
(1) 
Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är en gemensam debatt om
- rapport från Europeiska rådet och uttalande av kommissionen – Europeiska rådets möte (Bryssel den 12–13 december 2003),
- uttalanden av rådet och kommissionen – Stats- och regeringschefernas toppmöte om regeringskonferensen (Bryssel den 12–13 december 2003),
- uttalande av rådets tjänstgörande ordförande – Italienska ordförandeskapets verksamhet.
Först och främst vill jag ta tillfället i akt och ge er en kortfattad rapport om toppmötet och regeringskonferensen när det gäller de frågor som jag tog upp på kammarens vägnar, så att ni är informerade om vad vi hade att säga innan vi ger oss in i debatten på riktigt.
Jag måste säga att när det gäller det arbete som uträttades på Europeiska rådets möte, så behandlade man ett stort antal ärenden på kort tid och man gjorde avsevärda framsteg på riktigt många områden. Det är självfallet värt att notera att vi här i kammaren i det avseendet varit föremål för ett mycket positivt engagemang från det italienska ordförandeskapets sida i arbetet i våra utskott på många olika områden.
Med hänsyn till de resolutioner som nyligen antagits här i kammaren välkomnade jag framför allt slutsatserna om EU:s transatlantiska relationer, men jag påpekade också att det är just i ett skede när våra transatlantiska relationer håller på att fördjupas, vilket är målsättningen enligt slutsatserna, som vår uppriktiga vänskap med Förenta staterna inte bör utesluta vår uppriktiga oro över Guantánamo Bay. Jag talade på kammarens vägnar i det avseendet.
När det gäller Kyotoprotokollet påpekade jag att samtidigt som vi hade vårt möte pågick det ett möte i FN:s regi i Milano. Det verkar som om Ryssland ännu inte har bestämt sig för om de skall underteckna Kyotoprotokollet. Det ligger i hög grad i vårt europeiska intresse att ryssarna gör det, så att protokollet kan träda i kraft. Jag anser att kommissionen och det kommande ordförandeskapet bör ta tydliga initiativ för att se till att vi som tror på Kyotoprotokollet under de kommande månaderna skall arbeta för att föra frågan till ett tillfredsställande avgörande genom att fördjupa våra kontakter med Ryssland, och detta framförde jag också under helgen.
När det gäller regeringskonferensen kommer vi i dag att ha en debatt om de större frågorna och jag ser fram emot att få vägledning av den debatten och vår resolution. När jag talade vid regeringskonferensen tog jag upp två särskilda frågor som berör parlamentet.
Den första var Europeiska unionens finansiering och budgetförfarandet. Jag poängterade ytterst tydligt att Europaparlamentet stöder det balanserade resultatet av konventets arbete när det gäller de olika institutionerna och deras roll i budgetarbetet. Jag förklarade konventets förfarande och vad dess balans gick ut på.
Jag förklarade att Europaparlamentet helt förkastar Ekofins inblandning i budgetförfarandet som olämplig, oberättigad och oacceptabel.
Jag förklarade att Ekofin inte bara var ett angrepp mot konventets slutsatser utan också mot 1975 års budgetfördrag och att det i institutionella termer faktiskt utgjorde ett steg tillbaka.
Jag påpekade att parlamentet under hela denna period varit mycket restriktiv när det gäller utgifterna. Det kan vara intressant för kammaren, eftersom det är resultatet av vårt gemensamma arbete, att veta att vi har 15 års erfarenhet av budgetarbete med tanke på att vi undertecknade ett interinstitutionellt avtal med rådet om budgetplanen 1988. Under den perioden gjorde rådet ett ytterligare tillägg med 33 miljarder euro till den totala budgeten för valfria utgifter. Parlamentet lade i enlighet med sin bestämmanderätt till 21 miljoner euro. Om det är någon som tenderar att töja på budgeten är det snarare rådet än parlamentet och parlamentet bör inte utsättas för antagandet att om det får ansvar så kommer det inte att agera ansvarsfullt.
Det sista påpekandet jag gjorde på parlamentets vägnar angående regeringskonferensen och parlamentet var att uppmana regeringskonferensen att se till att parlamentet inte används som ett förhandlingsobjekt i sista minuten på ett sådant sätt att antalet ledamöter i kammaren ökas oavsett om vi kan arbeta effektivt eller inte. Vi är inte något slags globaliserad kongress av nickedockor för Europas folk, vi har viktiga budget- och lagstiftningsfunktioner. Det måste finnas en övre gräns för hur många ledamöter parlamentet kan ha och vi måste respektera de principer som fastställdes i konventets arbete för att hantera fördelningen av platser i parlamentet. Detta var vad jag lade fram på kammarens vägnar i regeringskonferensen.
När det slutligen gäller resultatet från förra helgen råder det inga tvivel om att misslyckandet att nå en överenskommelse vid regeringskonferensen är ett bakslag. Men detta bakslag är inte nödvändigtvis en katastrof. Även om det inte gick att komma överens förra helgen, har vi fortfarande behov av en överenskommelse Det visar vilken enorm utmaning vi har gett oss in på tillsammans. Även om nyckelspelarna fanns på plats förra helgen saknades det en gemensam anda och en vilja till samförstånd. Detta fick vi betala ett pris för och denna brist på kompromissvilja hos alla nyckelspelare måste vi titta närmare på.
Tillsammans med gruppledarna vill jag ge det tillträdande irländska ordförandeskapet ett antal tydliga budskap från kammaren från dagens debatt. Jag ser fram emot den här debatten och de budskap som ni, Europaparlamentet, anser att vi bör ge det tillträdande ordförandeskapet för nästa verksamhetsskede.
Den här morgonen vill jag välkomna rådets ordförande, Silvio Berlusconi, och tala om för honom och hans kolleger, Franco Frattini, Roberto Antonione och Rocco Buttiglione, hur välkomna de är. Jag vill upprepa i Silvio Berlusconis närvaro att under ordförandeskapets ordinarie arbete, arbetet med våra kommittéer, lagstiftningsarbetet och kontakterna med parlamentet, har vi haft mycket goda och positiva relationer med det italienska ordförandeskapet.
Berlusconi,
   .Herr talman, mina damer och herrar! Jag står framför er i dag för att redogöra för det arbete som utförts av den italienska regeringen, som har utövat ordförandeskapet för både Europeiska rådet och regeringskonferensen under dessa sex månader som nu närmar sig sitt slut.
När det gäller regeringskonferensen har Italien redan från början varit inställt på att nå samförstånd om ett ambitiöst dokument utan några urvattnade kompromisser – ett dokument som skulle göra det möjligt för den framtida unionen att fungera och att framstå som ledande på den globala scenen. Utöver detta åtagande fanns förhoppningen att den utvidgade unionen skulle kunna upprätta en verklig konstitution med utgångspunkt i det utkast som utarbetats av konventet, inom de tidsramar som man enades om i Thessaloniki och därmed i god tid före valet till Europaparlamentet i juni nästa år. Vår gemensamma förhoppning att förhandlingarna om konstitutionen skulle kunna avslutas inom de 60 dagar vi hade på oss efter det att konferensen inleddes i Rom har, som vi vet, inte infriats. Detta måste vi helt enkelt acceptera, utan dramatik eller förebråelser, men samtidigt med en tydlig idé om hur vi nu skall gå vidare. Vi har helt och hållet fullgjort vårt åtagande att avstå från kompromisser och överenskommelser som är svårbegripliga för våra medborgare. Detta var en förpliktelse som vårt ordförandeskap inriktade sig på redan när denna komplicerade förhandlingsprocess inleddes, för vi ansåg att de nationella parlamentens och EU-institutionernas bidrag, först och främst – som ni sade, herr talman – ert eget, och det arbete som lagts ned av ordföranden Valéry Giscard d’Estaing och vice ordförandena Giuliano Amato och Jean-Luc Dehaene, skulle jämkas samman i ett dokument som skulle ligga till grund för en enhälligt antagen överenskommelse, utan ytterligare dröjsmål, om de viktigaste inslagen i det utkast som godkändes i juli.
När regeringskonferensen formellt inleddes var ordförandeskapets avsikt att på nytt bekräfta dessa utgångspunkter i Romförklaringen, som antogs av medlemsstaternas och kandidatländernas stats- och regeringschefer, talman Pat Cox och ordförande Romano Prodi. Vi har under förhandlingarnas gång hållit fast vid denna princip och därmed jämkat samman önskan att i största möjliga utsträckning bibehålla konventets utkast med förpliktelsen att ta hänsyn till alla medlemsstaters legitima behov när det gäller de frågor de prioriterar.
Vårt arbete har präglats av insyn och öppenhet. Vi har sett till att företrädare för Europaparlamentet till fullo har deltagit i regeringskonferensens arbete och därmed gått längre än vad som varit fallet vid tidigare regeringskonferenser, och vi har försäkrat oss om att alla dokument som lagts fram under förhandlingarnas gång har offentliggjorts och kunnat konsulteras.
Tack vare detta imponerande, tålmodiga och noggranna arbete – som jag offentligen vill tacka alla inblandade för, särskilt utrikesminister Franco Frattini, som sitter här på min högra sida – har vi kunnat lösa nästan alla frågor som rests av deltagarna i regeringskonferensen, utan att i någon större utsträckning sänka ambitionsnivån i förhållande till konventets utkast.
Under konferensens inledande diskussioner gick vi igenom över 80 kontroversiella frågor där de olika staterna hade skilda uppfattningar, och i varje fråga utom en, av rent institutionell karaktär, kom vi fram till tillfredsställande kompromisslösningar. Jag vill tillägga att regeringskonferensen i vissa frågor – framför allt den oerhört viktiga försvarsfrågan – har kompletterat och förbättrat konventets utkast, i och med att man lyckats fastställa ett permanent strukturerat samarbete som är helt och hållet förenligt med Natos ramar och som tar hänsyn till vissa medlemsstaters politiska behov.
Detta avgörande steg framåt kommer att tas i enlighet med unionens beslutsförfaranden och med hjälp av en allomfattande metod som gör det möjligt för vissa länder att gå fortare fram på grundval av ett särskilt protokoll, där det framgår vilken militär kapacitet som krävs för deltagande i detta permanenta strukturerade samarbete.
I praktiken verkade denna fråga inledningsvis mycket problematisk. Vi lyckades nå en överenskommelse, helt och hållet i överensstämmelse med Natos toppmöten, och som ni vet har alla accepterat de tre pelare som ligger till grund för de åtgärder och beslut som kan antas vid Europeiska rådets vårmöte. Den första pelaren – förordningen om upprättandet av det strukturerade samarbetet och om att göra det operativt – måste godkännas av Europeiska rådet; den andra pelaren gör det möjligt för var och en av medlemsstaterna att gå in i samarbetet när som helst; den tredje pelaren innebär att ett europeiskt försvar – som är nödvändigt för Europas oberoende och värdighet och som ger Europa tillträde till alla förhandlingar med världens övriga militärmakter – inte får ses i motsättning till Nato, utan tvärtom måste arbeta jämsides med Nato så snart man funnit ett sätt att inrätta en europeisk enhet för militär planering och militärt kommando inom Natos operativa bas i Europa.
Vid regeringskonferensens sista sammankomst inriktades arbetet därmed på de stora institutionella frågorna, som på grund av sin politiskt ytterst känsliga karaktär inte kunnat lösas under förhandlingarnas tidigare skeden. Vid det sista mötet skulle därför ett beslut fattas om Europaparlamentets och kommissionens sammansättning; det fanns fortfarande några punkter att klargöra i fråga om omröstning med kvalificerad majoritet i rådet, och, framför allt, metoden för beräkning av majoriteten återstod att fastställa.
Under de senaste bilaterala möten som ordförandeskapet höll i rasande fart dygnet runt på torsdagen, fredagen och lördagen, tycktes en lösning på några av dessa frågor vara i sikte, även om de församlade stats- och regeringscheferna ansåg det nödvändigt att påpeka att den framtida unionens institutionella ramar i slutändan borde betraktas i sin helhet genom en generell, allomfattande överenskommelse.
En uppgörelse om kommissionens sammansättning och om frågan om kvalificerad majoritet var inom räckhåll. Vad beträffar frågan om antalet parlamentsledamöter, herr talman, förekom praktiskt taget ingen debatt: länderna med mindre befolkning bad om ytterligare en ledamot, vilket skulle innebära en ökning från fyra till fem, och alla andra länder samtyckte.
Däremot var det inte möjligt, trots alla våra ansträngningar, att nå tillräcklig enighet i frågan om omröstning med kvalificerad majoritet, och därför beslutade vi, efter att ha rådfrågat samtliga delegationer, att avsluta en debatt som riskerade att orsaka konflikt och som i bästa fall skulle ha lett fram till en urvattnad kompromiss av det slag vi hade uteslutit redan från början. Ett verkligt misslyckande hade varit just en urvattnad överenskommelse utan förmåga att garantera att unionen fungerar på ett tillfredsställande sätt i framtiden och kan agera som en beslutsam politisk kraft på den globala scenen.
När mötena avslutades uttryckte alla mina kolleger sin stora uppskattning för det italienska ordförandeskapets arbete – något som givetvis gladde mig och mina medarbetare mycket – men, och det är det viktigaste, jag kan tala om för er att jag upplevde en stark önskan om att inte låta allt det vi byggt upp under de senaste månadernas förhandlingar gå förlorat. Vi har ju faktiskt nått enighet på 82 punkter – 82 punkter som innan dess var föremål för diskussion och varav många rentav verkade omöjliga att lösa.
Vad vi har efter konferensen är alltså ett förhandlingsresultat som alla ansåg var betydelsefullt och, vill jag tillägga, som ingen ville förhandla vidare om. Därför rekommenderades i alla anföranden som hölls vid rådets bord att konferensens nästa uppgift bör vara att inrikta sig på de frågor, eller snarare den fråga, där enighet ännu inte nåtts. Vi bör inte börja om med det omfattande arbete som lagts ned på övriga punkter och där alla medlemsstaters delegationer deltagit.
Vi kommer därför att kunna återuppta den konstituerande processen för att fullfölja det stora projekt som inletts av konventet, med utgångspunkt i konferensens värdefulla förhandlingsresultat, som omfattar nästan alla de tidigare kontroversiella frågorna. Jag måste säga att vi verkligen var nära att nå en överenskommelse. Sent på fredagskvällen verkade en uppgörelse möjlig, då vissa av de länder som inledningsvis varit defensiva på specifika punkter blev betydligt öppnare, men sedan, morgonen därpå, togs ett steg tillbaka, och vi beslutade genom en ömsesidig överenskommelse mellan samtliga delegationschefer att alla behövde mer tid. Vissa bad faktiskt om att få rådfråga sina nationella parlament. Så i stället för att inleda en debatt som hade gjort misslyckandet att nå en överenskommelse ännu tydligare, bestämde vi oss för att avsluta medan alla hade en positiv inställning. Alla förklarade sig villiga att återuppta debatten, för att bevara det förhandlingsresultat vi hade enats om och gå vidare mot målet att ge Europa en konstitution som skulle ge det förmågan att fungera på ett tillfredsställande sätt, att fatta de rätta besluten och att på den globala scenen agera som en politisk jätte, inte bara en ekonomisk jätte.
Herr talman, mina damer och herrar! Jag skulle nu vilja redogöra för de viktigaste resultaten av det möte i Europeiska rådet som avslutade det sex månader långa italienska ordförandeskapet. Det är med stor tillfredsställelse jag gör detta, inte bara för att vi behandlat viktiga frågor, utan också för att de beslut vi fattat är ett resultat av hårt arbete där alla länder varit med och delat på ansvaret. De faktiska resultaten inverkar direkt på de europeiska medborgarnas intressen och bidrar till att förstärka helhetsbilden av unionen. Dessa resultat kunde nås tack vare ett utmärkt samarbete med kommissionen – som jag vill tacka – och arbetades fram i en anda av öppen, konstruktiv dialog med parlamentet, som jag återigen vill uttrycka min uppskattning för.
Jag skulle vilja börja just med de ekonomiska frågor som vi tog itu med för att främja utvecklingen och öka sysselsättningen, för att förbättra den europeiska industrins konkurrenskraft och för att fullfölja alla delar av den inre marknaden. För det första antogs formellt vid Europeiska rådets möte i december vad vi har kallat det ”europeiska initiativet för tillväxt”, en åtgärd som föreslogs av det italienska ordförandeskapet och som utvecklats av Ekofin och kommissionen med bidrag från EIB. Ni känner väl till detta initiativ, som syftar till att främja ett betydande investeringsprogram inom den grundläggande transeuropeiska infrastruktur som innefattar transport, transeuropeiska energinät och telekommunikationssektorn, samt investeringar i humankapital, det vill säga i forskning och utveckling, innovation och teknik.
Vi satte upp en dubbel målsättning: att med hjälp av dessa projekt skapa förutsättningar för att förbättra de materiella och immateriella infrastrukturnät vars syfte är att binda samman hela den europeiska marknaden, framför allt med sikte på utvidgningen, men också att bidra till att öka den ekonomiska tillväxten generellt sett och därmed sysselsättningen, med lämpligt finansiellt stöd. Vi hoppas använda både offentliga medel – från EU:s budget och, till viss del, från de enskilda medlemsstaterna – och finansiering från den privata sektorn, inte minst tack vare den avgörande roll som garant som Europeiska investeringsbanken tagit på sig. Jag vill i detta sammanhang understryka att detta är den första stora ekonomisk-politiska åtgärden på EU-nivå som till fullo kompletterar Lissabonstrategin och dessutom är helt och hållet förenlig med stabilitetspakten. Det är lönlöst att försöka dölja det faktum att vi, som enskilda stater, nu när den gemensamma valutan har införts inte kan bedriva penning- eller finanspolitik; vi kan inte devalvera vår valuta för att stödja vår produktion eller export; vi kan inte underbalansera statsbudgeten, inte ens på medellång sikt, och samtidigt uppfylla Maastrichtkriterierna. Denna rättighet, denna makt, som de enskilda staterna inte längre har, måste därför ersättas med en högre makt. Tyvärr har vår europeiska bank, Europeiska centralbanken, i uppgift att kontrollera prisökningar, det vill säga att kontrollera inflationen; dess uppgift är inte att stödja ekonomin, till skillnad från exempelvis dess motsvarighet i Förenta staterna, Federal Reserve. Därför måste Europa uppbjuda all sin vilja och ge sig självt förmågan att vidta åtgärder för att stödja ekonomin.
Vad beträffar en annan, mer specifik fråga, som ändå hänger samman med strävan att stärka den inre marknaden och öka tillväxten, nådde vi sedan enighet om att anpassa de transeuropeiska transportnäten – TEN – till förhållandena i ett utvidgat Europa. I detta sammanhang har Europeiska rådet ratificerat överenskommelsen om att fördubbla bidraget från EU:s budget – att höja det från dagens 10 procent till 20 procent – till åtgärder avseende gränsöverskridande avsnitt. Detta resultat har mycket stor betydelse för möjligheten att uppbringa privat finansiering för storskaliga infrastrukturprojekt.
Europeiska rådet har betonat vikten, när det gäller att åstadkomma fri rörlighet för varor, av att bemästra de svårigheter som orsakas av bergspass och naturliga hinder, och av trafikstockningar längs de huvudsakliga kommunikationsvägarna. Vi hoppas att kommissionen mot denna bakgrund inom en nära framtid skall kunna bedöma och kvantifiera den negativa effekten av bergspass och naturliga hinder på den inre marknaden. När det gäller transeuropeiska nät menar jag att ett ytterst betydelsefullt arbete har utförts, eftersom vi helt saknar vägar och kommunikationer, både på järnväg och landsväg, som förbinder oss med de länder som blir medlemmar i EU den 1 maj. Det var helt nödvändigt att uppdatera planen för de transeuropeiska näten, som fastställdes för några år sedan, och detta har också gjorts. Jag vill lägga till en annan sak: vi har upprättat en förteckning över ett antal så kallade snabbstartsprojekt. Jag skulle emellertid vilja klargöra att denna förteckning inte är definitiv: tvärtom, det är en öppen förteckning där alla projekt som är klara att genomföras kan läggas till, projekt som är färdiga att läggas fram så att klartecken kan ges för att ingå kontrakt och så att den finansiering som krävs kan sökas.
När det gäller frågorna inom ramen för Lissabonmålen har vi framför allt inriktat oss på sysselsättning och konkurrenskraft, för att återigen understryka behovet av att genomföra strukturreformer. Sådana reformer har redan inletts av ett antal medlemsstater och består av åtgärder som ibland på kort sikt innebär uppoffringar och kostnader för samhället, men som utgör nödvändiga förutsättningar för att ekonomin skall få ny kraft. Jag talar nu om arbetsmarknads- och pensionsreformer.
När det gäller sysselsättningen har vi gått igenom och utvärderat rapporten från Wim Koks specialgrupp och de rekommendationer den innehåller. Jag måste säga, herr talman, att Wim Kok har gjort ett alldeles enastående arbete, och detta är resultatet av hans erfarenheter både som fackföreningsledare och som regeringschef. Vi är alla skyldiga honom ett tack, för han har inte bara kommit fram till lösningar på generella problem, utan hans specialgrupp har också tagit upp situationerna i de enskilda länderna och för vart och ett av dem rekommenderat de åtgärder som gruppen anser är nödvändiga. Vad mitt eget land beträffar kan jag säga att specialgruppens analys är helt riktig. Denna rapport var ämnet för det extra toppmötet om sociala frågor, som hölls dagen före Europeiska rådets möte med mig som ordförande, ett toppmöte ägnat branschorganisationer och fackföreningar. Vid detta toppmöte framkom den gemensamma önskan hos arbetsmarknadens parter att fortsätta genomföra den europeiska sysselsättningsstrategin, med större flexibilitet och ett engagemang för att ytterligare stärka det mänskliga kapitalet.
Vad konkurrenskraften beträffar kunde Europeiska rådet konstatera de framsteg som gjorts under dessa sex månader, i överensstämmelse – i stort sett – med förväntningarna hos europeiska företag och ekonomiska aktörer. Det är en sak jag måste klargöra i detta sammanhang: jag hade möjlighet att delta i en konferens som hölls av UNICE i Bryssel i november. Symbolen för konferensen var en jätte som skapats av Jonathan Swift, jätten Gulliver, som hölls fången av lilleputtarna. Bilden skulle illustrera för de politiska företrädarna från de enskilda staterna och från EU att den europeiska ekonomin är en jätte som sitter fast i alltför många fällor och snaror – som näringslivets företrädare kallar den stora mängden förordningar, direktiv och lagar som hindrar dem att till fullo konkurrera med andra ekonomier.
Vi måste ta stor hänsyn till detta förhållande, för den europeiska ekonomin går igenom en svår period, som jag fruktar kommer att bli ännu svårare eftersom ekonomin sitter i ett hårt grepp mellan å ena sidan den amerikanska ekonomin, som växer snabbt med stöd av en injektion på 350 miljarder dollar som Bushadministrationen beslutat om, en ekonomi som främst hålls uppe tack vare skattesatser som är de lägsta i västvärlden, och å andra sidan Fjärran Östern-ekonomin, som befinner sig i nästan fullständig anarki, där inga regler följs vare sig i fråga om arbetstagare eller miljö, och inte ens en minimal fiskal kontroll existerar.
De europeiska företagarna välkomnade inrättandet av rådet (konkurrenskraft), som från och med nu kommer att ha till uppgift att bedöma effekten på våra företags konkurrenskraft av de åtgärder som vidtas av myndigheter och EU-institutioner. Vi måste alla öka medvetenheten om denna aspekt, om vi vill att vår ekonomi även i fortsättningen skall kunna konkurrera med andra ekonomier.
Jag vill också nämna den uppgörelse som nyligen nåddes om förslaget till ett direktiv om uppköpserbjudanden. Detta är en oerhört betydelsefull politisk överenskommelse som innebär slutet på nästan 15 års förhandlingar. Tack vare denna överenskommelse kan vi nu säga att vi har hjälpt till att få till stånd något som är av avgörande betydelse för fullgörandet av den inre marknaden. I detta sammanhang vill jag tacka den italienske ministern Rocco Buttiglione, som arbetade fram denna överenskommelse. Mycket arbete återstår emellertid för att ge de europeiska företagen allmänna förutsättningar i form av rättsliga ramar och arbetsmarknadsförhållanden som garanterar att de verkligen är konkurrenskraftiga på världsmarknaderna. Detta är ett viktigt åtagande som skall fullgöras under de kommande månaderna och formaliseras vid Europeiska rådets vårmöte.
Så till frågan om säkerhet. Med målet att öka EU-institutionernas förståelse för medborgarnas verkliga behov och intressen har det italienska ordförandeskapet arbetat för en förstärkt säkerhet för unionens medborgare, eftersom vi vet att denna fråga, som är högst relevant för våra dagliga liv, i högre grad än andra frågor kommer att ligga till grund för allmänhetens bedömning av EU:s effektivitet. Ett centralt tema för vårt arbete har varit att utarbeta gemensamma strategier för hantering av migrationsströmmar. Till att börja med har principen om ”gemensamma yttre gränser” förstärkts ytterligare, och i det avseendet har Europeiska rådet noterat den uppgörelse som nåtts om huvuddragen hos en särskild europeisk gränsförvaltningsbyrå. Beslutet om att inrätta byrån har fattats, och kommissionen har åtagit sig att se till så att den blir operativ senast den 1 januari 2005.
Europeiska rådet har också noterat antagandet, på ordförandeskapets förslag, av ett särskilt åtgärdsprogram gällande invandring över sjögränserna, ett tydligt tecken på EU:s stora oro över olagliga invandrares ofta tragiska försök att nå våra kuster, med resultat som ofta, vill jag framhålla, är verkligt katastrofala. När det gäller denna fråga måste vi också informera Europaparlamentet om det möte som hölls i närvaro av ordförandeskapet och kommissionen mellan fem europeiska länder med gränser mot Medelhavet och de fem länderna längs Nordafrikas kust. Dessa länder korsas av allt större migrationsströmmar som de beskriver som karakteristiska för vår tid, bestående av medborgare som reser från Afrika till Europa, som de ser som paradiset på jorden. När dessa länder av enskilda europeiska länder inbjöds att ingå bilaterala avtal förklarade de sig villiga att delta i ett samarbete som skulle göra det möjligt att kontrollera resandet från deras kuster. Vid detta ”fem plus fem”-möte efterlyste de emellertid ett större engagemang för denna fråga, och, naturligtvis, att vi skulle stå för de betydande kostnader som de ådrar sig till gagn för Europa. Rådet har uppmanat kommissionen att undersöka saken och lägga fram förslag till lösningar.
Ordförandeskapet har ägnat vederbörlig uppmärksamhet både åt frågan om mottagande och integration av lagliga invandrare och frågan om personer som behöver internationellt skydd. Vi väntar framför allt på kommissionens undersökning av förhållandet mellan laglig och olaglig invandring, en undersökning som också bör innefatta frågan om upprättande av europeiska inresekvoter. Vi har dock noterat de framsteg som gjorts när det gäller asylfrågan, även om det tyvärr inte har varit möjligt, som vi hoppades, att nå enighet om de två direktiv som är under granskning och som gäller minimiprocedurregler respektive definitionen av flyktingstatus och personer som åtnjuter subsidiärt skydd.
En effektiv hantering av migrationsströmmarna måste emellertid gå hand i hand med ett fruktbart samarbete med de tredjeländer som är ursprungs- eller transitländer. Vi har därför gått vidare med processen att till fullo införliva migrationsfrågorna med EU:s yttre förbindelser. Vi har noterat att en mekanism för utvärdering av tredjeländer i samband med bekämpning av olaglig invandring har genomförts. Denna mekanism efterlystes vid toppmötet i Thessaloniki, och vi nådde mycket snabbt en interinstitutionell överenskommelse om den med Europaparlamentet genom en förordning om inrättande av ett nytt program för tekniskt och ekonomiskt stöd till tredjeländer på asyl- och migrationsområdena. Genom detta program får en känslig sektor nya ekonomiska resurser, 250 miljoner euro för den kommande femårsperioden, vilket utgör första steget i en betydande ökning av anslagen till migration, en ökning som bör äga rum inom ramen för nästa budgetplan.
Fortfarande på migrationsområdet, men nu med tydlig anknytning till medborgarnas säkerhet och kampen mot terrorism, noterade vi i Europeiska rådet den uppgörelse som nåtts om införande av biometriska kännetecken i viseringshandlingar och uppehållstillstånd. Inom en nära framtid kommer denna innovation även att tillämpas på gemenskapsmedborgarnas pass.
Betydande resultat har uppnåtts också när det gäller kampen mot narkotikamissbruk. Jag vill särskilt nämna den politiska uppgörelsen om rambeslutet gällande bekämpning av olaglig narkotikahandel – en överenskommelse som tillkom efter tålmodig medling från ordförandeskapets sida. Europeiska rådet har framhållit vikten av den interreligiösa dialogen, ett ämne som det italienska ordförandeskapet ägnade en särskild konferens i Rom i oktober och som ses som ett redskap i integrationen av invandrargrupper i Europa och, mer allmänt, som ett redskap för att förbättra förståelsen och samarbetet i de internationella förbindelserna. Förbindelserna mellan väst och islam, mellan kristna och muslimer, är en fråga som kommer upp varje gång vi träffar länderna i Arabförbundet. Vi måste lägga ned mycket arbete på detta, för vi ser fortfarande en arabisk minoritet växa fram som till varje pris vill upprätthålla en konflikt. Ingenting kan vara värre än att låta detta hända. Jag anser därför att vi måste göra allt för att åstadkomma en verklig, kontinuerlig, långtgående dialog mellan väst och de muslimska länderna. Jag vill också påpeka att stats- och regeringscheferna formellt har bekräftat sin starka beslutsamhet att bekämpa varje form av extremism och intolerans och sitt fördömande av terrorism och allt annat våld, liksom sitt uttryckliga och otvetydiga fördömande av alla former av antisemitism.
Europeiska rådet har också antagit den europeiska säkerhetsstrategin: ett utmärkt dokument som utarbetats av Javier Solana och hans medarbetare och som innehåller en analys av hoten mot EU:s säkerhet och hur de skall mötas. Med denna utgångspunkt bör vi kunna förbättra vår kapacitet att ingripa när det gäller både konfliktförebyggande åtgärder och krishantering. Slutligen har Europeiska rådet noterat de framgångar som gjorts när det gäller utvecklingen av GUSP. Att bygga upp en större kapacitet är fortfarande vårt främsta åtagande, och därför är beslutet att inrätta en europeisk byrå för utveckling och uppbyggnad av ny militär kapacitet av särskild betydelse. I detta sammanhang är det särskilt betydelsefullt att Europeiska rådet beslutat att godta det förslag som lagts fram av ordförandeskapet, på grundval av diskussioner med olika parter, om att förbättra EU:s planeringskapacitet i enlighet med förfaranden som är förenliga med den roll som spelas av Nato och av Berlin plus-arrangemangen. I och med detta beslut har en fråga som fram till för några månader sedan var föremål för långtgående splittring mellan EU:s medlemmar nu fått en tillfredsställande lösning inom de institutionella ramarna.
Till sist vill jag nämna att en överenskommelse om placeringen av tio europeiska myndigheter nåddes vid toppmötet i Bryssel – något som skjutits upp i ungefär två år. På grundval av denna överenskommelse, som var ett resultat av diplomatiskt förarbete under månaderna före toppmötet, kommer vi nu att kunna arbeta lugnare för att åstadkomma goda driftsförhållanden på respektive ort för myndigheter som kommer att komplettera EU-institutionernas arbete inom ett antal viktiga sektorer. Det italienska ordförandeskapet är med rätta stolt över denna viktiga uppgörelse, som förtjänar desto större uppmärksamhet eftersom den kom till under förhållanden som på intet sätt underlättades av de besvärliga förhandlingar om konstitutionsfördraget som pågick samtidigt.
Herr talman, mina damer och herrar! Europeiska rådets möte i Bryssel ägde rum bara några månader innan anslutningsfördraget träder i kraft. Den utvidgning som skall ske under 2004 ser alltmer ut att bli en fullständig framgång, vilket bekräftar att de beslut som fattades av stats- och regeringscheferna i Köpenhamn i december 2002 var kloka. Vi har noterat att anslutningsländerna fortsätter med sitt fullständiga införlivande av gemenskapens regelverk och alldeles säkert, när vi kommer till den 1 maj 2004, kommer att kunna ta på sig det ansvar som följer av ett fullvärdigt medlemskap. I det strategidokument som kommissionen nyligen lade fram bekräftades med säkerhet att Bulgarien och Rumänien har gjort avsevärda framsteg mot ett inträde i unionen. Dessa två länder är nu redo att ta de avgörande steg som föregår en anslutning. Europeiska rådet har upprättat en tidsplan med specifika tidsfrister: 2004 för avslutande av förhandlingarna; 2005 för undertecknande av anslutningsfördraget och, slutligen, anslutning till unionen i januari 2007. Även Turkiet har fullgjort en stor del av sina institutionella reformer och har gjort ytterligare framsteg mot att uppfylla de politiska Köpenhamnskriterierna. Vi har därför uttryckt vårt erkännande av denna positiva utveckling i Europeiska rådets slutsatser. Dessutom har vi givit Turkiet rekommendationer och uppmuntran att fortsätta i samma riktning och belyst de områden där Ankara uppmanas att göra särskilda ansträngningar. Målet på medellång sikt är fortfarande att Turkiets förberedelser skall göra det möjligt för Europeiska rådet att fatta ett beslut om ett år.
Herr talman, mina damer och herrar! Europeiska rådet har också ägnat stor uppmärksamhet åt den viktiga utveckling som skett under dessa sex månader när det gäller EU:s förbindelser med sina partner, sina grannar och övriga världen. Vi har först och främst noterat avsevärda framsteg mot ett uppnående av målen för stabilitets- och associeringsprocessen för Balkan och det omfattande arbete som det italienska ordförandeskapet uträttat på detta område, och vi har upprepat EU:s beslutsamhet att stödja de europeiska strävandena i länderna i det området och uppmanat dem att intensifiera sitt reformarbete, särskilt inom de sektorer som är av avgörande betydelse för integrationen med EU. Lika stor vikt har lagts vid de resultat som under dessa sex månader uppnåtts när det gäller Europa-Medelhavspartnerskapet, och detta i synnerhet vid utrikesministrarnas konferens i Neapel den 2–3 december 2003. Jag skulle vilja framhålla att vi vid detta tillfälle formaliserade inrättandet av den parlamentariska församlingen för Europa och Medelhavsländerna, enades om att inrätta Stiftelsen för dialog mellan kulturer och civilisationer och beslutade om en avsevärd ökning av EIB:s investeringsfacilitet för Europa-Medelhavsområdet, allt i väntan på och förhoppning om att en verklig Europa-Medelhavsbank skall kunna inrättas, som även kan förvalta kapital från de afrikanska länderna.
De transatlantiska förbindelserna förblir en oersättlig hörnsten i unionens yttre förbindelser. Europeiska rådet har ägnat denna fråga ett särskilt uttalande av största politiska vikt. Det kommer dessutom vid slutet av en period som vi kommer att minnas som en av de svåraste när det gäller förbindelserna mellan Europa och Förenta staterna. Bland de viktigaste punkterna i uttalandet vill jag nämna konstaterandet av att en ständig dialog på jämlik fot mellan EU och Förenta staterna är nödvändig och grundläggande om vi skall kunna anta globala utmaningar med framgång. EU måste därför engagera sig för att stärka samarbetet med Förenta staterna, så att den värdegemenskap som historiskt sett ligger till grund för vårt förhållande kan omvandlas till en handlingsgemenskap. Ett gemensamt åtagande att bekämpa terrorism och spridning av massförstörelsevapen är av central betydelse i detta avseende. Slutligen kommer utvecklingen av GUSP och det strategiska partnerskapet mellan EU och Nato att öka det transatlantiska samfundets effektivitet generellt sett.
Vi har också betonat det strategiska värdet av vårt förhållande till Ryssland och vikten av att utveckla ett partnerskap på bred basis med Moskva, i syfte att underlätta och främja Rysslands ökade integration med EU:s institutioner.
Herr talman, mina damer och herrar! Som avgående ordförande för Europeiska unionens råd vill jag lämna er med ett budskap om förtroende. Jag kan verkligen försäkra er om att alla länder har försvarat sina legitima intressen med aktningsvärda argument, och, och detta är det viktigaste, att ingen på något sätt har förnekat att det finns ett överordnat gemensamt europeiskt intresse. Det är helt i sin ordning att vi nu tar en paus, så att våra länder och den allmänna opinionen kan begrunda debatten mer ingående, men vi är övertygade om att förhandlingarna kommer att återupptas med utgångspunkt i konventets utkast och de resultat som uppnåtts tack vare det arbete som vårt ordförandeskap och alla medlemsstater uträttat tillsammans. Varje medlemsstat måste inom de närmaste månaderna lämna sitt bidrag till integrationsprocessen, för det europeiska projektet måste förbli enhetligt och allomfattande, utan genvägar eller splittring. Konstitutionsfördraget är ett mål som förvisso kommer att nås. De kommande ordförandeskapen kommer, med ert och det framtida Europaparlamentets stöd, att kunna arbeta mot detta mål, inte minst tack vare det arbete som redan uträttats och de resultat som redan nåtts.
Herr talman, mina damer och herrar! Jag vill avsluta med att tacka er för ert entusiastiska gensvar på min inbjudan till ett nära samarbete under varje fas av regeringskonferensens arbete. Jag har överlämnat texterna till de överenskommelser som redan ingåtts till det irländska ordförandeskapet med mina varma lyckönskningar om ett framgångsrikt arbete med att skapa det storslagna Europa vi alla vill ha.
Prodi,
   . – Herr talman, mina damer och herrar! De sex månader som närmar sig sitt slut har varit fulla av evenemang och projekt. Ni kanske minns att jag, vid öppningssammanträdet den 2 juli 2003, räknade upp 13 lagstiftningsförslag som kommissionen hoppades få igenom före årets slut. Det gläder mig mycket att kunna konstatera att det tack vare det italienska ordförandeskapets insatser har varit möjligt att nå enighet om fem viktiga punkter på den listan: jag tänker framför allt på det ändrade direktivet om spårbarhet för genetiskt modifierade organismer och ramavtalet med Europeiska rymdorganisationen, som kommer att innebära ett stort uppsving för utvecklingen av vår rymdpolitik; införandet av det gemensamma europeiska luftrummet och reglerna om offentlig upphandling är andra viktiga resultat av dessa sex månader, och båda kommer att antas formellt i början av nästa år; slutligen har tydliga riktlinjer nu utarbetats för en politisk överenskommelse om uppköpserbjudanden, som parlamentet kommer att ta ställning till under denna delsession.
Det italienska ordförandeskapet har burit facklan ansvarsfullt och i utmärkt samarbetsanda, och för detta är kommissionen tacksam. För detta och för deras energiska arbete vill jag offentligen framföra mitt tack till de politiska ledarna för regeringen och hela laget, både de som arbetar vid de olika institutionerna i Italien och vid den ständiga representationen i Bryssel.
Dessa sex månader slutfördes med stats- och regeringschefernas möte, som avslutades i Bryssel i lördags. Den del av mötet som ägnades åt regeringskonferensen tilldrog sig med rätta den största uppmärksamheten från allmänheten, men vi får inte bortse från de övriga viktiga frågor som kunde lösas framgångsrikt.
Det ämne som jag fäster störst vikt vid är givetvis det europeiska initiativet för tillväxt, som rådet antog enhälligt. Detta initiativ är den synligaste delen av en generell åtgärdsplan som syftar till att stimulera den europeiska ekonomin. De åtgärder som rådet antog innefattar ju också åtgärder för att förbättra vår konkurrenskraft och främja skapandet av arbetstillfällen. Mina damer och herrar, det tillfälle som den pågående återhämtningen erbjuder måste utnyttjas nu, så att vi kan ge ny kraft åt Lissabonmålen, som fortfarande utgör den viktigaste strategin för hållbar tillväxt på hela kontinenten.
Slutligen välkomnar jag uppgörelsen i rådet om de sju nya europeiska myndigheterna, som skall arbeta med transportsäkerhet – i luften, på vägar och till havs – livsmedelssäkerhet, fiske, kemikalier och förebyggande och kontroll av sjukdomar. Jag vill framhålla den roll som kommissionen spelat under de fyra års arbete som har lett fram till detta resultat. Det är desto mer tillfredsställande att detta har kunnat åstadkommas eftersom vi har haft uppförsbacke hela vägen. Det var en svår uppgift som krävde diskret arbete i kulisserna, men kommissionen tvivlade aldrig på att vi skulle lyckas med vår föresats. Det finns två skäl till att överenskommelsen om myndigheterna är så betydelsefull. För det första innebär den att vi får en flexiblare och effektivare modell för gemenskapens strukturer, en modell som för unionen närmare de europeiska medborgarna. För det andra bygger den på en helhetssyn som går ut på en sammanjämkning av de enskilda ländernas intressen, vilka kan försena eller förhindra framsteg mot det gemensamma intresset om de inte bringas i överensstämmelse.
Jag tänker nu gå över till det andra huvudämnet för toppmötet i Bryssel: jag är sorgsen och besviken över misslyckandet att anta en konstitution för Europeiska unionen. Låt oss dra oss till minnes Europeiska rådets möte i Laeken för två år sedan och skälen till de historiska slutsatserna därifrån. Slutsatserna tillkom som en följd av ett behov som alla kände då: att unionen skulle få institutionella ramar som var mer sammanhängande och bättre strukturerade. Vid den tiden var medlemsstaterna överens om tre grundläggande punkter. För det första, behovet av att förbättra våra institutioners sätt att fungera, efter den famösa natten i Nice. För det andra, behovet av att rationalisera våra rättsliga och institutionella strukturer. Under årtiondenas lopp har de blivit så komplexa att unionens politik och förfaranden till följd av detta har blivit mindre sammanhängande. För det tredje, behovet av att göra Europas medborgare mer delaktiga i den europeiska integrationen.
Den stora nyheten i Laeken var konventet, det mest ambitiösa och demokratiska institutionella projektet i vår historia. Vi har lagt ned åratal av arbete på detta projekt och under samma tak samlat 105 delegater från demokratiska organ över hela Europa: nationella parlament och regeringar, företrädare för Europaparlamentet och ledamöter av kommissionen. Konventet gjorde ett gott arbete. Efter 18 månader lade det fram ett utkast till konstitution, och vi kunde konstatera att det utgjorde en god grund för regeringskonferensens fortsatta arbete.
Dessutom, som vi upprepade gånger har konstaterat, behövde texten bara några få ändringar på vissa punkter, för vi var – och är fortfarande – övertygade om att den utgör en medelväg för hela det system som ligger till grund för Europeiska unionen och dess arbete. På de viktigaste punkterna hade konventet gjort ett utomordentligt gott arbete. Jag tänker på stadgan om de grundläggande rättigheterna, metoden för omröstning med kvalificerad majoritet och fördelningen av politiskt ansvar. Jag tänker också på den förstärkta rollen för Europaparlamentet, som i utkastet till konstitution till slut ges utökade beslutsbefogenheter när det gäller EU:s budget. Vad övriga frågor beträffar, framför allt förfarandet för att ändra konstitutionen, räckte tiden helt enkelt inte till. Till sist, när det gäller upprättandet av konstitutionen, hade själva principen om en kommissionsledamot per medlemsstat redan slagits fast. De praktiska arrangemangen var inte tillfredsställande, men detta kunde lösas tack vare det arbete som utfördes efter regeringskonferensen.
Konventets utkast var, i likhet med allt arbetsmaterial, avsett att leda oss framåt, men vissa medlemsstater använde det för att ta oss i motsatt riktning. Därför, mina damer och herrar, vill jag uttrycka min sorg och min besvikelse för er här i dag. I förra veckan körde det europeiska integrationsprojektet fast, och vi, allihop, missade ett fantastiskt tillfälle. Detta innebär emellertid ingen tragik, om vi beslutsamt kan hålla oss kvar på den väg som stakats ut av konventet. De problem som identifieras i Laekenförklaringen måste fortfarande lösas; den grundläggande texten är fortfarande den som utarbetats av konventet. Även om det är meningslöst att peka ut och skuldbelägga någon särskild nationell delegation måste jag understryka att vi inte kan utforma våra institutioner med möjligheten att blockera beslut som enda parameter. Det är inte vår roll; det är varken parlamentets eller kommissionens roll. Dödläget i Bryssel innebär att rådet som helhet misslyckades med att nå samförstånd om ett enhetligt förslag.
Det räcker emellertid inte att vi gemensamt tar på oss skulden, mina damer och herrar. Nu måste vi förklara för medborgarna hur vi skall skydda deras framtid på bästa sätt. Var och en för sig eller tillsammans? Splittrade eller eniga? Det finns bara ett svar: vi måste öppna ögonen. Jag anser fortfarande, i linje med Laekenförklaringen, att lösningen inte kan ligga i en kombination av veton utan i en sammanjämkning av intressen och förslag. Vetorätten är inte ett uttryck för demokratisk vilja, och våra institutioner kan inte åsidosätta de demokratiska reglerna.
Mina damer och herrar! Vi söker nu en gemensam lösning, och jag inser att detta är fruktansvärt svårt när det fortfarande finns så många viktiga frågor där vi ännu inte nått enighet. Med detta sagt är jag dock övertygad om att vi kommer att finna den rätta lösningen om vi bara ger det tid och är tålmodiga. Jag hoppas därför att Europeiska rådet vid framtida möten kommer att återkomma till frågan om vår konstitution med en realistisk tidsplan och också med ett helhetsperspektiv som vi kanske har förlorat under de senaste månaderna.
Vi måste alla visa prov på mod och fantasi, egenskaper som behövs när viktiga politiska beslut skall fattas. Det har bara gått några dagar sedan toppmötet i Bryssel. Det är för tidigt och kan till och med vara övermodigt att lägga fram ett helt nytt bud redan nu. Det är emellertid uppenbart att vi är skyldiga att begrunda vad som hänt och vad vi måste göra härnäst. Vissa tänker sig en förtrupp av ledande stater, som banar väg för ett utökat samarbete och bygger grunderna för en starkare och närmare integrerad union som är öppen för alla. Lösningar av det slaget ingår i den europeiska integrationens tradition, och om vi tänker tillbaka inser vi att sådana lösningar tillkommer främst när läget är som svårast och mest komplicerat. I dag befinner vi oss i ett sådant krisläge, och vi måste därför vara modiga, ansvarsfulla och förutseende när vi börjar fundera på framtiden.
Mina damer och herrar! Jag vill avsluta detta korta anförande med en vädjan från hjärtat. Jag ber er att ta med er all er politiska visdom, er framsynthet och er erfarenhet och att använda dessa egenskaper så att det enade Europa kan få sin första konstitution. Jag vet att många av oss i denna kammare ser Europeiska unionen som det enda hållbara svaret på de historiska och politiska utmaningar vi ställs inför. Ni, som direktvalda företrädare för våra medborgare, är väl bekanta med deras åsikter: ni vet alltså att de är mycket väl medvetna om att Europa inte är ett abstrakt ideal eller en nyck, utan en historisk nödvändighet. Ta bara steget utanför våra geografiska gränser: ur kinesiskt, indiskt eller amerikanskt perspektiv blir de enskilda länderna på vår kontinent otydliga och flyter ihop; vad folk ser i allt högre grad är Europa som en helhet. Tänk bara framåt, till en annan tid än vår: i historiens ögon är hela kontinentens integration den enda chansen till överlevnad för de enskilda staterna.
Det är bara Europa som kan ge oss styrkan att bibehålla och utveckla våra kulturer och de regionala och lokala traditioner som vi är så stolta över. Om vi inte alla står sida vid sida och försvarar den union som vi börjat bygga under det senaste halvseklet kommer vi att förlora vår självständighet och vårt inflytande i världen. Unionen blir förloraren, men de största förlorarna blir medlemsstaterna och våra medborgare, och vi kommer alla oundvikligen att hamna på åskådarplats i historien.
Poettering (PPE-DE ).
   – Herr talman, herr rådsordförande, herr kommissionsordförande, mina damer och herrar! Jag skulle vilja säga – och jag talar för de ledamöter som tillhör Europeiska folkpartiets grupp (kristdemokrater) och Europademokrater – att den 13 december 2003 inte var en bra dag för Europa. Vi är besvikna, men i vår besvikelse, i mörkret, finns ett ljus, för det var den 13 december 2003 som vi fick veta att staden Aachens Karl den store-pris tilldelats Europaparlamentets talman och därmed själva parlamentet, vilket visar att vi har bundsförvanter i vår tro på ett starkt, demokratiskt och aktivt Europa. Herr talman, vi gratulerar er till denna utmärkelse.
Regeringskonferensens misslyckande behöver inte betyda ett misslyckande för konstitutionen. Låt mig säga, för Europeiska folkpartiets grupp (kristdemokrater) och Europademokrater, att det inte får råda några tvivel om vår önskan om en europeisk konstitution, att vi förklarar oss fast beslutna att få till stånd en konstitution, och att vi strävar efter att ha den på plats så snart som möjligt, för utan konstitution har Europa ingen framtid i det tjugoförsta århundradet.
Vi vill ha en europeisk konstitution, för i en gemenskap som omfattar 450 miljoner människor – och så småningom kanske ännu fler – är det den enda grunden för att gå fredligt igenom det tjugoförsta århundradet. Vi behöver en konstitution för att de problem som uppstår i vårt samhälle skall kunna lösas med stöd i lagen. Vi behöver en europeisk konstitution för att kunna försvara våra europeiska värderingar i världen. Det skall inte råda några tvivel om vår önskan om en europeisk konstitution grundad på gemenskapsrätten. Vi kommer envist att stå emot alla försök att gå tillbaka till ett mellanstatligt samarbete eller till bildandet av axelmakter som sätter upp garden mot varandra på vår kontinent.
Jag vill tacka det italienska ordförandeskapet och rådsordföranden för att de lyckats nå enighet – som ni sade – på 82 punkter. Jag har en vädjan till alla i ledande ställning: låt oss inte öppna detta paket igen, låt oss i stället inrikta oss på de fem tvistefrågor som återstår. Ingen enskild europeisk regering har rätten på sin sida, och vi kommer inte heller att ägna oss åt skuldbeläggande, för om vi börjar göra det kommer vi snart att inse att vi nästan allesammans bär en stor del av ansvaret för att inget avgörande kunde nås i Bryssel. I stället för att lägga ansvaret på ett, två eller tre länder är vi nu i behov av allas goda vilja.
Vi behöver en kompromiss; kompromissviljan har alltid varit kännetecknande för Europa, för kompromisser är ett uttryck för vår gemensamma goda vilja, för vår ömsesidiga tillit, och för vår önskan att möta framtiden tillsammans. Låt mig göra det fullständig klart att den regering som anser – och jag uttrycker detta mycket abstrakt – att den kan stå vid sidan av den europeiska solidariteten och enbart försvara sina egna nationella intressen, kommer, om det är så den agerar i framtiden, att stänga sig själv ute från den europeiska solidariteten. Solidaritet fungerar inte i bara en riktning; den är bindande för alla, och därför ligger solidaritet i det nationella intresset, för de nationer som drar sig undan den europeiska solidariteten kommer till slut inte att ha någon roll att spela i Europa.
Vi hör i dag att vissa överväger idén om ett ”Kärneuropa”, men hur skulle det fungera? Ett ”Kärneuropa” är ingen lösning, för de frågor där några få är överens varierar alltid. En grupp är enig om monetära frågor, en annan om försvarsfrågor, och ytterligare en annan om miljöfrågor. Därför är ett ”Kärneuropa” inte någon lösning. Vi måste gå tillsammans; tillsammans måste vi följa vägen som leder till Europas framtid.
Jag vill uppmana alla att delta i sökandet efter denna väg. Människors frågor till mig visar deras oro: i morse fick jag frågan från en välkänd europeisk journalist om euron skulle finnas kvar om tio år. Låt oss försvara det vi uppnått i Europa i stället för att sätta det på spel. Vad vi behöver just nu är förvisso att ta en paus och hämta styrka, men jag vill framhålla att vi nu måste begrunda Europas behov av tydliga grundvalar i form av en konstitution. Vi bör inte redan nu tala om nya utvidgningar av EU, som skulle kunna utsätta hela det europeiska integrationsprojektet för ännu större risker.
Jag vill avsluta med att återigen framföra min tacksamhet till det italienska ordförandeskapet för dess goda vilja. Vi vet hur besvärligt läget är i Europa, men Europa kommer verkligen att komma till skada om vi nu saknar viljan att arbeta vidare med utgångspunkt i det som konventet åstadkommit. Nästa torsdag och fredag är vi i Dublin, och jag hoppas att det irländska ordförandeskapet kommer att göra allt som står i dess makt, och då börja med att ta reda på var de enskilda regeringarna står, så att utrikesministrarna sedan kan komma fram till ett resultat som så småningom gör det möjligt att hålla ett EU-toppmöte där den europeiska konstitutionen kan antas. Vi har alla ett ansvar för detta.
I dag skall vi inte skuldbelägga någon, utan i stället, trots den svåra situation som råder i Europa, ha förtröstan och fortsätta arbeta för Europa – tålmodigt, men också med den glöd som uppgiften kräver. Vår grupp är fast besluten att göra Europa framgångsrikt, och för att detta skall vara möjligt behöver vi en europeisk konstitution.
Barón Crespo (PSE ).
   – Herr talman, herr rådsordförande, herr kommissionsordförande, mina damer och herrar! Herr rådsordförande, när ert ordförandeskap inleddes sade ni att ert största bekymmer var fotbollen i Tokyo, och vi bör påpeka att Milan nådde till straffläggning. Ni var inte ens på plan i andra halvlek. Vi kan se vad det ledde till.
Detta trots det italienska ordförandeskapets seriösa och professionella arbete – jag vill offentligen tacka Franco Frattini och Roberto Antonione för deras insatser.
Min grupp beklagar djupt resultatet av regeringskonferensen och det faktum att inget Magna Charta kunde antas, något som kan ge upphov till en existentiell kris om vi inte kan komma med ett seriöst politiskt gensvar. Vi anser att vi måste återupprätta gemenskapsandan, som innebär att vi fattar beslut gemensamt, jämkar samman våra intressen, agerar solidariskt och inte försöker blockera beslut. Det är med särskild känsla jag säger detta, för mitt land har alltid befunnit sig i förtruppen för den europeiska integrationen, och nu är det med och bildar eftertrupp.
Jag måste också påpeka, herr rådsordförande, att ni har sagt – och jag anser att detta måste tas till protokollet – att 95 procent av konstitutionen inte är föremål för någon debatt utan ingår i vårt regelverk. Jag ser detta som en betydelsefull omständighet. För att vi nu skall kunna nå en lösning på de återstående 5 procenten måste vi erinra oss något som bevisades i Nice och som nu har bekräftats: metoder som innebär nattmanglingar och köpslående löser inga problem. Och därför, herr rådsordförande, vill jag ställa en fråga till er: konventet var inte ett resultat från Nice; det åstadkom vi i Laeken. Konventet har utarbetat denna text. Vill ni gå tillbaka till en öppen och demokratisk metod – konventets metod –, eller anser ni att vi kan lösa problemet genom att sitta uppe en natt till, exempelvis i natt? Jag menar att vi måste vara mycket tydliga med hur vi ser på saken, och det är därför också viktigt att det irländska ordförandeskapet tar upp stafettpinnen.
Er kritik mot den rådande ekonomiska situationen har gjort särskilt intryck på mig, och detta är förståeligt. Vad ni sade skulle innebära att en omprövning av frågan om ekonomisk styrning är berättigad. Ni nämnde Gulliver, och jag är en stor beundrare av Jonathan Swift, men jag tycker inte att detta är ett bra exempel. Vi är inte som Gulliver, utan som Italo Calvinos [Den halverade greven]; vi har den ena halvan, Europeiska centralbanken, men vi har ingen som ansvarar för ekonomin. Är ni beredd att föreslå en ändring av konstitutionen och en reform av stabilitetspakten för att ge oss européer styrka? Jag anser att detta är en viktig fråga som vi måste ta itu med.
Jag måste också säga till er, på min grupps vägnar – och, tror jag, på Europaparlaments vägnar – att vi är beredda att fortsätta arbeta för att få till stånd en konstitution. Vi har 95 procent. Det viktiga nu är att färdigställa ett Magna Charta, något som är absolut nödvändigt för vår framtid och även för utvidgningen.
Watson (ELDR ).
   – Herr talman! Liberalerna här i kammaren förväntade sig rätt mycket mer av ordförandeskapet från ett land med en stolt europeisk tradition. På sex korta månader har ordförandeskapet arbetat för att undergräva stabilitetspakten, visat förakt för Europeiska unionens politik gentemot Ryssland och förolämpat Kanada. 
Rådsordföranden har gett oss en 40 minuter lång uppräkning av vad han har åstadkommit under sin tid som ordförande. Ändå är det svårt att undvika slutsatsen att hans ordförandeskap och regeringskonferensen har varit ett personligt misslyckande för Europeiska rådets ordförande. ”Papperslappen” i Silvio Berlusconis ficka visade sig vara en glassfläckad servett där några dåliga skämt klottrats ned. Ordföranden var illa förberedd när han kom till regeringskonferensen; han struntade i varningarna från kammaren om att det skulle leda till den här sortens dödläge om man inte lade fram kompromissförslag.
Medan amerikanerna under världsomspännande jubel grävde fram Saddam Hussein ur ett hål i Irak, grävde våra ledare ned sig i ett hål i Bryssel.
För ett framgångsrikt toppmöte krävdes två saker: politisk vilja från de stora ländernas sida och skickligt diplomatiskt ledarskap. Toppmötet uppvisade ingetdera.
Regeringskonferensen var inte dömd att misslyckas – den valde att göra det. Fem länder vände ryggen till en överenskommelse som alla behövde men som ingen av dem ville ha tillräckligt mycket.
Det är sant att en försenad överenskommelse är bättre än en dålig överenskommelse. Men problemet med att skjuta upp ett beslut genom att sparka ut det från planen är att man kanske inte hittar det igen. Framför allt med den späckade dagordning vi har framför oss, med förhandlingar om nästa budgetplan, samtal om turkiskt medlemskap och val i Spanien, Storbritannien och Italien.
Så efter en snabb genomgång i efterhand måste regeringskonferensen återuppta och slutföra sitt arbete under det irländska ordförandeskapet. Irländarna har Bertie Ahern, en av Europas mest erfarna förhandlare, och Pat Cox, talman i vår kammare, vars glädje över Karl den store-priset vi delar. Det går kanske att ge Europeiska unionen en nystart. Vår första konstitution förtjänar att debatteras och få stöd av allmänheten och det betyder att vi måste ha ett fördrag före valen till Europaparlamentet i juni 2004.
Jag vill understryka den stora oro som liberaldemokrater och reformister här i kammaren känner och vår känsla av att de större medlemsstaternas agerande störtar Europeiska unionen in i en kris som kan hota unionens demokratiska utformning.
Slutsatserna från toppmötet är också en besvikelse för oss. Där står ingenting om Guantánamo Bay, trots denna kammares uttryckliga begäran om att våra ledare skulle försvara fångarnas rättigheter. När det gäller Ryssland nämns det skandalöst nog ingenting i slutsatserna om de val som OSSE kallade ”ett bakslag för demokratiseringsprocessen”.
Beslutet att ta med Folkrepubliken Kina i Galileoprogrammet tycks ha gett upphov till diskussioner om att lyfta det europeiska vapenembargot mot världens enda återstående betydande kommunistiska diktatur.
I alla dessa frågor agerade rådet som om det skämdes för våra värderingar – eller inte kände till dem alls.
Vid er presskonferens efter toppmötet, herr rådsordförande, sade ni att med undantag för regeringskonferensen skulle ert ordförandeskap bli ihågkommet som ”det mest fantastiska på senare år”. Men att ha nått en överenskommelse om de fem frågor som kommissionens ordförande nämnde är en mager utdelning för ett ordförandeskap som hade så höga förväntningar på sig. Om det här var en fantastisk framgång skulle jag hemskt gärna vilja veta hur ni definierar ett misslyckande. Ni satte upp som mål för ert ordförandeskap att ha en konstitution färdig till jul. Ni har misslyckats enligt er egen måttstock.
Wurtz (GUE/NGL ).
   – Herr talman, herr rådsordförande, herr kommissionsordförande! Den 3 september i år, just här, lade Valéry Giscard d’Estaing fram utkastet till europeisk konstitution för oss. Jag var ytterst kritisk till texten då, eftersom jag och min grupp såg den som ett försök att konstitutionalisera den liberala modellen genom att vidmakthålla de mest omtvistade delarna av Maastrichtfördraget vad beträffar både dess riktlinjer och institutionerna. Projektet kommer nu att ligga på is i flera månader. Någon kanske tror att detta gläder oss, men för min del är det inte alls så.
För det första därför att vägen mot ett liberalt Europa inte påverkas av detta misslyckande. Man kommer att gå vidare på den av ett enkelt skäl: den var tyvärr inte skälet till de 25 regeringarnas splittring. Alla, från Silvio Berlusconi till den polske premiärministern, har varit noga med att framhålla att det rådde samförstånd om i stort sett varje punkt i utkastet till konstitution, utom metoden för att beräkna den kvalificerade majoriteten i rådet. Alla de problem som så kraftfullt tagits upp i den växande offentliga debatten om utkastet till konstitution, exempelvis vid Europeiskt socialpolitiskt forum nyligen, ligger därför kvar på bordet. Det är ingenting att glädjas åt.
Sedan hade vi den beklämmande uppvisningen i strävan efter makt och drömmar om makt, utan jämförelser mellan alternativa strategier, målsättningar och värderingar för EU, där man tyckte sig höra den dumma parollen ”Nice eller döden” genljuda – ett fullständigt förnekande av en politik och en anda som präglas av ansvarstagande. Detta Europa, ingen duvunge längre och helt utan idéer, likgiltigt för människors förväntningar och okänsligt för den frustration som väller fram överallt, är en furstlig gåva till populister och demagoger av alla slag. Detta misslyckade förspel till EU:s utvidgning kommer sannolikt att ha förödande konsekvenser för alla som har verkliga ambitioner för Europa – ambitioner som avviker från de gällande fördragen, men ändå höga ambitioner.
Slutligen ger detta dödläge nytt liv åt de förlegade gamla idéerna om den hårda kärnan. De rikaste länderna, överlyckliga över en möjlighet att dra sig ur, hotar att dra ned på anslagen till de minst utvecklade. Att avskaffa idén om solidaritet mellan medlemsstaterna skulle innebära dödsstöten för vilken gemenskap som helst och göra det möjligt för de mest liberala att förverkliga sin dröm, frihandelsområdet.
Vi kan inte godta detta synsätt. Det är en karikatyr av idén om närmare samarbete mellan nationer, varav vissa vill ha en mer långtgående social modell och andra vill att en mer självständig och offensiv internationell politik skall drivas, utan att man behöver vänta på en omöjlig enhällighet bland 25 stater. Men för att detta skall kunna ske måste ett verkligt europeiskt politiskt projekt komma till stånd inom Europeiska rådet. Sanningen är emellertid att det inte finns något projekt, utom möjligen det mycket dunkla projekt som gäller ett europeiskt försvar och som förvärrats av EU:s nya strategiska doktrin som får blodet att isas bara man läser den. Det är där problemet ligger.
Den väg som Europeiska rådet valt och de resultat det har nått borde övertyga tvivlarna på en punkt: de stora förändringar som skulle krävas av dagens institutioner och riktlinjer gör att ett projekt som våra medborgare kan identifiera sig med och känna sig delaktiga i aldrig någonsin kan uppstå av sig självt i en församling av stats- och regeringschefer. Ett konvent är inte heller tillräckligt. Utmaningen måste nu antas av de medborgare som känner sig manade och de partier som de identifierar sig med. Som jag ser det är det denna ambitionsnivå som nu, mer än någonsin, måste ligga till grund för nästa steg i europeisk politik.
Frassoni (Verts/ALE ).
   – Herr talman! När vi utvärderar ert arbete vid Europeiska rådets roder räcker det med att konstatera att EU varken är starkare eller mer enat än det var för sex månader sedan, att er regerings bidrag till att öka den sammanhållning som gick förlorad under Irakkriget har varit obetydligt och att era uttalanden om Tjetjenien, ert misslyckande att få fram ett initiativ i fråga om dödsstraffet och stödet för och frånvaron av kritik mot Bushs och Sharons regeringar ytterligare har minskat EU:s redan låga trovärdighet som aktör på den globala scenen. Eller också skulle vi kunna peka på Giulio Tremontis ointresserade deltagande i Ekofins försök att ogiltigförklara de överenskommelser som konventet nått beträffande budgeten, eller, återigen, det skandalösa beteende som uppvisades av Pietro Lunardi, som förespråkar EU-finansiering av transeuropeiska nät som hans företag sedan skulle vilja bygga. 
Ert ordförandeskap kommer dock framför allt att bli ihågkommet av européerna för misslyckandet att nå en överenskommelse om konventets text. Detta kommer att vara fallet även om ni, med hjälp av era TV-kanaler, lyckas övertyga italienarna om att ni varit framgångsrik, eftersom ni lyckades få myndigheten för livsmedelssäkerhet till Parma och utarbeta en överenskommelse – som fortfarande befinner sig på planeringsstadiet – om finansiering av ett par tunnlar och en värdelös bro.
Det vore naturligtvis inte rättvist av mig att säga att orsaken till detta misslyckande helt och hållet står att finna i de slarviga förberedelserna eller i den originella metoden med bilaterala möten, som inte gav möjlighet till några plenardiskussioner och som hindrade alla att bilda sig en klar uppfattning om vad de mystiska kompromissförslagen gick ut på och om vem som var för eller emot vad. Vi tror dock ändå att den överenskommelse som höll på att ta form alldeles säkert skulle ha givit upphov till fler problem än den pågående krisen.
Låt mig säga en sak till: jag anser inte att vi med rätta kan säga i dag att det finns en konsoliderad överenskommelse om flertalet av de 82 punkter som det italienska ordförandeskapet lagt fram, punkter som dessutom till stor del är oacceptabla eftersom de innebär ett steg tillbaka, inte bara med avseende på konventet utan också med avseende på Nice. Vare sig ni tycker om det eller ej är den text som antagits av konventet den enda text vi har.
Det är inte bara ert svaga ordförandeskap och de spanska och polska regeringarna som kan klandras för denna kris. Det finns många andra, främst de som motsatte sig omröstning med dubbel majoritet i Nice och som nu vill framställa sig själva som osannolika europeiska politiska hjältar.
Vi antar därför den utmaning som denna kris innebär: den kan komma att resultera i en bättre konstitution för framtiden. Vi måste emellertid beakta det faktum att regeringarna i både gamla och nya EU-medlemsstater är oförmögna att nå enighet om en hållbar konstitution för Europa. Det är meningslöst: ni kommer inte att klara det på egen hand! Det irländska ordförandeskapet kommer inte att lyckas där Italien har misslyckats. För att kunna ge Europa en konstitution behöver ni oss, era medborgare, era parlament, om ni vill undvika att projektet för ett enat, utvidgat Europa snart störtar samman i katastrofala kontroverser om budgetplanen eller om den nationella suveräniteten.
Konstitutionen är inte död; regeringarna är inte Europas herrar, inte minst för att de, när de försöker vara det, förlorar sig i inrikespolitiskt käbbel. Vi måste återuppta initiativet utan dröjsmål och förhindra att konventets arbete stoppas undan i en dammig byrålåda för evig tid, med ursäkten att vi behöver tid på oss att tänka eller uppfylla våra förpliktelser gentemot väljarna. Vi måste därför finna bundsförvanter både i de nationella parlamenten och bland de regeringar som, i likhet med oss, inser att denna kris måste redas ut snabbt, så att vi kan återupprätta förtroendet för det europeiska projektet, återupprätta projektets trovärdighet och dessutom slå fast att vetorätten i fråga om institutionella reformer måste avskaffas.
Jag beklagar, herr Berlusconi, att det inte tydligt framgår om Italien är en av dessa bundsförvanter. Jag hoppas att ni skall säga att det är så. Men se upp: vi har ännu inte accepterat idén om att EU, just när det återförenats, på nytt skulle splittras, eller att det skulle vara dags att fastställa dess framstegstakt med utgångspunkt i intressena hos en liten elit: vi anser inte att det skall finnas två olika grupper eller fraktioner. Vår strävan måste även i fortsättningen vara att ge ny kraft åt projektet för ett demokratiskt, effektivt Europa som alla kan identifiera sig med.
Det kanske stämmer att en uppgörelse inte var långt borta i Bryssel. Om det är så vill vi uppmana det irländska ordförandeskapet att utan dröjsmål kalla samman ett nytt konvent, för att i klart dagsljus avgöra om det fortfarande är möjligt att komma överens. Om inte måste planen vara att inleda en ny konstituerande process efter valet till Europaparlamentet.
Muscardini (UEN ).
   – Herr talman! Jag vill tacka det italienska ordförandeskapet för dess arbete i en situation som är besvärlig, både till följd av den internationella utvecklingen och till följd av de tragedier som har drabbat flera europeiska folk, framför allt det italienska. De som gav sina liv för frihet och demokrati i Irak kommer att stå outplånligt inristade i vårt minne när vi går vidare med vår politiska gärning.
Det italienska ordförandeskapet sade att samhällets främsta uppgifter är att bevara freden – och alltså bekämpa terrorism och söndrande krafter överallt – och att eftersträva ett stabilt välstånd för vårt folk och för alla de länder där människor lever under svåra, tragiska förhållanden till följd av svält, fattigdom eller brist på utveckling, eller, vilket alltför ofta är fallet, på grund av förtryckande politiska system.
Ordförandeskapet framhöll att det, om vi skall få till stånd ett starkare, friare, mer oberoende och allomfattande Europa, är nödvändigt med institutionella förändringar som inte kan åstadkommas genom urvattnade kompromisser. De europeiska medborgarna behöver tydlighet och effektivitet, och rådet är skyldigt att entydigt definiera den politiska, ekonomiska och kulturella roll som Europa måste spela på den globala scenen.
Terrorism kan inte övervinnas med enbart konventionella metoder, utan medborgarnas delaktighet. Globaliseringen av marknaderna innebär att vi behöver nya finansiella och ekonomiska bestämmelser som kan ersätta de föråldrade reglerna från förra seklet. Vi måste få till stånd ett förnyat samarbete med framför allt de geografiska områden som ligger närmast oss, och i detta sammanhang måste vi ta de länder vars språk och kulturer liknar våra egna under nytt övervägande.
Herr talman! Jag vill uttrycka och mitt eget, såsom ledamot av konventet, beklagande över misslyckandet att nå enighet om ett nytt fördrag. EU kan inte ha ett tvåtredjedelssystem med första och andra klassens stater, eller ett antal enskilda stater eller allianser av dominerande stater, och därmed visa upp två ansikten för världen.
Ett nytt fördrag är nödvändigt, och varje stat måste lägga åt sidan de mentala förbehåll som utgör ett hinder mot en politisk union. Våra åtaganden gentemot medborgarna måste fullgöras, och vi är övertygade om att Italien kommer att ge det irländska ordförandeskapet sitt fulla stöd, så att det vi inte lyckades uppnå i går kan uppnås så snart som möjligt. Medborgarna i unionens 25 medlemsstater vill varken ha en federal superstat eller ett Europa som bara utgörs av ett frihandelsområde.
Abitbol (EDD ).
   – Splittring i Irakfrågan, misslyckande i Cancún, avsnäsning i Sverige, stabilitetspakten raserad, och nu det konstitutionella fiaskot; 2003 har verkligen varit ett för Europa!
Därför blir det ingen europeisk konstitution, men vi skall inte oroa oss för det, Europa är så långt från européernas hjärtan och sinnen att ingen medborgare kommer att sakna den eller förmodligen ens märka något. Jag vet faktiskt inte vem vi skall tacka för detta ”mirakel”, herr Berlusconi; om det är spanjorerna, polackerna eller, som många här säger, fransmännen. Jag tycker att de har handlat klokt, eftersom det är helt uppenbart att EU med 25 medlemsstater inte har vuxit upp och att det var för tidigt, milt uttryckt, att ge det det tecken på politisk och demokratisk mognad som en konstitution utgör. Låt oss därför vara barmhärtiga mot Turkiet, herr Berlusconi, och låt oss fundera i ytterligare ett århundrade eller två, eller kanske ännu längre.
Jag för min del anser att fiaskot i Bryssel i lika hög grad kan skyllas på EU-institutionernas korporativism, och först och främst kommissionen i Bryssel, som på vissa medlemsstater som försvarar sina legitima intressen. Så går det, herr Prodi, när Penelope går emot Odysseus läror och repar upp i stället för att sticka. Men låt oss lugna ner oss och ha förtröstan: vi kanske inte har någon europeisk konstitution, men vi har besegrat !
Talmannen.
   – Precis som konstitutionen kan det bli odödligt, alltså! 
Pannella (NI ).
   – Herr talman, herr rådsordförande, herr kommissionsordförande! Europa har handlat på samma sätt som det gjorde under Balkankrisen och i samband med Milosevics fruktansvärda grymheter; på samma sätt som det Europa som, än i dag, inte intagit någon annan ståndpunkt om Mellanöstern än de kortsynta ställningstagandena hos vart och ett av dess partier och falanger.
Vi misslyckades, ni misslyckades med att upprätta en konstitution, ett konstitutionsfördrag, därför att vi nu går igenom en period då vi går tillbaka från byråkrati och falska nationalistiska förhoppningar som nu gäller som nya ideologier i denna kammare.
Detta är inte Europas förenta stater, Altiero Spinellis Europa, Ernesto Rossis Europa – det Europa som skisserades i fängelser av orubbliga federalister, liberaler och demokrater. Detta är inte heller Robert Schumans eller Konrad Adenauers Europa. Enrique Barón Crespos ord i denna fråga är helt riktiga. Detta är ett Europa som gjorde Charles Pasqua något besviken, även om han i dag hos Jacques Chirac finner den gamla, huvudsakligen antieuropeiska, antifederalistiska hållningen. Ni har fått betala, herr premiärminister, för att ni låtsades medla. Ni behandlade Spaniens och Polens små – men högst förståeliga – ekonomiska och egoistiska bekymmer på samma sätt, men sedan gav ni upp inför den konstanta, arroganta, nationalistiska utpressning som bedrevs av Frankrike, som vant sig vid att vara det enda land som har något att vinna på Europa. Det var nu dags även för Frankrike att börja betala, precis som vi alla har gjort. Nå, herr premiärminister av Italien, ni har sannerligen glömt, ni har inte satt tillräcklig tilltro till dem som, snarare i fängelse än på påkostade konferenser, visade oss den väg som parlamentet tog under perioden mellan 1982 och 1984. Vi måste gå tillbaka till den tiden, till det Europa som förespråkas av vårt parlament, vars främsta uppgift måste vara att göra sig kvitt sina bojor. Detta är symboliskt: vi har inte ens befogenhet att besluta var vi skall sammanträda, eller när, eller hur. Vi är tvungna att sammanträda i Strasbourg. Vi måste först och främst vara ett exempel för européerna. Som ledamöter av parlamentet måste vi få bestämma var vi vill ha vår kammare, där vi debatterar de frågor vi är angelägna om.
Evans, Jonathan (PPE-DE ).
   – Herr talman! För det första, har regeringskonferensen varit ett misslyckande? Den är säkert bara en återspegling av den nuvarande opinionen på regeringsnivå om hur en ny EU-konstitution skall utformas och genomföras. Bristen på enhällighet visar på den splittring som faktiskt finns inom medlemsstaterna, en splittring som avfärdas alltför lätt och som kanske avfärdats alltför lätt just i den här debatten.
För mig är frågan vilken väg vi väljer nu. Är det här en fråga där vi har en realistisk möjlighet att se några framsteg under det irländska ordförandeskapet? Sverige sade i slutet av regeringskonferensen att det här är en fråga som troligen inte kommer att kunna tas upp i rådet igen förrän 2005, och andra har pratat om att det kan dröja minst två år.
Mitt råd till rådsordföranden är att han bör bortse från mycket av vad han hört i de senaste talen, inte minst från ledaren för den liberala gruppen, Graham Watson. Watson visade sig från sin mest skenheliga sida när han delade ut vad jag uppfattade som en rad lättköpta pikar mot rådsordföranden. Rådsordföranden kanske vill veta att när han försökte få till stånd en överenskommelse på regeringskonferensen på fredagen, framträdde Graham Watson på Murdochpressens förstasida och argumenterade för att Förenade kungariket skulle hålla en folkomröstning om resultatet av diskussionerna om konstitutionen. Det var precis dagen efter det att alla hans ledamöter hade röstat emot en folkomröstning här i kammaren. Den typen av inkonsekvens är något vi har lärt oss att känna igen hos Graham Watson.
Det är värt att begrunda att ordföranden för Europeiska socialistpartiet, Robin Cook, som tidigare var utrikesminister för Förenade kungariket, har förklarat hur han anser att vi bör gå vidare. Han sade att vi i Europa kanske måste lämna den här inåtvända diskussionen om konstitutionen, eftersom den har tagit alltför mycket tid och energi, och att vi nu måste koncentrera oss på de frågor som betyder något för våra europeiska medborgare, som arbete och tillväxt, miljö, mänskliga rättigheter och livskvalitet. Han säger att vi måste komma närmare de medborgare som vi valdes för att tjäna. Dessa kommentarer gjorde han i en BBC-sändning i Förenade kungariket. Han kanske inte upprepar dem när han kommer hit för att tala till Barón Crespos grupp. Men jag välkomnar ändå det faktum att Robin Cook har anslutit sig till det synsätt jag har talat för i nästan varje debatt vi har haft om den här konstitutionella frågan.
Det finns mycket i utkastet till konstitution som jag har invändningar mot. Nu är inte rätta tillfället att gå in på det igen. Men vi borde alla åta oss att återfå kontakten med det som är viktigt för våra väljare, och jag vill bara påminna alla om att vi kommer att möta dem i juni nästa år. 
Napolitano (PSE ).
   – Herr talman! Sanningen är den att jag, medan jag lyssnade på rådsordförandens anförande, fick intrycket att regeringskonferensens misslyckande sågs som en rätt oviktig detalj i förhållande till ordförandeskapets sex triumfatoriska månader.
Så är det inte. Utskottet för konstitutionella frågor, som sammanträdde i går kväll med ett stort antal företrädare för nationella parlament, har uttryckt en gemensam känsla av djup besvikelse och oro, tillsammans med en gemensam beslutsamhet att på alla sätt bidra till att den konstitutionella processen kan återupptas och avslutas på ett tillfredsställande sätt. Vi får inte bagatellisera det som hände; vi får inte gömma oss bakom det tröstande argumentet att Europeiska gemenskapen har stått inför andra kriser och gått igenom dem med framgång. Den här gången uppstår det sannolikt en djup klyfta i unionen, och detta strax före den stora utvidgningen. Den här gången riskerar den allmänna opinionen i alla våra länder att gå igenom en allvarlig förtroendekris i ett enat Europa.
I går kväll talade vi om hur vi skall kunna förhindra att vägen mot en konstitution fortsätter att blockeras. Det är faktiskt så att när utarbetandet av konstitutionen eller översynen av fördragen upphörde att vara förbehållet regeringarna och i stället anförtroddes ett europeiskt organ som även hade plats för företrädare för de nationella parlamenten och Europaparlamentet – det vill säga konventet – gick arbetet framåt i europeisk anda, och man nådde en överenskommelse som var baserad på Europas gemensamma intressen. När ansvaret i och med regeringskonferensen återgick till regeringarna blev särintressen och till och med frågor som helt och hållet gällde nationell prestige dominerande på avgörande områden.
Vad kan vi göra? För det första, det synsätt som ni nämnde, herr Berlusconi, är fortfarande riktigt. Konstitutionen kan inte upprättas på grundval av en urvattnad kompromiss. Det skulle emellertid vara på sin plats att klargöra vad det italienska ordförandeskapet menade med ”en urvattnad kompromiss”. Vad var det egentligen för kompromiss man undvek? En återgång till Nice, Nicefördragets abstrakta formuleringar om beräkningssystemet vid majoritetsomröstning? Det skulle vara bra om det avgående italienska ordförandeskapet kunde ge oss en tydligare redogörelse i stället för att lovorda alla som deltog i regeringskonferensen. För det andra, vi får inte kasta bort allt som förhandlats fram under de senaste månaderna. Och vi vill fortfarande veta vilka lösningar som nåtts för de 82 punkterna, och dessa måste offentliggöras, så att vi får se vad dessa lösningar egentligen innebär. Ytterligare diskussion är också nödvändig om en fråga som inte har fått någon lösning: förfarandena för fördragsändringar.
Till sist, det irländska ordförandeskapet har fått ett ytterst begränsat mandat. Vårt budskap är – som ni har nämnt, herr Cox – att det irländska ordförandeskapet bör ge detta mandat en vidare och mer omfattande tolkning och hålla bredare samråd för att utnyttja konventets råd och bidrag på bästa sätt. Herr Berlusconi, ni har slutfört ert arbete, men Italiens ansvar slutar inte här: som ett av grundarländerna måste Italien i detta kritiska skede beslutsamt driva på för att se till så att integrationsprocessen går vidare. 
Duff (ELDR ).
   – Herr talman! Det som verkligen är frustrerande med det fiasko vi såg på regeringskonferensen i Bryssel var att, bortsett från Polen, var en hållbar överenskommelse mycket närmare än vad många är medvetna om. Med skicklig medling är det fortfarande möjligt att åstadkomma en godtagbar överenskommelse utifrån resultatet av det arbete som Valéry Giscard d'Estaing och konventet lagt ner.
Det faktum att regeringskonferensen misslyckades gör att processen och resultatet av konventets arbete blir mer attraktivt. Det irländska ordförandeskapet bör absolut fortsätta snabbt för att försöka fullborda regeringskonferensen. För att de skall kunna lyckas kommer de att behöva hjälp och det finns ingen som är bättre lämpad att ge råd än själva konventet, som borde återsamlas i januari för att titta på hela det paket med förslag från ordförandeskapet som offentliggjordes den 9 december.
Premiärminister Berlusconi säger att man har kommit överens om mycket, men exakt vad är det man kommit överens om? Att unionens finansiella system skall ta ifrån parlamentet rätten till att få sista ordet om budgeten? Kom man i fråga om den tredje pelaren överens om att nödbromsklausulen skulle upphäva röstning med kvalificerad majoritet och medbeslutande? Kom man överens om att utrikes- och säkerhetspolitiken skulle beslutas med kvalificerad majoritet, som ordförandeskapet föreslog? Kommer ett enskilt parlament att kunna blockera övergångsklausulen? Parlamentet behöver och har rätt att få svar på dessa konkreta frågor. 
Bertinotti (GUE/NGL ).
   – Herr talman! Jag anser att det är omöjligt att komma ifrån att vi står inför ett bakslag. Problemet råkar vara att förstå vilket slags bakslag det handlar om. Jag menar att det är ett nederlag för den konstruktion ni har valt. Vem avser jag då med ”ni”? Det italienska ordförandeskapet, konstitutionskonventet och regeringskonferensen. Ni har reducerat den konflikt som Europa upplever till en strid om de politiska aspekterna av det europeiska samarbetet – om det skall vara så omfattande som möjligt eller endast ett nödvändigt minimum – kort sagt, en strid mellan EU-vänner och EU-skeptiker. Därigenom döljer ni den verkliga konflikten och den dramatik som ligger i de val som Europa måste göra. Det betyder att ni bibehåller samma praktiska modell, och att ni har kallat denna konflikt – som gäller vem som skall fatta beslut och hur det skall gå till – för en modell trots att den inte är det, och därmed avlägsnar ni er ännu mer från Europas folk. Det handlar i själva verket om en social modell för en politisk konstruktion: detta är dess internationella aspekt. Ni har valt att konstitutionalisera marknaden i ett läge när nyliberalismen har misslyckats, och ni har, även om ni föredrar fred, ansett krig möjligt i denna fruktansvärda tid när världen skakas av krig och terrorism.
Den okritiska anpassningen till Natos ramar innebär att alla anspråk på ett oberoende Europa omöjliggörs. Er ambition var inte att upprätta en modell, utan ni lät er nöja med en kompromiss och med att hålla er flytande, vilket i praktiken har visat sig vara som att befinna sig på ett gungfly och har lett till en upptrappning av maktkampen mellan allianser och mellan länder. På så sätt raserades konstruktionen.
Det vore bra om ni åtminstone inte förnekade ert misslyckande, som den italienske premiärministern har gjort. Ordföranden för Europeiska liberala, demokratiska och reformistiska partiets grupp tvekade inte att använda detta hårda ord. Romano Prodi har, tror jag, också insett detta, men jag menar att han har fel när han tror att lösningen ligger i att sätta vår tillit till konventet. Jag tror i själva verket att lösningen är att sluta följa en felaktig väg som, om vi går vidare på den, leder till den yttersta krisen för Europa.
Vi måste alltså börja om från början, men med vilken utgångspunkt? Den första utgångspunkten gäller metoden: vi måste utgå från ett annat förhållande till Europas folk, rörelser och demokratiska opinion. Den andra gäller innehållet. Vi står inför tre kärnfrågor: ekonomin, de sociala förhållandena och den internationella aspekten, och dessa är ofrånkomliga. Det gäller inte bara gårdagens misslyckande; vi har också Maastrichtkrisen, sinnebilden för ett marknadernas Europa.
Europa är, som rådsordföranden sade, fångat mellan den politiska processen i Förenta staterna, där dollarn gynnar konkurrenskraften, och aggressiva ekonomier som Kinas. I detta läge är regeringskonferensens gensvar långt ifrån övertygande, placerad som den är mellan en hybridform av ett keynesianskt synsätt och ett angrepp på arbetarnas sociala villkor. Herr talman, vad som verkligen borde uppmärksammas är arbetarnas och folkens rättigheter. Om vi inte börjar om från början på grundval av denna verklighet har Europa ingen framtid. 
Voggenhuber (Verts/ALE ).
   – Herr talman, herr Berlusconi! När regeringskonferensen öppnades roade ni era kolleger med ett skämt om hur ni skulle kunna göra folket lyckligt. Poängen var att någon gav er rådet att kasta er ut ur en helikopter. Vi är mycket glada över att ni inte gjorde det, men vi är inte roade av hur ni i stället kastade ut den europeiska konstitutionen.
Det finns tre sorters misslyckanden: man kan förlora gentemot sina motståndare, man kan misslyckas med att uppnå mål som satts för högt, och man kan själv orsaka sin olycka. Regeringskonferensen förstörde för sig själv. Ingen var emot den. Ni hade konventet bakom er, med mycket stort samförstånd bland de större och mindre medlemsstaterna, de gamla och de nya, från parlamenten och regeringarna. Ni hade bara motståndare i era egna led.
Misslyckades ni därför att ni siktade för högt? Nej, för bortsett från konventets förslag förelåg det inga kontroverser; inte ens med hjälp av era 300 ändringsförslag kom ni lika långt som konventet hade föreslagit, och inte ens så långt som Nicefördraget.
Ni var själv orsak till att ni misslyckades. Ni hade fått i uppgift att ta ansvaret för Europa, och ni kämpade av nationell egoism; ni hade fått i uppgift att skapa jämvikt mellan institutionerna och en europeisk demokrati, och ni försökte bygga upp era egna styrkefördelar och inte förlora någon tid för att skapa fördelar för de nationella regeringarna. Ni hade möjlighet att försvara konventets samförstånd – vilket var det största möjliga som hade kunnat uppnås –, men i stället förlorade ni det.
Vi har, tror jag, ett hopp kvar. Ni, herr ordförande, har försökt; regeringarna har försökt – och de har misslyckats. Efter det delvisa misslyckandet i Amsterdam och det totala misslyckandet i Nice har de nu till slut misslyckats. Allt vi kan göra nu är att vädja till regeringarnas förnuft genom att övertala dem att när allt kommer omkring godta konventets utkast, EU:s högsta gemensamma nämnare.
Pasqua (UEN ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! Ingenting förvånar mig längre sedan jag började delta i denna församling. Det var åtminstone vad jag brukade anse, men jag erkänner att jag blev förvånad i morse, men inte över resultatet av Europeiska rådets möte i Bryssel eller regeringskonferensens misslyckande. Jag har vid ett flertal tillfällen sagt, även här, att jag aldrig för en sekund trodde att stats- och regeringscheferna, som företräder unionens högsta demokratiska myndighet, rimligen kunde godta det utkast till konstitution som förberetts av konventet i det skick det befinner sig, utan att ändra det – det är åtminstone det som majoriteten i parlamentet önskade.
Nej, det som förvånar mig är hur federalistmajoriteten här uppträder, vars förblindelse måste sägas vara bortom all förståelse. Ni ifrågasätter aldrig er själva. Jag har inte hört någon av er säga: ”Vi kanske hade fel. Vi måste ha gått fel väg.” Nej. Ni framhärdar, ni skriver under, som om ingenting hade hänt. Och ännu värre: som värdiga efterföljare till stackars Lysenko letar ni efter någon som ni kan ge skulden för ert misslyckande. Som alla fanatiker vill ni att huvuden skall rulla. Men om ni lugnt betraktar situationen kommer ni att se att orsaken till detta fiasko inte är det italienska ordförandeskapet, vars utmärkta arbete jag i förbigående kan berömma, och inte heller attityden från vissa medlemsstaters sida, som modigt har försvarat sina nationella intressen enligt vad deras folk har krävt, utan helt enkelt vårt konvent och dess otroliga utkast till konstitution. Hur nobelt det än kan ha varit var detta projekt dömt innan det ens såg dagens ljus, eftersom det radikalt gick tvärt emot den europeiska politiska verkligheten, en verklighet som, vare sig man gillar det eller inte, fortfarande bestäms av att det finns folk och nationer.
Genom att avvisa en delning av makten som grundade sig på den federala modellen gjorde Spanien och Polen EU en stor tjänst genom att till slut högt säga det som många andra har tänkt tyst i flera månader, nämligen att Jean Monnets gamla Europa, ett arv från den uppdelning som man enades om på Jalta, är dött och begravet. Envisas inte med att försöka återuppväcka en federalism som hör till det förgångna. I motsats till konventets ordförande är utkastet till konstitution inte odödligt, så låt det vila i frid. Låt oss i stället ta tillfället att lägga grunden till ett nytt Europa, ett som har återupptäckt sina naturliga gränser. Låt oss bygga ett politiskt Europa som strävar mot ett frihetens och inte ett likformighetens ideal, men samtidigt inte förnekar sin historia och tar hänsyn till nymodigheternas tvång.
Bonde (EDD ).
   – Herr talman! Det gläder mig att vi nu får lite mer tid för att diskutera konstitutionen. Förhandlingarna är klara för 99 procent av den. Det är bara en mycket viktig aspekt som saknas: definitionen av kvalificerad majoritet. Och sedan har vi drabbningen med valmanskåren. Varför inte utnyttja tiden för att förbereda folkomröstningar i alla länderna?
Samtidigt med toppmötet sammanträdde Europeiska folkomröstningskampanjen i Bryssel med 100 deltagare från många olika organisationer. Både Jo Leinen och jag fanns med bland talarna.
För SOS-Demokrati och Gruppen för demokratiernas och mångfaldens Europa vill jag åta mig att bidra med en del vederhäftig information om utkastet till konstitution. Låt federalisterna och eurorealisterna lägga fram våra olika visioner för Europa, tillsammans med tillgängliga utgåvor av konstitutionens ordalydelse. Låt oss tillsammans begära folkomröstningar i alla EU:s länder under ett gemensamt motto: EU-konstitution? Fråga folket.
I Danmark kommer vi att få en folkomröstning, men Junirörelsen skulle vilja hjälpa till att samla in namnteckningar för folkomröstningar i alla EU:s länder. Om vi har en folkomröstning och röstar ”nej” i Danmark kommer en ny folkomröstning att hållas. I stället för att ge danskarna och irländarna en andra omröstning vore det bättre att rådfråga hela EU.
Jag skulle därför vilja samla in underskrifter för att begära folkomröstningar i hela EU.
Man kan inte ge människor en konstitution utan att de ger sitt medgivande. 
Speroni (NI ).
   – Herr talman! Jag vill tacka Silvio Berlusconi för landets halvårslånga ordförandeskap i Europeiska unionen, och särskilt för den del av hans tal som inte fokuserade just på konventet, konstitutionen eller regeringskonferensen, som inte fick något lyckat resultat. Det betyder inte att EU är dött eller begravet. Fördragen är fortfarande helt i kraft och kommer att förbli så tills de ersätts med en ny text.
I rådsordförandens tal gladde det mig att höra hänvisningen till frågor som ligger närmare medborgarna, som jag inte tror är särskilt intresserade av om omröstning skall ske med dubbel majoritet, om Spanien bör ha 27 i stället för 28 röster eller andra sådana saker. Jag tror att medborgarna är mycket intresserade av större offentliga arbeten, av att inte ha köer på motorvägarna, att kunna resa med snabbtåg, att särskild uppmärksamhet ägnas åt sysselsättningen och – som Silvio Berlusconi påminde om – åtgärder mot de länder som agerar på den fria marknaden utan att efterkomma reglerna om miljöskydd och skydd för arbetstagarna. För tio år sedan argumenterade jag här i parlamentet för exakt samma saker, och därför gladde det mig att höra rådsordföranden efterlysa dem.
Jag måste också tillägga att detta slags illojal konkurrens också märks när det gäller piratkopiering av produkter och varumärken, och i detta sammanhang, nu när stafettpinnen lämnas över till Irland, anser jag att vi måste göra stora ansträngningar för att skydda våra industrier, våra produkter, våra arbetare och slutligen vår levnadsstandard. Institutionerna är viktiga, och det är också reformeringen av dem. Men vi måste, som Silvio Berlusconi har gjort, uppmärksamma våra medborgares levnadsvillkor. 
Brok (PPE-DE ).
   – Herr talman, herr rådsordförande, herr kommissionsordförande! Under helgen fick jag ibland det intrycket att vi diskuterade -klausulerna snarare än ett med historien, och att anledningen till att vi inte kom fram till något resultat var att vi kanske inte var medvetna om vårt ansvar på alla områden. Min stora oro gäller nu att allting rinner genom fingrarna på oss. När jag begrundar den enorma tidsskalan, som sträcker sig fram till 2005, befarar jag att den kommer att beröva konventets text dess slagkraft.
Jag tror att det är därför som vi på två punkter måste klargöra vad vi inte vill. Jag vill inte ha ett ”kärn-Europa”; i stället borde vi låta bli att slösa bort tiden utan i stället återigen försöka att med hjälp av konventets text få mer av en konstitution för ett storskaligt Europa med tjugofem medlemsstater. För det andra vill jag inte ha någon kompromiss om den inte ökar vår förmåga att agera. Det var diskussionen om detta som gjorde att regeringskonferensen misslyckades. Det får inte bli någon kompromiss om vi, när vi väl nått den, får mindre öppenhet – här kommer jag att tänka på det lagstiftande rådet – eller mindre demokrati, och här ger oss budgetdebatten och parlamentets budgeträttigheter flera exempel.
Trots denna kritik vill jag emellertid tacka ordförandelandet Italien för att ha hållit sig nära konventets text i alla dessa veckor och månader, och för att faktiskt ha hållit sitt löfte med avseende på det. Det är därför som konventets text fortfarande håller; nu gäller det för oss att blåsa nytt liv i den. Därför, och med tanke på Silvio Berlusconis uttalande att ett antal tidigare kritiska punkter – uppenbarligen 82 av dem – hade behandlats med tillfredsställande resultat i Bryssel, vore det förnuftigt att hålla fast vid texten om vi skall bibehålla slagkraften. Därför anser jag att utrikesministrarna bör träffas redan i januari för att konsolidera det som har uppnåtts. Jag tror att detta kommer att göra att vi kan bibehålla slagkraften, och ni, herr ordförande, skulle kanske kunna förmå dem till det.
Detta skulle kunna åstadkomma en plattform på vilken ordförandelandet Irland kunde lägga fram förslag om att det skall hållas ett nytt möte med stats- och regeringscheferna så snart som möjligt, även om tidtabellen måste planeras så att kompromisser blir möjliga. Detta möte måste hållas, och måste lösa frågorna, före den 1 maj, när utvidgningen skall äga rum, för avsikten med projektet är, logiskt sett, att göra Europeiska unionens utvidgning möjlig.
Jag vill nämna en andra anledning till att mötet måste hållas före den 1 maj, och det är att jag inte kan förstå hur stats- och regeringscheferna och vi här i kammaren skall kunna möta väljarna den 13 juni, om saker och ting förblir som de är i dag. Det är av den anledningen – för att väljarna kan få ett perspektiv som gör att de inte förlorar tilltron till Europa – som stats- och regeringscheferna utifrån denna punkt måste göra en nystart före den 1 maj. Jag hoppas, herr rådsordförande, att ni, under de kvarvarande veckorna i ert ordförandeskap, tillsammans med era efterträdare kommer att sätta i gång ett projekt av detta slag.
Hänsch (PSE ).
   – Herr talman! Toppmötet under veckoslutet innebär en risk för Europa, men jag vill att vi skall vara konsekventa. I flera år fördömde vi kompromisser grundade på den minsta gemensamma nämnaren; den här gången skulle den minsta gemensamma nämnaren ha varit ett ”Nice II”, som skulle ha förstört utkastet till konstitution. Låt mig därför säga att det är bättre att toppmötet skulle misslyckas än att utkastet till konstitution för Europa skulle gå förlorad.
Vi i Europaparlamentet kommer inte att nu tillåta att detta utkast försvinner i historiens arkiv. Det finns fortfarande på bordet. Att arbeta för att hålla det kvar där blir vår första prioritering under de kommande månaderna och åren, och vi måste fortsätta att arbeta med det syftet också efter nästa Europaval, tillsammans med våra nya kolleger här i Europaparlamentet. EU befinner sig verkligen i en krissituation, och vi måste möta denna kris med lugn. Vi får inte tillåta oss att påverkas av lugnande ord om att verksamheten pågår som vanligt. Vi kommer inte att övervinna kriser som den här genom att stå stilla, utan genom att sätta oss i rörelse.
Var är denna fara som hänger över Europas framtid? Den består inte i eventualiteten att konstitutionen kommer ett par år senare än beräknat. Den består i den nya uppdelning av Europa som är på gång. I ett starkare och enat Europa finns det å ena sidan regeringar som försöker utnyttja den som ett medel för att främja sina nationella intressen, och å andra sidan finns det regeringar som vill försvara sina intressen mot den. Detta gap får inte bli större; att överbrygga det är vår viktigaste uppgift.
Till slut gällde diskussionen vid ert toppmöte uppdelningen av makten i Europa, som världsmakterna länge har satt sig över. Däri ligger den fara som Europa står inför. Medan ni är i Bryssel, och kämpar för inflytandet med näbbar och klor, befinner sig EU i en process där det kan förlora inflytandet i hela världen. Det är den fara som detta toppmöte har medfört.
Jag vågar säga att det är lätt att övervinna de skiljaktigheter mellan regeringarna som har börjat märkas, men att återställa människors förtroende för EU:s framtid kommer att bli svårt. Ändå är det detta som blir vår uppgift, en uppgift som vi måste utföra under de kommande åren och decennierna, en uppgift där jag önskar oss alla stor framgång.
Rutelli (ELDR ).
   – Herr talman! Regeringskonferensens misslyckande kan mycket väl leda till ett misslyckande för EU, för trots att det är en fantastisk historisk målsättning vet vi alla att en utvidgning till 25 medlemsstater, utan majoritetsbeslut, kommer att bli en mardröm: en mardröm där Europa kommer att bli delat, förlamat och maktlöst i en globaliserad värld.
Den slutliga rapport som Silvio Berlusconi lämnade här under tre kvart – 82 punkter ”med ett undantag”, vilket måste vara regeringskonferensens framgång – är ett klumpigt sätt att ge oss en extra dos med elände. Tyvärr är han än en gång snarare intresserad av att distansera sig själv från tecknet på misslyckande än att på Italiens vägnar peka ut den rätta vägen, Italien som är ett stort grundarland.
Romano Prodi har ärligt uttryckt omfattningen av misslyckandet och de risker som är förbundna med det, och har börjat att peka på en möjlig väg för framtiden. Jag säger ”ja”, herr Prodi, till ett initiativ som görs av pionjärstater som gäller ett EU som inte på något sätt underskattar vikten av denna breda union som sträcker sig från Portugal till de baltiska staterna, men ni vet att vi måste gå framåt mot en effektiv, demokratisk integration av gemenskapen som grundar sig på konventets resultat. Jag säger ”ja” också till att vi börjar med dem som har del i konventets resultat – en hederlig kompromiss – rörande den Europeiska gemenskapens nya väg. På så sätt kan man hjälpa alla 25 länderna att uppnå målet. Detta är det mål som vi bör och kan enas om från och med i morgon. 
Kaufmann (GUE/NGL ).
   – Herr talman! Det är inget tvivel om att fiaskot i Bryssel har fått Europeiska unionen att hamna i en allvarlig kris. Detta är det första misslyckandet med en utvidgad union, till och med innan de nya medlemsstaterna ansluts. Det representerar ett bakslag för den europeiska integrationen, men vad var det som orsakade det? Toppmötet i Bryssel fokuserades inte på att skapa en demokratisk, social och fredlig europeisk union. I stället köpslog man om makt och inflytande, och en trångsynt nationalism rådde återigen när det än en gång visade sig att regeringskonferenser är komplett olämpliga för att främja den europeiska integrationen. Den europeiska idén fick utstå allvarliga skador vid toppmötet, där idén blev den verkliga förloraren.
Men det fanns också vinnare; där ingår exempelvis Förenta staterna, för det är Förenta staterna som kommer att dra nytta av toppmötets slutsatser om europeisk säkerhets- och försvarspolitik, vilka knöt samman Europeiska unionen och Nato som vapenbröder och gjorde att vi hamnar under amerikanskt förmyndarskap när det gäller säkerhetspolitik.
Jag förespråkar en europeisk konstitution – en modern och progressiv sådan. Det var med tanke på detta som jag engagerade mig i konventet, men det borde inge politiker som oss allvarliga farhågor att ingen – bildligt talat – gick ut på gatorna för att demonstrera för den konstitution som åstadkommits av konventet. Bara 38 procent av allmänheten i stort har någonsin hört talas om konventet, och bara en liten del av dem känner till texten. Men bortsett från detta ligger det verkliga problemet någon annanstans, nämligen i att allmänheten inte är övertygad om att deras grundläggande bekymmer och behov prioriteras. Hur rätt de har i fråga om detta visas bland annat av att regeringskonferensen som helhet inte ens uppmärksammade de inneboende motsägelserna mellan del 3 och del 1 i utkastet, och av det påtagliga faktum att två oförenliga ekonomiska filosofier skall finnas kvar i konstitutionens text – å ena sidan den sociala marknadsekonomin och å andra sidan den fria konkurrensen.
På så sätt får man inte människor entusiastiska över en europeisk konstitution. Jag hoppas att tiden för eftertanke – krisen – kommer att uppfattas som en möjlighet. Jag vädjar till er att föra en öppen diskussion med allmänheten om konstitutionen, och framför allt ta den seriösa kritiken på allvar som riktas mot konventets utkast från det civila samhället.
Ortuondo Larrea (Verts/ALE ).
   – Herr talman! Vi har just upplevt att stats- och regeringscheferna misslyckats ordentligt med den europeiska integrationen, och inte uppträtt tillräckligt statsmannaaktigt för att se till och skydda alla medborgares gemensamma intressen.
Jag har ofta fått höra nedsättande beskrivningar här i parlamentet av de historiska demokratiska nationalisttraditionerna, exempelvis rörande den baskiska nationen, när allt vi önskar är att trygga vår identitet och vår kultur, och fast vi är beredda att dela vår lagstiftning och vår behörighet med de andra européerna. Därför begär vi inte bara att erkännas som historiska nationer, utan också att få en roll i den demokratiska beslutsfattande processen.
Det är inte vi, utan vissa irriterande statliga nationalisttraditioner som dämpar takten i Europa, till exempel José Maria Aznar, som bara tänker på hur han skall blockera besluten för att kunna pracka på andra sina synpunkter, i stället för att tänka på hur man skall bygga ett starkare Europa med ökad välfärd, som förenas i sin mångfald. Jag är övertygad om att unionen, för att kunna gå framåt, måste upphöra att domineras av staternas regeringar, alltså av den verkställande makten, och bli en verklig federal union, där det är medborgarna och deras företrädare, vi ledamöter i Europaparlamentet, som bestämmer konstitutionen och annan gemenskapslagstiftning.
Det är tid att överge den mellanstatliga idén och utvecklas för att bli en fullständig politisk enhet, en superstat med gemensamma lagar för alla folk och nationer på kontinenten, eller åtminstone för dem som vill bygga en gemensam framtid som grundar sig på dialog, förtroende och förståelse mellan jämlikar och som är bra för alla. 
Berthu (NI ).
   – Herr talman! Hur det än förhåller sig så misslyckades rådets möte i Bryssel om den europeiska konstitutionen av tre anledningar.
För det första hävdade konventet att man hade uppnått samförstånd, men det var inte sant. Regeringskonferensen avslöjade helt enkelt konventets lögn.
För det andra var Spaniens och Polens motstånd mot metoden för hur man beräknar den kvalificerade majoriteten i själva verket motiverad av djupgående skillnader, som även andra stater delade, även om de inte sade det öppet: avvisandet av ett enhetligt Europa gjordes överstatligt av en utnämnd elit. Vi bör tacka dessa länder för att de försvarade EU:s verkliga intressen.
Till sist, för det tredje, visade oförsonligheten hos dem som klamrade sig fast vid den kvalificerade majoritet som föreslagits av konventet att de i själva verket inte ville att den skulle lyckas, kanske därför att de trodde att konventets slutsatser inte alls var så bra. Men kanske i synnerhet därför att de, med kännedom om vad deras medborgare ansåg, ville skjuta upp problemet till efter valet till Europaparlamentet. I själva verket, herr talman, var det medborgarna som blockerade den europeiska konstitutionen, trots att de inte rådfrågades direkt. 
Galeote Quecedo (PPE-DE ).
   – Herr talman! Praktiskt taget alla parlamentets grupper och – förefaller det – alla medlemsstater gör anspråk på att vilja ha ett nytt rättsligt ramverk för unionen i form av en konstitution. Många människors arbete under många månader har resulterat i ett förslag som en stor majoritet förefaller ha enats om. Det italienska ordförandeskapets utmärkta arbete har vidare under veckoslutet tillåtit oss att lägga till något mycket viktigt till överenskommelsen, nämligen inrättandet av en europeisk försvarsdoktrin. Allt i detta regelverk, frukten av förhandlingarna – som Silvio Berlusconi sade – måste räddas och konsolideras som en godkänd text. Vad är det då som har lett till detta misslyckande?
Jag tror att misslyckandet beror på den institutionella reform som konventets ordförande föreslog i sista ögonblicket, vilken inte diskuterades tillräckligt utförligt, och om vilken det säkert inte fanns något samförstånd inom konventet. I Bryssel hade sex månader uppenbarligen inte varit tillräckligt för att färdigställa en kompromiss. Det är ingen stor tragedi. Vi måste komma ihåg att av de fem tidigare regeringskonferenserna där man förhandlade om reformering av fördragen så slutfördes bara en inom sex månader. Ordförandelandet Irland måste helt enkelt fortsätta att arbeta där Italien slutade.
Herr talman! Jag tror att följande måste avfärdas: för det första den absurda idén att skjuta upp denna debatt till efter valet till Europaparlamentet; för det andra idén att det som intresserar mig är proeuropeiskt och det som inte intresserar mig är antieuropeiskt; för det tredje tramset att dela upp Europa till och med innan utvidgningen har skett; och för det fjärde motanklagelserna som inte leder någonstans, utom naturligtvis för vissa personer – exempelvis ordföranden i Europeiska socialdemokratiska partiets grupp – som tror att allt är deras egen regerings fel, vad den än gör och vad som än sker. Jag tror att den enda fras han känner till på italienska är (det regnar – fördömda regering). Han hänger sig åt denna typ av nationell opposition i Europaparlamentet, och sedan är han förvånad över att han förlorar val efter val. Det måste naturligtvis vara väljarkårens fel.
Hur som helst ligger nu ansvaret på oss alla. Herr talman! Vi måste hålla regeringskonferensen öppen; vi måste bidra till en dialog och det åtagande som vi alla strävar efter. Låt oss be om att vi uppnår det före den 13 juni. 
Corbett (PSE ).
   – Herr talman! Debatten den här morgonen och gårdagens diskussion i utskottet för konstitutionella frågor har gjort det uppenbart att parlamentet är delat i två läger.
De två lägren består av optimisterna och pessimisterna. Pessimisterna säger att vi befinner oss i en stor kris, kanske den största, har jag hört sägas, sedan fördraget om Europeiska försvarsgemenskapen (EDC) förkastades 1954. Optimisterna säger nej, eftersom 95 procent av utkastet till konstitution inte har ifrågasatts och i stort sett har antagits – även om jag gärna vill se texten till de slutliga versionerna av de artiklar som i stort sett antogs vid regeringskonferensen. Det finns bara en avgörande fråga kvar att diskutera och besluta om Den handlar om röstningsförfarandet i en av institutionerna. Vi kan fortfarande göra det här. Enligt den ursprungliga tidsplanen hade trots allt ingen en tanke på att vi skulle bli klara för jul, så det finns ingen anledning till panik. Allt kan lösas i sinom tid.
Vilken av dessa båda synpunkter är riktig? Jag är en optimistiskt lagd person, men jag är en försiktig optimist. Vi kan rädda den här regeringskonferensen, men det kräver att vi alla – och framför allt medlemsstaterna i regeringskonferensen – är fokuserade: fokuserade på de återstående frågor som måste lösas och inriktade på att lösa dem förr, snarare än senare. Om vi tar för lång tid på oss finns det en risk för att diskussionerna börjar om på nytt om i princip varenda artikel i utkastet till konstitution. Det måste vi undvika till varje pris. Vi måste koncentrera oss på de frågor som återstår. Vi bör uppmana det irländska ordförandeskapet att riva upp sina ursprungliga planer och tidsplanen för sitt ordförandeskap och att först och främst ägna sig åt denna fråga.
Det är sant att allt kan fortsätta som vanligt till en viss gräns utifrån den gamla konstitutionen, det vill säga våra olika fördrag, men de här fördragen är inte tillräckliga. De behöver uppdateras, de behöver effektiviseras. De behöver moderniseras. Vi behöver den nya konstitutionen. Det irländska ordförandeskapet får inte bara köra på som vanligt. Det måste ägna sig åt att åstadkomma resultat i den här frågan så snart som möjligt. 
Calò (ELDR ).
   – Herr talman! Vikten av de grundläggande friheterna, inbegripet informationsfriheten, bekräftades återigen vid mötet nyligen med Europeiska rådet i Bryssel. Hur kan man i detta hänseende betvivla det åtagande som gjordes av rådets ordförande? Därför vänder jag mig till er och till ledamöterna här för att understryka det mycket allvarliga angreppet på mångfalden i informationen i Gasparris lag om radio- och TV-sändningar.
Praktiskt taget alla allmänna och privata radio- och TV-sändningar i Italien kontrolleras av premiärministern. Annonsmarknaden domineras i praktiken också av de företag han äger. Det är inte en överdrift att kalla det en medial statskupp, vilket innebär ett mycket farligt prejudikat för gemenskapens länder. Om man inte inom gemenskapen tar itu med problemet med den enorma intressekonflikten som slår till mot kärnan av demokrati i mitt land kommer smygregimen som kväver det italienska samhället att konsolideras. Vad kommer valen att innebära om premiärministern kontrollerar de flesta medier?
Jag vänder mig till er, mina damer och herrar, med bitterhet, oro och ängslan, och frågar er: vad kan detta parlament göra för att skydda informationsfriheten i Italien? Var snälla och hjälp oss, hjälp mitt land att bevara den demokrati som förfäderna till vårt Europa slogs för. 
Nogueira Román (Verts/ALE ).
   – Herr talman! Somliga personer är euroskeptiska, somliga är arroganta och andra är envisa, och mitt ibland allt detta äventyrar regeringarna i medlemsstaterna och deras ledare antagandet av konstitutionen, som folken och medborgarna önskar och behöver. Deras kamp som enbart gällde vetorätten orsakade inte bara att regeringskonferensen i Bryssel misslyckades, vilket också hände för tre år sedan i Nice, utan lyckades också dölja de positiva aspekterna samt bristerna i utkastet till konstitution, och kvävde den verkliga debatten i det europeiska samhället och i våra olika stater och nationer. Dessa faktorer har skymt den utomordentliga vikten av en konstitution, de framsteg som gjorts i utrikespolitiken sedan krisen i Irak, den ledande roll som parlamentet och följaktligen också medborgarna fått, och bristerna i vår politik för social och territoriell sammanhållning, misslyckandet att erkänna nationell politisk mångfald i Europa samt i medlemsstaterna, vilket jag som ledamot av Europaparlamentet vill belysa för Galiciens del och som ordförande i Europaparlamentets tvärpolitiska grupp för statslösa nationer.
Herr talman! Jag vill tydliggöra detta – eftersom de flesta av oss är medborgare i den spanska staten – att vi inte bedömer konstitutionen på grundval av vår statliga regerings eventuella vetomakt, och att vi inte delar den nuvarande premiärministerns, José Maria Aznars, envishet, som då och då utmärker sig genom sin talang för att skaffa sig fiender och för att förhindra lösningen på alla problem. Vi är många som önskar att den politiska och sociala unionen skall göra framsteg, förenad i sin mångfald. 
Méndez de Vigo (PPE-DE ).
   – Herr talman! Tillåt mig gratulera er till utmärkelsen Charlemagne-priset, vilket också är goda nyheter för detta parlament; ett parlament som alltsedan 1984 har velat ha en konstitution, genom Spinellis fördrag, sedan genom Hermans, Orejas och Colombos projekt där man begärde att det skulle inrättas ett konvent 1997 och där man, efter Nice, uttalade sig för konventet.
Därför ligger det en aning melankoli i luften i dag. Det jag menar är att denna melankoli, trots att detta motsäger filosofen, inte är ett resultat av meningslösa ansträngningar. Konventets ansträngningar har inte varit meningslösa, därför att – och jag är starkt övertygad om det – denna konstitution är nödvändig för det utvidgade EU, och det inte finns något alternativ.
Eftersom Europaparlamentet – som poeten skulle säga – ännu måste tala, måste vi nu överväga hur vi skall agera i framtiden. Först måste vi komma till besinning igen, och det finns en rad saker som vi inte får göra: vi får inte tala om att dela Europa, om att dela oss själva, Europaförespråkarna; vi får inte tala om grundarländer, om pionjärländer eller förtruppsländer, som om vi förebrådde de länder som inte förefaller ha klarat av jobbet, och den här gången får vi inte heller sända brev till kommissionens ordförande och säga åt honom att minska budgeten till 1 procent av BNP.
Vi måste sansa oss igen. Vi måste konsolidera det konstitutionella regelverket. Ni, herr rådsordförande, har sagt att 82 lösningar har föreslagits. Tala om för denna kammare om det stämmer, och om de i så fall måste konsolideras. Låt oss konsolidera dem under det irländska ordförandeskapet, och låt oss före den 1 maj 2004 lösa de olösta institutionella frågorna, och låt oss gå till val den 13 juni och be européerna att rösta för denna konstitution. 
Schulz (PSE ).
   – Herr talman, mina damer och herrar, herr rådsordförande! Ni lär knappast vara förvånad över att jag inte tänker fråga er om vad som har åstadkommits i fråga om konstitutionen. Många ledamöter har redan gjort det.
Jag vill hänvisa till det som jag sade den 2 juli, när jag här i kammaren frågade er som rådsordförande: ”Vad har ni för avsikt att göra för att skynda på införandet av den europeiska arresteringsordern?” Vid det tillfället visade ni en markant brist på charm, och nekade mig ett svar. I september frågade jag igen vad era ansträngningar hade lett till, och jag kan tala om för kammaren att jag har fått ett svar. Svaret på frågan om vad ni tänker göra för att skynda på införandet av den europeiska arresteringsordern är ”ingenting”. Den 1 januari nästa år kommer vi inte att ha någon europeisk arresteringsorder.
Området för säkerhet, frihet och rättvisa är en kärnpunkt i den europeiska rättspolitiken, en kärnpolitik i Europeiska unionen – vilket ni själv sade i ert första uttalande här i kammaren. Jag anser att det borde ha varit en av era uppgifter som rådets ordförande att förverkliga denna milstolpe, för det är ett faktum att misslyckandet med att införa den europeiska arresteringsordern innebär att situationen från och med den 1 januari 2004 och framåt när det gäller åtal mot brottslingar i Europa kommer att vara värre än den är den 31 december 2003. Avsaknaden av en europeisk arresteringsorder kommer att göra det svårare att åtala brottslingar från och med den 1 januari 2004. Jag har ingen aning om exakt vem detta förhållande är avsett att gynna, herr rådsordförande, men jag vet mycket väl vem som missgynnas av det, nämligen Europas medborgare.
Om vi vill inrätta detta område med säkerhet, frihet och rättvisa, om vi vill göra Europa säkrare, om vi vill garantera effektivare åtal över gränserna, om vi vill att kampen mot den organiserade brottsligheten skall bli mer effektiv, då är det denna landvinning inom säkerhets-, frihets- och rättsområdet som vi behöver. Jag beklagar verkligen detta. I september trodde jag fortfarande att ni var på rätt väg. I dag måste jag med beklagande säga att i denna fråga – och låt mig upprepa att vi här talar om ett påskyndat införande av arresteringsordern, som var nödvändigt i juli – har ni beklagligtvis inte bara misslyckats med att göra er läxa, utan har enligt min åsikt visat er vara helt och hållet misslyckad.
Fiori (PPE-DE ).
   – Herr talman! Direktivet om offentlig upphandling, direktivet om ett gemensamt europeiskt luftrum, direktivet om företagsuppköp, de decentraliserade enheterna, det konkreta arbetet för ekonomisk tillväxt – man behöver bara erinra sig besluten om större offentliga arbeten och dessas finansieringsmekanismer – och den noggranna analys som igångsattes av ordförandelandet Italien, följt av särskilda förslag om konkurrenskraft, en kärnpunkt för Lissabonprocessen, som bara långsamt tar form på det sätt vi önskar; de särskilda åtgärderna rörande immigration – som bör ske lagligt med immigrantströmmar som regleras av de enskilda ländernas krav – med särskild hänsyn till myndigheten för gränskontroll; den parlamentariska församlingen för Europa-Medelhavsområdet och Europa-Medelhavsstiftelsen för att främja dialogen mellan olika kulturer, vars huvudsakliga uppgift blir att bedöma dialogen mellan religionerna i förhoppningen att sätta stopp för fundamentalismen, eftersom denna utgör grogrunden för terrorismen; åtgärderna i Mellanöstern – där vi har arbetat hårt med sikte på att få till stånd en dialog mellan de två sidorna, och särskilt Italien har också tillhandahållit ett forum – där en interventionsplan lanserats med en budget om 5 miljarder euro för den närmaste 5-årsperioden: dessa är resultat som inte kan förnekas, och som vittnar om ordförandelandet Italiens generositet.
Det finns naturligtvis också en disharmoni: mekanismen för att ge Europeiska unionen en ny formell konstitution hängde upp sig. För ögonblicket måste vi ägna särskild uppmärksamhet åt den materiella konstitutionens sirener. Vi behöver tid att tänka efter, därför att det som framkom i ögonblickets hetta förvisso är oroande. Jag skall inte nämna de inblandade, utan i stället nämna frågorna: ett Europa med två hastigheter, betoningen på närmare samarbete, ett Europa som består av koncentriska cirklar, där alla delar samma politik men varje grupp är öppen för nya sammanslutningar – detta är inte det politiska scenario som Europa med 25 medlemmar behöver. Vi får inte förlora det som var viktigast för konventet: Europas allmänna intresse, som gav anledning till beslutet att avskaffa den nationella vetorätten i de flesta fall, och förslag om ett öppet och trovärdigt omröstningssystem. I Europas gemensamma intresse måste vi börja om på nytt och arbeta med nya formler, som vi kan skapa om vi önskar. 
Berès (PSE ).
   – Herr talman, herr rådsordförande, herr kommissionsordförande! Den amerikanska hypermakten kan just konstatera en dubbel seger. Efter att ha delat Europa genom att släppa loss kriget i Irak har USA just förhindrat att Europa ger sig självt den konstitution det behöver för att fungera med 25 medlemmar, i samma ögonblick som man arresterade Saddam Hussein. Under det senaste århundradet har den enda frihetsmuren varit den som utgörs av Atlanten. Sedan dess har vi fått Berlinmuren och Jerusalemmuren. På så sätt bygger man inte fred. Till dem som lade en sten på den atlantiska muren detta veckoslut vill jag säga att det bindemedel vår kontinent behöver i form av fred, säkerhet och stabilitet åstadkommer man inte med sådana murar.
Sedan 1986 har Europeiska unionen upplevt en skilsmässa mellan EU-projektets beskaffenhet och de institutioner som kan hålla det vid liv. Tidigare hade vi inte rätt att utforma frågan på detta sätt. Men eftersom utvidgningen kastar om det numeriska förhållandet tvingar den oss att ställa frågan om institutionerna i sådana starka ordvändningar. Och stats- och regeringscheferna klarar inte av att hantera detta eftersom de då bara kan åka hem med dåliga nyheter, och de har inte den dubbla legitimiteten från nationerna och staterna. Denna dubbla legitimitet fanns med i konventet. Det var därför vi nådde ett resultat som borde ha uppskattats av stats- och regeringscheferna.
Nu kommer Europas bidrag till jämvikten i världen inte att befästas av den blockerande makt som somliga ville införa detta veckoslut. Vill de som gläder sig över detta misslyckande, och som föreställer sig en hård kärna där man accepterar att man inte har ett fungerande Europa med 25 medlemmar, och som tillåter att denna atlantiska mur byggs upp, vara de som genomför delningen och åstadkommer nya sprickor på vår kontinent? Låt oss notera de frågor där vi kan göra framsteg, men låt oss inte ge carte blanche för dessa 82 punkter. Låt oss titta på dem var för sig och se vad som kan göras.
Ert ordförandeskaps slutsats, herr rådsordförande, där dagen utmärkts av nationell egenkärlek, vänder ryggen till de förhoppningar som föddes ur konventet. Det mandat som det irländska ordförandeskapet fått är inte lika med det som står på spel. De som fortfarande vill förse vår kontinent med villkor för dess stabilitet måste ta upp fanan igen.
Suominen (PPE-DE ).
   – Herr talman! Det vore fel att säga att den regeringskonferens som hållits de senaste veckorna innebar ett misslyckande. Tvärtom lyckades vi under det italienska ordförandeskapet behålla konventets grundläggande idéer praktiskt taget intakta, och gemensamt enas om 22 av de ärenden det gällde. Samförstånd nåddes om en viktig fråga som gäller den framtida säkerheten: utvecklingen av gemensamma europeiska grundläggande försvarsstrukturer. När man vid regeringskonferensen insåg att detta skulle omfatta konventets ursprungliga ordalydelse beträffande förhållandet mellan de icke-allierade ländernas ståndpunkt och säkerhetsgarantierna, kunde Finland, Sverige och Österrike också delta fullständigt i säkerhetssamarbetet.
En biprodukt av toppmötet var hur man också löste tvister om var man skulle placera EU-myndigheter, tvister som länge hade varit en källa till irritation. Italien kan därför resa hem lyckliga och skryta om Parmaskinka, och vi finnar å andra sidan kan övervaka situationen från kemikaliemyndigheten och se till att de inte använder fel ingredienser vid tillverkningen av den.
Dispyten om hur ländernas rösträtt i rådet skulle fördelas gjorde att allt som tidigare överenskommits revs upp igen. Som president Chirac själv medgav var det misslyckandet i Nice som var anledning till detta. Vi får inte vara partiska och peka ett anklagande finger mot det land som för närvarande innehar ordförandeskapet, och inte ens mot Polen eller Spanien. Det är självklart att Tyskland inte kunde godta Nicebeslutet. Men det är lika självklart att detta inte får diktera lösningen; i stället skall vi nu föra samtal som syftar till en jämvikt, samtal med en balanserad syn på de små ländernas status, och inte bara de storas, exempelvis Spaniens och Polens. Att gå tillbaka till omröstning med verklig dubbel majoritet – hälften av befolkningen och hälften av länderna – måste förvisso vara en möjlig lösning som också skulle försäkra de små länderna att de i framtiden inte blir kommenderade av de stora länderna. Men det är viktigt att frågor som man redan har enats om inte tas upp på nytt på grund av ett bråk som inte har avgjorts. Om detta hände skulle vi verkligen kunna säga att toppmötet i Bryssel och regeringskonferensen misslyckades.
Swoboda (PSE ).
   – Herr talman, herr rådsordförande, herr kommissionsordförande! Misslyckandet med utkastet till konstitution har grumlat det faktum att ett antal positiva beslut fattades vid toppmötet i Bryssel, i frågor som exempelvis den europeiska säkerhetsstrategin. Men hur är det meningen att en sådan strategi skall genomföras om det saknas både en gemensam politisk vilja till det och gemensamma institutioner – exempelvis en europeisk utrikesminister?
Herr rådsordförande! I dag förklarade ni helt riktigt att vi befinner oss i ett mycket betänkligt läge när det gäller konkurrensen med Förenta staterna och Asien, och ni hänvisade också till läget i Fjärran Östern, som nästan innebär anarki. Det var rätt av er att göra det; hur skall vi konkurrera framgångsrikt med dem utan en gemensam vilja och gemensamma institutioner, om vi inte som européer går tillsammans och, till exempel, ser till att Kyoto genomförs som en helhet? Jag hör redan många europeiska industrimän säga: ”Vi kan inte vara de enda som genomför Kyoto, då förlorar vi vår konkurrensförmåga.” Det är bara möjligt under förutsättning att ett minimum av sociala och mänskliga rättigheter träder i kraft, tillsammans med skydd för miljön, förutsatt att detta gemensamma konstitutionella EU kommer till stånd. Förmågan att åstadkomma någonting med hjälp av ett gemensamt syfte har märkts på hur amerikanerna har avstått från ståltullarna. Om EU agerar gemensamt och visar en enad front kan vi också ha möjlighet och förmåga att få saker och ting gjorda tillsammans.
Detta leder mig till att helhjärtat hålla med Hans-Gert Poettering om att vi behöver en europeisk konstitution som en symbol och som ett instrument om vi skall göra verklighet av detta gemensamma syfte också på den globala scenen. Det är av den anledningen som jag för närvarande inte kan inse att skapandet av ett kärn-Europa skulle vara en bra metod. Jag kan tillägga att det i normala fall inte är fruktens kärna som är intressant, utan fruktköttet, så att skapa ett mindre kärn-Europa är inte en bra lösning. I stället måste Europa bli stort, och vi måste bära upp det gemensamt. Om vissa inte vill medverka måste vi överväga hur vi skall åstadkomma detta konstitutionella EU, ett EU där så många som möjligt kan vara delaktiga och som är öppet för alla.
Det betyder att både det italienska och irländska ordförandeskapet i rådet nu måste vidarebefordra budskapet att vi måste arbeta för att åstadkomma ett gemensamt EU med en gemensam konstitution och med så många medlemsstater som möjligt. Vi får inte tillåta att vår vision bleknar, och vi får inte heller på några villkor överge ett gemensamt EU med en gemensam konstitution!
Karas (PPE-DE ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! EU kommer aldrig att avslutas, men vi måste fortsätta med projektet som gäller en politisk union med beslutsamhet och visioner, och på gemenskapsbasis. Om vi inte gör det kommer allmänheten att förlora förtroendet för oss. Om vi inte gör det kommer vi varken att uppnå någon integration eller konsolidering. Om vi inte gör det kan vi inte uppfylla vår kontinents ansvar på världsscenen, och misstag kan inträffa. De kan korrigeras, och de måste korrigeras. Men det som har hänt är inte bara en fråga om huruvida det begåtts misstag; det jag anser är beklagligt är bristen på tillräcklig politisk vilja bland stats- och regeringscheferna som deltog, och alltså bristen på europeiska ledare, i själva verket bristen på europeiska statsmän. Vilja, mod, känsla, entusiasm – allt saknas, och därför saknas också trovärdighet och förtroende.
När än EU:s framtid hänger på ett enhälligt beslut i rådet, snarare än på en överenskommelse mellan gemenskapens institutioner, så är det krisartat. Det hände med sanktionerna mot Österrike, det hände med Irakkrisen, det hände med stabilitets- och tillväxtpakten. Allt oftare klandrar vi gemenskapens mål för de problem som finns på nationell nivå. Låt mig därför sluta med att säga att konventet inte har misslyckats, kommissionen har inte stått i vägen, parlamentet bromsar inte ett EU som är mer demokratiskt, mer öppet och närmare medborgarna. Vi säger ett klart ”nej” till enhällighet och ”ja” till dubbel majoritet, vilket är demokratiskt rättvist, ”nej” till skuldbeläggning och ”ja” till delat ansvar i EU, ”nej” till en mer nationaliserad inrikespolitik och ett mer nationaliserat ratificeringsförfarande, och ”ja” till att bli mer europeiska, ”nej” till metoden med regeringskonferensen och ”ja” till konventet där regeringarna och parlamenten är representerade, ”ja” till en europeisk union med folk och medborgare, ”nej” till ett EU med en mellanstatlig kärna, ”ja” till att axla vårt ansvar inom EU och i världen och ”nej” till att minska medlemsstaternas bidrag. Vi säger ”ja” till idén med att sammankalla konventet efter jul för att diskutera regeringskonferensens misslyckande och snabbt genomföra allt som konventet resulterade i, eller som överenskoms under regeringskonferensen, och som är genomförbart på grundval av gällande lagstiftning.
Carnero González (PSE ).
   – Herr talman! Låt oss ge medborgarna ett positivt budskap, av vilka ett stort antal har stött konventets arbete och det utkast till konstitution som konventet har skisserat: År 2004 – vare sig man gillar det eller inte – kommer EU att ha en konstitution. I annat fall skulle vi få lov att räkna med att arbeta med ett fuskverk, exempelvis Nicefördraget, och genomföra utvidgningen utan att fördjupa unionen, på dåliga villkor, och diskutera de slutliga utsikterna i en kvävande politisk atmosfär.
Med tanke på innehållet och det sätt som det har tagits fram på är konventets utkast till konstitution bra för medborgarna och i dag, efter misslyckandet vid toppmötet i Bryssel, accepteras det som ett bra dokument till och med av dem som kritiserade vissa aspekter av det. Konventet var en succé, och regeringskonferensen är misslyckad.
Det finns de som uppenbarligen bidragit till misslyckandet vid toppmötet i Bryssel, och för mig som spanjor betyder det en hel del att höra euroskeptikernas beröm här i kammaren för presidenten i mitt lands regering, han från ”De åttas brev” och senaste toppmötet i Bryssel. Förfarandet för att åstadkomma en konstitution måste fortsätta, och den europeiska konstitutionen måste skapas under 2004.
Naturligtvis vill vi inte ha ett EU med olika hastigheter, och inte heller pionjärgrupper. Vi vill ha ett politiskt enat EU, ett EU som är autonomt i sina åtgärder utanför unionen, ett EU med behörighet och resurser för att åstadkomma det som människorna begär, och därför måste vi enträget uppmana det irländska ordförandeskapet att sammankalla till en regeringskonferens i januari för att konsolidera de 95 procent man kommit överens om, och lösa de återstående frågorna på lämpligt sätt genom förhandlingar. Varför inte också sammankalla konventet, som har legitimitet? Och naturligtvis måste Europaparlamentet spela sin historiska roll som drivkraft, i detta fall som drivkraften för den europeiska konstitutionen. 
Ferber (PPE-DE ).
   – Herr talman, herr rådsordförande, herr kommissionsordförande, mina damer och herrar! Jag tror att vi bör underkasta allt som hände det senaste veckoslutet en mycket nykter analys. Vi kanske då kan komma fram till att vi de senaste åren inte har engagerat oss särskilt seriöst i frågan om huruvida EU kan göras både djupare och vidare på samma gång.
Låt mig omvandla den frågan till mera målande begrepp. Anledningen till att konventet blev så framgångsrikt var att denna fråga var det cement som höll samman hela saken. Det var därför att det fanns ett gemensamt intresse – från deltagarnas sida, men inte från medlemsstaternas sida –, och därför är det nu viktigt att vi tänker över vad som verkligen är de gemensamma intressena för de 25 medlemsstater som kommer att sluta sig samman i Europeiska unionen från och med den 1 maj. Det måste analyseras på ett mycket sakligt sätt.
Vilka är de uppgifter som vi måste utföra på EU-nivå? Vilka verktyg, vilka förfaranden behöver vi för att utföra dem? Vilket slags ekonomisk ram behöver detta Europa om det skall kunna genomföra de uppgifter som det tilldelats? Det är bara när vi har funnit seriösa svar på dessa frågor som vi kan dra de nödvändiga slutsatserna och lära oss de nödvändiga läxorna av det som slutfördes under helgen, och det betyder att vi också måste fråga oss huruvida ett djupare EU för ögonblicket kanske är viktigare än en utvidgning utöver dessa tjugofem – vilket innebär att vi måste diskutera vad Europa med 25 medlemsstater har gemensamt.
Jag anser att vi måste börja med att uppfylla det fjärde Köpenhamnskriteriet – det fastslogs faktiskt i Köpenhamn. Vi måste kunna koncentrera oss på vad vi har gemensamt. Vi måste se till att det som finns inom EU klarar av utvidgningen. Det är den uppgift som vi måste ta itu med under det kommande året, vilket innebär en hel del åtaganden, och sedan kommer vi att kunna dra de nyttiga slutsatser som vi behöver.
Lage (PSE ).
   – Herr talman, mina damer och herrar, herr rådsordförande! Våra känslor kan summeras i ett enda ord: besvikelse. Men det är inte bara vi som är besvikna, utan den övervägande majoriteten av europeiska medborgare, som förespråkar en europeisk konstitution, är också besvikna och förbryllade. Lyckligtvis, och till euroskeptikernas förtvivlan, är den europeiska konstitutionen en populär idé, och en som mobiliserar folket.
Det europeiska projektet är den finaste idé som 2000-talet har ärvt från det våldsamma 1900-talet. I dag står Europa vid en vändpunkt. Utvidgningen kommer att medföra förändringar; vi skapar en annan politisk enhet. Jag hänger mig inte åt politisk metafysik här – detta är det verkliga läget. En utvidgning utan en konstitution är något som man inte längre kan överväga, och ännu mindre godta. Det är något som de motsträviga medlemsstaterna måste förstå. Tyvärr finns det några stater som försöker motsätta sig den europeiska andan med hjälp av de gamla myterna och illusionerna om storhet eller nationell betydelse, och fortfarande förespråkar det politiska fossil, låt vara ett nytt sådant, som utgörs av Nicefördraget. Europa måste emellertid byggas i en positiv och inte i en negativ anda. Vissa ledare agerar som om unionen gav dem rättigheter men inga som helst skyldigheter. Vi kan och får inte misslyckas i vårt möte med historien. EU har ett brådskande behov av en konstitution, och den finns inom räckhåll. Länge leve konstitutionen! 
Morillon (PPE-DE ).
   – Herr talman! Det misslyckade resultatet av regeringskonferensen förvånar knappast någon. Det var kanske en besvikelse man kunde vänta sig – men icke desto mindre en besvikelse – att finna att det arbete som utförts av våra 105 medlemmar i konventet kunde ifrågasättas under några få timmar på grund av fåfänga överväganden om respektive viktning för de olika medlemsstaterna i vår union.
Om vi kan och måste dra en lärdom av detta så är det att vi inte kan hoppas på att fullbordandet av den europeiska integrationen skall röna någon framgång i ett mellanstatligt sammanhang, eftersom, som Charles Pasqua helt riktigt sade, stats- och regeringscheferna i detta sammanhang inte kan göra annat än försvara sina nationella intressen med näbbar och klor, till och med på bekostnad av det allmänna intresset.
Jag är inte ense med dem som föreställer sig att ordförandelandet Irland under de närmaste veckorna kommer att kunna vända den trend som nu har fastslagits. Vi måste därför göra oss beredda, mina damer och herrar, på att ställa de återstående viktiga frågorna under den kommande europeiska valkampanjen. När allt kommer omkring blåser det motvind, och det kommer att göra kampanjen mer intressant.
Efter att ha sagt detta, herr rådsordförande, tog ni upp den allmänna frågan om säkerhet, som ni helt riktigt betraktar som en viktig fråga för våra medborgare i Europa. I detta sammanhang, medan jag välkomnar de goda avsikter som visats, kan jag inte låta bli att minnas det ordstäv som säger att vägen till helvetet är kantad med goda föresatser. Jag hoppas därför att EU kommer att gå längre än till blotta ord och åta sig, i verkligheten och inte bara virtuellt, att utforma de instrument som krävs för att fastslå sina mål och genomföra sin strategi på detta område.
Katiforis (PSE ).
   – Herr talman, herr rådsordförande! Ni har fått höra en hel del kritik som jag skriver under på, men som det inte finns någon anledning att upprepa. Jag vill uppehålla mig vid något som ni helt korrekt sade när ni talade om Europeiska centralbankens stadga och påpekade att den var sämre än stadgan för , eftersom den inte säger något om målet med att stödja den ekonomiska aktiviteten eller målet med prisstabiliteten. Det är viktigt att ni är den förste premiärminister och ordförande i Europeiska rådet som påpekar bristerna i Europeiska centralbankens stadga från en sådan offentlig talarstol, och jag tackar er för det.
Jag litar på att ordförandelandet Italiens förslag om att rådet bör ha möjlighet att ändra stadgan för Europeiska centralbanken med hjälp av kvalificerad majoritet kommer att godtas, och jag hoppas att Europeiska centralbankens stadga snart kommer att ändras i enlighet med det som ni angett, så att Europeiska centralbanken slutligen kan börja uppmuntra till investeringar, särskilt investeringar inom den offentliga sektorn, i stället för att försöka strypa varje steg som tas, som om de vore utomäktenskapliga barn. 
Tajani (PPE-DE ).
   – Herr talman! I dag skulle vi alla ha velat välkomna den överenskommelse som skulle ha gett upphov till den första europeiska konstitutionen, men det vore ett allvarligt politiskt misstag – vilket somliga redan har gjort – att säga att EU är avslutat, att trakassera dem som är ansvariga och att ge upp inför de svårigheter som dyker upp under vägen. Därför måste vi fortsätta att gå framåt i konventets anda och mot bakgrund av de avsevärda resultat som uppnåddes genom det italienska ordförandeskapets hårda arbete, och i förvissning om att det slutliga målet verkligen kan uppnås. Det är värt att komma ihåg att 95 procent av det som beslutades av konventet har antagits av alla dem som deltagit i regeringskonferensen. Det bör också belysas att det italienska ordförandeskapet har varit troget de åtaganden som gjordes här i kammaren för sex månader sedan, och började med beslutet att inte skriva under en kompromiss med låg profil som skulle bli en skymf mot konventets arbete.
En annan positiv aspekt har varit kontakterna med detta parlament, som slutligen, för första gången, verkligen har deltagit som en av de större spelarna i regeringskonferensens arbete och som hela tiden har hållits informerat om rådets arbete. De andra beslut som fattades av det italienska ordförandeskapet, som Francesco Fiori nämnde, bör därför bedömas välvilligt. Faktum är att bedömningen av arbetet under de senaste sex månaderna inte bara får göras på ett ytligt och bittert sätt eller i partianda eller, ännu värre, med omtanke bara om unionsländernas inrikesaffärer. Enrique Barón Crespo praktiserar inte det som han predikar när han talar om gemenskapsanda, för han förefaller bara vara intresserad av det spanska valet, och samma sak gäller Graham Watson, som ofta oroar sig över italienska frågor, men förlorar Europas intressen ur sikte. En del av ledamöterna från mitt eget land som vill bli synliga eller söker ett förlorat samförstånd förefaller också bekymra sig föga om europeiska frågor när de använder sig av denna kammare för att tala om lokala frågor, och även detta på ett icke övertygande sätt.
Ett par ord till Martin Schulz, som har tagit upp frågan om den europeiska arresteringsordern för femtielfte gången. Det italienska ordförandeskapet har, vilket är dess skyldighet, frågat alla regeringar vilka framsteg de har gjort med sina nationella lagstiftningsåtgärder för att anpassa lagstiftningen till beslutet om den europeiska arresteringsordern. Svaret var klart: bara tre länder av 15 kommer att ha vidtagit de nödvändiga åtgärderna till december; fyra andra sade att de skulle behöva tre eller fyra månader till på sig; de andra åtta länderna ligger ännu längre efter. Herr Schulz! Ni kan faktiskt inte be det italienska ordförandeskapet eller något annat ordförandeskap att åsidosätta de nationella parlamentens suveräna röst – det vore otänkbart.
Sammanfattningsvis vill jag vädja om att alla länder sätter i gång att arbeta, och överger idén att några få skall gå framåt och lämna resten efter sig, och blickar fram mot ett Europa med värderingar som inte vill ge upp sina judisk-kristna rötter. 
Napoletano (PSE ).
   – Trots Antonio Tajanis slutsatser måste jag vända mig till er, herr rådsordförande, för att säga att i ert uttalande tenderade ni att minimera regeringskonferensens misslyckande. Detta är andra gången på kort tid som metoden med en regeringskonferens har misslyckats, och denna gång hade den som grund ett fullständigt utkast från konventet, som hade ett brett stöd. Det som är ännu mer förbryllande är bristen på framtidsutsikter i ert koncisa uttalande när ni lämnade över stafettpinnen till det irländska ordförandeskapet.
I detta sammanhang finns det en verklig risk för att EU ställs inför både valet till Europaparlamentet och utvidgningen utan ett konstitutionellt fördrag, men det verkar inte oroa er särskilt. Jag vore mycket tacksam om ni kunde uppehålla er lite vid framtidsutsikterna i ert svar.
Slutet på en ordförandeskapsperiod är också en tid för att göra en bedömning av situationen. Inom utrikespolitiken har inga försök gjorts att säkra en aktiv politisk roll för Europeiska unionen och Förenta nationerna: det rådde kallsinne gentemot det viktiga Genèveinitiativet om fred i Mellanöstern, som ni inte ens nämnde; åtagandena här lämnades utan avseende, exempelvis godtagandet av arresteringsordern och moratoriet om dödsstraffet. Vi välkomnar tillväxtinitiativet, men det räcker inte eftersom bara en kontroll av ekonomin, åtminstone inom euroområdet, kan tillförsäkra den europeiska ekonomin återhämtning och kvalitet.
Till sist, herr rådsordförande, informationen. Ni är medveten om att detta parlament under de sex månaderna av italienskt ordförandeskap beslutade att förbättra friheten och mångfalden för medierna i Europa, särskilt i Italien. Det faktum att den italienske presidenten återsände den förskräckliga, farliga lagen i denna fråga till parlamentet, en fråga som lades fram av er regering och som en majoritet av den röstade för, bekräftar denna oro.
I korthet, och bortsett från den mycket lovvärda slutsatsen i vissa akter som ni och Romano Prodi nämnt, hur skulle ni beskriva vad Italiens sex månaders ordförandeskap har betytt? 
Berlusconi,
   . – Herr talman! Jag vill tacka er och alla ledamöter som har talat i debatten. Ni har i allmänhet visat er besvikelse över att inget konkret resultat har nåtts under de sextio dagar som stod till förfogande för ordförandeskapet i regeringskonferensen. Sannerligen hade alla sagt att ett sådant resultat skulle vara ett mirakel, och det har stått klart nu i några veckor att det inte skulle bli möjligt att uppnå det.
Men jag tror att denna besvikelse inte får leda oss till att anta en pessimistisk attityd inför framtiden. Jag tror att ömsesidiga beskyllningar inte tjänar något till, och att man alltid måste vara optimistisk. Jag har aldrig upplevt att en pessimist når några konkreta resultat; bara optimism, förtröstan och viljestyrka kan leda till positiva resultat. Jag tror också att EU inte bör delas upp i ett första och ett andra klassens Europa, vilket skulle vara helt felaktigt och bara dämpa den entusiasm och glöd för och längtan efter Europa och gemensamma åtgärder som jag har bevittnat under dessa månader då jag haft nära kontakt med regeringscheferna, och inte bara dessa ledare, i de tio länder som förbereder sig för att bli medlemmar i Europeiska unionen. De företräder ett stort antal européer – en ung och mycket välutbildad styrka – och en stor marknad för oss. Jag tror därför att vi bör göra allt vi kan för att se till att det gamla Europa stärks på nytt genom bidraget från detta nya Europa, vilket, jag upprepar detta, är entusiastiskt för att ansluta sig till oss.
De avsevärda insatserna från konventets sida och från alla länderna under dessa sex månader måste stärkas och bibehållas: låt oss inte glömma bort att regeringskonferensen började den 5 oktober och fortsatte till den 13 december. I detta hänseende vill jag försäkra alla som har talat om vad som återstår av konventets arbete – ett arbete som vi alltid har sökt berömma och förbättra – och regeringskonferensens arbete. Tydligen har konferensens slutliga beslut, som jag tog med i det avslutande uttalandet, vilket godkändes enhälligt av alla medlemmar, inte granskats noggrant. Jag vill därför läsa upp ett stycke för er, som kanske förefaller meningslöst, men som jag känner att jag måste stryka under: 
En andra punkt: detta hårda arbete ledde till att det fastslogs en text som den stora majoriteten av medlemsstaterna enades om och som från och med nu kommer att betraktas som ett obestridligt regelverk, och följaktligen fullbordar ett viktigt steg framåt på vägen till en närmare integration av länderna och medborgarna i den utvidgade unionen. Detta betyder att staterna, som utgör rådet, enhälligt har gjort ett politiskt åtagande om att inte på nytt ta upp dessa punkter – praktiskt taget alla punkter – som man tidigare inte enats om. Som svar på ledamöternas frågor vill jag också påpeka att dessa punkter allesammans ingår i det förslag som lades fram av det italienska ordförandeskapet efter toppmötet i Neapel; detta förslag finns tillgängligt på det italienska ordförandeskapets webbplats tillsammans med texten om den europeiska försvarsöverenskommelsen som nåddes i Bryssel under den första dagen av det nya mötet.
Detta är något specifikt, och på denna grundval måste arbetet nu börja mot en överenskommelse om majoritetsbeslut, vilket är kärnpunkten för den överenskommelse som skall nås för att EU skall kunna fatta inte bara korrekta utan också snabba beslut, särskilt när det gäller att godkänna internationella ståndpunkter.
Det är det enda sättet för att vi skall kunna få ett Europa som inte bara kan vara världsledande vid sidan av de andra större makterna, och vara en avgörande faktor i utvecklingen av handel och ökad välfärd – vilket vi har åtagit oss att vara, inte minst i millennieförklaringen – utan också ett Europa som kan vara bestämt när det gäller att sprida demokrati och exportera frihet till hela världen; ett Europa som tillsammans med de andra västländerna åtar sig att förse de behövande med mat, vatten, hälsa och utbildning. Allt detta är tillgångar som inte kan garanteras om den primära tillgången, som är ursprunget till alla de andra, inte garanteras: det är friheten, som bara kan garanteras och bibehållas med hjälp av demokratiska regeringsformer.
Jag tror att detta är västvärldens plikt och därför Europas plikt, och jag tror att Europa kommer att kunna uppnå detta resultat bara om det kan ge sig självt en metod för beslutsfattande som inte grundar sig på enhällighet: som vi såg för bara två dagar sedan i Bryssel behövs det bara att ett land motsätter sig ett beslut för att det inte skall kunna fattas. 
Jag skall svara bara på en av de invändningar som har framkommit: det faktum att det italienska ordförandeskapet inte hade några förslag till en urvattnad kompromiss om den ovannämnda metoden med majoritetsbeslut. Det italienska ordförandeskapet höll fast vid det system som konventet hade tänkt sig: systemet med 50 procent av staterna och 60 procent av befolkningen. Vi gjorde allt för att övertyga länderna om detta, men de ville inte höra talas om det. När vi insåg att det skulle bli omöjligt att nå en överenskommelse, och eftersom det var möjligt att enas om alla andra punkter, tillgrep vi temporära lösningar, och föreslog att vi skulle hålla fast vid Nicefördraget till 2014 och införa det system som föreslagits av konventet från och med 2015.
Vissa medlemsstater sade ”ja”, andra ”nej”. Vi föreslog därför en annan metod som kunde godtas av de medlemsstater som tidigare visat sig mindre villiga: Nicefördraget tillämpas och prövas i fyra år. Vid slutet av 2008 kommer vi att besluta genom majoritetsomröstning huruvida Nicefördraget har fungerat och bör bibehållas (om så krävs kommer förbättringar att göras); eller huruvida det är möjligt att tillämpa dubbel majoritet – majoritet bland medlemsstater och medborgare, eller om man måste finna ett annat omröstningssystem.
Det gick inte att nå någon överenskommelse om dessa förslag, vilka inte är några urvattnade kompromisser utan uteslutande syftar till att omedelbart ge Europa ett nytt konstitutionsfördrag. Alla deltagare har följaktligen valt att uppskjuta beslutet. Det är därför inte en slutsats som dras efter en debatt, utan ett fortsatt sökande efter en överenskommelse som jag är säker på snart kommer att uppnås – jag hoppas det sker under det irländska ordförandeskapet eller det följande nederländska ordförandeskapet. Planen att skapa en konstitution har därför inte gått i stöpet.
Herr talman! Jag skulle vilja avsluta med ett par optimistiska ord. Önskemålet från alla våra regeringar att uppnå ett konstitutionellt fördrag i Europa var starkt, och alla kände sig ansvariga för att försöket att komma fram till ett beslut misslyckades. Tyvärr lyckades vi inte, men jag tror att om vi inte lyckades, trots allt tålamod och all beslutsamhet i vår strävan efter dessa beslut, kunde inte heller någon annan ha lyckats. Alla har medgett det. Ändå tror vi att man fortfarande kan komma fram till en lösning som innebär att majoritetsomröstningar skall kunna ersätta mer än 50 års enhälliga omröstningar, och det finns en enhällig önskan att finna en sådan lösning.
Det är inte ett enkelt problem, eftersom medlemsstaterna i händelse av majoritetsomröstningar helt klart ger upp sin suveränitet i många frågor, och det betyder att det kommer att bli en mycket svår förlossning. Denna tillkomst måste stödjas av de olika nationella parlamenten och förmodligen också underkastas folkomröstningar i de olika länderna. Men jag tror att det finns ett samstämt önskemål om att man skall gå i den riktningen. De sextio dagarnas arbete under regeringskonferensen var lönsamt. Resultaten finns där, som jag sade, och det finns också ett politiskt åtagande bland rådets medlemmar att man skall betrakta dessa resultat som giltiga och att de inte längre skall vara föremål för diskussion. Sedan vidtar arbetet med den nya metoden med majoritetsbeslut, och jag är övertygad om att EU till slut kommer att få institutioner och arbetsmetoder som gör att EU kan spela en viktig roll för välfärd, fred, frihet och demokrati bland sina medborgare och bland världsmedborgarna.
Frassoni (Verts/ALE ).
   – Herr talman! Jag har en ganska viktig fråga till Romano Prodi innan han talar. Vi har just hört att Loyola de Palacio meddelade vid mötet med rådet (transport, telekommunikation och energi) att Kyotoprotokollet är borta för alltid. Jag skulle vilja höra från er vad kommissionen anser om detta, och om Loyola de Palacio har agerat i enlighet med sitt mandat. 
Prodi,
   . – Loyola de Palacio uttryckte den välkända oron inom kommissionen för farorna med att Kyotoprotokollet inte antas, och det behov som följaktligen finns av att reagera på denna situation.
Kommissionen vill fortsätta att arbeta med Ryssland och de andra länderna som inte har ratificerat protokollet för att ratificeringen skall kunna ske. Vi har inte gett något annat budskap, och jag kan försäkra er att även Loyola de Palacio är övertygad om att det måste ske en ratificering av Kyoto. Det faktum att Ryssland tvekar och ständigt lägger fram alternativa strategier är naturligtvis en allvarlig källa till oro för oss.
Herr talman, herr rådsordförande, mina damer och herrar! En mycket kortfattad iakttagelse: Jag vill tacka er alla för den debatt vi har haft, särskilt därför att den mer inriktades på framtiden än på motanklagelser för det som skett, mer på att lösa våra nuvarande bekymmer än på beskyllningar mot varandra. Men jag vill lägga fram en iakttagelse som jag tror är mycket viktig: var försiktiga, mina damer och herrar, så att ni inte under några få minuter kastar bort allt det arbete som gjordes som förberedelse för regeringskonferensen i Bryssel, genom att brådstörtat beskriva förslag, som vi ännu inte enats om, som ett regelverk.
Även om det stämmer att vi tycks ha nått samförstånd på många punkter, särskilt i Neapel, exempelvis vad gäller ordförandeskapen i rådet, forskningspolitik och många andra grundläggande frågor, så existerar detta samförstånd egentligen inte. Låt oss inte bedra oss själva: det existerar inte. Jag hänvisade ovan till det stora antalet beslut om att återgå till enhällighet, och därigenom fördärva inte bara konventets text utan också Nicefördraget; för att inte nämna, mina damer och herrar, den sämre roll som Europaparlamentet skulle få när det gäller att godkänna budgetförfarandet.
Det står klart att det totala resultatet av förhandlingarna och de bilaterala eftergifterna inte innebär ett totalt godkännande från samtligas sida, inte ens om man tittar på överenskommelser om den minsta gemensamma nämnaren. Det står också klart att ingenting godtagits tills allting godtagits, och att villkoren för acceptans kommer att bero på vår framtid. Låt oss därför inte kasta bort något av det viktiga arbete som gjorts, utan låt oss öppet erkänna de problem vi har. Det är bästa sättet att lösa dem, och därför förblir konventets text vår ständiga referenspunkt.
Mina damer och herrar! Detta är det sista mötet före den femte jul som vi kommer att ha tillbringat tillsammans, och den sista för detta parlament och denna kommission. Jag vill avsluta med att ge er alla och era familjer mina bästa önskningar om fred och lycka, och mitt tack för ert värdefulla samarbete.
Talmannen.
   –Jag tackar kommissionens ordförande för hans välgångsönskningar, men som ni vet, kära kolleger, så har vi några viktiga omröstningar att klara av den här veckan, bland annat om budgeten, så börja inte julledigheten för tidigt!
Figueiredo (GUE/NGL ),
   . – Regeringskonferensens misslyckande kan välkomnas. Oförmågan att uppnå en överenskommelse orsakades av de enorma motsägelserna mellan de europeiska stormakterna och deras skilda intressen. Frankrikes och Tysklands obevekliga ståndpunkter kunde inte accepteras av Spanien och Polen, som skulle ha förlorat rösträtter i förhållande till Nice. Men det är tydligt att de mer eller mindre öppet stöddes av andra länder.
Även om den nyliberala kapitalismen förenar högern och socialdemokraterna i Europa, så kan inte de individuella nationernas, de internationella alliansernas och de olika ekonomiska gruppernas intressen matcha de fransk-tyska intressena. Ett exempel är hur Bushadministrationen har delat ut kontrakt bland sina vänner, och tillåtit amerikanska och europeiska företag att arbeta i Irak. Det är inte alla som får en rättvis del av plundringen.
Vi vet att vi befann oss vid en särskilt kritisk tidpunkt för den europeiska integrationen på grund av det alltmer centraliserade beslutsfattandet, den mer aggressiva formen av kapitalism, och det allt mindre demokratiska och farligt militaristiska synsättet.
Vi vet att misslyckandet vid toppmötet i Bryssel inte har löst problemen, men det har inte förvärrat dem. Detta inger nytt hopp för den kamp som vi måste fortsätta för att få till stånd ett EU med större social rättvisa, utveckling, ekonomisk och social sammanhållning samt fred och samarbete med folk i hela världen. 
Hudghton (Verts/ALE ),
   . – Efter sammanbrottet för regeringskonferensen i fråga om det föreslagna utkastet till konstitution välkomnar jag det andrum som det kommer att ge oss. Jag uppmanar den brittiska regeringen att göra mesta möjliga av det här uppehållet och se över sin ståndpunkt när det gäller nyckelfrågor för Skottland. Hänvisningen till bevarande av marina biologiska resurser måste bort från förteckningen över exklusiva befogenheter. Dessutom krävs det fortfarande garantier när det gäller skyddet av Skottlands olje- och gasreserver ute till havs och man måste se till att kontroll- och licensieringsrätten inte överförs till EU. 
De många små nationer som oberoende har förhandlat om sina egna villkor vid regeringskonferensen har föregått med gott exempel och understryker behovet för Skottland att återvinna sitt oberoende och därmed få fullständiga rättigheter att delta och rösta i alla internationella förhandlingar. 
Maaten (ELDR ),
   . – Det europeiska toppmötet slutade med ett totalt misslyckande; det upprättades inget konstitutionellt fördrag. Det kom inte som en total överraskning, och det är inte heller en total katastrof, därför att EU för närvarande kan fortsätta att fungera på samma skraltiga sätt som det hittills har gjort. Men tyvärr illustrerar det ju än en gång att denna typ av beslutsfattande, som innebär att stats- och regeringschefer skall uppnå samförstånd bakom stängda dörrar, inte fungerar. Det är också beklagligt att regeringarna i dessa dagar måste bevisa sitt värde på hemmaplan genom att visa i vilken utsträckning de lyckas hindra resten av EU från att göra någonting. Enligt min grupp är det som fortfarande är mycket viktigt att det konstitutionella fördraget till slut måste innebära en kommissionsledamot med rösträtt för varje medlemsstat, och att ordföranden för Europeiska kommissionen väljs av Europaparlamentet. Det är det som vi försvarar i Haag och i Strasbourg. EU blir mer effektivt i och med att det blir mer demokratiskt, och när detta väl uppnås är det viktigt att det finns medbeslutande för Europaparlamentet över hela linjen och att de nationella parlamentens roll stärks avsevärt. 
Farage (EDD ),
   . – Mina gratulationer och ett hjärtligt tack till Silvio Berlusconi, vars sex månaders ordförandeskap för rådet startade på ett så spektakulärt sätt här i kammaren i juli 2003 och ledde fram till fiaskot i Bryssel nu i helgen. Han kanske verkligen har bidragit till att sparka ut den här hemska konstitutionen. 
Om det ändå vore så väl. Det enda Europeiska unionen inte kan göra är att acceptera ett NEJ. Det såg vi första gången när danskarna lade in sitt veto mot Maastrichtfördraget. De djärva polackerna med flera kommer utan tvivel att sättas under hård press för att det skall bli en undertecknandeceremoni den 9 maj 2004.
Om detta inte lyckas kommer några stater att gå vidare på egen hand och ett EU i två hastigheter kommer att bildas.
Vissa i mitt land skulle kanske nöja sig med livet i den långsamma filen. Men för mig förlänger det bara plågan och tvingar oss att fortsätta i fel riktning.
Europas folk säger i allt större utsträckning: ”Låt oss gå i motsatt riktning.” 

Talmannen.
   – Jag vill i dag notera ett tillfälle jag anser är viktigt under detta parlaments livstid. Det handlar om de långa förhandlingar vi har fört ända sedan Europeiska rådets möte i Sevilla, mellan parlamentet, kommissionen och rådet om hur vi skall stifta bättre lagar. Jag vill på parlamentets vägnar tacka fyra kolleger från vår kammare som ledde detta arbete och som gjorde viktiga bidrag: Giuseppe Gargani, Johannes Swoboda, Monica Frassoni och Nicholas Clegg.
Tack vare ledarskapet från Loyola de Palacio, vice ordförande för kommissionen, och de danska, grekiska och italienska ordförandeskapen, kan vi i dag underteckna ett utkast till interinstitutionellt avtal.
Utmaningen med det här avtalet var att förbättra lagstiftningens kvalitet i unionen genom ökad fokus på relevans, öppenhet, samordning och effektivt införlivande i medlemsstaterna. Det vi i dag undertecknar genom ett regelverk är ett avtal om ökad öppenhet, något som parlamentet tog upp. Det betyder framför allt att rådet i sin politiska dialog med parlamentet och dess utskott åtar sig att föra en öppen dialog med parlamentet i alla led i lagstiftningsprocessen.
För det andra kommer de tre institutionerna att gemensamt försöka planera sin arbetsbörda när det gäller lagstiftningsarbetet.
För det tredje skall användning av andra instrument än EU-lagstiftning – med andra ord så kallad ”lättreglering” – där så är lämpligt ske under parlamentets kontroll och helt öppet.
Enligt avtalet skall alla förslag föregås av offentligt samråd innan de läggs fram. Enligt avtalet skall det göras en konsekvensanalys av lagförslag, även av de ändringar som görs här i kammaren, vad gäller inverkan på sysselsättningen, miljön och konkurrenskraften. Enligt avtalet skall medlemsstaterna effektivt övervaka att EU-rätten införlivas och tillämpas effektivt.
Jag anser att vår delegation verkligen lyckades införa parlamentarisk granskning och öppenhet i den här processen. Avtalet är ett betydande framsteg. Jag vill på parlamentets vägnar säga att vi som institution kommer att tillämpa det här avtalet fullt och fast. Det är ett viktigt steg framåt som kanske förebådar några av de områden som kan omfattas av en framtida konstitution.
Nu ber jag rådsordföranden, Franco Frattini, och kommissionens ordförande, Romano Prodi, att tillsammans med mig stiga fram för en undertecknandeceremoni. Jag ber också våra kolleger från parlamentet – Giuseppe Gargani, Johannes Swoboda, Monica Frassoni och Nicholas Clegg – att ansluta sig till oss, tillsammans med kommissionens vice ordförande, Loyola de Palacio, och – om han vill – Silvio Berlusconi, för ett familjefoto.

(1)
Jackson (PPE-DE ).
   – Herr talman! Pat Cox meddelande är mycket viktigt för Europaparlamentets ledamöter i ett särskilt avseende. Ledamöterna torde ha lagt märke till att han nämnde tanken på en konsekvensanalys av de ändringsförslag som läggs fram av ledamöterna i det här parlamentet. Det är en mycket bra idé, men den kommer att börja tillämpas från och med januari 2004. Vad vi behöver veta är vem som skall göra dessa konsekvensanalyser och hur kommer systemet att fungera?
Jag uppmanar talmannen att utse en arbetsgrupp – som kommer att bli tvungen att arbeta över julhelgen är jag rädd – för att ta fram några förslag till hur det här systemet skall fungera. Efter denna fina undertecknandeceremoni är det upp till oss att få avtalet att fungera.
Talmannen.
   – Jag har blivit informerad av tjänsteenheterna, fru Jackson, om att processen kommer att införas gradvis. Det finns inget där för närvarande.
Jag kommer dock att vidarebefordra era kommentarer till parlamentets talman så att han är fullt medveten om kammarens ståndpunkt och önskemål. 

Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är omröstningen.
Gollnisch (NI ).
   – Nästa punkt på föredragningslistan är omröstning om två frågor rörande parlamentarisk immunitet. Jag tror att det är riktigt att vår församling skall tillåta ledamöterna i fråga att rikta sig till hela församlingen på samma sätt som de kan göra i utskottet. Det förefaller som om detta i institutioner som med rätta är mycket intresserade av försvarsrättigheter skulle vara en naturlig garanti, och jag kommer inom kort att lägga fram ett förslag för det ansvariga utskottet för att ändra bestämmelserna på så vis. 
Talmannen.
   –Ert önskemål är helt enligt reglerna, herr Gollnisch. Men jag vill ändå påpeka att vi har debatterat denna fråga: nu handlar det om omröstningen.
Lulling (PPE-DE ),
   . – Mina damer och herrar! Var snälla och protestera inte om jag talar nu, eftersom vi inte tvekar att förlora fem minuter för att det skall tas ett foto, ett foto där jämställdhetsperspektivet inte respekterades, även om det var åtminstone en luxemburgare där, nämligen vaktmästaren. Ni kan därför utan vidare ge mig två minuter.

 Herr talman! Sedan 1993 när den inre marknaden började fungera och man övergav gränskontrollerna har tullmyndigheterna upphört att vara en källa till grundläggande statistisk information om handeln med varor mellan medlemsstaterna, men sådan information behövs fortfarande, och därför sattes det system upp som vi kallar Intrastat. Det skulle ha kunnat fira sin tionde årsdag i år, men personerna på Eurostat är för närvarande inte på något firarhumör.
Men om man skall ta hänsyn till ändringarna under de senaste åren, så finns det ett brådskande behov av att anpassa 1991 års förordning; det förslag som kommissionen har lagt fram är bra, och vi kan till stor del godta det. Framför allt har både texten och bestämmelserna blivit enklare och mer lättbegripliga. Omfattningen har blivit tydligare markerad, och det är något som vi inte alltid ser. Medlemsstaterna har fått mer manöverutrymme när det gäller insamlande av statistik. Till slut kan vi välkomna det sätt på vilket man i kommissionens text tar hänsyn till initiativet SLIM genom att minska bördorna på företagen. Trots detta har jag lagt fram ett antal ändringsförslag, som antogs enhälligt, och jag kan tillägga att jag gjorde detta med stöd från det italienska ordförandeskapet.
Till att börja med höjs tröskeln vid vilken företagen undantas från att lämna information med 1 procent, vilket gör att tusentals små och medelstora företag kan minska sina kostnader utan att kvaliteten på statistiken påverkas negativt. Ett annat ändringsförslag syftar till att undanta varor som importeras endast temporärt till en medlemsstat, men utan att ändras där. Det skulle till exempel vara fallet om jag skulle gifta mig och hyra min bröllopsklänning i ett grannland, och sedan lämna tillbaka den där. Det skulle inte ingå i statistiken.
Talmannen.
   – Tack så mycket, fru Lulling! Ni sätter alltid fart på kammaren. Jag är säker på att vi är mycket bättre informerade i den här frågan nu.
Liese (PPE-DE ),
   . – Herr talman, mina damer och herrar! Detta ändringsförslag kräver ett klargörande. Personligen är jag för innehållet i det, och liksom majoriteten här i kammaren röstade jag också för det under första behandlingen, men rådet kunde inte övertygas om att man skulle godta det. Vi har just röstat om en kompromiss med rådet. Ändringsförslag 38 är inte en del av det kompromisspaket som man kommit överens med rådet om, men det är ändringsförslag 58, som ersätter det.
Jag tror att om vi röstar för ändringsförslag 58 kommer direktivet att kunna antas utan ett förlikningsförfarande. Det innebär inte att parlamentet har ändrat åsikt i frågan; i själva verket klargjorde vi det inte bara under den första behandlingen utan också vid flera andra tillfällen. I detta förfarande bör vi emellertid inte insistera på ändringen.
Någon frågade mig: ”Om ni har principer, hur kan ni då kompromissa om sådana viktiga frågor?” Jag tror att EU kräver att vi kompromissar i policyfrågor så att vi kan göra framsteg. Jag tror inte att politiken skall överlåtas på människor som inte har några principer. Därför ber jag er att rösta mot ändringsförslag 38 och för ändringsförslag 58.

Buttiglione,
   . – Jag har begärt ordet för att tacka parlamentet, och särskilt föredraganden Klaus-Heiner Lehne och alla utskottets ledamöter, för denna viktiga omröstning som till slut ger oss en europeisk bestämmelse om uppköpserbjudanden. Vi har försökt åstadkomma detta resultat i 15 år. Vi har lyckats till slut. Det är ett viktigt steg i riktning mot att ena marknaderna och åstadkomma större effektivitet. Det är resultatet av hårt arbete, och jag skulle vilja uttrycka ordförandeskapets tillfredsställelse.++

Vitorino,
   . – Jag förväntas säga så här: Jag beklagar omröstningsresultatet.
Jag har noterat den ståndpunkt som en majoritet av ledamöterna ger uttryck för. Enligt överenskommelsen mellan parlamentet och kommissionen kommer jag att ta upp frågan i kommissionärskollegiet för att noga överväga kommissionens ståndpunkt under dessa omständigheter.
Kommissionen kommer i vederbörlig ordning och på lämpligt sätt att informera parlamentet om resultatet av dessa överväganden. Ha en trevlig lunch!
Talmannen.
   – Herr kommissionär! Jag kan bara anta att det betyder att ni inte drar tillbaka texten.
(1)
–Omröstningen är avslutad.

Ribeiro e Castro (UEN ),
   .– Som det har sagts många gånger apropå denna fråga är det mycket viktigt att göra en noggrann rationalisering av gemenskapens lagstiftning så att den blir mer tillgänglig och begriplig för medborgarna.
Den idén är desto mer relevant i samband med Sammanhållningsfonden, som inbegriper olika aktörer, både institutioner och privata. Det är bara genom att förenkla byråkratin, som är direkt kopplad till begripligheten i lagstiftningstexterna, som man verkligen kan uppnå syftet med dessa mekanismer.
Följaktligen beror klarheten och öppenheten i gemenskapens lagstiftning också på kodifierande lagstiftning som har ändrats många gånger – lagstiftning som, i ifrågavarande fall, har föregåtts av konsolidering på alla Europeiska unionens officiella språk. Detta förslag till kodifiering förtjänar därför min applåd och mitt fulla stöd. 

Figueiredo (GUE/NGL ),
   .– Mjölk är en produkt som är av strategisk betydelse för Azorernas ekonomi, på grund av den ekonomiska aktivitet och de arbetstillfällen som den skapar, vilket ligger till grund för 80 procent av regional BNP för jordbruksområdet och 25 procent av den nationella mjölkproduktionen, och därför att den ger inkomster till omkring 5 000 mycket produktiva mjölkproducenter.
Sedan säsongen 1999–2000 har produktionsnivån nått 500 000 ton, och under säsongen 2002–2003 uppgick den till och med till omkring 523 000 ton, vilket, om inga undantag hade garanterats, skulle ha lett till att producenterna fått betala tilläggsavgifter för att de överskred sin kvot, vilket i sin tur skulle ha orsakat konkurs för många av dem.
Med tanke på Azorernas särdrag behöver mjölkkvoten för detta område ökas, särskilt därför att det inte finns några genomförbara ekonomiska alternativ i denna avsides belägna region.
Den överenskommelse som nåddes vid mötet i Luxemburg med rådet (jordbruk) den 26 juni 2003 räcker fortfarande inte till för Azorernas behov. Den extra kvoten om 50 000 ton från 2005–2006 till 2014–2015, och undantag från 23 000-tonsgränsen för befrielse från tilläggsavgifter, är inte tillräckligt. Det mest rättvisa vore att omvandla detta undantag till en kvot och se till att den blir permanent. Den portugisiska regeringen bekräftade behovet av att öka kvoten med 100 000 ton, men godtog beklagligtvis betydligt mindre. 
Ribeiro e Castro (UEN ),
   .– Jag röstade för detta betänkande därför att jag tror att man måste ta hänsyn till de särskilda förhållandena och behoven inom denna vackra portugisiska öregion – den autonoma regionen Azorerna – där mjölksektorn spelar en mycket viktig roll.
Förfarandet för att stabilisera marknaden för mjölk och mjölkprodukter måste genomföras, medan man samtidigt ser till att jordbrukarna på Azorerna får tillräcklig tid på sig för att anpassa sig till de restriktioner de ålagts genom de rättsliga instrumenten, och ser till att deras traditioner och livsstil respekteras, med stor förståelse för de specifika problem som beror på deras geografiska läge i en avsides belägen region.
Eftersom jag är medveten om verkligheten bakom situationen på Azorerna tror jag det är mycket viktigt att tilldela regionen en extra kvot, och temporärt utvidga detta undantagssystem, därför att unionen, i samarbete med nationella och regionala myndigheter, måste främja spridningen och godkännandet både av genomförbara alternativa produktionsformer och andra sätt att hålla jordbruksmarken lönsam, och inte döma den till att överges och omvandlas till en öken, som konsekvens av den ekonomiska och sociala sammanhållning som man talat vitt och brett om, men som knappast synts till.
Utan denna ansträngning skulle arbetslöshet, förlust av egenart och (e)migration, som blir ett resultat den eventuella nedgången inom mjölksektorn, kunna hota Azorerna, vilket har hänt tidigare, särskilt under ”apelsinkrisen”, vilken hade en förödande effekt på ögruppen under 1800-talet. 

Patakis (GUE/NGL ),
   .– Vi röstade emot Daulbetänkandet om 3 procents minskning av skördebidraget för tobak för att finansiera gemenskapens tobaksfond och främja forskningen om hur tobaksjordbrukare kan variera sig med andra grödor eller yrken, eftersom detta avdrag kommer att ytterligare minska de redan dåliga inkomsterna för de fattiga tobaksproducenterna, särskilt i Grekland. Kort sagt ber man tobaksproducenterna att utrota sig själva och betala för det privilegiet.
Förslaget för gemenskapens tobaksfond ligger i linje med den hotande reformen av bestämmelserna, som syftar till att minska tobaksjordbruket tills det inte längre existerar. Men alla sådana steg skulle innebära ruin för tobaksproducerande länder som till exempel Grekland, eftersom de områden där man odlar tobak inte lämpar sig för andra grödor, då de huvudsakligen är lokaliserade till karga bergsområden. Tobaksodling är nästan den enda typ av sysselsättning och metod för överlevnad som finns för människorna som bor där.
År 2005, när den nya reformen av den gemensamma jordbrukspolitiken kommer att tillämpas, kommer de belopp som fonden har samlat in att vara enorma, och de kommer att användas för att vilseleda och utrota tobaksproducenter ... på deras egen bekostnad. Samtidigt kommer de att stödja de amerikanska multinationella tobaksföretagen, som levererar 70 procent av den tobak som konsumeras i EU.
EU:s hyckleri och cynism har nått sin höjdpunkt genom en meningslös antitobaksoffensiv, inte en ansvarsfull antirökkampanj, vilket vi skulle stödja. 

Ribeiro e Castro (UEN ),
   .– Jag välkomnar förnyandet av avtalet om vetenskapligt och tekniskt samarbete mellan Europeiska gemenskapen och Förenta staternas regering, som antogs av rådet genom dess beslut av den 13 oktober 1998, och som trädde i kraft den 14 oktober 1998.
Eftersom jag är medveten om det gemensamma arv och de värden som binder oss samman har jag påpekat vikten av de transatlantiska förbindelserna och unionens behov av att bibehålla och förbättra sitt partnerskap med Förenta staterna. Ett steg närmare till att uppnå detta tar man när denna överenskommelse genomförs, som redan pekar på tydliga ömsesidiga fördelar när det gäller vetenskap och teknologi.
I förhoppningen att överenskommelsen blir till och med ännu fördelaktigare för båda parter, vilket är en realistisk möjlighet, särskilt om den får mer publicitet och om medvetandet om den ökas, röstade jag naturligtvis för detta betänkande. 

Coelho (PPE-DE ),
   .– Jag stöder detta förslag, och det arbete som gjorts av föredraganden Pirker, och jag gratulerar rådet, som tog hänsyn till de flesta förslag som lagts fram av Europaparlamentet vid den första behandlingen.
Detta initiativ syftar till att göra direktiv 92/109 till en förordning, för att möjliggöra en förenkling av lagstiftningen, och göra den lättare att tillämpa enhetligt och samtidigt. Det har blivit till och med ännu mer relevant genom unionens utvidgning, eftersom man annars, för varje ändringsförslag som lagts fram rörande detta direktiv eller dess bilagor, skulle ha fått lov att införa nationella genomförandebestämmelser i 25 medlemsstater.
Detta är därför ett försök att åstadkomma en harmoniserad kontroll av handeln med narkotikaprekursorer och att förhindra att de omvandlas för att smygtillverka narkotika. Avsikten är alltså att underlätta laglig handel med prekursorer på den inre marknaden, som används för lagliga ändamål, exempelvis tillverkning av läkemedel.
Med tanke på ökningen av produktionen av och handeln med syntetisk narkotika måste en effektiv och rigorös kontroll av tillverkning och marknadsföring av dessa ämnen inrättas, eftersom de kan omvandlas till olaglig tillverkning av narkotika och psykotropa ämnen. Samtidigt måste det finnas ett nära samarbete mellan de behöriga myndigheterna och de ekonomiska operatörerna inom den kemiska industrin. 
Ribeiro e Castro (UEN ),
   .– Med tanke på den ökade konsumtionen av syntetisk narkotika förmodar jag att de åtgärder som har vidtagits utgör ett avgörande steg framåt för en flexibel och effektiv kontroll av många typer av prekursorer som är tillgängliga i stora kvantiteter inom gemenskapsområdet, och därigenom förhindrar olaglig användning av dem.
Den rekommenderade förenklingen av lagstiftningen, där man söker åtgärda brister i det nuvarande systemet, skulle kunna underlätta förbättringar av kontrollen, vilket skulle innebära framsteg i kampen mot narkotika.
På liknande sätt, och med tanke på att dessa ämnen inte används uteslutande för olaglig framställning av narkotika utan också för lagliga ändamål, måste vi skapa ett närmare samarbete mellan industrin och de offentliga myndigheterna.
Jag röstade för betänkandet därför att jag tror att det har gjorts avgörande förbättringar mellan den första och den andra behandlingen, vilket vederbörligen återspeglas i det enhälliga beslutet i utskottet under den andra behandlingen. 

Arvidsson, Cederschiöld, Grönfeldt Bergman, Stenmarck och Wachtmeister (PPE-DE ),
– Vi moderater anser att kulturpolitik inte hör hemma på EU-nivå. Kultur är en del av vårt samhälle som fungerar bäst utan politisk inblandning.
Vi röstar därför emot detta betänkande. 
Figueiredo (GUE/NGL ),
   .– Kultur 2000-programmet inrättades för att erbjuda ett enda finansierings- och styrinstrument när det gäller kulturellt samarbete i Europeiska unionen, vilket skulle ersätta befintliga sektorsvisa program, nämligen Rafael, Ariane och Kalejdoskop. Kultur 2000 fick omkring 167 miljoner euro i anslag och kommer att avslutas den 31 december 2004. Det nya ramprogrammet för Kultur kommer inte att starta förrän i början av 2007. Kommissionen har för avsikt att utvidga det nuvarande programmet till 2005 och 2006 för att åstadkomma kontinuitet i de vidtagna åtgärderna, vilket vi anser är ett positivt steg, och vi röstade följaktligen för detta förslag.
Vi anser emellertid att det belopp som tilldelats detta enda instrument är fullständigt otillräckligt för att kunna svara mot behoven inom det kulturella samarbetet. Det belopp som föreslagits för 2005 och 2006, cirka 67 miljoner euro, är särskilt lågt med tanke på att utvidgningen kommer att ha ägt rum.
En utvärdering av effekten av det pågående programmet blir mycket viktig därför att, som kommissionen medger, vissa ändringar kommer att behöva göras. Exempel: ökat stöd till bevarandet och återställandet av kulturellt arv av europeiskt intresse, som av Unesco betraktas som kulturarv; ökat deltagande i och stöd till kulturella samarbetsinitiativ från lokala sällskap och institutioner, ökat stöd till lokala sällskap för att de skall kunna förvärva kulturell utrustning. 
Ribeiro e Castro (UEN ),
   .– Vi bör stödja kommissionens förslag att utvidga Kultur 2000-programmet, vilket kombinerar de tre tidigare kulturella samarbetsprogrammen, nämligen Rafael, Ariane och Kalejdoskop, och skapar ett enda finansierings- och planeringsinstrument för det kulturella samarbetet.
Avsikten med detta ramprogram är att upprätta ett gemensamt kulturområde genom att främja kulturdialog och kunskap om historia, skapande och spridning av kultur och rörlighet för artisterna och deras arbete, Europas kulturarv, nya former för kulturella uttryckssätt och kulturens socioekonomiska roll.
Med tanke på konsolideringen av det europeiska projektet – vilket vi alla önskar oss – vill jag belysa nyttan med denna interkulturella dialog och behovet av att bevara, främja och sprida medlemsstaternas kulturella mångfald, som utgör en av unionens största tillgångar.
När vi genomför en politik för kulturellt samarbete måste vi därför undvika trångsynthet, kulturell ”monolog” och, framför allt, historisk revisionism i ljuset av utopiska projekt.
Jag röstade för detta betänkande. 

Berthu (NI ),
   .– Omröstningen om ansvarsfriheten för genomförandet av konventets budget ger tillfälle att påpeka att trots det beröm den fått av federalisterna var detta organ till största delen ansvarigt för det slutliga dödläget vid rådets möte i Bryssel om den europeiska konstitutionen.
Först och främst motsvarade deltagarna inte alls den europeiska allmänna opinionen, eftersom separatisterna knappast var företrädda. Gisela Stuart, den brittiska företrädaren som ändå var medlem i dess presidium, hänvisade nyligen till det som en ”självvald elit”.
Dess slutsatser inspirerades inte alls av något samförstånd. Tvärtom var de manipulerade av de europeiska institutionerna. Länder eller individer som inte höll med marginaliserades i enlighet med Valéry Giscard d’Estaings formulering ”samförstånd är mindre än enhällighet men mer än majoritet”.
I dessa omgivningar utvecklades ett mikroklimat, ett slags smittsam euroentusiasm som drevs på av federalisterna; den fick många medlemmar att förlora sina nationella ståndpunkter och intressen ur sikte, och de fick sin revansch senare.
Slutligen var det överambitiöst att helt skriva om fördragen, och i sista ögonblicket stod det klart att ett stort antal problem inte hade behandlats på rätt sätt. 

Bordes, Cauquil och Laguiller (GUE/NGL ),
   .– Betänkandet gäller förfarandet för att besluta om undantag som gäller inrättandet av ett gemensamt system för mervärdesskatt.
Om de europeiska institutionerna brydde sig om den stora allmänhetens intressen skulle de standardisera mervärdesskatten genom att föreslå att den avskaffas, vilket samtidigt skulle förenkla förfarandet.
Men de europeiska institutionerna och de enskilda staterna vill naturligtvis huvudsakligen undanta privata företag och de privilegierade klasserna från skattebördan genom att se till att allmänheten, inbegripet de fattigaste människorna, får bära den stora bördan. Indirekt beskattning, särskilt mervärdesskatt, åstadkommer just detta. Den är särskilt orättvis därför att den, eftersom den inte står i proportion till inkomsten, drabbar de fattiga hårdare än de rika.
Naturligtvis röstade vi emot betänkandet. 

Figueiredo (GUE/NGL ),
   .– Det uppenbara syftet med detta förslag till direktiv är att förhindra dubbelbeskattning av bolagsvinster, för att uttrycka det exakt: se till att vinster som beskattats och betalats som vinstutdelning från ett dotterbolag till dess moderbolag inte dubbelbeskattas. Men i själva verket söker man i förslaget komma till rätta med den ”nackdel” i fråga om beskattning som finns mellan multinationella koncerner och nationella koncerner, och därmed reagera på önskemålen från näringslivet.
Avsikten med förslaget är följaktligen att utvidga direktivets omfattning till att täcka fler typer av företag och att minska det lägsta kapitalinnehavskravet från 25 procent till 10 procent för att ett företag skall betraktas som moderbolag och det andra som dess dotterbolag, i syfte att exempelvis garantera undantag från skatteavdrag vid källan. Föredraganden, som skulle föredra att det inte fanns någon tröskel, föreslår en tröskel om 5 procent, vilket är lägre än den som föreslagits av kommissionen.
Med andra ord är frågan inte så mycket dubbelbeskattningen som att åstadkomma rättsliga möjligheter för multinationella grupper att hantera sina skatteförmåner, vilket skulle göra det möjligt för dem att utnyttja gränsöverskridande undantag och avdrag och faktiskt minska skatten på sina vinster, och därigenom öka de ”lagliga” möjligheterna till att undvika skatt, vilket inte kan godtas. Portugal är ett av tre länder där tröskeln ligger på cirka 25 procent, vilket innebär att detta direktiv kommer att öka trycket på att man skall ändra de bestämmelser som gäller för nationella grupper. 

Alavanos (GUE/NGL ),
   .– Förslaget till ett direktiv om höga normer för kvalitet och säkerhet i samband med mänskliga vävnader och celler åtgärdar en stor brist i gemenskapens lagstiftning för att garantera en hög kvalitets- och säkerhetsnivå för vävnader och celler som är avsedda för transplantationer eller någon annan användning som måste definieras noggrant. På liknande sätt kommer det att resultera i jämförbara kvalitets- och säkerhetsnivåer i alla medlemsstater. På grundval av min grupps, GUE/NGL:s, ståndpunkter, röstade jag emot blockändringsförslag 1, 3 och 4 samt ändringsförslag 38, och jag röstade för blockändringsförslag 2 och ändringsförslag 58. Europaparlamentet bör inte begränsa den operativa bredden på direktivet av konservativa skäl, utan garantera höga nivåer på säkerhet och kvalitet. 
Figueiredo (GUE/NGL ),
   .– Den huvudsakliga inriktningen på betänkandet är att förespråka icke-kommersialisering av mänskliga vävnader och celler, och förhindra att människokroppen eller delar av den blir en källa till ekonomisk vinning, och garantera att vävnader och celler inte samlas in i vinstsyfte.
Detta skulle innebära en garanti för att sådana vävnader och celler doneras, att donationen är frivillig och utan ersättning (liksom när det gäller transplantationer) och att det inte går att betala för den. Det innebär att man bekämpar dylik handel och de enorma vinster som görs av hälsorelaterade industrier och grupper som har med sådana vävnader och celler att göra.
Vi måste bekämpa inställningen att livet kan göras till en handelsvara, och det krävs därför öppna kriterier och bestämmelser, utan att vetenskaplig forskning i terapeutiskt syfte äventyras. Därför stödde min grupp den kompromisslösning som var föremål för omröstning. 
Meijer (GUE/NGL ),
   . – Upphävandet av anonymiteten för spermadonatorer är den minst kontroversiella punkten i detta förslag. Å andra sidan är korrigeringen av defekter och skador på den mänskliga kroppen med hjälp av vävnader och celler fortfarande en känslig fråga. Det finns, helt riktigt, en stark opposition mot att skapa barn i syfte att genom aborter få embryon till hands som leverantörer av mänskligt reparationsmaterial, och en lika rättfärdigad aversion mot kommersiell exploatering, då människor skulle sälja material från sina kroppar för att tjäna pengar, vilket har varit fallet under lång tid i Förenta staterna när det gäller blodgivare. Jag stöder bestämmelser som syftar till att förhindra att mänskligt material erhålls på detta vis, men jag godkänner inte försök att göra bestämmelserna strängare, så att till exempel forskning på stamceller förbjuds. Om det visar sig att defekter och skador på människokroppen kan botas med hjälp av stamceller, då är det kortsiktigt att avfärda detta alternativ i förväg. Samma kriterium bör gälla för organtransplantationer, där separata bestämmelser är på gång. Jag respekterar åsikten att människan inte bör försöka förbättra Guds skapelse, men om vi följer denna linje konsekvent, då blir vissa delar av den nuvarande hälsovården också olagliga. 
Ribeiro e Castro (UEN ),
   .– Det är omöjligt att fastställa normer för kvalitet och säkerhet när det gäller en fråga som är så känslig som mänskliga vävnader och celler, där det huvudsakliga önskemålet är att få en hög nivå på hälsoskyddet, utan att samtidigt slå fast några etiska normer.
Det absoluta behovet av etiska normer bör inte ifrågasättas, och dessutom, som föredraganden helt riktigt uppger i sin förklaring, är avsikten med många av de framlagda ändringsförslagen som innehåller etiska överväganden just att garantera en miniminivå av hälsoskydd.
Följaktligen tror jag inte att den rättsliga grund som fastslagits i artikel 152 i fördraget överträds genom att en viss typ av ändringsförslag läggs fram, exempelvis frivillig och obetald donation av mänskliga vävnader och celler, eller förbud mot att göra människokroppen eller delar av den till en inkomstkälla.
Om man inte i den gemensamma ståndpunkten tar hänsyn till dessa viktiga aspekter som skisserats av Europaparlamentet under den första behandlingen, kommer den att bli mycket svår att godta. Icke desto mindre, och därför att jag är medveten om att detta direktiv är av yttersta vikt, stödde jag den kompromiss som uppnåddes, vilken också stöddes av Gruppen Unionen för nationernas Europa, där jag är medlem. Även om det inte är en perfekt text för denna fråga fastslår den en förnuftig nivå för hälsoskyddet och åstadkommer en jämvikt som är bättre än ingenting. 
Zrihen (PSE ),
   .– Jag röstade för detta betänkande, och jag är glad att en stor majoritet av parlamentet gjorde detsamma. Tack vare de kompromisser som förhandlades fram med rådet och kommissionen är allt nu klart för att detta direktiv om fastställande av kvalitets- och säkerhetsnormer för donation, tillvaratagande, kontroll, bearbetning, konservering, förvaring och distribution av mänskliga vävnader och celler snabbt skall kunna antas och genomföras. Detta är goda nyheter i kampen mot ett antal obotliga sjukdomar, som nu i större utsträckning kan behandlas med hjälp av transplantation av mänskliga celler och vävnader, och det ger nytt hopp till många av våra landsmän. Det måste naturligtvis finnas tydliga och strikta regler för denna typ av terapeutiska metoder och medicinsk forskning både för att minimera riskerna och för att garantera att de etiska principerna följs. I detta hänseende är det uppnådda resultatet fullt tillfredsställande. Principen om frivillig donation utan ersättning är således fastställd. Principen att människokroppen inte får behandlas som handelsvara har också erkänts, vilket innebär att människokroppen inte enbart betraktas som en källa till ekonomisk vinning. 

Fatuzzo (PPE-DE ).
   – Herr talman! Det finns för många ledamöter i kammaren. Jag är inte van vid att avge min röstförklaring när så många ledamöter är närvarande. Om ni vill att jag väntar tills alla har gått gör jag gärna det. Annars börjar jag avge min röstförklaring. 
Talmannen.
   – Herr Fatuzzo! Enligt kammarens regler är det dags för mig att kalla er nu. Det verkar som om ni har större publik nu än ni har haft ibland tidigare! 
Fatuzzo (PPE-DE ).
   – Herr talman! Jag röstade för förslaget från Klaus-Heiner Lehne om uppköpserbjudanden, men jag tänkte på sparare, både pensionärer och de som inte är pensionärer, som i fallet med Argentinas statsskuld tyvärr saknade skydd mot enorma förluster i sitt sparande och mot pengar som investerades i argentinska obligationer.
Detta har lett till sämre ekonomiska förhållanden för ett stort antal pensionärer, arbetstagare och medborgare, och jag hoppas att Europeiska unionen vidtar åtgärder för att förhindra att liknande situationer uppstår och gör något för att tackla problem som påverkar de medborgare från samtliga medlemsstater som förlitade sig på sina regeringars makt. 
Arvidsson, Cederschiöld, Stenmarck och Wachtmeister (PPE-DE ),
   .–Äganderätten är en grundläggande förutsättning för marknadsekonomin. Den grundläggande förutsättningen för översynen som kommer att göras genom direktivet om uppköpserbjudanden måste vara respekten för äganderätten. I Sverige har vi sedan många år tillbaka ett fungerande system med en uppdelning i A- och B-aktier. Den översyn som kommer att göras måste ge en möjlighet att bibehålla detta system. 
Berthu (NI ),
   .– Efter flera års diskussioner angående harmoniseringen av lagar för uppköpserbjudanden inom EU har vi äntligen nått den enda vettiga slutsatsen, nämligen att det är bättre att inte sträva efter harmonisering på de känsliga punkterna utan att ge staterna frihet att välja det system som passar deras ekonomiska och kulturella situation bäst. Så lång tid det har tagit att nå fram till detta!
Vi stöder särskilt den kompromiss som uppnåddes om försvarsåtgärder mot fientliga uppköpserbjudanden. Vissa medlemsstater kommer att kunna tillåta ledning från styrelsen, medan andra kommer att överlåta hela styret till bolagsstämman. Låt oss hoppas att denna preliminära kompromiss blir normen, eftersom den faktiskt förebådar en mer pragmatisk och mindre standardiserande bild av den europeiska marknaden, vilken enligt vår åsikt är den korrekta bilden.
Vi beklagar dock att denna kompromiss inte inkluderar frågan om ”gyllene aktier”, eller som de kallas på franska, som av vissa stater används för att behålla ett allmänt intresse i stora privatiserade företag, i synnerhet när det finns en risk för utländska uppköp. Kommissionen och EG-domstolen är starkt emot systemet, men det erbjuder skydd och borde få större legitimitet. 
Bordes, Cauquil och Laguiller (GUE/NGL ),
   .– När det gäller uppköpserbjudanden skulle några ledamöter önska att personalföreträdare för de berörda företagen fick mer information än de får genom detta direktiv. Detta må vara fallet, men varför föreslås det då samtidigt i ett av ändringsförslagen att man godtar en ”förtroendeklausul”, vilket i slutändan innebär att man inskränker informationen till vissa företrädare och nekar information till arbetskraften som helhet?
Härtill kommer att de anställda inte alls skulle vara skyddade mot de tragiska konsekvenserna av förvärv, i synnerhet i form av massuppsägningar under förevändning av omstrukturering, även om dessa ändringsförslag antogs.
EU:s myndigheter måste bringa viss enighet i detta djungelartade system, precis som denna kammare gör när det gäller uppköpserbjudanden. De hånar dock vilt den växande skara arbetare som år ut och år in hänger på gatorna på grund av att en minskning av antalet anställda, och därmed antalet löntagare, är ett sätt för dem som äger kapital att öka börsvärdet på sina aktier.
Endast ett förbud mot massuppsägningar skulle kunna skydda de anställda från uppköpserbjudandenas tragiska konsekvenser för antalet arbeten. Vi röstade emot detta betänkande. 
Lulling (PPE-DE ),
   .– I mer än tio år har vi diskuterat uppköpsdirektivet, vars första version som bekant inte lyckades övervinna det sista hindret i denna kammare. Det gläder mig att antagandet av denna viktiga text nu äntligen är inom räckhåll, tack vare förhandlingarna mellan rådet och föredraganden Klaus-Heiner Lehne.
Den portugisisk-italienska kompromissen som nåddes i rådet, och som antogs i utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden samt i utskottet för ekonomi och valutafrågor, verkar enligt min åsikt vara det bästa möjliga resultatet med tanke på den komplicerade situationen. Att fastställa en EU-omfattande tillämpning av artiklarna 9 och 11 samtidigt som medlemsstaterna tillåts välja om de skall vara bindande eller inte för deras företag är, trots att det inte är den idealiska kompromissen, den enda möjliga kompromissen, och alternativet skulle vara att inte ha något direktiv över huvud taget. Och det är det ingen som vill. Ett litet steg i rätt riktning är alltid bättre än att stå och stampa på samma fläck år ut och åt in. Jag skulle vilja påstå att det finns några mycket strategiska områden inom vilka medlemsstaterna borde medges särskilda rättigheter, som de skulle ha rätt att använda i händelse av uppköp. Betänkandet vi har framför oss täcker indirekt medlemsstaternas möjlighet att utnyttja den rätt som redan har nämnts, och det erbjuder även en lösning på det speciella skandinaviska problemet med värdepapper med rösträttsdifferentiering utan att de viktiga lika villkoren, som garanterar lika möjligheter för företag, sätts på spel.
Manders (ELDR ),
   .– Trots att jag röstade för detta direktiv har jag stora problem med det, och jag var frestad att rösta emot det.
Några inslag, till exempel obligatoriskt erbjudande som ett sätt att skydda minoritetsaktieägare, utgör en viss förbättring.
Efter år av politisk maktkamp har lagförslaget urartat till en urvattnad kompromiss. Faktum är att det inte ens förtjänar att kallas direktiv. ”Tomt skal” skulle vara en mer passande benämning. Direktivets ursprungliga mål, nämligen att skapa lika villkor för företagsuppköp över hela EU, har helt och hållet urholkats. Eftersom det är upp till medlemsstaterna själva att bestämma om de skall införliva direktivet i den nationella lagstiftningen kommer försvarsmekanismer inom EU fortfarande att utgöra ett hinder mot fri rörlighet av kapital. Följden av detta är att den dynamiska kraft som den inre marknaden så väl behöver inte utnyttjas fullt ut.
Det faktum att rådet och parlamentet har godkänt detta förslag visar än en gång att nationella intressen fortfarande går före en förbättring av EU:s konkurrenskapacitet som helhet. I och med detta uppdagas EU:s maktlöshet än en gång på ett smärtsamt sätt.
Jag har ända sedan första början talat för en fullständig genombrottsregel. En fullständig genombrottsregel är den enda garantin för en rättvis inre marknad för uppköp, vilket är av stor vikt när det gäller att dra största möjliga fördel av EU:s konkurrensposition i förhållande till övriga världen. Detta anser även alla ledamöter från det nederländska folkpartiet för frihet och demokrati, VVD. 
McCarthy (PSE ),
   . – Europaparlamentets Labour-grupp är besviken över att ytterligare ändringsförslag för att stärka bestämmelserna om information och samråd i direktivet med snäv marginal röstades ned av en koalition ledd av PPE och liberalerna. Labour-gruppen stödde ändringsförslag som skulle utöka de anställdas rätt till information och samråd under erbjudandeprocessen.
Men vi håller ändå med om att det här direktivet verkligen innebär en förbättring för de anställda när det gäller information och samråd jämfört med direktivet från juli 2001.
Artiklarna 6, 9 och 13 innebär en förbättring av de anställdas rättigheter. Enligt kommissionens ursprungliga förslag skulle bestämmelserna i informations- och samrådsdirektivet inte påverka uppköpsdirektivet, nu är det tydligt utsagt att uppköpsdirektivet inte skall påverka informations- och samrådsdirektivet.
För Labour-gruppen handlar det helt enkelt om ett politiskt avgörande: Är det bättre att inte ha något direktiv, och sålunda låta uppköpsmarknaden förbli oreglerad, utan information eller öppenhet i företagsstrukturerna och med få eller inga garantier för de anställdas rätt till information och samråd, eller är det bättre att rösta för ett direktiv som möjliggör väsentliga framsteg när det gäller att skapa öppenhet kring uppköp och som inför nya normer för att trygga såväl de anställdas som investerarnas rättigheter? Vi röstade för det senare. 
Meijer (GUE/NGL ),
   . – Förr i tiden var tanken med företag att de skulle bestå. Trots intressekonflikter var företagare och anställda eniga om att deras företag skulle ge arbeten åt kommande generationer. Företagaren som hade grundat företaget såg detta som sitt livsverk. Han trodde på sin produkt och på sitt bidrag till sin stads eller regions utveckling. För de anställda var företaget den plats som gav dem en inkomstkälla och som förde dem samman med deras arbetskolleger. En högre position inom företaget och högre inkomst var framtidsmålen. Nu för tiden är företagen handelsvaror. De köps upp, läggs ned eller plundras för att frigöra kapital till verksamheter som ger bättre avkastning till ägarna. Anonyma internationella krafter är snabba att sätta stopp för alla gamla tryggheter. En lagstiftning om uppköp kan tjäna väldigt olika mål, varav ett är att skydda de anställda och deras permanenta boendemiljö, medan ett annat är att underlätta handeln med företag i syfte att ge maximal utdelning åt aktieägarna. Dessa två mål passar inte särskilt väl ihop. Därför har de fel som hävdar att det faktum att ett direktiv om uppköpserbjudanden införs är viktigare än själva innehållet i direktivet. Liksom 2001 röstar jag än en gång för allt som leder till ett direktiv av den tidigare formen och emot allt som leder till ett direktiv av den senare formen. 
Queiró (UEN ),
   .– Den 4 juli 2001 deltog jag i mötet i förlikningskommittén om denna fråga där överenskommelsen mellan Europaparlamentet och rådet stoppades. Då var den viktigaste frågan om man skulle tvinga styrelsen i ett företag som är föremål för ett uppköpserbjudande att avstå från att vidta försvarsåtgärder gentemot erbjudandet eller företaget.
I dag har Europaparlamentet i grund och botten antagit regler för detta område som innebär att medlemsstater och företag har möjligheten – men inte skyldigheten – att olagligförklara dessa försvarsåtgärder, om de inte har blivit formellt godkända vid en bolagsstämma.
Denna nya lydelse, som är utformad för att skydda minoritetsaktieägare i händelse av ett uppköpserbjudande och som öppnar denna fråga, vilken är av betydelse för bolagsrätt och för internationell ekonomisk och finansiell verksamhet, får mig att anse att detta betänkande förtjänar en positiv röst från mig. 
Ribeiro e Castro (UEN ),
   . – Syftet med detta förslag är att integrera EU:s marknader, att harmonisera villkoren för omstrukturering av företag, att stärka rättssäkerheten när det gäller gränsöverskridande uppköpserbjudanden i alla inblandade parters intressen, och att skydda minoritetsaktieägare under dessa transaktioner och att därmed öka insynen i försvarsstrukturer och försvarsmekanismer.
Detta är det tredje förslaget till direktiv, och jag stöder det eftersom det vi nu ser är resultatet av många övervunna hinder och heta diskussioner om samarbete och samråd mellan institutionerna, vilket jag välkomnar.
Faktum är att en förstärkning av den inre marknaden och vitaliteten i EU:s konkurrenskraft, i synnerhet i förhållande till USA, kommer att leda till gradvisa förbättringar av våra egna finansiella tjänster, vilka verkar för en hälsosam konkurrenskraftig miljö mellan europeiska aktörer inom ramen för rättvisa, öppenhet och hållbar tillväxt.
Jag anser också att det huvudsakliga hindret för detta direktivs antagande 1989 och 1996, nämligen uppköpserbjudandenas effekt på sysselsättningen och deras sociala återverkningar i allmänhet, måste fortsätta att vara en central punkt när det gäller lagstiftningsfrågor. Detta är enda sättet att förstå omfattningen av unionens kamp för att verkligen uppnå ”företagens sociala ansvar”. Vidare är detta enda sättet för oss att uppnå målen för ekonomisk dynamik och konkurrenskraft, vars syfte är att skapa fler och bättre arbeten och större social sammanhållning. 
Sacrédeus (PPE-DE ),
   .– Jag har valt att rösta emot betänkandet och förslaget till direktiv, vilket dock antogs med 325 röster mot 221 röster och 7 nedlagda röster.
En viss harmonisering av EU-ländernas regler för finansmarknaderna kan behövas för att gynna den inre marknaden och därmed tillväxten. Direktivet om uppköpserbjudanden går dock i fel riktning.
Om direktivet antas så försätts det svenska systemet med A- och B-aktier i en undantagssituation. En översyn av direktivet skall sedan ske efter fem år, med en uppenbar risk att det svenska systemet återigen ifrågasätts och avskaffas definitivt.
Systemet med A- och B-aktier är öppet, icke-diskriminerande och bygger på fritt ingångna köpavtal. Det finns inga belägg för påståenden om att systemet med differentierade röstvärden hämmar företagsuppköp. En mer principiell invändning är att man inte på EU-nivå skall besluta om ägandeformer, ifrågasätta äganderätten eller hindra ett långsiktigt ägaransvar i ett företag.
Vidare har jag röstat för ändringsförslag som syftar till att ge företags anställda en möjlighet att ge sin syn på ett uppköpserbjudande genom att företagets styrelse samråder med deras representanter. 
Zrihen (PSE ),
   .– Jag röstade emot detta direktiv eftersom man förkastade tre viktiga ändringsförslag vars syfte var att se till att såväl anbudsgivarens som målbolagets anställda får uttömmande information och möjlighet att yttra sig i god tid före uppköpserbjudandet. En del anser att detta redan garanteras genom andra direktiv och att det därför inte är någon mening med att behandla frågan i detta direktiv. Den åsikten delas av kommissionär Frits Bolkestein. Jag är inte övertygad, och det är svårt att förstå varför införandet av en miniminivå för social dialog i detta direktiv möts av ett sådant motstånd. Men jag håller helt och hållet med Frits Bolkestein om att detta direktiv, så som det har antagits med kommissionens och rådets medgivande, inte är ett socialt direktiv. Det är till och med ett klart antisocialt direktiv! Liksom Ekonomiska och sociala kommittén tycker jag att det är beklagansvärt att varken rådet, kommissionen eller majoriteten av parlamentet, efter mer än femton års diskussioner, har lyckats förstå något så enkelt och självklart som att anställda är precis lika viktiga som aktieägarna och att de i synnerhet har rätt att bli informerade och rådfrågade vid sammanslagningar. Det är en sorglig dag för den europeiska sociala modellen. 

Fatuzzo (PPE-DE ).
   – Herr talman! Detta dokument handlar om moms, mervärdesskatt, på frimärken. Jag fick en uppenbarelse: Det var 2013, och jag var fortfarande ledamot av det här parlamentet, och Olle Schmidt lade återigen fram ett betänkande om frimärken. I framtiden – jag talar som om året vore 2017 – var det dock allt färre EU-medborgare som använde frimärken och vanliga posttjänster, och Olle Schmidts direktiv sörjde för finansieringen till människor som skrev brev genom att portot för deras korrespondens betalades åt dem. Det jag menar är, herr talman, att frimärken och posttjänster håller på att bli så sällsynta att brev kommer att bli antikviteter, precis som veteranbilar.
Detta är mitt sista uttalande i dag. Faktum är att det är mitt sista uttalande under 2003. Tack så mycket och smaklig måltid. 
Talmannen.
   – Tack, herr Fatuzzo! Jag tror att ni fick tyst i kammaren med era anmärkningar. 
Alavanos (GUE/NGL ),
   . – Jag håller inte med om att vi, när det gäller konkurrensen mellan statliga och privata tjänster inom postsektorn, skall ledas till att öka kostnaderna för posttjänster för medborgare och till ett fullständigt förnekande av de statliga postkontorens praktiska funktion. Detta är skälet till att även jag, liksom hela GUE/NGL-gruppen, röstade emot ändringsförslagen från Gruppen för Europeiska folkpartiet (kristdemokrater) och Europademokraterna och emot förslaget som helhet. 
Attwooll, Clegg, Davies, Duff, Huhne, Lynne, Newton Dunn, Nicholson of Winterbourne, Wallis och Watson (ELDR ),
   .– Den liberaldemokratiska delegationen röstade inte med resten av ELDR-gruppen om Schmidtbetänkandet. Vi röstade emot ändringsförslagen 1–13 och förslaget, eftersom vi vill att förslaget i sin nuvarande form skall dras tillbaka. Skälet till detta är att vi anser att mervärdesskatt på posttjänster, framför allt när det gäller att trygga en allmän tjänst för försändelser som väger mindre än två kilo, är en fråga som bör överlämnas till de nationella regeringarna i enlighet med subsidiaritetsprincipen. Vi är emellertid fortfarande öppna för att överväga kommande förslag som syftar till att åstadkomma ökad konkurrens. 
Bordes, Cauquil och Laguiller (GUE/NGL ),
   . – Betänkandet gäller endast den snedvridning av konkurrensen som kan tänkas vara skadlig för de privata företag som tar över postsektorn; det återspeglar inte på något sätt vare sig användarnas eller de postanställdas intressen.
I mer än 100 år har de europeiska staterna inrättat allmänna postkontor som fungerar mer eller mindre acceptabelt, till dess kriterierna för tjänsterna i allmänhetens intresse fick ge vika för vinstintressen. En effektiv hantering av tjänsterna i allmänhetens intresse, och särskilt posttjänsterna, har under avsevärd tid varit ett av de mest pålitliga tecknen på ett lands utvecklingsnivå, och, skulle jag vilja säga, dess civilisationsnivå.
Det var just för att posttjänsterna i någon mån var skyddade mot konkurrens och jakten på vinst som de kunde fullgöra sina skyldigheter; det var därför att de inte hade till uppgift att vara vinstdrivande utan att erbjuda service som de kunde betjäna de mest isolerade samhällena och betjäna landet med ett tätt nätverk av postkontor. Det är denna framgång som både nationerna och de europeiska institutionerna systematiskt håller på att förstöra.
Vi motsätter oss absolut att man på detta sätt förstör tjänsterna i allmänhetens tjänst, vilket både är regressivt och socialt orättvist.
Förutom denna grundläggande anledning till att rösta mot betänkandet motsätter vi oss också mervärdesskatten och tillämpning av den, och också de prisökningar detta kommer att medföra, vilket låginkomsttagarna kommer att drabbas hårdast av. 
Esclopé (EDD ),
   .– Så som läget ser ut i EU i dag, särskilt när det gäller de problem som skapas av beskattning och framför allt indirekt beskattning, kan jag inte godkänna kommissionens förslag att häva mervärdesskatteundantaget för posttjänster. Hur kan man lägga fram ett sådant förslag när man vet att det sjätte mervärdesskattedirektivet från 1977 fortfarande inte har blivit uppdaterat, att problemen med harmoniseringen av mervärdesskattesatserna kvarstår och att det fortfarande inte har gjorts någon bedömning av effekterna av avregleringen inom postsektorn? Hur skall vi, oberoende av frågan om momsplikt, kunna tro på hälsosam konkurrens för användarna i medlemsstaterna när kommissionen föreslår en valfri reducerad skattesats för konventionella posttjänster, som enbart kan belysa de tekniska problem som har att göra med vikt och skillnader i skattesats mellan medlemsstater? Kommissionen vänder än en gång upp och ned på begreppen och försöker övertyga oss med hjälp av självsuggestion. Men vi är inte dumma, och vi förkastar den här texten. 
Figueiredo (GUE/NGL ),
   .– Syftet med kommissionens förslag är att häva mervärdesskatteundantaget för posttjänster som har gällt sedan det sjätte mervärdesskattedirektivet från 1977. Kommissionen försöker därmed uppnå två saker, nämligen att fortsätta arbetet med att införa ett enda mervärdesskattesystem och att bidra till det pågående arbetet med att avreglera posttjänsterna på EU-nivå, så som rekommenderas i direktiv 2002/39/EG. Följden av denna gradvisa avregleringsprocess – som jag motsätter mig eftersom den undergräver offentliga tjänster och deras allmänna omfattning – kommer att bli att effekten av att man häver detta undantag, som skulle tvinga offentliga operatörer att ta ut full mervärdesskatt, blir högre kostnader för de tjänster som tillhandahålls, särskilt för privatpersoner, och att man uppmuntras att skriva underleverantörsavtal med tjänster utifrån.
Jag instämmer därför i rekommendationen från utskottet för ekonomi och valutafrågor att förkasta detta förslag från kommissionen, även om detta inte är i linje med föredragandens ståndpunkt. Följaktligen välkomnar jag förkastandet av de ändringsförslag som ingavs av föredraganden själv, med stöd från hans egen grupp och från Gruppen för Europeiska folkpartiet (kristdemokrater) och Europademokraterna, som sökte en kompromiss som skulle göra det möjligt att anta detta förslag till direktiv. 
Hudghton (Verts/ALE ),
   .– Jag motsatte mig kommissionens förslag om att harmonisera mervärdesskatten mellan statliga posttjänster, som Royal Mail, och privata budtjänster. Kommissionens dåliga tajming gick inte Skottland förbi, då debatten ägde rum under vad jag vågar påstå är den mest hektiska veckan för posten överallt i Europa och jag är glad att den åkte på den smäll den förtjänade.
Man antar och hävdar ofta med rätta att många av oss nu har tillgång till e-post och annan kommunikationsteknik och att portokostnaderna inte har någon betydelse. Men många pensionärer och hushåll med låg inkomst är fortfarande beroende av pålitliga och billiga posttjänster. Det är de som skulle drabbas hårdast om man lade på mervärdesskatt på priset på ett frimärke.
Jag uppmanar kommissionen att tänka efter och skrinlägga förslaget. 
Talmannen.
   – Röstförklaringarna är avslutade.

(2)
Patakis (GUE/NGL ).
   – Herr talman! I början av gårdagens plenarsammanträde ville jag lägga fram ett förslag, och jag bad om att få ordet. Men på grund av tidsbrist fick jag inte ordet. Jag skulle vilja lägga fram detta förslag nu. Är det möjligt? 
Talmannen.
   – Jag kan tyvärr inte ge er ordet, herr Patakis, eftersom ni inte fick ordet från början, och i enlighet med arbetsordningen kan jag inte ge er det nu. 
Patakis (GUE/NGL ).
   – Kan ni tala om för mig, eftersom det inte går nu, om jag kommer att få möjlighet att uttrycka min åsikt under detta plenarsammanträde, och i så fall när? 
Talmannen.
   – Jag skall vidarebefordra ert önskemål, herr Patakis, och jag är säker på att vi kommer att kunna låta er få ordet på något sätt. 
Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är debatten om ett betänkande (A5-0473/2003) av Jan Mulder och Neena Gill för budgetutskottet om rådets ändrade förslag till Europeiska unionens allmänna budget för budgetåret 2004 (alla avsnitt)
(11357/2003 – C5-0600/2003 – 2003/2001(BUD) – 2003/2002(BUD))
och ändringsskrivelserna nr 1, 2 och 3/2004
(14837/2003 – C5-0570/2003, 14838/2003 – C5-0571/2003, 14839/2003 – C5-0572/2003)
till förslaget till Europeiska unionens allmänna budget för budgetåret 2004
Avsnitt I – Europaparlamentet
Avsnitt II – Rådet
Avsnitt III – Kommissionen
Avsnitt IV – Domstolen
Avsnitt V – Revisionsrätten
Avsnitt VI – Europeiska ekonomiska och sociala kommittén
Avsnitt VII – Regionkommittén
Avsnitt VIII (A) – Europeiska ombudsmannen
Avsnitt VIII (B) – Europeiska datatillsynsmannen
Mulder (ELDR ),
   . – Herr talman! Sedan förra gången vi diskuterade budgeten här i kammaren har det gjorts betydande framsteg, särskilt efter det gemensamma sammanträdet med rådet, kommissionen och parlamentet den 24 november. Äntligen har vi nått en överenskommelse om finansieringen av Iraks återuppbyggnad. Av 2004 års budget kommer 95 miljoner euro att tas ur flexibilitetsreserven och 65 euro från utgiftskategori 4. Det faktum att det var utgiftskategori 4 innebär att det kommer att bli nödvändigt att skära ned på andra poster och att de poster som vissa grupper sätter stort värde på har förlorat lite i betydelse. Jag gläder mig dock åt det faktum att vi har nått en överenskommelse.
Vi har även nått en överenskommelse om höjningen av betalningsbemyndiganden, nämligen 2,3 procent högre än i budgeten för 2003. Detta innebär att vi under 2004, oavsett om det är 15 eller 25 medlemsstater inblandade, med all sannolikhet kommer att spendera 0,98 procent av bruttonationalinkomsten. Jag vet inte om alla känner till detta, men det är den lägsta procentandelen sedan 1990, och därmed uppfyller vi helt och hållet de mål som vi själva satte upp i början av året i direktiven för 2004 års budget, nämligen att lägga fram en ekonomisk budget.
Det finns även en överenskommelse om den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken. Ett polisuppdrag kan skickas till den före detta jugoslaviska republiken Makedonien. Vi hoppas också att denna överenskommelse kommer att innebära att parlamentet blir bättre informerat, för det är väldigt viktigt för oss.
Allt beröm går till Reimer Böge och Joan Colom i Naval för överenskommelsen om programmen som antas i enlighet med medbeslutandeförfarandet, framför allt programmen efter utvidgningen. Detta är enligt min mening en riktig bedrift eftersom det kommer att förenkla beslutsfattande och budgetering väsentligt i framtiden. Samma komplimang kan ges till Bárbara Dührkop Dührkop och till föredragandena från de olika fackutskotten för överenskommelsen som har uppnåtts om bidrag.
Där har ni slutligen resultatet från det allra senaste medlingssammanträdet. Förutom att vi kommer att spara en miljard euro i utgifter för jordbruket har ministerrådet även antagit parlamentets prioriteringar för jordbrukssektorn.
Utvidgningen var det viktigaste enskilda inslaget i 2004 års budget, och jag är därför glad att kunna meddela att parlamentet har gått med på majoriteten av de nya tjänster som kommissionen begärde. Vi kommer att placera 25 tjänster i reserven. Vi vill att kommissionen uppfyller vissa andra villkor, men jag tror att kommissionen har fått de flesta av de tjänster som den ville ha.
Det har också tagits ett viktigt initiativ inom området för små och medelstora företag. Enligt vår åsikt kan ekonomin i de nya medlemsstaterna och i de nuvarande medlemsstaterna hjälpas fram på bästa sätt genom att förutsättningarna för små och medelstora företag förbättras. Detta är också något som vi lyckades säkerställa i och med denna budget, och avsevärt mycket mer kredit har gjorts tillgänglig.
När det gäller gemenskapsorganen bör parlamentet i och med ikraftträdandet av den nya budgetförordningen få bättre insyn i gemenskapsorganens personalpolitik. Detta år är fortfarande ett övergångsår, men under de kommande åren kommer parlamentet att ägna stor uppmärksamhet åt detta.
När det gäller reserver kommer dessa, åtminstone enligt resultaten av omröstningarna i budgetutskottet, att bibehållas för icke-statliga organisationer, för Eurostat och för Afghanistan.
I början av detta år meddelade parlamentet att det var för en budget för 25 medlemsstater. Det vi kommer att rösta om denna vecka är en budget för femton medlemsstater. Det grundläggande arbetet har dock gjorts, och det på ett bra sätt, så att vi på grundval av överenskommelserna från Köpenhamn och på grundval av parlamentets första behandling kan lägga fram en sund budget med ändringsförslag, eller godkänna en budget för de tio nya medlemsstaterna.
När det gäller 2005 års budget kommer denna, i och med en inskränkning av budgetplanen, att blir avsevärt mycket mer problematisk än 2004 års budget. Jag vill därför önska min efterträdare Salvador Garriga Polledo all lycka.
Slutligen har vi som bekant i detta parlament ett utmärkt sekretariat för budgetutskottet, och det är helt klart att arbetet här i parlamentet inte hade blivit färdigt utan deras effektiva arbete. Jag skulle vilja uttrycka mitt varma tack med anledning av detta. Jag skulle också vilja tacka alla samordnare för de politiska grupperna. Samarbetet har enligt min uppfattning fungerat utmärkt, vilket jag är mycket tacksam över. Jag är också tacksam över samarbetet med det italienska ordförandeskapet, som även det har varit mycket framgångsrikt. Slutligen skulle jag vilja uttrycka ett särskilt tack till två personer. Den första är ordföranden för budgetutskottet. Jag har beundrat honom i flera års tid, men nu har jag även fått se honom agera på nära håll. Jag kan inte annat än uttrycka min beundran över det sätt han har utfört saker och ting på. Stort tack för detta. Slutligen är jag även skyldig mina personliga assistenter ett tack, särskilt Marko van Workum.
Gill (PSE ),
   . – Herr talman! I och med denna budget för de andra institutionerna läggs den definitiva grunden för den förestående utvidgningen. Budgeten kommer att göra det möjligt för alla de olika delarna i Europeiska unionen att möta denna historiska utmaning, åtminstone administrativt. Mitt mål har varit att se till att EU får en flygande start när vi har en union med 25 länder nästa år, och även att uppnå en jämvikt mellan de nödvändiga ökningarna av resurser och att de europeiska skattebetalarna får valuta för sina pengar.
Tidigare under året summerade jag mina huvudsakliga prioriteringar. Jag skall nu kort sammanfatta fyra av dessa prioriteringar. Den första är förberedelsen inför utvidgningens sista fas. Det gläder mig att vi kunde precisera generalsekreterarnas ursprungliga förutsägelser för utvidgningen. Vi måste dock konstatera att ökningen av budgetarna för vissa institutioner i vissa fall är så stor som 50 procent. Detta kommer att innebära en grundläggande förändring av dessa organisationers funktion. Det finns därför skäl att mana till försiktighet. Det är av största vikt att denna förändring genomförs varsamt och att det finns effektiva rutiner för den så att kaos inte uppstår.
Den andra prioriteringen är att arbeta för fler reformer. Alla institutioner måste moderniseras om de framgångsrikt skall kunna möta framtidens utmaningar. Vi bör inte underskatta den utmaning som ligger i att 25 länder skall arbeta tillsammans. Förra helgens överläggningar är något för andra institutioner att dra lärdom av. Självbelåtenhet kommer att leda till låsta positioner.
Den tredje prioriteringen är att arbeta för större öppenhet, insyn och ansvarsskyldighet. Varje enskild del av EU måste bli mer användarvänlig. Vi måste öka användningen av ny teknik och rationalisera fler processer. Vi måste använda Internet som ett kommunikationsverktyg för att uppnå vårt mål att komma närmare medborgarna och kommunicera mer effektivt med EU:s invånare. Vi har redan lagt grunden för detta och kommer naturligtvis att behöva bygga vidare på detta.
Den fjärde prioriteringen är att minska trycket på taket för rubrik 5. Vi har kommit till rätta med detta genom att tidigarelägga utgifterna för domstolens byggnader i år. Jag anser att parlamentets politik att tidigarelägga utgifter för byggnadsverksamhet har visat sig berättigad då vi nu har ett mycket stort tryck på rubrik 5. Denna politik har bidragit till en minskning av trycket under detta och nästa år. Det är därför rimligt att tillämpa denna politik även på andra institutioner.
Jag är glad att kunna meddela att jag har lyckats mycket väl med att uppnå vissa av dessa mål, men det har också funnits vissa problem på vägen. För att först nämna framgångarna har vi gjort framsteg på alla de områden jag just har beskrivit. Den här budgeten ger valuta för pengarna. Vi kan gratulera oss själva till att ha lyckats med balansakten att finansiera utvidgningen utan att överskrida taket för rubrik 5. Den här budgeten innebär därför att budgeteringsprocessen för utvidgningen i grunden slutförs, och den är resultatmässigt positiv för de europeiska skattebetalarna.
För att snabbt gå vidare till problemen hade man kunnat förväntat sig större stordriftsfördelar med tanke på den föreslagna expansionen. Min största besvikelse gäller dock det faktum att vi inte i någon större utsträckning har ansträngt oss för att införa verksamhetsbaserad budgetering i de andra institutionerna. Med tanke på det mycket stora tryck på rubrik 5 som jag just nämnde är detta en möjlighet som inte tagits tillvara för de återstående åren i denna budgetplan. Under 2005 och 2006 kommer det att bli mycket svårare att prioritera och att garantera att det finns effektiva finansiella beslutsramar.
Det jag har lärt mig under hela den här processen är att vi behöver förbättra budgeterings- och planeringsarbetet. Önskemålen om ytterligare medel i sista minuten för oförutsedda utgifter återkommer med obeveklig regelbundenhet. Förra månaden tvingades vi att skaffa fram ytterligare 77 miljoner euro för hela EU:s personal och ytterligare 24 miljoner euro för regelverket för rådet. Jag är förvånad och förbluffad över att vi ännu så här sent får förfrågningar om belopp av denna storlek. Reformeringsarbetet måste påskyndas. Vi måste gå snabbt fram för att förbättra utgiftskvaliteten och fokusera mer på våra kärnområden och i högre grad rationalisera våra processer. 
Tidigare i år besökte jag riksdagen och förbundsdagen i Tyskland, och dessa besök blev mycket lärorika för mig. Det jag fick se var vilken grad av delegering i beslutsfattandet och vilken insyn i besluts- och budgeteringsprocesserna som går att uppnå. Men det finns också en del svåra frågor som vi måste ta itu med, vilket jag betonade i min resolution vid första behandlingen: alla institutioner måste se över och förändra systemet för reseersättning. Det är inte bara en fråga för parlamentet, utan också för två utskott och för alla andra organ där man regelbundet ersätter kostnader. Det är mycket viktigt att åtgärder på detta område genomförs snabbt, så att vi kan återfå medborgarnas tillit och respekt.
Det finns ett antal andra ämnen jag skulle vilja ta upp, men jag ser att min tid håller på att ta slut, så jag skulle bara vilja tacka alla mina kolleger för deras samarbete och stöd och för att de har gjort detta betänkande till vad det är. I synnerhet skulle jag vilja tacka budgetutskottets sekretariat, särskilt Walter Masur, för deras omfattande stöd och deras hårda arbete med att göra denna budget till det den är. Jag skulle också vilja ge en eloge till min medföredragande, Jan Mulder, för vad han uppnådde i sin budget i fråga om lösningar som är godtagbara för alla. Slutligen vill jag tacka ordföranden Terence Wynn, samordnaren Ralf Walter och vårt eget gruppsekretariat.
Schreyer,
   . – Herr talman, mina damer och herrar! 2004 års budget har gjort det omöjliga. Det är den första budgeten för en europeisk union med 25 medlemsstater. Det är en historisk budget. Profilen för 2004 års budget är klart anpassad efter utvidgningen. Den är också klart anpassad efter EU:s växande roll när det gäller internationella angelägenheter. Etableringen av ett område med frihet, säkerhet och rättvisa har också getts en högre profil i budgeten. Samtidigt har utbetalningarna på ett framgångsrikt sätt minskats till en historiskt låg nivå. Utbetalningarna uppgår till 99,7 miljarder euro, vilket motsvarar 0,98 procent av bruttonationalinkomsten (BNI) för den utvidgade unionen under 2004. Detta resultat, som tillgodoser behoven för den historiska utvidgningsprocessen å den ena sidan och som begränsar utgifterna å den andra, detta ”omöjliga” resultat, är, som vi alla vet, inte ett mirakel utan resultatet av rationella beräkningar.
På torsdag skall kammaren först och främst rösta om budgeten för EU med –15 medlemsstater, med en total summa av 99 miljarder euro i åtaganden och 95 miljarder euro i betalningar. Detta motsvarar en minskning med 2,8 procent jämfört med den nuvarande budgeten. Samtidigt har vi redan nått en politisk överenskommelse om den tilläggs- och ändringsbudget som skall antas i mars 2004 och som formellt kommer att fastställa de ekonomiska resurserna för anslutningsländerna, det vill säga ytterligare 11 miljarder euro i åtaganden och 5 miljarder euro i betalningar. Totalt sett kommer budgeten för 2004 endast att öka med 2,3 miljarder euro, och den ligger därmed 11 miljoner euro lägre än den maximala summa för betalningar som ursprungligen förutsågs för det kommande året i budgetplanen i Agenda 2000.
Nästa år kommer den nationella sammansättningen av personal i alla EU-institutioner att ändras när anställningen av tjänstemän från de nya medlemsstaterna börjar den 1 maj. Till exempel kommer antalet tjänster i rådet att öka med 286, i parlamentet med 355 och i revisionsrätten med 133.
På kommissionens vägnar skulle jag vilja tacka budgetmyndigheten för att man även har erkänt kommissionens bemanningsbehov. Jag är särskilt tacksam gentemot parlamentet för dess ansträngningar att säkerställa de extra resurserna för de 780 nya tjänsterna vid kommissionen. Jag är tacksam över att ni har låtit reserven ligga på en låg nivå, eftersom integreringen av ny personal, rekryteringsprocesser och naturligtvis – och i synnerhet – de uppgifter som skall klaras av inför utvidgningen kommer att innebära en stor utmaning för samtliga EU-institutioner.
I detta budgetförfarande har vi också fastställt siffrorna för alla fleråriga finansieringsprogram – från finansiering av forskning till programmen för miljön och det transeuropeiska nätet – för de nya medlemsstaterna. Jag skulle vilja citera några belopp. När det gäller finansiering av forskning kommer det att finnas totalt 4,8 miljarder euro tillgängliga nästa år, varav 500 miljoner euro är öronmärkta för de nya medlemsstaterna. 138 miljarder euro kommer att anslås till stängningen av kärnkraftsanläggningar i anslutningsländerna, och totalt kommer det att finnas mer än 770 miljarder euro tillgängliga för finansiering av transeuropeiska nät. Dessa åtgärder är väsentliga för att garantera att vinsterna från den stora inre marknaden kan utnyttjas till fullo.
Europeiska unionen tar på sig allt större ansvar i världen, vilket tydligt återspeglas i budgeten. Jag gläder mig mycket åt det faktum att alla inblandade på ett framgångsrikt sätt har lyckats garantera unionens kapacitet att uppfylla sina skyldigheter i Irak, Afghanistan och när det gäller vårt samarbete med länderna på Balkan. Vad gäller åtgärderna i Irak har vi kommit överens om att mekanismen för flexibilitet skall användas till ett bidrag av 95 miljoner euro. Detta innebär att vi i slutet av 2004 har nått upp till de 200 miljoner euro som utfästes för återuppbyggnaden av Irak. Enligt min åsikt kommer förutsättningarna också att förbättras till följd av gripandet av Saddam Hussein, vilket gör att vi kommer att kunna ägna all vår energi åt att hjälpa det irakiska folket.
83 miljoner euro i budgeten är öronmärkta för Afghanistan. Jag skulle vilja be kammaren att tänka över reserven här, eftersom kommissionen har för avsikt att föreslå ett omfattande program för att återställa lag och ordning och för att stödja kampen mot narkotika i Afghanistan. Med tanke på att Loya Jirga just nu sammanträder i Afghanistan är detta viktiga signaler som vi kan sända ut genom att anta budgeten.
I 2004 års budget för den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken finns det medel som är öronmärkta för finansieringen av EU:s polisuppdrag i Bosnien och den nya gemensamma åtgärden i Makedonien. Medlen för programmen för Medelhavsregionen har också utökats kraftigt.
Hur kommer budgeten att utvecklas under de kommande åren? För 2005 och 2006 kommer utrymmet faktiskt att vara väldigt begränsat. Vi har besluten för de nya medlemsstaterna, de fastställda siffrorna för de fleråriga programmen och bestämmelserna i Agenda 2000. Som förutses här kommer utgifterna för den utvidgade unionen att öka under de kommande två åren, även om de fortfarande ligger inom den överenskomna ramen, det vill säga 1,06 procent. Kommissionen kommer att lägga fram sitt meddelande i januari för perioden efter 2007. Detta kommer att inleda diskussionen om prioriteringar och finansieringsramen. Låt mig i det nuvarande skedet upprepa en självklar punkt, nämligen att alla som fattar beslut måste vara beredda att betala räkningen för dessa beslut förr eller senare. Enligt min åsikt måste vi alla arbeta tillsammans med realistiska förslag.
Jag skulle vilja säga några ord om konstitutionsdebatten. Det är en besvikelse att det inte gick att enas om den nya konstitutionen före utvidgningen. Låt mig dock även säga att det från vissa håll gjordes försök att begränsa denna kammares budgetbefogenheter. Kommissionen förkastade fullt och fast dessa försök. Mina erfarenheter de senaste fyra åren har lärt mig en mycket viktig sak, nämligen att den som hävdar att Europaparlamentet inte utövar sina budgetbefogenheter på ett ansvarsfullt sätt är fullständigt fel ute. Samtliga budgetar som vi har antagit, och i synnerhet denna 2004 års budget, bevisar motsatsen.
Budgeten är ett utmärkt exempel på ett enastående interinstitutionellt samarbete. I det här avseendet skulle jag vilja nämna det mycket positiva samarbetet med det italienska ordförandeskapet och den sittande ordföranden Gianluigi Magri. Jag hyser stor respekt för huvudföredraganden Jan Mulder. Ni har helt enkelt ett enastående grepp om materialet, och ni har varit beslutsam i ert arbete med att utarbeta 2004 års budget. Fru Gill, tack för era diplomatiska förhandlingar om den känsliga frågan angående nya tjänster. Herr Böge och herr Colom i Naval, ni visade prov på stor pragmatism i ert sätt att förhandla om anpassningarna av de fleråriga programmen tillsammans med parlamentets alla fackutskott. Fru Dührkop Dührkop, ni växte på ett storartat sätt med uppgiften att uppnå ett samförstånd om subventionsprogrammen för institutioner, vilket var ett riktigt herkulesarbete. Men det var framför allt budgetutskottets ordförande Terry Wynns enastående ledarskap som gjorde allt detta möjligt. Herr Wynn, under alla dessa år har ni sett till att utskottets arbete har varit punktligt, objektivt, kompetent och sunt. Det har varit ett stort nöje att få arbeta med er och era kolleger.
Kort sagt har budgetexperterna skött sitt arbete med heder i upptakten till utvidgningen, och de har skapat ett riktigt mästerverk i slutet av denna mandatperiod. Stort tack för det utmärkta samarbetet. 
Garriga Polledo (PPE-DE ).
   – Herr talman, fru kommissionär, ledamöter av rådet, mina damer och herrar! I egenskap av budgettalesman för Gruppen för Europeiska folkpartiet (kristdemokrater) och Europademokraterna skulle jag vilja gratulera de olika föredragandena som varit involverade i budgetförfarandet för 2004, kommissionär Michaele Schreyer, och hennes kansli, för deras samarbete, samt Gianluigi Magri, som, som sagt, har gjort ett stort överbryggande arbete med rådet – som alltid är lika svårt att arbeta med – för att kunna uppnå detta budgetförslag.
Jag skulle också vilja gratulera ordföranden för vårt budgetutskott, Terence Wynn, som kommer att tala efter mig och som vi under fem oförglömliga år har haft glädjen att följa då han har visat prov på sin stora politiska kompetens och framför allt sina stora mänskliga egenskaper.
Jag skulle också vilja uttrycka min beundran över huvudföredraganden Jan Mulders arbete, dels därför att jag som samordnare för min grupp har följt hans arbete på nära håll, och dels därför att jag kommer att få följa i hans fotsteg som föredragande för 2005, och jag skulle sannerligen vilja nå december 2004 med samma känsla av gott utfört arbete som Jan Mulder måste känna just nu. Jag vet att jag har ett svårt arbete framför mig, vilket han tidigare har nämnt, men så är det med allt arbete i parlamentet.
Vår grupp samtycker till hela det budgetförslag som har lagts fram, och vi kommer att ta avstånd från alla avvikande röster. Detta gör vi av två skäl: för det första därför att Jan Mulders budgetförslag, till följd av förhandlingarna, är balanserat och tar upp det väsentliga i de politiska gruppernas åsikter och också därför att min grupp gav honom ett stort stöd i början av arbetet som vi nu vill visa, och för det andra därför att vi vill sända ett budskap om enighet från parlamentet till ett ministerråd som är berett att ensidigt minska kammarens budgetbefogenheter, vilket fastställts i texten till konventionen, som ännu inte har godkänts.
Budgetförslaget för 2004 bemöter till fullo de frågor som vår politiska grupp anser vara de viktigaste. Till dessa frågor hör upprätthållandet av en betalningsnivå som är förenlig med behoven för utvidgningen och med införlivandet av de utestående åtagandena (RAL). Allt detta måste tas itu med samtidigt som nödvändiga åtstramningar görs i den totala utgiftsökningen.
Vidare bemöter förslaget behovet av större parlamentarisk kontroll över specialiserade byråer, och dessutom är summan av de ekonomiska medel som är avsedda för program som antas i enlighet med medbeslutandeförfarandet fram till 2006 garanterad tack vare överenskommelser mellan institutionerna. Detta budgetförslag infriar också parlamentets löfte att aktivt bidra till återuppbyggnaden av Irak, utan förfång för de geografiska gränserna, vilket är alla politiska gruppers traditionella prioritering.
Rådet har äntligen gått med på en mobilisering av mekanismen för flexibilitet. Visserligen är den mycket lägre än vad parlamentet begärde, men den är också mycket högre än vad rådet var villigt att mobilisera, det vill säga ingenting alls.
Vidare behåller rådet sitt tryck i förhållande till kommissionens reform i och med denna kompromiss mellan de politiska grupperna, vilken innebär att kommissionen får de 272 tjänster som den begärde för att kunna genomföra utvidgningen, men som också innebär att en viss del hålls kvar i reserven till dess att kammaren får den information som den har begärt att få om utvecklingen av personalförvaltningen.
Vår uppgift kommer nu att bli att involvera parlamentet alltmer i lagstiftnings- och budgetförfarandet. Vi vill att kommissionens årliga strategi skall diskuteras här med tillräckligt med tid för det preliminära förslaget att ta upp och motsvara våra riktlinjer för budgeten. Vi måste komma ihåg att unionens budget är mer än en bokföringsövning där det gäller att balansera utgifter och inkomster. Den är ett politiskt sätt att uttrycka en önskan att skapa ett bredare EU med hjälp av gemensamma program. Detta innebär att vi måste visa mer auktoritet och effektivitet när det gäller utgifter, men vi får inte glömma att det nu och för alltid, och framför allt från och med maj nästa år, kommer att krävas stor generositet. 
Wynn (PSE ).
   – Herr talman! Mot bakgrund av vad de fyra tidigare talarna har sagt verkar det inte finnas mycket kvar att säga om 2004 års budget. Därför skall jag koncentrera mig på några andra saker. Först vill jag i likhet med andra tacka det italienska ordförandeskapet för dess samarbetsvillighet i arbetet med att färdigställa budgeten. Det är trevligt att se Antonio Ionta här hos oss i dag – han har nyligen legat på sjukhus – och jag hoppas att han vidarebefordrar våra förhoppningar om ett snabbt tillfrisknande till Gianluigi Magri, som också han har lagts in på sjukhus. Vi önskar honom allt gott och vi beklagar att han inte är här i dag. Men det är viktigt att betona att italienarnas samarbetsvillighet har varit till hjälp i denna process, liksom vid arbetet med tidigare budgetar – oavsett om det har varit under finländskt, franskt, belgiskt eller danskt ordförandeskap – även om det i det finländska fallet var ganska nervpåfrestande när vi alla kom till parlamentet med två olika röstlistor den sista dagen. Men till och med det var stor dramatik!
Det är också skäligt att säga att även om ganska många har tackat mig för min insats vill jag återgälda berömmet eftersom detta förmodligen är den sista budgetdebatt jag deltar i som ordförande. Nästa år kommer en tilläggs- och ändringsbudget, men det här är den sista budget jag kommer att vara delaktig i som ordförande för hela processen. Jag har fått höra att jag gjort ett bra jobb, men man kan inte göra det om man inte arbetar med rätt människor. Jan Mulder har redan tackat sekretariatet. Det gör han rätt i, eftersom vi har ett utmärkt sekretariat i budgetutskottet, och inte minst Alfredo de Feo som leder arbetet oerhört väl. Jag har tre bra vice ordföranden som ger mig stöd. Jag har mycket bra utskottsmedlemmar som tar sin arbetsuppgift på allvar och visar stort intresse. Men det som är särskilt bra är samordnarnas utmärkta arbete, och detta gäller särskilt Ralf Walter, som förenklar min tillvaro mycket. Jag säger detta därför att jag själv var samordnare i fem år. Jag har varit ordförande i fyra och ett halvt år nu och jag vet vilket jobb som är svårast – det är inte det här. Det är underbart att vara ordförande, men samordnarna får aldrig den uppskattning de förtjänar. Alla samordnare i budgetutskottet har arbetat oerhört hårt. Som ni förstår av det sätt på vilket vi kommer att rösta om budgeten på torsdag kommer det här förmodligen att vara den lättaste budget någon av oss någonsin röstat om.
Detta sagt skulle jag vilja ta upp en fråga som Michaele Schreyer också nämnde, och den gäller framtiden och förslagen från Ekofin. Under de 15 år som jag har arbetat i budgetutskottet har vi här i parlamentet alltid visat hur noggranna vi är med budgeten. Vi är inte utsvävande, vi är inte slösaktiga, vi gör inte saker eftersom vi bara har fått en plötslig idé om att göra dem. Som Salvador Garriga Polledo sade har budgeten många politiska aspekter och den är inte bara en bokföringsövning. Men om förslagen från Ekofin hade gått igenom – och de skulle fortfarande kunna gå igenom någon gång i framtiden – skulle det ha varit en total katastrof för parlamentet, och lett till kaos. Vad som behövs mellan budgetmyndighetens två delar är en mer realistisk och försonlig anda från båda håll. Vi måste börja lita på varandra. Under de senaste fyra och ett halvt åren har vi försökt bygga upp en sådan tillit mellan våra två institutioner. Men till dess att vi är i en position där vi litar på varandra kommer det alltid att finnas misstänksamhet från rådet, som vill ta ifrån oss våra befogenheter, och vi kommer alltid att vara misstänksamma mot rådet och känna att om rådet gör detta kommer vi att ta revansch på något sätt. Vi hade kunnat leva med det som konventet föreslog. Vi vill försäkra oss om att vad som än händer i framtiden ger systemet stabilitet och gör det realistiskt, och vi vill också visa att vi tar vår ståndpunkt på stort allvar.
Det har varit fantastiskt att vara ordförande för budgetutskottet. Jag har fortfarande två ordförandeskap att avverka, först det irländska ordförandeskapet i sex månader och sedan – under trepartsmötet och förlikningen i juli – kommer jag också att medverka under det nederländska ordförandeskapet. Det är fantastiskt att ha fått inneha en sådan position. Jag är tacksam över att ha haft den, och jag hoppas bara att detta parlament i framtiden kommer att ha värdigheten, befogenheterna och förmågan att stå till de europeiska medborgarnas tjänst så som vi har gjort under de senaste fem åren.
Virrankoski (ELDR ).
   – Herr talman! Till att börja med vill jag gratulera budgetföredragandena Neena Gill och Jan Mulder och tacka dem för deras utmärkta arbete. Jag skulle också vilja tacka Michaele Schreyer och Italien, i egenskap av ordförandeland, för deras goda samarbetsvilja. Jag skulle särskilt vilja uttrycka min uppskattning till utskottets ordförande, Terence Wynn, för hans roll som ledare och medlare och för det konstruktiva samarbete han erbjöd samordnarna för de politiska grupperna.
Nästa års budget utarbetades för att gälla för 25 medlemsstater, precis som min grupp önskade. Denna vecka skall vi anta en budget för 15 medlemsstater, men siffrorna för en utvidgad europeisk union har också beslutats politiskt sett, och de kommer att antas i nästa års ändringsbudget. Detta kommer att förstärka förtroendet för budgeten som en grund för EU:s verksamhet under året.
Det finns budgetdisciplin. Betalningsbemyndiganden för femton medlemsstater har sänkts med 2,9 procent jämfört med i år, och de totala betalningarna för ett utvidgat EU är endast 2,3 procent högre än budgeten för detta år. Därmed är det önskemål om att begränsa parlamentets nuvarande budgetbefogenheter som uttrycktes precis före regeringskonferensen som hölls av medlemsstaterna helt obegripligt.
När det gäller detaljerna kan det nämnas att Europeiska liberala, demokratiska och reformistiska partiets grupp stödde huvudföredragandens prioriteringsområden, vilka antogs i stor utsträckning – gratulerar till detta. Min grupp stödde också kommissionens förslag att öka personalstyrkan tillräckligt till följd av utvidgningen. Denna ståndpunkt antogs trots rådets invändningar.
Den svåraste frågan var än en gång utgiftskategori 4, ”externa åtgärder”. Min grupp var för att vi skulle delta i återuppbyggnaden av Irak. Under medlingsförfarandet lyckades parlamentet pressa fram 95 miljoner euro ur mekanismen för flexibilitet. Det var möjligt att finansiera resten genom en omfördelning av anslagen inom utgiftskategorin.
Vi är nöjda med att vår grupps andra prioriteringar inom ramen för denna utgiftskategori också togs i beaktande, till exempel den nordliga dimensionen, åtgärder för att stärka mänskliga rättigheter och demokrati och kampen mot sjukdomar som hänger samman med fattigdom, till exempel malaria och aids.
Vår grupp har alltid varit skeptisk till medel som öronmärks åt olika särskilda organisationer – budgetposterna A-30. Vår åsikt har alltid varit att de inte är riktigt motiverade, och de har liknats vid julklappar i form av kontanter. Nu skall de tas bort gradvis. EU:s sätt att bevilja finansiering förändras gradvis till ett sätt som grundar sig på tillämpning, och det håller på att bli tydligare tack vare budgetförordningen. I detta sammanhang är det värt att nämna att parlamentet lyckades skydda finansieringen av euroinfokontor och forum för landsbygden till nästa år då deras ställning skall klarläggas. Om det inte hade varit för parlamentets ingripande hade resultatet blivit förödande.
Nästa års budgetförslag återspeglar när allt kommer omkring den ansvarskänsla som parlamentet känner i sin roll som budgetmyndighet. 
Seppänen (GUE/NGL ).
   – Herr talman, fru kommissionär! EU:s budgetförslag för nästa år har stått i skuggan av vissa större händelser. Men dessa har inte desto mindre haft en inverkan på EU:s budget.
Det första man kommer att tänka på är USA:s anfall mot Irak som var olagligt sett i internationella rättstermer, eftersom det utfördes utan mandat från Förenta nationerna. Vid givarkonferensen i Madrid utfäste EU 200 miljoner euro för att hjälpa Förenta staterna med återuppbyggnaden av Irak efter kriget. På detta sätt försöker vissa stora medlemsstater som inte deltog i oljekriget att med hjälp av pengar som tillhör oss alla normalisera sina ömsesidiga relationer med Förenta staterna.
Om en medlemsstat vill ge pengar till Irak borde dessa pengar komma från medlemsstaten i fråga. Detta skulle ha varit fallet om mekanismen för flexibilitet, som den kallas, hade använts och EU:s utgifter hade ökats med en motsvarande summa. Det hade inte inneburit att vi hade svikit budgetdisciplinen, eftersom den totala summan av EU:s budget för nästa år är den lägsta på nästan 20 år när det gäller BNP. Detta innebär att EU inte är bundet till samma typ av keynesiansk skuldpolitik som Tyskland och Frankrike, som inte ställer samma krav på sig själva när det gäller disciplin i enlighet med stabilitets- och tillväxtpakten som de gör på andra.
Så som det är nu används mekanismen för flexibilitet bara delvis, och en del av bidragspengarna till Irak tas från andra budgetposter. I detta hänseende betalas återuppbyggnaden av Irak av de bidragstagare som blir berövade motsvarande summa pengar. Vår grupp kan inte stödja det faktum att fördärvelsen till följd av USA:s krig i det fattiga men oljerika Irak betalas av andra fattiga människor, till exempel fattiga i Asien, Latinamerika och i Medelhavsländerna.
EU:s konstitution antogs inte förra helgen i Bryssel. Detta kommer inte att ha någon riktig inverkan på nästa års budget, men den kan få en enorm inverkan på framtida budgetar när samtalen om de ekonomiska ramarna för perioden 2007–2013 inleds. Det bör noteras hur den politiska eliten i Tyskland och Frankrike slår ihop fortsatta förhandlingar om konstitutionen och samtal om den ekonomiska ramen. Det skulle verka som om detta är ett hot mot de kandidatländer som står fast vid sina konstitutionella rösträtter och som är nettomottagare av EU:s budgetmedel.
Det är tydligt att Spanien och Polen i enlighet med Nicefördraget har alltför mycket att säga till om i EU, men EU:s budget borde inte användas till politiska påtryckningar gentemot dessa länder. Om nu ett land ändå skall behandlas på detta sätt skall vi göra detsamma med alla länder och använda samma kriterier. Med hänvisning till budgeten bör vi sätta press på Förenade kungariket, vars nettobidrag vi medborgare i andra länder betalar två tredjedelar av. Det finns ingen hållbar grund för en sådan bidragsrabatt. På exakt samma sätt som vi vill få Spanien och Polen att genomföra andras vilja borde även Storbritannien tvingas betala sin del av EU:s kostnader enligt samma villkor som gäller för andra.
När det gäller parlamentets egen budget är vår grupp kritisk till förslagen om att parlamentets medel skall användas för att hjälpa politiska partier på EU-nivå, det vill säga partiernas partier. Om dessa får ekonomiskt stöd kommer den nationella parlamentariska demokratin att försvagas, och makten kommer att förflyttas till överstatlig nivå.
Jag vill tacka föredraganden för budgeten och de olika samordnarna för de politiska grupperna för deras utmärkta samarbetsnivå, även om jag framförde en del åsikter som skiljer sig från den allmänna uppfattningen. 
Buitenweg (Verts/ALE ).
   – Herr talman! Föredragandena, Jan Mulder och Neena Gill, har arbetat hårt under det senaste året för att lägga fram en budget som återspeglar Europaparlamentets prioriteringar men som samtidigt passar inom budgetplanens stränga ram.
Detta har de lyckats med, och jag skulle vilja tacka dem båda varmt för deras ansträngningar och deras arbete, men också för den goda lagandan och det trevliga samarbetet som jag har upplevt från dem båda.
Trots sunda förberedelser verkade denna budgetdiskussion vara oviss förra veckan, på grund av att det på regeringskonferensen kom fram att ett antal regeringschefer hade fått nog av parlamentarisk demokrati och hotade att ta parlamentets budgetbefogenheter ifrån oss, befogenheter som parlamentet har haft i mer än 30 år. De anser att parlamentet har för mycket makt och att det ibland missbrukar den för att tvinga igenom sina åsikter på andra områden, där det inte har någonting att säga till om. Detta är ju dock naturligtvis ett något bisarrt skäl. Om vi åtnjuter parlamentariska rättigheter får vi naturligtvis använda dem, även på ett sätt som inte faller regeringscheferna i smaken.
Även om jag inte tvivlar på rättmätigheten av de beslut som fattas här i kammaren tvivlar jag ibland på kammarens intelligens. Min grupp tar särskilt avstånd från det faktum att majoriteten av kammaren, så fort tillfälle ges, vill placera en del av penningmedlen i reserven bara för att samla politiska poäng. Medlemmarna i Gruppen för Europeiska folkpartiet (kristdemokrater) och Europademokraterna är särskilt bra på detta. Följaktligen har några av de medel som var avsedda för återuppbyggnaden av Afghanistan placerats i reserven och kommer inte att frigöras förrän kommissionen har vidtagit åtgärder mot den omfattande narkotikahandeln i landet. Precis som ni har jag naturligtvis stort förtroende för kommissionen, men detta verkar vara lite väl ambitiöst för våra tjänstemän i Bryssel.
I medierna har ni dock samlat poäng, och det har sagts att ”ni är emot narkotika”. Strålande! Detta innebär dock att Afghanistan har mindre pengar till sitt förfogande, eller har Gruppen för Europeiska folkpartiet (kristdemokrater) och Europademokraterna för avsikt att frigöra dessa pengar vid ett senare tillfälle utan att en enda åtgärd vidtas mot narkotikahandeln?
En del av subventionerna till icke-statliga organisationer placeras också i reserven. Majoriteten av de närvarande ledamöterna i den här kammaren skulle vilja ha lite mer information från kommissionens sida angående hur dessa pengar har använts under föregående år, och det är naturligtvis bra. Det skulle jag också vilja ha. En reserv fungerar emellertid inte enbart som ett sätt att visa sin makt; den kräver också sina offer. Den medför trots allt en stor del administrativt arbete och därmed även fasta utgifter, eftersom kommissionen endast kan ge subventioner till organisationer motsvarande den summa som faktiskt står i budgetposten. Så antingen kommer kommissionen att försena processen för tilldelningen av subventioner och vänta till dess att pengarna har frigjorts – bara för att få på pälsen av parlamentet, så klart, för att de inte har använt pengarna tillräckligt fort – eller så måste kommissionen driva processen två gånger, med all byråkrati som detta medför, och vi är naturligtvis starkt emot denna byråkrati.
Samma problem uppstår när det gäller rekryteringen av personal. En liten del av de nya tjänster som kommissionen behöver för att kunna garantera att utvidgningen går smidigt placeras nu i reserven. Jag kan nog gissa mig till skälen till detta. Parlamentet vill ha mer information om de åtgärder som vidtas i kommissionens reformeringsarbete. Det är en bra tanke, och vi måste begära, eller till och med kräva, detta från kommissionen, och, om den inte ger oss denna information, måste vi ha mod att vidta politiska åtgärder mot den. Att motverka rekryteringen av personal för utvidgningen är dock inte rätt sätt att gå tillväga i det här fallet.
Gruppen De gröna/Europeiska fria alliansen är i princip inte emot att reservmekanismen utnyttjas om det görs med gott syfte. Faktum är att vi själva föreslog att man skulle placera en del av pengarna till KEDO i reserven när Nordkorea struntade i vissa av villkoren för detta atomenergiprogram. Vi har också röstat för vissa andra reserver, under förutsättning att de tjänade ett tydligt syfte och att detta syfte var möjligt att uppnå inom en klar tidsram. Ibland används dock reservmekanismen alltför lättsinnigt. Vi får sannerligen inte hindra kommissionen från att kunna fungera på rätt sätt, sannerligen inte med tanke på det faktum att även tredje part kan påverkas negativt. Vi har begärt en delad omröstning för ett antal reserver, och jag hoppas att grupperna kommer att ta sig en ny funderare över om de helt enkelt placerar pengarna i posten och sedan dömer kommissionen för dess handlingar. 
Turchi (UEN ).
   – Herr talman! Jag vill också uttrycka mitt tack, inte för att det är jul, utan just därför att det är enda rätta sättet att visa hur bra det har varit att ha en ordförande som Terry Wynn, även om alla dessa hyllningar låter som en ”saligförklaring” av Terry, som tvärtom är en livlig och varm person samtidigt som han är ytterst pragmatisk.
Jag vill tacka alla mina kolleger och samordnare för det hårda arbete som de har lagt ned under de senaste åren. Jag vill också tacka generalsekreteraren och framför allt Alfredo de Feo, som är italienare, och alla dem som har arbetat med honom. Även om vi har haft en del livliga ordväxlingar inom utskottet vill jag även tacka kommissionär Michaele Schreyer. Faktum är att unga människor som jag vill få till stånd en revolution, men i slutändan lyckas vi inte med detta, och därför försöker vi att bidra på något sätt. Jag vill även tacka generaldirektoratet, som på ett mycket skickligt sätt leds av Luis Romero, och alla dem som arbetade med det.
Jag skulle vilja säga att det arbete som utförts av föredragandena när det gäller den nuvarande budgeten har varit av verkligt stor betydelse. Jag skulle vilja betona mitt samtycke med förslaget om att placera administrativa utgifter i reserven, särskilt när det gäller skapande av arbetstillfällen, av den anledningen att vi måste få mer information. Medlen till euroinfokontoren, som vi inte lyckades återinsätta förrän med hjälp av medlingsförfarandet, bör inte bara tilldelas för detta år utan även för de kommande åren.
När det gäller TEN vill jag öppet tacka alla för det stöd som programmet fick, även om jag inte håller med om kritiken mot Pietro Lunardi denna morgon som delvis kan ha berott på avundsjuka hos en politisk grupp. Jag anser att det arbete som utförts med det italienska ordförandeskapet under denna period när det gäller mitt betänkande är något unikt som jag vill belysa.
Till sist vill jag tacka er för att ni stödde ändringsförslaget angående centret för handikappade, som kommer att presenteras under budgetomröstningen. Detta är något som jag anser vara viktigt. 
Van Dam (EDD ).
   – Herr talman, fru kommissionär! I stort sett alla klagar över det så kallade misslyckandet vid förra helgens toppmöte i Bryssel. Något som är positivt med resultatet är att vi i våra diskussioner inte behöver oroa oss över hotet att rådet kommer att ta ifrån parlamentet dess budgetbefogenheter.
Samtidigt bör parlamentet inse att det huvudsakligen är medlemsstaterna som hostar upp pengar till finansieringen av Europeiska unionens politik. Enligt en gammal demokratisk regel skall den som betalar åtminstone få delta i en del av beslutsfattandet. Dessutom fattar vi de slutliga besluten om skattebetalarnas pengar. De har rätt till garantier för att deras pengar används på ett vettigt sätt.
Föredraganden Jan Mulder har lagt fram en anständig budget som jag vill berömma honom för. Rådet, kommissionen och parlamentet ansvarar för en sund budgetförvaltning, vilket är ett viktigt område där kommissionen har trampat rejält i klaveret och misslyckats med att hålla sina uttryckliga löften från 1999. Det behövs fortfarande reformer för bättre förvaltning och ökad insyn. Dessutom återstår en stor del internt arbete för att skapa en organisationskultur där det anses normalt att ta ansvar och lämna redovisningar.
Jag gillar det ändringsförslag som ingavs av Jan Mulder, Neena Gill och Salvador Garriga Polledo, men de är nog inte så naiva att de tror att kommissionens reformer kan slutföras före nästa vår? Jag skulle snarare säga att de precis har kommit i gång på allvar.
En viktig punkt av intresse är fortfarande de enormt höga utestående summorna för strukturfonderna. De uppgår till inte mindre än 92 miljarder euro, det vill säga nästan en hel årsbudget! Den strikta tillämpningen av n + 2-regeln är en första nödvändig åtgärd för att ta itu med detta problem. Samtidigt måste politiken bli mycket mer sammanhängande. Jag skulle därför vilja föreslå att politiken för strukturfonderna fokuseras på mål 1, till vilket endast de fattigaste regionerna är kvalificerade. Andra former av strukturpolitik, särskilt de som är till fördel för rikare regioner, verkar ofta vara ett hinder för arbetskraftens rörlighet eller leda till snedvriden konkurrens. Något som också ofta är fallet är att nationella eller regionala myndigheter söker EU-bidrag till sina minst kostnadseffektiva projekt.
Exportbidrag är väldigt känsliga för bedrägeri. Exportbidragen för levande djur borde avskaffas allihop, speciellt i de fall då djuren exporteras till länder som är befriade från EU:s importavgifter. Detta är helt enkelt att uppmuntra till bedrägerihärvor. Kan kommissionär Michaele Schreyer lova i dag att hon kommer att lägga fram ett förslag om detta ämne inom kort?
På det hela taget borde Europeiska unionen låta närhetsprincipen spela en mycket större roll i utrikespolitiken. Faktum är att medlemsstater fortsätter att föra sin egen utrikespolitik i alla fall. Internationellt sett utgör de nyckelspelarna. Europeiska unionen borde ägna sig åt samordning och ömsesidig harmonisering och åt att finansiera katastrofbidrag. Stöd till återuppbyggnaden av Irak och Afghanistan anstår Europeiska unionen mycket bättre än många andra former av utrikespolitik. Detta är skälet till att jag är besviken över att många här i kammaren inte är beredda att avsätta avsevärt mycket mer pengar till återuppbyggnaden av Irak. Detta skulle vara mer anständigt än någonsin, nu när ridån har gått ned för diktatorn Saddam Hussein.
Jag anser att bidrag från EU:s budget till gemensamma tankesmedjor och organisationer som främjar Europatanken är missriktade. Vi borde inte ge oss in i att lura på medborgarna en ensidig åsikt. Dessutom är detta privata inrättningar som inte tjänar ett allmänt intresse, men som i bästa fall fjärmar Europeiska unionen ännu mer från allmänheten. 
Elles (PPE-DE ).
   – Herr talman! I likhet med andra vill jag tacka dem som har deltagit i budgetarbetet, särskilt de föredragande, då vi närmar oss fastläggandet av 2004 års budget. Som andra har påpekat kommer det att kännas sorgligt att ha ett budgetutskott utan Terry Wynn och hans sätt att utöva ordförandeskapet med ärlighet, öppenhet, humor och välvilja. Men vem kan säga vem som skall vara ordförande för utskottet? Om man i den största gruppen i parlamentet beslöt sig för att ha budgetutskottet som sitt primära utskott skulle det inte naturligt tillfalla PSE om det inte var den största gruppen. Men allt detta ligger i framtiden och vi bör inte spekulera alltför mycket. I stället bör vi vara glada över att vi har haft en mycket bra ordförande för vårt utskott under denna period i parlamentet.
Jag skulle vilja hålla mig till tre teman. Det första är frågan om reformen av kommissionen. I denna debatt har jag fått höra att vi inte bör ha reserver, och särskilt gäller det en reserv för poster för kommissionen vid denna tidpunkt, eftersom kommissionen vill använda samtliga dessa poster för utvidgningen. Vi förstår detta till fullo men i vi anser att några få poster, 25 av cirka 270, bör finnas där eftersom vi skulle vilja ha en tydligare definition av vad som faktiskt har uppnåtts i reformprocessen och vad som ännu återstår att göra.
Förra månaden antydde kommissionens ordförande Romano Prodi här i parlamentet att det är sant att det finns vissa saker som har avslöjats genom nyligen inträffade händelser, exempelvis Eurostat-affären, som gäller bristande information och ansvarsskyldighet på olika håll. Före den 15 februari 2004 skulle vi vilja se ett dokument där dessa saker preciseras närmare, som en informell komplettering av det dokument vi fick från kommissionen för några veckor sedan.
Som andra punkt skulle jag vilja säga något om en särskild aspekt av denna budget – extern finansiering. En kritik från Kathalijne Maria Buitenweg gällde det faktum att vi som grupp har krävt att vissa medel skall placeras i reserven. I jämförelse med många tidigare år har vi i år varit mycket försiktiga med att placera medel i reserven eftersom vi vill ha vissa indikationer från Afghanistan om att åtgärder vidtas för att komma tillrätta med problemen med narkotikaproduktion. Sjuttio procent av den narkotika som kommer till Europa kommer från Afghanistan.
Fru Buitenweg! Jag ser att ni ger mig ert stöd i parlamentet. Under dessa omständigheter skulle jag kanske kunna få kalla er hedersmedlem i vår grupp! Vi har tankar på att frigöra dessa medel så snart reserverna frigörs. Vi har ett brev från kommissionär Chris Patten – ni kan fråga Salvador Garriga Polledo – där det står att framsteg görs och att placeringen av medel i reserven därför har tjänat ett verkligt syfte på detta område.
I Irak har vi, vilket andra ledamöter har nämnt, nyligen sett ett antal förändringar som naturligtvis kommer att innebära förändrad finansiering under 2004. Min grupp ser fram emot att kommissionär Chris Patten skall lägga fram det dokument som skall behandla bidrag till Irak på medellång sikt. Vi tror att ytterligare bidrag för detta ändamål mycket väl skulle kunna behövas ur 2004 års budget. Mekanismen för flexibilitet används redan, men detta gäller 2003-2004 och därför kommer vissa medel att finnas kvar om det skulle vara så att det finns andra områden som vi behöver finansiera, i Irak eller på annat håll.
Den grundläggande politiska fråga jag skulle vilja betona i detta sammanhang – och jag tror att hela parlamentet delar min mening – är att vi inte kan fortsätta att finansiera den externa politiken genom att helt enkelt förlita oss på en välvillig inställning i användningen av mekanismen för flexibilitet. När vi är framme vid nästa budgetplan måste vi klart kunna formulera våra prioriteringar och hur vi skall kunna genomföra dem. Vissa parlamentsledamöter trodde 1999 inte att vi hade tillräckliga medel i kategori IV för finansiering för den externa politiken. Vi har fått rätt i denna fråga och när dessa förhandlingar påbörjas 2004, i och med dokumentet från kommissionen om frågan om budgetplaner, måste vi därför veta att vi har de medel som behövs för det vi vill göra.
För mig verkar det som om detta kommer att bli den stora debatt vi kommer att ha nästa år då det är val: Vi kommer att ha en ny kommission och ett nytt parlament. Hur kommer ramen för våra budgetplaner för 2007 och åtminstone fem år framåt att se ut? På första sidan av i dag kan vi läsa att minst sex medlemsstater säger att de inte vill överskrida en procent av BNP. Vårt budskap som grupp är: bestäm er inte som regeringar för att förbinda er att göra saker som ni sedan inte vill finansiera, för detta gör det omöjligt för denna budget att fungera. 
Sammanfattningsvis kan man säga att när vi kommer till budgetplanerna måste vi vara mycket realistiska och mycket konsekventa, men låt oss framför allt se till att när vi har målsättningar har vi också medel för att förverkliga dem. 
Walter (PSE ).
   – Herr talman, fru kommissionsledamot! Låt mig inleda med att – som talesmännen för alla andra grupper har gjort – framföra mitt varmaste tack till de två föredragandena för deras arbete detta år. Jan Mulder och Neena Gill har tagit fram ett utomordentligt betänkande. Jag vill också återigen tacka vår ordförande för budgetutskottet för hans samarbete de två senaste åren. Han har sagt att han inte längre vill vara ordförande för utskottet, men jag är säker på att han kommer att behålla sin plats i nästa parlament, och att kammaren även i fortsättningen kommer att ha nytta av hans intelligens och kunskaper, såvida inte det brittiska folket är dumma nog att inte välja om honom. Jag kan dock inte tänka mig att britterna skulle göra något sådant. Självklart kommer de att återvälja honom, och då har vi honom tillbaka igen.
Europa byggs av dem som har en önskan att skapa en framtid och ta ansvar. Jag tycker att det är viktigt att klart konstatera detta i dessa dagar. För att uppnå detta mål är det nödvändigt att vara utrustad med ett enastående tålamod och en förmåga att lyssna, och för att uppnå ömsesidig förståelse måste enorma ansträngningar göras. Det är bara om vi lyssnar till varandra och försöker att förstå varandra som det är möjligt att åstadkomma extraordinära saker. I detta avseende kan Europas medborgare lita på denna kammare. Där andra sår split visar vi solidaritet. Där andra väcker misstro vågar vi bygga demokrati och tro på varandras förmåga. Där andra väcker fruktan erbjuder vi sunda förhoppningar, och där andra kämpar om makten försöker vi kompromissa. Resultatet är möjligheten att ta fram en budget som den som ligger framför oss. Det är ekonomiskt, sunt och framsynt.
Ja, det är ekonomiskt, i strid mot folkopinionen. Denna morgon framhöll parlamentets talman, när han talade i denna debatt, att den totala diskretionära utgift som rådet har tillfört de senaste åren uppgår till 33 miljarder euro, medan parlamentet, efter eget godtycke, endast har tillfört 21 miljoner euro. Med andra ord har vi visat mycket mer återhållsamhet på detta område, och trots återkommande beskyllningar är det inte vi som ständigt anstränger budgeten.
För EU med femton medlemsstater innebär budgeten för 2004 faktiskt en minskning med 0,26 procent för åtaganden, och en minskning med 3 procent för betalningar. Även om vi inkluderar de nya länderna i ekvationen sjunker antalet anställda per invånare från 0,8 tjänstemän per 10 000 invånare till 0,7 per 10 000. Låt mig göra en jämförelse: enligt OECD har till exempel Spanien 388 tjänstemän per 10 000 invånare. Det är den personalmässiga grund på vilken vi skapar framtiden för Europeiska unionen.
Vi är alltså ytterligt ekonomiska, och vi bedriver också en sund ekonomisk förvaltning. Vi vill att medlen skall användas för de ändamål som de är avsedda för, och det är därför som vi kontrollerar utgifterna, först och främst genom budgetkontrollutskottet, men också på planeringsstadiet för finansieringen. Det är därför som vi upprättar reserver inom olika områden. Detta år har vi upprättat relativt få reserver. De vi har upprättat är kopplade till särskilda villkor. Vi kommer att upplösa dessa reserver så fort som möjligt, så snart vi vet att relevanta åtgärder har vidtagits. En blind tilltro skulle vara alltför optimistiskt, medan en överdriven misstro skulle vara paralyserande. Därför väljer vi en medelväg. Som socialdemokrater försöker vi att arbeta med väl etablerade och strikt bundna reserver.
Denna budget visar också att vi är framtidsorienterade. Det är därför som vi i Europeiska socialdemokratiska partiets grupp (PSE-gruppen) kan säga att vi är mycket, mycket nöjda med resultatet. Det vi har uppnått är att vi i framtiden kommer att arbeta via OLAF för att bekämpa momsbedrägeri i Europa. I det här fallet måste alla tänkbara finansiella resurser frambringas. Precis som föregående år kommer vi även nästa år att fortsätta gynna små och medelstora företag, eftersom de utgör ryggraden i Europas ekonomi.
Vi vill förbereda för en demografisk förändring, eftersom befolkningsnivåerna minskar överallt i Europa. Befolkningstalen sjunker redan i Spanien och Italien. Från och med nästa år kommer så att vara fallet i Tyskland. Detta kommer att inverka på livet i våra samhällen. Hur skall vi inrikta strukturfonderna så att de tar med i beräkningen att Europa i framtiden kommer att ha cirka 15 procent färre människor? Vi behöver få ett svar på denna fråga – och vi kan inte vänta tills problemet är inpå oss. Vi måste förbereda oss nu.
Under utgiftskategori 4: externa åtgärder, vi befäster delvis befintliga åtgärder. Emellertid kommer vi också att övervinna de nya utmaningarna. Vi kommer att tillhandahålla lämpliga medel för Irak till åtgärder som faktiskt kan genomföras. Trots det kommer vi ändå att ge 168 miljoner euro till Afghanistan, och vi kommer att fortsätta att delta i finansieringen av åtgärderna på Balkan. Vad vi behöver är dock inte bara stöd till hjälpåtgärder efter det inträffade; vi måste också hålla ett öga på framtiden. Det är därför som det gläder oss att vi har kunnat utöka resurserna för förebyggande åtgärder: för att främja mänskliga rättigheter och demokrati över hela världen och för att bekämpa ABC-vapen och landminor.
Jag vill framföra mitt varmaste tack till alla, inklusive kommissionsledamoten. Jag anser att vi har en mycket bra budget framför oss. Vi kommer givetvis att rösta för den. 

Jensen (ELDR ).
   – Herr talman, fru kommissionsledamot, herr rådsordförande! Budgeten för 2004 är på många sätt en komplicerad budget eftersom utvidgningen kommer att äga rum en bit in på året. Om vi var så framgångsrika med att införa budgeten berodde det förstås på det utmärkta samarbetet mellan institutionerna och, givetvis, på de fantastiska insatserna från föredragandena, samordnarna och vår ordförande, Terence Wynn, som är mycket skicklig på samarbete. Vår framgång skall hedras och uppskattas och inte hälsas med angrepp på parlamentets budgetmyndighet.
Jag vill betona särskilt tre saker när det gäller denna budget för 2004. Först av allt genomdrev vi utvidgningen. För det andra avsatte vi 200 miljoner till Irak. Det är nu som irakierna har brist på pengar. På längre sikt är Irak förstås ett land som är rikt på tillgångar och som kan finansiera sin återuppbyggnad själv. För det tredje vill jag nämna en mindre, men inte desto mindre viktig fråga för de kommande åren. Denna budget lade särskild tonvikt på de decentraliserade gemenskapsorganen, så vi kan verkligen välkomna den senaste veckans toppmöte eftersom någonting faktiskt beslöts. Äntligen fastställdes hemvisten för en hel rad gemenskapsorgan efter det att ett flertal toppmöten misslyckats att fatta beslut om denna fråga. Det var på tiden.
En lång rad nya gemenskapsorgan skall nu upprättas, och det som är bra med dessa decentraliserade enheter är att de garanterar expertis, koncentrering på varje särskilt område och armslängdsprincipen när det gäller administration. Problemet är dock att de många gemenskapsorganen kan leda till onödigt stora administrationskostnader, både därför att vi får små enheter som är dyra att administrera, och för att vi använder åtgärdsanslagen för dessa organ. Det är därför bra att parlamentet har betonat att vi med denna budget vill ha kontroll över utvecklingen av organen i framtiden, och att vi vill ha insyn. 
Hyland (UEN ).
   – Herr talman! Jag vill börja med att framföra min uppskattning till de föredragande, särskilt Jan Mulder, och jag skall begränsa mina korta kommentarer till jordbruksbudgeten.
Enligt de nuvarande siffrorna uppgår de föreslagna jordbruksutgifterna till över 40 miljarder euro för det utvidgade EU med 25 medlemsstater nästa år. Detta är en väldig mängd allmänna medel. Jag vet att det finns många som kritiserar Europeiska unionens gemensamma jordbrukspolitik, som även fortsättningsvis tar över halva årsbudgeten i anspråk. Jag har konsekvent försvarat denna politik och jag tror att den är en av de mer framgångsrika gemenskapen bedrivit sedan den bildades. Den gemensamma jordbrukspolitiken handlade från början om mycket mer än produkter och marknader: Den handlade och handlar fortfarande om människor och samhällen. De som kritiserar den gemensamma jordbrukspolitiken verkar ha förlorat detta ur sikte. Den andra pelaren handlar om att återuppbygga landsbygdssamhällen och återställa balansen mellan land och stad.
Kritikerna ser inte heller eller väljer att ignorera den serie stora reformer som den gemensamma jordbrukspolitiken genomgått det senaste årtiondet, reformer som kulminerade i Luxemburgfördraget i år. Jag välkomnar verkligen den riktning som den gemensamma jordbrukspolitiken har utvecklats i. Framtiden finns i ett multifunktionellt jordbruk som tjänar sociala och miljömässiga syften och uppfyller konsumenternas behov.
Jordbrukarna fortsätter att uttrycka sin tveksamhet inför fortlöpande budgetstöd till familjejordbruk. Detta är på många sätt slöseri med energi. Eftersom vi har budgetstabilitet fram till 2013 föreslår jag att de använder denna period till att planera om sin jordbruksverksamhet för att bli mer effektiva och ta till vara möjligheterna med den nyligen gjorda reformen, för att stå redo inför de utmaningar och möjligheter som finns i framtiden. 
Dover (PPE-DE ).
   – Herr talman! Under det inledande budgetarbetet gavs flera exempel på hur de andra institutionerna ville att deras budgetar skulle ökas enormt. Jag accepterar utvidgningarna från 15 till 25 länder och från 11 till 20 språk, men det gladde mig att ministerrådet stoppade de jättelika resursökningar som begärts av domstolen, Europeiska ekonomiska och sociala kommittén och Regionkommittén.
Vad gäller parlamentets budget stod vi i början inför möjligheten med en ledamotsstadga för Europaparlamentets ledamöter. Vi var överens över partigränserna om att detta förmodligen skulle ha inneburit en ökning av parlamentets budget med tiotals miljoner euro. Det är inte min uppgift att här och nu säga om det är bra eller dåligt att ha en stadga, men jag måste påpeka att en ytterligare ökning av budgeten kan bli följden om en sådan införs.
Vi har anslag för politiska partier med början i mitten av nästa år, efter valet till Europaparlamentet i juni. Vi har återigen avsatt tillräckligt med pengar i budgeten, och det är helt riktigt att vi gör detta. Vi kommer att ha korrekta och åskådliga arbetsrutiner med en lämplig befogenhetsfördelning, men detta är ett område där vi måste precisera vissa detaljer.
För att blicka framåt i språkfrågan skulle jag gärna vilja att färre språk användes. Jag vet att det med tanke på utvidgningen är lämpligt att ge alla de nya länderna möjlighet att använda sina egna språk, men vi bör rationalisera språkanvändningen under kommande år. Jag hoppas att man kommer att arbeta målmedvetet med denna fråga.
Det finns en fråga som är oavslutad: Den gäller huruvida det skall finnas en sjukförsäkringsplan för tidigare parlamentsledamöter. Det gläder mig att en rapport beställdes för några veckor sedan. Vad jag förstår kommer resultaten att offentliggöras nästa månad. Denna rapport kommer att göra det möjligt för oss att avgöra om detta är en bra lösning för tidigare parlamentsledamöter som drabbas av sjukdom. De kommer att behöva ha suttit två hela mandatperioder – tio år. Jag menar att detta är något som vi inom parlamentet måste ta itu med för att råda bot på ojämvikten mellan oss själva och de anställda inom andra institutioner, eftersom vi som parlamentsledamöter reser väldigt mycket och därmed utsätter oss för hälsorisker.
Vi har i dag fått höra om den totala kostnaden för Europeiska unionen för de europeiska skattebetalarna. Jag är övertygad om att har helt rätt, som James Elles påpekade. Det är sant att vi kan spendera mer än 1,24 procent av BNP för alla länderna på Europeiska unionens budget. Jag är mycket nöjd med att vi har lyckats sänka den procentsatsen under de fyra år jag har suttit i parlamentet, så att vi även efter utvidgningen ligger strax under en procent av BNP. Detta är ett stort erkännande till alla inblandade: kommissionären själv, kommissionens anställda, ordföranden för budgetutskottet, ministerrådet. Alla kan ta åt sig äran. Därför skulle jag vilja se att vi fortsatte med att ge de europeiska skattebetalarna bättre valuta för pengarna genom åren. De vill ha en lägre kostnad för Europa. På så sätt kommer de att märka att vi är lyhörda för deras önskemål. 
Dührkop Dührkop (PSE ).
   – Herr talman! Jag talar som föredragande av yttrandet från budgetutskottet om de tidigare A-30-budgetposterna. Detta är en rad budgetposter som finansierade bidrag från de anslag som ingick i del A i kommissionens budget.
Jag vill påpeka att i och med att den nya budgetförordningen trädde i kraft blev det nödvändigt att anpassa bidragen till den nya förordningens regler. För det första var det nödvändigt att omklassificera utgifterna i A-posterna som operativa anslag, snarare än administrativa, och för det andra, som fastslås i artikel 49 i budgetförordningen, måste det skapas en rättslig grund som gör det möjligt att utfärda dessa anslag.
I enlighet med denna artikel 49 lade kommissionen fram sju förslag i början av sommaren 2003, vilka utformades som ett flerårigt åtgärdsprogram för gemenskapen i syfte att se till att detta trädde i kraft 2004, så att verksamheten för subventionerade organisationer kunde fortsätta.
De senaste månaderna har huvudföredraganden och föredragandena av utskottets yttranden arbetat tillsammans hela tiden för att inta en gemensam ståndpunkt med rådet för de sju förslagen.
Jag vill nu fokusera på resultatet av förlikningen den 24 november, de grundläggande punkterna som gällde programmens varaktighet, den ekonomiska ersättningen och, framför allt, frågan om förhandstilldelningen eller öronmärkningen, vilken tveklöst är den största stötestenen.
Före det vill jag dock framföra min uppriktiga tacksamhet till alla föredragande i de berörda utskotten och huvudföredraganden Jan Mulder.
Första stötestenen, programmens varaktighet. Europaparlamentet begärde att alla program skulle ha samma varaktighet fram till 2006, alltså till och med slutet av den nuvarande budgetplanen, en ståndpunkt som accepterades av rådet.
För det andra, när det gäller den ekonomiska ersättningen tycker jag att vi kan vara mer än nöjda, eftersom vi har kunnat – om ni ursäktar uttrycket – ”pressa fram” totalt 23,1 miljoner euro för de sju programmen, mer än den summan som rådet föreslog. De som av oss har erfarenhet av denna kammare vet hur svårt det är emellanåt att få någonting av rådet, om än aldrig så lite.
För det tredje, angående förhandstilldelningen – vilken jag tycker var den besvärligaste frågan – överenskommelsen innebär att mottagarna inkluderas i de grundläggande instrumenten, särskilt i medborgarskaps- och kulturprogrammen för 2004 och 2005, och med anslag inom budgetposterna, inte i reserven – som det röstades för vid första behandlingen – men med samma kvantitet. Det betyder att med tanke på omförhandlingen av programmen efter 2006 – det vill säga omförhandlingen 2005 om de nya programmen 2007 – har mottagarorganisationerna tillräckligt med tid att anpassa sig till och förbereda för det system med anbudsinfordran som fastslås i förordningen.
Till sist anser jag att vi alla kan känna en inbördes glädje över detta resultat, eftersom vi på detta sätt inte bara ser om vårt eget hus, utan också ser till att värdefull verksamhet hos olika organisationer som ingår i dessa program inte äventyras eller avbryts. 
Van Hecke (ELDR ).
   – Herr talman! Jag vill i min tur gratulera Jan Mulder till resultatet av alla hans ansträngningar: en välbalanserad budget som avspeglar största möjliga samförstånd i vårt parlament. Som föredragande för budgeten för utskottet för utrikesfrågor, mänskliga rättigheter, gemensam säkerhet och försvarspolitik har jag ändå kvar en något olustig känsla. Det har trots allt blivit något beständigt under de årliga budgetförhandlingarna att när det gäller utrikespolitik avges alla typer av nya löften, som ett resultat av de nedskärningar som måste göras någon annanstans, vilket jag beklagar. Hur kan egentligen Europeiska unionen vara en trovärdig och effektiv aktör på världsarenan om vi låter Latinamerika och Afrika betala för Iraks återuppbyggnad? EU:s medlemsstater tenderar ofta att ge stora löften, men glömmer dem sedan när det gäller att rätta mun efter matsäcken. Det är därför som det gläder mig att budgetutskottet har stött min viktigaste ändring, där det klart konstateras att nya åtaganden i framtiden endast kan finansieras om dessa uppfylls genom nya extra finansiella resurser.
Kommissionär Michaele Schreyer har rätt när hon påpekar att utgifternas faktiska omfattning fortfarande ligger under det föreskrivna taket på 1,24 procent av EU:s BNP, så jag ser det som oerhört betydelsefullt att budgetkommittén accepterar förslaget att anslå en betydande del av EU:s budgetmarginal, nämligen 16,5 miljarder euro, till extern EU-politik. Trots allt behöver den som har ambitioner på världsarenan inte bara en röst utan också mer finansiering. Om vi misslyckas med det kommer vi att utestängas från förhandlingsbordet på grund av oss själva och ingen annan – vilket ofta är fallet – och kommer efteråt att få stå för räkningen för internationella kriser utan att kunna påverka besluten som fattas. 
Ferber (PPE-DE ).
   – Herr talman, fru kommissionsledamot, mina damer och herrar! Jag vill bara ta upp några viktiga punkter i samband med antagandet av 2004 års budget i dag. För det första, som jag minns det, lovade kommissionen när den tillträdde att genomföra reformer och förse Europeiska unionen och Europeiska kommissionen med möjligheten att agera för framtiden och göra dem mindre sårbara för bedrägeri.
Budgeten för 2004 kommer att bli er sista budget, fru kommissionsledamot, och det är ännu inte klart att alla reformer har genomförts på ett tillfredsställande sätt. Det är därför som jag hoppas att vi kan komma överens om att införa relevanta poster i reserven så att ni kan avsluta arbetet. Vi frigör gärna medel så snart vi har försetts med relevanta handlingar.
Jag vill ta upp en andra fråga som jag formulerade i mycket tydliga ordalag i samband med den första behandlingen, nämligen frågan om ”medborgarnas Europa”. Vi kämpade för detta, och det gläder mig mycket att en överenskommelse har nåtts med rådet och att en rättslig ram nu har fastställts för partnerskap mellan städer, som kommer att hjälpa oss att komma över alla problem och skapa rättssäkerhet för de kommande tre åren. Det är tveklöst ett program som kan utvidgas. Men nu hör jag att det finns en lösning för forum och euroinfokontor för 2004 men inte längre. Jag tycker att det är ganska oroväckande, särskilt efter samtal med euroinfokontoret i min hemstad, att euroinfokontorens finansiering tydligen kan tas från olika budgetposter, och att inte alla av dem påverkas av problemen som är relaterade till de nya budgetförordningarna. Kanske kan kommissionen kontrollera internt för att se var felet ligger. Jag tror inte att vi kan lasta över problemet på dessa byråer, som tillhandahåller en utomordentlig service för Europeiska unionen genom att förse stora delar av allmänheten med information.
För att fortsätta denna förmiddags debatt, och som svar på regeringskonferensen förra helgen, vill jag klargöra en sak mycket tydligt: det är helt poänglöst att för närvarande fundera över hur mycket pengar Europeiska unionen kommer att ha till sitt förfogande efter 2006. Ur det perspektivet kan jag förstå varför de sex regeringarna skickade sina skrivelser, om vi ändå inte vet hur dagordningen kommer att se ut för Europeiska unionen efter 2006. Som jag ser det är det den främsta frågan som måste besvaras. Om en dagordning är fastställd, måste lämpliga medel anslås för att genomföra den. Det fungerar inte om medlemsstaterna säger: ”Det där är den ekonomiska plattformen, men allting som jag vill åstadkomma måste utföras ändå.”
Vi bör använda den tid som stats- och regeringscheferna har gett oss till att begrunda hur den europeiska dagordningen skall se ut och hur mycket pengar den kommer att kosta att genomföra – och denna finansieringsram bör sedan göras tillgänglig. Det är det enda rationella tillvägagångssättet när det gäller diskussionen om räkenskapsperioden efter 2006. 
Guy-Quint (PSE ).
   – Herr talman, fru kommissionsledamot! Först vill jag gratulera våra föredragande, Jan Mulder och Neena Gill, samt hela budgetutskottet och de som har arbetat med att förbereda 2004 års budget. Allt har skett med osedvanlig lätthet, inom en helt ny budgetram och inom ramen för ett utvidgat Europa.
Jag anser att vårt utskott har uppnått en fullt utvecklad förmåga att kompromissa under denna valperiod, och har visat sig vara kapabelt att, under ledarskap av vår ordförande Terence Wynn, utveckla framgångsrika arbetsmetoder som har burit frukt särskilt detta år. Våra gruppers prioriteringar har blivit hörda, tagits an och stärkts. Jag tänker särskilt på gemenskapspolitiken att gynna företag, särskilt små och medelstora företag. Alla dessa politikområden har bidragit till byggandet av ett folkets Europa, så som vänortsprojekt i det utvidgade Europa, och även sådant som öronmärkningen av medel för vaccination mot fattigdomsrelaterade sjukdomar, vilket synliggör Europas aktiva roll i världen.
En problemfri budget alltså, men en som är märkt av en allmän inskränkning av parlamentets makt över det finansiella området. Återigen har rådet utmanat våra rättigheter och privilegier. Och varför? Det är hög tid att ställa frågor om skillnaden mellan politisk retorik och genomförbar budget.
Varje år står jag framför er och fördömer det som har blivit ett återkommande problem. Rådets frostiga attityd är skadlig för våra berättigade budgetambitioner. Dessutom har fiaskot i Bryssel visat vilken sorts framtid våra stats- och regeringschefer har i beredskap för Europa. Vi kan inte åstadkomma ett Europa som verkligen betyder något för sina medborgares liv utan övergripande långtgående strategier. Och övergripande långtgående strategier kräver en budget som stämmer överens.
Rådet verkar ha ignorerat detta uppenbara faktum, inriktat som det är på stabilitetspakten och på att underblåsa ett nationellt egenintresse. Är det ett sådant Europa som vi vill bygga? Det är det tveklöst inte. Det är dock det Europa som rådet vill att vi skall ha. Under budgetomröstningen hade vi ett exempel på sådan bristande överensstämmelse när det gäller informationspolitiken. Vi vill föra Europa närmare sitt folk. Eftersom vi bekymrar oss om den stora allmänhetens missnöje med den europeiska integrationen försöker vi förena folken kring stora projekt. Allt detta kräver en sammanhängande, ambitiös informations- och kommunikationspolitik, och utan parlamentets ingripande skulle medel som har lagts undan för denna politik utsatts för budgetnedskärningar från rådet.
Det som emellertid är mest allvarligt är minskningen av vår budget. Detta år har betalningsbemyndigandena sjunkit under 0,99 procent av BNP, den lägsta nivån sedan 1987. Jag stöder därför Pat Cox’ anmärkningar och Romano Prodis analys som svar på uppmaningarna från sex statschefer att betalningsbemyndigandena skall begränsas till 1 procent av BNP.
Var är överensstämmelsen med Lissabonmålen, unionens plan för tillväxt och konkurrenskraft? Det inträffar inga mirakel, och ingen har någonsin klarat av att lösa problemet med cirkelns kvadratur. Att vara stats- och regeringschef är en ansvarsposition. Det handlar om att se till att medlen stämmer överens med målen. Om rådet vill leda oss in i en återvändsgränd är det upp till oss, Europaparlamentet, att påminna rådet om dess löften. Jag förstår inte hur vi kan finansiera dessa avgörande reformer med allt knappare resurser.
Parlamentsledamöterna väljs av folket. De väljs för att ta ansvar, och jag är tacksam mot kommissionsledamot Michaele Schreyer som påminner oss om detta. De är kapabla att förbereda EU-budgetarna inom gränserna för skattemässig rättrogenhet, och kommer att fortsätta att vara så, men de vet också att EU måste hålla sig till godkända – gemensamt godkända – politiska prioriteringar. Rådet måste respektera parlamentet nu, och måste i framtiden visa mer tillit till denna kammare, som åtnjuter en legitimitet som härrör från valurnan. 
Naranjo Escobar (PPE-DE ).
   – Herr talman, fru kommissionsledamot, rådets företrädare, mina damer och herrar! Låt mig inleda med att säga att, till följd av händelserna förra helgen och det som redan har sagts här denna eftermiddag, den stora förtjänsten med 2004 års budget, för ett institutionellt mycket komplicerat år, är det blotta faktum att den över huvud taget existerar.
Budgeten erbjuder stabilitet och förtroende, huvudfaktorer om utvidgningen skall bli en framgång. Det är därför avgörande att kommissionen och nationella förvaltningar reagerar eftertryckligt. Detta parlament stöder reformen av kommissionen och dess begäran om tjänster, eftersom vi anser att unionens budget är synonym med trovärdighet, och det kan inte finnas någon trovärdighet när den genomsnittliga användningen av tillgängliga betalningsbemyndiganden de tre senaste budgetåren har uppgått till 85 procent, enligt Europeiska revisionsrätten.
Överenskommelsen mellan rådet och parlamentet har återigen varit i medborgarnas intresse. Återigen har parlamentet visat flexibilitet i förhandlingarna, utan att överge sina politiska prioriteringar. Det arbete som utförts av föredragandena, ordföranden för vårt utskott Terence Wynn och de ledamöter som har deltagit har varit mycket förtjänstfullt, eftersom överenskommelsen bland annat tillåter oss att bibehålla en utgiftsnivå som är i linje med staternas ansträngningar för att nå en balans i sina offentliga utgifter, att hantera unionens grundläggande åtaganden under en institutionell kris – jag vill påminna er om att det i maj kommer att vara ett toppmöte mellan Latinamerika och Europeiska unionen, och det är viktigt att ur ett budgetperspektiv betona att bildandet av en solidaritetsfond också främjas – och slutligen, ge innebörd åt gemenskapspolitiken som har, och kommer att ha i framtiden, en grundläggande roll. Jag talar till exempel om det ekonomiska stödet för program som Argo, som är oumbärligt för den gemensamma hanteringen av invandringsströmmarna och kontrollen av yttre gränser, och godkännandet av ett gemenskapsinitiativ till förmån för terrorismens offer, vilket, utöver summorna som har anslagits till dem, visar för medborgarna att unionen är engagerad i kampen mot terrorism i alla dess former. 
Färm (PSE ).
   – Herr talman, fru kommissionsledamot, kära kolleger! Vi har haft en bred enhet om budgeten flera år i rad. Det främsta skälet till det är att vi har föredragande, en utskottsordförande och en kollektiv anda i budgetutskottet som jag tycker att medlemsstaterna borde lära sig av, om man betraktar det som har hänt i Bryssel den gångna helgen. Ett tack till föredragandena och till kollegerna.
Som föredragande förra året, för budgeten 2003, har jag i år främst haft ansvar för genomförandet av budgeten, och det tänkte jag reflektera litet över. Att anta en budget är bara det första relativt lätta steget, och sedan kommer det verkligt svåra, nämligen att genomföra den. I det hänseendet är jag bekymrad, både för 2003 och för framtiden, till exempel 2004. Vi har i en rad år haft stora överskott, stora utestående åtaganden, s.k. RAL, framför allt inom strukturfondsystemet, och det handlar om enorma belopp. Dessvärre ser vi detta nu också. Vi har nyligen haft ett betänkande om genomförandet för 2003 som visar på klara problem, även om det finns områden som förbättras. Vi har nyligen beslutat om en s.k. global transfer med allt större belopp kvar i slutet av året som måste flyttas från underimplementerade områden i budgeten till andra områden. Detta blir i allt större utsträckning särskilt oroande när det gäller kategori 4, ett område där vi har mycket ont om resurser. Detta är också oroande när det gäller gemenskapsinitiativen, där vi har problem med en mycket stor andel av resurserna. När t.o.m. genomförandet av informationsprogrammen släpar efter i ett läge när vi står inför stora informationsuppgifter såsom den nya konstitutionen, utvidgningen o.s.v., är det klart att det faktiskt är ett problem. Här måste det hända något seriöst inför 2004 för att de nya medlemsländerna inte skall få uppleva stora besvikelser när de ser att genomförandet blir på en helt annan nivå än vad som står i budgeten.
Vi har i flera år antagit olika betänkanden om genomförande etc. Jag tror att parlamentet skulle behöva anta en mer omfattande, målmedveten strategi för att komma åt de årliga överskotten, den ackumulerade mängden utestående åtaganden och det svaga genomförandet, t.ex. ett särskilt betänkande med ett slags strategi för att hantera de problem som orsakar eftersläpningen.
Från PSE-gruppen lade vi fram en del förslag i fjol om det vi kallar ”simplification”, förenkling. Jag tycker att vi borde föra det vidare till en mer radikal och strategisk genomgång av hur budgetgenomförandet faktiskt fungerar. Jag har sett flera gånger – och jag tycker att det är orimligt – att t.ex. regioner, universitet och folkrörelser slutar söka anslag, dels därför att ansökningsförfarandet är så komplicerat, dels därför att utbetalningarna dröjer så länge att de får ekonomiska problem även om deras projekt har beviljats. Jag tror att lösningen är bl.a. fortsatt reformering, modernare budgetteknik, modernare revision och tydligare öppenhetskultur. På lång sikt tror jag t.o.m. att vi skulle kunna ifrågasätta systemet med åtaganden och betalningar. Vi måste definitivt få budgetplaner som inte låser alla sektorer i sju år – det blir till slut omöjligt att hantera. Parlamentet måste då kanske också inse att man inte bara kan öka budgeten utan att se till att kommissionen har de resurser som behövs för att besluten skall kunna genomföras.
Detta är en stor uppgift inför nästa mandatperiod för de av oss som eventuellt blir omvalda och som då omedelbart skall börja diskutera Agenda 2007. 
Dell'Alba (NI ).
   – Herr talman, fru kommissionsledamot! Jag vill tillföra mitt tack till föredraganden, till budgetutskottets ordförande Terence Wynn som har lett förhandlingarna med stor auktoritet, och också till det italienska ordförandeskapet. Äras den som äras bör. Ja, vi har haft några långa och besvärliga sessioner under medlingsförfarandet. Hur som helst anser jag att det italienska ordförandeskapet i hög grad har bidragit till slutresultatet, särskilt med avseende på mobiliseringen av flexibilitetsmekanismen.
När man tänker på vad som händer i Irak, och utsikterna framöver, är det beklagligt att vi måste kivas om småsaker, när behoven för den regionen och den roll som Europa kan spela där är mycket mer brådskande angelägenheter än de 95 miljoner euro som erhölls i slutet av förhandlingarna. Mot bakgrund av de hot, motanklagelser och trivialiteter som har förföljt oss, är det så konstigt att vi hade betänkligheter när vi röstade om denna budget? Sex länder, inklusive några medlemsstater som var med vid grundandet, talar nu om för oss att vi återigen måste minska en budget som redan är löjligt låg i förhållande till behoven och till Europas ambitioner som presenteras i den ändringsskrivelse som är under diskussion denna eftermiddag.
Jag tycker att vi verkligen har sjunkit till en mycket låg nivå i vår debatt om budget- och finanspolitiken. Vi förstår att vissa länder, genom att utfärda sina hot, dels faktiskt vill utmana de länder som antagligen har förhindrat att konstitutionen har antagits och dels, ännu viktigare, ta ett steg tillbaka, utan att ta med i beräkningen varken vår institutionella roll eller ambitionerna som Europa bör ha. När det större Europa utvidgas till 25 och senare 27 länder, vid en tidpunkt då de nya demokratierna längtar efter demokrati, utgörs detta hot av att vi ger ännu mindre än vad vi gjorde för Spanien och Portugal, och faktiskt att vi ger mindre än det redan knappa anslag vi erbjuder i dag.
Ni är undertecknare, så varför frångår ni då inte GJP? Jag vill säga till president Jacques Chirac, att genom att göra det – för att bara ta ett exempel – skulle det redan nu vara möjligt att spara hälften av budgeten och omdirigera den till andra finansformer. Vi skulle kunna bli av med exportbidrag, förutsatt att, i alla händelser, grova exempel på bedrägeri har avslöjats. Vi måste bli tuffa.
Mot denna bakgrund är det förfärligt att förhandlingarna denna helg om parlamentets roll i budgetförfarandet har misslyckats, precis som förhandlingarna faktiskt har gjort i sin helhet. Jag tror att en framgång i detta sammanhang skulle innebära ett steg framåt för Europa. När det gäller parlamentets roll tycker jag att det har visat mer stränghet, mer europeisk anda i arbetet med att fastställa en budget. I detta avseende vill jag hylla Jan Mulder, föredraganden, för att han har bibehållit taket, trots att rådet har förhandlat på det här viset, inte av en händelse utan avsiktligt, för att komma till de slutsatser som vi nu känner till. Så detta är min hyllning till parlamentet för detta budgetår 2004. 
Pronk (PPE-DE ).
   – Herr talman! Mycket har redan sagts om budgeten. Hur som helst tycker jag att vi kan ge oss själva en liten klapp på axeln i dag.
Veckans nummer av konstaterar att bruttonationalprodukten för Europeiska unionen återigen har överstigit USA:s i år. Det betyder att vi har blivit världens ledande BNP-makt, och av det gör vi av med 1 procent av denna budget. Denna 1 procent gör det möjligt för oss att bibehålla möjligheterna med denna BNP. Denna 1 procent är just därför den bästa tänkbara investeringen, och ni kan bli oerhört bedrövade av att höra på klagolåten i Ekofinrådet.
Jag tycker dock att frågan om Ekofin är besvärlig. Vad består Ekofin av? Det består av ministrar som faktiskt tycker att de borde vara premiärministrar. De tycker att det är fullständigt orättvist att det också finns ett Europeiska rådet. De tycker att de själva är rådet, och därmed fortsätter de att skapa sin egen politik.
Det är huvudproblemet vid det här laget. Fördraget förutsätter att det finns ett Europeiska rådet som har en fastställd samordnande roll. Ekofins medlemmar tycker att de också spelar den rollen, och sättet som de går tillväga på är så trångsynt, så bedrövligt, tråkigt och sorgligt att det får oss att rysa. Självklart tror var och en att jag bara talar om Nick Brown, men tyvärr finns det även andra ministrar som tänker i samma banor. Det är ett problem, och jag tror att det kanske är huvudpoängen. Jag är inte intresserad av att rättigheterna begränsas för detta parlament, men det som skulle vara ytterst tänkbart vore att begränsa Ekofins rättigheter något när Europeiska rådet träffas igen. Det skulle kunna göra det möjligt för oss att tänka lite mer framåt och att slutligen gå den rätta vägen när det gäller att utarbeta en EU-budget, snarare än att endast gå efter minsta gemensamma nämnare för de 15 – snart 25 – medlemsstaterna. 
Pittella (PSE ).
   – Herr talman, kommissionsledamot Michaele Schreyer, mina damer och herrar! Eftersom detta års budget är budgeten för ett utvidgat Europa måste vi förstå – som ledamöterna har gjort – de konkreta negativa faktorerna som åtföljer det utmärkta arbete som har utförts av föredraganden Jan Mulder, ordföranden Terence Wynn och samordnarna.
Samtidigt som jag vill understryka den positiva medlande roll som utförts av min samordnare Ralf Walter vill jag peka på tre negativa faktorer: först och främst har betalningar bibehållits på mycket restriktiva nivåer, en av de lägsta under de tio senaste åren; i samband med strukturfonderna såg vi för det andra i slutet av året det vanliga bidraget på nästan 5 miljarder euro till medlemsstaterna; för det tredje, tvisten – som redan nämnts – om utgiftskategori 4: som rådet har gjort tidigare föreslog det nedskärningar i parlamentets traditionella prioriteringar i syfte att finansiera detta års kris, Irak. Förra året var det Afghanistan. Det är mot denna bakgrund som den vanliga striden mellan de dåliga relationerna har utbrutit: skär ned budgetposterna för Meda eller för Asien, sker ned medlen för fattigdomsrelaterade sjukdomar eller medlen för humanitärt bistånd och andra möjliga lösningar.
Jag undrar hur långt flexibilitetsmekanismen och en noggrann redovisning gör det möjligt att lösa problemet med cirkelns kvadratur? Som om inte det vore nog har hela budgetförfarandet detta år dessutom nedtyngts, som vi alla vet, av en rad angrepp mot parlamentets budgetbefogenheter i samband med regeringskonferensens arbete.
Det är tydligt att problemet är politiskt och mycket bredare, som många ledamöter har noterat. Problemet uppkommer ur bristen på generositet från vissa medlemsstaters sida mot unionen – gårdagens skrivelse är ytterligare ett tecken på det – som om vägen vi hittills vandrat tillsammans inte varit tillräcklig för att visa att resurserna som anslagits till Europeiska unionen är resurser som ges till oss själva, för fred, säkerhet och välbefinnande för medlemsstaterna.
Europeiska unionens redovisning kan inte tas som en startpunkt för att fastställa dess politiska prioriteringar. Det är därför som jag uppskattar den åtgärd som har vidtagits av Romano Prodi och av den kommission som han är ordförande för: eftersom kommissionen lyckas ge vägledning. Vårt politiska initiativ, och Europaparlamentets, måste stärka sin kapacitet och tvinga medlemsstaterna att omvandla sin kortsiktighet till en förmåga att skapa en vision, att ge politiska direktiv som möjliggör en återhämtning för att göra ytterligare framsteg inom ett sådant område som en övergripande överstatlig myndighet.
Det vi vill uppnå är inte bara en större geografisk union med 25 stater; det vi måste uppnå är ett riktigt politiskt mål. 
McCartin (PPE-DE ).
   – Herr talman! För tio inlägg sedan sade vår utskottsordförande Terence Wynn att allt viktigt redan hade sagts.
Jag vill sälla mig till dem som hyllade Jan Mulder, utskottets ordförande, Michaele Schreyer och de personer med expertkunskaper som vi är omgivna av. Se på all den expertis som är delaktig i den här arbetsuppgiften – och jag menar verkligen ”expertis”: hos assistenterna i våra grupper, hos dem som arbetar i utskottet och kommissionen och hos experterna i ministerrådet. Se sedan på det vi tillämpar all denna expertis på: ett spel som jag ibland har beskrivit som ”push penny”, som är ett spel där man spelar med tre slantar mot två mål på en fönsterbräda eller ett bord. Jag blir alltmer desillusionerad av hela detta budgetförfarande, som jag ser mer och mer som ett sådant spel med slantar. Bokstavligt talat en cent, en procent av Europeiska unionens BNP, och vilken makt har vi över den?
Jordbruksbudgeten har fördelats på sex eller sju miljoner människor, av 400 miljoner människor i unionen. Fördelningen är mycket orättvis: 17 000 euro per jordbrukare i Frankrike och 3 000 euro per jordbrukare i Portugal och Grekland. Men det måste vi glömma. Rådet placerar det där och det måste ändå finansieras.
Se på vårt nästa stora utgiftsområde: regionalpolitiken. Vilken nytta gör den? Jag kommer från ett land som tidigt fick frikostigt regionalt stöd men som inte får det längre. Exempelvis får Spanien en nettoöverföring på cirka 200 euro per capita – en halv procent av BNP. Om Spanien är ett exempel på vår solidariska regionalpolitik så skulle jag vilja påstå att man inte får något alls. Denna halva procent av BNP gör ingen skillnad: Den är imaginär. José Maria Aznar kan sälja sin politik för ekonomisk och social sammanhållning. Jag menar att vi måste titta på allt det här igen.
Det finns så mycket vi skulle kunna göra utan att öka de offentliga utgifterna i Europa, genom att överföra vissa saker från nationell till europeisk nivå. Utvecklingssamarbete måste vara en av dem, och forskning en annan. Vi skall inte bygga en gemenskap och komma med förordningar till de nya länderna i Östeuropa. Vi är redan impopulära. Det är ingen som ifrågasätter statens existens. Det finns många som ifrågasätter Europas existens. Om budgeten skall kunna bli ett redskap för att bygga Europa måste vi börja tänka i nya banor. 
McMillan-Scott (PPE-DE ).
   – Herr talman! Jag vill gratulera de föredragande och självfallet alla som varit delaktiga i budgetarbetet. Själv är jag en ganska ofta frånvarande medlem av budgetutskottet.
Jag vill i dag tala om ett litet men mycket känsligt program – Europeiskt initiativ för demokrati och mänskliga rättigheter – som utgör post 1904 i budgeten och för vilket ändringsförslag har ingivits som vi röstar om i morgon. Jag var den föredragande som 1992 inrättade dessa tillgångar, som nu omfattar 100 miljoner euro. Jag är nu föredragande för utskottet för utrikesfrågor, mänskliga rättigheter, gemensam säkerhet och försvarspolitik i fråga om de två budgetförordningar som kommer att omfatta finansieringen av detta program under 2005 och 2006, liksom för meddelandet från kommissionen med titeln ”Återintegrering av mänskliga rättigheter och demokrati i Medelhavsområdet”. Det är på denna specifika fråga jag skulle vilja inrikta mig.
Jag anser att vi måste vara mycket medvetna om den instabilitetslinje som löper upp från Marocko genom Europeiska unionens grannländer då vi genomför utvidgningen nästa år. Hela denna region kallades faktiskt för en ”reformens båglinje” av president Bush, men detta stämmer inte. Här finns många problem, och vissa av dem nämndes nyss av John Joseph McCartin och har också nämnts av andra talare.
Europaparlamentet, som inrättade detta initiativ för demokrati och mänskliga rättigheter, bör nu uppmana kommissionen att inför 2004 omgående fokusera mer på detta allmäneuropeiska program, och särskilt på arabländerna. Vissa känner säkert till att 2002 års rapport från FN:s utvecklingsprogram (UNDP) fokuserade på bristen på demokrati i arabländerna. Rapporten från 2003 innehåller opinionsundersökningar från dessa länder som visar att detta faktiskt är den region i världen man där har de största kraven på demokrati.
Vi i Europaparlamentet har därför en särskild skyldighet att stärka, stimulera och utveckla dessa program, särskilt under 2004. Jag tänker använda mig av medbeslutandeförfarandet i fråga om dessa två budgetförordningar för att uppmuntra kommissionen och rådet att göra det möjligt för Europaparlamentet att återigen få den tillsyn av dessa program som det tidigare hade och tillhandahålla den politiska täckning som ministerrådet inte kan erbjuda. 
Laschet (PPE-DE ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! Som siste talare för min grupp före föredraganden vill jag hylla den stora samstämmighet som vi har uppnått här. Emellertid har även jag några kritiska kommentarer angående det sätt på vilket Europeiska socialdemokratiska partiets grupp har etablerat kontakt med pressen under detta budgetförfarande.
Den grundläggande frågan är följande. Kan budgeten användas i politiska syften? Kan vi införa poster i reserven för att uppnå politiska mål? Vi verkar göra så inom en mängd olika områden, herr Walter. Vi gör så i Afghanistan eftersom vi har sagt: ”En del saker som detta parlament betraktar som angelägna händer inte i Afghanistan. Vi har intrycket att kommissionen tonar ned vikten av att bekämpa narkotikahandeln. Informera oss om vad ni gör, så kommer vi att frigöra medel.” Neena Gills budget är full av reserver som vi avser att använda som ett medel för att övertyga administrationen att vidta åtgärder och se till att åtminstone vissa framsteg görs. I detta avseende är denna budget verkligen ett instrument för denna kammare att signalera sina politiska mål.
Vi i Europeiska folkpartiets grupp (kristdemokrater) och Europademokrater intog samma förhållningssätt till det Wienbaserade Europeiska centrumet för övervakning av rasism och främlingsfientlighet (EUMC), när vi mitt i debatten – nämligen när centrumet i mer än två veckor vägrade att publicera en studie om antisemitism, som sedan publicerades av vår kollega Daniel Cohn-Bendit med flera – frågade: ”Varför i hela världen får ni 6 miljoner euro per år om ni inte tänker publicera era rapporter?” Vi fick till svar: ”Ni kan inte dra in dess finansiering.” Det var exakt vad vi gjorde, även om Ralf Walter inte märkte det. När han till sist reagerade, publicerade han ett pressmeddelande där det stod: ”Armin Laschet har inga som helst sakkunskaper. Budgetutskottet kan inte göra så här.”
Herr Walter! Jag hade förväntat mig att ni skulle lägga fram ett förslag här i dag om att hämta medlen från reserven. Trots allt kunde plenarsammanträdet ha sett till att så skedde. Bara för att ni sov er igenom besluten som vi fattade i budgetutskottet är det orättvist av er att gå till medierna och publicera denna typ av pressmeddelanden. Jag säger till vid femtiden i dag, blir det bra? ”God morgon, herr Walter, posterna har lagts på is, och budgetutskottet kommer bara att frigöra dem när förvirringen mellan den politiska verksamheten och den akademiska världen hos EUMC har lösts.”
Ni kanske skulle fundera över detta enkla råd, herr Walter, innan ni gör sådana löjliga uttalanden igen. 
Mulder (ELDR ),
   . – Herr talman! Det är mycket vänligt av er att återigen ge mig ordet. Jag vill tacka var och en som har bidragit till denna debatt. Jag är glad att det verkligen finns en bred enighet, i den mån som jag kan bedöma detta. Det är dock inte anledningen till att jag har begärt att få ordet.
Neena Gill och jag har haft en utmärkt samarbetsrelation detta år, men vi har glömt en sak denna eftermiddag. Vi har inte tackat kommissionen tillräckligt mycket för dess konstruktiva samarbete. Michaele Schreyer var alltid mycket öppen och alltid tillgänglig för diskussion, liksom hennes tjänstemän. Vi uppskattar detta mycket. Denna budget hade inte kunnat åstadkommas utan kommissionens aktiva samarbete när det gällde att söka efter lösningar på problem som uppstod under årets lopp. Än en gång, mitt tack för detta, och mitt tack än en gång till var och en av er.
Talmannen.
   Jag tror, herr Mulder, att applåderna som kommer från alla håll i kammaren är ett tydligt uttryck för parlamentets tacksamhet mot er för ert arbete.
Debatten är avslutad.
Omröstningen om detta viktiga ärende kommer att äga rum på torsdag kl. 11.30.
Därmed är vår budgetdebatt avslutad. Sammanträdet avbryts till kl. 17.30, då det återupptas med frågor till rådet.

Boudjenah (GUE/NGL ).
   – Budgeten för 2004 för ett utvidgat Europa är mindre än 1 procent av bruttonationalprodukten, den lägsta sedan 1997. Åtagandena minskar, betalningarna minskar. Strukturfonderna, som till exempel jordbruksutgifter, minskar på liknande sätt. Medel från utgiftskategori 4 som anslås till bistånd har minskat till endast ett minimum: stödet till Latinamerika har också skurits ned med 35 miljoner euro. Det finns ett stort ekonomiskt tryck på viktiga punkter i EU:s politik, som till exempel mänskliga rättigheter eller skyldigheten att hjälpa de mest behövande. Medel för utvecklingsbistånd har på liknande sätt drabbats av förödande kraftåtgärder. Hur kan vi på allvar tro att fattigdomen kommer att vara utrotad 2015 under sådana villkor?
När det gäller frågan om medel till Irak är det inte enbart en ekonomisk fråga. Ockupationen måste omedelbart upphöra. Irakierna behöver återfå sin suveränitet så fort som möjligt så att de själva kan identifiera sina behov och planera medlen så att de tillfredsställer dessa behov. Genom att tillämpa flexibilitetsmekanismen frigörs 95 miljoner euro. Den föreslagna lösningen – för att minska medlen från utgiftskategori 4 – är oacceptabel. Denna budget antar inte de utmaningar som EU måste anta i dag för en rättvisare, mer omtänksam värld. 
Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är frågor till rådet (B5-0416/2003).
Nästa punkt på föredragningslistan är frågestunden. 
Talmannen.
Vad har EU åtagit sig att göra för att säkra en demokratisk lösning på den förfärliga situationen i Irak och tillbakadragandet av de ockuperande styrkorna från det landet? 
Antonione,
   .– Redan från början ville rådet upprepa Europeiska unionens åtagande att bidra till den politiska och ekonomiska återuppbyggnaden av Irak.
Den 16–17 oktober 2003 betraktade Europeiska rådet följande faktorer som avgörande för ett framgångsrikt förfaringssätt: tillfredsställande säkerhetsförhållanden, en framträdande nyckelroll för FN, en realistisk tidtabell för överlåtelse av politiskt ansvar till irakierna, skapandet av en multilateral donationsfond som medger insyn för att kanalisera stödet från världssamfundet.
Från säkerhetssynpunkt finns det fortfarande anledning till oro över situationen, och den senaste vågen av terrorattacker skapar extrema svårigheter för de ansträngningar som görs i Irak för att åstadkomma stabilitet och återuppbyggnad.
När det gäller återuppbyggnaden gav Europeiska unionen fasta utfästelser vid givarkonferensen i Madrid. Förutsatt att säkerheten fortsätter att vara en prioritering i Irak hoppas rådet att det positiva resultatet av konferensen i Madrid snabbt kan överföras till konkreta resultat på ort och ställe.
Den överenskommelse som nåddes den 15 november 2003 mellan koalitionens provisoriska myndighet, som har makten i Irak, och det irakiska styrande rådet om att påskynda överlåtelsen av makten till irakierna är ett positivt steg.
Den nya planen inbegriper installationen av den nyligen valda regeringen i Irak i mitten av 2004. Europeiska unionen är beredd att hjälpa det nya Irak att komma på fötter igen. Europeiska rådet har uppmanat kommissionen och den höge representanten Javier Solana att lägga fram en strategi på medellång sikt i mars 2004 för unionens förbindelser med Irak. Vid dess möte i Bryssel den 12 december 2003 bekräftade Europeiska rådet detta tillvägagångssätt i sina slutsatser – punkterna 49 och 53 –, och ordförandeskapet publicerade på Europeiska unionens vägnar ett uttalande den 15 december beträffande gripandet av Saddam Hussein, i vilket unionen än en gång konstaterar att, mot bakgrund av denna viktiga händelse, den politiska processen i Irak är i behov av framsteg, med bredast möjliga inblandning av folket, i riktning mot en smidig överlåtelse av suveränitet till en irakisk övergångsregering, och i riktning mot fastställandet av villkor som är nödvändiga för landets ekonomiska och sociala återuppbyggnad och utveckling. 
Nogueira Román (Verts/ALE ).
   – Herr rådsordförande! Jag anser att unionen, i dess egenskap av politiskt organ, måste göra konkreta och universella åtaganden när det gäller en fråga som är så viktig som Irak, ett problem som vi alla hoppas skall vara löst så snart som möjligt, framför allt eftersom vi kan vara tämligen säkra på att vi står inför ett dagligt blodbad och en långdragen konflikt, trots att Saddam Hussein tillfångatagits. Vi står också inför ett utomordentligt allvarligt politiskt problem i samband med den territoriella, etniska, religiösa och sociala integreringen, ett problem som inte kan lösas enbart genom att man gör naiva uttalanden om att man vill väl. Förutom de positiva åtgärder som Europeiska unionen har antagit, kommer rådet att tala med en gemensam röst i strävan efter fred och solidaritet i sina samtal med FN, Förenta staterna och med de olika staterna i regionen? Eller skall unionen även i fortsättningen stå handlingsförlamad inför denna tragedi, som den gör i dag? Tror avslutningsvis rådsordföranden verkligen att allt motstånd i Irak enbart är terrorism, som han just har uppgett? 
Antonione,
   . – Ursäkta mig, men jag förstod inte riktigt frågan.
Om ledamoten, som det verkar, i sin senaste fråga undrade om rådet anser att det kommer att uppkomma en spricka när det gäller strategin för att återuppbygga Irak, så är mitt svar att jag hoppas att det aldrig kommer att ske, och att vi kommer att arbeta för det. 
Ortuondo Larrea (Verts/ALE ).
   – Herr rådsordförande! Det gläder mig verkligen att Saddam Hussein skall ställas inför rätta för sina kränkningar av de mänskliga rättigheterna. Han och alla andra diktatorer som begår brott i världen bör åtalas.
I dag är det världsfredsdagen, och för att uppmärksamma det sade påven ett par intressanta saker, bland annat att det inte räcker med repression för att bekämpa terrorismen. Han sade också att beslut som gäller eventuella åtgärder som skall vidtas mot stater måste fattas i FN. Anser ni att invasionen av Irak ligger i linje med påvens ord på världsfredsdagen? Jag hoppas att ni förstod min fråga. 
Talmannen.
   – Jag vet inte, herr Ortuondo, om det verkligen kan kallas en kompletterande fråga att nämna påven. Men Roberto Antonione har rätt att svara som han anser lämpligt, men enbart om han väljer att göra det. 
Nogueira Román (Verts/ALE ).
   – Herr rådsordförande! En av de frågor jag ställde gällde ert uttalande att allt motstånd i Irak är terrorism. Jag anser att ni åtminstone kunde besvara den frågan, för jag anser att den är i högsta grad relevant. 
Talmannen.
   – Herr Ortuondo och herr Nogueira! Får jag be er att inte starta en allmän diskussion om Irak, eftersom det är en fråga som vi ofta diskuterar i kammaren.
Det var ett förtydligande av vad ni frågade om. Vad frågade Camilo Nogueira? 
Antonione,
   . – Jag tror inte att jag sade något sådant. Jag tror faktiskt att det står alldeles klart hur läget är i Irak. Att det förekommer en omfattande terrorism kan konstateras av vem som helst som har tillgång till informationstjänster. Samtidigt står det klart att det inte enbart är terroraktiviteter som äger rum. Detta är emellertid inte rätt forum för att avgöra den procentuella andelen av terroraktiviteter och övriga aktiviteter. 
Talmannen.
   – Jag får ber er, herr Ortuondo, att redovisa er ordningsfråga, om ni nu verkligen har en sådan att framföra, och i annat fall att inte yttra er.
Ni får 15 sekunder för er ordningsfråga. 
Ortuondo Larrea (Verts/ALE ).
   – Herr talman! Min fråga gällde i första hand om invasionen i Irak har visat att terrorism inte kan bekämpas genom repression – och vi bör fråga irakierna vilka som är terrorister – och för det andra om beslutet fattades inom ramen för FN eller om det fattades inom en mycket speciell amerikansk ram. 
Talmannen.
Den 27 juli 2003 gick den grekiska tankern Tasman Spirit, med lotshjälp från de lokala sjöfartsmyndigheterna, på grund när den var på väg in i hamnen i Karachi. Stora delar av lasten läckte ut och en miljökatastrof var ett faktum. Principen om att förorenaren betalar var odiskutabel. I samband med Prestige-olyckan vände sig emellertid de spanska myndigheterna till rederiet, medan de pakistanska myndigheterna i fallet med Tasman Spirit riktade sig till hela besättningen. Därför är de grekiska sjömännen – medborgare i EU – nu förbjudna att lämna Pakistan, i likhet med sina filippinska kollegor. De pakistanska myndigheterna har dessutom spärrat in ingenjören Nikos Papas, som är ledare för räddningsmanskapet och som kommer från ett annat rederi. Papas kom till Pakistan den 17 augusti, dvs. 20 dagar efter fartygsolyckan.
Hur tänker rådet reagera på denna gisslantagning av EU-medborgare som de pakistanska myndigheterna gjort sig skyldiga till och som upprört den allmänna opinionen i Grekland? Vilka omedelbara åtgärder tänker rådet vidta gentemot Pakistans regering? 
Antonione,
   . – Rådet intresserar sig för fallet med de grekiska och filippinska sjömän som placerats i husarrest i Pakistan och för de åtgärder som vidtagits av de pakistanska myndigheterna. Rådet anser att den pakistanska regeringens krav när det gäller de fängslade är grundlösa och saknar stöd i internationell lag. Intensiva förhandlingar pågår med de pakistanska myndigheterna, och olika steg har vidtagits till stöd för de grekiska sjömännen, bland annat via chefen för EU:s delegation i Islamabad och under det besök i Bryssel som nyligen avlades av Pakistans utrikesminister. Den 4 november 2003 uppmanade rådet unionens ordförandeskap i Islamabad att vidta skyndsamma åtgärder för att garantera ett omedelbart frisläppande av de personer det gäller. Detta initiativ togs den 9 december förra året på grundval av en skrivelse som var resultatet av ett tidigare samarbete mellan de grekiska och italienska myndigheterna under ett sammanträde där även besättningsmedlemmarnas advokater deltog.
Alavanos (GUE/NGL ).
   – Tack, herr rådsordförande! Det ni sade är positivt och visar att rådet är medvetet om problemet. Låt mig upprepa att detta är en gisslansituation. Fartygets kock kan inte hållas ansvarig för den olycka som orsakats av fartyget, något som naturligtvis i stället är lotsens ansvar, och som resulterade i föroreningen. Inte heller kan sjömännen som svabbar däcken ställas till svars. Och inte heller räddningsföretagets chef.
Jag vill därför be ministern att protestera till det italienska ordförandeskapets sista andetag, om jag får uttrycka mig så, i en viktig humanitär fråga som gäller europeiska medborgare. Med andra ord, se till att dessa personer kan fira jul och nyår hemma.
Skulle det italienska ordförandeskapet med andra ord vara berett att ingripa hos den pakistanska regeringen på högsta nivå, på premiärministernivå och rådsordförandeskapsnivå eller via den italienska utrikesministern? Än en gång, låt mig tacka det italienska ordförandeskapet. 
Talmannen.
   – Nej, nej, jag gav ordet till Roberto Antonione, men han hörde vad jag sade och visade med gester att han inte tänker svara. Om Antonione vill svara – och detta säger jag klart till honom – på uppmaning av parlamentsledamoten, så har han rätt att göra det.
Antonione har rätt att svara med ord eller med gester, vilket han tycker är bäst. 
Antonione,
   . – Jag tror redan att jag har svarat på ledamotens fråga när jag bekräftade att vi har för avsikt att vidta skyndsamma åtgärder för att se till att de berörda personerna omedelbart frisläpps. Jag tror detta beskriver våra avsikter och de åtgärder vi vidtar för att lösa situationen så snart som möjligt, och vi hoppas att vi skall kunna hitta en lösning före julhelgen. 
Talmannen.
   –Eftersom de rör samma ämne kommer frågorna 3 och 4 att behandlas tillsammans.
Inom EU:s biståndspolitik och de motsvarande programmen talas det allt oftare om ”reproduktiv hälsa”. Hur definierar rådets ordförandeskap detta begrepp? Omfattar det även stöd för abort?
Anser rådet att kommissionen, när medel beviljas till en organisation, bör ta hänsyn till organisationens verksamhet i dess helhet eller enbart den verksamhet för vilken ansökan om EU-medel görs?
Anser rådet att det, i och med att förordningen om reproduktiv hälsa och därtill hörande rättigheter antas, ger kommissionen mandat att enbart finansiera de organisationer som inkluderar abort i sin verksamhet?
Anser rådet – i samband med Europeiska unionens politik för mänskliga rättigheter och mänskliga rättigheter i världen, Europeiska unionens roll när det gäller att främja mänskliga rättigheter och demokratisering i tredje länder, konsolidering av demokrati och rättsstatsprincipen samt respekt för mänskliga rättigheter och grundläggande friheter och respekten för grundläggande rättigheter i Europeiska unionen –, att abort är en grundläggande och oförytterlig mänsklig rättighet, i synnerhet i anslutning till kampen mot fattigdom och främjande av en hållbar utveckling?
Anser rådet att beviljande av EU-medel till organisationer som arrangerar aborter, där sådana är lagliga, eller som främjar legalisering av abort, där denna för närvarande är olaglig, är förenligt med FN:s förklaring om barnets rättigheter från 1959 där det anges att barnet ”skall beredas särskilt skydd och särskild omvårdnad, vari innefattas ändamålsenlig vård före och efter födelsen”? 
Antonione,
   . – Rätten till högsta möjliga nivå av fysisk och mental hälsa är en grundläggande rättighet som ligger i linje med bestämmelserna i artikel 25 i den allmänna förklaringen om mänskliga rättigheter. Den rätten förnekas för närvarande över en femtedel av världens befolkning. Bristen på hälsovård och därmed sammanhängande tjänster, produkter och information och spridningen av hiv och aids äventyrar alla försök att utrota fattigdomen som, enligt fördraget, är huvudmålet för gemenskapens utvecklingspolitik, vilket också bekräftas i det gemensamma uttalandet från rådet och kommissionen av den 10 november 2000 och framgår av FN:s millenniemål.
Enligt artikel 35 i Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna skall en hög hälsoskyddsnivå för människor säkerställas vid utformning och genomförande av all gemenskapspolitik och alla gemenskapsåtgärder. Europeiska gemenskapens utvecklingspolitik när det gäller sexuell och reproduktiv hälsa grundas på handlingsprogrammet från FN:s internationella konferens om befolkning och utveckling i Kairo 1994 och om de nyckelåtgärder, kända som ”Kairo + 5” som antogs 1999 av FN:s 21:a generalförsamling. I de programmen och nyckelåtgärderna anges att reproduktiv hälsa bör omfatta följande: rådgivning, information, utbildning, kommunikation och tjänster som avser familjeplanering; utbildning och tjänster som avser havandeskap, säker förlossning och mödravård, med särskild hänvisning till amning och sjukvård för det nyfödda barnet och modern; förebyggande och lämplig behandling av sterilitet; förebyggande av aborter som utförs under farliga förhållanden och lämplig behandling för komplikationer som orsakas av sådana aborter; behandling av infektioner i reproduktionsorganen, av sexuellt överförda sjukdomar och för alla sjukdomar som påverkar den reproduktiva hälsan; information, utbildning och rådgivning, i förekommande fall, när det gäller mänsklig sexualitet, reproduktiv hälsa och ansvarigt föräldraskap.
Den 15 juli 2003 antog Europaparlamentet och rådet förordningen om stöd till program för reproduktiv hälsa och därmed sammanhängande rättigheter i utvecklingsländerna. Syftet med den förordningen är att tillhandahålla ekonomiskt stöd och specifik rådgivning i syfte att förbättra den reproduktiva och sexuella hälsan i utvecklingsländerna och garantera att de mänskliga rättigheterna respekteras. I punkt 16 sägs klart ifrån att förordningen förbjuder att man främjar åtgärder som har för avsikt att uppmuntra sterilisering eller abort och att abort aldrig får presenteras som en metod för familjeplanering. Man bör observera att bland de speciella åtgärder som kan räkna med ekonomiskt stöd från gemenskapen anges i artikel 3 i förordningen en minskning av antalet aborter som begås under riskabla förhållanden.
Inom ramen för Europeiska unionens politik när det gäller främjandet av mänskliga rättigheter, grundläggande friheter, demokratisering och rättsstatens principer i tredjeland syftar rådets förordning (EG) nr 975/1999 om utvecklingssamarbete och rådets förordning (EG) nr 976/1999 om andra gemenskapsaktiviteter än de som syftar till utvecklingssamarbete bland annat till att ge ett tekniskt och ekonomiskt bidrag till åtgärder som framför allt syftar till att främja och skydda de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna som finns inskrivna i den allmänna förklaringen om mänskliga rättigheter och i andra internationella instrument som gäller utveckling och samarbete och konsolidering av demokrati och rättsstatens principer.
När det så slutligen gäller den sista frågan, så föreskriver punkt 5 i tidigare nämnda förordning (EG) nr 1567/2003 följande: ”Gemenskapen och dess medlemsstater hävdar individens rätt att fritt bestämma antalet barn och intervallen mellan födslarna och fördömer varje kränkning av de mänskliga rättigheterna genom tvångsabort, tvångssterilisering, barnamord samt utstötning av, övergivande av eller övergrepp mot oönskade barn, som ett sätt att bromsa befolkningstillväxten.” 
Posselt (PPE-DE ).
   – Tack, herr rådsordförande, för ert mycket detaljerade svar. Jag har emellertid en följdfråga, som kan besvaras med ett enkelt ja eller nej. Jag uppfattade det som att aborter inte skulle användas som en metod för familjeplanering. Och det är trots allt vad som sägs i resolutionen som antogs av kammaren. Min fråga är därför denna: omfattar begreppet ”reproduktiv hälsa” ett främjande av aborter, ja eller nej? 
Antonione,
   . – Nej. 
Scallon (PPE-DE ).
   – Anser rådet att EU-bidrag till organisationer som utför aborter där detta är lagligt eller som arbetar för att göra aborter lagliga där de för närvarande är olagliga är förenligt med deklarationen vid Världsläkarförbundets andra möte i Genève 1948, där man krävde största möjliga respekt för mänskligt liv, ända från befruktningen? Anser rådet att Republiken Irlands budget för bilateralt bistånd till utomeuropeiska länder – i vilken det nästan avsätts mer pengar till reproduktiv hälsa än till vattenrening och sanitära frågor – är förenlig med Europeiska unionens åtagande att förbättra den grundläggande hälsovården i utvecklingsländerna? 
Antonione,
   –Jag har ingen möjlighet att i detalj gå in på denna fråga och följaktligen kan jag inte besvara den fullt ut, eftersom jag, för att vara helt ärlig, inte vet vad den ärade ledamoten menar med begreppet ”abortpolitik”.
Vi skulle kunna tillbringa lång tid med att diskutera vilken typ av abort vi menar – spontan abort eller framtvingad abort. Personligen känner jag mig verkligen inte kompetent att i detalj besvara en fråga som presenteras på detta sätt. Som jag sade i mitt huvudsvar och som jag upprepade i mitt kompletterande svar kan jag bara göra det allmänna påpekandet att vi inte anser att abort bör utgöra en del av politiken för utbildning i reproduktiv hälsa och familjeplanering.
Gollnisch (NI ).
   – Herr talman! Detta är egentligen ingen följdfråga, utan, med er tillåtelse, en mycket kort påminnelse om arbetsordningens artikel 43.
När jag nu lyssnar på rådsordförandens svar till kammarens ledamöter slår det mig att de är oerhört viktiga och att de förtjänar att höras av fler av oss. Enligt artikel 43 är detta dessutom ”Frågor till rådet och kommissionen”, och jag tror det skulle vara mycket nyttigt – även om det naturligtvis är rådet som dränks av sådana frågor – om svaren kunde ges i närvaro av kommissionens företrädare. Genom att noggrannare följa arbetsordningens bokstav skulle vi på så sätt få en bättre förståelse för vad de olika institutionerna anser om de frågor som ställs till dem. 
Talmannen.
   – Herr Gollnisch! Jag ser att ni är något av en perfektionist när det gäller arbetsordningen, men det står klart att arbetsordningen säger att ledamöterna kan ställa frågor, och att de kan ställa dem till vem de vill, till rådet eller till kommissionen.
Dessa frågor ställs ofta till kommissionen också, men det får bli en annan dag. 
Gollnisch (NI ).
   – Ni missförstod min fråga. Jag säger att det skulle vara nyttigt att ha en företrädare för kommissionen närvarande för att lyssna på rådets svar. Det var det jag ville säga. 
Talmannen.
   – Det kan så vara. Men ni får försöka hitta ett annat sätt att ta upp den frågan, för vi kan inte ta upp tiden för ledamöter som har ställt frågor och som vill ha ett svar, som vi gör nu. 
Talmannen.
Efter toppmötet mellan EU och Kina står det klart att kommissionen och rådet följer en positiv och konstruktiv linje i fråga om Kina, som kommer att få gynnsamma effekter både för våra intressen och det kinesiska folkets utveckling. Det finns emellertid en lika häpnadsväckande som radikal skillnad mellan unionens politik gentemot Kina respektive Kuba. Syftet med denna fråga är att klargöra vilka skäl som motiverar denna skillnad.
Anser rådet att situationen när det gäller respekten för de mänskliga rättigheterna och rättsstatsprincipen – summariska rättegångar och dödsstraff, yttrandefrihet och religionsfrihet, politisk och social pluralism, etc. – är mera tillfredsställande i Kina än på Kuba? Har rådet beslutat råda medlemsstaternas ambassadörer att inbjuda kinesiska ”dissidenter” till sina respektive nationaldagar? Skulle det vara rimligt att frysa det kulturella samarbetet med Kina? Vilka är skälen till att man agerar olika gentemot de båda länderna? Är det antalet invånare, den ekonomiska och kommersiella potentialen eller avståndet mellan de båda ländernas huvudstäder och Washington? 
Antonione,
   . – Rådet konstaterar att Europeiska unionen har lovat att värna principerna frihet och demokrati, samt de mänskliga rättigheterna och grundläggande friheterna överallt där de kan vara hotade. 
Frånsett de tillfällen när rådet möter dess förespråkare tar rådet varje chans att hävda och försvara dessa principer i allmänna termer, liksom det gör så vid speciella tillfällen i specifika fall. När Europeiska unionen skall genomföra denna målsättning kan den emellertid föredra en mångfald olika åtgärder och instrument för att se till att dess åtgärder får maximal effekt och att hänsyn tas till de speciella förutsättningarna i varje nationell situation.
De instrument som står till Europeiska unionens förfogande och utvecklingen i samband med de olika individuella ärendena redovisas i detalj i de årliga rapporter om mänskliga rättigheter som Europaparlamentet regelbundet informeras om.
Rådet konstaterar att när det gäller Kuba, så har Europaparlamentet stött rådets åtgärder i olika resolutioner. Dessutom understryker rådet att det under alla omständigheter inte är behörigt att dra sådana jämförande slutsatser som de som kommer till uttryck i frågan i samband med situationen i dessa tredjeländer. 
Martínez Martínez (PSE ).
   – Herr rådsordförande! Det förvånar mig att ni besvarar en så högst politisk fråga i så byråkratiska termer. Men eftersom det är så ni vill ha det, måste jag fråga om rådet har för avsikt att vidta åtgärder för Kina liknande dem som vidtogs för Kuba, till exempel att rekommendera att medlemsstaternas ambassader tar emot företrädare för oppositionen, för motståndet i Tibet, eller för dem som försvarar mänskliga rättigheter och som helt klart inte ställer upp på de kinesiska myndigheternas linje, under helgen? Det var detta min fråga gällde. 
Antonione,
   . – Jag tror att jag redan har gett ett svar, som tydligen uppfattades som byråkratiskt och inte politiskt, vilket den ärade parlamentsledamoten påpekade. Jag konstaterar detta, och jag ber om ursäkt.
Men som ledamoten lätt kan förstå och vet bättre än jag, så svarade jag som företrädare för alla de femton länderna i Europeiska unionen. Den ståndpunkt som intas av de länderna har inte alltid en politisk inriktning som delas fullt ut, så frågorna – som ni vet –- handläggs av EU:s tjänstemän, oberoende av vilket land som råkar inneha ordförandeskapet för EU.
Om därför svaren verkar byråkratiska, så har det sina rötter i och utgör en del av våra europeiska institutioners rutiner. Det svaret innehåller emellertid också, på sätt och vis, svaret på er följdfråga, eftersom det anger att vi då och då måste informera oss själva om den speciella situationen i varje enskilt land, och därför tycker jag inte det är lämpligt eller passande att göra jämförelser mellan ett land och ett annat. I det avseendet kan jag bara säga er att ingen utvärdering ännu har gjorts vad avser eventuella åtgärder gentemot Kina, och än mindre har någon granskning gjorts av om sådana åtgärder skulle motsvara de åtgärder som vidtagits mot Kuba. 
Talmannen.
Det har förflutit en lång tid sedan det ursprungliga kommissionsförslaget, som skall ersätta rådets förordning (EEG) 3820/85(1) om körtider, lades fram och man har inte hört någonting om en gemensam ståndpunkt. Instämmer rådet mot bakgrund av ovanstående med att det är rimligt att kräva att en gemensam ståndpunkt omgående utarbetas? 
Antonione,
   . – Rådet vill gärna försäkra den ärade ledamoten om att flera ordförandeskap försökt komma fram i denna fråga för att nå fram till en gemensam ståndpunkt för rådet sedan det aktuella förslaget lades fram. Stora resurser har i själva verket redan avsatts för förhandlingar i frågan. Det fanns emellertid olika uppfattningar i rådet, som finns kvar än i dag, när det gäller ett antal viktiga inslag i förslaget till resolution, som har fått vart och ett av dessa ordförandeskap att dra slutsatsen att det inte skulle vara möjligt att skapa en kvalificerad majoritet kring rådets gemensamma ståndpunkt.
Under det italienska ordförandeskapet granskade rådets olika organ på nytt möjligheten att komma fram till en gemensam ståndpunkt om detta förslag till förordning. Det kommande irländska ordförandeskapet har uppgett att det har för avsikt att fortsätta förhandlingarna med rådets olika organ på grundval av de framsteg som hittills uppnåtts, för att kunna komma fram till en politisk överenskommelse om rådets gemensamma ståndpunkt under sitt ordförandeskap, dvs. under första halvåret 2004. Den gemensamma ståndpunkten kommer naturligtvis att läggas fram i Europaparlamentet så snart en politisk överenskommelse har uppnåtts. 
Bushill-Matthews (PPE-DE ).
   – I min valkrets finns organisationer som till exempel Shropshire Playbus Association där man är mycket orolig för att den värdefulla lokala service som tillhandahålls av mobila utbildnings- och lekområden skulle kunna äventyras om det undantag som anges i artikel 13.1 f i rådets förordning (EEG) nr 3820/85 om förartimmar upphävdes vid ett eventuellt förslag om att ersätta eller förnya denna förordning.
Jag skulle först vilja fråga rådets ordförande om han värdesätter dessa organisationers arbete, och om så är fallet vill jag för det andra fråga om han vid en eventuell översyn av förordningen skulle ställa sig bakom att rådet gör vad som krävs för att dessa organisationer skall kunna fortsätta att utföra sina värdefulla tjänster i samhället. 
Antonione,
    – Tyvärr kan jag inte ge ett detaljerat svar. Jag kan bara ta del av denna kompletterande anmärkning och den information som den ärade ledamoten har gett oss för att undersöka frågan och, om det är lämpligt, även ge dem som kommer att ha i uppdrag att leda arbetet under de kommande sex månaderna en chans att svara i detalj även på denna fråga. 
Talmannen.
Den 12 november beslöt det parlamentariskt utsedda nationella rådet för radio och television i Grekland (ESR) att döma den privata tv-stationen Mega Channel till böter om 100 000 euro för att i den populära sent sända tv-serien ”Close your eyes” ha visat en scen där två män kysser varandra. Ordföranden för ESR, Laskaridis, har i ett uttalande sagt att scenen innehöll oacceptabla och extrema dialoger som skapade en vulgär atmosfär och ledde fram till en händelse som visserligen kan utspela sig i samhället men som dock hör till ovanligheterna. Laskaridis ansåg vidare att denna händelse är en egendomlighet som står utanför livets produktiva process. Fallet har lett till demonstrationer i Aten och den privata tv-stationen har meddelat att den kommer att överklaga beslutet i högre domstol. En petition har undertecknats av alla privata tv-stationer med krav om att beslutet skall omprövas.
Anser inte rådet att detta beslut står i strid med artikel 6 i EU-fördraget och Europakonventionen om de mänskliga rättigheterna? Kommer rådet att framföra sin oro över ESR:s homofobiska beslut till den grekiska regeringen? 
Antonione,
   . – Rådet påminner om de principer som fördraget bygger på, framför allt principerna om respekt för grundläggande friheter. Rådet har inte behandlat just det här fallet, men konstaterar att samtliga interna möjligheter till överklagande inte har prövats. 
Turco (NI ).
   – Svaret är oacceptabelt vad gäller det vi kunde kalla en formell aspekt, men detta är inte första gången som rådet, och även kommissionen, har ombetts ingripa när det gäller brott mot artikel 6 i fördraget. Ofta gäller dessa överträdelser den traditionella synen på vissa politiska och religiösa regimer som vi har sett på senare år, till exempel talibanregimen, där sammanblandningen av synd och brott blir en realitet. Det vi fördömer är följande: det grekiska nationella rådet för radio och television gjorde en bedömning som helt klart vilade på moralisk grund, trots att detta inte låg inom dess behörighetsområde, och beslutade att bötfälla en privat TV-station för att den visade två män som kysste varandra.
Uppenbarligen har inte alla utvägar prövats. Men oavsett detta speciella faktum står det lika klart att man kan hävda att en bedömning bör göras och att en politisk ståndpunkt bör offentliggöras. Rådet kan också göra politiska bedömningar. 
Antonione,
   . – Maurizio Turco vet att rådet aldrig yttrar sig om politiska frågor som gäller inhemska förhållanden i medlemsstaterna. Men jag tror att mitt svar, hur byråkratiskt det än må vara, i viss utsträckning har kunnat ge er en uppfattning om vad vi försöker göra och hur vi slutför vissa förfaranden innan vi beslutar om eventuella åtgärder. 
Talmannen
USA:s regering hindrar än en gång fruarna och familjerna till de kubanska fångarna Gerardo Hernández och René González, som sitter fängslade i USA, från att komma och hälsa på dem. Detta genom att neka dem visum. Detta är en attityd som är ovärdig en regering som försöker undervisa hela jorden i demokrati. Mot bakgrund av förhållandena kring de rättsliga förfarandena och de urusla häktningsförhållandena utgör det dessutom en uppenbar kränkning av de mänskliga rättigheterna.
Avser rådet att vidta några åtgärder i enlighet med den internationella rätten om mänskliga rättigheter och med Genèveavtalen om fångar?
Är man vid rådet medveten om den förnedrande behandling som den amerikanska regeringen utsätter dessa fruar för? 
Antonione,
   . – Rådet vill gärna understryka sitt allmänna ogillande av alla situationer där de mänskliga rättigheterna och respekten för individen inte garanteras. Som redan har framhållits i svaren på frågorna H-0544 till H-0549/03 från frågestunden i september är rådet medvetet om rättegången mot och fängslandet av fem kubanska medborgare som varit bosatta i Florida sedan 2001 och den oro som har framförts av icke-statliga organisationer som ägnar sig åt mänskliga rättigheter när det gäller de förhållanden under vilka de hålls inspärrade. Rådet kan emellertid inte diskutera själva rättegången.
När det gäller Hernández och González är behandlingen av dessa båda kubanska fångar och deras familjer en fråga som skall lösas bilateralt av Förenta staterna och Kuba, eftersom skyddet av tredjelandsmedborgares rättigheter och intressen, enligt Wienkonventionen om konsulära förbindelser, är en fråga för den berörda medlemsstaten. Genèvekonventionerna gäller dessutom enbart behandlingen av personer som tillfångatagits i samband med väpnade konflikter, och inte behandlingen av civilpersoner som dessa två personer som har fängslats på grund av påstådda överträdelser av straffrätten.
När det sedan gäller den mera allmänna frågan om respekten för de mänskliga rättigheterna vill rådet gärna understryka att det utnyttjar alla möten med tredjeland, oavsett på vilken nivå, för att framhålla behovet av att värna och främja sådan respekt. Rådet vill framför allt understryka att en deklaration om de transatlantiska förbindelserna antogs i de slutsatser som utarbetades efter rådets möte i Bryssel den 12 december 2003. I den deklarationen insisterade rådet på behovet av att Europeiska unionen och dess transatlantiska partner försvarar en gemensam agenda grundad på främjandet av rättsstatens principer, demokrati och mänskliga rättigheter. I det här fallet vill rådet emellertid upplysa de ärade ledamöterna om att fallet med de fem från Miami inte har diskuterats med Förenta staterna eftersom det är en fråga som skall lösas bilateralt av USA och Kuba. 
Marset Campos (GUE/NGL ),
   . – Herr rådsordförande! Jag vill tacka er för ert svar på den fråga jag ställde, och jag förstår ert intresse. Men frågan är djupare än så, för sedan mars och april har situationen som uppkommit i Kuba och även Europeiska unionens reaktioner riktat allmänhetens blickar mot vad som sker i Kuba och även mot förbindelserna med Förenta staterna.
Det är därför inte enbart en bilateral fråga, utan snarare en fråga av internationell betydelse. Min följdfråga baseras därför på åsikten att det krävs konkreta åtgärder av Europeiska rådet med tanke på frågans stora betydelse. Min fråga blir därför: har ni för avsikt att kommunicera denna oro över försvaret av dessa fem personers och deras familjers mänskliga rättigheter till rådet? 
Antonione,
   . – Jag har tagit del av era kommentarer: vi kommer naturligtvis att undersöka dem mer djupgående, och när vi har gjort det kommer vi att vara i stånd att ge ett specifikt svar om de åtgärder som rådet beslutar sig för att anta, i förekommande fall. 
Alyssandrakis (GUE/NGL ).
   – Herr rådsordförande! Alldeles nyss, i ert svar på fråga nr 5, uppgav ni att rådet anser att det har en skyldighet att se till att de mänskliga rättigheterna respekteras i hela världen. Jag antar att det betyder från Arktis till Antarktis, med Amerikas förenta stater någonstans i mitten. Ni sade också att det sätt på vilket rådet gör detta beror på vilken nivå förbindelserna med det aktuella landet har. Är nivån på de förbindelser som rådet har med Förenta staterna sådan att den inte medger att rådet tar upp frågan om dessa fem fångars mänskliga rättigheter med Förenta staternas regering? Eller har det kanske att göra med den fråga som togs upp i fråga nr 2 från Ioannis Patakis, dvs. att rådet låter Förenta staterna sköta Europeiska unionens politik när det gäller Kuba och därmed sammanhängande frågor? 
Antonione,
   . – Det är tråkigt att den ärade ledamoten har missuppfattat mina svar, åtminstone vad gäller min ståndpunkt.
När det gäller försvaret av de mänskliga rättigheterna har jag sagt, och jag upprepar, att Europeiska unionens råd kommer att främja försvaret av dessa rättigheter vid alla tillfällen och i alla situationer och på alla nivåer – jag skulle kunna upprepa ett svar som jag redan haft tillfälle att avge här i kammaren i en liknande fråga – inte minst vad gäller Förenta staterna. Rådet gjorde precis detta på bilateral nivå när det redovisade sin oro över Guantánamo Bay under det möte som nyligen ägde rum med utrikesminister Colin Powell, och där rådet och unionens medlemsstater var närvarande.
När det gäller Förenta staterna och Kuba, så är situationen en annan i detta specifika fall, eftersom frågan fortfarande anses ligga inom ramen för de bilaterala förbindelserna mellan Förenta staterna och Kuba, som jag sade tidigare i mitt inledande svar. Jag vill att detta skall stå klart, även i mina svar. 
Martínez Martínez (PSE ).
   – Herr rådsordförande! Låt mig fortsätta med samma fråga: jag förstår inte varför ärendets bilaterala natur innebär att EU måste tiga när det gäller att försvara de mänskliga rättigheterna, vilket är vår policy, som Roberto Antonione just har sagt.
Vi har här en situation där inte bara fångar har dömts i domstol på ett sätt som vi anser vara fullständigt godtyckligt, orättvist och i strid med rättsstatens principer, utan dessutom där fruarna till dessa fångar förvägras rätten att besöka sina äkta män. Vi talar om kvinnors rättigheter, oavsett deras egen och deras äkta mäns nationalitet. De förvägras en rätt som de i egenskap av människor har enligt internationell rätt.
Jag frågade om detta för en månad sedan, och nu frågar jag er, herr Antonione, om ni anser att tiden är inne för att göra någon form av markering, så att dessa kvinnors rättigheter, som den amerikanska förvaltningen förvägrar dem, respekteras. 
Antonione,
   . – Jag anser att jag redan har besvarat den frågan i mitt huvudsvar. Allt jag kan göra är att upprepa det jag sade. När det gäller situationen för Hernández och González är behandlingen av de kubanska fångarna och deras familjer en fråga som skall hanteras bilateralt av Förenta staterna och Kuba, eftersom skyddet av utländska medborgares rättigheter och intressen, enligt Wienkonventionen om konsulära förbindelser, är en individuell behörighet för varje enskild berörd medlemsstat. Jag anser att ärendet utan tvekan kan betraktas som en av de frågor som de båda länderna behöver diskutera och lösa bilateralt. 
Talmannen.
Invandringspolitiken bör vara utformad för att på ett ansvarsfullt och effektivt sätt hantera dagens och framtidens invandring genom att tillhandahålla regler och en effektiv ram på EU-nivå. Alla medlemsstater arbetar f.n. med att förbättra sin hantering av invandringsströmmarna och önskar samarbeta med ursprungsländerna.
Kommissionens meddelande om invandring, integration och sysselsättning, KOM(2003)0336/slutlig, innehåller idéer kring detta, t.ex. att utnyttja de möjligheter som WTO:s allmänna tjänstehandelsavtal ger för att utveckla mekanismer för tillfällig rörlighet för personer som kommer till EU för att tillhandahålla en tjänst – vilket skulle uppfylla många utvecklingsländers förhoppningar – eller att inbegripa tillfällig invandring i den europeiska sysselsättningsstrategin och i gemenskapens olika handlingsprogram.
Dessutom finns det goda erfarenheter av tillfällig säsongsbaserad invandring, ofta inom jordbruket, liksom av tillfällig invandring som ger säsongsarbetare från tredje länder rätt till temporärt uppehållstillstånd och anställningserbjudanden.
Anser inte rådet att man borde överväga att i EU:s invandringspolitik inbegripa frågor kring tillfällig och säsongsbaserad anställning genom att vidta positiva åtgärder?
Antonione,
   . – Unionen inser till fullo betydelsen av att bevilja inresa för medborgare från tredjeland för tillfällig eller säsongsbaserad anställning.
Framför allt bör man framhålla att kommissionen föreslog att man skulle införa ett särskilt uppehållstillstånd för ”arbetare” i sitt förslag till direktiv om villkoren för inresa och bosättning för medborgare från tredjeland för att arbeta som anställda eller som egenföretagare. Den 27 november 2003 tog rådet del av de framsteg som gjorts i arbetet med detta förslag. 
Izquierdo Rojo (PSE ).
   – Herr rådsordförande! Jag är tacksam för svaret, även om jag tycker det var en aning magert. Jag skulle vilja att ni utvecklade det en aning, eftersom min huvudfråga gällde om tillfällig invandring kommer att införas i gemenskapens handlingsprogram och i Europeiska unionens sysselsättningsstrategi. Jag uppfattade att ni sade att så var fallet, men jag skulle vilja att ni utvecklade ert svar ytterligare.
Min följdfråga i sammanhanget gäller om rådet kommer att garantera att denna tillfälliga invandring genomförs med bibehållen respekt för de krav som gäller på det sociala och sysselsättningspolitiska området i Europeiska unionen och om det även kommer att erbjudas kvinnor, på lika villkor, inom ramen för positiva åtgärder för att hjälpa kvinnor. 
Antonione,
   . – Jag anser att mitt svar, även om det var kortfattat, redan innehåller allt som krävs för att besvara de följdfrågor som den ärade ledamoten ställde till mig. Jag vill emellertid understryka att åtagandet att fortsätta arbetet med frågan om tillfällig arbetskraftsinvandring står helt klart, liksom behovet för rådet, kommissionen och de behöriga myndigheterna att kontrollera att alla rättigheter som erkänns och respekteras inom unionen i lika hög grad erkänns och respekteras i den lagstiftning som gäller i samband med dessa frågor.
Såvitt jag vet utreds frågan om en aktiv sysselsättningspolitik, framför allt vad gäller kvinnor, som ett led i den nuvarande undersökningen, och det finns ingen anledning att misstänka att inte denna fråga behandlas. 
Talmannen.
I min fråga H-0669/03 av den 4 november 2003(2) försökte jag i tid rikta rådets uppmärksamhet på den oacceptabla situation som rådde under de albanska kommunalvalen den 12 oktober, för att EU på lämpligt vis skulle ingripa och utfärda varningar till de albanska myndigheterna och för att nya överträdelser av det demokratiska förfarandet skulle undvikas i samband med omvalet den 16 november 2003. Dessvärre gjorde rådet ingenting, vilket framgår av svaret av den 19 november 2003, och detta ledde till nya våldsamheter och till att den demokratiska viljan hos kandidater och medborgare på nytt förfuskades.
Mot bakgrund av detta frågar jag åter: Vilka åtgärder tänker rådet nu vidta inom ramen för samarbetet mellan Albanien och EU för att ta itu med de upprepade och uppenbara överträdelserna av de mänskliga och politiska rättigheterna i detta land? 
Antonione,
   . – Rådet har vid upprepade tillfällen förklarat för Albanien att korrekt genomförda lokala val som följer rättsliga bestämmelser ingår i den process landet genomgår för en tillnärmningtill Europeiska unionen. De allvarliga brister som blev tydliga i de lokala valen den 12 oktober och 16 november 2003, framför allt i Imara, bidrar enbart till att ytterligare skada denna tillnärmning till unionen. Albanien har i detta sammanhang fullt ut uppmärksammats på att ett konstruktivt politiskt klimat och en politik med hållbara reformer fortfarande är de viktigaste faktorerna för att nå framsteg i förhandlingarna om stabiliserings- och associeringsavtalet och, därmed, även för ytterligare tillnärmning till EU. 
Zacharakis (PPE-DE ).
   – Jag tackar rådsordföranden för hans svar. Jag har noterat de varningar som rådet utfärdat till den albanska regeringen, och jag litar på att rådet noggrant övervakar att nödvändiga villkor uppfylls så att vi får en friktionsfri utveckling av förbindelserna mellan Albanien och Europeiska unionen vad gäller respekten för de mänskliga och politiska rättigheterna i Albanien. 
Talmannen.
Kan rådet informera om hur det går i förhandlingarna med tredje länder om kontroll av invandringen till Europeiska unionen?
Antonione,
   . – Rådet lägger stor vikt vid att invandringsfrågorna integreras i unionens förbindelser med tredjeland.
Rådet (allmänna frågor och yttre förbindelser) antog vid sitt sammanträde den 2 november 2002 slutsatser i detta ärende som är mycket tydliga och där nio länder, med vilka unionen kommer att intensifiera dialogen om invandring, namnges.
Invandringsfrågorna har diskuterats i olika typer av förhandlingar mellan gemenskapen och tredjeland och i alla samarbets- och associeringsavtal; i alla andra typer av avtal, som ingåtts nyligen eller fortfarande håller på att förhandlas, ingår dessutom klausuler om invandring.
Vad gäller frågan om återtagande betonade rådet dess betydelse vid sammanträdet den 6 november och gav sitt stöd till att snabbt ingå de avtal som förhandlas för närvarande.
Den 13 oktober och 25 november 2003 antog rådet ett antal beslut om undertecknande av återtagandeavtal mellan Europeiska gemenskapen och Macao respektive Sri Lanka. Återtagandeavtalet med Macao undertecknades den 13 oktober, och avtalet med Sri Lanka bör undertecknas inom kort. Rådet bör dessutom snabbt anta ett beslut om att ingå återtagandeavtal mellan Europeiska gemenskapen och Hongkong. Det bör också noteras att kommissionen har avslutat förhandlingarna om återtagandeavtal med Albanien som undertecknas den 18 december 2003.
Beträffande övriga tredjeländer för vilka kommissionen har fått mandat av rådet att förhandla fram avtal om återtagande – Algeriet, Kina, Marocko, Pakistan, Ryssland, Turkiet och Ukraina – pågår fortfarande förhandlingarna.
Slutligen vill rådet hänvisa den ärade ledamoten till slutsatserna från Europeiska rådets möte i Bryssel den 12 december 2003 där rådet åter bekräftar vikten av att driva en dialog om invandringsströmmar med det tredjeland som är ursprungs- eller transitland och betonar vikten av att fortsätta att hjälpa dessa länder i deras insatser för att häva invandringsströmmarna. 
Medina Ortega (PSE ).
   – Herr rådsordförande! Jag vill än en gång tacka för ett utförligt svar. Det verkar som om det föreligger en del svårigheter; det finns avtal som har förhandlats under en lång tid, men förhandlingarna har nu avbrutits.
Min följdfråga, herr rådsordförande, är följande: Vari består dessa svårigheter? Handlar det om ekonomiska svårigheter? Med andra ord: är Europeiska unionens bidrag tillräckligt stort för dessa länder? Jag föreställer mig att de största svårigheterna ligger i den nuvarande bristen på tillgängliga medel för att både ta hand om de människor som invandrar och återsända dem. Vad tror rådet kan göras – med hänsyn till resurserna – för att minska och underlätta den stora börda som vi för närvarande bär i Europeiska unionen på grund av denna bristande balans, och framför allt, för att underlätta återvändandet för invandrare som kommer hit olagligt? 
Antonione,
   . – Vad gäller svårigheterna i förhandlingarna med enskilda länder har jag inte möjlighet att vare sig ge något exakt eller generellt svar eftersom det i realiteten inte är rådet som förhandlar om sådana avtal, utan kommissionen. Ni skulle därför behöva fråga kommissionen om vilka svårigheter som föreligger, av vilken sort de är och av vilken art, och huruvida de är desamma för alla länder, eller varierar.
Generellt sett, vad gäller de åtgärder rådet kan vidta för att hantera ekonomiska – och antagligen inte enbart ekonomiska –svårigheter, tror jag att institutionen redan gjort precis allt för att något slags lösning skall hittas till det generella problemet med illegal invandring, genom att å ena sidan ingå avtal om återtagande och å andra sidan ge materiellt stöd till ekonomin i och människorna från de länder som är upphovet till strömmarna av illegala invandrare. 
Talmannen.
Vilka framsteg gör rådet när det gäller att enas om gemensamma kriterier för rapporteringen av brottsstatistik i en utvidgad union från maj 2004? 
Antonione,
   . – I rekommendation 1 i strategin inför det nya årtusendet anges en utvärderingsmekanism och en tidsplan för att tillämpningarna skall utgöra en integrerad del av förberedelserna inför granskningen av årsrapporter om organiserad brottslighet.
I detta hänseende, alltså vad gäller utarbetandet av nämnda årsrapporter, hänvisar man i rekommendationerna även till kontakt- och supportnätverket, vars syfte bland annat är att försöka ta fram en gemensam definition på EU-nivå av de fenomen som förknippas med organiserad brottslighet och tillhörande aspekter.
I den halvtidsgranskning av denna strategi, som inför det nya årtusendet gjordes av högnivågruppen för frågor om organiserad brottslighet, tillsatt av det grekiska ordförandeskapet, och som rådet tog del av den 3 oktober 2003, uppmanas kommissionen att inleda en utredning om utvecklingen av statistik om organiserad brottslighet i nära samarbete med Europol; utredningen skulle bygga på det arbete som redan utförts och framför allt utnyttja den årliga lägesrapporten för organiserad brottslighet och Eurostat.
Med utgångspunkt från utredningens resultat kan rådet bedöma eventuella initiativ som svar på behovet att inrätta ett forsknings-, dokumentations- och statistiknätverk om organiserad brottslighet. Det bör påpekas att de kommande irländska och nederländska ordförandeskapen nyligen hållit den första europeiska konferensen om organiserad brottslighet med stöd av Agis-programmet. Det kommande nederländska ordförandeskapet planerar att ordna en uppföljning till denna konferens i november 2004. Behovet av gemensamma, jämförbara uppgifter har betonats vid dessa möten. 
Newton Dunn (ELDR ).
   – Det var ett mycket uttömmande svar, och jag kommer att behöva studera det närmare. Jag besökte nyligen en konferens anordnad av den irländska regeringen. Där gjordes framsteg, och det är därför jag har tagit upp denna fråga. Om vi inte har en gemensam definition av vad som är organiserad brottslighet, och om vi inte kan samla in statistik från hela Europeiska unionen – hur skall vi då kunna veta hur vi skall bekämpa den organiserade brottsligheten?
Jag är tacksam för att framsteg görs, men jag är särskilt intresserad av att få veta om ni i detta inkluderar de tio anslutningsländer som kommer med i maj. Tyvärr är det så att mycket av den organiserade brottslighet som sker hos oss kommer från Central- och Östeuropa. 
Hume (PSE ).
   – Herr rådsordförande! Håller ni med om att den främsta orsaken till den mycket kraftiga ökningen av brottsligheten i världen i dag är narkotikaindustrin, som ställer till med så stor skada bland våra unga i så många länder, och håller ni också med om att en viktig åtgärd för att minska brottsligheten skulle vara att utplåna denna narkotikaindustri? Är det följaktligen möjligt för Europeiska unionen att vidta nödvändiga åtgärder för att ta itu med de länder där narkotika produceras industriellt för att helt utplåna dessa droger, eftersom de enbart åsamkar världen obegränsade skador på alla sätt? 
Antonione,
   . – Jag har inte förutsättningar att avgöra huruvida detta verkligen är den främsta verksamhetsgrenen för den organiserade smugglingen. Utan tvivel – och detta är ett välkänt faktum – är det en av de största grenarna. Jag känner inte till om det är den största, men det är säkerligen en av de största formerna av smuggling. Jag håller verkligen med om att denna langning har enormt negativa konsekvenser för samtliga medlemsstater i Europeiska unionen och att alla insatser måste göras för att försöka utrota denna plåga i dagens samhälle. I detta hänseende kan jag berätta att unionen redan vidtar – om än kanske inte tillräckliga, med tanke på att resultaten inte är så positiva som vi hoppats på – åtgärder för att ingripa i produktionsländerna.
Vi måste försöka göra mer. Det är inte alltid lätt att eliminera vissa förhållanden i länder med ett mycket svagt rättsväsende, om de ens har något. Den ståndpunkt ni intog i er fråga, herr Hume – att försöka undersöka problemet i produktionsländerna, som ju är upphovet till handeln i fråga och där narkotikan tillverkas – är onekligen ett synsätt jag instämmer i och stöder. 
Rübig (PPE-DE ).
   – Herr talman och herr rådsordförande! Jag har en fråga som gäller säkerheten i Bryssel. Vi vet att den officiella statistik som samlas in i detta hänseende inte alltid återspeglar verkligheten, eftersom många ur allmänheten inte längre vill anmäla brott till polisen. Finns det några åtgärder eller möjligheter för oss att inte enbart förlita oss på polisens statistik, utan att även kunna beställa utredningar för att få en korrekt bild av den verkliga brottssituationen och särskilt om hur brott effektivt kan bekämpas i framtiden? 
Antonione,
   – Jag har inte möjlighet att ge något ingående svar på denna följdfråga. Jag noterar era kommentarer, herr Rübig. Jag anser att detta är politiska åtgärder som i viss mån ligger inom de enskilda ländernas behörighetsområde. Jag noterar dock sådana iakttagelser, och även i detta fall skall vi undersöka om de kan ligga till grund för något, inte minst när det gäller att hitta en väg som ger bättre resultat när vi skall bekämpa dessa former av brott som utan tvekan är mycket skadliga för vårt samhälle. 
Talmannen.
Under det italienska ordförandeskapet har man inte gjort några framsteg vad gäller grundandet av nya byråer eller beslut om placering av redan befintliga byråer. Vilken är ordförandelandets ståndpunkt angående placeringen av Europeiska myndigheten för livsmedelssäkerhet? 
Antonione,
    – Rådet påminner den ärade ledamoten om att medlemsstaternas företrädare vid ett möte med stats- och regeringscheferna den 13 december fattade ett slutgiltigt beslut om att Europeiska myndigheten för livsmedelssäkerhet skall få sitt säte i Parma. Vid samma tillfällen fastställdes även lokaliseringen av nio andra myndigheter. 
Seppänen (GUE/NGL ).
   – Herr talman, herr rådsordförande! Frågan ställdes innan besluten av den 13 december var kända, och jag gratulerar Italien till att ha lyckats få denna myndighet för livsmedelssäkerhet för sig själv. Italien var det enda land som vid toppmötet för omkring två år sedan inte samtyckte till att denna myndighet skulle placeras i Helsingfors, men nu har ni fått den, och jag ger er mina varmaste lyckönskningar. Jag vill också gratulera er för att ha lyckats nå en generell enighet kring myndighetspaketet, eftersom det verkar vara rimligt jämlikt; även om ni fick myndigheten för livsmedelssäkerhet blev ni tvungna att fördela dessa myndigheter även bland andra länder. 
Talmannen.
I sitt svar på den muntliga frågan H-0699/03(3) uppgav rådet inte adressen till det ställe dit jordbrukare på Azorerna som bötfällts för att de överskridit produktionen kan skicka sina böteslappar. Rådet bekräftar att det dragit ett streck över böterna, och talar i stället om sitt beslut från juni om att sänka den specifika mjölkkvot på 23 000 som tilldelats Azorerna som om det var fråga om en ökning på 50 000 ton. 
Anser inte rådet att dess beteende är oförenligt med sanningen och den respekt som man bör visa medborgarna i en rättsstat? 
Antonione,
   . – Inom ramen för den politiska överenskommelse som uppnåddes om reformen av den gemensamma jordbrukspolitiken beslutade rådet (jordbruk och fiske) vid ett möte i juni i Luxemburg att förlänga undantaget för vissa åtgärder om mjölkkvotssystemets genomförande inom mejerisektorn för Azorerna fram till regleringsåret 2004/2005. Rådet beviljade dessutom denna region en ytterligare kvot på 50 000 ton från och med regleringsåret 2005/2006.
Vid mötet i Bryssel den 16 och 17 oktober 2003 uppmanade Europeiska rådet ministerrådet att behandla kommissionens förslag så snart som möjligt. Såsom ordförandeskapet redan i november 2003 påpekade i sitt svar på fråga H-0699/03 från den ärade ledamoten hoppas rådet att det vid sitt möte i december 2003, efter att ha mottagit Europaparlamentets ståndpunkt, skall kunna anta den förordning som kommissionen föreslagit och som förlänger undantaget från vissa bestämmelser i mjölkkvotsystemet för Azorerna för regleringsåret 2004/2005, så att det kan bli lättare för mejerisektorn i denna yttre region att anpassa sig till den tilläggskvot som beviljats av rådet. Rådet uppmanar den ärade ledamoten att kontakta kommissionen för att få den information han ville skulle nämnas i rådets svar. 
Casaca (PSE ).
   – Herr talman! Jag tackar ordförandeskapet för dess klargörande, och jag kan också klargöra för ordförandeskapet att i dag har Europaparlamentet i denna kammare antagit sin ståndpunkt i frågan, och rådet kan därför fatta ett beslut. Jag vill dock betona att detta beslut inte tillför Azorernas mjölkkvot en enda liter; inte heller innebär beslutet att någon producent beviljas eftergift av böter. Detta måste klargöras, och det bör inte förekomma några försök att mörklägga en fråga som är avgörande för Azorernas ekonomi och jordbruk. Den fråga jag emellertid skulle vilja ställa till er, herr rådsordförande, är huruvida ni i detta beslut som ni skall fatta i december kommer att vidmakthålla principen att anpassa den regionala kvoten till att Azorerna är självförsörjande inom mjölk- och mejeriproduktionen, enligt beslut av rådet i Nice i december 2000? Jag anser nämligen att detta är en grundläggande princip som, om den följs, i framtiden kan leda till den välbehövliga justeringen av den regionala kvoten. 
Antonione,
   . – Jag måste tyvärr meddela att jag inte har förutsättningar att besvara er följdfråga. Vi kommer att undersöka frågan och ge er ett detaljerat svar. Jag kan inte svara för närvarande. 
Talmannen.
Även om Georgien är medlem av Europarådet var landet tvunget att förlita sig på sina egna styrkor och Förenta staternas stöd då ”rosornas revolution” skedde. Landet fick inget stöd av EU och dess medlemsstater. EU kan inte fortsätta med att betrakta Kaukasien i allmänhet och Georgien i synnerhet som ett slags postsovjetisk skyddszon. EU bör genast dra lärdom av det som hänt och erkänna den oerhörda mognad som det georgiska folket gett upptryck för samt erkänna den rätt som detta folk har att snabbt ansluta sig till EU. De följande månaderna kommer, precis som den tillfälliga presidenten Nino Burdjanadze understrukit, att vara viktiga för att Georgien skall kunna hitta en ny kurs. Utan ett betydande ekonomiskt stöd från det internationella samfundet finns det en risk för att Georgien inte kan dra största möjliga nytta av den nya situationen.
Känner rådet till att georgiernas anmärkningsvärda ”rosornas revolution” skedde utan att EU gav något som ens skulle komma i närheten av ordet stöd? Ämnar rådet utnyttja den nya situation för att föra Georgien närmare EU och föreslå att landet skall tas upp på förteckningen över kandidatländer? Ämnar rådet lämna extra ekonomiskt bistånd till Georgien så att landet kan anordna de följande president- och parlamentsvalen under så goda förhållanden som möjligt? 
Antonione,
   . – Europeiska unionen välkomnade i sitt uttalande av den 24 november den fredliga lösningen av den senaste krisen i Georgien och bekräftade att den ser fram emot att få arbeta med landets nya politiska ledning.
I mellantiden har interimspresidenten Nino Burjanadze besökt Bryssel för att träffa den höge representanten Javier Solana och kommissionens ordförande Romano Prodi. Hon fick vid detta tillfälle garantier för att Europeiska unionen skall göra sitt bästa för att stödja Georgien i det kommande valet.
Såsom rådet (allmänna frågor och yttre förbindelser) påpekade den 8 december 2003 är EU:s förbindelser med Georgien i likhet med förbindelserna med Armenien och Azerbajdzjan fast förankrade i ett långsiktigt åtagande med partnerskap och samarbete. EU skulle vilja hjälpa Georgien och övriga länder i södra Kaukasien att konsolidera sina förbindelser med Europeiska unionen.
Jag kan slutligen bekräfta att EU specifikt har erbjudit Georgien två miljoner euro i särskilt ekonomiskt bistånd för att hjälpa landet att hålla det kommande valet. Kommissionen har också påskyndat fördelningen av fem miljoner euro inom livsmedelsförsörjningsprogrammet. Vissa medlemsstater i EU har dessutom å sin sida bekräftat att de kommer att ge Georgien bistånd. 
Dupuis (NI ).
   – Herr talman! Jag är tacksam mot rådsordföranden, men jag har noterat att ministern avsiktligt undvikit att besvara frågan om Georgiens utsikter att komma med i EU.
Handlar det om ideologi, herr Antonione, eller anser ni att EU skulle ändra karaktär helt om det hade 35 medlemmar i stället för 32? Jag skulle vilja försöka förstå. Som medlem i Europarådet har Georgien rätt att gå med i EU, vilket även gäller för länderna på Balkan, vars rätt till medlemskap också nyligen erkänts. Jag förstår inte varför ni försöker bortse från något som för mig verkar vara Georgiens rättighet. 
Antonione,
   . – Jag försöker inte undvika frågan, men eftersom Georgien inte ens har gjort någon förfrågan är det svårt att ge något svar till ett land som inte ens förklarat sig villigt, intresserat eller tillgängligt eller något annat.
Det är i vilket fall uppenbart – och samma sak gäller för andra länder som kanske vill inleda ett arbete mot tillnärmning till Europeiska unionen – att innan man kan börja behandla Georgien måste förhållandena vara lämpliga och åtgärder vidtas i rätt riktning om vi skall kunna överväga hur tillnärmning skall gå till, även om det inte sker inom den närmaste framtiden.
Jag måste också uppriktigt säga herr Dupuis att det inom rådets olika organ aldrig har fastställts någon form av riktlinje som skulle innebära att vi nu i princip angav begränsningarna och gränserna för Europeiska unionen. Detta är därför en diskussion mellan er och mig, eller kanske mellan de personer som har ett mer allmänt, idealistiskt eller politiskt intresse, vilket inte skulle vara tillräckligt specifikt för att ha någon verklig tyngd. Detta är allt jag kan säga som svar på er fråga. 
Talmannen.
Det italienska ordförandeskapet har fortfarande inte besvarat min skriftliga fråga om ovan nämnda tema, som inlämnades redan i juli. Jag upprepar nu min fråga i hopp om att få ett muntligt svar.
Rådet ombeds redogöra för vilka ”exceptionella omständigheter” som rättfärdigar rådets beslut om att acceptera den italienska statens stöd till italienska mjölkproducenter, i enlighet med artikel 88.2, tredje stycket i EG-fördraget.
Om sådana ”exceptionella omständigheter” skulle uppstå i andra medlemsländer eller i de nya medlemsstaterna kommer rådet även i dessa fall att acceptera ett liknande statligt stöd?
Rådet ombeds att redogöra för huruvida rådets beslut om att acceptera den italienska statens stöd till de italienska mjölkproducenterna är förenligt med artikel 12 i EG-fördraget om lika behandling av unionens medborgare och därmed även mjölkproducenterna? 
Antonione,
   . – Rådet undersökte i ett beslut i juli 2003 huruvida det stöd som Republiken Italien avsåg att ge till landets mjölkproducenter var förenligt med den inre marknaden; stödet ges i form av förhandsfinansiering av belopp som producenterna är skyldiga gemenskapen på grund av tilläggsavgiften på mjölk för perioden 1995/1996 till 2001/2002. Rådet drog slutsatsen att det förelåg ”exceptionella omständigheter” som motiverar att stödet kan anses förenligt med den inre marknaden som ett undantag från artikel 87 i fördraget. Dessa exceptionella omständigheter beskrivs utförligt i rådets beslut.
Rådet ansåg att principen om lika behandling följdes, eftersom mjölkproducenter i gemenskapens övriga medlemsstater inte drabbats av några exceptionella omständigheter liknande dem i Italien. Rådet och kommissionen betonade i detta hänseende i ett gemensamt uttalande, som införts i rådets protokoll, att detta beslut var motiverat på grund av det exceptionella läge som just gällt för Italien och att det avsåg att en gång för alla lösa gamla problem som hör samman med tillämpningen av tilläggsavgiften i Italien.
Följaktligen har de båda institutionerna betonat att detta beslut inte kan ses som prejudicerande vid eventuella framtida problem i samband med avgiftens tillämpning, vare sig det gäller Italien eller någon annan medlemsstat. 
Andreasen (ELDR ),
   .– Herr talman! Jag vill tacka rådsordföranden för de svar jag fått. Jag har bara en fråga till.
När rådsordföranden talar om de exceptionella omständigheterna i Italien och om att detta inte skall bli prejudicerande vill jag gärna veta om även Italien nu genomfört de gemensamma reglerna så att också italienska mjölkproducenter från och med nu betalar en särskild avgift när produktionskvoterna överskrids. 
Antonione,
   . – Jag tror att detta är fallet, ja. 
Talmannen.
Den senaste tidens händelser i Kaukasien har i hög grad aktualiserat de problem som råder i länderna i Kaukasien och närliggande områden.
Vilken politik för Europeiska unionen i det här området? Vilka åtgärder har rådet vidtagit för att skapa en stabilitetspakt, motsvarande den som gäller för sydöstra Europa, för att främja demokratisering, samarbete och utveckling i området? Vilka initiativ ämnar rådet ta när det gäller samarbete med Organisationen för ekonomiskt samarbete kring Svarta havet (BSEC/PABSEC), en regional organisation i vilken alla länder i området deltar (medlemsstater i EU, kandidatländer och icke medlemsstater) som är väl ägnad att användas för att bemöta allmänna problem i området? Har rådet tagit ställning till en eventuell anslutning, på lång sikt, av Armenien, Georgien och Azerbajdzjan till EU, med tanke på områdets kulturella och ekonomiska förbindelser med Europa sedan äldre tid?
Antonione,
   . – Europeiska unionen har gjort sitt bästa för att konsolidera sin politik i södra Kaukasien sedan rådet 2001 förklarade att unionen vill ha en mer aktiv roll i detta område. Det tydligaste och mest påtagliga tecknet på detta synsätt var utnämningen i juli 2003 av ambassadör Talvitie som Europeiska unionens särskilda företrädare för södra Kaukasien med särskilt uppdrag att hjälpa rådet att vidareutveckla en politik för hela området. 
Rådet vidtog den gemensamma åtgärden att utnämna en särskild företrädare för Europeiska unionen och kunde därmed fastställa målsättningarna för EU:s politik i södra Kaukasien som nu är kända för allmänheten; dessa målsättningar är a) att hjälpa Armenien, Azerbajdzjan och Georgien att genomföra politiska och ekonomiska reformer, framför allt med att införa en rättsstat, med demokratisering, mänskliga rättigheter, god förvaltningssed, utveckling och med att minska fattigdomen, b) att uppnå överensstämmelse med de instrument som redan införts,förhindra konflikter i området, bidra till att lösa konflikter och förbereda en återgång till fred, även genom att ge stöd till flyktingar och inrikes evakuerade som återvänder, c) att konstruktivt arbeta med de främsta nationella aktörerna i grannländerna, d) att uppmuntra och stödja ytterligare samarbete mellan stater i området, framför allt mellan stater i södra Kaukasien och särskilt i frågor som rör ekonomi, energi och transport, e) att ge unionen större genomslag och en tydligare profil i området.
Unionen har i över ett decennium aktivt främjat demokratisering, utveckling och samarbete i södra Kaukasien. Kommissionen och medlemsstaterna har gett avsevärda ekonomiska bidrag till Armenien, Azerbajdzjan och Georgien sedan de blev självständiga 1991. Unionen ingick 1999 partnerskaps- och associeringsavtal med samtliga tre länder och gav dem också sitt aktiva stöd för medlemskap i Europarådet.
Vad gäller arrangemangen för ekonomiskt samarbete i Svartahavsområdet erkänner och stöder Europeiska unionen insatserna för att främja ekonomiskt samarbete på regional nivå, vilket kommer att öka stabiliteten, säkerheten och välfärden i området. Europeiska unionen är öppen för möjligheten att öka sitt nuvarande samarbete med Organisationen för ekonomiskt samarbete i Svartahavsområdet (BSEC) för att utveckla området. Som rådet (allmänna frågor och yttre förbindelser) förklarade den 8 december 2003 är EU:s förbindelser med Georgien, liksom förbindelserna med Armenien och Azerbajdzjan, fast förankrade i ett långsiktigt åtagande med partnerskap och samarbete. EU skulle vilja hjälpa Georgien och övriga länder i södra Kaukasien att konsolidera sina förbindelser med Europeiska unionen. 
Souladakis (PSE ).
   – Herr rådsordförande! Jag vill först och främst tacka för det svar ni gett mig. Jag skulle dock vilja ha ytterligare några detaljer, eftersom det för tre år sedan i denna kammare sades att Europeiska unionen skulle främja en stabilitetspakt i området, motsvarande den som ingåtts för länderna på Balkan. Hittills har inget gjorts. Det har upprepade gånger påpekats här i kammaren att samtidigt som vi stöder regionalt samarbete, och det på Svartahavsnivå till och med finns en bank och ett mellanstatligt och interparlamentariskt förfarande och sekretariat, behandlar vi i våra förbindelser ändå området som om det skulle ligga långt härifrån, som ett land i Fjärran östern.
På grund av att detta område är av stort intresse för Europeiska unionen och på grund av att ett antal länder, till exempel Armenien, Moldavien, Georgien, Ukraina, har velat få besked om utsikterna att ansluta sig till Europeiska unionen, anser jag att svaret inte, åtminstone inte för tillfället, motsvarar de politiska behov som finns i området. Jag väntar därför på ett förtydligande. 
Talmannen.
   –Vi ställer nu dagens sista fråga, och den sista frågan för det italienska ordförandeskapet, till herr Antonione.
Vilka framsteg har rådet gjort för att anta förslaget till rådets förordning om handel med viss utrustning och vissa produkter som kan användas till dödsstraff, tortyr eller annan grym, omänsklig eller förnedrande behandling eller bestraffning (KOM(2002)0770/slutlig)? Har rådet gjort några framsteg överhuvudtaget?
När tror ordförandeskapet att rådet kan anta åtgärden? 
Antonione,
   . – Rådets förslag till förordning om handel med viss utrustning och vissa produkter som kan användas för avrättningar, tortyr eller annan grym, omänsklig eller förnedrande behandling eller straff har flera gånger beretts av rådets förberedande organ.
På grundval av detta arbete kom man överens om att kommissionen skulle lägga fram ett ändrat förslag där kommentarer från delegationerna beaktades. Rådet har ännu inte fått detta ändrade förslag. Så snart rådet får detta skall ordförandeskapet göra allt som krävs för att se till att förordningen snabbt antas. 
De Rossa (PSE ).
   – Jag skulle vilja fråga rådsordföranden när rådet begärde att kommissionen skulle översända det ändrade förslaget. Jag vill också be honom om en specifik redogörelse för vilka typer av produkter som är tänkta att innefattas i den ändrade förordning som rådet har begärt. 
Det verkar mycket besynnerligt att vi fortsätter att tillåta export av utrustning från Europeiska unionen som används för tortyr som utförs av personer i de stater vi tillåter att de exporteras till. Det är faktiskt så att dessa produkter bär EU:s logotyp, eftersom de exporteras från Europeiska unionen. 
Antonione,
    – Jag har inte möjlighet att svara i detalj. Vi kommer att göra en undersökning och ge ett skriftligt svar om de frågor som ni just har lyft fram, herr de Rossa, både vad gäller tidpunkterna, det vill säga det datum när rådet bad kommissionen utarbeta ett ändrat förslag, och, framför allt, vad gäller definitionen av produkter som omfattas av denna begäran. 
De Rossa (PSE ).
   – Rådsordföranden kanske missförstod min fråga. Den ena delen av min fråga gällde när rådet begärde att kommissionen skulle presentera en ändrad förordning, inte när vi väntar oss att kommissionen skall svara. 
Antonione,
    – Jag förstod mycket väl, herr de Rossa, men jag har inte förutsättningar att ge er exakta datum, eftersom jag inte har dessa handlingar här, och jag kan helt enkelt inte trolla fram ett datum ur luften. Ärligt talat, några saker känner jag till, men jag kan verkligen inte känna till allt. Eftersom jag inte vill ge er ett felaktigt datum föreslår jag att jag undersöker frågan närmare, eftersom jag inte har de handlingar med mig som skulle kunna bidra till ett exakt svar på frågan när rådet bad kommissionen lägga fram ett ändrat förslag. Som jag nyss sade kommer vi också att lägga till detaljer om all utrustning och alla produkter: jag känner inte till hur detaljerna definieras, eftersom detta är frågor där känslor av naturliga skäl råder över materiella aspekter. Vi kommer därför att vara mer exakta vad gäller definitionen av sådan utrustning. 
Souladakis (PSE ).
   – Herr talman! Jag bryter mot reglerna; jag har inte någon följdfråga. Jag antar bara att det är på grund av att grekiska är ett svårt språk som rådsordföranden inte kunde förstå tolkningen av min förra fråga. Jag förstår honom; vissa språk är svåra att begripa, och jag förbehåller mig därför rätten att ställa min följdfråga igen i form av en muntlig fråga vid nästa sammanträdesperiod. 
Talmannen.
   – I överensstämmelse med arbetsordningen har ni, herr Souladakis, rätt att återigen lägga fram frågorna om länderna i Kaukasien.
Det här var som sagt den sista frågan i enlighet med arbetsordningen.
Eftersom den tid som har avsatts till frågestunden (rådet) är slut kommer frågorna 19 till 24 att besvaras skriftligen.(4)
Vi tackar de ledamöter som har talat, i synnerhet rådets ordförande, och önskar er god jul och hoppas att ni kommer att fortsätta arbeta för Europeiska unionen, om än inte i ordförandeskapet utan i den italienska regeringen.

Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är en gemensam debatt om tre andrabehandlingsrekommendationer för utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor.
- A5-0425/2003 av Rosemarie Müller om rådets gemensamma ståndpunkt inför antagandet av Europaparlamentets och rådets förordning om inrättande av gemenskapsförfaranden för godkännande av och tillsyn över humanläkemedel och veterinärmedicinska läkemedel samt om inrättande av en europeisk läkemedelsmyndighet (10949/2/2003 – C5-0463/2003 – 2001/0252(COD)),
- A5-0446/2006 av Françoise Grossetête om rådets gemensamma ståndpunkt inför antagandet av Europaparlamentets och rådets direktiv 2001/83/EG om upprättande av gemenskapsregler för humanläkemedel (10950/3/2003 – C5-0464/2003 – 2001/0253(COD)),
- A5-0444/2003 av Françoise Grossetête om rådets gemensamma ståndpunkt inför antagandet av Europaparlamentets och rådets direktiv om ändring av direktiv 2001/82/EG om upprättande av gemenskapsregler för veterinärmedicinska läkemedel (10950/3/2003 – C5-0464/2003 – 2001/0253(COD)). 
Müller (PSE ),
   . – Herr talman, mina damer och herrar! Kvällens debatt handlar om ändringen av lagstiftningen om läkemedelsprodukter i Europeiska unionen och dess inverkan på patienter och läkemedelsindustrin. Därvid är det viktigt att notera att allmänhetens kunskaper om tillverkning av läkemedelsprodukter och läkemedels verkan är begränsade. Eftersom orsakssammanhangen och tillverkningssätten är så pass invecklade kommer endast ett litet fåtal patienter i Europa att kunna utvärdera möjligheterna och riskerna med olika läkemedel. Det är därför vi behöver en myndighet som för patienternas räkning kan utvärdera läkemedels säkerhet, effektivitet och kvalitet.
Dessa utvärderingar måste göras enligt rigorösa normer; det ligger både i patienternas och läkemedelstillverkarnas intresse. Skulle problem uppstå till följd av allvarliga biverkningar av ett läkemedel så är det trots allt så att tillverkaren riskerar böter och ett skadat rykte, samtidigt som patienterna får utstå de fysiska effekterna.
Detta innebär att den förnyade lagstiftningen om godkännande av läkemedel, som är ämnet för dagens debatt, måste garantera läkemedlens säkerhet, men också fastställa allmänna villkor som godkänner och stärker läkemedelsföretags forskning och således förbättrar deras konkurrenskraft. Det här främjar inte bara de berörda företagen; det säkrar också arbetstillfällen. Inte minst patienterna gagnas av forskningsresultaten och nya, effektiva läkemedel.
Med den här lagstiftningen anser jag att vi har lyckats lösa dilemmat mellan behovet av normer för hälsoskydd å ena sidan och industrins krav på bättre villkor för forskning och konkurrenskraft å andra sidan. I en global ekonomi med olika rättsliga ramar i Europeiska unionen, Asien och USA, och med den förestående utvidgningen i åtanke, var det här ingen enkel uppgift. Den globala kompromiss med rådet som nu har utarbetats ger oss möjlighet att genomföra reformerna av lagstiftningen om läkemedel i andra behandlingen.
Det är en bra kompromiss i och med att den i sin helhet återspeglar kammarens syn i nyckelfrågor som lagstiftning, säkerhetsövervakning, omfattning av det centraliserade godkännandet, skydd och sammansättning av myndighetens styrelse. Jag anser att kompromissen innebär att lagstiftningen skräddarsys för att återspegla vetenskapliga framsteg och ekonomisk utveckling, och det kommer att gagna patienterna.
Låt mig i korthet kommentera nyckelfrågorna. En särskilt viktig aspekt av den ändrade lagstiftningen om läkemedel är att förbättra säkerhetsövervakningen. Kammaren har framgångsrikt genomdrivit en hög säkerhetsnivå i godkännandeförfarandet, liksom ett effektivt system för övervakning och kontroll. I och med att Europeiska läkemedelsmyndigheten (EMEA) upprättar en databas kommer myndigheten att spela en nyckelroll i ett effektivt system för säkerhetsövervakning. Detta är särskilt viktigt eftersom ett välfungerande system för säkerhetsövervakning är av avgörande vikt för patienters hälsa. Även om kompromissen inte innebär att ett obligatoriskt förfarande för godkännande av alla nya aktiva substanser fastslås – ett förslag som fick kammarens stöd i första behandlingen – så har förteckningen över indikationer inte desto mindre utvidgats till att innefatta särläkemedel, med ytterligare ett utvidgande efter fyra år till att inkludera indikationer för autoimmuna sjukdomar samt virussjukdomar. Som ett resultat av det kommer en mängd nya aktiva substanser att bli föremål för det centraliserade godkännandet i framtiden.
Med hjälp av de strukturer och arbetsmetoder som stipuleras i lagstiftningen kommer Europeiska läkemedelsmyndigheten i London att garantera att vetenskapliga resurser samordnas effektivt och att bedömningarna således görs enligt rigorösa normer. Ett centraliserat godkännande genom EMEA kommer att garantera att alla patienter i Europa får samma tillgång till innovativa och effektiva läkemedel.
Bestämmelserna om uppgiftsskyddet var en annan kontroversiell fråga. Skyddsperioden som i den framlagda kompromissen uppgår till tio år plus två år plus ett år för det centraliserade och det decentraliserade förfarandet garanterar för det första att det finns en stimulans att bedriva forskning och för det andra att vidareutvecklingen av bevisat aktiva substanser belönas. Den här enhetliga bestämmelsen för hela Europa skyddar de ekonomiska intressen som finns hos tillverkare som bedriver forskning och de intressen som finns hos tillverkare av generiska läkemedel, samt minskar – till skillnad från kommissionens ursprungliga förslag – bördan på de allmänna hälso- och sjukvårdssystemen.
Den heltäckande kompromissen med rådet placerar patienters behov i hjärtat av lagstiftningen, främjar forskning och innovation och garanterar också den europeiska industrins konkurrenskraft. Det är därför, mina damer och herrar, som jag uppmanar er att stödja rådets kompromiss. Det har inte varit möjligt att ta fasta på alla förslag, så är det ju alltid med kompromisser. Inte desto mindre anser jag att vi har funnit en lösning, till och med på kontroversiella punkter som exempelvis homeopatiska läkemedel. Tack vare förfarandet för ömsesidigt erkännande är det nu möjligt för alla patienter i Europa att få tillgång till de här läkemedlen. Även i de frågor som har att göra med WTO anser jag att vi har funnit en acceptabel lösning, trots att de här frågorna inte kan regleras inom ramen för den här lagstiftningen. Kommissionen har lovat att lägga fram ett förslag om det här nästa år.
Därför anser jag att det slutliga resultatet i sin helhet är bra och att det är värt att stödja kompromissen. Jag tror inte att ett förlikningsförfarande med rådet skulle leda till ett bättre resultat, särskilt med tanke på att det inte skulle lösa de två frågor jag nämnde tidigare. Omröstningen i morgon – och jag uppmanar kammarens ledamöter att stödja kompromissen när den äger rum – kommer att göra det möjligt för oss att införa en hållbar lagstiftning om läkemedel. Jag vill ta det här tillfället i akt att tacka min medföredragande, Françoise Grossetête, liksom sekretariatet, rådet och kommissionen för deras samarbete. 
Grossetête (PPE-DE ),
   – Herr talman, herr kommissionär! I kväll undersöker vi granskningspaketet med lagstiftning om humanläkemedel och veterinärmedicinska läkemedel. Den här granskningen motsvarar två års arbete, faktiskt mer än två års gemensamt arbete, forskning, frågor och förhandlingar: två år som jag hoppas kommer att krönas med framgång i omröstningen i morgon.
Jag vill rikta ett varmt tack till mina kolleger i kammaren, från alla grupper, som jag har suttit i oräkneliga sammanträden med, och i synnerhet till min medföredragande, Rosemarie Müller. Jag vill tacka henne för det effektiva samarbetet. Jag har lyssnat på de krav som har lagts fram av mina kolleger i kammaren. Jag har framfört deras argument till rådet. Jag har involverat dem i varje steg på vägen, och på så vis har alla haft del i dagens resultat.
Jag skulle också vilja tacka kommissionen, i synnerhet kommissionär Erkki Liikanen och hans utomordentliga team. Jag har själv fått erfara deras hängivenhet och har uppskattat våra givande utbyten. Jag skulle också vilja tacka rådet för dess konstruktiva sätt att närma sig de här frågorna för att nå ett avtal i den andra behandlingen. De här tacksamhetsbetygelserna kommer emellertid inte att betyda någonting om kammarens ledamöter inte agerar ansvarsfullt i morgon och godkänner den kompromiss som har förhandlats fram, utan i stället röstar för andra ändringsförslag som enligt mig återspeglar individuella snarare än allmänna intressen.
Ja, vi har en kompromiss, och kompromisser är aldrig helt och hållet tillfredsställande. Men beakta de framsteg vi har gjort i fråga om att skydda folkhälsan och djurs hälsa! Vi har uppnått målet att finna en balans, vilket verkade oerhört svårt till en början. Försök gjordes att ställa olika parter mot varandra, och i synnerhet att sätta hälsosystem och innovation på motsatta sidor. I själva verket har analyser visat att generiska läkemedel å ena sidan och farmaceutiska laboratoriers innovationer å andra sidan inte är kontradiktoriska. Dessa två produkter är inte oförenliga; de kompletterar varandra. Generiska läkemedel utvecklas inte utan innovation, och innovation stimuleras av tillgängligheten till generiska läkemedel.
Att skydda patienters hälsa är att kunna bekämpa uppkomsten av nya sjukdomar, att motverka gamla sjukdomar när de dyker upp igen och att tillhandahålla effektivare behandling. Att skydda patienters hälsa är att ge vetenskaplig forskning nödvändiga resurser för att upptäcka antingen nya molekyler eller nya terapeutiska tillämpningar för existerande läkemedel. Innovation har ett pris. Låt oss inte glömma att det kräver avsevärda ekonomiska investeringar att skydda vår hälsa. Uppgiftsskyddet är därför av avgörande vikt för att garantera medicinska framsteg, de europeiska medicinska framsteg som vi är stolta över. Resultatet av vår kompromiss, kallad 8 + 2 + 1, är vad jag skulle vilja att vi godkänner under morgondagens session.
Forskning och utveckling utgör grunden för hälsoskyddet, vilket inte skulle vara fullständigt om inte generiska läkemedel fanns tillgängliga. Generiska läkemedel är oerhört viktiga för våra europeiska hälsosystem och för patienter. Därför välkomnar jag den strategi man återfinner i de här direktiven. Termen ”generiska läkemedel” har introducerats för första gången. På förslag är också att börja använda Bolarsystemet i unionen, ett förslag som våra ändringsförslag för övrigt syftar till att förbättra. Den här bestämmelsen kommer att göra att alla generiska läkemedel blir tillgängliga snabbare. Mina kolleger och rådet godkände också mitt förslag om ”eurogeneriska läkemedel”, vilket kommer att förhindra fördröjningar i utvecklingen av de här produkterna, särskilt i kandidatländerna.
Granskningen av läkemedelslagstiftning syftar inte enbart till att finna en optimal balans mellan generiska läkemedel och innovation. Många andra aspekter som är minst lika viktiga har studerats. Jag tänker särskilt på definitionerna av läkemedel, generiska läkemedel och biologiskt likartade läkemedel. Dessa har varit ämnen för en livlig diskussion. Personligen har jag alltid förespråkat en strategi som grundas på produktsäkerhet. Att ha för breda definitioner skulle vara kontraproduktivt både för tillverkare och patienter. En tillfredsställande balans har uppnåtts i det här avseendet, vilket framgår av bestämmelsen om så kallade gränsprodukter. Jag vet att den här punkten väcker fler frågor. Att helt enkelt radera den här så kallade gränsproduktklausulen skulle inte ha löst någonting, och tillverkare skulle ha blivit tvungna att söka rättsliga förtydliganden från domstolar, vilket skulle ha inneburit att advokater måste anlitas och flera månaders väntan på domstolsutslag. Att sammanställa en lista med undantag verkade inte heller vara den rätta lösningen. En sådan lista skulle aldrig ha varit uttömmande. Vi har redan lagstiftning om kosmetika, livsmedelstillsatser och medicinsk apparatur för att nämna några exempel. Detta är lagligt bindande, och vår uppgift här är inte att ifrågasätta det, utan att finna en lösning på ett mycket verkligt problem.
Här vill jag framställa en begäran till kommissionen, och jag skulle faktiskt vilja ge den ett uppdrag i det här avseendet för att öka den rättsliga säkerheten för de aktiva på detta område. Det råder ingen tvekan om att det vore till hjälp om kommissionens kompetenta tjänsteavdelningar så snart som möjligt sammankallade de aktörer jag nämnde tidigare till ett möte. Jag tror att det skulle vara synnerligen viktigt för att ge dem sinnesfrid. På grundval av det här mötet och med beaktande av EG-domstolens tidigare domslut skulle sedan en gemensam och officiell förklarande redovisning kunna publiceras. Jag hoppas verkligen att det här förslaget får gehör, på samma sätt som jag förväntar mig att kommissionen förtydligar sin inställning till Dohadeklarationen. Jag vet att även detta är en viktig punkt för många av mina kolleger.
Godkännandet av ett humanläkemedel eller ett veterinärmedicinskt läkemedel innebär emellertid inte att kontrollerna av läkemedlens effektivitet och säkerhet upphör. Att stärka säkerhetsövervakningen har därför varit en av våra prioriteringar. Detta har gjort det nödvändigt att ändra de nuvarande bestämmelserna: för det första att möjliggöra inspektioner utan förvarning hos tillverkarna och för det andra att korta av tidsfristerna för den obligatoriska inlämningen av periodiska rapporter och att upprätta ett system för ett snabbt utbyte av uppgifter som samlats in av samtliga parter för att garantera att systemen för säkerhetsövervakning fungerar likadant i alla medlemsstater. Vi har även understrukit att säkerhetsövervakningen måste vara fullständigt oberoende och begärt att administrationen av medel som öronmärkts för detta syfte förblir under behöriga myndigheters direkta ledning.
Mina kolleger och jag har också velat beakta miljöaspekten i fråga om läkemedel. Den här frågan dryftades dessutom med den verkställande direktören för EMEA i London, som bekräftade att detta var ett meningsfullt tillvägagångssätt. Under inga omständigheter skall den här aspekten emellertid utgöra skäl för att vägra godkännande för försäljning. Vi vet alla att exempelvis produkter som används i kemoterapi kan orsaka att skadliga kemikalier släpps ut i miljön, men vi skulle inte överväga att förbjuda försäljningen av dem. Det skulle vara ologiskt. Tanken är att bättre bedöma miljöriskerna och att, för alla terapeutiska klasser, vidta effektiva åtgärder för att minska skadeverkningarna. Det här är en mycket viktig fråga för parlamentet.
Med mina kollegers stöd skulle jag också vilja återgå till frågan om information. Det åligger oss att bemöta problem som uppstår. Det skulle ha varit lätt att ignorera frågan, men det har vi inte gjort. Därför ber vi Europeiska kommissionen att lägga fram ett tydligt dokument som klargör vad som existerar på området, att analysera de potentiella fördelarna och riskerna med att göra information tillgänglig för patienterna, att reflektera över vilket ansvar de som tillhandahåller informationen har och att lägga fram förslag.
Inte desto mindre finns det vissa saker i fråga om de här betänkandena som jag beklagar. Främst gäller det direktivets tillämpningsområde och rådets vägran att omedelbart göra det centraliserade förfarandet obligatoriskt för alla nya aktiva substanser. Här har parlamentet varit för europeiskt för rådet. Kompromissen innefattar emellertid några betydande patologier i tillämpningsområdet, och om fyra år kommer en utvärderingsklausul att göra det möjligt för oss att stärka den här bestämmelsen och att förbättra lika tillgång till hälsa för alla EU-medborgare. Jag vill gratulera min medföredragande, Rosemarie Müller, som förhandlade om detta.
I fråga om EMEA och sammansättningen av dess vetenskapliga kommittéer borde det sunda förnuftet segra. Som jag ser det skulle det vara ologiskt och till och med farligt om de fackmän som ingår i de här kommittéerna inte var likvärdiga experter. Det är kompetensen och inte nationaliteten som kommer att garantera kvaliteten och effektiviteten i den vetenskapliga utvärderingen. Vi kommer att vara mycket försiktiga i fråga om detta.
I fråga om homeopatiska läkemedel ville parlamentet gå längre än den föreslagna kompromissen. Jag är väl medveten om detta, men framsteg har gjorts på området för ömsesidigt erkännande. Den här bestämmelsen kommer att garantera utvecklingen av denna kategori läkemedel. Vi borde se på vad som föreslås, och inte bara på vad man enats om i förhandlingarna. Det är viktigt att sätta saker i perspektiv, eftersom det visar att homeopatiska läkemedel inte har försummats, och inte heller har veterinärmedicinska läkemedel uppoffrats. Alla bestämmelser som jag har nämnt tidigare gäller också alla veterinärmedicinska läkemedel.
De här direktiven syftar inte till att hämma sociala trygghetssystem, vilket jag har fått höra, eller att ge en sektor övertag över någon annan. Tvärtom, de garanterar att ett högkvalitativt hälsoskydd utvecklas. De möjliggör tillgång till produkter för alla patienter och stimulerar vetenskaplig forskning genom att stödja nödvändig tillväxt på området för generiska läkemedel. Inte heller delar de upp de nuvarande femton medlemsstaterna eller utvidgningsländerna. Jag hoppas att morgondagens omröstning resulterar i ett godkännande, så att våra tre institutioner framgångsrikt kan förbättra människors och djurs hälsa. Jag är övertygad om att det blir så: vi har ett löfte från majoriteten av de politiska grupperna. Jag vågar inte tänka på att det inte skulle respekteras. 
Liikanen,
   . – Först av allt vill jag tacka och innerligt gratulera de två föredragandena, Rosemarie Müller och Françoise Grossetête, för deras arbete och ansträngningar, särskilt med att uppnå en allsidig kompromiss med rådet.
Översynspaketet, i dess ursprungliga utformning från kommissionen, hade tre viktiga mål. Det första var att garantera Europas medborgare ett hälsoskydd på hög nivå, det andra var att öka tillgången till innovativa läkemedel samtidigt som konkurrens med generiska produkter stimulerades, och det tredje var att förbereda för utvidgningen. Jag är glad över att kunna konstatera att den slutliga kompromiss som föreslagits av de två föredragandena och rådet helt stämmer överens med dessa mål.
Vad gäller kompromissändringsförslagen skulle jag vilja koncentrera mig på de viktigaste frågorna. Först planen för uppgiftsskydd och konkurrens för generiska läkemedel.
Kommissionen ville hitta rätt balans mellan innovation och konkurrens för generiska läkemedel genom att justera kriterierna för att uppnå den.
De åtgärder för främjande av konkurrens för generiska läkemedel som vi föreslog antogs – och förbättrades till och med – tack vare parlamentets ändringsförslag vid första behandlingen.
I fråga om den innovativa industrin föreslog kommissionen en harmonisering av uppgiftsskyddsperioden till tio år, som en grundläggande åtgärd för en bättre fungerande inre marknad. Denna period är också ett av de viktigaste tillgängliga verktygen på området läkemedelslagstiftning för lönande innovationer. Vi föreslog också en ettårig förlängning då en innovativ indikation ges efter det första godkännandet för försäljning. Den nuvarande kompromissen, kallad 8 + 2 + 1, överensstämmer med våra målsättningar och förväntningar. Jag är fullt medveten om att effekten av denna harmonisering i de nya medlemsstaterna diskuterades mycket under debatten.
För det första skulle jag vilja välkomna bestämmelsen om att denna harmonisering inte skall vara retroaktiv. Detta var ett önskemål från anslutningsländerna och är en del av den nuvarande kompromissen. Bestämmelsen kommer att innebära att effekten av den nya skyddsperioden begränsas till läkemedel för vilka tillstånd har givits efter genomförandet av direktiven.
För det andra vill jag säga att kommissionen noga kommer att överväga alla önskemål från de nya medlemsstaterna om en övergångsperiod vid antagandet av detta lagstiftningspaket.
Resten av kompromissen om planen för uppgiftsskydd och konkurrens för generiska läkemedel – inklusive en ettårsperiod vid ersättningar och en ettårsperiod för väletablerade substanser vid innovativa indikationer och klargörande av generiska och biologiskt likartade definitioner – är också välkommen och godtagbar för kommissionen.
I fråga om räckvidden för det centraliserade förfarandet och behovet av att stärka Europeiska läkemedelsmyndighetens roll har rådet trots vårt stöd vid första behandlingen valt en mer begränsad tolkning av räckvidden. Den gemensamma ståndpunkten sammanföll inte med kommissionens och parlamentets hållning, utan innebar en viss utökning av den nuvarande räckvidden för det centraliserade förfarandet.
Den nuvarande kompromissen innebär en ytterligare utökning av räckvidden, och vad som är ännu viktigare är att den ger möjlighet till framtida utveckling. I kompromissen tas hänsyn till vissa av dagens viktigaste terapeutiska behov, och förmodligen också behoven inom en nära framtid. Kommissionen välkomnar kompromisslösningen.
Mer allmänt kommer den nya lagstiftningen att stärka myndighetens internationella roll, och ge myndigheten en viktigare roll på nyckelområden som marknadsövervakning, säkerhetsövervakning och allmänhetens kännedom om läkemedel. Denna utveckling välkomnas också.
För att myndigheten skall kunna sköta dessa uppgifter måste den genomgå vissa förändringar, och de kompromissändringsförslag som gäller dess administrativa struktur, särskilt sammansättningen av styrelsen och de vetenskapliga kommittéerna, tillgodoser i stort detta behov.
För det tredje, miljöaspekterna. De möjliga effekterna av användningen av läkemedel är en viktig fråga. Det var nödvändigt att behandla frågan omsorgsfullt eftersom det som stod på spel var tillgången till vissa läkemedel. Kompromissändringsförslagen, som kräver en miljökonsekvensbedömning och möjliga mildrande åtgärder men som inte berör kriterierna för utfärdandet av försäljningstillstånd, bör ses som en välbalanserad lösning.
För det fjärde, beslutet från Doha om obligatoriska licenser för export av patenterade läkemedel till länder med otillräcklig tillverkningskapacitet. Först av allt skulle jag åter vilja betona kommissionens politiska vilja att se till att genomförandet av detta beslut underlättas och att rätt förhållanden råder för att bestämmelsen skall kunna fungera och tillämpas effektivt.
Ändringsförslagen 6 och 19 innebär dock ett formellt problem eftersom en klausul som reglerar exporten inte kan ingå i ett direktiv som handlar om införandet av läkemedel på gemenskapsmarknaden. Detta förslag gäller enbart försäljningsgodkännande i Europa. Det påverkar på intet sätt exporten av läkemedel från Europa.
Kommissionen ställer sig dock helt och hållet bakom principen om tillämpningen av beslutet i WTO:s allmänna råd den 30 augusti 2003, både på gemenskaps- och medlemsstatsnivå, i fråga om patentlagstiftningen.
Kommissionen kommer att arbeta med genomförandet av detta beslut i EU som ett ärende med högsta prioritet i början av 2004, med målet att ta fram ett lämpligt lagstiftningsförslag.
Slutligen frågan om patientinformation. Kommissionens försök att modernisera denna del av lagstiftningen har inte varit så framgångsrikt som jag skulle ha önskat. Jag kan dock med tillfredsställelse konstatera att frågan nu ingår i kompromissen. Jag skulle vilja ge en försäkran om att vi gör fortlöpande framsteg i riktning mot en framtida informationsstrategi för gemenskapen för att hantera denna fråga.
I fråga om rekommendationerna för andra behandlingen från Rosemarie Müller och Françoise Grossetête kan kommissionen helt och hållet godkänna det totala kompromisspaketet i den utformning som föreslagits av rådet och godkänts av de två föredragandena. Vad gäller Rosemarie Müllers begäran kommer mina tjänsteenheter när lagstiftningen antas att anordna en utfrågning i syfte att korrekt tillämpa artikel 2.2, där alla intressenter kommer att få möjlighet att lämna synpunkter.
Denna kompromiss gör det möjligt att lösa ett antal viktiga frågor och tillåter ett dynamiskt förhållningssätt till myndighetens uppgifter och räckvidden för detta centraliserade förfarande. Den föreslagna harmoniseringen av planen för uppgiftsskydd är oavsett vilket förfarande som används ett stort framsteg. Jag vill också återigen betona vikten av att nya miljöaspekter tagits in i lagstiftningen.
Vad gäller veterinärlagstiftningen konstaterar vi också att bestämmelserna har anpassats till den allmänna inriktningen i bestämmelserna i direktivet om humanläkemedel, men också att vissa specifika bestämmelser lämpligt nog har bevarats, särskilt sådana som gäller miljökonsekvenser.
Inom veterinärsektorn kan miljökonsekvenserna avgöra huruvida en produkt slutligen ges tillstånd, och är därför ett villkor för dess utvärdering.
Till slut skulle jag vilja uppmana parlamentsledamöterna att stödja de två föredragandena i deras godkännande av kompromissen så att vi nu i detta skede kan avsluta lagstiftningsprocessen i fråga om läkemedelsöversynen till förmån för alla Europas medborgare. 
Nisticò (PPE-DE ).
   – Herr talman! Jag är oerhört nöjd med de utomordentliga resultat som har uppnåtts av parlamentet och i synnerhet med det arbete som har uträttats de senaste dagarna, vilket har varit ett betydelsefullt och positivt samarbete mellan olika institutioner. Därför vill jag rikta ett varmt tack till Françoise Grossetête och Rosemarie Müller, kommissionär Erkki Liikanen och Philippe Brunet, liksom till Vittorio Silano från det italienska ordförandeskapet som på ett intelligent och öppet sätt bidrog till utarbeta dessa kompromisser som slutligen har godkänts.
Som vi alla vet är alla institutioners målsättning att slutligen få en lagstiftning som ger EU-medborgare lika möjligheter och tillgång, så snart som möjligt, till nya, mer verkningsfulla läkemedel, som är mer selektiva och lättare att tolerera än existerande läkemedel, förhoppningsvis till ett rimligt pris.
Jag kommer bara att fokusera på ett fåtal punkter. I fråga om sammansättningen av styrelsen för Europeiska läkemedelsmyndigheten så är det nuvarande kompromissförslaget att föredra både framför kommissionens ursprungliga förslag och Rosemarie Müllers förslag som enligt min uppfattning innehåller många djupt rotade konflikter. Styrelsen, såsom den godkänns, kommer i huvudsak att vara institutionell – vilket jag personligen framfört önskemål om ett antal gånger – med två representanter för patientorganisationen och två representanter för läkarorganisationen.
Vidare är jag nöjd med uppgiftsskyddsperiodens längd eftersom det här är ett mycket balanserat avtal som å ena sidan kommer att ge ny kraft och stimulans till den europeiska industrin att investera mer i vetenskaplig forskning och å andra sidan kommer att göra det möjligt för industrin att svara på etiska krav genom att driva en solidarisk politik gentemot utvecklingsländer och även gentemot några av Europas anslutningsländer. Överenskommelsen om en ytterligare uppgiftsskyddsperiod i händelse av en ”switch”, liksom i händelse av nya terapeutiska indikationer för välkända läkemedel, är också ett steg i rätt riktning.
En annan punkt i avtalet har att göra med ett EMEA-centraliserat förfarande för godkännande för försäljning av nya läkemedel. Jag instämde med kommissionens ursprungliga förslag, vilket jag har betonat vid upprepade tillfällen, och jag är övertygad om att nya läkemedel i framtiden bör godkännas av EMEA.
Slutligen hoppas jag att säkerhetsövervakningssystemet, som jag som farmakolog skisserade och som garanterar ett maximalt skydd för medborgarna, kommer att göras mer effektivt och öppet i Europa. 
Whitehead (PSE ).
   – Herr talman! Också jag stöder föredragandena och alla som har arbetat hårt för detta kompromissförslag. Det finns alltid en fara att ett trepartsmöte innan andra behandlingen förvandlas till en bermudatriangel av förlorade förhoppningar och svikna förväntningar. Det har inte inträffat i det här fallet, och vi kan alla godkänna det vi har uppnått. Alla har offrat något för att finna en jämvikt. Jag accepterar att misslyckandet med att anta ändringsförslagen från Doha, det ytterligare erkännandet av homeopatiska läkemedel och den begränsade utvidgningen av uppgiftsskyddet för ersättningsprodukter kommer att göra vissa här dystra.
Det är när jag tittar på det tredje betänkandet om veterinärmedicinska läkemedel, vilket kort berördes av kommissionären, som jag måste erkänna att jag bekymrar mig ytterligare. Jag vill återigen säga att jag stödjer kompromissändringsförslagen: de stärker Europeiska läkemedelsmyndigheten, vissa begränsningar för statusen för receptbelagda läkemedel erkänns – något som vi alla välkomnar – och de tillåter alternativ i fråga om det centraliserade förfarandet. Ändå hade de kunnat vara mer långtgående när det gäller att erkänna situationen i vissa medlemsstater, inklusive min egen, där vanliga läkemedel används av kvalificerade personer, men inte av veterinärer.
I ändringsförslag 27 skulle ett uttalat undantag ha tillåtits som möjliggjorde en fortsättning för detta vid sidan av användningen av receptbelagda läkemedel. Kommissionen klargjorde före andra behandlingen att ändringsförslag 27 i princip var godtagbart – det var det inte för rådet. Ändå hoppas jag få höra kommissionären säga i sitt slutanförande att en nyanserad och samstämmig kompromisslösning på detta dilemma är möjlig, en lösning som skulle vara i både samförståndets och julens anda. 
Ries (ELDR ).
   – Herr talman, kommissionär Liikanen! Även jag vill börja med att gratulera mina kolleger Françoise Grossetête och Rosemarie Müller till deras utmärkta arbete med denna översyn av läkemedelslagstiftningen, som otvivelaktigt är ett av de viktigaste folkhälsoärendena under denna valperiod.
Det vi har på bordet i dag är en uppsättning ändringsförslag som har förhandlats fram av de två föredragandena, skuggföredragandena och det italienska ordförandeskapet. Det är en övergripande kompromiss, en väl avvägd kompromiss, som har antagits av flertalet medlemsstater och som ger garantier och innehåller förslag på åtgärder för att främja tillväxten för både märkesläkemedel och generiska läkemedel.
Överenskommelsen med rådet införlivar en rad förslag som ligger oss varmt om hjärtat. Jag skall inte upprepa vad föregående talare redan har sagt, särskilt i frågan om biverkningsbevakning eller EMEA och det centraliserade förfarandet. Jag vill emellertid ta tillfället i akt att understryka ett antal företeelser: att det faktum att tillståndet skall förnyas vart femte år gör att nationella myndigheter kan ta bort läkemedel från marknaden om de inte längre är effektiva, att en tydlig åtskillnad måste göras mellan information och marknadsföring samtidigt som kommissionen åtar sig att lägga fram en rapport om nuvarande praxis, insamlingen av avfall och läkemedlens miljöpåverkan samt bruket av blindskrift på förpackningen – något som ännu inte har nämnts – till hjälp för synsvaga. Sist men inte minst vill jag uppmärksamma er på att definitionen på generiska läkemedel har breddats och begreppet ”eurogenerisk” införts. Detta kommer att harmonisera och förenkla villkoren för att lansera generiska läkemedel inom EU och innebär ett stort steg framåt i den här översynen. Vår föredragande nämnde detta, men hittills har det inte betonats tillräckligt. Jag gladde mig också åt kommissionär Erkki Liikanens svar på Françoise Grossetêtes fråga om så kallade ”gränsfallsprodukter”, vilkas ställning måste förtydligas.
Detta leder mig vidare till vad man måste säga redan från början har varit det verkliga slagfältet såväl inom parlamentet som mellan medlemsstaterna: frågan om uppgiftsskydd. Modellen 8 + 2 + 1 bör stödjas, eftersom den erbjuder vad vi behöver i dag: vad jag skulle vilja kalla en modell som alla parter vinner på och som kommer att främja forskning, vilket är avgörande för EU, och ge patienterna ökad tillgång till billigare läkemedel, med de effekter vi vet att detta kommer att ha på våra regeringars sjukvårdsbudgetar.
Till mina kolleger och företrädarna för de fyra medlemsstater som röstade emot denna rättvisa kompromiss och som, i sina ansträngningar att försvara låga sjukvårdskostnader, fortsätter att framhålla uppgiftsskyddet som främsta, och i många fall enda, mål – som om diskussionen skulle kunna inskränkas till att handla om denna enda fråga – vill jag säga att de tar en enorm risk. Risken de tar är varken mer eller mindre än risken för att EU reduceras till en försäljningsdisk medan USA blir det enda land där någon innovation äger rum. Jag skall påminna er om en enda siffra. Sedan 1996 har Europas andel av de nya läkemedelsprodukter som lanseras runtom i världen krympt från 55 till 28 procent – den har med andra ord halverats –, och jag talar här inte om omsättning utan om otillräckliga satsningar på forskning och utveckling.
Sammanfattningsvis är det viktigt att vi inte väljer fel mål eller strategi i denna debatt. Om EU:s grundläggande mål är att också i fortsättningen erbjuda patienterna god vård – och det är något vi alla är eniga om – måste vi bedriva en verklig innovationspolitik, stoppa forskarflykten, bekämpa parallellimporten och, som sagt, verka, inte för en frontalkrock mellan branschen och de generiska tillverkarna, vilket vore fruktlöst, utan en modell som alla parter vinner på och som medför flest fördelar för patienterna. Som företrädare för den liberala gruppen vill jag framföra att jag anser att detta är vad vi lyckats åstadkomma här efter två års samarbete. 
Rod (Verts/ALE ).
   – Herr talman! Vi har i två år arbetat framgångsrikt med projektet att revidera EU:s läkemedelslagstiftning. När vi började hade jag förvisso hoppats på mer än detta kompromisspaket som har förhandlats fram med rådet och kommissionen och som vi skall rösta om i morgon.
Som jag ser det borde översynen av tillståndsförfarandena för saluförande av humanläkemedel och veterinärmedicinska produkter leda till att kriterierna för utvärdering och godkännande av läkemedelsprodukter utvecklas radikalt för att värna om patienter, folkhälsa och vårdgivare. Översynens främsta syfte var att förmå Europeiska läkemedelsmyndigheten att ge alla nya preparat rättsligt erkännande. Faktum är att det centraliserade förfarandet endast kommer att fokusera på vissa sjukdomar. Myndigheten i London har utvidgat sitt verksamhetsområde tillräckligt mycket för att säkra sin finansiering, men de nationella myndigheterna har för egen del behållit de mest lukrativa läkemedelsproduktklasserna, nämligen dem för neurodegenerativa sjukdomar samt hjärt- och kärlsjukdomar. Kommissionens och rådets intressen har tryggats, men är de identiska med patienternas?
Förutom att införa blindskrift har vi i patienternas intresse förbättrat biverkningsbevakningen och öppenheten, men det är sant att några rådskompromisser i sista minuten minskade våra landvinningar. Merparten av de dokument som rör utvärdering av läkemedelsprodukter skall vara tillgängliga för allmänheten, men hur är det med rapporterna om biverkningsbevakningen? De myndigheter som ansvarar för tillståndsgivningen skall vara fristående från näringslivet, men är i själva verket beroende av privat beskattning. Patienterna har inte möjlighet att direkt informera behöriga myndigheter om biverkningar av läkemedelsprodukter, och läkarna har inte skyldighet att göra det. Det är förvisso en stor seger att förslaget att tillåta marknadsföring av receptbelagda läkemedel förkastades, men frågan är för hur länge?
När det gäller folkhälsan bör nya läkemedelsprodukters miljöpåverkan utvärderas. Detta bör inte vara det enda bedömningskriteriet, men det måste finnas med i nytto/riskkalkylen för läkemedlet och således också som ett av villkoren för godkännande för försäljning. Miljöriskerna omfattar långt mer än skadorna på naturen, eftersom föroreningar från utsläpp av giftiga läkemedelsrester är ett hot mot människors hälsa. Terapiformer vars medicinska nytta väger tyngre än miljöriskerna bör givetvis kunna användas även i fortsättningen. När effektiva alternativ finns bör dessa dock främjas. Jag tycker att det är beklagligt att den slutliga formuleringen av ändringsförslagen i fråga inte erkänner problemets hela vidd.
För mig som läkare är det en allvarlig brist hos detta nya läkemedelspaket att utvärderingen av läkemedlens effektivitet inte omfattar jämförelser mellan olika läkemedel. Det är endast preparatens säkerhet och kvalitet som räknas. Det är av föga vikt huruvida de har några väsentliga kliniska fördelar. Jag försökte få begreppet terapeutiskt mervärde godtaget för att uppmuntra företagen till forskning på verkligt innovativa preparat, och jag stötte då på motstånd från samtliga institutioner. Jag var emellertid övertygad om att diskussionen kommer att dyka upp i parlamentet igen, eftersom läkemedelsindustrin inte längre vill nöja sig med att föra ut nya skenterapier på marknaden och överbeskydda dem i åratal.
Det stämmer att oenigheten främst gällde godkännandet av generiska läkemedelsprodukter. Läkemedelsbranschen försöker fördröja försäljningen av generiska produkter, vilket ju är normalt. Kommissionen och vissa ledamöter reagerade emellertid på samma sätt genom att begränsa definitionen av generiska produkter, skärpa villkoren för att bevilja tillstånd och förlänga tillståndsperioderna med hjälp av olika knep som omställning, nya indikationer osv.
Trots motståndet från majoriteten av medlemsstaterna som har problem med att finansiera sina socialförsäkringssystem, kommer den första europeiska läkemedelsprodukten att ha världens längsta skyddsperiod för administrativa uppgifter. Jag undrar vidare huruvida ett sådant skydd är förenligt med Dohabestämmelserna om att framställa generiska läkemedel för export. Detta är helt klart det största problemet i samband med detta lagförslag när det gäller finansiering av folkhälsan. En annan stor besvikelse var slutligen området för homeopatiska läkemedel.
Avslutningsvis erkänner jag att vi har gjort stora framsteg, och det gläder mig, men det är sant att en hel del återstår att göra under de närmaste åren. 
Blokland (EDD ).
   – Herr talman! Även jag vill tacka föredragandena och kommissionären. Det är emellertid två punkter jag fortfarande vill diskutera: patentskyddet och homeopatiska läkemedel. I maj får EU tio nya medlemsstater. De är naturligtvis varmt välkomna, åtminstone är det vad vi säger till dem. Men att säga och att göra är förstås två helt olika saker. Det framgår tydligt även i dag, för kommissionens och rådets förslag här kan knappast kallas ett varmt välkomnande.
Exempelvis är kompromissen om patentskydd oerhört ofördelaktig för de nya medlemsstaterna. Under anslutningsförhandlingarna kom vi överens med dessa länder om att de skulle införa en sexårig skyddsperiod i sin lagstiftning. Kompromissen ”8 + 2 + 1” skulle göra sjukvården i dessa länder betydligt dyrare – någonstans i storleksordningen hundratals miljoner dyrare om året.
Kommissionär Erkki Liikanen utlovar visserligen en övergångsperiod, något som jag i sig välkomnar, men det är mindre än vad som hade överenskommits. Ändringsförslag 55, som jag och min kollega Dorette Corbey har lagt fram och som stöds av ett stort antal observatörer, innebär att de nya medlemsstaterna på nytt får vad de blev lovade och omsätter således våra vackra ord i vackra handlingar.
En andra punkt gäller det faktum att kompromissförslaget på bordet mycket knapphändigt behandlar homeopatiska läkemedelsprodukter, trots att en övervägande majoritet av utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor rekommenderade att dessa skulle omfattas. 110 miljoner européer använder dessa läkemedel, och vi får inte förneka dem det. Jag uppmanar därför mina parlamentskolleger att rösta för ändringsförslagen 20, 21, 22, 23 och 38. 
Jackson (PPE-DE ).
   – Herr talman! I likhet med Johannes Blokland och vissa andra talare vill jag tala på anslutningsländernas vägnar. När jag var ordförande för debatterna om Françoise Grossetêtes och Rosemarie Müllers betänkanden i utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor mottog jag en framställning som jag har med mig här i kväll. Den hade undertecknats av ett stort antal medlemmar i observatörsgrupperna från anslutningsländerna. Nästan alla anslutningsländerna är representerade i den. Det står klart att många polska observatörer är mycket oroade över detta förslag. Jag stödjer Grossetêtes och Müllers betänkanden.
Jag vill gratulera de båda föredragandena, och jag föreställer mig att de kommer att vara mycket glada över att kunna lägga dessa tre betänkanden till handlingarna. De har gjort ett mycket bra arbete.
Men jag stöder också den tioåriga uppgiftsskyddsperioden för de nuvarande 15 medlemsstaterna. Jag är dock mycket medveten om att anslutningsländerna nyligen har förhandlat fram lagstiftning i sina respektive länder för att införa gemenskapens regelverk i sina författningssamlingar, och detta innefattade en uppgiftsskyddsperiod på sex år.
Det finns en risk för att vi här i kväll slätar över något mycket viktigt, och med tanke på att anslutningsländerna kunde begära en undantagsperiod kan jag inte förstå varför vi inte redan nu får veta exakt vilka undantagsperioder de begär. En del av problemet kan ligga inom anslutningsländernas eget ansvarsområde: de har ännu inte bett kommissionen – kommissionären kan intyga detta – om uppskov, tillfälliga undantag, förlängningar och liknande. Det skulle dock vara mycket bättre och ge mer insyn om vi innan vi godkände denna lagstiftning – även om jag vet att det nästan är för sent för detta – hade en förteckning över de undantag som anslutningsländerna begär, för att vi skall kunna integrera dessa i inledningen till de befintliga direktiv som vi har framför oss.
Erkki Liikanen kanske säger att detta är omöjligt. Om han gör det så har han fel, eftersom detta är precis vad vi har gjort i det utkast till direktiv om förpackningar som vi nästan har slutfört. Anslutningsländerna begärde vissa undantag. Vi frågade om datumen. De gav oss datumen. Kommissionen sade att dessa datum var relativt godtagbara. Sedan införde vi hänvisningar till de undantagsdatum som anslutningsländerna begärt i inledningen till förpackningsdirektivet. Om vi antar den lagstiftning vi nu har framför oss utan särskild hänvisning till förhandlingarna och till de tidsgränser som anslutningsländerna begärt löper vi risken att åstadkomma en lagstiftning som inte är tydlig, eftersom inget kommer att offentliggöras i Europeiska unionens officiella tidning tillsammans med dessa direktiv som uppmärksammar de tidsfrister som gäller för anslutningsländerna innan de måste tillämpa direktiven.
Detta är ett mycket olämpligt tillvägagångssätt. Jag känner sympati för de personer från Polen och andra länder som känner oro inför detta. Jag förstår att det är nödvändigt för att vi skall kunna ha en välfungerande västeuropeisk läkemedelsindustri att vi inriktar oss på en tioårig uppgiftsskyddsperiod, men vi måste vara rättvisa mot anslutningsländerna, och framför allt måste vi vara tydliga i våra överenskommelser med dem. 
El Khadraoui (PSE ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! Till att börja med vill även jag tacka föredragandena för deras arbete med att framgångsrikt fullborda detta viktiga ärende. Det är mycket glädjande att detta parlament, tillsammans med rådet, väsentligen har lyckats finslipa kommissionens förslag, som från början verkligen var mycket svepande och liberala. Den slutliga produkten är givetvis en kompromiss, med en del goda inslag och andra sämre. I vilket fall som helst är det positivt att alla läkemedelsprodukter som omfattas av EU-lagstiftningen nu måste uppfylla samma kriterier för kvalitet, säkerhet och verkan.
En annan viktig sak är att kommersiell marknadsföring fortfarande är förbjudet. Kommer ni ihåg kommissionens ursprungliga förslag som, i form av ett pilotprojekt, skulle tillåta marknadsföring av läkemedelsprodukter för aids, astma och diabetes? Min åsikt är att det måste finnas garantier för att patientinformation är tillförlitlig och objektiv. Det är därför logiskt att det här informationsflödet organiseras och samordnas av den offentliga sektorn i första hand. Det gläder mig att kommissionen nu får i uppgift att lägga fram förslag som bygger på en översikt av det rådande läget i syfte att öka tillgången på objektiv information som, enligt min uppfattning, också måste omfatta information och försäljning på Internet.
Uppgiftsskyddsperiodens längd anser jag dock vara mindre positiv. Om man jämför med till exempel USA och Japan är uppgiftsskyddsperioden för läkemedelsperioder i EU redan oerhört lång. Det är visserligen positivt att den generiska läkemedelsindustrin från och med åttonde året får påbörja förberedelserna för att kunna föra ut generiska läkemedelsprodukter på marknaden från och med tionde året. Jag anser emellertid att det finns alltför många möjligheter att lägga till ett extra års skydd, till exempel när en ny indikation kan påvisas. Min uppfattning är att detta var helt onödigt.
Jag hoppas därför uppriktigt att kommissionen uppmärksamt övervakar utvecklingen för att se till att dessa möjligheter inte missbrukas. Slutligen beklagar jag också att inget ändringsförslag om Doha finns med. 
De Roo (Verts/ALE ).
   – Herr talman! Jag gratulerar å det varmaste mina parlamentskolleger Rosemarie Müller och Françoise Grossetête liksom den briljante kommissionären Erkki Liikanen och det italienska ordförandeskapet. Vi har nått en bra kompromiss: åtta år för generiska läkemedelsprodukter till att börja med – det har Europaparlamentet åstadkommit. Förslaget om tio år har övergetts. Nederländernas regering röstade emot den gemensamma ståndpunkten, eftersom den skulle innebära en utgiftsökning på 160 miljoner euro bara i Nederländerna.
Vid första behandlingen nådde Europaparlamentet en kompromiss på sex till åtta år. Den har vi hållit fast vid, och vi har också lyckats genomdriva den trots motstånd från rådet och kommissionen. Det centraliserade förfarandet via EMEA i London blir i allt högre grad normen för ett ökande antal läkemedelsprodukter. Det är positivt. Också i detta avseende har parlamentet satt sin bestämda prägel på lagstiftningen. Vi skulle ha önskat oss mer, men kompromissen är acceptabel. Det var mycket viktigt för oss, Gruppen De gröna/Europeiska fria alliansen, att läkemedelsprodukternas miljöpåverkan skulle införlivas i denna gemenskapslagstiftning. REACH tar inte hänsyn till denna – ett litet misstag från vår briljante kommissionärs sida. Den bristen har nu emellertid åtgärdats. När det gäller veterinärmedicinska produkter kan negativa miljöeffekter till och med leda till en blockad. Så är inte fallet med humanläkemedel, men negativa effekter kommer ändå att beaktas.
Det gläder mig att kommissionen har redogjort för sin ståndpunkt när det gäller Doha och uppgett att ett lagförslag kommer att läggas fram i början av 2004. Vi kommer vid behov att påminna kommissionen om detta löfte.
Amerikansk reklam för läkemedelsprodukter är och förblir förbjuden. Vi i Gruppen De gröna/Europeiska fria alliansen välkomnar detta. Längre fram måste vi diskutera hur patientinformationen kan förbättras genom webbplatser och telefonlinjer, och det är just det som är sakens kärna.
Direkt patientrapportering kom inte med. Medlemsstaterna kan emellertid vidareutveckla detta, vilket en del av dem kommer att göra, och frågan kommer så småningom att återigen aktualiseras. Gränsen mellan kosttillskott och läkemedelsprodukter är inte tillräckligt tydlig. Vi får hoppas att kommissionen kommer att verka för att åtgärda detta. Homeopatiska läkemedelsprodukter kom inte med. Vi i Verts/ALE-gruppen kommer att fortsätta slåss för dessa. 
Liese (PPE-DE ).
   – Herr talman, herr kommissionär, mina damer och herrar! Också jag vill framföra mitt tack till de två föredragandena. Jag tycker att det är ett bra kompromisspaket vi har på bordet, och jag kommer att fortsätta arbeta för att parlamentet skall anta det med stor majoritet i morgon. Det viktigaste är enligt min uppfattning att vi får ett enhetligt skyddssystem inom EU. Oavsett om vi tycker att åtta eller nio år är rätt tidslängd anser jag att det är mycket viktigt att vi på en gemensam marknad inte har de skillnader som hittills har funnits inom EU. Detta är ett stort steg framåt.
Jag välkomnar också det faktum att vi har lyckats få till stånd ett extra skyddsår för befintliga preparat. Utvecklingen går ibland i snigeltakt, och förbättringarna kommer inte alltid i form av ett nytt preparat. Ibland kan förbättringar också åstadkommas genom studier av befintliga preparat. Jag anser att vi har gjort mycket viktiga framsteg här.
Låt mig påminna er om att det vid första behandlingen fanns en rad frågor som visserligen var oomtvistade men som ändå var mycket viktiga. Vi måste skynda på förfarandena. Vi måste också skynda på förfarandena ytterligare när det gäller särskilt viktiga läkemedel, och Europeiska läkemedelsmyndighetens struktur måste anpassas till ett EU med tjugofem medlemsstater. Allt detta är mycket positivt.
Jag anser också att vi gjorde rätt i att förkasta kommissionens förslag om information och marknadsföring. Kommissionären har än en gång beklagat detta och sagt att kommissionen avsåg att modernisera denna del av lagstiftningen. Jag är fortfarande skeptisk. Låt mig ge några konkreta exempel för att visa varför jag är så skeptisk. Läkemedelsindustrin hävdar att den endast vill tillhandahålla information och naturligtvis inte avser att ägna sig åt den typ av offensiv marknadsföring vi känner från USA. För några veckor sedan var jag i Bratislava i Slovakien, som ännu inte är med i EU men som tur är skall bli det den 1 maj 2004. Mitt emot mitt hotell fanns en stor reklamtavla. Den visade två människor – ett par – som håglöst låg på en säng. Ovanför dem fanns Pfizers lilla blå piller – Viagra – och namnet på webbplatsen: www.potentia.sk.
Jag tänkte: ”Så detta är den objektiva information som branschen vill ge patienterna över Internet.” Detta var marknadsföring, och jag för min del vill helst inte se detta slags marknadsföring i EU. Det är inte så att jag har något emot Viagra, men jag anser att biverkningarna gör att Viagra inte bör marknadsföras på Internet utan skrivas ut av läkare. Objektiv information skall inte heller tillhandahållas så som på denna reklamtavla. Det är skälet till att jag anser att vi gjorde rätt i att förkasta förslaget och anta Françoise Grossetêtes kompromiss.
Jag anser att vi har åstadkommit mycket. Tyvärr har vi kapitulerat på en punkt, herr kommissionär. Vi sade att vi inte skulle inkludera pediatriska läkemedelsprodukter i denna lagstiftning så att reglerna för pediatriken skulle kunna antas snabbare än paketet som helhet. Tyvärr har vi fortfarande inte sett något förslag från kommissionen. Jag måste beklagligt nog säga till kommissionären att kommissionen bör ta en kort julledighet. Vi väntar oss nämligen att få se ert förslag om pediatriska läkemedelsprodukter i januari. 
Corbey (PSE ).
   – Herr talman, herr kommissionär, mina damer och herrar! För det första ett hjärtligt tack till de båda föredragandena. Ändringsförslagen förbättrar den gemensamma ståndpunkten, men det är inte längre nödvändigt att linda in läkemedelsindustrin i bomull, som jag ser det. I början av andra behandlingen lade jag fram ett antal frågor om de nya medlemsstaterna. Jag kommer inte att gå vidare med dessa eftersom jag fullständigt instämmer med det som mina kolleger Johannes Blokland och Caroline Jackson har sagt i detta ämne.
Den andra punken är mycket mer grundläggande och rör framställningen av läkemedelsprodukter för utvecklingsländer som genomgår en allvarlig hälsovårdskris. Tidigt i december blev det känt att aids har krävt fem miljoner liv under de senaste fem åren. Den rådande situationen är allvarlig, men det finns hopp. Den 30 augusti, strax före Världshandelsorganisationens konferens i Cancún, nådde Förenta staterna, EU och utvecklingsländerna en överenskommelse som gör det möjligt att snabbare framställa generiska läkemedel för utvecklingsländer. Det var ingen otrolig överenskommelse, men det var åtminstone en början. Men nu måste vi tillämpa detta i praktiken. Jag kan inte förstå varför rådet, kommissionen och vissa kolleger i Europaparlamentet inte är beredda att göra det som Europeiska unionen beslutade före konferensen i Cancún. Kommissionen verkar anse att denna fråga hör samman med gemenskapspatentet och nationell patentlagstiftning. Detta verkar enligt min uppfattning inte vara en godtagbar ståndpunkt, eftersom vi faktiskt har dataskydd. Detta är precis vad denna lagstiftning handlar om.
För en minut sedan bad ni mig, herr kommissionär, att nämna ett särskilt läkemedel som i dagsläget inte kan framställas på grund av dataskydd, och AZT är en sådan produkt. Eftersom detta var vid första behandlingen är parlamentet nu redo att delta och flera resolutioner har antagits, betänkandet av Ulla Margrethe Sandbæk från utskottet för utveckling och samarbete till exempel, i vilket man enhälligt krävde att Dohaavtalet skulle införas i denna lagstiftning. Slutligen har jag två frågor till er, herr kommissionär. För det första sade ni nyss att ni är beredd att införa de lagstiftningsåtgärder som gör det möjligt att genomföra beslutet av den 30 augusti inom en snar framtid. När kan vi förvänta oss ett förslag från er, och är det möjligt att detta kommer att äga rum i januari? För det andra antar jag att produkter som framställs inom Europeiska unionen alltid godkänns inom EU. Påstår ni nu att dataskyddet i denna lagstiftning inte utgör minsta hinder för att framställa generiska läkemedel för utvecklingsländer genom åtaganden från EU:s sida? Om inte, är ni beredda att ändra denna lagstiftning igen, om det krävs? 
Oomen-Ruijten (PPE-DE ).
   – Herr talman! Får jag ansluta mig till de med rätta välförtjänta gratulationer som mina kolleger har framfört till de två föredragandena, Françoise Grossetête och Rosemarie Müller? Vi kan vara överens om att det som vi har här är en kompromiss som krävt vissa uppoffringar, en kompromiss där ett stort antal av framför allt parlamentets önskemål också är uppfyllda.
Det är dock inte parlamentet som är segraren här. Segraren är medborgaren, som snart kommer att ha möjlighet att få god tillgång till läkemedel, snabbt och effektivt.
En kompromiss kan dock inte uppnås utan att bli lite urvattnad. Jag godtar att det inte är möjligt att vinna på varje punkt. Får jag dock komma med lite kritik? Den första punkten gäller det beslut om farmaceuter som fattades genom kompromissen. Jag förstår att ändringsförslaget inte passade in i lagstiftningen som den var utformad. En god tillgång på läkemedel kräver emellertid också att farmaceuter gör sitt eget kunnande tillgängligt, inte bara för patienter utan även, och i synnerhet, för dem som skriver ut recepten.
Detta har vi försummat. Om vi inte reglerar detta här och nu kommer jag att slåss för en reglering av detta i framtida lagstiftning som rör hälsovårdens kvalitet. Som jag ser det behöver det inte nödvändigtvis vara så att snabbköp skall vara de enda platserna som i fortsättningen skall ha med läkemedel att göra, för att det blir billigare så.
Min andra punkt gäller homeopatiska läkemedel. När det gäller detta ämne blir alla som använder dessa läkemedel mycket orättvist behandlade genom den kompromiss som uppnåtts. Jag frågar mig själv varför den kompromiss som nu har uppnåtts skulle stranda om vi nu röstade för ett par ursprungliga ändringsförslag, som ändringsförslag 20. Jag vet att vissa ledamöter har begärt en särskild omröstning. Jag har en känsla av att vi misslyckas med att svara på mångas frågor på denna punkt.
Jag skulle vilja ha ett klart svar på följande fråga. Varför går vi inte längre med dessa homeopatiska läkemedel? Det som nu har blivit godkänt i denna kompromiss ger trots allt inte på något sätt en lösning. Detta gör mig uppriktigt ledsen.
Min nästa punkt gäller Doha och läkemedel. Jag instämmer i Dorette Corbeys kommentarer. Till skillnad från min kollega Peter Liese tycker jag att det är synd att vi fortfarande inte anser att våra europeiska medborgare kan hantera självständighet när det gäller läkemedelsinformation. Jag är inte för reklam, men jag är för information. Jag anser att en självständig medborgare skulle kunna få den information som han eller hon behöver i Europa också, i stället för att omdirigeras från ett europeiskt företags webbplats till en webbplats som tillhör ett amerikanskt företag för att hitta denna information. Jag tycket att det är synd. Vi har missat ett tillfälle. Detta var mina kommentarer, och jag skulle vilja få ett svar från kommissionen om homeopati. 
De Keyser (PSE ).
   – Herr talman! På en minut kan jag bara måla upp en skissartad bild av föredragandenas arbete, och jag ber dem om ursäkt på förhand. Jag värdesätter allt det som de har gjort. Jag skulle helt enkelt vilja säga er att kompromissen, som består i att tillhandahålla läkemedel med dataskydd i åtta år, plus två, plus ett, är en stor nyårspresent från Europaparlamentet till läkemedelsindustrin och ett erkännande av hur effektivt det är med kraftfull lobbyverksamhet.
Presenten kommer emellertid att ytterligare förvärra underskottet i medlemsstaternas budgetar för social trygghet genom att försena marknadsföringen av generiska läkemedel. Varför denna generositet? Läkemedelsindustrin framförde skälet att den måste finansiera forskning, men studier har visat att endast en femtedel av de produkter som lanserats på marknaden under de senaste tjugo åren har varit verkliga nyheter. Dessutom skriver New York Times att två tredjedelar av de läkemedel som godkändes mellan 1989 och 2000 endast utgjordes av mindre modifikationer av befintliga läkemedel.
Om det vidare finns ett trängande behov av generiska läkemedel i våra sociala trygghetssystem, vad gäller då för utvecklingsländerna där 95 procent av de aidsdrabbade lever, och där det också finns ett stort antal endemiska sjukdomar? Den brist på generiska läkemedel som råder där är helt enkelt kriminell. Ändringsförslag 19 i Grossetêtebetänkandet hänvisar till detta. Låt oss för Guds skull anta detta och upprätthålla Dohaandan. Låt oss åtminstone visa vår solidaritet med utvecklingsländerna mot den lobbyverksamhet som läkemedelsindustrin bedriver. 
Doyle (PPE-DE ).
   – Herr talman! Jag tackar Françoise Grossetête och Rosemarie Müller för deras personliga engagemang.
Det finns en mängd bra saker i paketet framför oss, men om vi skall vara ärliga finns det också en mängd problem. Vi har försökt att göra för mycket för snabbt under hotet om förlikningsförfarande och utvidgning som man har använt som den stora piskan för att piska in oss i ledet. Jag protesterar mot det. Under de kommande månaderna och åren kommer vi att få betala priset, inte minst till de jurister som dessvärre kommer att få sig en studiedag.
Kommissionär Liikanen! Ni nämnde att ett av målen var behovet av förberedelser inför utvidgningen. Jag vill säga er att en kapplöpning för att slutföra det här paketet före utvidgningen inte är samma sak.
Vad gäller direktivet om humanläkemedel så har man uttryckt oro över att det med den vida definitionen av läkemedel och företrädesklausulen är möjligt att livsmedel och livsmedelstillskott, kosmetika och medicintekniska produkter samtliga skulle kunna klassificeras som läkemedel. Kommissionens och rådets lösning på det här problemet är att införa ordalydelsen i skäl 7 – ändringsförslag 60 – med den innebörden att ”Om en produkt klart omfattas av definitionen av andra produktkategorier ... gäller inte detta direktiv”, och att därigenom göra åtskillnad mellan läkemedel och andra produkter.
Problemet med den här lösningen är att skäl 7 inte kommer att få någon lagligt bindande verkan. Det här skälet kommer egentligen inte att ingå i själva läkemedelsdirektivet. Jag har sett ett rättsutlåtande från en sakkunnig som konstaterar att läkemedelsdirektivet, såvida det inte ändras, helt kommer att innefatta direktivet om livsmedelstillskott.
Jag har två specifika frågor om det här som jag gärna vill att ni svarar på, herr kommissionär. Varför föreslog inte kommissionen och rådet att ordalydelsen i skäl 7 skulle ingå i den väsentliga artikeln i direktivet för att se till att den får rättslig effekt? Vilka garantier kan kommissionen ge för att direktivet kommer att vara effektivt när det gäller att ta i tu med problemet med gränsprodukter även om ordalydelsen i skäl 7 införs i en väsentlig del av direktivet?
Direktivet om veterinärmedicinska läkemedel skulle ha haft avsevärd nytta av att ha behandlats för sig i stället för som en del av ett paket. Det har inte erhållit den granskning som det förtjänar, inte minst i arbetsgrupperna där det har dragits med i kölvattnet efter direktivet om humanläkemedel.
Kommissionär Liikanen! Ni godkände mitt ändringsförslag – det konsoliderade ändringsförslaget 3 – vid första behandlingen för över ett år sedan om frågan om receptbelagda läkemedel. Ni godkände det i princip, men texten som lades fram för rådet och följaktligen vid andra behandlingen i parlamentet av den gemensamma ståndpunkten kom att innebära ett avsiktligt motarbetande av parlamentets vilja som hade uttryckts tydligt vid tre tillfällen och er egen vilja i er egenskap av kommissionär.
I den gemensamma ståndpunkten kräver man nu att alla läkemedel avsedda för användning på livsmedelsproducerande djur skall vara föremål för veterinärrecept, men med möjlighet till en förteckning över undantagna läkemedel som finns tillgängliga utan recept. Utifrån en betydande skriftväxling med er, herr kommissionär, framstår det klart för mig att förteckningen över undantag kommer att omfatta mycket få läkemedel och inte är en lösning.
Läkemedel måste vara tillgängliga för lantbrukaren på ett förnuftigt sätt. Djurskydd och livsmedelssäkerhet måste vara vår prioritet. Vi uppskattar alla möjligheten att kunna köpa vissa läkemedel receptfritt, utan att behöva gå till doktorn. Vanliga värktabletter, hostmediciner och vitamintillskott är belysande exempel. På samma sätt borde lantbrukaren ha tillgång till vissa läkemedel utan att behöva konsultera en veterinär. Genom att göra tillgången till läkemedel alltför svår kommer användningen att minska och djurskyddet kommer att bli lidande. Användningen av förebyggande läkemedel som vacciner kommer att minska och det kommer att leda till att vi behandlar sjuka djur med antibiotika, i stället för att skydda djuren mot sjukdomar.
Detta är inte en fråga om livsmedelssäkerhet. All vår information bekräftar att rester kommer från de läkemedel som redan är föremål för ett receptsystem i samtliga medlemsstater, nämligen antibiotika. Att inordna ännu fler läkemedel i receptsystemet kommer inte att innebära någonting för livsmedelssäkerheten. Livsmedelssäkerheten kan bara förbättras genom intensiva övervakningsprogram och höga böter för den som överträder restgränserna.
Jag välkomnar i högsta grad den föreslagna lösningen på den rådande krisen vad beträffar tillgången till veterinärmedicinska läkemedel för en rad mindre djurarter, inbegripet veterinärmedicinska läkemedel för hästar, men den här krisen uppkom på grund av otillräcklig granskning och otillräcklig förståelse av ett tidigare direktiv.
Avslutningsvis finns det ingen offentlig veterinärmedicin som inom humanmedicinen, utan bara privat veterinärmedicin. Vi har en extra skyldighet att vara omsorgsfulla med anledning av djurskyddet, veterinäryrkets integritet, sanningen om inverkan på livsmedelskedjan och, vad som är allra viktigast, den ekonomiska livskraften hos våra lantbrukare. Vi vänder oss till er för att se till att det i framtiden kommer att finnas ett skydd på alla dessa områden, och ordentlig granskning, i synnerhet av direktivet om veterinärmedicinska läkemedel. 
Stihler (PSE ).
   – Herr talman! Jag vill tacka föredragandena. Läkemedelsöversynen är viktig för Europeiska unionens medborgare. I den här översynen inte bara uppmuntrar vi forskning och innovation utan vi försöker även få in generiska läkemedel på marknaden snabbare. Detta kommer att kosta skattebetalarna mindre. Med tanke på att läkemedelsnotan i Förenade kungariket har ökat med omkring 30 procent under de senaste tre åren är det inte att undra på att en vettig läkemedelskompromiss är nödvändig. Vi har ett kompromisspaket på förslag: antingen godkänner parlamentet en kompromiss eller så går vi in i ett förlikningsförfarande där vi riskerar att förlora mycket av det som parlamentet har velat ha.
Jag uppmanar mina kolleger att stödja den föreslagna kompromissen. Som en av författarna till de ursprungliga ändringsförslagen välkomnar jag varmt införandet av blindskrift för den bipacksedel som patienterna får. Produktens namn kommer att anges med blindskrift på förpackningen och en fullständig informationstext kommer att på begäran vara tillgänglig i en rad olika format, inbegripet blindskrift. Jag skulle ha föredragit mera, men jag godtar kompromissen som ett steg i rätt riktning när det gäller att ge tillgång till information till blinda och synsvaga. Detta är en välavvägd rättsakt och en rättsakt som jag är glad över att stödja. Jag hoppas att mina kolleger kommer att stödja kompromissen. 
Sturdy (PPE-DE ).
   – Herr talman! Jag tackar Françoise Grossetête för hennes utmärkta arbete med det här betänkandet. Det tragiska är att humanmedicinska och veterinärmedicinska läkemedel har blivit sammanblandats något, därför att båda två förs samman i ett och samma betänkande. Vi borde faktiskt titta på dem helt separat. Jag kommer tillbaka till detta om en stund. På den här punkten instämmer jag helt i vad Avril Doyle sade.
Jag vill gärna ta tillfället i akt och tacka både Förenade kungarikets och Irlands ständiga representanter för deras arbete. Det är synd att deras arbete med det här betänkandet har förkastats av en del medlemsstater. Rådets så kallade gemensamma ståndpunkt är inte alls en kompromiss: den är bara ett sätt att uttrycka kommissionens ursprungliga förslag, och kommissionen har klargjort att varje förteckning över produkter som härrör från förslag inom ramen för kommittéförfarandet i hög grad kommer att stå under dess kontroll.
Den gemensamma ståndpunkten skulle innebära, som Avril Doyle så riktigt påpekade, att många små lantbruksföretag skulle tvingas avveckla sin verksamhet. Detta är särskilt viktigt. Det har rått stor förvirring här – och det är här som rådet verkligen verkar ha fått detta fullständigt om bakfoten – rådet tror att vi begär att receptbelagda läkemedel skall undantas. Så är inte fallet: dessa omfattas redan av livsmedelssäkerhetsbestämmelser och hör inte hit vad oss anbelangar. Vi begär inget sådant.
Avril Doyle påpekade helt riktigt att medan man kan gå till apoteket och skaffa ett piller mot huvudvärk så är problemet att man i Förenade kungariket och Irland kan gå till liknande lokalt registrerade personer där man kan få tag i loppulver, spendoppningsmedel för kor – allt sådant. Och vi kommer att äventyra inte bara djurhälsan utan även djurskyddet och hela principen, eftersom människor helt enkelt inte kommer att bry sig om att betala vad en veterinär kostar. Det är mycket viktigt. Detta täcks redan, som jag redan har påpekat, av lagstiftning. I Förenade kungariket äter vi inte hästar, hundar, katter, eller undulater heller för den delen, så de borde inte gälla.
Jag vill gärna säga er att om ni inte kan godta den här sortens förslag då kanske vi borde ha avlägsnat de veterinärmedicinska läkemedlen från det här särskilda förslaget och haft en separat rättsakt för dem. Om ni inte är beredda att godta vad Avril Doyle och jag säger i morgon, kan det faktiskt vara idé att rösta emot den här särskilda rättsakten och skicka tillbaka den till utskottet. 
Müller (PSE ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! Denna kammare och våra kolleger har genom sina många ändringsförslag under de senaste två veckorna bidragit till att skapa förutsättningar för att vi skulle kunna nå en bra kompromiss med rådet. Jag anser att denna kompromiss är en gåva till Europas medborgare och inte, som vissa ledamöter av kammaren kanske tror, till läkemedelsindustrin.
Jag är av en annan åsikt. De av oss som har arbetat intensivt med detta lagstiftningspaket och är bekanta med detaljerna vet att situationen ser annorlunda ut. Tillsammans med Europeiska läkemedelsmyndigheten (EMEA) har vi skapat effektiva strukturer som skyddar utvärderingarnas kvalitet, och som alltså garanterar att säkra läkemedel finns tillgängliga för patienter.
Vi har en databas som innehåller en stor mängd information för patienter, läkare och inte minst för företagen själva. Vi har öppna förfaranden för godkännande, och vi har uppgifter om oönskade reaktioner, bara för att nämna några exempel på vad vi har åstadkommit för patienter. Vi har ett centraliserad förfarande för godkännande som täcker en rad indikationer. Följaktligen blir många nya och innovativa läkemedel föremål för det centraliserade förfarandet och kan på ett tidigt stadium göras tillgängliga för patienter. Vi har bett kommissionen att sammanställa information och riktlinjer för att garantera att den information som patienterna får är helt oberoende. Allt detta är sådant som direkt gynnar patienterna. Om fem år kommer vi att ha ett nytt förfarande för godkännande som kommer att omfatta en kostnads-nyttoanalys. Vi har med andra ord åstadkommit en hel del för patienter. Därför skulle jag vilja be alla att kanske vara något försiktigare i sina argument för och emot detta paket.
När det gäller de två punkter som rör Världshandelsorganisationen har jag själv lagt fram ett ändringsförslag, men jag tror att den förståndigaste strategin är om kommissionen lägger fram ett förslag nästa år som behandlar detta ämne till fullo och inte bara oförberett framställer detaljerad lagstiftning, vilket inte skulle vara någon bra strategi. Jag uppmanar därför alla mina kolleger, som kanske har intagit en ganska kritisk ståndpunkt, att stödja denna kompromiss i morgon. Det kommer att gynna Europas medborgare, och det är en riktig gåva till patienterna, inte till någon annan. 
Nicholson (PPE-DE ).
   – Herr talman! Jag vill gärna gratulera föredragandena till att ha utarbetat mycket bra betänkanden. Jag vill inledningsvis tala om att jag helt stöder den åsikt som har framförts av Ria Oomen-Ruijten om homeopatiska läkemedel. Men eftersom det betänkande som jag vill ta upp i kväll handlar om receptbelagda läkemedel så är det här förmodligen de enda trevliga synpunkter som jag kommer att framföra i kväll. 
Är detta verkligen någonting som ni vill hjälpa fram? Både Robert William Sturdy och Avril Doyle frågade huruvida detta inte borde ha lagts fram i en separat lagstiftning. Säkerligen måste sunt förnuft råda någonstans någon gång även inom Europeiska kommissionen. Säkerligen! Ni måste lyssna på vad människor säger och vad de oroar sig för. Är inte detta, ännu en gång, en fullständig inblandning i människors inre angelägenheter inom deras egen nationalstat? När skall ni någonsin lära er?
Jag vill yttra mig om receptbelagda läkemedel därför att det kommer att få en oerhörd effekt på min valkrets i Nordirland. Vi har ett ändamålsenligt, fungerande, effektivt system med lantbrukshandlare. Robert William Sturdy och Avril Doyle har påpekat att också de har samma system i deras egna områden. Det fungerar, det är effektivt och det behöver inte granskas på det här sättet. Det har fungerat i århundraden. Vilken skada har dessa lantbrukshandlare någonsin förorsakat?
Allt ni kommer att åstadkomma, herr kommissionär, är att driva ut den här handeln på den svarta marknaden. Ni kommer att driva människor till försäljning på den svarta marknaden, olagligt. Det är allt ni kommer att åstadkomma och det är vad ni har åstadkommit inom många andra politikområden, från fiske till vart och vartannat område inom Europeiska unionen. Europeiska unionen och kommissionen lyssnar inte på vad vanliga människor säger. Det är vad ni måste göra.
Jag vet att detta i grund och botten är ett brittiskt, irländskt och kanske också ett nederländskt problem. Men vi har detta problem. Ni måste också fundera på vad det är vi gör. Jag är förbluffad över den diktatoriska attityd som har gett sig tillkänna från kommissionens sida och minsann från en del medlemsstater som vill ha sin vilja igenom till varje pris: skaffa vad du vill ha och strunta i resten! Det här sänder ut fel budskap. Enligt min mening är detta inte vad Europa handlar om. Europa handlar om mer än bara det här. Europa kan vara mycket mer än det här. Ni kommer att förtjäna vad ni får på lite längre sikt, när handeln börjar bedrivas olagligt.
Jag uppmanar kammaren att stödja det ändringsförslag som Avril Doyle med flera har lagt fram. Detta är rätt väg framåt. Jag hoppas, herr kommissionär, att ni kommer att fundera på det här, och att ni går tillbaka till ert kommissionärskollegium och säger att detta måste undersökas igen. Ni måste vara flexibel. Ni måste ta hänsyn till det som har gått i arv och fungerar inom vissa områden just i denna stund. Tvinga inte hyggliga, ärliga människor att vidta olagliga åtgärder; tvinga inte ut dem på den svarta marknaden.
Jag är oerhört bedrövad över att Förenade kungarikets regering hoppar av och inte stöder sin industri via Coreper. Den drar sig fegt ur situationen. Den säger att den kommer att göra det genom bakdörren, vilket kommer att sluta med att ett oerhört ansvar läggs på lantbrukarna och många andra människor i min valkrets och i andra områden. Ännu en gång ber jag er att stödja det ändringsförslag som har lagts fram av Avril Doyle och resten av oss, som en väg framåt. 
Parish (PPE-DE ).
   – Herr talman! Först tackar jag Françoise Grossetête för hennes betänkande och jag stöder föregående talare. Problemet här är att när helst vi försöker att föra hela Europa samman och införa lagstiftning som passar alla medlemsstater så passar inte en storlek alla, och det är därför jag uppmanar kammaren att stödja ändringsförslagen 27 och 28 som har lagts fram av Avril Doyle.
Merparten av de läkemedel som lantbrukare i Irland och Förenade kungariket för närvarande köper, inte hos veterinärer utan hos generalleverantörer, är antingen medel mot inälvsmask eller vacciner och de administreras av lantbrukarna. Av det skälet blir det inte veterinären som kommer att sköta administreringen; dessa läkemedel kommer bara att köpas hos veterinärerna. Veterinärerna kommer då att ha ett monopol på försäljningen av dessa varor och det försätter återigen lantbrukarna i en ogynnsam konkurrenssituation. Det har sagts oss många gånger om den nya värld som lantbrukarna måste leva i att de måste böja sig för förpliktelser och för marknaden, och likväl hindrar vi dem här från att ha möjlighet att konkurrera när de köper dessa läkemedel. Det är fullständigt vansinnigt att försöka tvinga igenom detta.
Jag upprepar igen vad James Nicholson sade. Jag fruktar snarare att Förenade kungarikets regering, som hela tiden har sagt att den skulle stödja lantbruksnäringen så att lantbrukarna skulle kunna köpa dessa läkemedel från leverantörerna och inte hos veterinärerna, har kapitulerat och vikt sig. Av det skälet ankommer det på detta parlament att hjälpa fram denna lagstiftning på ett sätt som ger utrymme för flexibilitet mellan medlemsstaterna. Detta är vad som begärs av oss. Man gör stort väsen av livsmedelssäkerheten, med det handlar inte om det, därför att dessa läkemedel, maskmedel och vacciner kan köpas från leverantörerna. De kan registreras där, och därför kommer vi att veta när lantbrukarna har köpt dem. Lantbrukarna kommer sedan att administrera dem, och därför finns det inte något behov av att gå genom hela proceduren med veterinärrecept och receptbelagda veterinärmedicinska läkemedel. Av det skälet uppmanar jag kammaren ännu en gång att stödja ändringsförslagen 27 och 28 som lagts fram av Avril Doyle. 
Grossetête (PPE-DE ),
    – Herr talman! Jag skulle i alla fall vilja svara på några av de invändningar som mina kolleger har framfört. För det första är jag besviken när jag tittar bakåt över att Caroline Jackson gick för länge sedan. Jag skulle ha velat tala om för henne vad jag skall göra, och jag kommer också att ge henne ett skriftligt svar i morgon bitti.
Vi oroar oss för utvidgningsländerna. De utgjorde en del av de diskussioner som vi förde med rådet och kommissionen för att, helt riktigt, beakta de svårigheter som vissa utvidgningsländer, men inte alla, skulle ställas inför vid tillämpningen av denna läkemedelslagstiftning. Vi vet dessutom att kommissionen har åtagit sig att föreslå undantag för vissa utvidgningsländer så snart som detta lagstiftningspaket har antagits.
Men framför allt skulle jag också ha velat tala om för Caroline Jackson att jag denna morgon fick ett brev från en av våra observatörer från Tjeckien som förklarade att han gav sitt fullständiga stöd till att skydda data i åtta år, plus två, plus ett, och kände att detta var en acceptabel kompromiss mellan att skydda data i sex år och förslaget att skydda data i tio år plus ett. Han är fullt medveten om att det är viktigt att skydda patenträttigheter, samtidigt som man släpper in generiska läkemedel på den inre marknaden. Detta är ett brev som jag kommer att göra tillgängligt för mina kolleger. Det är inte det enda som jag har mottagit på detta område.
Dessutom skulle jag också vilja svara de brittiska och irländska ledamöterna på frågan om veterinärmedicinska läkemedel. När jag hör min kollega Avril Doyle säga att vi har gått alltför fort framåt låter det faktiskt ganska skrämmande med tanke på de diskussioner som vi har fört med kommissionen och rådet i månader, timme efter timme av överläggningar för att på bästa sätt finna en god kompromiss. När det gäller djursäkerhet anser jag att vi inte kan slingra oss i denna fråga heller. När det gäller djur som föds upp för livsmedelsproduktion kommer ni att förstå att säkerhetsbegreppet är grundläggande i detta fall. Det är grundläggande för oss, och det är grundläggande för rådet. Vi förde även flera längre diskussioner om detta också.
De brittiska ledamöterna hävdade att det borde finnas en separat lagstiftning, men det är just vad vi har! Jag skulle vilja att ni tar er en titt på texterna. Vi har två direktiv, och i dag diskuterar vi två direktiv. Det ena behandlar humanläkemedel, och det andra behandlar veterinärmedicinska läkemedel. Det är bara ett fåtal av de bestämmelser som avser direktivet om humanläkemedel som sammanfaller med bestämmelserna som avser direktivet om veterinärmedicinska läkemedel. Jag skulle därför vilja att ni ser närmare på dessa texter innan ni uttalar er, så kan vi undvika sådana här misstag.
När ni hänvisar till något som är specifikt för Storbritannien eller Irland – och jag hoppas att det inte är på grund av detta specifika särdrag som ni tänker ta risken att inte godkänna denna kompromiss – skulle jag vilja påminna er om att artikel 67 i den gemensamma ståndpunkten helt riktigt ger möjlighet till undantag, läkemedel för läkemedel. Ni finner därför svaret redan i texten. Jag skulle i alla fall önska att denna typ av diskussioner var lite ärligare. När ni talar om för oss att hästar faktiskt inte utgör en del av kosten i Förenade kungariket, så bör ni verkligen komma ihåg, och ni vet detta alltför väl, att när dessa hästar inte längre används i Förenade kungariket, så exporteras de till andra medlemsstater för att sluta på våra slaktares diskar. Därför borde det finnas mycket mer säkerhet vad gäller recept för veterinärmedicinska läkemedel.
Det finns fortfarande mycket att säga, men jag skulle vilja avsluta med att understryka att vi till slut fick kompromisser som var synnerligen svåra att nå, och att det italienska ordförandeskapet gjorde den ansträngning som krävdes för att överväga några av de önskemål som man till en början inte hade för avsikt att beakta, och det skulle vara särskilt allvarligt att bära ansvaret för att dessa kompromisser inte antas.
Liksom min kollega Rosemarie Müller vädjar jag till er ansvarskänsla: gå inte med på att anta de ändringsförslag som inte ingår i kompromisserna. Ni skulle ifrågasätta dessa kompromisser. Detta är detsamma som att säga att det säkert skulle bli en förlikning, fru Doyle, men det är verkligen inte säkert att vi skulle uppnå de resultat som vi samlade ihop i dag. Jag ber er därför att godkänna dessa kompromisser i morgon, och framför allt att inte riskera eller göra er skyldiga till att låta det som vi har uppnått under veckor av arbete att gå på grund. 
Liikanen,
   . – Herr talman! Jag vill gärna svara åtminstone de ledamöter som har ställt frågor och som ännu är närvarande.
För det första Dorette Corbeys skriftliga fråga om Dohadeklarationen. Om jag omformulerar er fråga så blir det lättare att ge ett svar. Jag vill vara väldigt precis här. Godkännande för läkemedel behövs enbart på den europeiska marknaden, så den här lagstiftningen rör de läkemedel som har godkänts för gemenskapens marknad. Dorette Corbey frågar huruvida jag påstår att uppgiftsskydd inte hindrar – och här omformulerar jag det – att tillverkningen av läkemedel inom EU godkänns i utvecklingsländerna.
Om jag omformulerar det så här, då är mitt svar ”ja”. Det betyder att den här lagstiftningen rör godkännandet för försäljning av produkter på den europeiska marknaden. Om TRIPs och patent innebär att produkter som har tillverkats i ett land kan exporteras till ett utvecklingsland så har detta ingen inverkan, därför att detta skydd enbart rör godkännande för försäljning: det är inte knutet till tillverkningen. Vi reglerar inte tillverkningen genom den här förordningen, vi reglerar godkännandet för försäljning. Det finns ett litet undantag, nämligen ”Bolarbestämmelsen”, eftersom det alltid förekommer en viss tillverkning av generiska läkemedel.
Jag delar helt Dorette Corbeys, Phillip Whiteheads och många andras oro över att vi måste respektera Dohadeklarationen. Dohadeklarationen intar en strikt ståndpunkt om patentet. Den tar inte ställning om uppgiftsskyddet. Uppgiftsskydd är inte knutet till godkännandet för försäljning utanför Europeiska unionen. Produkter utanför EU kommer att godkännas för utsläppande på marknaden av myndigheterna i dessa tredje länder i enlighet med deras lagstiftning. Jag hoppas att detta har klargjort situationen. Detta hindrar inte på något sätt att Dohadeklarationen genomförs.
För det andra, vad engagemang beträffar, så har det som jag har sagt här tidigare godtagits av hela kommissionärskollegiet: det kommer att bli vår första prioriterade fråga i början av 2004, vilket är om två veckor. Jag kommer att göra mitt bästa också för att hjälpa mina kolleger med förberedelserna, eftersom inte alla förslag hör till mitt direkta ansvar. Jag kommer dock att ta upp den här frågan så snart detta har antagits.
Caroline Jackson tog upp frågan om de nya medlemsstaterna och frågade hur många av dem som har begärt en övergångsperiod. Hittills har ingen begärt det, men av en bra anledning: vi kan inte börja förhandla om övergångsperioder innan rättsakten har antagits. Då kommer vi att kunna inleda förhandlingar. Min ståndpunkt – som mina kolleger stöder – är absolut öppen. Vi förstår att övergångsperioden är ett problem här.
Peter Liese tog upp frågan om pediatriska läkemedel. Jag känner mig något osäker här därför att jag personligen sade till denna kammare att ett förslag skulle vara snart förestående. Som jag sade tidigare beslutade kommissionen att det här förslaget skulle genomgå en utvidgad, ingående bedömning, något som har försenat förfarandet. Å ena sidan är detta bra för att vi skall få en bättre förordning men, å andra sidan, har det gett upphov till en försening. Vi kommer att göra detta i början av 2004. Jag kommer att ta personligt ansvar här eftersom det är mitt förslag.
Peter Liese tog även upp frågan om direktreklam riktad till konsumenterna. Han nämnde ett fall i Bratislava. Om ni har surfat på Internet eller kollat er e-post så torde ni ha sett en mängd aggressiv reklam som dyker upp på skärmen och som ni inte kan göra någonting åt. Detta är ett explosivt problem som vi måste ta itu med, men jag är säker på att vi kan komma tillbaka till det i framtiden.
Jag övergår nu till de punkter som har tagits upp av Avril Doyle, Phillip Whitehead och James Nicholson om veterinärmedicinska läkemedel. Jag vet att de har mycket bestämda åsikter om den här frågan. Avril Doyle har talat om den i utskottet och annorstädes och jag förstår hennes problem. När vi säger att vi kan godta ett ändringsförslag i princip, så skulle det självfallet vara mera precist att säga att ändringsförslaget borde ändras, eftersom ett permanent undantag normalt sett aldrig kommer att gå igenom i medlemsstaternas institutioner. Permanenta undantag är sällsynta.
Kompromissen ger en begränsad dispens som bör tillämpas på ett harmoniserat sätt. Den föreskriver dock att medlemsstaterna får bevilja dispens från detta krav enligt de kriterier som har fastställts i enlighet med det förfarande som avses i artikel 89.2. Så detta förfarande kommer att begränsa det och detta kan göras på grundval av den här kompromissen.
James Nicholson nämnde inrikes frågor. Den frågan togs upp i rådet och flera medlemsstater motsatte sig starkt den ståndpunkten. De säger att även om läkemedlen inte får omsättas på den inre marknaden, så omsätts kött som ett livsmedel. Så det finns en inverkan tvärs över nationsgränserna. Detta har varit flera medlemsstaters ståndpunkt och av skäl som har att göra med sammanhållningen av den inre marknaden så motsatte de sig möjligheten att ha ett permanent undantag på det här området.
Det är synd att Véronique de Keyser har gått härifrån, eftersom jag gärna ville svara ännu mer ingående på hennes kommentar. Diskussioner vad gäller läkemedelsindustrin är alltid problematiska. Vi har samhälleliga mål som accepteras allmänt: vi måste ha en bättre hälsa – det är vad läkemedel är till för. Men om det inte finns några innovativa, nya mediciner då kommer vi inte att kunna hantera sjukdomar på det sätt som vi borde. Vi har förvisso bevittnat en del framgångshistorier under de senaste 20 åren – exempelvis kan sådana sjukdomar som var oerhört svåra att klara utan tung behandling på slutna anstalter nu behandlas med läkemedel. Men detta låter sig inte göras utan innovation. För tjugo eller trettio år sedan placerades människor med psykiska sjukdomar på institution. I dag kan de leva fritt, något som innebär bättre livskvalitet och också lägre kostnader. Så vi måste sträva efter innovation.
Låt oss ta exemplet med Alzheimers sjukdom. Om vi inte hittar några nya, innovativa läkemedel kommer kostnaden att vara enorm. Vi måste stödja innovation. Någon hänvisade till situationen i Amerika, där perioderna för ensamförsäljningsrätten är kortare. Jämför kostnaderna för ett ögonblick. Eftersom vi i Europa betalar kostnaderna via offentliga budgetar vill vi ha något att säga till om vad gäller prisnivåerna. Den längre skyddsperioden ger en del kompensation för innovation på grund av de lägre priserna.
Jag beställde en studie år 2000 för att bedöma situationen på den europeiska läkemedelsmarknaden. Den visade att det i Europa finns länder där det efter det att ett patent eller ett uppgiftsskydd har löpt ut inte har skett någon ändring i prisnivån för generiska läkemedel. De ligger kvar på samma prisnivå. Således är priserna höga när läkemedlen omfattas av ett patent och ett uppgiftsskydd och därefter sker ingen ändring. Det här förslaget kommer förvisso att skapa en verklig europeisk marknad för generiska läkemedel. När bestämmelserna är desamma och när de är harmoniserade är jag säker på att industrin för generiska läkemedel kommer att dra nytta av detta tillfälle. Vi måste investera i innovativa läkemedel för att kunna tackla svåra sjukdomar men samtidigt måste vi pressa ned priserna på generiska läkemedel för att minska kostnaderna. Det är denna jämvikt som vi vill åstadkomma. Jag är personligen övertygad om att denna kammare har arbetat fram en väldigt bra jämvikt på det här området.
Avslutningsvis vill jag tacka kammaren för en bra debatt. Kammaren har varit väldigt engagerad i sitt arbete under hela denna period. Jag måste också säga att inte alla problem har lösts här, men vi har alla arbetat mycket hårt och mycket bra för att finna en kompromiss som är bra för folkhälsan och innovationer. 
Talmannen.
   – Fru Oomen-Ruijten! Har ni en ordningsfråga? Jag skulle uppskatta om ni ville tala om för mig enligt vilken artikel i arbetsordningen ni begär en ordningsfråga. 
Oomen-Ruijten (PPE-DE ).
   – Jag är alltid artig. Det betyder att jag alltid sitter i den här kammaren för att lyssna på kommissionärens svar. Om kommissionären inte ger mig ett svar angående homeopatiska läkemedel, då kommer jag att övertyga honom i morgon, när en stor del av denna kammare kommer att rösta emot en del kompromisser eftersom vi inte fick något svar. 
Talmannen.
   – Fru Oomen-Ruijten! Ni vet att detta inte är en ordningsfråga. Det är en politisk ståndpunkt. 
Corbey (PSE ).
   – Herr talman! Det är en fråga till kommissionsledamoten. Min fråga till kommissionsledamoten var kristallklar, och jag vill gärna ha ett något tydligare klargörande om detta.
Låt mig bara försäkra mig om att vi talar om samma sak allesammans: ändringsförslaget om Dohadeklarationen tjänar till att möjliggöra tillverkning för utvecklingsländer som själva saknar den möjligheten. Skall jag förstå saken så utifrån ert svar, nämligen att vi skickar läkemedel som saknar godkännande till utvecklingsländer? Om det ligger till så, måste dessa utvecklingsländer då själva godkänna dem, men hur kan de göra det om de ... 
Talmannen.
   – Fru Corbey! Detta är inte en ordningsfråga. Jag kan inte återuppta debatten om den här frågan. Jag förstår, men jag kan inte återuppta en debatt som redan har tagit upp så mycket tid. Ni har ingen ordningsfråga. 
Doyle (PPE-DE ).
   – Herr talman! Min fråga är lika mycket en ordningsfråga som de två senaste var. Jag ställde två specifika frågor om direktivet om humanläkemedel, särskilt om definitionen av en läkemedelsprodukt och om skäl 7 och dess lagenlighet. Kanske skulle dessa två specifika frågor kunna besvaras av kommissionären. De är viktiga. 
Talmannen.
   – Återigen, det är inte en ordningsfråga.
Jag vill uttrycka mig klart. Kommissionären har besvarat frågorna, och namngivit varje ledamot som fått ordet.
Fru Oomen-Ruijten, snälla ni! Jag hörde kommissionären besvara frågorna från varje ledamot och namnge dem. 
Liikanen,
   . – Herr talman! Mitt i mitt svar var det en hel del hojtande i kammaren, så jag tvingades avsluta anförandet tidigare än planerat. Jag är dock beredd att fortsätta mitt svar.
Som svar till Dorette Corbey vill jag gärna klargöra att det föreligger en skillnad med avseende på godkännande för tillverkning – Doha avser tillverkning. Vi stöder det fullt ut. Godkännande för försäljning regleras av det här direktivet som har framlagts för kammaren. Det begränsar på inget sätt Dohadeklarationen, eftersom de behandlar olika delar av frågan. Om tillverkning tillåts för utvecklingsländer i enlighet med Dohadeklarationen så kommer godkännande för försäljning i utvecklingsländer att anförtros ländernas myndigheter.
Frågan är den att denna uppgift behövs för godkännande för försäljning.
Angående den fråga som togs upp av Avril Doyle beträffande skäl 7: den är en förklaring av klausulen som föreskrivs i artikel 2.2. Bestämmelsen omfattar enbart den juridiska ordalydelsen i klausulen. Jag sade delvis när jag svarade Françoise Grossetête att mina tjänsteenheter kommer att diskutera den korrekta tillämpningen av denna fråga med alla berörda parter.
Vad gäller Ria Oomen-Ruijtens fråga angående ändringsförslag 20, där man begär att medlemsstaterna skall ta vederbörlig hänsyn till produkter som har registrerats i andra medlemsstater är vår inställning att den gemensamma ståndpunkten går längre än detta ändringsförslag därför att det underkastar dessa produkter ett ömsesidigt erkännande.
Jag har försökt att svara på alla frågor som har ställts. 
Talmannen.
   – Tack så mycket, herr kommissionär.
Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 12.00. 
Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är en andrabehandlingsrekommendation (A5-0452/2003) av Giuseppe Nisticò för utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor om rådets gemensamma ståndpunkt inför antagandet av Europaparlamentets och rådets direktiv om ändring, avseende traditionella växtbaserade läkemedel, av direktiv 2001/83/EG om upprättande av gemenskapsregler för humanläkemedel (12754/1/2003 – C5-0519/2003 – 2002/0008(COD)). 
Nisticò (PPE-DE ),
   – Herr talman! Efter detta betänkande om lagstiftningspaket om läkemedel – ett betänkande som, vilket vi har sett, gjorde att stämningen och pulsarna steg – är mitt betänkande som att dricka en avslappnande kopp kamomillte. Jag är i själva verket synnerligen nöjd, och jag vill därför gärna tacka både rådet och kommissionen och även alla skuggföredragandena, i synnerhet Dagmar Roth-Behrendt som, vilket jag beklagar, inte är här i dag eftersom hon har fått influensa – och hon ber om ursäkt för att hon inte är närvarande – och självfallet alla ledamöter som bidrog till att förbättra detta direktiv.
Direktivet i dess antagna lydelse bringar slutligen ordning på ett område som är väldigt förvirrat och mycket omdiskuterat. Å ena sidan anger det exakt direktivets tillämpningsområde och utesluter användningen av växtbaserade produkter som inryms i de andra direktiven; å andra sidan preciseras de karakteristiska egenskaperna avseende kvalitet och bra produktionsmetod, till förmån för konsumenterna och deras hälsoskydd. Samtidigt som värdet av terapi med traditionella växtbaserade produkter måste erkännas får man inte glömma att olämplig användning kan leda till att oönskade biverkningar uppträder, ibland allvarliga sådana. Hittills har exempelvis amerikanska läkemedelsverket, Food and Drug Administration, registrerat omkring 2 900 fall av toxiska verkningar, inbegripet, om man tittar närmare, 104 dödsfall företrädesvis förorsakade av missbruk av efedra, och även allvarliga biverkningar av andra produkter som används dagligen, som johannesört, ginkgo biloba och även ginseng.
Det är därför det var viktigt att anta ett direktiv som söker skydda konsumenternas hälsa som, å ena sidan, kräver bättre kvalitet och säkerhetsnormer, men även, å andra sidan, att det skall vara obligatoriskt att etiketter och åskådliggörande reklambroschyrer skall innehålla ytterst noggranna vetenskapliga uppgifter som skall vara enkla och tydliga för medborgarna om den potentiella giftverkan hos växtbaserade läkemedel, och även om deras interaktion med mat, drycker och andra läkemedel när de tas samtidigt.
Som ni vet betyder traditionella växtbaserade läkemedel de som har använts i minst 30 år, varav 15 år i gemenskapens länder. Likväl kan användningstiden på 15 år på begäran av ett enskilt land – och det här var ett skäl till att förbättra direktivet – och med ett motiverat yttrande från Kommittén för växtbaserade läkemedel vid Europeiska läkemedelsmyndigheten (EMEA) avkortas avsevärt.
En annan positiv aspekt är inrättandet av en kommitté för växtbaserade läkemedel inom EMEA. Parlamentet angav tydligt hur denna kommitté skall vara separerad från Kommittén för farmaceutiska specialiteter. Den bör arbeta med klassificering av, iordningställande av en förteckning över traditionella läkemedelsväxter, uppdatering av förteckningar, iordningställande av relevanta monografier och med att bedöma ansökningar i händelse av tvister på nationell nivå. Vid andra behandlingen föreslog parlamentet och antog också två ändringsförslag. I synnerhet ett ursprungligt ändringsförslag som har införts i skälen avser att klargöra, något överflödigt, tillämpningsområdet för det nuvarande direktivet genom att närmare ange att det här enbart avser traditionella växtbaserade läkemedel, medan användningen av växter eller örter som livsmedel omfattas av den nuvarande särskilda europeiska livsmedelslagstiftningen. Det andra ändringsförslaget är endast en precisering: det avser införandet av ordet ”traditionell” när man talar om växtbaserade produkter. Båda ändringsförslagen antogs sedan av rådet, enligt vad som framgår av meddelandet från utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor av den 8 december 2003.
När allt kommer omkring fastställer det nuvarande direktivet den harmoniserade ramlagstiftningen för alla länder i Europeiska unionen till förmån för fri rörlighet för traditionella växtbaserade läkemedel inom gemenskapen. Detta säkerställer vidare den högsta nivån för folkhälsoskyddet på grundval av den dokumentation som krävs med avseende på kvalitet, effekt och säkerhet. 
Liikanen,
   . – I januari 2002 föreslog kommissionen, i fråga om traditionella växtbaserade produkter, sitt direktiv om ändring av gemenskapsreglerna för humanläkemedel. Nu har vi möjlighet att med framgång anta lagstiftningen vid andra behandlingen. Jag vill gärna tacka föredragande Giuseppe Nisticò för hans ihärdiga insats i frågan.
Vilka var de farhågor som vi vill ta itu med genom att anta detta lagstiftningsinitiativ? Förslaget syftade till att garantera en hög hälsoskyddsnivå för de patienter i Europa som använder traditionella växtbaserade produkter. Det var också avsett att säkerställa en inre marknad för växtbaserade läkemedel genom att införa harmoniserade regler och förfaranden. För det ändamålet inrymde förslaget ett system med förenklad registrering för traditionella växtbaserade produkter. De kvalitetskrav som skall uppfyllas är desamma som för alla läkemedel. Men för att undvika onödiga tester och bördor för företagen föreskriver lagstiftningen att nya prekliniska och kliniska prövningar inte kommer att vara nödvändiga när tillräcklig kunskap redan finns om en särskild produkt.
Rådets gemensamma ståndpunkt är förenlig med dessa mål och huvudprinciper. Dessutom behåller den huvudinnehållet i omkring två tredjedelar av de ändringsförslag som föreslagits av Europaparlamentet vid dess första behandling.
Den 27 november antog parlamentsutskottet två ändringsförslag. Rådet har redan bekräftat att det finner dessa ändringsförslag godtagbara. Det första syftar till att klargöra att livsmedel (inbegripet växtbaserade produkter) fortsättningsvis kommer att ingå i tillämpningsområdet för livsmedelslagstiftningen. Det andra syftar till att närmare ange ändamålet med den förteckning över växtbaserade ämnen som skall upprättas av den framtida kommittén för växtbaserade läkemedel. Kommissionen stöder dessa båda klargöranden.
Jag vill gärna ta tillfället i akt och tacka er alla för era insatser när det gäller att anta det här direktivet och i synnerhet för debatterna under de gångna veckorna som har lett fram till möjligheten att på ett framgångsrikt sätt avsluta ärendet vid denna andra behandling i Europaparlamentet. 
Doyle (PPE-DE ).
   – Herr talman! Jag vill gratulera Giuseppe Nisticò till att framgångsrikt ha lyckats sammanföra parlamentet och rådet i de frågor som var olösta vid andra behandlingen.
Som ett resultat av förhandlingar mellan samtliga berörda parter kunde man före omröstningen i utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor enas om en kompromiss som medger ett samförstånd som endast omfattar två ändringsförslag – framlagda av mig själv och andra kolleger – från en första lista med tio ändringsförslag.
I det första av dessa ändringsförslag kommer traditionella växtbaserade livsmedel som inte är läkemedel även i fortsättningen att omfattas av den befintliga livsmedelslagstiftningen och inte läkemedelslagstiftningen.
Det andra ändringsförslaget föreskriver i huvudsak att den förteckning som skall upprättas av kommittén för växtbaserade läkemedel endast bör omfatta medicinsk användning av växtbaserade material. Detta skulle exempelvis tillåta att växter, vid sidan av vitaminer och mineraler, används som kosttillskott och omfattas av livsmedelslagstiftningen. Denna logiska inriktning undviker överlappande jurisdiktion.
Den lösning som presenteras i den gemensamma ståndpunkten och Europaparlamentets två ändringsförslag är synnerligen förnuftig och har kommissionens fulla stöd. Jag vill uppmana kollegerna att rösta för dessa i morgon.
Jag välkomnar detta direktiv, som erkänner värdet av läkemedelsväxter som ett viktigt komplement till moderna kemiska läkemedel. De traditionella och växtbaserade läkemedlen är en sektor som ökar i betydelse och tilltar i omfattning och popularitet inom hela gemenskapen. Detta direktiv tar hänsyn till en påskyndad granskning i fråga om de traditionella läkemedelsväxterna, vilket är mycket välkommet.
Vi måste dock tänka på att inrätta system som uppmuntrar forskning och utveckling. Detta var av avgörande betydelse för mig i mitt tidigare ändringsförslag 10 som lades fram i utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor, vilket hade till syfte att, i ett avseende, undvika de restriktioner som införts genom en alldeles för snäv och historisk definition av traditionella läkemedel, för vidare produktutveckling. Detta ändringsförslag drogs tillbaka för att bevara direktivets integritet, vilket ligger i samtligas intresse här.
Liksom när det gäller konventionella läkemedel måste innovation uppmuntras på detta område, och vi måste ta såväl framtiden som det förflutna i beaktande. Jag hoppas att när kommissionen ser över detta direktiv om tre år kommer den att inse att detta är ett dynamiskt område, och ett område där det ständigt kommer nya produkter. Även om man aldrig får kompromissa med effektiviteten och säkerheten måste vi se till att integrera mekanismer som tillåter traditionella läkemedel att fortsätta att utvecklas i fråga om tillämpning och användning och ett förbättrat utnyttjande av den terapeutiska potentialen hos läkemedelsväxter.
Detta är ett spännande område som vi inte får vara rädda för, och som inte kommer att tjäna på överreglering. Vi måste skydda konsumenten i fråga om effektivitet och säkerhet, men till syvende och sist måste vi lämna valet åt konsumenten.
Jag tackar återigen Giuseppe Nisticò för hans sympatiska godkännande av kollegernas åsikter och våra ändringsförslag på de olika områdena. Jag tackar honom för hans samarbete från början till slut. 
Stihler (PSE ).
   – Herr talman! Jag tackar vår föredragande, professor Nisticò, som har lagt ned mycket arbete med tanke på hur omstridd denna debatt var vid första behandlingen.
I direktivet, som är baserat på den gemensamma ståndpunktens text, kommer ett regelsystem för traditionella växtbaserade läkemedel som ger allmänheten garantier beträffande säkerhet och kvalitet att införas, liksom systematisk konsumentinformation om traditionella växtbaserade läkemedel som säljs receptfritt. I den gemensamma ståndpunkten införlivas ytterligare betydande flexibla områden utöver direktivets räckvidd, vilket har eftersträvats av Labour-ledamöterna i Europaparlamentet, inklusive ett antal intresseorganisationer för växtbaserade produkter.
Dessa områden inbegriper ökad flexibilitet för att ta hänsyn till bevis på traditionellt användande från länder utanför EU och möjligheten att tillsätta vitaminer och mineraler i traditionella växtbaserade läkemedel som understöder verkningarna eller de aktiva växtbaserade beståndsdelarna. Det är på grund av detta framsteg som mycket få personer inte har hållit med om vår inriktning vid denna andra behandling. Såsom jag beskrev vid första behandlingen är konsumenterna för närvarande omedvetna om en del lumpen verksamhet som pågår i denna sektor. Förra året gav jag echinacearot som ett exempel. Under de senaste veckorna har det varit en viss debatt om echinacea på grund av en rapport från University of Washington i Seattle som ifrågasätter dess effektivitet. Det finns emellertid en mängd andra rapporter som betonar dess effektivitet och eftersom jag använder denna produkt tror jag att den hjälper när det gäller att bekämpa förkylningar – i synnerhet vid den här tiden på året.
I information som jag har fått där man analyserar fyra olika echinacearotprodukter var det tråkigt nog endast en som innehöll det som etiketten hävdade att den gjorde. Detta är inte bra för echinacea och verkligen inte bra för konsumenten. En produkt uppfyllde inte kraven på grund av alltför hög halt av aska och syror i löslig aska. En annan innehöll inte echinacearot överhuvudtaget och en annan hade inte tillverkats enbart av mald echinacearot, såsom det hävdades på etiketten. Det innebär att när jag köper denna produkt har jag en chans på fyra att få det som anges på etiketten. Det är helt enkelt inte tillräckligt bra. Det är anledningen till att Consumers’ Association, British Herbal Medical Association, European Herbal Practitioners’ Association, UK National Institute of Medical Herbalists, Register of Chinese Herbal Medicine, International Register of Consultant Herbalists och liknande grupper som sysslar med växtbaserade metoder inom hela Europa stöder detta initiativ.
Budskapet från ärliga tillverkare som älskar sektorn för växtbaserade produkter är tydligt: de behöver grundläggande bestämmelser som gynnar kvalitetsproducenter och ger konsumenterna den standard de förtjänar. Sektorn för växtbaserade produkter är inte längre en bomullsindustri. Det är en mångmiljondollarindustri, och ärliga tillverkare som agerar riktigt blir kommersiellt lidande på grund av att skrupelfria handlare bryter mot reglerna. Vi behöver bestämmelser i denna sektor för att skydda konsumenterna och belöna de anständiga tillverkare som gör kvalitetsprodukter.
Jag hoppas att ledamöterna kommer att stödja denna andrabehandlingsrekommendation och ju snarare detta omvandlas till lagstiftning desto bättre. Jag vill tacka professor Nisticò ytterligare en gång. 
McKenna (Verts/ALE ).
   – Herr talman! Meningen är att detta direktiv skall harmonisera ramlagstiftningen för traditionella växtbaserade läkemedel. Samtidigt som jag tror att det är mycket viktigt att vi försöker få bort skrupelfria personer och människor som agerar på ett fullständigt oacceptabelt vis, var denna lagstiftning avsedd att ge ett förenklat registreringsförfarande som skulle tillåta registrering och marknadsföring av vissa traditionella växtbaserade läkemedel som har funnits på marknaden under en viss tid.
Vid första behandlingen var direktivet helt tydligt begränsat till växtbaserade läkemedel eller farmakologisk verksamhet och utelämnade kosttillskott. Många upplever att det är ytterst viktigt att skydda de växtbaserade tillskott som redan finns på marknaden i de flesta medlemsstater. Dessa växtbaserade tillskott bör regleras i livsmedelslagstiftningen.
Vi måste värna om den långsiktiga framtiden för de traditionella läkemedlen, som jag tror är mycket viktigare och mer välgörande än den syntetiska och farmaceutiska inställningen till hälso- och sjukvård.
Medlemsstaterna måste även få tillåtelse att införa nationella bestämmelser på sitt territorium för att inta en traditionell eller icke-konventionell inställning till hälso- och sjukvård som inte omfattas av direktivet. Hälso- och sjukvård måste överordnas kommersiella överväganden. I de fall medlemsstater vill bestämma över någon hälso- eller sjukvårdstradition som de anser är av betydelse för deras medborgare, bör de ha rätt att göra så, oavsett strävan efter kommersiell harmonisering.
Harmonisering får inte innebära att mångfalden förstörs. EU-medborgarna har rätt att bevara sina lokala kulturella traditioner. Detta är särskilt viktigt där kulturella traditioner är kopplade till hälso- och sjukvårdsprodukter som ännu inte är vetenskapligt erkända. Traditionella läkemedel bör skyddas som levande traditioner. I många EU-länder är traditionella läkemedel en levande tradition som har fortsatt att utvecklas under många år och som har kapacitet att fortsätta att utvecklas.
De traditionella läkemedlens naturliga utveckling hämmas av detta direktiv som definierar ”traditionell” i ett rent historiskt sammanhang och begränsar dess användning till något som skett för många år sedan. De traditionella läkemedlens omfattning är större än vad som erkänns i direktivet. Detta måste man hålla i åtanke. Traditionella läkemedel används i stor omfattning för att behandla en mängd allvarliga åkommor i medlemsstaterna, som bör få införa lämpliga bestämmelser för att använda sig av sådan verksamhet. Jag tror att om man hämmar möjligheterna för traditionella läkemedel gör man konsumenterna och allmänheten en björntjänst. Alla inser att det finns de som agerar okonventionellt, men jag tror att traditionella läkemedel är mycket gynnsammare på lång sikt än den farmaceutiska inriktningen. 
Andersen (EDD ).
   – Herr talman! Många människor har goda erfarenheter av att använda växtbaserade läkemedel som komplement till vanlig medicin och behandling. Växtbaserade läkemedel måste dessutom betraktas som ett ekologiskt sunt alternativ till många onaturliga kemikalier som vi släpper ut i miljön i form av kemiska läkemedel.
Det återstår fortfarande mycket att kartlägga på området naturmediciner. Det finns förmodligen många bra produkter runt omkring i världen som vi ännu inte har använt eller som inte är kända för oss i Europa. Vi får inte utesluta utvecklingen av alla dessa kända och okända ekologiskt sunda läkemedelspreparat. Det är vad jag i själva verket anser att vi gör i och med direktivets krav på godkännande och registrering.
I Danmark fick vi en liknande reglering av växtbaserade preparat för några år sedan. Från att tidigare ha haft uppskattningsvis 2 500 olika produkter finns det nu bara 50 godkända produkter. Välutbildade och erfarna terapeuter klagar nu över att det saknas laglig tillgång till många viktiga preparat för behandling av till exempel cancer och allergier. Jag kan därför inte stödja direktivet. 
Booth (EDD ).
   – Herr talman! Jag förstår att många människor kommer att gynnas enormt av detta direktiv – lobbyisterna och de som underhålls av dem. Men ett stort antal leverantörer av växtbaserade läkemedel i Förenade kungariket är småföretagare, ofta ensamföretagare, för vilka utsikten att tvingas registrera produkter i enlighet med detta direktiv kommer att bli en för tung börda att ens överväga. Resultatet kommer oundvikligen att innebära en nedgång för små specialiserade butiksinnehavare till förmån för de stora läkemedelsföretagen.
I och med detta föreslagna direktiv bevittnar vi ytterligare ett påbud från förmyndarsamhället, som stiftar lagar där det för närvarande inte finns några i Förenade kungariket för en väletablerad liten marknad vars konsumenter är undantagslöst välinformerade. De föreslagna ändringsförslagen kommer att ogiltigförklara registreringen av ett betydande antal produkter som för närvarande erkänns som traditionella växtbaserade läkemedel, vilka många människors välbefinnande är beroende av och som de har stor tilltro till. Mitt parti är fullständigt emot denna lagstiftning, som vi betraktar som ytterligare ett område där harmonisering införs till förfång för individernas frihet. 
Ahern (Verts/ALE ).
   – Herr talman! Jag förstår att syftet med detta förslag är att möjliggöra ett förenklat förfarande för bestämmelserna om växtbaserade läkemedel. Faktum är emellertid att producenter, återförsäljare och konsumenter har förvånats och förfärats av den mängd mycket restriktiv lagstiftning som gäller sådana produkter som har varit säkra och tillgängliga i vissa medlemsstater – inklusive min egen – i många år. Vi har hört från vissa kolleger, i synnerhet i Förenade kungariket, att så även är fallet där.
Vi behöver enkla, grundläggande bestämmelser som kan skydda konsumenterna eftersom det, som Catherine Stihler sade, finns produkter som uppges innehålla växtbaserade läkemedel men som i själva verket inte innehåller dessa växtmaterial. I samband med att vi gör detta måste vi dock se till att produkter inte avlägsnas från marknaden som ett resultat av lagstiftningen, och vi kan inte vara säkra på att detta kommer att vara fallet med dagens förfaranden.
Jag välkomnar det förtydligande som ändringsförslagen tillför betänkandet. Det är särskilt viktigt att förtydliga att kommittén för växtbaserade läkemedel endast bör ägna sig åt läkemedel, och inte livsmedel. Jag använder, liksom Catherine Stihler, echinacea. Jag använder också vitlök. Vitlök är ett ytterst kraftigt verkande läkemedel, och det är dessutom en livsmedelsprodukt med stor spridning. Vi riskerar att förlöjliga oss själva om vi låter denna kommitté ägna sig åt livsmedel. Jag vill betona denna punkt för kommissionsledamoten, och jag hoppas att han tar den till sig.
Jag vill tacka samtliga kolleger i utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor för deras hårda arbete, men det är ett faktum att det finns en stor mängd olika traditioner inom gemenskapen och att harmoniseringen av denna lagstiftning verkligen riskerar att låta produkter som används säkert och har använts säkert i år gå förlorade. Våra medborgare kommer inte att acceptera detta. Jag riktar en stark varning till kommissionsledamoten om att i det fall detta blir följden kommer det inte bli ett lyckat resultat vare sig för medlemsstaterna eller för Bryssel. 
Talmannen.
   – Tack så mycket, herr kommissionär.
Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 12.00. 
Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är en andrabehandlingsrekommendation (A5-0458/2003) av Giles Bryan Chichester för utskottet för industrifrågor, utrikeshandel, forskning och energi om rådets gemensamma ståndpunkt inför antagandet av Europaparlamentets och rådets direktiv om mätinstrument (9681/4/2003 – C5-0417/2003 – 2000/0233(COD)). 
Chichester (PPE-DE ),
   . – Herr talman! Vi kommer nu till en åtgärd som är omfattande i fråga om längd, vikt, storlek, volym, tjocklek och komplexitet och som kan komma att påverka ett stort antal instrument. 
Nationell lagstiftning om mätning och mätinstrument har vi haft länge. Den nationella lagstiftningen föregår EU-lagstiftningen och visar hur viktiga exakta mätningar är för människors dagliga liv. Alla EU- och industriländer har meteorologiska institut som har till uppgift att se till att mätresultaten är spårbara.
Den första fråga vi bör ställa oss är: varför detta intresse för mätinstrument? Svaret är att alla industriländer har komplexa ekonomier som kräver en viss miniminivå när det gäller exakthet i mätningar för att handeln i det allmänna intresset skall kunna bedrivas på lika villkor. All lagstiftning bygger sålunda på antagandet att det allmänna intresset tjänas bäst om mätinstrument omfattas av vissa krav i lagstiftningen som garanterar denna miniminivå när det gäller exakthet.
Ett antal begrepp eller frågor tas upp i detta förslag. Valfrihet: i ändringsförslag 2 anges i stora drag att en medlemsstat skall vara fri att besluta om den skall reglera eller inte på det här området. Medlemsstaternas lagstiftning får dock inte bli ett tekniskt hinder för fullbordandet av den inre marknaden eller orsaka illojal konkurrens. Angående harmoniserade standarder måste tillverkaren påvisa överensstämmelse på ett av de tre sätt som klargörs i ändringsförslag 21 för att uppfylla de grundläggande kraven för något av de instrument som omfattas av detta direktiv.
Det är viktigt att tillverkarna har ett val mellan kraven i den nya bilaga 2, i kombination med de detaljerade angivelserna i de instrumentspecifika bilagorna M1 till M10, eller genom att tillämpa gällande europeiska harmoniserade standarder, eller genom överensstämmelse med de relevanta delarna av normerande dokument som har fastställts av Internationella organisationen för legal meteorologi (OIML) och godkänts av den nya rådgivande kommittén för mätinstrument samt offentliggjorts i Europeiska unionens officiella tidning.
Denna rådgivande kommitté har även en viktigt föreskrivande roll vilket är anledningen till att det nya kompromissändringsförslaget 30 är så centralt för att kräva ett verkligt samråd med företrädare för de berörda parterna, dvs. industrin och utövarna.
Kanske ligger den viktigaste förbättringen av den gemensamma ståndpunkten i kompromissändringsförslag 32: Europaparlamentets, rådets och kommissionens gemensamma uttalande beträffande förfaranden för bedömning av överensstämmelse. Det har vållat er föredragande stora bekymmer att rådets beslut 93/465/EEG och den gemensamma ståndpunktens bilagor A till H1 är oförenliga när det gäller modulerna för bedömning av överensstämmelse. Efter mycket diskuterande har kompromisståndpunkten frambringat ett åtagande att mycket snart se över båda texterna och genomföra en fullständig uppsättning med sammanhängande bedömningar av överensstämmelse, som jag tror kommer att göra industrin mycket nöjdare. I detta sammanhang tackar jag ordförandeskapet för dess måttfulla men konstruktiva inställning, och jag tackar kommissionen för att ha medverkat till att få fram kompromisstexten.
Ett ärende återstår innan denna långa process når sitt slut. Det gäller vår önskan att göra skillnad mellan tillverkare och handlare enligt de termer som definierats i detta förslag. Om kommissionsledamoten är beredd att ge en garanti om att inkludera en översyn av definitionerna i den allmänna översynen av överensstämmelsemodulerna har jag utskottets mandat att dra tillbaka ändringsförslagen 3 och 11. Vi förväntar oss naturligtvis att rådet respekterar den samarbets- och kompromissanda som råder för att förkorta förfarandet.
Jag skall avsluta genom att tacka min skuggföredragande, Norbert Glante, övriga kolleger och utskottets personal för deras hjälpsamma och konstruktiva arbete med detta förslag. 
Liikanen,
   . – Herr talman! Låt mig först framföra mina gratulationer till Europaparlamentet och i synnerhet till dess föredragande Giles Bryan Chichester för hans intensivt förberedda andrabehandlingsbetänkande – och när jag använder ordet ”intensivt” överdriver jag inte.
Det nuvarande förslaget ersätter tio befintliga direktiv och genomför den nya metodens princip för teknisk harmonisering. Syftet med förslaget är att säkerställa ett lämpligt konsumentskydd genom att införa en användning av högkvalitativa instrument för mätning, som omfattar kommersiella transaktioner. Gasmätare, elmätare, bensinpumpar och taxametrar är exempel på detta.
I förslaget införs tekniska krav uttryckt i prestanda som gör det möjligt att tillämpa olika tekniska lösningar och sålunda utveckla innovativa produkter och som förbättrar konkurrensen i enlighet med subsidiaritetsprincipen. I förslaget används dock inte rättsliga instrument för att fastslå vilka mätfunktioner som måste genomföras. Detta förblir medlemsstaternas behörighet.
Det gläder mig att föredraganden stöder den gemensamma ståndpunkten om mätinstrument. Hans ändringsförslag innehåller många bra och användbara förslag, som kommissionen helt stöder. Som svar på föredragandens fråga, innefattar översynen av förfarandena för bedömning av överensstämmelse, som man uppnådde enighet om i det gemensamma uttalandet och i ändringsförslag 32, även harmonisering av definitionerna av specifika termer som används för certifiering, såsom ”tillverkare”, ”representanter”, ”handlare” osv.
Med kommissionens stöd för parlamentets ändringsförslag litar jag på att rådet kommer att vara överens med er vid en andra behandling. 
Glante (PSE ).
   – Tack, herr talman! Herr kommissionär, herr Chichester, mina damer och herrar! Jag var skuggföredragande för min grupp under första behandlingen av detta direktiv om mätinstrument, och jag har följt det här direktivets början, utveckling och framsteg genom de båda behandlingarna. Föredraganden har varit vänlig nog att uttrycka sin tacksamhet till mig, och jag vill gärna ta tillfället i akt för att återgälda den. Han har visat ett mästerligt grepp om detta i hög grad komplexa och tekniska ämne som behandlats och har satt sig in i arbetet väldigt snabbt under andra behandlingen. Vi arbetade bra tillsammans. Jag tycker det är viktigt att säga detta, för även om våra politiska åsikter går isär i många avseenden så kunde vi samarbeta väldigt nära och produktivt med det här projektet. Det är ingen mening med att söka konfrontation i onödan. Jag vill därför gärna återgälda hans tack. Det var ett stort nöje att arbeta med honom.
Som redan har nämnts ersätter detta nya direktiv tio befintliga direktiv. Det kan därför bli ett litet bidrag till att montera ned byråkratin, vilket är något som vi alltid kräver på en rad områden. Det är fortfarande ett komplext, men även ett mycket viktigt direktiv. När det gäller frågorna om valfrihet och åtskillnad mellan tillverkare och handlare – ändringsförslag 32 och kommissionsledamot Erkki Liikanens yttrande spelar en nyckelroll här – debatterades livligt huruvida utskottet för industrifrågor, utrikeshandel, forskning och energi skulle vara villigt att återigen slutföra frågan genom ett informellt trepartsmöte under andra behandlingen. Jag vill gärna återupprepa – särskilt som jag själv kommer att få tillfälle att yttra mig om mitt eget betänkande i morgon – att utskottet för industrifrågor, utrikeshandel, forskning och energi visar god vilja och gläds åt att anta det här tillvägagångssättet. Detta får dock inte bli till regel. Vi gör dessa undantag för att påskynda förfarandet.
De kompromisser som vi har kommit fram till är godtagbara. Kommissionens ståndpunkt och dess yttrande är också bra. Självfallet är det min stora förhoppning, i likhet med föredragandena och mina utskottskolleger, att rådet således kommer att skriva det här brevet och lägga fram den här deklarationen så att vi faktiskt kan slutföra frågan och inte hamnar i ett förlikningsförfarande efter allt detta, på grundval av den kompromiss som nu har uppnåtts.
Annars är jag mycket nöjd med resultatet. Jag hoppas att Europas industri, användare och tillverkare kommer att vara nöjda med det. Kanske tillåter ni mig i slutet av vårt sammanträde före jul och nästan i slutet av året att uttrycka min förhoppning om att våra brittiska kolleger och framför allt att gästgiverinäringen i Storbritannien kommer att bli nöjda med reglerna om mått för ölglas. Jag förstår att detta är ett särskilt problem. Emellertid tycker jag att vi har hittat en bra lösning här också. Tack så mycket för samarbetet och ett särskilt tack till tolkarna för att de har tillhandahållit sina tjänster så här sent på kvällen. 
McNally (PSE ).
   – Herr talman! Jag vill stämma in i de gratulationer till vår föredragande som just yttrats. Vid denna tid på kvällen kan jag inte mäta mig med honom i att använda skickligt formulerade ordlekar som han gjorde i sitt tal, men det var bra gjort!
Jag är glad över att vi kommer att kunna presentera detta för allmänheten som ett steg mot effektivitet och tydlighet. Detta kommer inte att ge föredraganden eller någon annan stora rubriker i dagstidningarna, men det är ytterst viktigt för allmänheten att ha tydlighet och säkerhet i de mätinstrument som används och som anges för områden som folkhälsa, allmän säkerhet och ordning, miljöskydd och, självfallet, uttag av skatter och avgifter, och konsumentskydd samt handel på lika villkor. Alla dessa gemensamma nyttigheter kräver exakta och pålitliga mätningar, och i Europeiska unionen måste vi bli av med de handelshinder som kan finnas utan sådana instrument.
En tämligen avsevärd mängd instrument har nämnts, inklusive vattenmätare, taxametrar, avgasmätare och alkoholmätare. Vi stöder, som Norbert Glante sade, valfrihetsprincipen: det är fullständigt rimligt att ge medlemsstaterna ett val när det gäller att reglera eller inte. Men med detta val följer ett ansvar att inte upprätta handelshinder eller skapa illojal konkurrens. Frågorna om kommittéförfarandet som rör oss tycks ha lösts. Detta är ett exempel på den nya harmoniseringsmetoden. Vi måste komma ihåg att det mycket väl kan finnas teknisk utveckling eller problem som vi inte har hört talas om eller tänkt på, kanske elektromagnetisk störning, till exempel.
Föredragandens förenkling, tydlighet och exakthet underlättar. Det gläder mig att kommissionen samtycker till detta, och jag ser fram emot att ministerrådet skall inta samma inställning. Det gemensamma uttalandet om förfarandena för att garantera överensstämmelse med översynen av texterna kommer att vara välkommen.
Jag är glad över att de länder som kommer att ansluta sig till oss i maj 2004 kommer att ha ett exempel på hur medlemsstaterna kan fatta beslut i sammanhanget med ett EU som vill ha konkurrens på lika villkor och som inte vill ha handelshinder. Jag är övertygad om att de har följt detta arbete med intresse.
Vi hoppas att en överenskommelse kommer att nås vid andra behandlingen. Vårt utskott har rykte om sig att lägga ned timmar av arbete i form av informella trepartsmöten. Vissa av oss ställer sig ibland frågan om vi är omdömeslösa när vi gör detta jämfört med andra utskott såsom utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor. Men jag tror att vi hittills har lyckats att föra fram våra åsikter på ett tydligt vis. Jag gratulerar föredraganden ytterligare en gång. 
Martin, Hans-Peter (PSE ).
   – Herr talman! Efter detta minnesvärda, kanske även historiskt viktiga veckoslut, borde vi göra än mer bruk av vår rätt att ställa frågor. Är det vi gör här verkligen nödvändigt? Behöver vi det i den omfattning som avses? Är det inte ganska förvånande att en kollega som vanligtvis lobbar för så lite reglering som möjligt nu arbetar så tekniskt detaljerat? Är det verkligen en framgång för Europa om vi har mer precis kunskap om måtten på ölglas i Storbritannien? Jag betvivlar det starkt. Är vi inte inne på fel spår? Är det inte precis den här formen av reglering som varken avser produktansvarighet eller särskilt klara principer som sannolikt leder oss alldeles i fel riktning? Helt visst behöver vi äkta öppenhet i vårt arbete, och det omfattar det som vi gör här. Om vi ser oss omkring i gruppen av kolleger här, så är väl det enda vi gör här att bara klappa varandra om ryggen, till mycket höga kostnader för skattebetalarna. 
Liikanen,
   . – Herr talman! Det var inte min avsikt att ta över ordet i debatten, men som svar på Hans-Peter Martins fråga vill jag påpeka att det är riktigt att harmonisering är nödvändig här.
Mot bakgrund av den kända -rättspraxisen är harmonisering nödvändig eftersom de nationella tekniska bestämmelserna är oförenliga och separata bedömningar av överensstämmelse krävs. Förslaget i fråga som är baserat på den nya metoden ersätter omkring 11 befintliga direktiv enligt den gamla metoden som låter nationell lagstiftning existera vid sidan av gemenskapsbestämmelserna och är tekniskt föråldrade.
Harmonisering tillåter sålunda företag att tjäna på stordriftsfördelar och förbättra europeiska företags konkurrenskraft på den globala marknaden. 
Talmannen.
   – Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 12.00.(1)
