Statligt stöd för att underlätta nedläggning av kolgruvor som inte är konkurrenskraftiga (debatt)
Talmannen
Nästa punkt är ett betänkande av Bernhard Rapkay, för utskottet för ekonomi och valutafrågor, om statligt stöd för att underlätta nedläggning av kolgruvor som inte är konkurrenskraftiga - C7-0296/2010 - 2010/0220(NLE)) (Α7-0324/2010).
Bernhard Rapkay
Fru talman, herr Almunia, mina damer och herrar! För det första vill jag gratulera dig, Joaquín Almunia, och dina avdelningar. Den konsekvensbedömning som du har redogjort för är mycket bra. Den är grundad på fakta, den är slutgiltig och den är rakt på sak.
Det är synd att de andra ledamöterna av kommissionärskollegiet inte har läst denna konsekvensbedömning, för om de hade gjort det skulle de inte ha kunnat lägga fram detta förslag, som inte har något med konsekvensbedömningen att göra. Jag undrar exempelvis hur kommissionärskollegiet valde årtalet. Det nämns inte överhuvudtaget i konsekvensbedömningen. Den enda tänkbara förklaringen till valet av årtal är att 2014 ligger exakt halvvägs mellan 2010 och 2018. Det måste bero på det.
Det kan emellertid också bero på att de inte har förstått innehållet. Inga av argumenten till stöd för detta förslag kan tas på allvar, för de är inte korrekta. Ett argument är att de bestämmelser för statligt stöd som antogs 2002, och som snart kommer att upphöra att gälla, gick ut på att kolgruvedriften skulle fasas ut. Detta är förstås helt felaktigt. Det rörde sig om efterföljande bestämmelser. Jag vet detta eftersom jag var där, och jag var föredragande för parlamentet 2002. Detta var när fördraget om upprättandet av Europeiska kol- och stålgemenskapen (EKSG) upphörde att gälla efter 50 år och det behövdes efterföljande bestämmelser, inte bara om stöd utan också om andra frågor.
Om detta hade handlat om ren utfasning, vad skulle då ha hänt exempelvis med EKSG:s tillgångar? Det var inte bestämmelser om utfasning - det var efterföljande bestämmelser. Vid denna tidpunkt kom vi på goda grunder överens om att dessa efterföljande bestämmelser skulle gälla i åtta år. Därefter skulle frågan behandlas på nytt. Därför är detta argument felaktigt.
Det andra argumentet som framförs är frågan om hållbarhet. Vi är alla för detta, och vi vet att kol givetvis ger upphov till stora koldioxidutsläpp. Ett beslut från kommissionen kan emellertid inte upphäva vetenskapens lagar. Vad kommer att hända efteråt? Inhemskt kol kommer att ersättas av importerat kol. Det är det enda som kommer att ske. Importerat kol orsakar precis lika stora koldioxidutsläpp som inhemskt kol. Problemet är helt enkelt att om vi inte längre har några referenspunkter kommer vi inte att kunna använda dem för att utveckla ny, modern teknik för gruvdrift och kraftverk. Europa är ledande på detta område och har en exportfördel. Detta bör vi enligt min åsikt inte bara ge upp utan vidare.
Det tredje argumentet är att stöd är skadligt och att det vore bättre att lägga dessa pengar på annat. Man kan inte invända mot detta argument eller mot marknadsradikalers inställning. Man kan inte motsäga en ideologi med fakta. Emellertid bör exempelvis påståendet att fortsatt stöd skulle bli för kostsamt ses i ljuset av vad en abrupt nedläggning av gruvdriften verkligen skulle innebära, om 2014 skulle bli ett abrupt stopp för kolbrytningen. Det skulle resultera i ökade kostnader för att bekämpa arbetslöshet och framför allt ökade långsiktiga kostnader i samband med nedläggningar av gruvor. Detta är ett mycket komplicerat och komplext ämne. Kostnader för långsiktiga nedläggningar av gruvor fortsätter att uppstå i åratal, till och med i årtionden, efter det att kolbrytningen upphört. Dessa kostnader måste betalas ur den offentliga kassan. Vissa medlemsstater har emellertid system som gör att staten inte är ansvarig för dessa kostnader. Därför håller inte heller detta argument. Av dessa skäl rekommenderar jag att man tänker över detta igen så snart som möjligt och att man då tar hänsyn till vad som sägs i konsekvensbedömningen. Annars kommer resultatet att bli regionala och socialpolitiska snedvridningar, vilket vi inte vill ha. Därför är förslaget om 2018 som tidsgräns högst förnuftigt.
Joaquín Almunia
Fru talman! Ett stort tack till Bernhard Rapkay för hans betänkande för parlamentets utskott för ekonomi och valutafrågor.
Kommissionen har med stort intresse noggrant analyserat såväl betänkandet som de ändringsförslag som lagts fram inför denna debatt, och vi har konstaterat att betänkandet uttryckligen stöder en förlängning av tidsfristen för att lägga ned gruvor som inte är konkurrenskraftiga till 2018.
Kommissionen är också medveten om att i de debatter som nyligen ägt rum i Ständiga representanternas kommitté (Coreper) stödde majoriteten tidsgränsen 2018, liksom föreslås i Bernhard Rapkays betänkande.
När vi i kommissionen utarbetade förslaget till förordning och analyserade situationen var vi givetvis fullständigt medvetna om de sociala och regionala följderna av nedläggningar av kolgruvor i vissa regioner i EU. När vi utarbetade förordningen tog vi emellertid också hänsyn till att vissa av gruvorna inte är konkurrenskraftiga. Den enda anledningen till att de har överlevt hittills är de ständiga tillskotten av offentliga medel och offentliga subventioner. Enligt vårt förslag till förordning får medlemsstaterna därför möjlighet att bevilja ytterligare driftsstöd, men nu endast i syfte att underlätta en gradvis nedläggning av kolgruvor som inte är konkurrenskraftiga.
Jag vill diskutera tre punkter som behandlas i betänkandet.
För det första vill jag ta upp förslaget om att bevilja driftsstöd eller investeringar för att göra gruvorna konkurrenskraftiga. Det fanns redan en liknande bestämmelse i den tidigare förordningen om stöd till denna sektor. Den tidigare förordningen uppnådde emellertid i stort sett inte de önskade effekterna. Snarare än att styra kolgruvorna mot lönsamhet gav den i viss mån upphov till en moralisk risk.
Gruvorna subventionerades i den fåfänga förhoppningen att de så småningom skulle bli lönsamma. Nu måste vi ta itu med konsekvenserna: Vi måste förlänga detta specialsystem för kolproduktion, eftersom dessa gruvor inte har blivit lönsamma, men inte heller har lagts ned.
De gruvor som har trovärdiga utsikter till lönsamhet behöver i vilket fall inte något statligt stöd, utan kan få det nödvändiga kapitalet från kapital- eller finansmarknaderna.
För det andra vill jag förklara varför vi i vårt förslag anser det vara nödvändigt att ha en plan för att minimera miljökonsekvenserna. Detta tas upp i artikel 3.1 i vårt förslag.
Statligt stöd snedvrider konkurrensen. Därför innehåller fördraget bestämmelser där sådant stöd förklaras oförenligt med den inre marknaden i en lång rad fall. Driftsstöd kan bara godkännas om det sannolikt kommer att ha positiva effekter. I vår förordning föreslås en plan med åtgärder för att mildra miljökonsekvenserna av kolanvändning för att uppväga de negativa effekterna av stödet.
Den tredje och sista punkten jag vill ta upp är att eftersom målet med driftsstödet är att bidra till en övergång till nedläggning av gruvor som inte är konkurrenskraftiga, står det klart att dessa nedläggningar måste ske gradvis och inte kan äga rum förrän tidsfristen löper ut. Denna gradvisa metod måste fastställas tydligt i nedläggningsplanen. Planen måste också omfatta en minskande andel stöd under övergångsperioden.
I vårt förslag fastställs därför en linjär minskning av stödet med en procentandel som tydligt syftar till att stödet ska upphöra i slutet av övergångsperioden.
Nu när allt detta är sagt vill jag ännu en gång tacka Bernhard Rapkay och alla som bidrog till detta betänkande. Vi kommer att beakta parlamentets ståndpunkt om betänkandet, och vi fortsätter diskussionerna i rådet, naturligtvis i samråd med det belgiska ordförandeskapet. Mot bakgrund av parlamentets ståndpunkt och grundat på hur rådet ställer sig i frågan kommer kommissionen givetvis att framföra sin åsikt inom de närmaste veckorna.
Herbert Reul
Fru talman, herr Almunia, mina damer och herrar! Ingen betvivlar att kol är en viktig del av vår energiförsörjning. Det är också ett obestridligt faktum att gruvbranschen måste vara konkurrenskraftig och att subventioner inte är den rätta metoden.
Frågan är nu om 2014 eller 2018 är den rätta slutpunkten för tidsfristen. Bernhard Rapkay framförde ett antal kloka argument som jag inte tänker upprepa. Jag har bara en uppmaning till kommissionen. I alla de medverkande parlamentsutskotten finns det ett majoritetsstöd för att göra konkurrenskraft till ett kriterium. När det gäller tidsfristen måste vi helt enkelt se till att det finns tillräcklig flexibilitet för att medlemsstaterna ska kunna hålla belastningen på befolkningen, sysselsättningen och de ekonomiska strukturerna på en hanterbar nivå. Det enda argument som har tagits upp och som råkar strida mot kommissionens konsekvensbedömning som i början verkade förespråka 2018 som slutår, var att miljöpolitiska skäl skulle kunna spela en roll här. Jag vill ännu en gång betona att det inte gör någon skillnad för klimatet om vi eldar med importerat eller inhemskt kol. Min uppmaning till kommissionsledamoten är att överväga, om parlamentet och rådet framför nya argument av detta slag, om den fyraåriga tidsfristen skulle kunna leda till lite större flexibilitet från kommissionens sida. Det är så jag tolkar uttalandet nyss om att kommissionen skulle beakta frågan, och jag är tacksam för detta.
Jan Březina
Fru talman! Utskottet för regional utveckling välkomnar kommissionens förslag, även om vi har rekommenderat vissa ändringsförslag. Vi rekommenderade också att tidsfristen för att lägga ned gruvor som inte är konkurrenskraftiga ska förlängas. Utan denna ändring skulle det finnas risk för att hela regioner som berörs av nedläggningar av gruvor drabbas av fattigdom och ställs inför allvarliga sociala problem.
Bland annat föreslog vi att användningen av sammanhållningsmedel för regioner som berörs på detta sätt bör anpassas. Utskottet anser också att nedläggning av gruvor som inte är konkurrenskraftiga inte är det enda godtagbara sättet att använda statligt stöd för sådana gruvor. Stödet också bör användas för att underlätta utveckling med målet att uppnå konkurrenskraft.
Om en gruva blir konkurrenskraftig före ett visst datum, är väl det en önskvärd situation som både ligger i den berörda regionens och, i slutändan, i EU:s intresse. Kolkraftverkens betydelse beror bland annat på att de praktiskt taget är den enda typen av kraftverk som omedelbart och flexibelt kan öka sin produktion som svar på en plötslig ökning i efterfrågan på elektricitet, oberoende av andra faktorer. Om tryggare energiförsörjning för EU ska bli mer än bara en tom slogan, kan vi inte klara oss utan stabila och konkurrenskraftiga kolgruvor och en kolindustri.
Werner Langen
Fru talman! Först av allt vill jag uppmuntra Joaquín Almunia att hålla fast vid sitt ursprungliga förslag om 2018 som slutår. Detta förslag var välgrundat och byggde på ekonomiska, regionalpolitiska, sociala och energipolitiska grunder.
Jag förstår inte varför kommissionärskollegiet har infört miljöskäl som är fullständigt irrelevanta. Precis som tidigare talare har sagt gör det ingen skillnad om vi eldar med importerat kol eller med kol som vi själva har brutit och subventionerat. Klimatpåverkan är i stort sett densamma i båda fallen. Faktum är att den antagligen blir värre om vi använder importerat kol, eftersom det måste transporteras hit från Kanada, Australien eller andra delar av världen. Därför är denna motivering felaktig. Jag vill tacka Bernhard Rapkay för att han har utarbetat detta förslag i nära samarbete med Europeiska folkpartiets grupp (kristdemokrater). Det rör en rådsförordning. Det finns ett kryphål i Lissabonfördraget som innebär att förordningar på området för konkurrenslagstiftning inte omfattas av parlamentets medbeslutandeförfarande. I stället grundas förfarandet, som inte omfattar någon ordentlig bedömning, fortfarande på förordning nr 17 från 1965. Därför behöver vi nu - åtminstone när det gäller vårt yttrande - en omröstning med bred majoritet, så att vårt kol, som är en av de viktigaste energikällor vi fortfarande har till vårt förfogande i Europa, förblir konkurrenskraftigt i framtiden.
Vår grupp kommer att ge Bernhard Rapkays betänkande sitt obegränsade stöd. Vi vill uppmuntra Joaquín Almunia att övertyga kommissionen om att lägga fram ett nytt förslag med 2018 som tidsgräns och vi vill ändra två punkter i det antagna betänkandet. En av dessa handlar om på vilket sätt stödet ska trappas ned gradvis. Enligt vår uppfattning bör detta överlämnas åt medlemsstaterna under denna åttaårsperiod.
Den andra punkten handlar om att hela förordningen ska upphöra att gälla 2030. Det är också så långt som rådet har kommit i sina diskussioner om denna förordning. Först när parlamentet fattar ett tydligt beslut till stöd för 2018 som slutår kommer vi att kunna genomföra en ordentlig utvärdering av de sociala, politiska, energipolitiska, ekonomiska och regionala grunderna.
Olle Ludvigsson
för S&D-gruppen. - Fru talman! Det här är inget okomplicerat ärende. Det är därför viktigt att vi för parlamentets del etablerar en väl balanserad ståndpunkt. Det finns två övergripande aspekter att ta hänsyn till. Å ena sidan är det orimligt att i längden hålla igång denna konstgjorda andning för denna icke konkurrenskraftiga gruvdrift. Av både miljö- och konkurrensskäl är det ohållbart att genom offentligt stödprogram se till att olönsamma kolgruvor lever vidare. Därför är det logiskt att subventionerna till denna verksamhet nu fasas ut.
Å andra sidan blir avskaffandet av subventioner att hårt slag, inte bara för de tiotusentals kolgruvearbetare som tvingas söka sig till nya jobb, utan även för deras familjer och alla andra som är beroende av gruvdriften. Det blir en fråga om mycket svår omställning för de människor som bor i de berörda regionerna. Att väga samman dessa båda aspekter är inte lätt, men jag tycker ändå att kommissionen i sitt förslag har hittat en vettig balans. Subventionerna tas bort, men det sker under ordnade former och med hänsyn tagen till såväl sysselsättning som miljö.
De aktuella regionerna tvingas ta en svår motgång i och med avskaffandet av subventionerna, men samtidigt öppnar förslaget upp för omfattande sociala och miljöinriktade åtgärder i syfte att göra denna regionala omställningsprocess så effektiv som möjligt. Det är oerhört viktigt att alla dessa möjligheter utnyttjas fullt ut av nationella och regionala myndigheter. En storskalig satsning på aktiva arbetsmarknadsinsatser och grundliga miljösaneringar är en förutsättning för att slutresultatet för dessa regioner ska bli acceptabelt.
I debatten så här långt har tre frågor varit i fokus. För det första har det förts fram argument att de kolgruvor som blir konkurrenskraftiga under nedläggningsperioden ska kunna drivas vidare. Enligt min mening vore det fel att öppna för den möjligheten, eftersom det stöd som ska ges måste användas på rätt sätt och bygga på en definitiv nedläggning. För det andra har slutåret för nedläggningsstödet diskuterats. I detta sammanhang är det viktigt att notera att den nuvarande förordningen har funnits sedan 2002 och att alla har varit medvetna om att undantagen från konkurrensreglerna skulle löpa ut i år. Det fanns alltså inga överraskningsmoment i detta. Jag kan vara flexibel när det gäller det exakta årtalet. För det tredje har det funnits delade meningar om miljö- och hållbarhetsinslagen i parlamentets ståndpunkt. Jag menar att dessa ska vara så tydliga som möjligt och definitivt mer framträdande än i ekonomiutskottets text. Det är mycket viktigt att vi sänder ut rätt signal på denna punkt.
Sophia in 't Veld
Fru talman! Jag måste säga att denna nya romans mellan PPE- och S&D-grupperna är mycket rörande, men jag anser emellertid att denna ömma och kärleksfulla omfamning mellan Bernhard Rapkay och Werner Langen stadigt håller kvar Europa i det förflutna.
Vi talar om den sjunde förlängningen av det särskilda statliga stödet. Bernhard Rapkay uppgav själv att han var föredragande för detta ämne redan 2002. Vem kan garantera att vi inte kommer att föra samma debatt 2018? Skälen som var aktuella 2002 och som är aktuella i dag kommer fortfarande att finnas kvar 2018. Därför stöder min grupp reservationslöst kommissionens ståndpunkt. Vi har begärt en separat omröstning om ändringsförslagen 25 och 27, och vi uppmanar alla kolleger i de två stora grupperna att rösta emot dessa ändringsförslag och stödja kommissionens förslag om att stödet ska fasas ut senast 2014.
Jag vet att omröstningar har ägt rum i de olika utskotten, men jag vet också att det finns många kolleger i de två stora grupperna som känner sig mycket illa till mods med den nuvarande ståndpunkten. De måste inse att de har full frihet att rösta enligt sitt samvete, för det är faktiskt inte Europaparlamentet som beslutar. De bör alltså rösta i syfte att framföra sina åsikter.
Vi håller inte på med någon förhandling, så vi behöver inte kompromissa. Vi kan ge en mycket stark politisk signal till stöd för kommissionen. Därför anser jag att Europaparlamentet bör fungera som motvikt till medlemsstaternas mycket starka politiska påtryckningar på kommissionen och visa att vi tänker på framtiden och inte på det förflutna.
Philippe Lamberts
Fru talman, mina damer och herrar! Gruppen De gröna/Europeiska fria alliansen har inga invändningar mot att offentliga medel investeras, förutsatt att de fungerar som en katalysator för den omvandling som vårt samhälle, vår industri och vår ekonomi måste genomgå för att bli rättvisare och framför allt mer hållbara. Vi måste komma ihåg att stöd till kolgruvor som inte är konkurrenskraftiga strider mot dessa målsättningar. Det stöttar upp en bransch som inte är hållbar vare sig ekonomiskt - i annat fall skulle den inte behöva subventioner - eller ur miljösynpunkt.
Liksom Sophia in 't Veld nyss betonade har kolindustrin i flera årtionden begärt att denna övergångsperiod ska förlängas, till synes i all oändlighet. Till mina tyska kolleger vill jag säga att samtidigt har många europeiska länder i flera årtionden arbetat för att sätta punkt för denna ohållbara industri. Detta gäller mitt land, Frankrike, och det gäller också många andra länder. Vi stöder därför kommissionens förslag, och följaktligen förslaget om att subventioner ska användas så att de berörda arbetstagarna kan omplaceras på ett vettigt och värdigt sätt.
Joaquín Almunia, under de påtryckningar du har hört i dag förbereder sig emellertid kommissionen för en föga ärofull reträtt - särskilt under de påtryckningar som utövats av din kollega Günther Oettinger, som i denna fråga inte har agerat som en kommissionsledamot med ansvar för att försvara allmänintresset, utan en som officiell företrädare för ett visst lands, nämligen Tysklands, särskilda sektorsintressen. Dessutom gör han ingen hemlighet av det!
Avslutningsvis vill jag säga att så länge EU och medlemsstaterna lägger all sin energi på att stödja industrier som hör hemma i det förflutna med offentliga medel - och jag hoppas att den irländska krisen påminner oss om att det har blivit extremt ont om offentliga medel - så länge vi med dessa offentliga medel stöder 1800-talsindustrier, kommer vi inte att kunna göra det möjligt för Europa att ta ledningen för 2000-talets industrier. Under tiden förändras världen, och den förändras fort.
Konrad Szymański
Fru talman! Det förslag som lades fram av kommissionen dikterades uppenbarligen av klimatpolitiken och skrevs utan hänsyn till de sociala konsekvenserna - särskilt konsekvenserna på energiområdet - i länder som Tyskland, Spanien och Polen. Vi måste komma ihåg att världsmarknaden för kol förändras inför våra ögon. Efterfrågan på kol stiger, och därmed stiger även kolpriserna. Därför blir gruvor som är olönsamma i dagsläget kanske lönsamma i framtiden.
Övergången från kol medför också mycket allvarliga problem när det gäller energitryggheten i länder som Polen, som får hela 95 procent av sin el från kol. I sådana situationer finns det bara ett alternativ när man överger kolet - ett ännu större beroende av gas, som importeras från ett enda håll. Innan vi på grund av politiska påtryckningar beslutar att överge kol i sådana fall bör vi därför se till att energiförsörjningen diversifieras och att det finns en trygg gasförsörjning, för i dagsläget är gas det enda verkliga alternativet för energisektorn i länder som använder kol på detta sätt.
Av dessa skäl kommer vi att stödja de kompromisser som lagts fram av utskottet för ekonomi och valutafrågor och utskottet för industrifrågor, forskning och energi. Vi har föreslagit att de nationella budgetarna - som ju trots allt inte är EU-budgetar - ska kunna användas enligt förordningen för att behålla gruvor i länder där detta är nödvändigt. Vi stöder också kompromissen om att förordningen kan gälla fram till 2030. Jag anser att kommissionens inledande förslag låg betydligt närmare just denna ståndpunkt. Det var först i slutstadiet som kommissionen beslutade att föreslå den orealistiska tidsgränsen 2014.
Andreas Mölzer
(DE) Fru talman! Det är inte bara försvarbart att vi fortsätter att stödja kolindustrin, utan enligt min åsikt absolut nödvändigt. Vi måste fortsätta att ge stöd inte bara fram till 2014, utan också bortom denna tidpunkt. Det är vår plikt att skydda medborgarna i EU från globaliseringens många negativa effekter. I detta ingår också att erbjuda arbetstagare i branscher som inte är fullständigt konkurrenskraftiga på världsmarknaden långsiktig omskolning så att de kan hitta andra arbeten.
Man behöver inte vara någon expert för att inse att det behövs specialiserad arbetskraft inom gruvbranschen. Många gruvarbetare arbetar i gruvorna i hela sitt liv. Därför behöver vi enligt min uppfattning gott om tid för att kunna erbjuda dem alla nya arbetstillfällen. Det är möjligt att det inte längre är rimligt att ge äldre gruvarbetare möjlighet till omskolning. Vi måste göra det möjligt för gruvregioner att gradvis bli mindre beroende av gruvdriften utan att deras välstånd minskas avsevärt. Dessa regioner har fortfarande en betydande ekonomisk potential om de bara ges möjlighet att omstrukturera sin ekonomi. Den drastiska minskningen av subventionerna för kolbrytning under de senaste åren har varit en svår prövning för många gruvregioner. I ett antal områden kunde man inte reagera snabbt nog på de förändrade ekonomiska omständigheterna, på grund av de starka banden till gruvdriften. Resultatet har blivit ökad fattigdom. Det måste emellertid inte bli så. Vi kan skydda många europeiska regioner från större ekonomisk och social skada, och därför måste vi rösta för dessa bestämmelser.
Gunnar Hökmark
Fru talman! När det gäller statligt stöd till kolindustrin är min uppfattning att vi bör ha som uppgift att göra allt vi kan för att den europeiska ekonomin ska bli så konkurrenskraftig som möjligt. Det gäller inom område efter område. Vi måste ha det som mål när det gäller bilindustri, verkstadsindustri, medicinsk industri. Det som är nödvändigt för att vi ska kunna vara framgångsrika är att vi förmår att omvandla vår ekonomi till att klara av kraven från den moderna konkurrensen och den globala ekonomin.
Det är mot den bakgrunden som jag ställer mig mycket tveksam till att man nu ska förlänga de statliga bidragen till olönsamma kolgruvor. Det innebär att vi på statlig nivå binder pengar i verksamheter som vare sig är lönsamma, kan bära den sysselsättning som man talar om eller bidrar till en förbättrad miljö. Det innebär också att den omvandling som vi behöver för att nå riktig konkurrenskraft blir långsammare. Det innebär att vi försummar att utvecklas inom andra områden. Det innebär också att när åren har gått är människor fortfarande sysselsatta i industrier som inte erbjuder en långsiktig trygghet och en möjlighet att försörja sig. Det innebär också att när åren har gått kommer de regioner som vi nu talar om fortfarande att vara kvar i ett beroende av att använda sig av kolbrytning i det som är olönsamma kolgruvor.
Mot denna bakgrund menar jag att vi ska stödja kommissionens förslag, och vi kommer att rösta för det.
Wolf Klinz
(DE) Fru talman, herr Almunia! Vi måste bita i det sura äpplet nu, hellre än att dra ut på plågan. Det är vad som slår mig när jag tänker på dagens diskussionsämne. Jag stöder kommissionens förslag om att fasa ut det statliga stödet fram till 2014 för de gruvor som inte blivit konkurrenskraftiga senast vid denna tidpunkt. Kostnaden för varje arbetstillfälle inom kolgruvesektorn är mycket högre än genomsnittet. Dessa medel läggs inte på att utveckla hållbar och konkurrenskraftig sysselsättning inför framtiden. Därför anser jag att det är rätt att fasa ut de statliga subventionerna till gruvor som inte är konkurrenskraftiga 2014. Vi måste investera de medel som frigörs på detta sätt i forskning och utveckling och i utbildning. Endast på det sättet kan vi behålla vårt tekniska försprång och förbli konkurrenskraftiga inom den globala ekonomin som helhet.
George Sabin Cutaş
(RO) Fru talman! Jag anser att både förslaget om att lägga ned gruvor och idén om att minska bidragen vore alltför förhastade och att de skulle få icke önskvärda socioekonomiska och regionala återverkningar.
Vi får inte glömma att EU:s gruvsektor står för uppskattningsvis 100 000 arbetstillfällen, 42 000 inom kolbrytningen och 55 000 i närbesläktade sektorer, och att vissa regioner i EU ekonomiskt sett är totalt beroende av den här sektorn. Ett stort antal människor i dessa regioner arbetar i gruvorna eller har arbeten som är relaterade till gruvsektorn.
Dessa åtgärder skulle kunna få negativa följder i en sådan utsträckning att samhällen lämnas i absolut fattigdom. Därför måste man snabbt utforma en omskolningsstrategi för de arbetstagare som drabbas när gruvorna läggs ned.
Samtidigt krävs särskilt stöd från EU:s strukturfonder för att tillhandahålla ömsesidigt stöd till de regioner som berörs av dessa åtgärder. Dessutom kan gruvarbetarna och deras familjer förlora förtroendet för den politiska processen när man fattar beslut av det här slaget som drabbar dem direkt, om detta görs vid en olämplig tidpunkt.
Vi måste också rikta vår uppmärksamhet mot glesbefolkade regioner som kommer att vara de som drabbas hårdast socioekonomiskt sett. Jag anser inte att 2014 är en realistisk tidsgräns för nedläggning av gruvorna. Å andra sidan fick det förslag om att sätta tidsgränsen till år 2020 som lades fram av utskottet för industrifrågor, forskning och energi inte tillräckligt positiv återkoppling. Därför tror jag att vi kan enas om 2018.
Jag vill nämna en annan sak och det är att kolindustrin är en del av den europeiska politiken. Det är EU:s egen källa som därmed garanterar försörjningssäkerhet. Vi behöver en övergångsperiod som gör det möjligt för dessa gruvor och de gruvor som skulle kunna bli konkurrenskraftiga att gradvis bli mer konkurrenskraftiga för att garantera tillgång till europeiskt kol och undvika negativa socioekonomiska följder.
Ivo Strejček
(CS) Fru talman! Jag anser inte att det finns några konflikter kring det faktum att bidragen till vissa segment i ekonomin snedvrider och förstör den ekonomiska konkurrensen och att statligt stöd därför skadar en sunt fungerande marknad, inte bara på kort sikt utan även på lång sikt.
Vi talar här om regioner som kommer eller kan komma att drabbas av hög arbetslöshet, men å andra sidan måste vi komma ihåg att regionerna redan har genomgått en omstrukturering i den här sektorn av ekonomin och att de har uthärdat hög arbetslöshet och klarat det. I dagens omröstning stöder ECR-gruppen därför alla förslag som resulterar i att enskilda medlemsstater får tillräckligt med tid på sig för att genomföra en omfattande omskolning av arbetstagarna, se till att de miljöbördor som är förknippade med kolbrytningen elimineras och även för att kunna hantera alla sociala förändringar i tid.
Salvador Garriga Polledo
(ES) Fru talman, herr kommissionsledamot! Det är synd att parlamentet endast har rätt till samråd när vi talar om framtiden för 180 000 europeiska familjer och EU:s inhemska energikälla framför alla andra.
Bidrag är inte den vanliga vägen till konkurrenskraft, men att göra europeiskt kol konkurrenskraftigt genom bidrag är strategiskt nödvändigt, först och främst eftersom 60 procent av den europeiska energin importeras och av de återstående 40 procenten står kärnkraft för en stor andel - något som majoriteten av parlamentet inte stöder - och för det andra eftersom priset ökar. Det europeiska kolpriset rör sig allt närmare det internationella kolpriset.
Vidare skulle jag vilja fråga er vad konkurrenskraftigt kol är? Fråga er själva om allt kol som EU importerar omfattar de sociala och säkerhetsmässiga kostnader som ingår i kostnaden för det europeiska kolet. Är det den här modellen många av er vill ha för EU? Samtycker ni till att vi importerar produkter från länder utanför vår kontinent som inte uppfyller unionens företrädesprinciper och som inte omfattar sociala rättigheter? Förkastar ni samma tanke för europeiskt kol?
Ju längre denna period är desto bättre, så att vi kan introducera de rena förbrännings- och lagringstekniker som redan finns i EU. Om vi lägger ned de europeiska gruvorna kommer det utan europeiskt kol inte att finnas något incitament för att fortsätta minska utsläppen från de värmekraftverk som fortsätter att förbränna importerat kol och producera koldioxid. Vilket föredrar ni: vill ni att koldioxiden kommer till oss från länder utanför EU eller vill ni att det ska vara möjligt att behandla och lagra koldioxid med vår egen europeiska teknik?
Jag anser inte att ert sätt att förkasta möjligheten till europeiskt kol är liberalism. Jag anser att det är hyckleri.
Silvia-Adriana Ţicău
(RO) Fru talman! Kol är en viktig faktor i EU:s energiblandning. Kolbrytningssektorn skapar 280 000 arbetstillfällen i EU, framför allt i områden med en enda industrigren. Därför är det viktigt för unionen att tillgodose en så stor del av sitt kolbehov som möjligt från den inhemska produktionen, självklart till ett konkurrenskraftigt pris, som bygger på metoder för att strömlinjeforma brytningen och bearbetningen av kolet.
Utan statligt stöd kommer produktionen att minska med 20 procent, vilket innebär att 100 000 jobb försvinner. Statligt stöd för stenkolsindustrin är en absolut nödvändighet för gruvor som inte är konkurrenskraftiga. De saknar konkurrenskraft på grund av sin föråldrade tekniska utrustning. Med hjälp av statligt stöd skulle dessa gruvor kunna utrustas för att garantera anställningstryggheten.
Jämfört med kommissionens förslag stöder vi förslaget om att tidsfristen för nedläggningen av gruvorna flyttas fram. Utskottet för industrifrågor, forskning och energi röstade för 2020 som tidsgräns och vi kommer att stödja den kompromiss som föredraganden Bernhard Rapkay så framgångsrikt har nått tillsammans med ledamöter från andra politiska grupper.
Vi stöder borttagandet av artikel 3.1 h, i synnerhet den procentsats som har föreskrivits för att gradvis fasa ut beviljat stöd så att medlemsstater som beviljar statligt stöd till kolgruvor som inte är konkurrenskraftiga får så stor flexibilitet som möjligt.
Jag anser dock att medlemsstaterna också bör lägga fram planer för den ekonomiska och sociala utvecklingen i gruvområdena. Detta är ofta regioner som har en enda industrigren. Syftet med dessa utvecklingsplaner bör vara att skapa arbetstillfällen och att investera i energieffektivitet och energiproduktion från förnybara källor.
Jag gratulerar fördraganden Bernhard Rapkay till hans betänkande och till det arbete han har utfört.
Jorgo Chatzimarkakis
(DE) Fru talman, mina damer och herrar! För det första skulle jag vilja gratulera Joaquín Almunia till den öppna diskussion som har ägt rum i kommissionen. Det finns goda skäl till varför du och kommissionens ordförande José Manuel Barroso deltog i debatten i kommissionärskollegiet med ett helt annat år i åtanke. Det gläder mig att kommissionen kan diskutera frågor så öppet ur ett regleringsperspektiv och sedan omkasta sitt beslut. Det är både beundransvärt och anmärkningsvärt. Det är bra att du stöder det nya beslutet här.
Det finns ett antal goda skäl till det här beslutet. De berörda medlemsstaterna har utarbetat planer. Det finns färdiga planer och jag kan bara säga att jag är nöjd med att översynsklausulen har tagits bort. Enligt denna klausul skulle vi vara tvungna att börja reda ut denna trassliga härva än en gång från 2012 och framåt i den största berörda medlemsstaten, dvs. Tyskland. Detta innebär att diskussionen i kommissionärskollegiet har fått ett mycket framgångsrikt resultat. Jag vet att det blir 2018 så småningom. Jag är också glad över att gruvindustrin har säkerheten att planera framåt och jag kommer att rösta i enlighet med detta. Jag kan dock se att vinnaren här är regleringspolitiken.
Theodor Dumitru Stolojan
(RO) Fru talman! Jag har lyssnat till kollegerna, som betonade hur viktigt kol är för den europeiska ekonomins energisäkerhet.
Jag skulle vilja framföra ett annat argument. I vissa länder, inklusive Rumänien, som i flera år drabbats av torka - vilket har blivit allt vanligare - har produktionen av vattenkraft och kärnenergi minskat. Kol har varit den enda tillgången som mitt land och andra länder har haft till sitt omedelbara förfogande för att öka energiproduktionen.
Vi har ett antal gruvor som inte är lönsamma men som har omstruktureringsprogram som sträcker sig förbi 2014. Som liberal motsätter jag mig att bidrag beviljas till kommersiella företag, men inte när det handlar om företag som har fastställda omstruktureringsprogram. Följaktligen kommer jag att stödja ändringsförslaget om en längre övergångsperiod för upphörande av bidrag som beviljas till olönsamma kolgruvor.
Petru Constantin Luhan
(RO) Fru talman! Även om subventionerat kol bara står för en liten del av EU:s elproduktion kommer den omedelbara och samtidiga nedläggningen av stenkolsgruvor att få avsevärda sociala följder i vissa områden i EU. Vi talar här om ett stort antal människor som arbetar inom denna industrisektor och som inte genast kan anställas på nytt i andra sektorer, vilket leder till arbetslöshet och framväxt av eftersatta områden.
Jag anser att det krävs omedelbara åtgärder för att omskola dessa personer med hjälp av EU-medel. Tills detta sker är det absolut nödvändigt att förlänga det datum fram till vilket statligt stöd får beviljas för nedläggning av produktionsenheterna till åtminstone 2018.
Jag anser också att det måste vara upp till de berörda medlemsstaterna att avgöra nivån på minskningen av det statliga stödet efter en viss period och att medlemsstaterna inte ska påläggas minimigränser.
Elmar Brok
(DE) Fru talman, herr Almunia, mina damer och herrar! Jag vill säga några ord till våra liberala vänner och särskilt till Sophia in 't Veld. Konkurrensen kommer inte att snedvridas eftersom de koleldade kraftverken kommer att fortsätta drivas med importerat kol, vilket kommer att öka deras koldioxidavtryck. Med andra ord låter det argumentet inte förnuftigt oavsett hur du ser på det.
Dessutom kan detta inte fortsätta efter 2018, exempelvis i Tysklands fall, eftersom fördraget, som gäller för alla berörda och inte bara för staten, kräver att allt ska avslutas 2018, så att de långsiktiga kostnaderna för nedläggningen av gruvorna inte ska bäras av staten. De långsiktiga kostnaderna, som kommer att uppgå till många miljoner över flera årtionden, kommer att betalas av en fond. Om fonden skulle kollapsa skulle det kosta staten mycket pengar på obestämd tid.
När ett sådant smart koncept med en tydlig slutpunkt har utvecklats är det viktigt att göra det rättvisa och inte försöka hitta på teoretiska definitioner för marknaden som inte har något samband alls med avtalets verklighet.
Antonio Masip Hidalgo
(ES) Fru talman! Jag vill tacka föredraganden som har besökt min region Asturien, en region som för många år sedan formade grunden för Spanien och Europa och som tack vare sitt kol och sitt folk står i förgrunden för det moderna samhället.
Gruvdriftsområdena måste kunna fortsätta denna lovvärda vitaliserande insats utan att stöta på hinder från EU. I stället borde de få EU:s stöd. Vi måste undanröja hotet om ett slut på den inhemska kolbrytningen och i stället göra det möjligt för denna strategiska sektor att överleva på ett rimligt sätt. Vi måste även hjälpa sektorn att bli konkurrenskraftig inom en skälig period utan att straffa företagen efteråt. Först och främst måste vi snarast uppnå icke-förorenande utvinning.
De ansenliga investeringarna i rent kol måste i första hand gagna EU och EU:s egna gruvområden. Det är absurt att de som motsätter sig europeiskt kol försvarar eller accepterar kol från andra delar av världen. Detta kol har framställts med större miljöpåverkan, med oerhört bristfällig säkerhet och med löner som inte är konkurrenskraftiga. Den här situationen diskriminerar vårt eget territorium och det är helt enkelt oacceptabelt att en sådan situation uppstår. Låt oss i stället bevara vår gruvsektor genom att dra fördel av nya tekniker.
María Muñiz De Urquiza
(ES) Fru talman! Konkurrenskraft är viktigt, men får inte vara det enda kriteriet. Vårt energiberoende innebär att endast kol kan garantera oss en säker försörjning som en inhemsk källa till fossilt bränsle. Gruvdriftens ekonomiska och sociala betydelse i flera europeiska regioner innebär att nedläggningen av gruvor inte får ses som något ofrånkomligt, antingen det handlar om 2014 eller 2018.
Om vi fortsätter att vara beroende av kol som energikälla kommer vi 2018 att vara tvungna att fortsätta trygga energiförsörjningen, antingen med hjälp av stöd om gruvorna inte är konkurrenskraftiga eller utan stöd om de är konkurrenskraftiga.
Vi måste även överväga kolets konkurrenskraft när det gäller sysselsättning och miljöpåverkan - inte bara dess ekonomiska konkurrenskraft. Europeiskt kol är säkert kol. Det är något vi måste vara på det klara med, särskilt med tanke på att gruvolyckor är vanliga utanför Europa. Dessutom kan europeiskt kol vara rent.
I ändringsförslagen till Rapkaybetänkandet ber vi därför om en obegränsad förlängning av stödet för kostnader som gäller koldioxidavskiljning och andra tekniker som gör det möjligt att förbränna kol på ett renare sätt.
Miloslav Ransdorf
(CS) Fru talman! Denna åtgärd bekräftar det gamla talesättet att en finansiär har en hållhake på staten liksom repet har en hållhake på den hängde mannen. Jag skulle vilja säga tre saker. För det första anser jag att pengarna borde gå till att stödja de konkurrenskraftiga gruvor som befinner sig i farozonen och som utgör fem procent av gruvorna i hela EU. Vi borde också förhindra import av subventionerat kol från länder utanför EU. För det tredje bör vi förhindra inblandning av lobbyister. Jag kan nämna ett exempel från Ryssland, där oljelobbyn har lyckats driva igenom nedläggningar av gruvor i Vorkuta-regionen med katastrofala sociala följder. Detta får inte ske i EU.
Agustín Díaz de Mera García Consuegra
(ES) Fru talman! För att mildra miljöpåverkan och de sociala följderna och för att trygga säkra energireserver har vi lagt fram tre ändringsförslag i kammaren med följande syften. För det första att minska den totala bidragsvolymen per år, men utan procentuell gräns eller gräns per företag. I detta hänseende är vi tacksamma för Werner Langens ståndpunkt om att de fasta referenserna bör tas bort och att alla medlemsstater ska kunna fatta beslut utifrån egna intressen.
Det andra syftet är att bidrag för att täcka extraordinära kostnader ska förlängas till 2030. Detta bidrar till att mildra energiberoendet för flera EU-länder, inklusive Spanien. Det skulle säkra en fortsättning av den inhemska produktionen och bevara tusentals arbetstillfällen som viktiga regioner i Spanien och EU i stort till stor del är beroende av.
Ioan Enciu
(RO) Fru talman! För det första skulle jag vilja gratulera Bernhard Rapkay till alla hans insatser.
Jag anser också att det är av yttersta vikt att övergångsperioden blir så lång som möjligt - 2018 såsom man har föreslagit. Jag föreslog en ännu längre tid för nedläggningen av kolgruvor som inte är konkurrenskraftiga eller möjligen att vissa av dem görs lönsamma eftersom huvuddelen av befolkningen i gruvområden är engagerade i den här verksamheten.
Det är absolut nödvändigt att planera för yrkesomskolning och socioekonomisk återhämtning. Att lägga ned gruvorna innan sådana planer har genomförts till fullo kommer att resultera i extremt allvarliga sociala problem. Det krävs lång tid för att genomföra planer för yrkesomskolning och för att rena miljön i dessa områden. Särskilt under den nuvarande krisen vore det också lämpligt att tillämpa de europeiska strukturfonderna med tanke på den betydelse de har för EU socialt, ekonomiskt och miljömässigt sett.
Iuliu Winkler
(RO) Fru talman! Ledamöterna har nämnt att detta är en återkommande debatt i Europaparlamentet. Det är verkligen en återkommande debatt, men den äger rum under andra ekonomiska och sociala villkor än tidigare.
Vi befinner oss i en global lågkonjunktur och EU är i kris. Ingen anser att vi har kommit ur krisen ännu och många medlemsstater är fortfarande konfronterade med lågkonjunkturens verklighet. Under dessa omständigheter anser jag inte att vi - parlamentet - bör förvärra situationen ännu mer genom att tillföra ytterligare 100 000 arbetslösa till dem vi redan har i EU.
För det andra diskuterar vi en ny europeisk energistrategi - ytterligare en bakgrundsfaktor. Jag anser att vårt förhållningssätt i denna nya strategi inte får vara att öka beroendet av en enstaka kolväteskälla, utan att öka vårt ekonomiska oberoende.
Slutligen har 2000-talets ekonomi tagits upp. Jag anser att vi måste engagera oss i ekonomin, men samtidigt måste vi fokusera på att diversifiera den nuvarande potentialen. I detta avseende gratulerar jag föredraganden Bernhard Rapkay.
Bogdan Kazimierz Marcinkiewicz
(PL) Fru talman! Med tanke på den särskilda karaktären hos den förordning som vi diskuterar, får vi i dag inte glömma att det finns medlemsstater i EU vars energiproduktion främst bygger på kol. Därför måste de förändringar som har förslagits under arbetet med förordningen slutföras på ett sätt som gör att förändringstakten kan anpassas efter medborgarnas och de sociala strukturernas möjligheter att integrera dem. Jag välkomnar den kompromiss som har uppnåtts. När det gäller kolets roll för att garantera energisäkerheten är det nödvändigt att stabilisera utvinningen till den nivå som krävs. Kolets roll som bränsle i energibalansen kommer att fortsätta att vara avgörande för energisektorn genom att EU:s energisäkerhet stabiliseras. Jag hoppas att rådet delar vår oro och lyssnar noga på den ståndpunkt som Europaparlamentet har enats om.
Jens Geier
(DE) Fru talman, herr Almunia, mina damer och herrar! Jag vill kortfattat ta upp två punkter. En av dessa rör frågan om konkurrenskraft, som behandlas på flera olika håll i betänkandet. Jag vill påminna er om hur ofta som vi hör talas om gruvolyckor i medierna. Detta beror på att gruvdrift, särskilt kolbrytning, förekommer över hela världen, men tyvärr är säkerhetsnormerna i gruvorna mycket dåliga på andra platser jämfört med tyska och andra europeiska gruvor. Detta kan förefalla vara en överdrift av frågans vikt, men jag ger inte mycket för en konkurrenskraft som köps till priset av gruvarbetares liv. Om vi betraktar konsekvenserna av en tidig nedläggning av kolgruvorna för industripolitiken vill jag dock påstå att den europeiska gruvutrustningsindustrin är konkurrenskraftig. Jag vill uppmana alla som tror att gruvindustrin är en industri som hör det förflutna till, och särskilt Wolf Klinz, att besöka en gruva. De kommer snart att inse att högteknologiska lösningar används i gruvdriften och att frågan är om vi vill att denna industri ska fortsätta att vara lönsam eller inte. Jag vet att detta inte är vad gruppen Alliansen liberaler och demokrater för Europa vill. Jag befarar att gruvutrustningsindustrin kommer att följa gruvproduktionen och flytta ut från Europa.
Joaquín Almunia
Fru talman! Jag upprepar det jag sade i mitt öppningsanförande: Kommissionen och jag själv tar mycket stor hänsyn till alla de argument som har framförts här av er och vi kommer att ta mycket stor hänsyn till parlamentets ståndpunkt när Bernhard Rapkays betänkande väl har antagits.
Jag anser att vi, vilket praktiskt taget alla talare också har gjort, måste skilja mellan kol som primär energikälla och den förordning som reglerar det offentliga stödet till kolgruvor som inte är konkurrenskraftiga, vilket är något annat.
Vårt förslag, som vi debatterar i dag och som rådet kommer att debattera under de närmaste veckorna, gäller den andra frågan, med andra ord icke-konkurrenskraftiga kolgruvor snarare än användningen av kol, vilket är en särskild diskussion som vi har fört och naturligtvis kommer att fortsätta att föra inom EU.
Vår ståndpunkt är att vi inom en fastställd tidsperiod måste göra oss av med icke-konkurrenskraftig kolbrytning som kräver ständiga offentliga subventioner. Denna ståndpunkt är tydlig, och det är inte första gången som den har framförts. Som några av er har dragit er till minnes sträcker den sig långt tillbaka i tiden. Problemet är att de tidsfrister som har fastställts vid olika tidpunkter inte har respekterats av alla. Målsättningen med vårt förslag är att se till att dessa tidsfrister respekteras en gång för alla.
Vid detta tillfälle måste vi, till skillnad från de tidigare debatterna, överväga stödet till kolbrytningen. Vi måste ta med ytterligare två frågor i beräkningen. Den första gäller klimatutmaningen, som vi har diskuterat vid åtskilliga tillfällen, vilket är en fråga som EU har mycket specifika mål för. Den andra frågan rör krisens och därav följande låns inverkan på statsbudgetarna, dvs. de nationella budgetarna, eftersom detta sätter de offentliga finanserna under ännu större press.
Detta är emellertid inte de enda frågor som bör tas under övervägande. Vi måste även överväga - vilket så gott som alla talare har gjort - vilken tidsfrist som bör gälla för att upphöra med offentligt stöd till kolbrytning som inte är konkurrenskraftig.
Det förs en diskussion kring den här frågan och vi har lyssnat på de olika ståndpunkterna i debatten i parlamentet. Det förs också en debatt i rådet och vi kommer att avvakta rådets möte i början av december för att se vilken ståndpunkt rådet intar. Det har definitivt förts en debatt i kommissionen, och vi kommer att diskutera frågan vidare.
Som ni vet - och som Werner Langen tidigare nämnde - är detta en förordning från rådet. Parlamentets åsikt är mycket viktig, men enligt fördraget är det rådet som är behörigt för förordningar som rör statligt stöd. Rådet kommer att fastställa sin ståndpunkt. För närvarande - vid det senaste mötet i Ständiga representanternas kommitté (Coreper) - är en majoritet för att tidsfristen för ett slutgiltigt upphörande av detta stöd ska löpa ut 2018, vilket är senare än vad kommissionen föreslår. Enligt våra regler kan kommissionens förslag emellertid inte ändras juridiskt om inte rådet fattar ett enhälligt beslut.
Vilket beslut kommissionen än fattar kan man vara säker på att det inte blir enhälligt, men kommissionen kommer att lyssna mycket noga på rådets ståndpunkt, på samma sätt som den lyssnar mycket noga på parlamentets argument och kommer att lyssna på parlamentets ståndpunkt, när det röstar. Kommissionen kommer att inta sin slutliga ståndpunkt på grundval av sin analys av rådets ståndpunkt enligt dess företrädesrätt enligt fördraget, och kommer även att beakta parlamentets ståndpunkt med ledning av debatten om Rapkaybetänkandet.
Jag måste bara säga att kommissionen inte instämmer i argumenten för obegränsat stöd för icke-konkurrenskraftig kolbrytning. Jag vill även påminna er om att om vi inte hade detta förslag till ny förordning om kol på grundval av kommissionens förslag, skulle den allmänna ramen för statligt stöd ha trätt i kraft från och med den 1 januari 2011, och den är betydligt strängare än kommissionens förslag, det förslag som kommer att bli resultatet av debatterna i rådet eller den uppfattning som kommer att komma från parlamentet.
Bernhard Rapkay
Fru talman, herr Almunia! Det är just det som är problemet. Du har rätt när du bekräftar Werner Langens förmodan att det rör sig om en förordning från rådet. Det handlar emellertid också om huruvida kommissionen lyssnar på de argument som framförs i rådet och här i parlamentet. Ni i kommissionen måste släppa detta mycket strama förslag, vilket ni också har gjort, så att det är möjligt att inta en förnuftig, demokratisk ståndpunkt, vilket ger utrymme för ett majoritetsbeslut som inte kräver enhällighet.
Jag skulle vilja framföra ytterligare en synpunkt till Jorgo Chatzimarkakis. Den översynsklausul som du hänvisade till saknar helt relevans i detta fall. Dispyterna i Tyskland nyligen syftade endast till att rädda ekonomiministerns ansikte och inget annat. Nu vill jag ta upp de farhågor som framförts av Joaquín Almunia. Ingen här ifrågasätter, och inte i betänkandet heller, att det handlar om en avveckling i etapper, Joaquín Almunia. Om detta är förnuftigt ur energipolitisk och teknisk synvinkel är en annan fråga. Det som Jens Geier sade är helt korrekt, men vi ifrågasätter inte detta. Den enda frågan är om vi ska göra detta relativt abrupt 2014 eller om det finns förnuftiga övergångsåtgärder för 2018. I övrigt finns det ingenting som vi ifrågasätter. Läget är inte sådant som det exempelvis beskrevs av Philippe Lamberts, som höll sitt anförande och sedan gick. Han borde ha stannat här, för han kunde ha lärt sig någonting. Det är inte så att det finns medlemsstater som inte har gjort någonting alls. Det stämmer inte när det gäller Spanien, Polen, Rumänien eller Tyskland. År 1990 arbetade mer än 200 000 personer i gruvindustrin i Tyskland. Nu, 20 år senare, är den siffran omkring 20 000. Detta innebär en minskning med 90 procent, medan endast 10 procent av arbetstillfällena fortfarande finns kvar. Ett antal gruvor har lagts ned mellan 2002 och i dag under den tid som denna förordning, som fortfarande gäller, har varit i kraft. Låt oss inte låtsas som om ingenting har hänt.
Frågan är om vi behöver en förnuftig övergångsperiod eller inte för att kunna åstadkomma detta utan att orsaka socialpolitisk skada. Jag kan bara säga att vi faktiskt behöver det. Denna period på fyra år bör inte vara något problem, för det finns ändå ingen som ifrågasätter den. Var snäll och ta med detta budskap till kommissionen.
Talmannen
Debatten är härmed avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i dag, kl. 11.30.
(Sammanträdet avbröts några minuter.)
Skriftliga förklaringar (artikel 149)
Vasilica Viorica Dăncilă
Det är ett viktigt och bra betänkande som föredraganden har lagt fram, där han har funnit svar på två frågor: den ena rör miljön och den andra socialt skydd. Från Rumäniens perspektiv, och jag tror att denna synpunkt även delas av Tyskland, Polen, Spanien eller Ungern, är gruvindustrin en viktig del av den inhemska ekonomin. Nedläggning av kolgruvor kan ha stor betydelse på det sociala området och bidra till ökad arbetslöshet och förvärra avfolkningen i regioner som bara har en industri, dvs. gruvindustrin. Samtidigt har gruvnedläggningar också stark inverkan på energisektorn. Jag vet att allt detta är argument för och emot denna åtgärd. Den verklighet som vi har i dag gör emellertid att vi kommer fram till en enda slutsats, nämligen att förlänga tidsfristen för nedläggning av kolgruvor som inte är konkurrenskraftiga för att hjälpa till att finna livskraftiga alternativ för alla som berörs inom denna sektor.
Adam Gierek
Kommissionen försöker minska utvinningen av kol - till varje pris och på ett sätt som inte är ekonomiskt motiverat. Dessa strävanden har stimulerats på konstgjord väg genom ökade kostnader för energiproduktion i koleldade kraftverk. Jag tänker på kostnader för utsläpp. Det är en politik som raserar den ekonomiska grunden i de länder där den mesta energin utvinns från kol. En sådan strategi vittnar om en brist på förståelse för behovet av att ha en sammanhållen bränsle- och energipolitik, där ekonomisk effektivitet och konkurrenskraft har företräde. Den vittnar även om bristen på en enhetlig energipolitik som garanterar en trygg energiförsörjning och en brist på bestämmelser som grundas på enhetliga kriterier för hela den gemensamma marknaden, vilket skulle leda till sund konkurrens med bibehållande av ett minimum av sociala kostnader. Vad vi ser i dag är en grov kränkning av dessa principer.
Frågan är vilken slags industri unionen behöver - en industri som gynnar unionen eller en industri som är överstatlig, företagsstyrd och som investerar sina skatter i skatteparadis? Råvaruindustrin och elproduktionen kräver många års investeringar och koncentration av kapital, vilket betyder att de behöver subventioneras. Dessutom måste de inte vara lönsamma till varje pris. Billig energi och billigt bränsle är av yttersta vikt för att tillverkningsindustrin, dit jag även räknar maskinindustrin, ska vara konkurrenskraftig. Vi talar alltså om nettolönsamhet. Jag skulle vilja säga att unionens ekonomiska problem under krisen inte enbart är resultatet av ohederliga globala spekulationer på finansmarknaderna, utan att det även råder brist på en sund, enhetlig och rättvis industripolitik i själva unionen, särskilt i fråga om bränsle- och energipolitik.
Edit Herczog
Det finns många argument mot att avbryta beviljandet av stöd så snabbt. Jag tänker i första hand på sociala och ekonomiska konsekvenser på regional nivå. Det är viktigt att vi använder subventioner för att underlätta nedläggningen av gruvor på ett förnuftigt sätt: att se till att de anställda som berörs omskolas och omplaceras inom andra sektorer av arbetsmarknaden. Det är också nödvändigt att återställa miljön på ett bra sätt. Utan dessa åtgärder finns det en risk för att EU kommer att spara mindre pengar på indragna subventioner än de pengar som måste läggas ut för att lindra skadorna. Man måste noga överväga om det överhuvudtaget är till någon nytta att lägga ned kolgruvor, om det enda vi vinner på det är att vi för de återstående kraftverken måste ersätta inhemskt kol med kol som hämtas utanför den gemensamma marknaden.
Är det ändamålsenligt att stänga koleldade kraftverk, en av de billigaste källorna till elproduktion, när alarmerande tecken på energibrist börjar märkas runtom i världen? Vi måste även tänka på de ökande energibehoven i EU samt kolets roll för en trygg energiförsörjning. Vi får inte tillåta att anläggningar som det ungerska kraftverket Vértes och Oroszlánygruvan läggs ned utan noggrant utformade och detaljerade planer. Dessa planer måste omfatta lösningar för de anställdas situation, återställande av miljön och genom välgrundade konsekvensanalyser visa att en nedläggning är oundviklig och är det bästa alternativet för att minska förorenande utsläpp. Programmet för grön tillväxt får inte innehålla några åtgärder som skulle orsaka allvarliga ekonomiska och sociala problem.
Eija-Riitta Korhola
Det är rätt och riktigt av EU att försöka minska användningen av kol. Eftersom det långsiktiga målet för Europa och människosläktet är att göra sig fria från beroendet av fossila bränslen måste vi inse att europeiska kolgruvor förr eller senare måste anpassas till förändringen. Globaliseringen innebär att kolet kommer att utsättas för en avsevärd prispress. Av den anledningen kommer produktionen att flyttas till länder där arbetskraften är billigare, medan arbetstillfällen och inkomster kommer att ebba ut i de områden inom EU där kol produceras, eftersom gruvorna inte längre kan stå emot konkurrensen. Denna utveckling är visserligen ovälkommen, men myndigheternas agerande får inte gå stick i stäv mot marknadsekonomins grundprinciper. Olönsam produktion bör inte hållas vid liv med hjälp av konstgjord andning för evigt. Vi måste komma ihåg att strukturförändringar av denna omfattning oundvikligen kommer att ha långtgående och dramatiska konsekvenser. Gruvnedläggningar innebär ofta slutet för ett områdes huvudsakliga inkomstkälla. Detta återspeglas i städernas kapacitet att tillhandahålla service för sina invånare och leder till hela samhällens tillbakagång. Det är i allas intresse att större sociala förändringar, till exempel sådana som är förknippade med etappvisa nedläggningar av gruvor, sker på ett kontrollerat sätt och under en tillräckligt lång övergångsperiod. Kolet kommer i vilket fall som helst att spela en nyckelroll i våra liv under en förutsebar framtid. Det kommer fortfarande att behövas, till exempel inom stålindustrin, och studier om dess användning som råvara för polymerer har varit lovande. Dessutom har man uppnått ett utmärkt kostnads-nyttoförhållande för kraftvärme med hjälp av kol. Vi bör därför inte ge efter för föreställningen att en nedtrappning av utnyttjandet av kolgruvor är ett slags politiskt mål i sig. En lönsam gruvindustri måste vara en möjlighet i framtiden - även i EU.
Veronica Lope Fontagné
Det finns olika skäl till att förorda stöd till kolnäringen: strategiska skäl, skäl som rör regional hållbarhet och sociala skäl.
När det gäller de strategiska skälen måste vi ta hänsyn till att marknaden förändras snabbt. Därför skulle det inte vara ändamålsenligt att överge kolet utan att ha ett livskraftigt alternativ. Miljöargumentet är inte heller relevant, eftersom importerat kol förorenar lika mycket som inhemskt kol. Dessutom får vi inte glömma att de gruvor som vi importerar kol från i många fall inte uppfyller krav på sociala rättigheter.
När det gäller regional hållbarhet ligger gruvorna ofta i glesbefolkade områden som helt och hållet är beroende av industrin för att bevara regionen, så vi riskerar att förvandla våra länder till öken.
Det sista men inte minst viktiga skälet är de mer än 180 000 familjer som kan påverkas. I min region Aragonien i Spanien är vi pionjärer när det gäller förnybara energikällor och vi är oberoende till nästan 60 procent på energiområdet. Den enda resurs som vi kan lagra är kol, och vi behöver mer tid för att förbättra vår teknik och tillämpa den i vår gruvdrift, så att vi på detta sätt kan omvandla vårt inhemska kol till rent, hållbart kol.
(Sammanträdet avbröts i avvaktan på omröstningen kl. 11.05 och återupptogs kl. 11.30.)
Sirpa Pietikäinen
Trots alla fina tal om klimatet kommer vi inom EU att fortsätta att klamra oss fast vid vårt kolsvarta förflutna genom att anta detta betänkande. Inom ramen för Europa 2020-strategin vill EU snabbt gå mot låga utsläpp i framtiden med förnybara former av energi som grund. Detta kommer emellertid bara att vara tomma ord om parlamentet i framtiden tillåter medlemsstaterna att slösa bort miljarder på sina kolgruvor.
De nuvarande stödbestämmelserna skulle ha löpt ut i december, men enligt kommissionens förslag ska de förlängas till 2014. Det kolsvarta mörkret fördjupas av att parlamentet vill att bestämmelserna ska förlängas ända till 2018. För två år sedan var stödet från EU:s medlemsstater till den industri som producerar och använder stenkol, dvs. antracit, så stort som 2,9 miljarder euro. Detta visar bara att det stöd som går till fossila bränslen fortfarande är många gånger större än stödet till förnybara energikällor, trots att våra klimatmål skulle kräva en diametralt motsatt politik.
