövs också årsvärden och dygnsvärden. Gränsvärdena måste vara låga och stränga men å andra sidan bör de återspegla verkligheten. Det är bättre att sänka dem steg för steg än att införa orealistiska åtgärder och tillåta att de ignoreras.
Mina sista ord är riktade till Jonas Sjöstedt: Tack, Jonas. 
Hiltrud Breyer (Verts/ALE ).
   – Herr talman! Det som utskottet för miljö, folkhälsa och livsmedelssäkerhet har kommit fram till är en svag kompromiss. Det är varken mer eller mindre än en uppmaning till overksamhet. Om den godtas riskerar EU:s politik för ren luft att bli föremål för åtlöje.
Många kommuner har redan infört ambitiösa åtgärder för ren luft, bland annat modernisering av bilbeståndet, miljözoner och så vidare, och därför borde inte overksamhet belönas. Ändå är detta exakt vad som skulle erbjudas dem och alla som inte har förberett sig ordentligt på grund av miljöutskottets svaga kompromiss med en förlängd tidsfrist.
Vad anser vi att EU-lagstiftningen är till för egentligen, om vi belönar dem som inte gör något? Vi har talat om den strängare normen för PM2,5. Vi vet att varken 20 eller 25 leder någonstans. Varför ska vi då inte rösta för gruppen De grönas ambitiösa förslag om 12? Jag hoppas att vi i morgon lyckas rädda EU:s politik för ren luft från att misslyckas. Det vore en skam om EU skulle avstå från sin ledande roll och riskera att förvägra industrin, i synnerhet bilindustrin, en framtid.
Luftföroreningarna dödar över 350 000 människor i Europa, varav 65 000 i Tyskland, och därför vore det bra om vi gjorde mer än att bara släppa ut varm luft. 

Ria Oomen-Ruijten (PPE-DE ).
   – Herr talman! Först av allt vill jag tacka Anja Weisgerber som har visat stor förståelse, lyssnat mycket och utarbetat en sund kompromiss med Holger Krahmer och Dorette Corbey. Jag står i tacksamhetsskuld till dem alla. Fru Corbey! Ni förespråkar en sträng och ny källpolitik. Jag vill säga till Hiltrud Breyer och Satu Hassi att vi kan fastställa stränga normer på papperet för att uppfylla luftkvalitetsnormerna, men de är värdelösa om vi sedan inte får möjlighet att uppfylla dessa normer tekniskt sett. Dessutom kritiseras Nederländerna för att vi vill påskynda införandet av sotfilter. Om allt detta är oacceptabelt bör vi inte fastställa några stränga normer, eftersom vi inte kan uppfylla dem.
Än en gång vänder jag mig till Satu Hassi, eftersom Johannes Blokland och Jules Maaten har sagt många saker som jag fullständigt håller med om. Jag vet också varför Nederländerna har röstat för denna lagstiftning. De gjorde det för att den gav dem en möjlighet att införa en viss flexibilitet på några områden. Just därför röstade de för förslaget. Men vad upptäcker man vid en jämförelse av rådets och Europaparlamentets ståndpunkter? Samtidigt som miljöministrarna kan sova den rättfärdiges sömn för att de har fastställt stränga normer åker de sedan hem och ställs inför en undersökning från miljöskyddsnämnden där man drar slutsatsen att allt som fastställdes på papperet i varje fall inte kan uppnås hemma.
Vi måste sluta att driva politik på detta sätt. Jag har inga fler ursäkter att ge dem där hemma. Detta är också anledningen till att jag stöder varje detalj i den kompromiss som uppnåddes här i parlamentet. Även om den är ”sträng” säger vi i parlamentet ja till detta så länge den är möjlig att uppfylla. 
Françoise Grossetête (PPE-DE ).
   – Herr talman, herr kommissionsledamot! Luftkvaliteten är en av nycklarna till framgång för den hållbara utvecklingen. Våra medborgare vet vilken inverkan luftkvaliteten kan ha på deras hälsa. De är med rätta oroliga när en skola är belägen nära en korsning med tung trafik. Föräldrarna kräver att åtgärder vidtas för att förbättra luftkvaliteten eftersom de vill veta vilket slags luft deras barn inandas.
En fördel med Krahmerbetänkandet är att olika texter sammanförs i ett enda direktiv, vilket bör göra det möjligt för oss att ta itu med problemet på ett bättre sätt.
Vi försöker därför vara ambitiösa när vi ska lösa denna fråga om luftkvaliteten. Men för att vi ska kunna veta hur luftens kvalitet är måste vi först mäta den. Detta innebär att vi får förlita oss på organisationer som befinner sig så nära området i fråga som möjligt och som känner till geografin i det land som undersöks. Det är alltså fråga om grannskapsnätverken.
Vi vet att spridningen av föroreningar genom vinden lägger hinder i vägen för detta. Vi vet också att bergskedjor spelar en viss roll. Föroreningar förflyttar sig och når områden som inte själva är källor till föroreningar. I motsats till det som sägs i motiveringen registreras inte alltid höga nivåer av föroreningar i tätbefolkade stadsområden.
Om denna EU-politik ska vara tydlig måste den dock framför allt vara konsekvent och ingå i en integrerad strategi för att bekämpa klimatförändringen. Det räcker inte att fastställa gränsvärden. Vi måste också veta vad vi ska göra med dem. Kampen mot koldioxidutsläppen är en huvudpunkt i de föreslagna systemen.
Låt mig ta upp förordningen om utsläpp från motorfordon, Euro 5-förordningen. Följderna av tillämpningen av förordningen är redan välkända. Om vi å ena sidan löser utsläppsproblemet ökar vi å andra sidan koldioxidutsläppen, och som vi vet är koldioxidutsläppen orsaken till klimatförändringen. Således finns det många motsägelser i allt detta.
Därför måste vi vara flexibla. Det är ingen mening med att besluta om stränga åtgärder om de inte kan tillämpas i medlemsstaterna. Därför måste vi ta oss så mycket tid som vi behöver. Jag tänker specifikt på en förebyggande politik som kommer att vara avhängig av trafikplaneringen i städerna och utvecklandet av rena tekniker.
Hur det än är med den saken vill jag tacka alla föredragandena för den kompromiss som de har kommit fram till, en kompromiss som jag tycker är bra.
María del Pilar Ayuso González (PPE-DE ).
   – Herr talman, herr kommissionsledamot! Jag vill börja med att gratulera kommissionen till dess förslag och även föredragandena till att ännu en gång ha visat sitt stora engagemang för miljön.
Människor vill naturligtvis ha allt renare luft och en hög skyddsnivå. Men samma människor – och detta har visats i många undersökningar – säger att de inte är beredda att betala räkningen för en sådan skyddsnivå, och detta betyder att vi måste inta en balanserad ståndpunkt när vi beslutar om åtgärder.
Jag är förvånad över det utrymme som ägnas åt jordbruket i betänkandet. Jag anser uppriktigt att det utrymmet är för litet för en sektor som är utsatt för allt större tryck och som dessutom fyller en rad funktioner som har en positiv inverkan på miljön och den sociala sammanhållningen.
När det gäller sjöfartstransportsektorn stöder jag målet att skapa likvärdiga villkor, men jag anser också att det är viktigt att arbeta inom Internationella sjöfartsorganisationen för att fastställa de nya kontrollområdena för svavelutsläpp. I annat fall kommer vi att tvinga en del av EU:s flotta att registrera sig i länder utanför EU där kontrollerna är praktiskt taget obefintliga.
Jag hade också velat se betydligt mer ambitiösa åtgärder när det gäller motorfordon, den främsta källan till föroreningar i städerna, och beroendet av utländska energikällor. Jag skulle vilja höra kommissionens åsikt om detta eftersom jag anser att renare fordon skulle förbättra luftkvaliteten i städerna dramatiskt.
Slutligen är det viktigt att fortsätta att genomföra och utveckla direktivet om samordnade åtgärder för att förebygga och begränsa föroreningar. Detta direktiv kommer att göra det möjligt för industrin att fortsätta sitt innovationsarbete och att kontrollera sina utsläpp effektivare utan att tvingas stänga några fabriker.
Avslutningsvis vill jag be kommissionen att visa flexibilitet och använda sunt förnuft när den ska genomföra alla dessa förslag som har lagts fram för oss i dag.
Péter Olajos (PPE-DE ).
   – Herr talman! Som ungersk ledamot av Europaparlamentet är jag särskilt lyhörd för den aktuella debatten om luftföroreningar. Både min arbetsplats Bryssel och min hemstad Budapest tillhör de mörkaste punkterna på kartan över luftföroreningar i EU. När det till exempel gäller partiklar i luften hade tröskelvärdena redan överskridits i Budapest under årets första fyra månader, och det är inte ovanligt att få se nivåerna stiga till 4-5 gånger det maximala gränsvärdet.
Detta har pågått i många år utan minsta tecken på förbättring. Men de fina partiklarnas skadliga inverkan på hälsan är ett faktum. Resultatet är att en person som är bosatt i EU i genomsnitt förlorar åtta månader av sitt liv. Men när det gäller invånarna i Budapest är denna förlust så hög som tre år. Därför välkomnar jag både den nya tematiska strategin för luftförorening och förordningen om fina partiklar.
Men en förordning leder inte till resultat om det inte finns någon garanti för att den genomförs. Vi kan inte förvänta oss att de lokala kommunerna ska göra mer än de faktiskt klarar av. Men åtminstone så mycket måste vi förvänta oss att de gör. Det är uppenbart att luftföroreningarna påverkas starkt av talrika yttre orsaker, bland dem till exempel vädret. Detta betyder dock inte att vi inte kan uppnå betydande förbättringar genom klok stadsplanering och genom att utveckla kollektivtrafiken. Således är det ytterst viktigt att anstånd med att uppnå tröskelvärdena bara ges till de kommuner som verkligen har gjort alla tänkbara ansträngningar.
Vi måste se till att ingen enda stad i EU behöver uppleva det som pågår i Budapest i dag, det vill säga att kommunstyrelsen trots sina EU-åtaganden under alla dessa år fortfarande inte har någon strategi för att förbättra luftkvaliteten. Det innebär att de inte ens har någon föreställning om hur de skulle kunna komma närmare de gränsvärden som är så viktiga för att skydda folkhälsan. Jag anser att vi måste erbjuda EU-medborgarna ett mer attraktivt alternativ än de masker som cyklisterna i Kina måste bära.
Stavros Dimas
   , . – Herr talman! Först och främst skulle jag vilja tacka alla talare för deras viktiga bidrag till denna diskussion. Som en avslutande kommentar skulle jag vilja upprepa vikten av fortsatta åtgärder för att hantera luftföroreningar. De negativa hälsoeffekterna, den förlorade ekonomiska produktiviteten och skadorna på miljökvaliteten är fortfarande alldeles för stora.
Några har kritiserat strategin ur en synvinkel, andra ur en annan synvinkel. Några anser att den föreslagna flexibiliteten går för långt, andra anser att denna flexibilitet är alltför liten. Vi kommer att granska strategin för att undersöka vilka framsteg som har gjorts och hur mycket närmare vi kan komma målen i sjätte miljöhandlingsprogrammet.
Jag förstår den oro som har uttryckts av dem som vill se fler gemenskapsåtgärder för minskade luftföroreningar så att strategins mål och luftkvalitetsnormer kan uppfyllas. Jag anser att det finns ett samförstånd mellan parlamentet, rådet och kommissionen om de åtgärder som krävs. I själva verket har kommissionen redan gjort mycket av förarbetet och vi kommer att få se frukterna av detta arbete under de kommande månaderna. Följaktligen anser jag inte att det krävs något interinstitutionellt avtal på detta område.
När det gäller ändringsförslagen 30 och 81 förstår jag oron hos dem som kräver mer flexibilitet när den befintliga lagstiftningen om luftkvalitet ska genomföras. Men man kan inte få flexibilitet utan att försvaga lagstiftningen. Jag anser att kommissionens förslag om tidsfrister på fem år från införandet till dess att gränsvärdena har trätt i kraft ger rätt balans och kommissionen kan inte stödja en ytterligare försvagning av detta. Som förklaring kan jag säga att tidsförlängningen enligt kommissionens förslag kommer att gälla till slutet av 2009, enligt rådets allmänna strategi gäller den ända tills 2010, och enligt föredragandens ändringsförslag gäller den ända tills 2013. Så här finns en skillnad i detta avseende. Det är fyra år plus två från införandet till dess att det nya direktivet träder i kraft. Såvitt jag förstår är det detta förslag som ska läggas fram för parlamentet.
När det gäller ändringsförslagen 46 och 82 ska jag ge ytterligare förtydliganden om det dagliga gränsvärdet för PM10. Detta skyddar känsliga personer mot påverkan av kortvarig exponering för luftburna partiklar. Det skiljer sig från det årliga gränsvärdet som skyddar mot långvarig exponering. Det går helt enkelt inte att ersätta det dagliga gränsvärdet med ett mer drastiskt årligt gränsvärde. Det är vad hälsoexperterna menar. Nyckeln till att garantera överensstämmelse med både dagliga och årliga gränsvärden är att utföra bra och punktliga analyser av luftkvaliteten och att vidta nödvändiga åtgärder för att minska luftföroreningarna. Det är uppenbart att många myndigheter inte har gjort detta och att de nu har svårt att uppfylla gränsvärdena.
När det gäller ändringsförlagen 49 och 50 har det föreslagna koncentrationstaket för PM2,5 satts till en nivå som överensstämmer med åtstramningen för det årliga gränsvärdet för PM10, som inte ska ändras enligt kommissionens förslag. Det är också viktigt att komma ihåg att kommissionen har förslagit två sätt att hantera PM2,5: koncentrationstaket på 25 mikrogram per kubikmeter samt exponeringsminskningen där genomsnittsnivåerna i tätorter kommer att reduceras under tio år. Tillsammans kommer dessa metoder att bidra till förbättrad hälsa.
Vår arbetsmodell som ligger till grund för den tematiska strategin och förslaget om luftkvalitet visar att större hälsoförbättringar kan uppnås om vi tillåter medlemsstaterna att själva välja var luftföroreningsnivåerna ska minskas. Det är syftet med exponeringsminskningsmålen. Denna flexibilitet begränsas om koncentrationstaket tvingar medlemsstaterna att omfördela resurser för att garantera överensstämmelse i vissa specifika regioner med stora föroreningskällor, där det kan vara svårt att åstadkomma hälsoförbättringar. För folkhälsan är en allmän minskning av exponeringen att föredra.
När det gäller detta lagstiftningsförslag om luftkvalitet kan jag sammanfattningsvis meddela att kommissionen delvis eller i princip kan stödja 32 ändringsförslag. Jag kommer att ge parlamentets sekretariat en lista över kommissionens inställning till ändringsförslagen(1).
Talmannen.
   – Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum på tisdag kl. 11.30. 

Betänkande: Krahmer (A6-0234/2006)
Kommissionen kan godta följande ändringsförslag helt eller delvis eller i princip: 1, 2, 3, 4, 6, 8, 9, 11, 13, 14, 15, 19, 21, 23, 26, 27, 29, 31, 32, 37, 39, 40, 41, 42, 44, 45, 47, 48, 49, 50, 65 och 80.
Kommissionen reserverar sig när det gäller ändringsförslag 54, 56, 58, 61, 62, 63, 66 och 75.
Kommissionen kan inte godta följande ändringsförslag: 5, 7, 10, 12, 16, 17, 18, 20, 22, 24, 25, 28, 30, 33, 34, 35, 36, 38, 43, 46, 51, 52, 53, 55, 57, 59, 60, 64, 67–74, 76–79 och 81–84. 

Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är ett betänkande (A6-0233/2006) av Gyula Hegyi för utskottet för miljö, folkhälsa och livsmedelssäkerhet om den temainriktade strategin för stadsmiljön (2006/2061(INI)). 
Gyula Hegyi (PSE )
   , . – Herr talman! Runt 80 procent av våra medborgare bor i tätorter, men deras behov och intressen är kraftigt underrepresenterade i unionens fonder, projekt och initiativ. Om man ser till fördelningen av EU-medel är dessa stadsbor andra rangens medborgare i EU. Den temainriktade strategin för stadsmiljön borde vare ett djärvt och progressivt initiativ, inte bara en halvhjärtad rekommendation som bygger på önsketänkande. Tråkigt nog är kommissionens dokument om detta ämne ganska bristfälligt. De mål som har fastställts för det sjätte miljöhandlingsprogrammet är hoppingivande, men den här gången har kommissionen misslyckats med att föreslå juridiskt bindande åtgärder och tidsfrister. Kommissionen försöker inte balansera EU-politiken mellan tätort och landsbygd och har inga visioner om en renare stadsmiljö. Jag kan inte göra hela kommissionens arbete, men jag kan åtminstone försöka föreslå några nyttiga åtgärder.
För det första föreslår jag att det i EG-rätten bör finnas krav på en plan för hållbar stadsförvaltning och en plan för ett hållbart stadstransportsystem för varje tätort med fler än 100 000 invånare, vilket föreslogs av kommissionen 2004. Företrädare för europeiska städer har uttryckt sin belåtenhet med mitt förslag. Sådana bindande åtgärder underlättar för miljömedvetna stadsfullmäktige som då får en rättslig grund för sina miljöåtgärder.
När det gäller transport bör icke-motoriserade färdmedel prioriteras framför alla andra, allmänna färdmedel bör prioriteras framför personbilar och små och mindre förorenande personbilar bör prioriteras framför andra fordon. De trängselavgifter som används i London och Stockholm är en framgång i nuläget. Det är den enda tänkbara i framtiden för alla stora städer i Europa. Folkomröstningen för några dagar sedan i Stockholm visade oss att människor tyckte om tanken och endast en minoritet av vissa lobbyister motsatte sig detta. Jag föreslår även en övergång från individuella färdmedel – nämligen bilar – till allmänna kommunikationer och cykel, i en omfattning av fem procent av antalet passagerarkilometer. Hastighetsbegränsningar i stadskärnorna som i Graz i Österrike minskar antalet olyckor, räddar liv och minskar luftföroreningar och bullernivåer. Lågutsläppszoner är också positiva i bekämpningen av luftföroreningar.
Om vi verkligen vill åstadkomma något när det gäller klimatförändringen bör vi agera även i städerna. Som engelsmännen säger, ”man bör först hjälpa sina närmaste”. Detta bör även gälla för hållbar utveckling. De värmeböljor som uppstår till följd av klimatförändringen gör att många städer blir outhärdliga att vistas i under varma sommardagar och sommarnätter. Värmeböljor dödar tusentals europeiska medborgare och det är en plågsam och förödmjukande död. Beredskapsplaner för värmeböljor är av central betydelse för alla EU:s städer, med undantag för en del nordiska samhällen. Grundreceptet mot värmeböljor är enkelt: mer vatten, mer gröna tak och fasader, färskvatten och naturliga avkylningssystem, minskad biltrafik. Vi har att vänta oss varma somrar och vi måste rädda våra medborgare i städerna. Vi behöver fler grönområden i våra städer. Till och med något tiotal kvadratmeter gröna öar kan förbättra en stadskärnas atmosfär, i kombination med större parker och trädgårdar i närheten.
Stränder i städerna sommartid som i Paris, Bryssel och Budapest är också bra projekt för dem som inte kan ta lång semester och lämna staden. Tiotals miljoner människor i både gamla och nya medlemsstater bor i masstillverkade, prefabricerade bostadskomplex. I många städer i väst utvecklas dessa till etniska och sociala getton. Komplexa sociala, kulturella, utbildningsmässiga och miljömässiga program krävs för att rusta upp dessa förorter. I Centraleuropa, till exempel i Ungern, har flertalet av dessa bostadsområden ännu inte utvecklats till getton. En majoritet av invånarna tillhör fortfarande låg- och medelklassen. I deras fall är husens fysiska tillstånd oroande. I EU-10-länderna är det nödvändigt att reparera och rusta upp bostadsområden för att bevara det sociala lugnet och förbättra stadslivet.
Som föredragande godkände jag många ändringsförslag som lades fram av mina kolleger i PPE-DE-gruppen i hopp om ett gott samarbete. Jag blev ganska förvånad när PPE-DE-gruppen senare försökte förkasta mitt betänkande genom att ta bort alla viktiga mål och åtgärder i utskottet.
Jag uppmanar alla ledamöter att stödja vikten av bindande mål och åtgärder. Utan dem är vårt arbete bara ord, ord, ord. Mitt betänkande kan sammanfattas i en mening: färre bilar, fler grönområden och mer vatten. Det är den enda överlevnadsstrategin för våra städer. 
Stavros Dimas,
   – Herr talman! Tack för att ni ger mig möjlighet att delta i kvällens debatt om den temainriktade strategin för stadsmiljön, en strategi som Europaparlamentet med särskilt intresse har väntat på från kommissionen.
Jag vill börja med att tacka föredraganden Gyula Hegyi och utskottet för miljö, folkhälsa och livsmedelssäkerhet och gratulera dem till det omfattande och ambitiösa betänkande som diskuteras i dag.
Jag välkomnar också bidragen från Seán Ó Neachtain och utskottet för transport och turism och från Gisela Kallenbach och utskottet för regional utveckling.
Innan jag fortsätter vill jag att vi tillsammans ska glädjas över den goda nyheten att kommissionsledamöterna i fredags antog den sjunde och slutliga temainriktade strategin om markanvändning. Utarbetandet av dessa strategier har varit svårt och tidskrävande. Men nu har vi stakat ut en tydlig väg framåt för de lokala miljöfrågorna, bland dem politiken för stadsutveckling.
Stadsmiljön är en viktig fråga för oss alla. I det sjätte miljöhandlingsprogrammet erkände kommissionen den roll som stadsmiljön spelar för så många EU-medborgares liv och förband sig att vidta åtgärder inom denna sektor.
Stadsmiljön påverkar direkt miljoner EU-medborgares livsföring och den har också viktiga återverkningar för miljön över huvud taget. EU:s städer måste vara livskraftiga och hållbara och erbjuda en hög livskvalitet så att medborgarna kommer att vilja bo och arbeta där och företagen kommer att investera där.
Icke desto mindre återstår det fortfarande mycket att göra i detta avseende. Stadsområdena främjar uppenbart den ekonomiska tillväxten och de har ett rikt utbud av allmännyttiga tjänster som också är lätt tillgängliga, som till exempel utbildning, hälso- och sjukvård och transporter.
Myntets baksida är emellertid den enorma mängd problem som hänger samman med livet i staden, som till exempel miljöförsämringar, trafikstockningar, ekonomisk och social utslagning, brottslighet och utanförskap. Syftet med den strategi vi diskuterar är att främja och underlätta en hållbar stadstillväxt genom inriktning på sådana miljöfrågor som luftföroreningar, buller, intensiv trafik, utsläpp av växthusgaser, kaotisk byggnadsverksamhet, vattenförbrukning och avfallsproduktion.
Det var lätt att identifiera problemen men det var mycket svårt att finna lösningar på dem. Detta gäller framför allt när målet är att finna lösningar som kan prövas och som är genomförbara och lämpliga för den oerhörda mängd olikartade förhållanden och problem som finns i de olika städerna i Europeiska unionen. Trots att Europeiska kommissionen och utskottet för miljö, folkhälsa och livsmedelssäkerhet är överens i sak är de därför inte överens om hur man ska gå vidare.
Några har krävt mer lagstiftning och flera mål som kommer att leda till förbättringar. Jag kan förstå detta ur teoretisk synvinkel och jag instämmer i princip. Jag önskar att det faktiskt skulle vara möjligt för oss att gå vidare på detta sätt.
Tyvärr är detta varken lämpligt eller genomförbart, och det finns grundläggande skäl till att ny lagstiftning inte förespråkas i strategin. Skälet är, närmare bestämt, att lösningarna måste stämma överens med subsidiaritetsprincipen, och våra städer är så olika varandra att det inte finns någon gemensam lösning för dem alla.
Vi har redan rättsakter som skulle få positiva resultat för stadsmiljön om de tillämpades ordentligt. Vi har redan en lagstiftning som har en positiv inverkan på miljön och livskvaliteten i städerna. Tänk bara till exempel på all den lagstiftning vi har om luftkvalitet i omgivningen, om buller, avfall och vatten, för att nu nämna bara några av de frågor som omfattas av lagstiftning.
Trots allt måste denna lagstiftning tillämpas bättre. I stället för lösningar i form av lagstiftning föreslås i strategin vägledning om hur man ska förbättra förvaltningen av stadsområdena på ett samordnat sätt och öka hållbarheten på transportområdet, vilket kommer att ingå i den grönbok om stadstransporter som förväntas antas 2007.
Detta kommer att leda till bättre efterlevnad av gällande miljölagstiftning och bättre sammanhållning mellan de olika politiska och administrativa nivåerna. Alla de berörda parter som vi har rådfrågat har tydligt och upprepade gånger sagt att de föredrar denna strategi. Strategin kommer att kompletteras av andra stödjande åtgärder, som till exempel att skapa lämpliga strukturer, att utbyta erfarenheter om bästa metoder och att införa incitament inom ramen för gemenskapens strukturfonder.
Medlemsstaterna bör låta stadsmiljöfrågorna ingå i de nationella program som får ekonomiskt stöd inom ramen för gemenskapens sammanhållningspolitik så att regionala och lokala myndigheter kan dra nytta av de bidragsmöjligheter som står till buds.
Seán Ó Neachtain (UEN ),
   . – Herr talman! Som föredragande för detta betänkande för utskottet för transport och turism anser jag att de politiska initiativen i Europeiska kommissionens grönbok om energi borde integreras i en plan för hållbara stadstransportsystem, särskilt när det gäller främjande av biobränslen. Tillräckligt stöd måste ges till utvecklingen av allmänna kommunikationer som drivs med hållbara energikällor. Bara i Irland är transporten den tredje största källan till koldioxidutsläpp.
Biobränslen bör utgöra 5,75 procent av vår energiförsörjning år 2010. I mitt eget land Irland ska till exempel 70 000 bilar som drivs med fossila bränslen tas ur drift. Stadskärnor där allmänna kommunikationer drivs med biobränslen kan visa hur enkelt det är att använda sådana bränslen, något som i sin tur kan öka efterfrågan från privata företag såsom taxibolag samt för privat bruk.
Avslutningsvis anser jag fullt och fast att det endast är genom att politiskt integrera energieffektivitets- och miljöskyddsområdet som realistiska mål kan sättas upp och uppnås för stadsområdena. 
Gisela Kallenbach (Verts/ALE ),
   . – Herr talman! Jag vill tacka Gyula Hegyi för hans mycket ambitiösa betänkande och för det mycket goda och fruktbara samarbetet. Som ledamot av utskottet för regional utveckling gläder det mig särskilt att se att hållbar stadsplanering och transportplanering ägnas särskild uppmärksamhet. Det är självklart att den ekologiska dimensionen måste kombineras med de ekonomiska och sociala dimensionerna i den framtida stadsplaneringen, och att den även måste omfatta skapandet av arbetstillfällen och främjandet av utbildning, kultur och idrott för både unga och gamla. Vi måste en gång för alla minska markanvändningen och återanvända tidigare exploaterad mark.
Vi uppmanar medlemsstaterna och regionerna att ta hänsyn till detta när de – som de nu gör – utformar sina operationella program, för detta kommer inte bara att gagna den lokala miljön utan kommer också att vara en utomordentligt bra metod att förmedla EU-politikens mål till männen och kvinnorna på gatan, och det är verkligen hög tid att de blir medvetna om dessa mål.
Renate Sommer,
   . – Herr talman! Jag vill börja med att gratulera föredraganden, särskilt till hans vilja att föra en dialog.
Vad jag vill säga till honom är att jag vet att vi båda i grund och botten önskar detsamma – en miljö värd att leva i i de stora städerna och storstadsregionerna i Europeiska unionen, men det är uppenbart att våra åsikter går vitt isär när det gäller hur detta mål ska nås. Personligen anser jag att kommissionens strategi är den rätta: en temainriktad strategi och ingenting mer och inga lagstiftningsförslag, eftersom vi i alla fall inte har befogenheter att framföra några sådana. Vi kan naturligtvis offentliggöra riktlinjer om gällande bestämmelser om sådant som luft, buller, avfall och så vidare. Vi kan uppmuntra erfarenhetsutbyte och stödja det, även ekonomiskt, för vi vet att alla inte måste hålla på med att uppfinna hjulet på nytt.
Föredraganden försöker rädda sin hemstad Budapest, och detta är hedervärt, men han försöker också kringgå subsidiaritetsprincipen. Han vill ha bindande rättsliga åtgärder, han vill tumma på de lokala och regionala myndigheternas befogenheter när det gäller planering och göra ingripanden på detta område. Jag måste tala om för honom att detta är fel: om man gör detta väcker man ett allmänt missnöje med EU till liv.
Det finns alltså ett antal saker i betänkandet som min grupp och jag vill få ändrade. Ett exempel är miljöskyddet som även om det är viktigt inte får leda till att livet blir omöjligt för företagen. Kvaliteten på stadslivet är beroende av kvaliteten på miljön och den ekonomiska livskraften.
Som jag ser det löser inte heller trängselavgifter några problem. Ja, naturligtvis finns det behov av miljövänliga transportmedel som till exempel bussar, tåg, cyklar och så vidare, men det skulle vara fel att förbjuda bilar i städerna eftersom de är ett transportmedel för personer. Detta skulle bara leda till att man uppmuntrar byggandet av shoppingcentra på grönområden och att landsbygden avfolkas, samtidigt som människor lämnar städerna, stadskärnorna blir öde och kvaliteten på stadslivet försämras.
Det är heller ingen mening med att kräva sådant av städerna som de helt enkelt inte klarar av att sköta – som till exempel att till och med samla in uppgifter om den lokala användningen av biocider, och jag vill påminna Gyula Hegyi om att han i denna kategori även räknar in det medel mot loppor som jag använder på min hund! Sådant får oss att verka löjliga. Vi måste se till att subsidiaritetsprincipen upprätthålls. Det är så jag uppfattar vår roll, och detta är avsikten med våra ändringsförslag.
Anne Laperrouze,
   . – Herr talman! Jag vill gratulera vår föredragande Gyula Hegyi till det arbete han har utfört. Här har vi ett betänkande där man ställer de rätta frågorna och erbjuder en del goda svar.
Betänkandet visar tydligt att det krävs konsekvens och samarbete, något som en del ledamöter kallar den ”integrerade strategin” och som återspeglas i Europeiska kommissionens meddelande. Vi behöver en helhetssyn för att bättre kunna förstå de utmaningar som stadsmiljön innebär, särskilt när det gäller sociala, kulturella och miljömässiga förhållanden.
Jag uppskattar att ett antal grundläggande punkter framhålls i betänkandet: att utbyta bästa metoder och främja utbildningen av lokala aktörer, att kontrollera de ökande trafikvolymerna och göra en åtskillnad mellan transporttillväxt och BNP-tillväxt, att uppmuntra människor att spara energi och förbättra energieffektiviteten i byggnader, att göra det obligatoriskt för varje tätort med mer än 100 000 invånare att anta planer för hållbar stadsförvaltning och ett hållbart stadstransportsystem och slutligen att föreslå ett per capita-mål för grönområden i nybyggda stadsdelar.
Jag anser emellertid att vi måste finna den rätta balansen mellan att ge instruktioner till medlemsstaterna och att överlåta åt de lokala aktörerna att ta initiativ, eftersom de genom sin förstahandserfarenhet av stadslivets realiteter har förutsättningar för innovation. Vårt mål måste faktiskt vara att skapa ett regelverk som kommer att ge upphov till lokala initiativ genom att överlåta valet av mål och lösningar till de lokala beslutsfattarna.
Claude Turmes,
   . – Herr talman! Ett stort tack till föredraganden för detta lysande betänkande. Jag uppskattar också hans sätt att ta upp en tanke som är mycket viktig för mig, det vill säga tanken på en ny pakt, en ny kvalitet i samarbetet mellan EU-nivån å ena sidan och EU:s stora städer å andra sidan.
I EU bor 80 procent av människorna i städer. Om vi vill göra framsteg på sådana områden som bevarande av resurser, energipolitik, luftkvalitet och så vidare är det absolut nödvändigt med en närmare samordning av den politik som bedrivs i städerna och den som bedrivs på EU-nivå. Vad som behövs är alltså en bättre användning av Europeiska unionens finansiella instrument, däribland till exempel lån från Europeiska investeringsbanken.
Det sista jag vill säga är riktat till er, fru Sommer: till och med guvernör Arnold Schwarzenegger och hans konservativa partikamrater har gått längre än ni. Vad han har gjort med bilindustrin i dess nuvarande form är att avslöja för hela världen vad den är, nämligen en samling skurkar som borde ställas inför rätta. Er självutnämnda roll som parlamentets ständiga lobbyist för den tyska bilindustrin är någonting som jag nästan anser vara skamligt för en person som säger sig vilja bevara naturen.
Erik Meijer,
   . – Herr talman! Förr i världen präglades länderna till största delen av landsbygd och städerna var ett undantag. Befolkningstillväxten och tillkomsten av stadsyrken har ändrat detta på ett dramatiskt sätt under det senaste seklet i en sådan utsträckning att den stora majoriteten av européerna nu bor i verkliga städer, i förorter och i landsbygdsområden som i stor utsträckning har urbaniserats på grund av industri, hamnar eller gruvdrift.
I utvecklingsländerna, men också i delar av Europa, märker vi att sådana stadsområden fullständigt kan förlora sin livskraft på grund av trafikkaos, slumområden, föroreningar och markspekulation. Dessa städer blir outhärdliga om det inte finns rent dricksvatten, väl utbyggd kollektivtrafik med täta turer, bra avfallshantering och bra bostäder till rimliga priser eller om sjukvården, de sociala hjälpinsatserna och utbildningen är otillräckliga. Så snart det går utför med städerna kan välutbildade människor med höga inkomster flytta bort från området, men arbetare och invandrare har inget annat val än att stanna. Hittills har både den nationella politiken och EU-politiken byggt på ökningen av antalet bilar och nedskärningar av de allmännyttiga tjänsterna. Detta innebär att våra städers framtid är i farozonen. Det är rätt och lämpligt att EU:s uppmärksamhet, som ursprungligen var inriktad på jordbruksproduktionen och landsbygden, på senare år i stället har inriktats på städerna. Detta har tyvärr också haft sina avigsidor. Om kommissionens förslag från 2000 om kontraktsskyldighet för stadstransporter hade antagits utan några ändringar skulle detta ha inverkat menligt på utbyggnaden av spårvägsnät och gratis kollektivtrafik och även på skapandet av ett väl utbyggt transportnät med täta turer. Det är städerna och regionerna själva som i så stor utsträckning som möjligt bör ansvara för stadstransporter, fysisk planering, stadsutveckling, planering av öppna ytor och cykelvägar. EU kan dock tillföra mervärde på områden som till exempel forskning och utbyte och överföring av kunskap. På detta sätt kan vi kontrollera faror och missbruk, främja initiativ till förbättringar och stödja en utveckling som bättre uppfyller miljönormerna. Särskilt i de framtida medlemsstaterna Rumänien och Bulgarien återstår mycket att göra på detta område.
Jag stöder Gyula Hegyi i hans kamp för transport som inte förorenar, skydd av historiska stadskärnor, ansvarsfull hantering av vattenresurserna, ekonomisk energianvändning och skydd av natursköna områden.
John Bowis (PPE-DE ).
   – Herr talman! Jag tackar Gyula Hegyi för hans betänkande, och för att ha godtagit ett antal ändringsförslag som jag har lagt fram. Jag hoppas att han även kommer att godta de ändringsförslag som min kollega Renate Sommer har lagt fram, med andemeningen att Europeiska unionen kommer som mest till sin rätt när man utbyter god praxis. Ändringsförslagen är inriktade på ett utbyte av god praxis mellan medlemsstaterna, samt mellan de lokala myndigheterna. Syftet med dessa ändringsförslag är att se till att detta riktas till medlemsstaterna, och att kommissionen inte ska göra allting åt dem. Om vi lyckas med detta kommer vi att kunna stödja de mycket goda idéerna i betänkandet som helhet.
Våra väljare oroar sig med rätta över flera stadsmiljöaspekter. Vi har just haft en debatt om luftkvaliteten, och detta är mycket relevant för luftkvaliteten. Stadsmiljön omfattar emellertid mer än så, nämligen det buller som vi är tvungna att stå ut med från både grannar och fordon, från bergssprängare och så vidare. Detta är inte ett område för EU-direktiv, men vi kan utbyta bästa praxis om metoder för att åtgärda detta problem. På liknande sätt är gaturenhållningen och smutsen i våra städer en folkhälsofråga som bör finnas med på vår dagordning. Vi kan lära av varandra. Precis som man i Paris kan se att vatten spolas i rännstenen om nätterna för att den ska rengöras, finns det idéer över hela EU. Vi vill se att brotten minskar som en del av vår strategi för stadsmiljöerna, med betoning på utformande av bostadsområden där man undviker fällor där medborgare kan slås ned av lagbrytare, att vi ser till att ha säkra vägar till och från järnvägsstationer, osv. Vi måste också se till att byggandet utmed våra floder sker på ett förnuftigt sätt, så att vi undviker bebyggelse i områden som är känsliga för översvämningar samt de katastrofer detta kan leda till.
I betänkandet finns många goda idéer om möjligheter att utbyta bästa praxis, vilket är vad betänkandet bör leda till. Jag hoppas att kommissionsledamoten kommer att gå vidare med betänkandet i samma anda. 
Gyula Hegyi (PSE ).
   – Herr talman! Jag vill tacka alla de kolleger som har bidragit till betänkandet i hopp om att det kommer att antas. Naturligtvis tackar jag särskilt dem som stödde de flesta av mina tankar.
När det gäller subsidiariteten tror jag att mina åsikter är något annorlunda. Här talar vi inte om ett direktiv utan snarare om ett strategiskt förslag. Därför bör vi inte mildra våra krav vid denna tidpunkt. När det blir dags att utforma direktiv kommer vi i alla fall att ställas inför en lång förhandlingsprocess.
I förbigående vill jag tala om att jag har träffat företrädare för EU-städer och lokala myndigheter och medlemmar av personalen i Eurocity som kom och besökte mig i parlamentets byggnad. Vad de förväntade sig av mig var just att bindande åtgärder skulle ingå i så stor utsträckning som möjligt så att de kan förverkliga sina miljövänliga idéer bättre med stöd av EU, eftersom det uppenbarligen finns andra intressen som måste beaktas i städerna.
Det är också mycket viktigt att inte låta detta strategiska förslag slarvas bort. I en av punkterna har jag därför framfört behovet av en uppföljning av betänkandet inom ramen för ett samråd mellan institutionerna. Lyckligtvis stöddes detta förslag av alla partier i parlamentet.
Därför ber jag kommissionsledamot Stavros Dimas att ge mig en möjlighet i nästa vecka eller vid någon annan tidpunkt att diskutera hur vi ska gå vidare med uppföljningen av betänkandet efter det att det har antagits av Europaparlamentet.
Stavros Dimas,
   – Herr talman! Jag vill tacka alla talare för deras positiva och konstruktiva inlägg. Denna strategi är ett viktigt steg mot en mer hållbar stadsmiljö. Den är en reaktion på det sjätte miljöhandlingsprogrammet och ett väsenligt bidrag för att förbättra vardagslivet för EU:s medborgare.
Det gläder mig att parlamentet snart kommer att anta en resolution där man erkänner att stadsmiljöfrågor är av betydelse för EU:s medborgare. Jag anser att kommissionen och parlamentet, trots vissa meningsskiljaktigheter om hur denna viktiga utmaning bör hanteras, har en gemensam ståndpunkt och förståelse för de viktigaste frågorna, nämligen innebörd och verkan.
Även om kommissionen anser att en strategi baserad på vägledning, incitament och spridning av bästa praxis är rätt väg framåt, kommer den emellertid att övervaka strategins effektivitet och genomföra översyner då och då, för att se hur strategin bidrar till att hantera denna viktiga utmaning.
Kommissionen kommer att meddela parlamentet resultaten av denna övervakning. Jag hoppas att parlamentet kan anta en resolution som stöder strategins syften och mål. 
Talmannen.
   – Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum på tisdag kl. 11.30.
Zita Gurmai (PSE ).
   – Städerna spelar en nyckelroll för att skapa välstånd och den ekonomiska, sociala och kulturella utvecklingen är en drivkraft för tillväxt och sysselsättning.
Effektiv stadsplanering, pragmatisk utveckling av stadsmiljömodeller och verktyg som främjar samordning samt ett utbyte av bästa metoder hjälper städerna att skapa hållbar utveckling och att göra ekonomiska, sociala och miljömässiga utmaningar förenliga, och de bidrar dessutom till EU-medborgarnas hälsa och välbefinnande.
Dessa insatser, som bygger på en allsidig politik med tydliga, konkreta och mätbara mål och ramar, måste vara hållbara och framtidsinriktade och stödjas genom lämpliga EU-bidrag. För stadsmiljön – som är en stor, omfattande och ständigt föränderlig fråga – krävs det en flexibel strategi, och därför måste tonvikten läggas på forskning som skulle kunna ingå i det sjunde ramprogrammet för forskning.
Bland de många olika prioriterade målen finner vi några av de viktigaste utmaningarna. En av dessa är att besluta om åtgärder för att minska markanvändningen och särskilt att begränsa bebyggelsen i grönområden och utöka bebyggelsen på tidigare exploaterad mark i städernas utvecklingsprogram i syfte att skydda de gröna ytorna. Hållbar kollektivtrafik i städerna, successivt införande av miljövänliga transportmedel och tekniker och främjande av kollektivtrafik och icke-motoriserade transporter i stället för privatbilar är bara några exempel på de främsta prioriteringarna.
Kathy Sinnott (IND/DEM ).
   – Tillsammans med parlamentet och rådet utarbetar kommissionen flera strategier i syfte att ge vägledning och sprida bästa praxis.
Det är en utmaning att se till att den europeiska strategin för stadsmiljö tas på allvar. De ekonomiska intressena inom ramen för stadsplanering och utveckling av stadsmiljöer är sådana att det kommer att krävas mer än bara förslag för att se till att det vi nu gör leder till säkra, beboeliga städer i framtiden.
Snarare än att strategin ska omfatta ett påstående om att grönområden är viktiga för utformandet av stadsmiljöer anser jag att det är bättre att konstatera att vi behöver omkring 15 procent grönområden i stadsområden, eller ett visst antal meter per 1 000 invånare. Bara genom ett verkligt mål som är starkt förankrat kan man värja sig mot markhungriga exploatörer.
I min valkrets finns ett bostadsområde som ägs av allmännyttan och som byggdes för 30 år sedan. Området är planerat på liknande sätt som det som anges i denna strategi. Det omfattar ett stort grönområde, och vägar och lokal infrastruktur är enkla att få till stånd. Området har varit en modell för god praxis, och har varit till stor nytta för samhället.
Detta område hotas emellertid av stadsplanerare som hoppas på att få bygga hus där. Endast med hjälp av en strategi för stadsmiljö, där faktiska procenttal anges, kan man skapa tillräckligt med grönområden i städerna och undvika att de grönområden som för närvarande finns försvinner. 
Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är ett betänkande (A6-0280/2006) av Markus Ferber för budgetkontrollutskottet om ansvarsfrihet för genomförandet av Europeiska unionens allmänna budget för budgetåret 2004: Avsnitt I – Europaparlamentet (N6-0027/2005 – C6-0357/2002 – 2005/2091 (DEC)). 
Markus Ferber (PPE-DE ),
   . – Herr talman, mina damer och herrar! Kanske jag redan från början bör påpeka att det, i det betänkande som vi ska diskutera och som vi kommer att rösta om i morgon, står att vi beviljar parlamentets talman ansvarsfrihet, och därför anser jag att det är synnerligen beklagligt att parlamentets talman inte är närvarande vid våra överläggningar i dag. Jag vill påpeka att han har en särskild skyldighet att vara närvarande.
Även om vi faktiskt hade avslutat ansvarsfrihetsförfarandet för parlamentets budget för 2004 redan i april fick man vid en noggrann läsning av lokaltidningen här i Strasbourg upplysningar som i fråga om dramatik verkligen är oöverträffade.
Även om staden Strasbourg redan i november 2005 informerade parlamentets administration om att staden måste fortsätta att föra förhandlingar om de två byggnaderna – kända som IPE 1 och IPE 2 – med en nederländsk pensionsfond anser jag det är oacceptabelt att både parlamentets administration och presidiet pressade på köpeförhandlingarna, och det var bara vårt eget initiativ som förhindrade att affären gick igenom. Vad vi har lyckats få fram genom att undersöka detta är faktiskt en ganska intressant historia – och jag vill koncentrera mig på detta under den lilla tid som jag har kvar för mitt anförande.
År 1979, när direktvalet infördes, bedömde Europaparlamentet att det behövde kontorsutrymme. Detta kan man inte göra några invändningar mot. Parlamentet bad staden Strasbourg att ställa sådana lokaler till förfogande – och detta kan man inte heller göra några invändningar mot. Staden Strasbourg bedömde att den inte hade råd med detta själv och därför gav den en tredje part, den nederländska pensionsfond som jag har nämnt, i uppdrag att bygga ett kontorskomplex. Resultatet av detta blev en andrahandsuthyrning som ledde till att vi till staden Strasbourg betalade mellan 30 och 60 miljoner euro mer i hyra än staden i sin tur betalade till pensionsfonden – och de olika summorna beror på vilken undersökning man utgår ifrån. Detta skedde trots att parlamentets budgetutskott och kvestorerna 1980 hade krävt att man från och med då inte skulle betala mer till staden Strasbourg än den själv betalade till pensionsfonden.
Parlamentets presidium gjorde 1983 en förnyad bedömning av rimligheten i den hyressumma som betalades och utarbetade ett nytt beräkningssystem som bygger på jämförbarhet. Utifrån detta system beräknades hyran på nytt, och eftersom inflationen i Frankrike var som högst på 1980-talet ville staden Strasbourg att hyran skulle indexeras, låt vara utan någon tidsbegränsning.
I det betänkande som jag har äran att lägga fram i dag har detta lett oss till två grundläggande slutsatser. Den första är att den administration som förvaltar denna underbara byggnad, Europaparlamentet, senast från och med 1983 slutade göra någonting åt de hyresavtal som ingåtts med staden Strasbourg. Detta är oacceptabelt, och för att ge ett mycket specifikt exempel är en av konsekvenserna av införandet av euron att indexeringen har blivit meningslös. Den andra slutsatsen – och detta är någonting som jag vill tala i klartext om – är att staden Strasbourg, som förser Europaparlamentet med ett hem, inte på något sätt har gett exempel på gott och förtroendefullt samarbete mellan institutionen och staden.
Det har fastställts i alla våra revisioner att det inte har förekommit vare sig korruption, bedrägeri, vanskötsel eller förskingring av medel. Jag beklagar verkligen att den ledamot som har blivit känd för att sitta här med gasmask och påstå att platsen stinker av korruption inte är närvarande.
Det var inte vår uppgift att bedöma om det var klokt eller inte att fastställa i EU-fördragen var parlamentet ska ha sitt säte. Det finns en kvinnlig ledamot som bor i Bryssel och som utan tvivel har det eländigt på vandrarhemmet när hon kommer till Strasbourg. Jag beklagar verkligen att inte heller hon är närvarande, för att nu inte nämna att hon inte har lämnat något som helst bidrag till betänkandet. Vad vi anmodades att göra var att gå igenom vad som hade hänt i det förflutna, och det är vad vi har gjort. Jag riktar ett varmt tack till alla de ledamöter som har medverkat i detta. Vi anmodades dock inte att avgöra var Europaparlamentet bör ha sitt säte, vilket är en fråga som överlåts åt stats- och regeringschefernas oändliga visdom, och jag är säker att vi alla vet att frågan är trygg i deras händer.
Därför framför jag nu ett stort tack till alla som har medverkat i detta. Samtidigt beklagar jag att det fanns så många som försökte förvandla detta till en mediekampanj, dock utan att delta i det verkliga arbete som utfördes av arbetsgruppen och i budgetkontrollutskottet.
Trots alla dessa påpekanden och med vissa förslag inför framtiden beviljar vi ansvarsfrihet för 2004. Vi kommer dock att diskutera den fortsatta utvecklingen i framtida betänkanden om och när detta blir nödvändigt.
Simon Busuttil,
   – Herr talman! Jag vill tacka föredraganden Markus Ferber. Den huvudsakliga slutsatsen av utredningen om anklagelserna gällande de två byggnaderna i Strasbourg är att det inte finns några tecken på olagliga handlingar. I den bemärkelsen var anklagelserna således ogrundade. Det finns emellertid ett antal uppgifter som har framkommit och som, även om de inte är olagliga, bör betonas här i dag.
Den första är att det verkligen har skett en orimlig hyresinbetalning motsvarande mellan 32 miljoner euro och så mycket som 60 miljoner euro.
För det andra har staden Strasbourg agerat med trolöshet mot huvudman genom att göra sådant som den visste att parlamentet aldrig skulle ha godtagit, såsom att behålla en del av hyresinbetalningen, samt att förhandla om en minskning med 29 miljoner euro av köpesumman.
För det tredje har också Europaparlamentets administration varit bristfällig. Under den långa perioden på 30 år har den nämligen brustit i sin omsorgsplikt att se till att den hyra som betalades till staden Strasbourg för de två byggnaderna inte var orimligt hög.
Slutligen var Europaparlamentet självt inte enigt i denna fråga, för hur kan man annars förklara att budgetkontrollutskottet informerades om anklagelserna mer än en månad senare än parlamentets presidium? Hur kan man annars förklara att vårt presidium, till och med medan utredningen pågick, fortsatte att förhandla om köpet av byggnaderna, och att det därigenom undergrävde själva utredningens politiska auktoritet?
Även om ingen av dessa punkter utgör olagliga handlingar kan de definitivt inte tolereras, och än mindre upprepas.
Edith Mastenbroek (PSE ).
   – Herr talman! I dag ska jag inte att tala i egenskap av officiell skuggföredragande för PSE-gruppen, så jag kommer inte att använda min tre minuter långa talartid. Jag vill bara säga att jag stöder slutsatserna i Markus Ferbers betänkande.
I betänkandet hävdar man att det i själva verket har skett ett löftesbrott mellan staden Strasbourg och denna institution. Det är något som jag helhjärtat kan stödja. Två offentliga institutioner som hanterar offentliga medel borde uppträda på ett sätt som inte bara är lagligt, utan också etiskt och moraliskt godtagbart. Efter att ha deltagit i denna arbetsgrupp anser jag att en av parterna i trepartsavtalet konsekvent har agerat i enlighet med dessa etiska principer, medan en annan part – nämligen staden Strasbourg – inte har gjort det.
Jag har under min korta tid i parlamentet blivit känd som en av ledarna för anti-Strasbourgkampanjen. Jag är inte van vid att använda ord som ”anti-”, för i grunden är jag inte förtjust i hur det klingar. Jag har gjort mitt yttersta för att undvika att blanda ihop diskussionerna om parlamentets säte med diskussionerna om huruvida skattemedel har använts väl. Jag vill i dag förklara för parlamentet att de enda personer som konsekvent har blandat ihop dessa två debatter för det första har varit Strasbourgs borgmästare, som när hon talade till oss under sin utfrågning påminde oss om att en sådan debatt i själva verket var relativt riskfylld, eftersom Alsaceregionen har en mycket symbolisk innebörd. Jag är fullständigt övertygad om att detta är sant, och jag instämmer till fullo.
Därför vill jag använda denna korta tid av sammanträdet i dag till att fråga staden Strasbourg – om det den påstår verkligen är sant, och om den verkligen anser att denna region förtjänar att hedras – hur det kommer sig att staden sedan 1979 ständigt har agerat på ett sätt som, för att uttrycka mig milt, strider mot detta syfte?
Detta är två offentliga institutioner som försöker göra det bästa för sina medborgare. Jag står här, eftersom jag vill försäkra mig om att de pengar som de nederländska medborgarna betalar in till EU:s konto spenderas väl.
Jag vill bara påpeka att dessa pengar enligt föredragandens betänkande inte har spenderats väl, och att detta i själva verket har varit, för att uttrycka mig milt, …
Jan Mulder,
   . – Herr talman! Ansvarsfrihetsförfarandet för 2004 präglades förvisso av en egendomlig händelseutveckling. Om det inte hade varit för en tidningsartikel som publicerades precis före ansvarsfrihetsdebatten och som fäste uppmärksamheten på den kompensation som ingick i köpet av två nya byggnader i Strasbourg, skulle vi antagligen helt enkelt ha beviljat ansvarsfrihet i april. Så snart betänkandet blev offentligt reagerade administrationen på ett alltigenom lämpligt sätt genom att ställa in köpet av dessa två byggnader. Jag måste också säga att budgetutskottet reagerade mycket adekvat genom att omedelbart inrätta en intern undersökningskommission för att granska alla sidor av ärendet. Jag kan bara säga att Markus Ferber har spelat en lysande roll i denna process och i denna undersökningskommission, och för detta är han värd all erkänsla. Undersökningskommissionen har också utfört ett bra arbete på kort tid.
Med risk för att upprepa mig vill jag säga att den slutsats som jag i likhet med andra har dragit är att det fanns ett förtroendefullt förhållande mellan två offentliga institutioner, mellan staden Strasbourg och Europaparlamentet, ett förhållande som till följd av denna fråga har skakats rejält. Att de båda offentliga institutionerna skaffar sig vinster bakom ryggen på varandra är oursäktligt eftersom det fortfarande handlar om skattebetalarnas pengar.
I juridiskt avseende är allt dock vattentätt, och det finns alltså inte mycket att göra åt saken. Enligt min uppfattning är det en riktig slutsats som dras i Ferberbetänkandet, nämligen att köpet av byggnaderna, som är underkastat en rad villkor, fortfarande är det bästa alternativet för skattebetalarna – under förutsättning att priset är rätt och vi köper mark och byggnader samtidigt. Jag stöder denna åsikt och jag tror att detta kommer att ske inom kort. Jag vill också påpeka att detta köp av byggnaden inte har något som helst samband med frågan om parlamentets säte. Som Markus Ferber redan har sagt skulle ett beslut av regeringscheferna kunna ändra på detta. Parlamentet kanske har sin egen uppfattning, men det har inga befogenheter för att ändra på någonting. Vad som är viktigt är skattebetalarnas intressen. Om priset är rätt tror jag att det skulle vara billigare att köpa än att fortsätta att betala hyra, både i det långa loppet och på relativt kort sikt.
Frågan om ansvarsfrihet handlar alltid om det förgångna. Bortsett från byggnaderna innehåller betänkandet också en hel lista med intressanta punkter med rekommendationer inför framtiden. Det innehåller nyttiga rekommendationer om de kontrakt som parlamentets assistenter måste få och även om de nya möjligheter som kommunikationstekniken erbjuder oss, någonting som jag själv dagligen bemödar mig om att sätta mig in i.
När det gäller de allmänna slutsatserna kan jag bekräfta att min grupp i stort sett stöder Markus Ferbers åsikter.
Bart Staes,
   . – Herr talman! Jag vill lyfta fram två avsnitt i Markus Ferbers utmärkta betänkande: fastighetspolicyn och den frivilliga pensionsfonden. Jag börjar med fastighetspolicyn som alla talare har haft någonting att säga om. Här har vi nu framför oss ett andra betänkande som ett resultat av denna artikel i pressen. En speciell arbetsgrupp inrättades, och i den anser jag att vi alla arbetade mycket hårt och bra tillsammans och försökte ge Markus Ferber största möjliga stöd.
Slutsatserna är därför identiska över hela linjen, och de flesta ledamöterna har citerat dem. Vi har inte kunna konstatera några olagliga handlingar eller korruption, men vad vi faktiskt vet är att Europaparlamentet under de senaste 20 åren har betalat staden Strasbourg mycket mer än förväntat i hyra, minst 32 miljoner euro och antagligen mer, mellan 42 och 60 miljoner euro. En annan sak som är oacceptabel enligt min uppfattning är att staden Strasbourg vid ett tillfälle fattade det ensidiga beslutet att lägga undan 11 miljoner euro under denna period, vilket staden sa var för att skydda sig mot risken för att parlamentet skulle komma att lämna sina lokaler i Strasbourg.
Detta agerande har skakat förhållandet mellan staden Strasbourg och Europaparlamentet allvarligt, och det kommer därför inte som någon överraskning att detta har blåst liv i hela debatten om parlamentets säte. Jag är medveten om att detta inte är vad betänkandet om ansvarsfrihet handlar om, men jag anser att parlamentet i en rekommendation till rådet äntligen bör bestämma sig och säga om det vill fortsätta att ha sitt säte i denna stad eller inte.
Avslutningsvis vill jag nämna den frivilliga pensionsfond som är ett annat viktigt inslag i Markus Ferbers betänkande. I slutet av 2004 hade fonden ett försäkringsunderskott på inte mindre än 43 miljoner euro, en summa som dessbättre minskade till 28 miljoner euro i slutet av 2005. Jag vill rikta uppmärksamheten mot ändringsförslag 5, där det uttryckligen sägs att parlamentet självt aldrig kan göras ansvarigt för detta underskott. Det är en frivillig pensionsfond som sköts av förvaltare. Därför är det förvaltarna som bör få skulden för eventuella underskott, inte parlamentet eller skattebetalarna. Det är förvaltarna som bär ansvaret för den oetiska, eller felaktiga, förvaltningen av enorma belopp.
Janusz Wojciechowski,
   . – Herr talman! Jag vill tacka Markus Ferber för hans arbete, särskilt för att han har lyckats utarbeta ett betänkande som är vederhäftigt och sakligt formulerat trots att det bygger på bristfällig information.
I samband med debatten om ansvarsfrihet kommer jag att tänka på en rad allmänna kommentarer om kontrollsystemet och metoden för att kontrollera genomförandet av Europeiska unionens budget. Jag konstaterar med beklagande att kontrollsystemet är ganska allmänt och ytligt. Det talas mycket om huvudböckers pålitlighet, antalet felaktigheter och bristerna i kontrollsystemet. Allmänna påpekanden av detta slag upprepas gång på gång, men i själva verket har vi inte någon fullständig insikt i hur unionens budget genomförs.
Sådana frågor som till exempel byggnaderna i Strasbourg och dessförinnan Eurostat-affären och liknande oegentligheter har en tendens att spåras upp av pressen. I detta avseende är kontrollsystemet inte till någon hjälp. Systemet måste omprövas för att det ska bli mer målinriktat och specifikt och kanske mera likna det system som används av de nationella tillsynsmyndigheterna, ett system som är mer effektivt än unionens system.
Jeffrey Titford,
   – Herr talman! Jag är evigt tacksam mot denna förnäma institution för att ha beviljat mig snåla en och en halv minut för att kommentera ansvarsfriheten när det gäller budgeten för 2004. Låt oss, mot bakgrund av att parlamentet i betänkandet beskrivs som ”det demokratiska representativa organet inom Europeiska unionen”, klarlägga hur lite parlamentet förtjänar denna beskrivning. Vi har inga debatter inom denna institution, utan strikt kontrollerade och iscensatta talartider utan möjlighet att replikera; härav den tomma kammaren denna kväll. Vi går rätt och slätt igenom förslagen i vad som är en blek skugga av ett parlament. Parlamentet agerar som fikonlöv för att ge sken av demokratisk anständighet, men har i själva verket har utformats för att vilseleda EU:s folk att tro att de har något att säga till om i förvaltningen av det så kallade EU-projektet.
Det kan inte finnas något bättre exempel på detta än den framställning med en miljon underskrifter, där man krävde ett slut på denna ytterst meningslösa och löjligt dyra månatliga pilgrimsfärd till Strasbourg. Samtidigt som parlamentet ignorerar denna begäran från det folk som vi förväntas företräda, överväger det på allvar att köpa dessa byggnader och därigenom permanenta denna bisarra ordning. Det är mycket bra att man i betänkandet ifrågasätter staden Strasbourgs pålitlighet, men sanningen är den att staden …

Alexander Stubb (PPE-DE ).
   – Herr talman! Jag vill bara påpeka att Jeffrey Titford från UK Independence Party just har framfört ett av de mest passionerade argumenten för en europeisk konstitution: han stödde initiativet från de en miljon européerna, och detta kan endast bli rättsligt bindande om vi har en konstitution.
Jag vill göra tre påpekanden. Först och främst vill jag gratulera Markus Ferber till ett utmärkt betänkande. Det var en bra idé att skjuta upp betänkandet om ansvarsfrihet till följd av otydligheterna kring förbindelsen mellan staden Strasbourg och Europaparlamentet. Jag stöder betänkandets innehåll till fullo, samt hur det har författats. Vi behandlade detta i budgetkontrollutskottet, där betänkandet antogs med 25 röster för och endast en röst emot.
Den andra punkten handlar om att lägga skulden på den andra parten. Sanningen är den att båda parter ska klandras: dels parlamentets administration, som kanske har varit en aning naiv, och dels staden Strasbourg. Detta kan inte förnekas. Jag håller med Edith Mastenbroek och Simon Busuttil, som sa att staden Strasbourg hade samarbetat med oss på ett trolöst sätt. Mitt förtroende för denna stads agerande har minskat.
Min slutliga punkt gäller huruvida detta betänkande och frågan om Europaparlamentets säte har något samband med varandra. Det är de inte, men samtidigt handlar det om hur vi använder våra medel. Som i ett äktenskap är det viktigt att tala om känsliga frågor. Jag inser till fullo att detta är en känslig fråga, men vi måste komma ihåg att det inte enbart handlar om hyran. Sanningen är den att vår resa hit varje år kostar 209 miljoner euro av skattebetalarnas pengar. Detta är slöseri, och jag stöder den idé som har förts fram i kampanjen ”oneseat.eu” om att endast ha ett säte. Låt oss öppet tala om detta och låt oss försöka hitta en lösning, men det bör ske vid sidan om detta betänkande. 
Herbert Bösch (PSE ).
   – Herr talman! Jag vill gratulera vår föredragande och budgetutskottets arbetsgrupp för deras förtjänstfulla behandling av denna fråga. En sak som har blivit uppenbar och som man även får en känsla av under dagens sammanträde, är att de som vill ha öppenhet ofta, när det kommer till kritan, inte vill att uppgifterna ska komma ut och – som föredraganden har observerat – ibland visar det sig att uppgifterna inte är riktigt så skandalösa och inte riktigt så extraordinära som de hade velat se i tidningarna. Budgetkontrollutskottet, föredraganden och arbetsgruppen har dock erhållit dessa handlingar på ett korrekt sätt och de står för dem. Jag gratulerar dem hjärtligt till de resultat som har offentliggjorts.
Jag har ingen större lust att återigen ta upp hur motbjudande det var att så mycket var påklistrat under denna debatt. Alla har en åsikt om Strasbourg, om Bryssel och om andra saker och det gör det svårare att utföra arbetet på ett lämpligt sätt. Jag anser att det har utförts ganska bra och att Ferberbetänkandet förtjänar vårt stöd.
Vad kan vi dra för lärdomar av detta? Till att börja med hade våra egna handläggare, vårt eget presidium – som jag tror att vår nuvarande ordförande är ledamot av – tillgång till information som inte överlämnades till oss vid en tidpunkt då Markus Ferber redan arbetade med sitt betänkande. Detta är inte godtagbart och det måste ske förändringar här. I framtiden måste man kräva att saker och ting sköts på ett annat sätt, annars måste vi värna om våra egna intressen.
För det andra: en annan lärdom som jag anser att vi kan dra av det som Markus Ferber har skrivit är att man bör kräva av parlamentets ledning att den ser över gamla avtal i stället för att vänta i tusen år på att något annat dyker upp. Man får inte tillåta att detta sker.
För det tredje menar jag att alla dem som anser att den rådande debatten om fastighetspolicyn i Strasbourg kan kombineras med diskussionen om ”ett säte” först bör vara säkra på – vilket jag inte är – hur saker och ting ligger till när det gäller parlamentets principer i förhållande till de andra platser där det håller sammanträden. 
Bill Newton Dunn (ALDE ).
   – Herr talman! Jag vill använda mitt minutanförande till att tala om punkt 88 angående pensionsplanen för Europaparlamentets ledamöter, och hur dessa inbetalningar sker.
För det första beklagar jag djupt att vissa kolleger här i parlamentet har förtalat andra kolleger. De som har stått för detta förtal är inte närvarande under denna debatt, och de har inga bevis. Det är skandal att de kan gå till pressen och försöka skapa sig ett namn genom att förtala ledamöter av parlamentet. Låt dem lägga fram bevis innan de går runt och uttalar sådana saker.
Jag har inga invändningar – och jag har inte heller hört några invändningar – mot att våra inbetalningar till pensionsplanen dras direkt från våra bankkonton. Det är helt och hållet i sin ordning. Men man bör ha i åtanke att parlamentet uppenbarligen är tvunget att rekrytera fem extra heltidsanställda för denna uppgift, till en årlig kostnad av 400 000 euro, i syfte att kontrollera att rätt belopp har överförts från alla de nationella bankkontona till den centrala potten. Detta på grund av att vissa banker tar ut bankavgifter för överföring av pengar, medan andra inte gör det, så beloppen kommer att variera. Eftersom 13 av våra medlemsstater dessutom inte har euro som valuta kommer de månatliga betalningarna även att variera till följd av fluktuationer i de nationella valutornas växelkurser gentemot euron. Allt detta innebär mycket stora utgifter, och vi bör hålla huvudet kallt och avstå från förolämpningar. 
Jens-Peter Bonde (IND/DEM ).
   – Herr talman! Jag har suttit längst i Europaparlamentet och jag är den ledamot som har rest mest till Strasbourg. Jag var ledamot av budgetutskottet och av ordförandekonferensen när majoriteten beslutade att sekretariatet skulle vara beläget i Luxemburg och att sammanträdena skulle hållas växelvis i Strasbourg och Bryssel. Jag röstade för Strasbourg så jag förespråkar inte en hållning som är kritisk mot Frankrike.
Man har nu samlat in en miljon underskrifter så att vi kan få ett enda säte. Detta är ett slående uttryck för gräsrötternas åsikter. Vi vill inte längre slösa med skattebetalarnas pengar och med parlamentsledamöternas och de anställdas tid. Vi bör därför göra vad vi kan för att möta medborgarnas kritik. När vi fastställer sammanträdeskalendern för 2008 kan vi bestämma att vi sammanträder varje tisdag i den stad där kommissionen sammanträder. Vi skulle kunna få en rapport om dagens beslut och hålla alla omröstningar som kräver absolut majoritet. På så sätt skulle behovet av att flytta mellan de två städerna minskas drastiskt. Balen skulle hållas i statsministerns hov och man skulle tvingas att inrätta en enda arbetsplats. Detta är något som vi kan göra själva utan att bryta mot EG-fördraget.
Vi kan också sända ett budskap genom att inte köpa nya byggnader just nu. Jag har lagt fram ändringsförslag 9 för att förhindra eller skjuta upp köpen. Ingen har haft fantasi nog att föreställa sig att Strasbourgs kommun vinner ekonomiskt på Europaparlamentet och EU:s skattebetalare. Denna idé har inte uttryckts vid något sammanträde som jag kan komma ihåg och jag kommer inte att anklaga nuvarande eller före detta generalsekreterare för att ha varit försumliga. Man måste kunna förvänta sig att offentliga myndigheter är ärliga och att de är lojala mot varandra. Jag har dessutom förstått att Strasbourg inte har brutit mot lagen. I så fall måste lagstiftningen ändras så att offentliga myndigheter blir skyldiga att informera om när de gör affärer med varandra. Här i parlamentet är vi emellertid inte tvingade att köpa byggnader från Strasbourgs kommun. Vi har tillräckligt många byggnader och nu måste vi komma överens om att kräva en enda arbetsplats. 
Albert Jan Maat (PPE-DE ).
   – Herr talman! Jag vill gratulera Markus Ferber till hans sätt att lägga fram ansvarsfriheten och betänkandet och till hans arbetsmetoder. Jag – som bara är ledamot av budgetkontrollutskottet – vill också varmt tacka ledamöterna från min grupp, dvs. Simon Busuttil, Alexander Stubb och Ingeborg Grässle, för det utmärkta samarbete vi har haft med Markus Ferber, inte minst under de förberedande sammanträdena i PPE-DE:s arbetsgrupp.
Markus Ferber har lagt fram ett kritiskt betänkande – kritiskt mot byggnaderna och mot en rad tjänster, samtidigt som han är rättvis. Det innehåller en rad sunda rekommendationer om hur man kan göra förbättringar. Ett betänkande om ansvarsfrihet måste till exempel användas för att kontrollera parlamentets egen ekonomi och budget mer effektivt. Jag behöver inte säga att han riktade tillräckligt mycket uppmärksamhet mot byggnadsfrågan, problemet med Strasbourgs kommun. Han skrev fullständigt tydligt, men också rättvist, att man ibland till viss mån kan skylla på parlamentet och inte bara på de andra parterna i konflikten.
Samtidigt som vi nederländska kristdemokrater ansluter oss till Ferberbetänkandets huvudinriktning när det gäller användandet av parlamentets budget för 2004, så som den utarbetades och antogs i budgetkontrollutskottet, vill jag dock göra några observationer som inte har att göra med Ferberbetänkandet, inte minst därför att föredraganden har gjort ett utmärkt arbete när det rör Strasbourg.
I morgon, i budgetutskottet, kommer vi att diskutera ett möjligt köp. Det är uppenbart att mitt parti är emot detta, inte minst med hänsyn till det faktum att den diskussion som hålls om detta ämne – och jag behöver bara hänvisa till Alexander Stubbs ord, som jag instämmer i – i själva verket bör hållas före fastighetsköp. Dessutom kan parlamentet egentligen inte diskutera detta förrän om två år, under ansvarsfriheten för 2006, vilket inte ger mig intrycket att saker och ting sköts på rätt sätt.
Jag har också ytterligare en kommentar om detta köp, som handlar om eventuell förekomst av asbest. Miljöaspekterna har inte diskuterats tillräckligt i detta sammanhang. Samtidigt som jag återigen skulle vilja gratulera Markus Ferber så kan vi inte stödja köpet av byggnaden för tillfället med hänsyn till de frågor som jag har nämnt. 
Inés Ayala Sender (PSE ).
   – Herr talman! Jag vill tacka föredraganden, Markus Ferber, för hans arbete och för den dynamik som han ingöt i arbetsgruppen, budgetkontrollutskottet och budgetutskottet. Vi stödde emellertid inte vissa av hans slutsatser i utskottet helt och hållet eller hans beslut att återigen ta upp vissa frågor, vilket enligt min åsikt delvis har lett till att de tidigare slutsatserna, som var tydliga, nu har blivit otydliga.
Detta skulle bli något av ett förvaltningsgodkännande för parlamentet, men den information som Strasbourgs kommun tydligen har gett pressen om den vinst man hade gjort med hänsyn till det pris som parlamentet hade betalat – genom att använda någon form av mellanhandsavtal som man aldrig förklarade – gjorde detta till något mycket intressantare, som har gett oss en del viktiga erfarenheter.
Arbetsgruppen kom fram till att saken sköttes på ett lagligt sätt och att det också var gängse förfarande i samband med denna typ av fastighetsavtal, vilket jag även anser gäller för den olämpliga användningen av faktiska mellanhänder. Man måste bekräfta att mellanhänderna verkligen förtjänade sina pengar.
Om det fanns för mycket förtroende på en sida och brist på hederlighet på den andra menar jag att vi, i egenskap av parlament, har lärt oss att inte ha en så stark tro på andra institutioners hederlighet. Detta ärende är därför välkommet om det kan ingjuta en större medvetenhet om de risker och faror som finns när det gäller fastighetsaffärer och om vi därigenom kan – och jag anser att det är vårt mål – undvika sådana obehagliga överraskningar i framtiden, eftersom de gör det svårare för parlamentet att ha det nödvändiga förtroendet för våra egna säten.
När det gäller de två andra frågorna som återigen har kommit med i kölvattnet – pensionerna och parlamentets säte – bekräftar jag att jag delar den åsikt som har uttryckts flera gånger i parlamentet om att detta inte är den lösning som föreslås av majoriteten. 
Nathalie Griesbeck (ALDE ).
   – Herr talman! Jag vill också tacka Markus Ferber för att han har utfört ett utmärkt arbete med uppföljningen i ett sammanhang som inte bara var rättsligt komplicerat utan också understundom turbulent. Jag är naturligtvis tacksam mot budgetkontrollutskottet för att man har genomfört undersökningarna i syfte att sprida lite ljus över vår debatt.
Samtidigt som jag för min del uppriktigt beklagar det klumpiga sätt som Strasbourgs kommun har skött detta ärende på har jag lärt mig två saker. För det första handlar det om hur vårt parlament drivs: som föredraganden påpekar måste vi framöver vara mer noggranna när det gäller den rättsliga ställningen för våra avtal, även när de är komplicerade.
Det andra jag har lärt mig är mer grundläggande och politiskt till sin karaktär. Det rör emellertid fortfarande ansvarsfriheten. Jag hoppas att beviljandet av ansvarsfrihet gör det möjligt för oss att en gång för alla stoppa de ständiga, förvirrade försöken att rikta uppmärksamheten tillbaka på kostnaderna för sätet i Strasbourg, vilket har bestämts genom fördragen och genom stats- och regeringschefernas klokhet, som Markus Ferber påpekade. Om vi inte lyckas med detta föreslår jag två lösningar: antingen repatrierar vi alla organ inom Europaparlamentet, som är den främsta demokratiska institutionen, och då får vi bara ett säte som en av ledamöterna har sagt. Det minsta vi annars kan göra är att genomföra en revision för att fastställa kostnaderna om vi sprider alla EU:s institutioner och organ över hela EU och dra slutsatser av detta. 
Ingeborg Gräßle (PPE-DE ).
   – Herr talman! Jag vill också ha 25 procent extra talartid.
Omstuvningen av denna fråga i och med hyresavtalet för byggnaden i Strasbourg – som har pågått i 28 år – gör mig mycket betänksam.
Jag känner tvivel – tvivel som inte försvinner – när det gäller kompetensen hos dem som förvaltar parlamentets byggnader och hur viktigt det är att få valuta för pengarna för dem som förvaltar finanserna. Under 28 år har de ansvariga i parlamentet inte kontrollerat om hyresavtalen fortfarande var förmånliga – inte ens när de ursprungliga kapitalkostnaderna hade skrivits av eller när man 1997 i Amsterdamfördraget angav att Strasbourg skulle bli vårt säte, för det var senast vid denna tidpunkt som det blev nödvändigt att bedöma den aktuella risken.
År efter år har vi betalat för hög hyra, vilket avsevärt har skadat parlamentet och EU:s skattebetalare. Hyran har uppgått – vilket t.o.m. den granskare som har arbetat på uppdrag av Frankrike har medgett – till minst 28–32 miljoner euro. Vem är i själva verket ansvarig för detta? Varför har parlamentets internrevisorer inte skött sitt arbete? Ingen besvarar dessa frågor och det gör mig vansinnigt arg. Jag, precis som alla andra ledamöter i kammaren, kommer att se till att dessa frågor följs upp och att de inte glöms bort.
I morgon ska vi frigöra 80 miljoner euro för köp av dessa byggnader som vi faktiskt har betalat för flera år sedan. Vi får t.o.m. en byggnad på köpet utan att vi vet vilket långsiktigt ansvar detta för med sig. Man har lappat ihop ett avtal under avsevärd tidspress utan att förhandla om köpeskillingen med hänsyn till vad som har hänt tidigare. Om detta avtal inte är bättre eller sämre än sina föregångare kommer det att bli föremål för ytterligare en debatt i parlamentet inom den närmaste framtiden. 
Markus Ferber (PPE-DE ),
   . – Herr talman! Jag vill bara påpeka – med tanke på vad jag sa i mitt anförande när ni inte var här – att jag förväntar mig att parlamentets talman är närvarande nästa gång vi diskuterar ansvarsfriheten för parlamentet. 
Talmannen.
   – Vi ska informera honom om denna begäran. Jag vill bara påpeka att parlamentets talman just nu leder ett sammanträde i presidiet. Det är den förklaring jag kan ge er. Parlamentets talman har inte förmågan att befinna sig på flera platser samtidigt. Han är inte allestädes närvarande som Leopoldo Fregoli.
Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon. 
Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är ett betänkande (A6–0255/2006) av Christa Prets för utskottet för kultur och utbildning om förslaget till Europaparlamentets och rådets rekommendation om gränsöverskridande rörlighet inom gemenskapen i utbildningssyfte: Europeiska kvalitetsstadgan för rörlighet (KOM(2005)0450 – C6-0291/2005 – 2005/0179(COD)). 
Ján Figeľ,
   – Herr talman! Jag vill än en gång tacka kulturutskottets föredragande Christa Prets för hennes engagemang och konstruktiva arbete, däribland de åtskilliga långa mötena med mina tjänsteenheter och med rådets tjänsteenheter. Låt mig också av liknande skäl uttrycka min tacksamhet till utskottet för sysselsättning och sociala frågor, och särskilt till föredraganden Sepp Kusstatscher. Tack vare deras politiska vilja, flexibilitet och förhandlingsförmåga har vi kunnat enas om en tillförlitlig kompromisstext.
Låt mig först nämna huvudmålen med detta förslag från kommissionen. Syftet med stadgan är att fastställa gemensamma principer för att alla former av rörlighet i utbildningssyfte ska bli mer ändamålsenliga och effektiva. Dessa principer omfattar kvalitativ information och vägledning till kandidater, en hållbar utbildningsplan, förberedelse, särskilt språklig förberedelse, lämpligt logistiskt stöd och handledarskapsprojekt i värdlandet. Vi vill också klargöra skyldigheterna hos samtliga berörda parter, samt garantera att utbildningen och praktikperioden ges ett rättvist erkännande och en rättvis utvärdering vid återvändandet.
Vi förväntar oss att stadgan kommer att vara till stor nytta för användarna. Först och främst bör den bidra till att medborgarna blir mer övertygade om att rörligheten är användbar och att den genomförs på ett tillfredsställande sätt. Dessutom bör stadgan underlätta för den stora kategori av personer som befinner sig i ett annat land och som där lär sig utöva rätten att fritt röra sig och studera inom EU. Den bör ha en positiv inverkan på de berördas anställbarhet. Genom denna stadga beaktas i själva verket de viktiga faktorerna i EU:s sociala dimension: rörlighet, samt allmän och yrkesinriktad utbildning för tillägnandet av nya kunskaper och anställbarhet.
Jag kommer nu till Christa Prets betänkande, som jag innerligt välkomnar. Jag vet att Europaparlamentets ändringsförslag innebär att texten nu stämmer ännu bättre överens med förslagets mål. Till exempel påpekar ni att rörligheten grundas på gemensamma värderingar och på respekt för mångfalden. Ni har utvidgat förslagets räckvidd till att även omfatta de särskilda behov som finns hos missgynnade grupper och människor med funktionshinder. Ni har bett kommissionen att uppmuntra de nationella myndigheterna och andra organisationer att använda sig av en rörlighetsstadga. Ni har insisterat på att ta fram könsspecifik statistik, och ni har också nämnt möjligheten att överföra statliga stipendier och lån till värdlandet.
Av de 36 ändringsförslag som gick till omröstning i kulturutskottet var det sammanfattningsvis endast fyra som kommissionen inte kunde godta. Detta var emellertid inget förkastande av de underliggande idéerna, utan endast en följd av att frågan hamnade utanför förslagets räckvidd, eller att den täcktes av andra delar i texten. Alla resterande 32 ändringsförslag har helt och hållet införlivats, antingen ordagrant eller med hjälp av en obetydlig omformulering.
Slutligen kunde Ständiga representanternas kommitté (Coreper), som ni vet, i förra veckan enas om en kompromisstext. Inte en enda medlemsstat motsatte sig texten eller vidhöll någon reservation. Detta borde underlätta en överenskommelse vid första behandlingen. Därför ber jag parlamentet att stödja texten i omröstningen. Det skulle vara en utmärkt avslutning på ett mycket effektivt samarbete mellan institutionerna. Men innan dess är jag öppen för era frågor. 
Christa Prets (PSE ),
   . – Herr talman, herr kommissionsledamot! Jag är glad att vi efter långdragna manglingar har lyckats att komma överens om detta dokument och att vi dessutom har kunnat utarbeta det i god tid innan det europeiska året för rörlighet är slut, för jag tror inte att det skulle vara så klokt att lägga fram en stadga för rörlighet nästa år. Det skulle inte precis få den önskade effekten på omvärlden.
För att vara mer exakt så behövs denna stadga som ett komplement till de nya utbildningsprogram som vi ska starta nästa år, i vilka vi har lagt stor betoning på kvantitet genom att vi till exempel vill ha tre miljoner för programmet för livslångt lärande senast 2012 och 80 000 per år för Leonardo da Vinci-programmet. Med hänsyn till detta får man inte nonchalera kvaliteten – den får man helt enkelt inte låta gå förlorad. Kvaliteten måste garanteras, inte bara i värdländerna där studenterna bor, utan även i deras hemländer så att man kan använda deras erfarenheter på bästa sätt när de återvänder, så att de kan skapa mervärde.
Jag vill också betona att rörligheten inte bara ska göra att de blir mer anställbara. Det finns en rent personlig nytta också, därför att utbildning har ett värde inte minst genom att den är karaktärsdanande och den bör i slutändan även bidra till en större förståelse i Europa.
Stadgan är avsedd för alla dem som vill slutföra en formell eller informell utbildning eller kompletterande utbildning utomlands, men det måste också finnas en viss balans, inte minst till nytta för studenterna men även för att främja användningen av Leonardoprogrammet och för att skapa fler möjligheter för företagen att ta in praktikanter.
Samtidigt som jag tror att detta dokument kan sätta fart på saker och ting kommer detta att vara beroende av hur det tas emot i medlemsstaterna. Det som vi har lagt fram i parlamentet är inte rättsligt bindande så det är alltså upp till medlemsstaterna att engagera sig i saken frivilligt. Vi vet att väldigt många resolutioner antas i rådet och godtas utan diskussioner i EU eller i rådet, bara för att senare genomföras på ett otillfredsställande sätt på nationell nivå. Detta minskar helt klart ungdomarnas förtroende för vårt arbete och våra syften.
Det finns emellertid en rad punkter som jag skulle vilja belysa. En del har ni redan tagit upp, herr kommissionsledamot. Det är viktigt med en rörlighetsvägledning som innehåller en första information om rörlighetsalternativ, bidrag och kontaktadresser. Det är också viktigt att de olika utbildningssystemen blir genomsynliga och jämförbara med varandra, så att ungdomarna vet vad som väntar dem i de olika länderna. Det är naturligtvis också viktigt att det finns information om erkännande av examensbevis, om ekonomiskt stöd och andra stödformer och att språkliga hinder kan avlägsnas.
Möjligheten att kunna överföra bidrag – som Erna Hennicot-Schoepges redan har tagit upp – är oerhört viktig tillsammans med logistisk hjälp, försäkringar, uppehålls- och arbetstillstånd, bostad och resarrangemang, och är lika viktig som möjligheten att kunna överföra lån. Samma sak gäller för socialförsäkringen. Om ungdomarna ska våga ta detta steg och vara beredda att ge sig in i detta ”utlandsäventyr” så är socialförsäkringssystemet i deras hemland en av de saker som de måste kunna ”ta med sig”.
Avsikten är att stadgan för rörlighet ska ses som en referensram för att göra rörligheten mer verksam och effektiv i och med att de personer som använder sig av den har en checklista med tio frågor som ska lösas innan de åker, som t.ex. råd, information och en utbildningsplan. Det finns andra frågor, men det är inte helt nödvändigt att diskutera dem nu.
Jag vill tacka alla dem som har bidragit till att få ihop denna kompromiss. Det var inte lätt, men vi lyckades till sist. Det gläder mig att alla grupper har lagt fram ändringsförslag eller kompromissändringsförslag och att vi utan tvekan kommer att klara av morgondagens omröstning snabbt och sedan lägga fram ett bra betänkande. 
Sepp Kusstatscher (Verts/ALE ),
   . – Herr talman, kommissionsledamot Figeľ! Särskilt under detta europeiska år för rörlighet är det ett bra och nödvändigt initiativ att börja tillämpa en EU-omfattande kvalitetsstadga för rörlighet för alla medborgare som reser inom EU för att utbilda sig, även om man måste säga att denna stadga för rörlighet också är ett exempel på det halvhjärtade förhållningssätt som har intagits gentemot året för rörlighet. När vi i utskottet för sysselsättning och sociala frågor bedömde denna resolution kom vi fram till att det är särskilt viktigt att yrkesutbildning behandlas likvärdigt i förhållande till allmän utbildning. För det andra anser vi att man bör betona att en bra kontinuerlig utbildning är det bästa verktyget för att ta itu med arbetslöshet och fattigdom.
Förhandlingarna med rådet var både nedslående och avslöjande. Jag beklagar att jag inte kan bekräfta de uttalanden som har gjorts om det fanns en hög grad av samförstånd. Rådet satte förfarandet ur funktion så snart som det insåg hur kompromissvillig föredraganden från det ansvariga utskottet var. Rådet berättade faktiskt för oss företrädare för parlamentet vad parlamentet hade möjlighet eller var förbjudet att rekommendera. Den snabba överenskommelsen gjorde detta till en mindre demokratisk process. 
Erna Hennicot-Schoepges,
   . – Herr talman! Jag vill gratulera Christa Prets till hennes betänkande och till hennes önskan att lyckas med en text som lyfter fram vissa problem och som, även om det inte handlar om en rättsakt, är ett uttryck för ett starkt engagemang.
Denna stadga är ett led i ett försök att ta ytterligare ett steg för att etablera idén att det börjar bli nödvändigt att de olika nationella systemen samarbetar på utbildningsområdet. Om vi vill främja rörligheten måste vi förbättra vårt sätt att utbyta kunskap och information, främja flerspråkighet, minska byråkratin och garantera socialt skydd och möjligheten att överföra finansiella system.
Det är tydligt att vi måste se till att de sökande är förberedda innan de reser, att man följer dem under vistelsen i värdlandet och att de återintegreras i sina hemländer. Slutsatsen att rörligheten, trots den stora mångfalden av särskilda program, inte har ökat bekräftar att denna stadga är ett steg i rätt riktning.
Rådet har emellertid påpekat vid flera tillfällen att det är medlemsstaterna som har ansvar för utbildningsområdet. Den kompromiss som man har kommit fram till är värdefull även om utvecklingen går långsamt och, framför allt, är beroende av medlemsstaternas goda vilja.
Vi kan inte slutföra EU-projektet utan att öppna utbildnings- och kulturområdet och se till att varje land och system, med stöd av sina resurser, slutar att vara rädda för andra.
I Lissabonstrategin uppmuntras vi till att bli effektivare och modernisera våra utbildningssystem. Samtidigt som stadgan kommer att bidra till en bättre samordning av rörlighetsplanerna är det tydligt att allt inte bara kommer att bero på medlemsstaternas vilja, utan även på européernas krav som – i likhet med sina förfäder på medeltiden – borde kunna resa runt i Europa utan att råka ut för en massa fallgropar.
För att detta ska kunna ske måste EU få större inflytande på utbildnings- och kulturområdet. 
Nikolaos Sifunakis,
   – Herr talman, herr kommissionsledamot! I dag är det en särskild dag för Europaparlamentet och utskottet för kultur och utbildning och för våra kolleger Christa Prets, Helga Trüpel och Christopher Beazley, föredragandena för de tre separata betänkandena om utbildning i Europeiska unionen.
De europeiska medborgarnas rörlighet inom utbildningssektorn är ett viktigt bidrag när det gäller att förbättra kvaliteten på deras kunskaper och vidga deras erfarenheter och färdigheter. Samtidigt är rörligheten ett unikt verktyg för ömsesidig förståelse och bättre kunskaper om de olika europeiska kulturerna.
Under de senaste åren har faktiskt ungdomarnas rörlighet i Europa ökat avsevärt, tack vare spridningen av befintliga program för utbildning och rörlighet som t.ex. Comenius, Erasmus och Leonardo da Vinci. Saken är emellertid den att det fortfarande finns ett stort antal andra hinder som hämmar rörligheten.
Det är fortfarande ganska få ungdomar som reser utomlands för att delta i ett utbildningsprogram. Detta har att göra med olika praxis och brister i medlemsstaterna, som direkt eller indirekt begränsar rörligheten för unga européer.
Om den europeiska kvalitetsstadgan för rörlighet tillämpas på ett korrekt sätt av medlemsstaterna kan den bli ett viktigt bidrag när det gäller att få bort dessa hinder genom att den erbjuder tillräckligt stöd för administrativ hjälp till personer som håller på att flytta, bl.a. lämpliga förberedelser före flytten, tillgång till information och hjälp, socialförsäkringar, uppehållstillstånd, bostad och hjälp med att överföra bidrag och lån till värdlandet.
Samtidigt är det särskilt viktigt att den erfarenhet som fås genom dessa program erkänns i hemlandet. Det är också särskilt viktigt att garantera lika möjligheter för deltagarna. Inom ramen för detta är det även nödvändigt att stärka användningen av Europass.
Avslutningsvis vill jag särskilt gratulera föredraganden Christa Prets och de övriga föredragandena, för tack vare hennes arbete kan den europeiska kvalitetsstadgan för rörlighet snabbare komma de europeiska medborgarna till del. 
Ljudmila Novak (PPE-DE ).
   Rörlighet i samband med utbildning och sysselsättning inom Europeiska unionen är viktig för att öka sysselsättningen bland européerna. Den kan bidra till att förbättra förbindelserna, skapa ett närmare samarbete och främja kunskaperna om andra nationer och språk.
Samarbetet har förbättrats på utbildningsområdet, även om finansieringen inte är tillräcklig. Om vi vill nå bättre resultat måste vi emellertid också se till att utbildningen får högre kvalitet.
Om allt företagen ser i organiserandet av program för förbättrad rörlighet är en större arbetsbörda utan något mervärde, kommer de inte att försöka att främja dessa program. I deras ögon skapar dessa program bara mer arbete, ytterligare kostnader i samband med mentorskap och informationsläckor till konkurrenter. Om arbetstagarnas rörlighet ska kunna ökas måste man erbjuda lämpliga incitament till de anställda i företag och organisationer. Man måste naturligtvis vidta lämpliga åtgärder för att uppmuntra dem.
Vi måste också öka arbetstagarnas medvetenhet så att de får kunskaper om rörlighetens möjligheter och fördelar. I detta syfte måste man upprätta förteckningar över organisationer som vill delta i processen, men samtidigt är det nödvändigt att fastställa vilka institutioner som ska vara ansvariga för utarbetandet och främjandet av dessa förteckningar.
Arbetstagare möter dessutom fortfarande svårigheter när det gäller erkännandet av meriter i andra länder. I många länder använder redan studenter och arbetstagare Europass på ett framgångsrikt sätt. Denna användning måste också utvidgas och förbättras. Kunskap är en tillgång och den bästa investering vi kan göra för att möta framtidens utmaningar. 
Ján Figeľ,
   . – Det gläder även mig att vi har lyckats utarbeta och lägga fram stadgan för omröstning i år, ett år för rörlighet i Europeiska unionen, eftersom den är ett viktigt bidrag. Det är naturligtvis så att en rekommendation inte är ett tvingande instrument. Utvecklingen hittills har emellertid visat att det flertal rekommendationer som har antagits på detta specifika område har resulterat i framsteg mot särskilda mål, riktmärken och uppfyllande av överenskommelser. Som ett resultat av detta kan vi se en mängd olika aktiviteter som går att hänföra till Bologna- eller Köpenhamnprocesserna.
Jag vill bekräfta att det inte bara är i dag, när utskottet för kultur och utbildning lägger fram flera viktiga betänkanden, utan även under de senaste månaderna och åren som utvecklingskraften inom kultur och utbildning har varit mycket stark. Som Erna Hennicot-Schoepges har påpekat behöver gemenskapens Europa mer kultur och mer utbildning. Jag anser att vi rör oss i den riktningen. Antagandet av denna rekommendation kommer att bidra till att utveckla samordningen, genomsynligheten och kulturen, utvärderingen av feedback om rörlighetens effekter och villkoren i enskilda länder och institutioner. Jag vill uttrycka min tacksamhet och försäkra er att jag är beredd att vidta uppföljningsåtgärder, särskilt för genomförandet. 
Talmannen.
   – Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon.
Bogdan Golik (PSE ).
   – Det råder ingen tvekan om att ökad sammanhållning mellan de europeiska medborgarna är beroende av deras rörlighet, ömsesidiga kännedom, förståelse och accepterande av den kulturella mångfalden.
Språkkunskaper och erkännande av utbildningsmetoder och utbildningssystem är nödvändiga för främjandet av de europeiska medborgarnas rörlighet. Yrkesutbildningen är särskilt viktig i sammanhanget och den för oss närmare ett uppfyllande av Lissabonstrategins mål.
Om man beaktar den aktuella frågan ur denna synvinkel skulle jag uppmuntra medlemsstaterna att:
1. Skapa de förhållanden som är nödvändiga för att minst två av medlemsstatens nationella språk, förutom modersmålet, ska kunna läras ut på högstadie- och gymnasienivå.
2. Se till att tillhandahålla yrkesutbildning med stöd av lokala ekonomiska organ och organisationer, eftersom dessa är bäst lämpade för att förstå de ekonomiska behoven i respektive land. Ett utvecklat samarbete mellan de behöriga organen i EU-länderna kommer att göra det möjligt för dem att arbeta med statliga aktörer för att planera och ta ansvar för yrkesutbildning som har skräddarsytts för att uppfylla behoven i hela EU.
3. Att så snart som möjligt införa ett utbildningssystem med två spår. Detta innebär att halva tiden innehåller teoretisk utbildning och halva tiden praktisk yrkesutbildning. EU-15 och de nya medlemsstaterna har samma ansvar för initiativ för att främja en ökad rörlighet.
Lämpligt ekonomiskt stöd är dessutom nödvändigt för att uppnå större rörlighet och bättre yrkesutbildning inom EU. 
Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är ett betänkande (A6–0262/2006) av Helga Trüpel för utskottet för kultur och utbildning om förslaget till Europaparlamentets och rådets rekommendation om nyckelkompetenser för livslångt lärande (KOM(2005)0548 – C6-0375/2005 – 2005/0221(COD)). 
Ján Figeľ,
   – Herr talman! Som jag sa till Nikolaos Sifunakis är detta en särskild kategori av betänkanden som bekräftar att den kulturella utbildningen får slagkraft i dessa diskussioner. Jag vill först av allt uttrycka min tacksamhet till Helga Trüpel i utskottet för kultur och utbildning, men också till de andra utskotten som har varit delaktiga i betänkandet, eftersom även andra utskott har medverkat, samt till de politiska grupperna för deras konstruktiva diskussioner med ordförandeskapet och med kommissionen, vilket har gjort det möjligt att enas om denna rekommendation om nyckelkompetenser.
Alla institutioner har gjort insatser för att uppnå en balanserad text och göra det möjligt att enas vid första behandlingen. Vi var alla överens om förslagets betydelse för EU:s medborgare och för utvecklingen av konsekventa och övergripande strategier för livslångt lärande, som skulle hjälpa EU att uppfylla målet om att bli ett kunskapens EU och en kunskapsvänlig union.
Syftet med denna rekommendation är att identifiera och fastställa de färdigheter som alla människor behöver för att leva, utbilda sig och arbeta i ett kunskapssamhälle. Rekommendationen omfattar traditionella färdigheter, såsom läs- och skrivkunnighet samt informations- och kommunikationsteknik – den digitala grammatiken –, men den går också längre än så, genom att den täcker de färdigheter som är av betydelse för medborgarskapet, och för att kunna leva tillsammans i samhällen som blir alltmer varierade. Jag anser att rekommendationen, efter godkännandet, snarast möjligt bör omsättas i konkreta åtgärder för att människor ska kunna få hjälp i sina allmänna och yrkesinriktade utbildningar.
Vårt mål är att förbättra medborgarnas anställbarhet, sysselsättningsmöjligheter och framtidsutsikter. Jag anser att mycket arbete har lagts ned, särskilt av Helga Trüpel och hennes kolleger, på att analysera, diskutera och förändra vårt ursprungliga förslag. Som en följd av de framgångsrika förhandlingarna har ett antal förtydliganden och förbättringar gjorts, samtidigt som texten har behållits kort och koncis. Jag anser att rekommendationen nu är mer inriktad på problemet med den sjunkande läs- och skrivkunnigheten, behovet av lika möjligheter, samt behovet av förfaranden för att bekräfta färdigheter och utvärdera resultat.
Målgrupperna omfattar nu människor med dåliga grundläggande färdigheter, samt särskilda grupper, såsom personer som återgår i arbete. Dessutom har ett antal definitioner av kompetens förtydligats. Detta betänkande kan, tillsammans med vissa andra betänkanden och det program för livslångt lärande som kommer att inledas från och med nyåret 2007, skapa mycket bättre villkor för utvärderingen av kunskap och kvalifikationer, samt främja ett kunskapsvänligt EU. Jag uppskattar det starka stödet här i parlamentet – vare sig vi talar om programmet eller om de rättsliga verktygen – för politiken när det gäller allmän utbildning, lärande och yrkesutbildning.
Jag vill tacka er alla för samarbetet för att uppnå detta underlag till rekommendation, och jag ser också fram emot ytterligare stöd när det gäller genomförandet.
Helga Trüpel (Verts/ALE ),
   . – Herr talman, kommissionsledamot Figel’, mina damer och herrar! Jag vill börja med att tacka kommissionsledamot Ján Figel’ för hans inledningsanförande och för att han så tydligt har sammanfattat andan i denna överenskommelse i första behandlingen och förklarat de textförbättringar som våra gemensamma insatser har möjliggjort, samtidigt som han har påpekat att man i texten – samtidigt som den är ambitiös – nu tar större hänsyn till sociala faktorer och att den är mer balanserad, vilket är en seger för vår gemensamma strävan.
Låt mig som en kort tillbakablick säga att rekommendationen om nyckelkompetenser för livslångt lärande tar den nya världsordningen till utgångspunkt, med en globaliserad ekonomi där Europa bara har en chans om människor erbjuds bättre utbildning, vilket är anledningen till att utbildningspolitik är tänkt att vara – och måste vara – en integrerad del av Lissabonstrategin. Eftersom vår kontinent är förhållandevis fattig på egna råvaror hänger våra utsikter till en framtid i en globaliserad ekonomi nära samman med resurserna utbildning och forskning. Vår framtidspotential ligger i människornas kvaliteter och färdigheter. Medlemsstaterna och Europeiska unionen måste därför satsa mer på utbildning och klargöra sin syn på vilka färdigheter som faktiskt behövs i ett kunskapsbaserat samhälle. Detta är syftet med rekommendationerna om de åtta nyckelkompetenserna, och jag upprepar att det endast rör sig om rekommendationer.
Nyckelkompetenserna är för det första kommunikation på modersmålet, för det andra kommunikation på främmande språk, för det tredje matematiskt kunnande och vetenskaplig och teknisk kompetens, för det fjärde digital kompetens, för det femte ”lära att lära”, för det sjätte interpersonell, interkulturell och social kompetens samt medborgerlig kompetens, för det sjunde företagaranda, och den åttonde kompetensen är kulturella uttrycksformer. De behövs alla för social sammanhållning, anställbarhet och personlig utveckling. Avsikten är att hjälpa medlemsstaterna att utforma politik som gör det möjligt för alla ungdomar att efter avslutad grundutbildning besitta tillräckliga nyckelkompetenser för att kunna ge sig ut i vuxenlivet och för vuxna att livet igenom utveckla dessa kompetenser i linje med den senaste kunskapen.
Nyckelkompetenserna rangordnas inte på något sätt. Samtidigt som de alla har lika värde överlappar de naturligtvis varandra, och de bidrar alla till ett framgångsrikt liv i ett kunskapsbaserat samhälle. Dessa kompetenser definieras som en kombination av kunskaper, färdigheter och attityder. Vi behöver alla nyckelkompetenserna om vi vill uppnå personlig tillfredsställelse i det kunskapsbaserade samhället, och vi behöver dem för vår egen personliga utveckling, för aktivt deltagande, social integration och sysselsättning. Den människosyn som underbygger denna definition av nyckelkompetenser bär humanismens stämpel, och uppfattningen att kompetenser inte enbart ska betraktas utifrån hur de kan användas, utan att utbildning alltid har ett egenvärde, andas liv i rekommendationen.
Begreppet nyckelfärdigheter inbegriper attityder som gäller kritiskt tänkande, kreativitet, initiativtagande, problemlösning, riskvillighet, beslutsfattande och företagaranda. Som jag ser det har vi politiskt sett valt rätt tillvägagångssätt genom att ge medlemsstaterna dessa definitioner som riktlinjer för sin utbildningspolitik och därigenom göra det möjligt för dem att förbereda sig bättre för framtiden. Jag ansåg att det var särskilt viktigt att i förhandlingarna med rådet och kommissionen klargöra att oavsett hur ambitiösa dessa nyckelfärdigheter är – för vi måste alla fortsätta att lära om vi ska lyckas och bli nöjda i ett kunskapsbaserat samhälle – så får den sociala aspekten inte glömmas bort, för alla börjar inte från samma utgångspunkt eller med samma förutsättningar. Det är därför särskilt viktigt att hjälpa och stödja människor med inlärningssvårigheter på grund av bakgrund eller social ställning, dem som har hoppat av skolan, människor med dålig läs- och skrivfärdighet, långtidsarbetslösa och människor som vill återgå i arbete efter ett långt uppehåll, inte minst – utan särskilt – kvinnor som återvänder till arbetsmarknaden efter att ha fött barn. Alla dessa omständigheter måste beaktas om människor ska ges just den hjälp de behöver för att utnyttja sina utbildningsmöjligheter.
Efter ett antal förhandlingsomgångar med rådet kunde vi enas om en rekommendation som präglas av social medvetenhet och jämställdhetssträvanden, samtidigt som den är mycket ambitiös. Jag anser att kompromissen är bra och rekommenderar därför alla parlamentets ledamöter att anta texten i den version som är resultatet av den första behandlingen. Förhandlingarna var konstruktiva och intressanta, och för det vill jag varmt tacka parlamentets ledamöter, kommissionen och rådet.
Thomas Mann (PPE-DE ),
   . – Herr talman, mina damer och herrar, kommissionsledamot Figeľ! Under det gångna året deltog 10 procent av alla vuxna i Europeiska unionen i vidareutbildning – alldeles för få om man betänker vilka färdigheter som behövs i globaliseringens tidsålder. Människor måste lära i livets alla skeden. Nyckelkompetenser – till exempel behärskande av sitt modersmål och främmande språk, teknisk och matematisk sakkunskap, social kompetens och medvetenhet om andra kulturer – måste förvärvas och underhållas kontinuerligt.
Det finns hjälp att tillgå på EU-nivå för att utveckla dessa färdigheter och därigenom bidra till att göra enskilda människor mer anställbara. Utskottet för sysselsättning och sociala frågor antog – enhälligt, faktiskt – mitt yttrande, i vilket vi har uppnått kompromisser över partilinjerna. Det finns dock en viktig fråga som ännu inte ägnas någon större uppmärksamhet i kommissionens förslag. Det handlar om bättre åtgärder för missgynnade grupper, såsom funktionshindrade, långtidsarbetslösa och dem som har slutat skolan i förtid, vilka alla ställs inför hinder när det gäller att förvärva nya färdigheter på eget initiativ. Om de ska kunna ta igen vad de saknar måste de erbjudas något som är skräddarsytt för dem. Ungdomar i bostadsområden med hög arbetslöshet känner sig även övergivna och frustrerade. De behöver psykologiskt stöd och specialhjälp om de ska få självförtroende och motivation att arbeta för att förbättra de förhållanden som de och deras familjer lever i. Målet för livslångt lärande är att förvärva nyckelkompetenser, inte bara i syfte att anpassa sig själv till förändringar, utan även – och särskilt – i syfte att vara en aktiv verkande kraft till förändring.
Vårt utskott är för att dessa kompetenser utvärderas vart tredje år på nationell, regional och lokal nivå och att resultaten av dessa utvärderingar offentliggörs, för bara då kommer det att bli tydligt på vilka områden verkliga framsteg har gjorts. 
Anneli Jäätteenmäki (ALDE ),
   . – Herr talman! Livslångt lärande och utbildning är ett viktigt inslag i Lissabonstrategin och ett viktigt inslag för den europeiska konkurrenskraften. Poängen med utbildning är att se till att medborgarna har arbete.
Utbildning är något som medlemsstaterna måste fatta beslut om, men om EU och dess medlemsstater vill garantera medborgarna arbetstillfällen och säkra konkurrenskraften, bör alla medborgare inbegripas och tid och pengar satsas på livslångt lärande.
Jag vill helt kort ta upp två saker. Vi måste ägna särskild uppmärksamhet åt dels medelålders kvinnor, dels tonårspojkar. Medelålders kvinnor är i underläge eftersom de inte får tillräcklig utbildning. Detta leder till att de inte kan hitta arbete heller. Den andra frågan som jag vill uppmärksamma gäller tonårspojkar. Alltfler – ett stort antal – tonårspojkar i hela Europa lämnar skolan direkt efter avslutad grundutbildning, vilket leder till arbetslöshet. 
Nina Škottová,
   . – Herr talman, mina damer och herrar! I detta förslag till rekommendation läggs ett europeiskt referensinstrument för nyckelkompetenser för livslångt lärande fram. Rekommendationen bör bidra till att förbättra livskvaliteten för alla EU-medborgare. Med andra ord kan den hjälpa hundratals miljoner människor. Mot bakgrund av dessa siffror är det ytterst svårt att skapa en struktur och definition av nyckelkompetenser som är optimal, välavvägd, lämplig och användarvänlig och som även infriar förväntningarna, bidrar till att integrera människor i samhället och bidrar till att förverkliga Lissabonstrategin för tillväxt och sysselsättning. I rekommendationen försöker man definiera de färdigheter som kommer att forma den europeiska medborgarens moderna profil – färdigheter som alla EU-medborgare skulle kunna och bör kunna uppnå. Jag anser att detta är en imponerande ambition, men att den är långt från att uppfyllas.
Detta betänkande kommer säkerligen visa sig vara användbart som referensinstrument. Dess tydliga brist är naturligtvis att man försöker profilera medborgaren utifrån livets alla komplexa aspekter utan att rangordna kompetenserna i fråga. Precis som det för varje vetenskapligt projekt finns olika mål och olika metoder att nå målen, bör målkompetenserna av integrerad social natur urskiljas. Jag syftar här till exempel på relationer mellan människor och mellan kulturer eller färdigheter i affärer och de mer metodiska kompetenser som leder till att mål nås. Jag nämner förhållandet till vetenskapliga projekt avsiktligt, eftersom kompetenser på vetenskapsområdet, inbegripet vetenskapliga principer och metoder, hör till nyckelkompetenserna. Betydelsen av nyckelkompetenser är så mycket större i informationssamhället och i det kunskapsbaserade samhället. Jag anser att det här inte betonas tillräckligt att samhället måste bygga på ömsesidig respekt och demokrati. För mig är den sociala principen en prioritering, och jag betraktar människors förmåga att leva tillsammans som den viktigaste kompetensen. Jag vill gratulera Helga Trüpel, eftersom hon på ett mycket positivt sätt har bidragit till denna handlings kvalitet. 

Lissy Gröner,
   . – Herr talman, mina damer och herrar! Jag tackar Helga Trüpel för hennes utmärkta samarbete, som gjorde det lättare för oss att enas redan vid första behandlingen.
Globaliseringen innebär stora utmaningar. Vanliga människor måste anpassa sig allt snabbare och flexiblare till nya förhållanden och då får utbildningen en strategisk betydelse, såväl socialt som ekonomiskt. Om man eftersträvar lika möjligheter i EU måste man se till att utbildningen blir tillgänglig för alla och att ingen missgynnas. Detta gäller oavsett om det är av personliga, sociala, kulturella eller ekonomiska skäl som vissa missgynnas. Detta är särskilt relevant inför det stundande Europaåret för lika möjligheter för alla.
Med tanke på Lissabonstrategins ambitiösa mål att göra Europa till världens mest dynamiska kunskapsbaserade ekonomiska område, har vi inte råd att lämna stora befolkningsgrupper utanför. Därför välkomnar vi i PSE-gruppen den referensram som Helga Trüpel har redogjort för, däribland de åtta nyckelkompetenserna. Det är framför allt de missgynnade grupperna, som på grund av sina hemförhållanden eller brist på grundläggande utbildning inte har fått möjlighet till trygg och bra yrkesutbildning, som inte får lämnas utanför. Personer med inlärningssvårigheter, de som har slutat skolan i förtid, de långtidsarbetslösa och de som återvänt till arbetsmarknaden efter att ha bildat familj – vilket i huvudsak betyder kvinnor – för att inte tala om äldre människor, invandrare och funktionshindrade, måste stödjas i sina ansträngningar med hjälp av riktad politik och riktade program, exempelvis programmen för livslångt lärande. Samtidigt är vi givetvis mycket medvetna om att regleringen av utbildningssystemen till största delen tillhör medlemsstaterna behörighet och dessutom skiljer sig mycket åt. Det är först på senare tid som utbildningsfrågorna i Tyskland genom en federal reform har överförts från den nationella nivån till regionerna. Därför uppmanar jag till en överenskommelse om en europeisk referensram. Om vi betraktar utbildning och livslångt lärande ur en snäv och inskränkt nationell synvinkel ger vi upp inför de utmaningar som dagens värld innebär. Vår reaktion kommer i slutändan att avgöra huruvida den europeiska ekonomiska och sociala modellen kommer att betraktas som en framgång eller ett misslyckande. 
Marian Harkin,
   – Herr talman! Jag vill börja med att gratulera föredraganden till detta utmärkta betänkande om nyckelkompetenser för livslångt lärande.
Betänkandet innehåller en förteckning över åtta kompetenser. Jag anser dock personligen att den femte kompetensen, ”lära att lära”, är en av de viktigare eftersom livslångt lärande är en process. Den hjälper oss inte bara att anpassa oss till förändringar, utan även att hantera dem, och jag menar att den hjälper oss att åstadkomma förändringar. I det här sammanhanget bidrar den inte bara till att uppnå Lissabonmålen eller att hantera globaliseringen, utan även till att i hög grad förbättra vår livskvalitet. Utbildning handlar inte bara om kunskap och arbetstillfällen: den handlar även om hela den personliga utvecklingen. Livslångt lärande är en process som ger möjligheter. Den ger ofta människor en andra eller till och med en tredje chans, eller helt enkelt ytterligare en chans.
Efter att tidigare ha arbetat som lärare i 20 år är jag fullt medveten om att den formella skolgången endast är en del av utbildningen och att livslångt lärande borde vara en naturlig fortsättning på den processen. Det är mycket viktigt att alla får tillgång till livslångt lärande och att medborgarna ges realistiska, praktiska och lättillgängliga möjligheter att förvärva grundläggande färdigheter eller faktiskt förbättra redan befintliga färdigheter.
I det här sammanhanget borde det vidtas lämpliga åtgärder för att se till att det livslånga lärandet även omfattar personer med särskilda behov, elever som slutar skolan i förtid, funktionshindrade, långtidsarbetslösa samt personer med dålig läs- och skrivkunnighet eller dåliga matematiska kunskaper. Enligt en nyligen utförd undersökning i mitt område, North Leitrim, West Cavan, ligger läs- och skrivkunnigheten bland män på en låg nivå, särskilt på landsbygden. Det är nödvändigt att ta sig an den här frågan omedelbart, särskilt eftersom det är mycket viktigt att inse att dålig läs- och skrivkunnighet utgör ett hinder för politiskt deltagande. Jag håller med en av de tidigare talarna om att det inte bara är en utbildningsfråga utan en grundläggande demokratifråga.
Doris Pack (PPE-DE ).
   – Herr talman, herr kommissionsledamot! Jag blir alltid glad när vi diskuterar utbildningspolitik. Vid dessa tillfällen går våra tankar i samma riktning och vi anstränger oss för att göra framsteg.
Det är sällan som vi inte är överens i frågor som rör kultur eller utbildning. Detta är utmärkt. Det enda problemet är att vi saknar pengar och det är ett problem som vi alla måste leva med. Därför är jag glad att vi har kunnat ta fram stadgan för rörlighet som en del av programmet för livslångt lärande. I dag diskuterar vi nyckelkompetenserna. Eftersom vi inte har några befogenheter på detta område kan dessa endast ses som rekommendationer. Vi kan emellertid komma med förslag. För en vecka sedan var jag i Sarajevo på en stor konferens om livslångt lärande. På konferensen diskuterade vi nyckelkompetenserna – ett koncept som alla har tagit till sig. Jag anser att vi sänder ut en bra signal när vi kommer med sådana förslag och länder som ännu inte är EU-medlemmar agerar på grundval av dessa förslag.
För att lyfta fram det som är positivt vill jag uppmärksamma att detta kommer att utgöra en referensram för nyckelkompetenser. Tack vare denna kommer personer att kunna anpassa sig till en förändrad arbetsmarknad i ett kunskapsbaserat samhälle. Jag skulle också vilja säga hur glad jag är att man i förslaget även tar upp utvecklingen av nationella strategier för livslångt lärande och således även läroplansreformer. Samtidigt främjas givetvis även standardiseringen av vuxenutbildning och fortbildning i medlemsstaterna.
Jag välkomnar också rekommendationerna om att inkludera personer med särskilda behov, om vilka mycket har sagts, och om hur man ska få nya samhällskompetenser att omfattas av den europeiska dimensionen, vilket handlar om hur vi ska gå till väga för att förmedla kunskaper om vår europeiska historia och öka medvetenheten om vår europeiska kulturella identitet. Jag föreslår att ni köper ett exemplar av de fransk-tyska historieböcker som har funnits på marknaden sedan tre månader tillbaka. De visar på ett fantastiskt sätt vad europeisk identitet innebär.
Avslutningsvis skulle jag vilja att vi, på grundval av denna rekommendation, inte hemfaller åt överdrivna utopiska fantasier om hur 2010 kommer att se ut. Vi behöver egentligen inga superlativer. Låt oss i stället bygga vidare på den realistiska möjligheten för alla samhällsmedlemmar att förvärva grundläggande färdigheter och utveckla dessa. 
Marianne Mikko (PSE ).
   – Mina damer och herrar! Som land betraktat är Estland, som återfick sin självständighet för femton år sedan, är en vinnare. Tack vare en chockterapi kom Estland snabbt tillbaka till det europeiska kulturella och ekonomiska området. Men det estländska samhället har splittrats upp i vinnare och förlorare. Bland den arbetsföra befolkningen är det ungdomarna som är vinnarna. De har i denna nya situation snabbt skaffat sig de nödvändiga utbildningsbevisen och färdigheterna. Förlorarna är de som är nära pensionsåldern. De ansågs vara för gamla för att skolas om.
Det förvärvande av åtta nyckelkompetenser som kommissionen föreslår skulle definitivt göra det lättare för arbetstagarna att anpassa sig till de förändrade kraven på arbetsmarknaden. Amerikanska arbetstagare byter yrke i genomsnitt tre till fyra gånger under sin livstid. Detta kommer snart att bli vanligt även i Europa. I takt med att livslängden ökar kommer en fyrtiofemårig arbetstagare endast att ha kommit halvvägs i sin karriär. Detta innebär nya initiativ för medelålders personer, även om åldersdiskrimineringen fortfarande utan tvekan är en realitet för de arbetstagare runt omkring i världen som har medelkvalificerade och lågkvalificerade arbeten.
När vi inför systemet med livslångt lärande måste vi ändra vår samhällsuppfattning. De åtta nyckelkompetenserna måste fyllas med ett innehåll som ger arbetstagare framtidstro, en framtidstro som kommer av deras tro på sin egen förmåga att utvecklas. Samtidigt måste arbetsgivarna uppmuntras till att investera i erfarna personer utifrån. Europa måste vänja sig vid att livslångt lärande blir en del av vardagen och en viktig del av arbetslivet. I annat fall kommer uppfyllandet av Lissabonmålen att stanna vid önskedrömmar.
Ján Figeľ,
   . – Jag uppskattar verkligen denna atmosfär och det samförstånd som råder om behovet av mer och bättre investeringar i utbildning. Detta betänkande, denna rekommendation om nyckelkompetenser, handlar om att använda samma medel på ett effektivare sätt så att resultatet blir bättre. Förra året hoppade sex miljoner elever av skolan i EU. Detta är ett oerhört stort antal. Jag anser att denna siffra i sig själv borde räcka för att få oss att koncentrera oss mer på vilka ämnen som lärs ut och hur de lärs ut, läroplanernas innehåll och hur undervisningen ska förmedlas. Alltför ofta producerar våra skolor nyutexaminerade elever som går direkt från skolan till arbetslöshet.
Låt mig bara ta upp några punkter som alla kan fundera över. Denna förståelse för nyckelkompetenserna innebär ett slags jämvikt och ett gemensamt område för både ekonomisk konkurrens och social sammanhållning eller socialt ansvar. Samma argument kan användas för förhållandet mellan humaniora och naturvetenskaperna. Båda behövs. Jag anser att nyckelkompetenserna speglar detta. Som Doris Pack har påpekat utgör detta en grund för reform för många länder i västra Balkan, i de nya medlemsstaterna, och till och med i de gamla medlemsstaterna. Det är bra att vi kan stimulera och på sätt och vis göra denna process mer enhetlig samt göra framsteg i arbetet med att modernisera utbildningsinnehållet.
Jag skulle också vilja understryka det som Marian Harkin har påpekat. Nyckelkompetensen är att lära sig snarare än att vänta på att encyklopedisk kunskap ska förvärvas i skolan. Det handlar om att kunna hantera information, erfarenheter och en omgivning som blir allt mer komplex och global. Dessutom är den kulturella förmågan att uppfatta sig själva och uttrycka sig, liksom interpersonella och intersociala förhållanden, oerhört viktiga för att forma personer och mogna medborgare. Jag skulle därför än en gång vilja tacka Helga Trüpel för hennes utmärkta redogörelse för utskottets ståndpunkt. Jag tror att detta kommer att speglas i omröstningen. Jag ser fram emot mer framsteg när det gäller att genomföra nyckelkompetenserna och olika färdigheter. Detta är en fortgående process.
Talmannen.
   – Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 11.30.
Véronique Mathieu (PPE-DE ).
   – Den nuvarande globaliseringen har gjort att arbetsmarknaden har blivit komplex, mångfacetterad och föremål för blixtsnabba förändringar. Detta leder till otrygghet och oro. Nya sätt att arbeta, tillverka, uppfinna och handla tvingar arbetstagarna att hela tiden ifrågasätta sina kunskaper och färdigheter.
För att kunna förena dessa allt hårdare ekonomiska mål med vår humanistiska vision av arbete råder det ett brett samförstånd om livslångt lärande och denna princip ingår i de flesta medlemsstaters nationella lagstiftning.
Det finns redan otaliga officiella beslut, även på EU-nivå. Men vi får inte nöja oss med denna slogan!
Vi har fortfarande långt kvar innan vi har omsatt livslångt lärande i praktiken och systematiserat denna. Alltför ofta är livslångt lärande en rättslig skyldighet som företagen genomför utan att de riktigt funderar över det mervärde som denna verksamhet skapar och utan att det finns någon egentlig långsiktig politik. Eller också används livslångt lärande som en formel att ta till när det är bråttom att reagera på sociala problem.
Vi måste nu arbeta på nationell och lokal nivå för att dels utveckla effektiva utbildningsanstalter, dels försäkra oss om ett verkligt engagemang från näringslivets och arbetsgivarnas sida. 
Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är ett betänkande (A6-0267/2006) av Christopher Beazley för utskottet för kultur och utbildning om initiativ för att komplettera läroplaner genom lämpliga stödåtgärder för att införliva den europeiska dimensionen (2006/2041(INI)) 
Christopher Beazley (PPE-DE ),
   – Herr talman! Syftet med betänkandet är mycket tydligt och specifikt. I betänkandet uppmanas ministerrådet att ge ny drivkraft till införlivandet och stärkandet av den europeiska dimensionen i läroplanerna. Detta faller inom medlemsstaternas befogenheter, och nationella och regionala myndigheter samt utbildningsmyndigheter ser olika ut i olika medlemsstater. Parlamentet är dock i sin fulla rätt – och har faktiskt en skyldighet – att påminna ministerrådet om den resolution som det antog i maj 1988 med en uppmaning om att stärka utbildningens europeiska dimension. Utskottet är i princip enigt om att det är hög tid att den aktualiseras. Vilka praktiska åtgärder bör då vidtas?
För det första får inte den europeiska dimensionen bara vara en luddig kliché, ett koncept som regeringarna låtsas stödja men i praktiken gör mycket lite för att uppnå. Jag hoppas att utskottet har uppmärksammat detta och att det finska ordförandeskapet skriftligen kommer att kunna bekräfta att denna fråga kommer att finnas med i dagordningen för utbildningsministrarnas nästa möte i rådet i Bryssel den 13 november. Jag ser fram emot att få detta bekräftat. Vi menar att ministrarna särskilt borde diskutera innebörden av den europeiska dimensionen.
I parlamentsutskottet har vi tittat på två aspekter. Den första gäller samhällskunskap, tidigare ”medborgarkunskap”, och handlar om en förståelse för vad EU är, hur dess institutioner arbetar och, framför allt, hur enskilda individer kan bidra till demokratin, samt engagemang och delaktighet i beslutsfattandet. Den andra, och den är precis lika viktig, handlar om en förståelse för vårt gemensamma kulturarv och historiska arv. Parlamentet höll en utfrågning om den europeiska dimensionen i historieundervisningen för två år sedan. Den nationella historien är naturligtvis en förutsättning för att kunna förstå det förflutna. Det är dock omöjligt att undervisa om de klassiska grekiska och romerska rikena, medeltiden, renässansen, Napoleonkrigen, den industriella revolutionen och kampen mellan demokratier och diktaturer utan att knyta an till ett europeiskt sammanhang.
Vi uppehåller oss även särskilt vid vikten av språkundervisning. Den har minskat markant i mitt land de senaste åren. De senaste två åren har antalet språkstuderande 16-åringar sjunkit med så mycket som 14 procent eftersom regeringen har gjort språkundervisningen till en frivillig i stället för en obligatorisk del av läroplanen.
Om vi ser till hela Europa finns det stora skillnader i språkförståelse och språkanvändning. Eftersom engelskan är på väg att bli ett ”lingua franca” är det verkligen svårt för oss som har engelska som modersmål att motivera elever att lära sig och lärare att lära ut främmande språk. Samtidigt kan man fråga sig hur vi ska kunna få ett bra samarbete och utveckla innehållet i läroplanerna utan den kulturförståelse som följer med språkförståelse?
Jag har nämnt att medvetenheten hos lärare skiljer sig åt, inte bara inom EU utan även inom medlemsstaterna. Samtidigt som en del skolor ger den europeiska dimensionen stor uppmärksamhet genom att till exempel medverka fullt ut i europeiska utbytesprogram och genom att inte bara använda EU-källor utan även nationella och oberoende källor samt arkiverat televisions- och tidningsmaterial, koncentrerar sig andra nästan inte alls på den europeiska dimensionen. Det är därför vi har en ”spridningseffekt”.
Det är viktigt att lärarutbildningen ger blivande lärare information om det lärarmaterial som finns och hur materialet kan användas i läroplanen.
Jag vill göra er uppmärksamma på punkt 13 i betänkandet som vi är tacksamma över att Ljudmila Novak har lagt till. I den står det att: ”Den europeiska dimensionen kompletterar den nationella dimensionen men varken ersätter eller undantränger den.” Det finns en liten grupp personer på ytterkanten som skulle kritisera betänkandet för att vara propaganda i syfte att få människor att bara se EU från den ljusa och positiva sidan. Jag skulle bemöta den gliringen med att säga att det faktiskt är de som snedvrider bilden genom att försöka förneka information, vilket leder till att våra elever berövas möjligheten att bilda sig en egen balanserad uppfattning och bedöma sina karriärmöjligheter. Om de hade fått all information under utbildningstiden skulle de ha kunnat göra detta.
Detta betänkande är en uppmaning till ministerrådet att vidta åtgärder. Vi ser fram emot att få se de positiva resultaten. 
Ján Figeľ,
   – Herr talman! Det här initiativet tas som sagt i rätt tid, eftersom vi förbereder en lansering av nya sjuårsprogram. I framtiden skulle just den här dimensionen kunna ges ett mycket större utrymme än hittills i det politiska utbildningssamarbetet. Betänkandet skulle därför även kunna vara en inspiration för rådet och medlemsstaterna. Detta faller naturligtvis inom deras befogenheter och ansvar, men vi borde åtminstone fundera över var vi står och hur vi kan förbättra den här dimensionen i utbildningen.
I betänkandet tar Christopher Beazley upp allvarliga och specifika problem. Kommissionen delar denna oro. I sin senaste gemensamma rapport om de framsteg som har gjorts när det gäller programmet Utbildning 2010 drog rådet och kommissionen bland annat slutsatsen att det trots lovande initiativ om rörlighet och deltagande i EU-program fortfarande saknas nationella strategier för den europeiska dimensionen i utbildningen.
Politiken för att se till att grundutbildningen ger unga människor den kunskap och de färdigheter de behöver som medborgare i Europa – inte bara som turister utan som medborgare – genomförs långsamt och är splittrad. Det stämmer att uttrycket ”europeisk dimension” även har en annan innebörd. Å ena sidan avser det idén om Europa, dess folk, demokratiska värderingar och projekt. Å andra sidan kan det även ses som ett europeiskt medborgarskap eller en europeisk identitet med medborgerliga rättigheter och skyldigheter, ett aktivt deltagande och en känsla av europeisk samhörighet. Det är därför viktigt att ha en klar uppfattning om hur den europeiska dimensionen ska införlivas i läroplanerna och hur skolorna ska få både det material och de möjligheter de behöver för att lära sig om Europa i praktiken.
Kommissionen har redan inlett detta arbete. Comenius är ett av våra program för att stödja projekt som genom ett samarbete mellan olika länder syftar till att utveckla den europeiska dimensionen. ”Europeiska skoldatanätet” är ett bra exempel på ett interaktivt och virtuellt verktyg för nätverksbyggande och informationsspridning. Även Ungdomsprogrammet syftar till att göra den europeiska dimensionen till en del av ungdomars liv genom utbyten och framför allt genom volontärtjänster. Den här typen av gränsöverskridande projekt är utmärkta exempel på den europeiska dimensionen i praktiken.
Rekommendationen om nyckelkompetenser för livslångt lärande som vi precis har diskuterat är ett viktig steg framåt. I den framhävs en rad färdigheter och attityder som behövs för ett aktivt europeiskt medborgarskap som en del av en social, medborgerlig och kulturell kompetens. På samma sätt betonas vikten av europeisk kunskap, rörlighet och nätverksbyggande i vårt samarbete med nationella experter om lärarutbildningen. Detta är en mycket viktig del av lärarnas yrkesutveckling. Jag håller med Christopher Beazley helt och hållet.
Kommissionen håller med om att det återstår mycket att göra för att öka medvetenheten om alla positiva nationella och europeiska initiativ. Kommissionen fortsätter att samarbeta med medlemsstaterna, till exempel genom samfinansiering av projekt inom Comenius och genom stöd till flerspråkighet. Vi avser även att uppmuntra medlemsstaterna att utveckla den europeiska dimensionen inom strategierna för livslångt lärande.
Dessutom enades jag och min kollega Margot Wallström nyligen om en rad initiativ på området. Av ovannämnda skäl menar jag därför att betänkandet utgör ett viktigt bidrag till kommissionens funderingar kring utbildnings- och medborgarskapsfrågan. 
Vasco Graça Moura,
   . – Herr talman, herr kommissionsledamot, mina damer och herrar! I Christopher Beazleys betänkande tar man upp ett koncept som är svårt att sätta fingret på, nämligen den europeiska dimensionen. Om vi vill skapa en känsla av att tillhöra den komplexa verklighet som vi kallar Europa måste en motsvarande europeisk dimension förmedlas till medborgarna, framför allt till ungdomarna eftersom detta är en nödvändig förutsättning för ett verkligt EU-medborgarskap.
Vi måste få ungdomarna att förstå detta. De måste inse att de tillhör en gemensam mosaik av civilisationer som dels ger upphov till olika kulturella och nationella enheter, dels till en särskild syn på Europa i resten av världen som, historiskt sett, har förändrat mänsklighetens historia. Det finns frågor av stor betydelse för den europeiska integrationen som går hand i hand med den europeiska dimensionen, exempelvis vetenskapliga och tekniska framsteg. Dessa är lika förknippade med Europa som med någon annan del av världen. Den europeiska dimensionen är starkt framträdande på många andra områden, exempelvis historien, den mänskliga och fysiska geografin, språken och det kulturella och konstnärliga arvet i dess konkreta och abstrakta former.
Den nationella aspekten av detta har ofta lett oss till de typer av partnerskap och förhållanden, fiendskap och konflikter, som är typiska för förhållandet mellan grannar. De spänner över områden som korsar nationsgränserna. Samtidigt finns det en helhet som utgörs av den matris i vilken alla dessa delar existerar tillsammans inom ramen för ett dynamiskt samspel. Det är denna matris som gör att vi kan kalla oss européer. Det är den dimensionen som vi talar om. Det kommer inte att bli lätt att spegla denna dimension i skolornas läroplaner. Därför är det nödvändigt att i varje land definiera principerna, hitta de rätta metoderna, omarbeta program, ta fram undervisningsmaterial och utbilda lärare och annan utbildningspersonal. Precis som med själva Europaprojektet kommer detta att vara en gradvis, multipolär process som inte alltid kommer att rulla på smidigt. Men den måste inledas så fort som möjligt. Den europeiska dimensionen är det europeiska mervärdet, och det vi talar om är mer Europa. 
Maria Badia i Cutchet,
   . – Herr talman, herr kommissionsledamot, mina damer och herrar! De rekommendationer som vi nu debatterar är tillsammans med de övriga två ett stort steg framåt mot att göra unga människor och medborgare mer medvetna och bättre informerade om hur viktigt EU är.
Det är sant att EU för närvarande har små befogenheter på utbildningsområdet. Samtidigt som ett fåtal medlemsstater inkluderar en del lämpligt innehåll om europeiska frågor i sina läroplaner eller utbildningsprogram är andra mycket långt ifrån att införa detta element i de kurser som ges vid deras utbildningsanstalter.
Mot bakgrund av detta anser jag att vi på EU-nivå i enlighet med artikel 149 i fördraget måste utveckla den europeiska dimensionen inom utbildningen, särskilt genom undervisning och spridning av medlemsstaternas språk.
Kommissionsledamoten har redan nämnt några exempel som pekar i denna riktning. Men detta betänkande måste bidra till att stärka detta krav ännu mer på gemenskapsnivå, inte bara för att tillhandahålla de färdigheter som behövs för ett EU-medborgarskap, utan även för att hjälpa medborgare att lära sig mer om EU:s politik och institutioner.
Det finns även ett annat skäl, nämligen att göra människor mer medvetna om EU-medborgarskapet. Detta skulle leda till bättre kommunikation mellan medborgarna och institutionerna. Denna kommunikation uppvisar för närvarande brister som kommer att få ett antal oönskade konsekvenser.
Kommissionsledamot Figel’! Jag uppmanar kommissionen att arbeta ännu hårdare för att specificera vad den menar med den s.k. europeiska dimensionen på utbildningsområdet, så att en överenskommelse kan nås i rådet om hur detta åtagande kan anpassas till varje enskilt utbildningssystem.
Även om det redan har nämnts skulle jag avslutningsvis vilja uppmärksamma hur viktig språkundervisningen är för att unga människor ska lära sig mer om de olika kulturerna i EU. Dessutom vill jag uppmärksamma hur viktigt det är att utbyta bästa praxis, särskilt på lärarutbildningsområdet, eftersom lärare är en nyckelgrupp om vi ska nå de mål som vi har satt upp. 
Hannu Takkula,
   – Herr talman, herr kommissionsledamot! Även jag vill tacka föredraganden, Christopher Beazley, för hans utmärkta betänkande. Detta är ett mycket viktigt ämne. Vi måste se till att våra barns identitet och tankesätt inte bara präglas av en regional och nationell dimension utan även av en europeisk dimension, och att de förstår vad för slags värdegemenskap de tillhör och vilket intellektuellt arv de har.
Trots mosaiken av kulturer har Europa gemensamma värderingar som bygger på kristendomen. Till grund för dessa värderingar ligger även det grekiska arvet och den romerska lagen. I dag tar sig detta framför allt uttryck i demokrati, mänskliga rättigheter och yttrandefrihet. Det är viktigt att vi redan från en tidig ålder lär våra barn och ungdomar dessa värden, att vi främjar dem och att låter dem genomsyra hela deras utbildning. Det är bara på så sätt som vi kan förstå vad det innebär att vara europé i en värld som blir allt mer integrerad, och vara stolta över detta samt över våra nationella rötter och vår kontinent. 
Bernat Joan i Marí,
   – Herr talman! Jag tackar Ján Figeľ, och även Christopher Beazley för hans betänkande. Förverkligandet av Europeiska unionen är en komplicerad process och enligt vår mening spelar utbildning en grundläggande roll i denna. För att skapa ett europeiskt medborgarskap krävs det ett aktivt stöd från ett lämpligt utbildningssystem.
Som vi vet läggs grunden till många av våra åsikter om bland annat historia, kulturer och samhället under de viktiga skolåren. Utbildningssystemet råkar vara ett sätt för staten att utöva tvång, många gånger på bekostnad av kulturell pluralism och mångfald. Staten har därför traditionellt sett utövat en stark kontroll över till exempel historia. En nationellt inriktad utbildning kan vara kontraproduktiv för våra syften och värderingar. När det gäller till exempel chauvinism och enspråkighet kan nästan 50 procent av de europeiska medborgarna bara tala sitt eget språk flytande. Vi måste övervinna denna nationellt inriktade utbildning. Införlivandet av den europeiska dimensionen i våra utbildningssystem kan i grunden bidra till att undvika chauvinism, förbättra medborgarnas flerspråkighet, stärka respekten för pluralism och mångfald samt lägga grunden för en gemensam europeisk identitet. 
Věra Flasarová,
   . – Mina damer och herrar! Jag är glad över att det i Tjeckien åtminstone lärs ut två främmande språk från grundskoleåldern. Och inom den högre utbildningen, exempelvis vid universitetet i Ostrava, ingår Europakunskap som en del av läroplanen på samhällskunskapsområdet. Jag vill emellertid uppmärksamma en aspekt av Europakunskapen som inte får det utrymme den förtjänar. Det rör sig om tolerans. Föredraganden nämner behovet av att enas om en gemensam historia. Jag anser att detta är ett idealistiskt mål som möjligtvis går att nå i en avlägsen framtid. En sak som vi kan uppnå är emellertid tolerans, vilket är en förutsättning för att EU ska kunna existera.
EU:s medlemsstater kan inte ha en gemensam syn på historien, eftersom ett lands framgångar ofta har skett på bekostnad av ett annat lands misslyckanden. Denna syn har först på senare tid börjat förändras. Det finns ingen medlemsstat som kan stå över den europeiska kontinentens historia och tillhandahålla en syn som passar alla utan att stöta sig med någon. Tanken på en gemensam europeisk historia kan i bästa fall bli en kompromiss. Ett mer realistiskt mål skulle vara att förstå andra länders historia och deras opartiska version av händelserna. Att visa tolerans mot historiska och kulturella skillnader skulle vara ett första steg för européerna mot att dela sina värderingar med andra länder och kulturer i världen. Samtidigt kommer tolerans och förståelse att ligga till grund för definitionen av gemensamma europeiska värderingar. Ungdomar bör lära sig främmande språk, men de bör även uppmärksamma andra länders historia och kultur. Lärarnas arbete är att tillhandahålla denna kunskap i form av en uppsättning värderingar som är värda lika mycket respekt som de egna värderingarna. 
Zdzisław Zbigniew Podkański,
   . – Herr talman! Innan vi diskuterar den europeiska utbildningsmodellen och hur vi ska genomföra den måste vi först fråga oss själva vilken typ av modell vi tänker på, vem som ska ha nytta av den och vad som är syftet med den.
Ska det vara en modell som uppmuntrar till en övergripande utveckling av fria individer, och främjandet av alla deras färdigheter och intressen? Eller ska det vara en modell avsedd att producera globaliserade människor som utbildas för att möta vardagslivet men som saknar kreativitet och uppfinningsrikedom, människor som har liten kunskap men som kan utföra de uppgifter som de tilldelas?
Jag stöder den första modellen. Det är endast denna modell som gör det möjligt för människor att förverkliga sig själva och som ger dem den tankefrihet som krävs för att de ska kunna berika världen med sin kreativitet. Följaktligen bör uppfostran och utbildningen av en individ baseras på nationella värden och familjevärden, och erbjuda möjligheten att fritt använda sig av andra nationers kulturer.
Vi behöver ett hembygdens Europa, ett Europa i vilket varje nation och varje individ kan känna sig trygg. Alla ansträngningar att skapa ett globaliserat samhälle med en enda godkänd kultur, i vilken det endast går att kommunicera på några få språk, skulle stoppa Europas intellektuella och ekonomiska utveckling. Därför är den rätta europeiska utbildningsmodellen en modell som skyddar alla medlemsstaters traditioner och använder sig av dem för att gynna enskilda personer och främja deras utveckling. 
Thomas Wise,
   – Herr talman! Låt mig påminna er om vad vår föredragande sa den 12 oktober förra året: ”Regeringar vet ingenting om utbildning. De motverkar lärarnas yrkesutövning.” Det skrämmer mig att han tror att EU kan lyckas bättre. Christopher Beazley arbetade tidigare som lärare och är ledamot av parlamentet. Han måste känna till att det enligt Förenade kungarikets skollag från 1996, som lades fram av hans eget parti, är förbjudet att främja partipolitiska åsikter i skolor i Förenade kungariket.
EU är ett politiskt projekt, och som framgår av resultaten från förra årets franska och nederländska folkomröstningar, finns det miljontals vuxna som inte har låtit sig övertygas om detta projekt. Efter att ha misslyckats med det vill Christopher Beazley nu i stället försöka övertyga våra barn om fördelarna med EU. Det påminner mig om ett citat: ”Ge mig ett sjuårigt barn och det kommer att vara mitt för resten av livet.”
I likhet med så mycket annat från utskottet är det här ren och skär partisk propaganda som jag varken accepterar eller stöder. 
Maciej Marian Giertych (NI ).
   – Herr talman! I det dokument som vi diskuterar hänvisas det till en europeisk dimension på utbildningsområdet och införandet av europeiskt innehåll i utbildningen. Dessa begrepp har emellertid inte definierats. Det görs en hänvisning till en gemensam historia och ett gemensamt kulturarv. Men inte heller dessa begrepp definieras.
Vår gemensamma historia består mest av krig mot varandra, men vad är vårt gemensamma kulturarv? Låt oss försöka sammanfatta detta. Vad består våra gemensamma positiva värderingar av? Om vi stannar upp och tänker över denna fråga måste vi erkänna att vi förenas av grekisk kultur, romersk lag och kristen etik. Allt europeiskt är baserat på dessa viktiga grunder som definierar själva Europa. Av detta följer att vi bör främja undervisning i grekiska och latin, de klassiska språken. Vi bör dessutom främja undervisning om kristendomens bidrag till Europas dominerande kulturnormer, och med detta menar jag konst, arkitektur, vårt sätt att leva och särskilt vårt familjeliv och samhällsliv.
Tyvärr gör parlamentet sitt yttersta för att sudda ut allt kristet från sina dokument. Ännu värre är att en tydlig antikristen hållning gynnas. Det blev ramaskri i kammaren när den polske utbildningsministern drog in Europarådets lärobok från skolorna eftersom det i den rekommenderades att homosexualitet skulle främjas i skolan. Han anklagades för att förkasta europeiska värderingar.
Detta dokument är av intet värde utan en definition av den europeiska dimensionen, europeiska värderingar och europeiskt innehåll.
Ján Figeľ,
   . – Aldrig förr har ämnen som europeisk identitet, europeiska värderingar, Europas gränser och EU-medborgarskap diskuterats i så breda termer som här i dag. Det är sant att vi inte exakt kan definiera dessa begrepp. Men denna debatt är ett bevis på hur EU har förändrats. Tidigare ägnade sig EU inte bara åt diskussioner, utan för att förhindra krig kontrollerades även produktionen av kol och stål. I dag handlar diskussionen om själva EU och omvärlden. Jag anser att detta är ett positivt skifte.
Undervisning i Europas historia och vår omvärld är väldigt viktigt för EU:s utveckling på 2000-talet. Europa kan – och måste – spela en viktigare och mer positiv roll än på 1900-talet, ett århundrade när Europa präglades av tragedier, krig, totalitära regioner och annat elände i stor skala.
Okunnighet och likgiltighet brukar vara de viktigaste källorna till intolerans. De banar väg för propaganda och manipulering av den allmänna opinionen, liksom enskilda människors uppfattning. Jag anser därför att utbildning om Europas historia och framtid, och de kulturer som vi upplever och lever i, är en viktig förutsättning för ett fredligare och mer sammanhållet Europa där den gemensamma rättsordningen, värdegrunden och kultursynen kommer att fortsätta att utvecklas. Jag anser att Europa kommer att genomföra detta på ett fredligare och mer tolerant sätt än när det var upptaget med ömsesidig förintelse.
Jag skulle än en gång vilja tacka Christopher Beazley för hans initiativbetänkande och uttrycka min förhoppning om att detta ämne kommer att bli föremål för debatt i medlemsstaterna. Det är nämligen de som har ansvaret för att fatta beslut i frågan och organisera hur denna ska inlemmas i utbildningen. Detta är något som inte kommer att betraktas som överflödigt utan snarare som ett mycket viktigt komplement till utbildningen inom ramen för ett gemensamt rättsligt, ekonomiskt och kulturellt område i ett utvidgat EU. 
Talmannen.
   – Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 11.30. 
Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är ett betänkande (A6-0248/2006) av Thomas Mann för utskottet för sysselsättning och sociala frågor om skapandet av en europeisk ram för kvalifikationer (2006/2002(INI)). 
Thomas Mann (PPE-DE ),
   . – Herr talman, kommissionsledamot Figeľ, mina damer och herrar! Eftersom vi i EU inte kan konkurrera med tillväxtländernas låga löner och minimala sociala standarder måste vi i stället hela tiden utveckla vår potential att utföra arbete av hög kvalitet. För detta ändamål är det nödvändigt med yrkesutbildning och vidareutbildning. I mars 2005 förklarade sig utrikesministrarna i de 25 EU-länderna villiga att modernisera sina nationella system för att göra det möjligt för enskilda personer att anpassa sig till de allt tuffare kraven på de inhemska och internationella marknaderna.
Det finns fortfarande stora hinder mellan institutionerna och mellan medlemsstaterna när det gäller tillgången till utbildning och yrkesbildning. Detta gör att kunskap och färdigheter inte kan tillämpas effektivt och att kvalifikationerna blir svåra att dechiffrera. Följden blir att examina och utbildningsbevis inte i tillräckligt hög grad erkänns utanför det land i vilket de förvärvades. Ju mer insyn det finns i skolsystemen, yrkesutbildningssystemen och universitetssystemen desto lättare blir det att bedöma de specifika modeller som används i medlemsstaterna – exempelvis tvåpartssystemets kvaliteter i mitt eget land Tyskland, och värdet på en hantverkares mästerbrev.
Den europeiska ramen för kvalifikationer är en övergripande ram som har tre funktioner. För det första är den avsedd att knyta samman nationella och internationella kvalifikationer. För det andra är den avsedd att se till att yrkeskvalifikationer och allmänna utbildningskvalifikationer kan erkännas och överföras. För det tredje är den avsedd att garantera mer öppenhet, insyn och rörlighet. Den europeiska ramen för kvalifikationer bygger på åtta referensnivåer som kategoriserar inlärningsresultaten. De går från grundläggande färdigheter för att utföra enkla uppgifter till den mycket specialiserade kompetens som behövs för akademiska studier. På var och en av dessa åtta nivåer, oavsett vilken utbildningsväg som följs, måste det vara möjligt att skaffa sig yrkesrelaterade färdigheter. Detta har fått stort stöd av arbetsmarknadens parter, kommerskollegier, näringslivet, ledande hantverks- och handelsorganisationer, utbildningsanstalter, lärare på yrkesskolor, praktikanter och lärlingar och de som lär upp dessa samt skolelever och högskolestuderande. Alla dessa är medvetna om att medlemsstaternas program inte ersätts utan snarare utvidgas på grundval av sakkunskap som tillämpas på frivillig basis.
I egenskap av parlamentets föredragande har jag kritiserat flera punkter i kommissionens förslag, eftersom den akademiska utbildningen betonas överdrivet mycket och för att yrkesutbildningen inte beaktas tillräckligt. Jag anser fortfarande att det inte finns en tillräckligt tydlig koppling till arbetsmarknaden. Den europeiska ramen för kvalifikationer måste bland annat ha tillväxt och sysselsättning som två av sina mål, vilket fastställdes i Lissabon II. På detta sätt kombineras dels näringslivets konkurrenskraft, dels enskilda personers anställbarhet. Utskottet för sysselsättning och sociala frågor delade mina invändningar och jag gladdes mycket åt att så många kolleger – av vilka många är närvarande i dag – kom med förslag och, med undantag för tre ledamöter som lade ned sina röster, enhälligt antog betänkandet.
Vi stöder bland annat en revidering av ramen för kvalifikationer så att även inlärningsresultatens jämförbarhet inkluderas. Detta skiljer sig från många tidigare bedömningar, där man endast har tagit upp inlärningsprocessens längd och den typ av kvalifikation detta har resulterat i. Vi tycker att det viktigaste är att yrkesutbildning och akademisk utbildning behandlas som utbildningar med lika värde. Det handlar om två sidor av samma mynt, nämligen Bolognaprocessen för att skapa en gemensam europeisk ram för högre utbildning och Köpenhamnsprocessen för att öka det europeiska samarbetet på yrkesutbildningsområdet. Den europeiska ramen för kvalifikationer kommer bara att bli en framgång om det införs nationella kvalifikationsramar i samtliga medlemsstater, om dessa sedan kan utvecklas samt om de senast 2009 kan kopplas till den europeiska ramen för kvalifikationer. Det är min förhoppning att det som ingår i ramen kommer att göras tillgängligt för allmänheten – vi här i parlamentet kommer definitivt att verka för detta – och att arbetsmarknadens parter, utbildningsanordnarna och institutionerna får ett bra samarbete. Det är bara på så sätt som utbildningsanstalterna kommer att få tillgång till rätt redskap för arbetslivet i EU. 
Ján Figeľ,
   – Herr talman! De här frågorna visar att utbildningen har fått ett uppsving. Jag är övertygad om att en europeisk ram för kvalifikationer kommer att vara en av de stora frågorna under de kommande åren. När jag fick frågan om vilka som skulle vara de viktigaste frågorna på mitt bord de kommande fem åren svarade jag att en europeisk ram för kvalifikationer är en av dem, och jag anser att vi verkligen gör något åt denna fråga nu i stället för att bara tala om den.
För det första vill jag tacka föredraganden och utskottet för sysselsättning och sociala frågor för ett utmärkt betänkande som har utarbetats i samråd med andra utskott och som återspeglar kommissionens diskussionsunderlag från förra året. Det ger oss en möjlighet att återspegla det formella förslag som antagits den här månaden. Jag är nämligen säker på att livslångt lärande och rörlighet är avgörande för konkurrenskraften och den sociala sammanhållningen inom Europeiska unionen.
Kommissionen har alltid vidtagit positiva åtgärder för att göra framsteg på dessa områden. I praktiken stöter dock människor fortfarande alltför ofta på problem när de försöker flytta från ett land till ett annat för att studera eller arbeta, och när de snarare försöker vara medborgare än turister i unionen. De stöter även på problem när de vill vidareutbilda sig och till exempel gå från yrkesutbildning till högre utbildning. Den europeiska ramen för kvalifikationer kommer att bidra till att lösa problemet. Den kommer att bidra till att förbättra öppenheten och öka förståelsen inom EU för de olika nationella systemen eller nationella ramarna för kvalifikationer. Genom att förbättra kommunikationen mellan olika system kommer den europeiska ramen för kvalifikationer att främja tillgången till utbildning och öka rörligheten när det gäller utbildning eller arbete. Den skulle även kunna vara till hjälp utanför EU. När jag var i Moskva och i juni när jag var i Kanada uttryckte nämligen båda dessa länder ett intresse av att få veta mer om detta instrument eftersom de vill låta sig inspireras av det i utformningen av sin politik.
Rättsakter har vi redan, till exempel direktivet om ömsesidigt erkännande av yrkeskvalifikationer. Europass-initiativet, som även det främjar liknande mål, har nämnts i dag. Dessa instrument räcker dock inte. Det är därför den europeiska ramen för kvalifikationer är ytterligare ett viktigt steg för att förbättra situationen.
Många av kommentarerna och rekommendationerna i Thomas Manns betänkande finns redan med i vårt förslag. Det är jag säker på att vi är överens om. Jag anser därför att parlamentet och kommissionen till mycket stor del driver samma linje i den här frågan. Det dokument som ni har kommenterat var ett diskussionsunderlag från juli förra året. Sedan dess har vi kommit längre när det gäller ett mer praktiskt och användarvänligt instrument.
Thomas Mann har rätt i att vi borde göra mer för yrkesutbildningen. Jag vill påminna om att yrkesutbildningen infördes i fördragen genom Romfördraget 1957 och att högre utbildning infördes först genom Maastrichtfördraget. Vi inledde Bolognaprocessen 1999 och först senare Köpenhamnsprocessen. Nu finns det två parallella processer med en positiv effekt på den europeiska ramen för kvalifikationer. Vi behöver dock nå hela vägen för att verkligen kunna börja genomföra viktiga klausuler i fördragen. Vi håller på med det nu: 45 länder i Bolognaprocessen och 32 i Köpenhamnsprocessen. För två veckor sedan var jag i Schweiz och de vill ansluta sig till Köpenhamnsprocessen. Det är alltså goda nyheter när det gäller vårt arbete.
För att den europeiska ramen för kvalifikationer ska kunna ge bästa möjliga resultat måste medlemsstaterna genomföra den på rätt sätt. De kommer att behöva förena sina system för kvalifikationer med den europeiska ramen för kvalifikationer. Jag är övertygad om att vårt förslag tillhandahåller det gemensamma språkbruk och det verktyg som behövs för att bygga upp det nödvändiga ömsesidiga förtroende som är grunden för att ett sådant instrument faktiskt genomförs. Strategin underlättar även för arbetsgivare och enskilda personer att jämföra kvalifikationer inom unionen och inom olika utbildningssystem.
Jag är säker på att detta nyckelinitiativ kommer att hjälpa människor i Europa att möta de svårigheter och dra nytta av de fördelar som ett kunskapsbaserat samhälle för med sig. Förslaget antogs för en kort tid sedan och vi ser nu inte bara fram emot ytterligare diskussioner utan även mot ytterligare samarbete.
Stefano Zappalà (PPE-DE ),
   – Herr talman, mina damer och herrar! I Lissabonstrategin förslås att processen för att modernisera EU:s utbildnings- och yrkesutbildningssystem ska påskyndas så att EU blir den mest konkurrenskraftiga ekonomin i världen 2010.
Ökad rörlighet på arbetsmarknaden och effektiva system för livslångt lärande är de grundläggande förutsättningarna för detta. Bristen på kommunikation och samarbete mellan de nationella myndigheterna och bland vidareutbildningssystemen på olika nivåer förhindrar att de färdigheter och kunskaper som redan har förvärvats kan användas på ett effektivt sätt. Därför måste vi främja ett visst samspel mellan de olika medlemsstaternas utbildnings- och kvalifikationssystem.
Som kommissionen redan har påpekat har arbetet med vissa aspekter av detta redan påbörjats genom direktiv 2005/36/EG om erkännande av yrkeskvalifikationer, vilket jag var föredragande för. Skapandet av en europeisk ram för kvalifikationer kommer naturligtvis att komplettera och utgöra en fortsättning på detta arbete. Tack var detta arbete kommer vi att kunna öka och stärka det ömsesidiga förtroendet mellan olika system och främja rörlighet och livslångt lärande. Det måste finnas en flexibel struktur som lätt kan integreras med motsvarande nationella strukturer. Samtidigt måste de olika specifika särdragen i dessa strukturer bibehållas. Yrkesutbildningskvalifikationer och vidareutbildningskvalifikationer måste erkännas och de måste vara kompatibla och kunna överföras, vilket Thomas Mann mycket riktigt framhåller.
Detta betyder att vi måste öka och förbättra informationsutbytet om de titlar, kvalifikationer, intyg och yrkeserfarenhet som erkänns i medlemsstaterna.
För närvarande, och som den är utformad i kommissionens förslag, verkar den europeiska ramen för kvalifikationer emellertid ganska otydlig. Den måste göras mer lättförståelig och vissa inkonsekventa aspekter måste ändras. Vi föreslår därför att kommissionen reviderar och omformulerar sitt förslag, men att målen samtidigt bibehålls. 
Milan Gaľa (PPE-DE ),
   – Det är med glädje jag ser att hela det område som handlar om livslångt lärande och yrkesutbildning har lämnat sin marginaliserade position och kommit ut i ljuset. Översynen av Lissabonstrategin för tillväxt och sysselsättning och behovet av att uppfylla dess mål har varit en stark drivkraft. Redan 2000 togs ett viktigt steg när arbetsprogrammet Utbildning och yrkesutbildning 2010 antogs. Syftet med detta program är inte bara att förbättra utbildnings- och yrkesutbildningssystemens kvalitet och effektivitet utan även att göra dem lättillgängliga och öppna för fler personer.
Det föreslagna konceptet med en europeisk ram för kvalifikationer som vi diskuterar här i dag är ett konkret initiativ som har uppkommit på grundval av arbetsprogrammet. Jag anser att detta koncept utgör en konstruktiv drivkraft som kommer att vara en starkt bidragande orsak till öppenhet vid överföring och erkännande av kvalifikationer på EU-nivå. Det bör även bidra till att stimulera nationella och sektorsvisa reformer för att främja livslångt lärande. Samtidigt kommer det att spela en viktig roll för att öka studenters och arbetstagares rörlighet. I dagens diskussion skulle jag vilja belysa det nya element som införs i och med den europeiska ramen för kvalifikationer, nämligen erkännandet av inofficiell och informell utbildning. Detta kommer att förändra bedömningen av kvalifikationer. Traditionellt sett har den grundat sig på utbildningens längd eller typ av institution. I stället läggs nu större vikt vid resultat, kunskap, färdigheter och kunnighet.
Jag skulle vilja tacka min kollega Thomas Mann, föredragande för utskottet för sysselsättning och sociala frågor, för hans arbete med betänkandet om att införa en europeisk ram för kvalifikationer. Jag vill också tacka den närvarande ledamoten av Europeiska kommissionen, Ján Figel’, som ansvarar för utbildning, yrkesutbildning, kultur och flerspråkighet samt hans medarbetare som har arbetat på ett policydokument. De goda nyheterna är att kommissionen vid sitt sammanträde den 5 september ställde sig bakom förslaget till rekommendation om att skapa en europeisk ram för kvalifikationer för livslångt lärande. Jag är säker på att Europaparlamentet kommer att anta Thomas Manns betänkande under denna sammanträdesperiod. I så fall kan vi debattera ett nytt kommissionsdokument om den europeiska ramen för kvalifikationer. 
Zita Pleštinská,
   . – Jag anser att det är viktigt att EU antar rättsakter på EU-nivå som formellt och informellt stärker de bestämmelser som reglerar näringslivet. Mänskligt kapital utgör en viktig del av denna miljö. Därför beskriver näringslivets organisationer direktivet om erkännande av yrkeskvalifikationer som det mest positiva steg som EU har tagit denna valperiod.
Ett annat viktigt steg som förtjänar att uppmärksammas är skapandet av en europeisk ram för kvalifikationer. Denna ram ska garantera full insyn i behandlingen av utbildning oavsett hur kvalifikationerna har förvärvats. Jag skulle också vilja lovorda det nya elementet, dvs. erkännandet av formell och informell utbildning, inklusive förvärvandet av yrkeserfarenhet. I detta sammanhang skulle jag vilja tacka mina kolleger, föredragandena Thomas Mann, Milan Gaľa och Stefano Zappalà för deras arbete med att åstadkomma ett konsekvent betänkande. Jag delar föredragandenas rekommendation att förenkla och öka insynen i den skala med åtta referensnivåer som ligger till grund för den föreslagna kvalifikationsramen.
Även om den europeiska ramen för kvalifikationer är frivillig anser jag att den, tillsammans med de nationella kvalifikationsramarna kommer att bidra till att skapa ett system som kommer att hjälpa oss att hantera problemen på EU:s arbetsmarknad. Jag är övertygad om att även näringslivet kommer att uppskatta detta initiativ från Europeiska kommissionen, eftersom det kommer att bli lättare att förstå de olika nationella kvalifikationsintygen. Arbetsgivarna kommer att kunna använda den europeiska ramen för kvalifikationer som referens när de väljer ut högkvalificerad personal på grundval av utbildning, färdigheter och kompetens. 
Françoise Castex,
   . – Herr talman, herr kommissionsledamot, mina damer och herrar! Med den europeiska ramen för kvalifikationer har EU skaffat sig ett redskap som visserligen kan förbättras men som är ett viktigt redskap för ökad rörlighet inom EU.
Företagens och EU-medborgarnas rörlighet öppnar för en ny arbetsmarknad på gemenskapsnivå. För alla europeiska arbetstagare – oavsett om de är ingenjörer, tekniker eller kroppsarbetare – är yrkeskvalifikationer den enda verkliga garantin för deras värde på arbetsmarknaden, såväl på nationell nivå som på gemenskapsnivå.
Precis som den gemensamma valutan, euron, har ett gemensamt värde genom att den garanterar att ekonomin är flexibel och integrerad i gemenskapen, behöver vi ett gemensamt värde för yrkeskvalifikationer som erkänns på EU:s arbetsmarknad. Både företagen och arbetstagarna behöver ett erkännande av yrkeskvalifikationernas gemensamma värde. För företagen garanterar kvalifikationerna vilken kompetensnivå en arbetstagare har och hur lämplig personen i fråga är för uppgiften. För en arbetstagare garanteras och främjas denna kompetensnivå oavsett var i EU han eller hon befinner sig. Oavsett vilka nationella traditioner vi har, är ett intyg alltid en bekräftelse på att en person kan utföra ett visst arbete och använda de färdigheter som krävs för detta. Denna förmåga är frukten av den kunskap som har förvärvats, antingen genom yrkesutbildning eller genom arbetslivserfarenhet.
Jag skulle vilja lyfta fram hur framgångsrika vissa medlemsstater har varit när det gäller att validera de erfarenheter som förvärvats, vilket som tidigare nämnts kompletterar fortbildningen. På lång sikt kommer det att bli nödvändigt att integrera denna process i den europeiska ramen för kvalifikationer, och vara öppen för alla former av erkännande. I nästa fas måste arbetsmarknadens parter med en gång göras medvetna om, och engagerade i, denna process så att den europeiska ramen för kvalifikationer beaktas i avtal och kollektivavtal. På så sätt kombineras en verklig social garanti med flexibilitet på arbetsmarknaden.
Herr talman! Anställningsavtal och lönesedlar visar vilket värde sysselsättningen verkligen har. 
Anne E. Jensen,
   – Herr talman, herr kommissionsledamot, mina damer och herrar! Det har redan påpekats vid flera tillfällen i kväll att beslut om utbildnings- och yrkesutbildningspolitik ska fattas på nationell nivå. Så bör det förbli. Dagens debatt visar emellertid också att det finns många gemensamma initiativ på gång för att via utbyte och samarbete utveckla utbildningen och yrkesbildningen i EU. Detta är bra initiativ, och det är viktigt att de sprids till en stor del av befolkningen.
Vi i ALDE-gruppen ställer oss helhjärtat bakom skapandet av en europeisk ram för kvalifikationer. Denna ram är avsedd att främja erkännandet och användningen av kvalifikationer och färdigheter som redan har förvärvats och på så sätt underlätta allas tillgång till livslångt lärande. Att 32 länder deltar i denna form av samarbete ger möjligheter till en bred utveckling av utbildnings-, yrkesutbildnings- och sysselsättningsmöjligheterna inom EU. Bara det att man inriktar sig på kvalifikationer som redan har förvärvats är ett viktigt genombrott. Inriktningen ligger på resultat och faktisk förmåga, inte enbart på hur förmågan har förvärvats. Vederbörlig hänsyn tas på så sätt till de mycket olika strukturerna för i synnerhet yrkesutbildningen inom EU. Samtidigt fastställer vi gemensamma mål. I detta sammanhang skulle jag vilja understryka Thomas Manns uppmaning till oss att inrikta oss mer på yrkesutbildning, inklusive vidareutbildning. Det är inte bara universitetsutbildning som vi ska fokusera på.
Dessutom är det viktigt att ta fram ett system som inte är alltför komplicerat. Det måste vara enklare och tydligare än det system som föreslogs i arbetsdokumentet. Om den europeiska ramen för kvalifikationer ska bli framgångsrik är det, som kommissionen redan har påpekat, också viktigt att alla länder engagerar sig frivilligt och att de inför egna nationella – eller i förekommande fall regionala – system för att bedöma kvalifikationerna. Det är viktigt att bygga vidare på det arbete som redan har gjorts när det gäller att bedöma utbildningens och yrkesutbildningens kvalitet samt undvika onödig byråkrati. Det kommer inte att bli lätt, men vi sätter upp ambitiösa mål i kväll. 
Sepp Kusstatscher,
   . – Herr talman! Det är bra att rådet och kommissionen anser att färdigheter, förmåga och kompetens som har förvärvats i skolan, i arbetslivet eller på fritiden ska kunna erkännas ömsesidigt i så stor utsträckning som möjligt. Thomas Mann är värd stor uppskattning och hans förslag är värda att stödjas, särskilt förslaget om att det vid sidan om akademisk utbildning ska ges mycket större utrymme åt yrkesutbildning.
Jag har bara en minut på mig så jag kommer endast kortfattat att beröra problemet med att erkänna kvalifikationer. Den stora svårigheten är att kunskap och förmåga är immateriella ting och därför väldigt svåra att standardisera och mäta. Personer som är väldigt duktiga i skolan klarar sig ofta dåligt i vardagslivet, eftersom de kvaliteter som mäts och betygsätts i skolan ofta är helt andra kvaliteter. För att bli framgångsrik i yrkeslivet behöver man framför allt emotionell, kreativ och social kompetens, mod, entusiasm, praktisk intelligens, ihärdighet och stresstålighet. Dessa kvaliteter värdesätts eller uppmuntras tyvärr inte i skolan, vilket inte heller är möjligt. 
Guntars Krasts,
   . –Först och främst skulle jag vilja tacka föredraganden för hans mycket välutarbetade och välavvägda betänkande. Jag hyser inga tvivel om att det bara är en tidsfråga innan vi får en verkligt fungerande arbetsmarknad i EU. Den europeiska ramen för kvalifikationer är ett viktigt steg i denna riktning, eftersom den bidrar till att skapa förutsättningar för att inrätta en gemensam arbetsmarknad och en gemensam utbildningsmiljö. Jag är fullständigt övertygad om att kvalifikationers jämförbarhet inte bara skulle gynna arbetskraftens rörlighet utan även ge arbetsmarknaden en annan kvalitet, genom att arbetskraften i praktiken sprids. Kvalifikationsramarna skulle gynna en starkare koppling mellan medlemsstaternas nationella utbildningssystem och kraven på arbetsmarknaden i EU. Dessa steg är nära besläktade med Lissabonstrategin och Lissabonmålen. Den senaste utvidgningen skapade en aldrig tidigare skådad arbetskraftsrörlighet inom EU. Arbetssökande har rest från olika nya medlemsstater i Central- och Östeuropa till de gamla medlemsstaterna Förenade kungariket och Irland, som var de enda som öppnade sina arbetsmarknader utan begränsningar. Dagens situation är faktiskt unik när det gäller behovet av jämförbara europeiska kvalifikationer. De betydande löneskillnaderna har uppmuntrat tusentals arbetssökande från Central- och Östeuropa att ta enkla lågkvalificerade arbeten. I en studie som nyligen genomfördes av Irlands näringslivs-, handels- och sysselsättningsministerium framgår det att de flesta arbetstagare har arbeten som inte motsvarar deras yrkesutbildning. Många arbetstagare med universitetsexamen har arbeten som endast kräver några timmars grundläggande utbildning. Det är detta som är svårigheten med att jämföra utbildningssystem som är helt annorlunda. Dessa är både resurser som förloras i de stater som de arbetssökande kommer ifrån, och bortkastade resurser i de stater där de inte kan använda sig av sin yrkesutbildning. Jag hoppas att den europeiska ramen för kvalifikationer kommer att uppmuntra de medlemsstater mellan vilka det råder febril arbetskraftsaktivitet att bli pionjärer när det gäller att omsätta ramarna i praktiken och att dessa medlemsstater inte kommer att bli de enda. Tack. 
Jan Tadeusz Masiel (NI ).
   – Herr talman! Jag skulle vilja gratulera Thomas Mann till hans intressanta betänkande. Rörlighet är en av principerna i gemenskapens Europa. Studenters och arbetstagares rörlighet kan emellertid endast bli verklighet om problemet att erkänna intyg och utbildningsbevis löses en gång för alla. För att göra detta krävs det att EU fastställer en europeisk ram för kvalifikationer. Det arbete som påbörjades i Bologna, Barcelona, Köpenhamn och Maastricht måste fortsätta. Vi måste se till att arbetstagare som kommer från andra medlemsländer inte möts av beskedet från de lokala myndigheterna att det finns arbete för dem, men att deras kvalifikationer inte kan godtas.
Den europeiska ramen för kvalifikationer kommer att bidra till att förbättra yrkesutbildningens kvalitet i samtliga medlemsstater. De kommer att möta globaliseringens utmaningar och öka konkurrenskraften på arbetsmarknaden. Det finns även en betydande psykologisk dimension. Att erkänna någons kvalifikation i form av ett yrkesintyg eller akademiskt utbildningsbevis innebär ett erkännande av den ansträngning som den enskilda personen har gjort för att få en utbildning. På motsvarande sätt ligger det något diskriminerande och nedsättande i att neka att erkänna en kvalifikation som likvärdig i en annan medlemsstat.
Vi får inte lura oss själva. Den europeiska ramen för kvalifikationer är inte någon enkel fråga. Eftersom det till och med är svårt för högre lärosäten och yrkesutbildningscentrum i samma land att enas så det är inte så konstigt att detta även sker på EU-nivå. Därför är det viktigt att detta beslut är ett politiskt beslut, som fattas på EU-nivå, snarare än att vara av akademisk karaktär. Ett polskt yrkesbevis i murning ska t.ex. erkännas i Tyskland och ett tyskt i Polen. En Oxfordexamen i psykologi ska erkännas överallt och detsamma ska gälla för en psykologiexamen som utfärdas av ett mindre prestigefullt universitet i ett mindre land. Lokala yrkesorganisationer ska inte kunna komma med invändningar. I Belgien finns det emellertid inte ens något behörigt organ som kan validera de kvalifikationer som polska målare och murare som arbetar som egenföretagare har. Till följd av detta kan vissa personer inte utföra vissa arbeten.
Frågan om den europeiska ramen för kvalifikationer är särskilt viktig för medborgarna i de nya medlemsstaterna. Det är de som under lång tid framöver kommer att erbjuda sina yrkeskvalifikationer, snarare än kapitalinvesteringar, till andra medlemsstater. En gemensam nämnare för kapitalinvesteringar finns redan, euron.
Maria Matsouka (PSE ).
   – Herr talman, herr kommissionsledamot! Det är sant att Europa under historiens lopp har ställts inför många utmaningar och allvarliga hot, exempelvis arbetslöshet, fattigdom och osäkerhet på arbetsmarknaden. Ändå är dessa oroande sociala trender inga ödesbestämda självförverkligande profetior. Vi måste hitta lösningar långt bort från uppfattningen om att konkurrens ska uppnås genom att nedvärdera sysselsättningen.
Med respekt för de europeiska värderingarna, vår sociala känslighet och med kunskap som vår bas kan vi välja att slå in på en väg av utveckling. I så fall måste vi ta hänsyn till att globaliseringen av ekonomin, de sociala framstegen och miljöskyddet baseras på en ständig utveckling av nya färdigheter och användningen av ny teknik.
Om vi uppgraderar forskningscentrum till centrum för innovation och förvärvandet av yrkeserfarenhet kommer det livslånga lärandet att bli effektivt och komma alla till del. Arbetstagarnas nya färdigheter måste uppfylla gemensamma europeiska bedömningskriterier, vilket ökar deras utvecklingsmöjligheter.
Mot bakgrund av detta och med respekt för såväl de olika yrkessektorernas särdrag som de olika regionernas särdrag måste vi på ett tydligt, uttryckligt och integrerat sätt besluta oss för hur den europeiska ramen för kvalifikationer ska se ut och hur omfattande den ska vara.
Avslutningsvis skulle jag vilja tacka Thomas Mann. 
Ján Figeľ,
   . – Det är inte bara själva betänkandet och omständigheterna kring frågan om kvalifikationer i Europa som innebär en stor utmaning för oss när vi ska skapa ett område med större europeiskt innehåll. Detta skulle innebära regler och standarder som borgar för en viss kvalitet, och därmed rörlighet, för medborgarna.
Jag skulle därför vilja understryka flera aspekter som är viktiga för denna fråga i dess helhet. För det första handlar det om att skapa ett område, vilket inte bara betyder tillgång till och kvalitet på grundskoleutbildningen, den högre utbildningen och yrkesutbildningen, utan även ett område för vidareutbildning, fortbildning eller livslångt lärande, och för erkännandet av formell och informell utbildning. Den europeiska ramen för kvalifikationer är ett steg i just denna riktning. För det andra är detta en uppföljning till det vi redan har gjort. Det Europass som antogs här i parlamentet underlättar bedömningen av kvalifikationer, men ramen för kvalifikationer kommer att bli avgörande för arbetet med att göra dessa kvalifikationer kompatibla och jämförbara och därigenom göra det möjligt att överföra dem. Detta är en viktig förändring.
Om vi till slut lyckas anta den föreslagna ramen kommer den inte bara att utgöra en bra ram för arbetsgivare och arbetstagare, utan även för dem som tillhandahåller utbildning och yrkesutbildning. Detta kommer att öppna upp detta område och påtryckningarna för att förbättra kvaliteten kommer därför att öka. Öppenhet handlar helt och hållet om att främja utbildning och yrkesutbildning av högre kvalitet. Anne E. Jensen nämnde 32 länder. Jag tror att detta antal successivt kommer att växa allteftersom vi lyckas utveckla Köpenhamnsprocessen och Bolognaprocessen och kan erbjuda trovärdighet, höga standarder och garanterat kvalitativa parametrar. Jag är övertygad om att detta kommer att gynna såväl hela EU som dess medborgare och institutioner. Jag anser att detta kommer att bli avgörande för att vi ska kunna garantera att exempelvis en rörmokare – oavsett om han kommer från Polen eller något annat land – inte ses som ett hot utan som en person som lämnar ett viktigt bidrag till rörligheten och konkurrenskraften i hela EU. Låt oss fortsätta vårt goda arbete med denna ram för kvalifikationer. 
Talmannen.
   – Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 11.30. 

