Justering av protokoll
Ordföranden
Protokollet från gårdagens sammanträde har delats ut.
Finns det några synpunkter?

Megahy
Herr ordförande! Jag hänvisar till sidorna 12 och 13 i den engelska versionen av protokollet och de frågor som togs upp därefter. Det har att göra med den oro som uttrycktes av ledamöterna om hur parlamentet påverkas av de nya ordningarna att koppla betalningen av ledamöternas traktamente till krav om att de måste rösta. Jag ifrågasätter inte hela frågan om huruvida det är ett lämpligt system eller inte. Jag anser inte att det är det, men det är inte mitt syfte.
Falconer tog upp ett antal ordningsfrågor, och jag blev mycket oroad av att ordföranden i går verkade ge honom någon typ av generellt undantag från de regler jag trodde vi beslutat om. Falconer bad helt korrekt om tillfälle att få avge en förklaring före varje omröstning i vilken han inte deltog. Ordföranden förklarade att så inte skulle ske. Han gav honom ett allmänt undantag, vilket skulle få hela systemet att förlora sin mening.
Allt jag ber om är att vice ordförandena är konsekventa, följer de regler som beslutats för ledamöterna och ger ledamöterna möjlighet att i varje steg ta upp frågan om huruvida de skall rösta eller inte. Om det här systemet skall fungera, måste man se till att det fungerar ordentligt och att alla vice ordförandena enas om detta.

Ordföranden
Herr Megahy, jag vill inte sätta i gång en ny debatt angående gårdagens debatt. Ni är en gammal vice ordförande i detta parlament, ni förstår mycket väl att när en ny åtgärd börjar tillämpas är det inte möjligt att ha alla detaljer reglerade från första början. Det som jag kan garantera, och jag såg det i går med Jean-Pierre Cot, som var ordförande, är att allt står oss till buds för att tillämpningen skall ske på bästa möjliga sätt.

Hoff
Herr ordförande, efter kollegan Megahys inlägg och incidenterna i går vill jag be er ta detta som intäkt för att i presidiet rådgöra om hur man i hela parlamentets intresse med hjälp av arbetsordningen skall kunna förhindra sådana intermezzon i framtiden. Det skulle betyda att hela parlamentet måste besluta om bestämmelser som förhindrar sådana incidenter och intermezzon. Jag ber er enträget om att ni vidarebefordrar detta.

Ordföranden
Fru Hoff, jag tvivlar inte på att presidiet kommer att pröva frågan ni refererade till. Jag hoppas att det kommer att fatta rätt beslut.

Fontaine
Herr ordförande! Ordförandekonferensen var för den här reformen och presidiet röstade igenom den med knapp majoritet, vilket vi känner till, och i går kunde vi se vad det kan leda till. Vi är alla medvetna om att villkoren för omröstningarna måste ses över. Jag har en känsla av att vår kollegas förslag till lösning inte kommer att vara effektivt nog, och att det riskerar skjuta upp saker och ting. I synnerhet vissa gruppordföranden - jag säger inte alla gruppordföranden.
I väntan på att presidiet skall ompröva frågan, skulle jag vilja föreslå, att alla ledamöter som inte har för avsikt att delta i vissa omröstningar med namnupprop kan meddela det före omröstningen, och att det noteras. Det skulle hindra omröstningarna från att bli onödigt långa. Ledamöterna skulle på så sätt kunna meddela att de inte kommer att delta i alla omröstningar och de skulle då inte bli berörda. Detta i väntan på en tillfredsställande lösning.
Det är vad jag föreslår, herr ordförande.

Ewing
Herr ordförande! Jag har en eller två mycket enkla korrigeringar av protokollet. Jag hänvisar till första stycket på sidan 12. Jag sade inte att jag inte avsåg att delta i omröstningen. Jag höll med om Falconers inställning, men jag sade att jag kanske eller kanske inte tänkte delta i omröstningen.
På sidan 22 står det att jag inte röstade. I själva verket röstade jag varje gång, utom en gång när maskinen inte fungerade.
På sidan 11 borde mitt namn stå bredvid Macartneys som avstående i omröstningen genom upprop. Jag uppmärksammade ordföranden på det faktum att min maskin inte fungerade. Ordföranden nickade tillbaka och jag trodde det var i sin ordning men tydligen betydde nicken inte att det var i ordning.
Slutligen, på sidan 17 - vilket är lite mer komplicerat - sägs det felaktigt i sista stycket att jag begär " att ärendet hänvisas till utskottet för arbetsordningen" . Vad jag sade var att denna förändring innebar en ändring av arbetsordningen och därför måste hänvisas till utskottet för arbetsordningen. Jag korrigerade också det som vice ordföranden sade när han förklarade att vi hade en skyldighet att rösta. Jag sade att vi inte har en skyldighet att rösta, vi har en skyldighet att förstå vad omröstningen handlar om. Vi har rätt att rösta eller inte rösta, precis som vi vill. Jag skulle vilja att protokollet ändrades på det sättet.

Ordföranden
Fru Ewing, jag har antecknat det ni sade.

Green
Herr ordförande! Det är viktigt att vi försöker klara ut det här. Varenda en i parlamentet, i går som den här morgonen, har desperat försökt att komma undan ansvaret för vad som hände här i går. Jag skäms inte för att stå här och säga att jag har varit en av gruppledarna, och varenda en av dem i det här rummet kanske skulle ta och ställa sig upp med mig så ni kan se vilka vi alla är. Vi har varit pådrivande i reformprocessen i det här parlamentet. Vi skäms inte för att säga det.
(Applåder) Låt oss ha klart för oss hur den här reformen kom till. Idén med att koppla närvaro med omröstning genom upprop kom från arbetsgruppen under ledning av Nicole Pery. Det var därifrån de här förslagen kom. Varenda grupp i det här parlamentet var representerad i den arbetsgruppen. Ordförandekonferensen utarbetar inte de förslagen eller det sätt på vilka de genomförs. Vi fortsatte att sträva efter en reform och satte tryck på ordföranden och hans föregångare, Klaus Hänsch, som båda har stött reformprocessen. Det är vår roll och vi står här och tar hela vårt politiska ansvar för att insistera på att reformen genomförs.
I går stod Killilea upp för kvestorerna och sade: " Det är inte vi, kvestorerna, presidiet bär ansvaret" . Såvitt jag förstår säger presidiet att det är ordförandenkonferensen. Jag accepterar mitt ansvar för reformen. Vi bestämde inte detaljerna i de här förslagen.
Om det var fel på detaljerna måste de ändras. Men jag tänker inte ta ett enda steg tillbaka när det gäller behovet av reformer.
(Applåder)
Puerta
Herr ordförande! Jag skulle inför detta parlament vilja klarlägga att det inte är ordförandekonferensens roll att fastställa förfarandet kring kontroll och öppenhet; vi blev inbjudna till ett möte i Luxemburg för att kunna uttrycka vår åsikt, men vi stannade inte i kammaren när parlamentets presidium fattade beslutet, eftersom vi ombads lämna den. Och jag måste säga att vi i min grupp inte är överens med detta kontrollförfarande som inte garanterar parlamentets öppenhet och goda fungerande.
Vi skulle vara beredda att skriva under på förmiddagen och på eftermiddagen, - det är den kontroll som kan anses rimlig i parlamentet. Men vi vill inte ägna oss åt demagogi. Sammankalla presidiet en gång till; låt dem tänka efter och fatta ett rimligt beslut som kan godkännas av en stor majoritet i detta parlament.
(Applåder)

Martens
Herr ordförande, ärade kolleger! Denna reform förbereddes länge av den arbetsgrupp som Green talade om. När parlamentets presidium måste fatta ett beslut i Luxemburg bad det om vår hjälp. Gruppordförandena deltog verkligen i den diskussion som parlamentets presidium förde. Vi verkade för och uppmuntrade att det skall komma en reform i avvaktan på en förordning för ledamöterna av Europaparlamentet. Det är tydligt att det konkreta genomförandet av denna åtgärd på nytt måste tas upp till diskussion efter händelserna i går. Men jag skulle också vilja säga att jag förespråkade en reform i avvaktan på en förordning och att detta inte minskar det ansvar i detta ärende som jag tidigare har tagit och upprätthåller. Men det är likaså min och min grupps åsikt att systemet, efter gårdagens händelser, åter måste ses över, måste anpassas och finslipas, utan att ta bort något av det ansvar som vi alla måste ta.

De Vries
Herr ordförande! Det är tydligt att det tekniska system som trädde i funktion i går inte fungerar ordentligt och ger upphov till debatter som skadar parlamentets värdighet och anseende. Det är således tydligt att de konkreta åtgärder som har beslutats måste revideras. Jag påminner er om att vice ordföranden för min grupp, Haarder, har lagt fram ett förslag för presidiet som är enkelt, tydligt, klart och inte alltför byråkratiskt, nämligen en enda kontroll per omröstningsperiod och inte ett genomsnitt på ett antal kontroller. Jag vill således uppmana presidiet att än en gång se över detta. Men till kollegerna vill jag säga detta: genomförandet av denna reformåtgärd bör ses över, men inte reformåtgärdens princip.
Parlamentet gör många bra saker. Vårt inflytande över lagstiftningen ökar. Besöket som vår delegation gjorde i Algeriet var en succé. Undersökningskommittéerna som parlamentet inrättade efter BSE och bedrägeriet med cigaretter var stora framgångar. Men i medierna betraktas vi inte som ett viktigt, framgångsrikt och inflytelserikt parlament. Varför inte? Eftersom medierna med rätta fortsätter att förebrå de parlamentsledamöter som inte är så noga med de ekonomiska sedvanorna. Vi måste ha modet att rannsaka våra egna samveten. Vi måste ha modet att ändra de saker som skadar vårt parlaments anseende. Javisst kolleger, ni också, ni också!
(Applåder) Herr ordförande! Bestämmelserna måste ses över vad detaljerna beträffar. Men jag vägrar att ställa principen till diskussion. Parlamentet måste reformeras så att väljaren kan ha förtroende för att allt som händer i parlamentet är korrekt och riktigt.
(Applåder)
Pasty
Herr ordförande! Jag tror att vi enkelt hade kunnat förutse gårdagens händelser; det jag motsätter mig, det är metoden. Jag tror att vi hade kunnat undvika de här händelserna om vi hade gått till väga på ett annat sätt, dvs. om vi hade strävat efter ett bredare samförstånd inom kammaren. Om vi till en början hade tillämpat systemet under en försöksperiod, så tror jag att vi hade kunnat upptäcka en del brister innan något slutgiltigt infördes.
Därför föreslår jag ett gemensamt sammanträde mellan ordförandekonferensen och presidiet, efter att gruppordförandena har haft vidare diskussioner inom sina grupper, och att vi tillsammans fattar beslut om insynsbestämmelser som är praktiska och acceptabla, och som inte skadar bilden av parlamentet.

Ordföranden
Herr Pasty, jag skulle vilja påpeka att Europaparlamentets ordförande naturligtvis skall informeras om de politiska gruppernas ordförande och kollegernas åsikter. Alla kolleger har med stor uppmärksamhet följt det som har sagts här och för mig finns det inget tvivel om att vi kommer att pröva frågan i syfte att avsluta detta på bästa möjliga sätt.

Falconer
Herr ordförande! Jag beundrar det här parlamentets typ av elitism, när någon ställer sig upp för att argumentera om någonting i protokollet och sedan gruppledarna kallas upp till någon typ av bikt för att bekänna sina synder.
Hoff sade något bra när hon sade: " Låt oss gå till arbetsordningen för att se om vi kan förhindra det som hände i går" . Nå, låt oss då titta på arbetsordningen för att se till att alla ändringar som påverkar ledamöterna läggs fram för ledamöterna och att ledamöterna får rätt att rösta om de ändringarna. Det skulle ha förhindrat det nonsens som föregick här i går.
Jag återgår nu till dagens ärenden - protokollet. Sidan 12 är fel. Vad gäller mig själv så bad jag, som Ewing helt riktigt sade, att bli kallad i varje omröstning genom namnupprop. Ordföranden gav mig inte den möjligheten.
På sidan 22 står det igen att jag inte röstade. Jag vill påminna ordföranden om att jag deltog i vissa omröstningar, särskilt om mänskliga rättigheter. Jag deltog och detta registrerades. Protokollet har fel på bägge ställena. Jag begär att det rättas.
Slutligen, om vi skall ha en regel som kommer uppifrån, från presidiet, då måste det vara en regel som röstats igenom av parlamentet. Presidiet beslutade att ledamöterna, före varje omröstning genom upprop, skulle ange om de önskade delta eller inte. Det är vad jag hoppas att vi kommer att fortsätta att göra tills den dag då parlamentet börjar få tillbaka någon slags verklighetskänsla och återgår till mer normala förhållanden.

Ordföranden
Herr Falconer, jag har förstått att ordföranden i går inte gav er ordet varenda gång ni bad om det. Men det har antecknats i protokollet att ni inte deltog i omröstningen varenda gång. Så i realiteten var resultatet exakt detsamma.

Fitzsimons
Herr ordförande! Jag skulle bara vilja säga att jag var här i går men jag röstade inte. På sidan 22 påpekade Cassidy att ledamöterna i den här gruppen inte skulle rösta i den slutliga omröstningen. Mitt namn finns inte med på listan över ledamöter i protokollet. Jag skulle vilja att det rättades, tack.

Jackson
Herr ordförande! Ett av problemen med det här förfarandet är att det drar uppmärksamheten till det faktum att ledamöterna är närvarande vid omröstningarna för att de är betalda att vara det, men att de inte deltar i debatten. Jag hänvisar till protokollet för i går kväll. Om medlemmarna hade varit närvarande vid debatten i går kväll om det slutgiltiga betänkandet, vilket var mitt betänkande om deponering av avfall, då skulle de ha fått höra kommissionären säga att hon ogärna ville framföra hela sitt tal med alla kommissionens synpunkter på de ändringsförslag som framförts av ledamöterna i det här parlamentet eftersom det var sent och hon var ganska trött.
Det duger inte. Herr ordförande, jag skulle vilja att ni, om ni kan, meddelar kommissionären den här morgonen att innan vi röstar vid 12.00 är det ytterst viktigt att kommissionen talar om för mig, som föredragande, till utskottets ordförande och till ledamöterna i det här parlamentet exakt vad kommissionen anser om de ändringsförslag som lagts fram av parlamentet. Det räcker inte att kommissionären säger att hon är trött och därför inte kan prata med oss.
(Applåder)

Ordföranden
Fru Jackson, jag noterar er synpunkt. Ni känner säkert till - jag behöver väl inte tala om detta för er, eftersom ni är en gammal och erfaren kollega - att om vi inte kan få detta uttalande, har ni möjlighet, såsom föredragande, att reagera.

Bowe
Herr ordförande! Det gäller samma punkt i protokollet. Som en av dem som var närvarande under hela debatten om Jacksons betänkande i går kväll och som den sista personen som lämnade kammaren, minns jag inte att kommissionären sade så. Jag föreslår Jackson att om att hon verkligen skall göra sitt jobb som föredragande, behöver hon bara be om kommissionärens manus.

Seppänen
Herr ordförande! Det tillhör systemets egendomligheter att vice ordföranden Cot var i går på plats och ledde sammanträdet, men han kan inte få traktamente, eftersom han inte har anmält sig som närvarande. Jag föreslår på hans vägnar att hans namn antecknas på närvarolistan bland dem som inte har röstat.

Cot
Herr ordförande! Jag vill att mitt namn läggs till på närvarolistan.

Ordföranden
Det där, det var det roligaste jag hört.

Guinebertière
Herr ordförande! Jag skulle vilja framföra ett förslag. Det skulle kanske vara bra med en förteckning över de ledamöter som inte uppfyller kraven, så att vi redan dagen efter vet vad som väntar oss, och så att vi kan förklara oss angående ett eventuellt problem och komma med korrigeringar. Då skulle vi inte behöva vänta på svar fram till slutet av månaden, eller i flera veckor.

Antony
Herr ordförande! Det är bäst att sova på saken - och jag har reflekterat. Det ordspråket är verkligen mycket bra. Så jag föreslår att en liten apparat installeras vid varje ledamotsplats, så att ett mynt faller ner varje gång vi röstar. Det skulle vara trevligt och mycket uppmuntrande för oss.

Aelvoet
Herr ordförande! Jag bad om ordet för tjugo minuter sedan, jag tryckte på knappen och det lyser fortfarande, så jag kan alltså bevisa det. Jag skulle vilja att debatten om petitesserna upphör så att vi kan börja med debatten om Irak! Det är det som vi här för nu på förmiddagen.
För det andra skulle jag vilja säga att jag till 100 procent står bakom kollega De Vries anförande. Enligt vad jag har kunnat konstatera saknas egentligen modet att genomföra en reform i parlamentet, framför allt hos ledamöterna. Jag skäms över att behöva konstatera detta!
(Protokollet justerades.)

Aktuell och brådskande debatt (invändningar)
Rübig
Herr ordförande! Jag tror att det är första gången i den här kammaren som ett ordentligt inlämnat förslag avvisas redan vid inlämnandet - vi ville nämligen ursprungligen lämna in det som tilläggspunkt under de mänskliga rättigheterna, men det fick vi inte göra, och man gav oss den enda möjligheten, att hitta ett alternativ vid dessa kärnvapenprov. Jag tror att det när det gäller den här punkten handlar om att ledamöterna och medarbetarna är rädda. På mitt kontor har den senaste veckan tre medarbetare överfallits. Jag har talat med många ledamöter, som också har blivit överfallna, och jag tror att vi måste diskutera denna fråga. Det räcker inte om man breder en tystnadens slöja över det, utan man måste ärligt och öppet bekämpa detta problem. Till detta behöver vi en diskussion i kammaren, och jag tror att ett beslut från ordföranden att inte tillåta denna diskussion här, inte är någon garanti för våra medarbetares säkerhet.
(Applåder)

Ordföranden
Herr Rübig, jag måste informera er, eftersom ni tillhör de nyare kollegerna, om att det inte är första gången som en invändning förklaras icke godkänd. Det har funnits ganska många andra.

Martens
Parlamentets ordförande har meddelat mig per brev att den fråga som jag också lade fram för vår grupps räkning inte är giltig på grundval av artikel 47, punkt 2 i arbetsordningen. Parlamentets ordförande tillägger: " jag delar dock er oro och kommer härmed att vidtala de belgiska myndigheterna för att uppnå en tillfredsställande lösning på problemet med säkerheten för Europaparlamentets ledamöter och personal" .

Ordföranden
Herr Martens, parlamentets ordförande refererar faktiskt i sitt brev till Rübig, varav en kopia skickades till ordförande Martens, till att han kommer att vidta alla nödvändiga åtgärder gentemot de belgiska myndigheterna för att finna en tillfredsställande lösning på säkerhetsproblemet och att han delar den oro som kollegerna som ställt frågan känner.

Situationen i Irak
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är uttalande av rådet och kommissionen om situationen i Irak, följt av debatt.

Henderson
Herr ordförande! Tack för det här tillfället att tala till parlamentet i denna viktiga fråga.
Debatten äger rum vid ett avgörande ögonblick i krisen med Irak. Europeiska unionens medlemsstater är förenade i en djup oro över den här krisen. Ordförandeskapet har sett till att Irak har behandlats ofta vid Europeiska unionens sammanträden. Senast informerades våra partner av utrikesministern vid ett informellt möte i Panama i samband med Europeiska unionens gruppmöte den 12 februari. Samma dag diskuterades frågan av Europeiska unionens politiska chefer vid ett sammanträde i den politiska kommittén. Irak diskuterades också vid den politiska kommitténs sammanträden den 13 januari och 3 februari och på expertgruppsnivå. Ordförandeskapet har också haft kontakter på hög nivå med många EU-partner. Premiärministern och utrikesministern har båda varit i upprepad kontakt med sina europeiska motparter för att diskutera frågan. Jag har varit i kontakt med mina motparter i andra stater i Europeiska unionen under de senaste dagarna. Vi kommer att fortsätta att främja en diskussion av frågan och kommer att hålla våra partner informerade om utvecklingen i Förenta nationerna.
Europeiska unionens medlemsstater förenas i en tro på att Irak måste tillåta Förenta nationernas särskilda kommission att fortsätta sitt viktiga arbete såsom det beslutades i säkerhetsrådets resolution 687, vilket var resolutionen som innebär eldupphör och ett slut på gulfkriget. I enlighet med den resolutionen, som Irak accepterade, har FN-inspektörerna som utgör Unscom till uppgift att avlägsna alla Iraks massförstörelsevapen. Unscom och de därtill kopplade inspektionerna av Internationella atomenergiorganet, IAEA, har haft stor framgång i att få bort Iraks massförstörelsevapen. De har stoppat Iraks långdistansmissilprogram, vilket skulle ha satt Europa inom räckhåll för Saddams arsenaler. De har monterat ner kärnkraftsprogrammet, som skulle ha kunnat leda till att Irak utvecklade kärnvapen. Genom ett förfarande med inspektioner och kontroller av förstörandet, har Unscom förstört större vapenkapacitet än som någonsin förstördes av de allierade styrkorna under gulfkriget.
Det finns dock många områden för Saddams massförstörelsevapen där det krävs ytterligare arbete, särskilt kemiska och biologiska vapen. Bland Saddams kemiska vapen återfinns bland annat nervgasen VX. Han har inte till Unscom redovisat de 600 ton kemiska ämnen som man använder för att tillverka den nervgasen. En droppe av gasen räcker för att döda. Offren för den dör i svåra plågor genom kvävning när deras nervsystem inte tar emot signaler om att andas. Bland Saddams biologiska vapen återfinns anthrax. Experter säger att 100 kg anthrax som släpps från toppen av en hög byggnad skulle kunna döda upp till 3 miljoner människor. Saddam har också producerat aflatoxin, vilket orsakar levercancer samt clostridium, vilket resulterar i mjältbrand. Alla dessa vapen innebär ett allvarligt hot mot internationell fred och säkerhet.
För tre år sedan hoppade Saddams svärsöner Hussein och Saddam Kamil av till Jordanien. De hade med sig bevis på hur Saddam på ett samordnat och kontinuerligt sätt arbetat på att dölja sina kemiska och biologiska vapen. Sedan dess har Unscom arbetat på att avslöja nyckelpunkter i tillförselkedjan för vapenprogrammet. Saddam har varit lika beslutsam i att hindra dem i deras arbete. Under de senaste 20 månaderna har Unscom försökt komma in på 63 ställen, där man tror att vapenmateriel döljs. Unscom hindrades och fördröjdes från att utföra de här inspektionerna vid 38 ställen och förvägrades totalt tillgång till ytterligare 14. Trots säkerhetsrådets resolution 687 tillät Irak bara omedelbar tillgång till 20 procent av de misstänkta ställena. Vi måste komma ihåg att det enda skälet att Unscom och sanktionerna fortfarande finns sju år efter gulfkriget är för att Saddam inte vill montera ner sina massförstörelsevapen, inte heller vill han låta Unscom göra det jobb som det fått i uppdrag av Förenta nationernas säkerhetsråd.
Nu frågar man sig naturligtvis: varför är det här viktigt? För mig är svaret klart. Saddam Hussein har använt sina massförstörelsvapen förut. Han gjorde mot sin granne, Iran, under Irak-Iran-kriget på 1980-talet. Han gjorde så ännu en gång mot sitt eget folk. Nästa månad är det tio år sedan han använde kemiska vapen mot en stad i nordöstra Irak. De 5 000 invånarna i staden Halabja, bland dem många kvinnor, barn och äldre män, dödades.
Europeiska unionens medlemsstater är enade i förhoppningen om en diplomatisk lösning på den nuvarande krisen. Vi stöder definitivt alla initiativ som syftar till att åstadkomma detta. I morse fick Förenta nationernas generalsekreterare nu stöd av säkerhetsrådet för sin resa till Bagdad, och vi önskar honom all tänkbar framgång. Men vi vet att fram till nu har Saddam inte verkat söka en diplomatisk lösning. Han fortsätter att hindra Unscoms arbete. Han fortsätter att förhindra det internationella samfundets önskemål. Han kräver att inspektioner av så kallade presidentpalats måste vara en engångsföreteelse och inte fortsätta såsom säkerhetsrådets resolution 687 kräver.
Europeiska unionens medlemsstater anser att varje diplomatisk lösning måste tillåta Unscom total och ovillkorlig tillgång till alla platser enligt Förenta nationernas säkerhetsråds resolutioner. Vi anser att Saddam Hussein måste böja sig för de aktuella säkerhetsrådsresolutionerna.
I den aktuella tvisten kring presidentpalatsen framför Iraks propaganda om att det är sanktionerna som orsakar lidandet för det irakiska folket. Vi avvisar det. Det finns inga sanktioner, och har aldrig funnits, mot import av mat och medicin. Dessa förnödenheter är det brist på i Irak eftersom Saddam Hussein hela tiden har vägrat att lägga pengar på sitt eget folk, utan i stället föredragit att lägga dem på sin egen bekvämlighet och sina vapenprogram.
Europeiska unionen är enad i sin oro över det mänskliga lidandet för Iraks befolkning. Länder i Europeiska unionen har i säkerhetsrådet i New York tagit initiativ för att försöka underlätta det värsta av detta lidande. Olja för mat-programmet, enligt vilket Irak har rätt att exportera begränsade volymer olja i utbyte mot humanitära varor erbjöds Irak första gången sommaren 1991 enligt Förenta nationernas säkerhetsrådsresolution 706. Inte förrän fem år senare accepterade Saddam Hussein, för skams skull, säkerhetsrådets resolution 986, vilken sätter upp det nuvarande olja för mat-programmet.
De medlemsstater i Europeiska unionen som för närvarande sitter i säkerhetsrådet har tagit initiativ till FN: s generalsekreterares nyligen framförda rekommendationer att mer än fördubbla den volym olja som Irak kan sälja under detta program och att omvandla detta till en resolution från säkerhetsrådet. Jag hoppas mycket på att den resolutionen kommer att antas i veckan. Det skulle innebära ytterligare humanitära lättnader för Iraks folk.
Låt oss dock inte glömma att det är Förenta nationerna, inte Saddam, som åstadkommer detta. Det är inte förvånande. Man behöver inte leta länge för att hitta bevis på den brutalitet som kännetecknar Saddam Husseins regim. Jag rekommenderar ledamöterna att studera rapporten av Max van der Stoel, FN: s särskilda rapportör om mänskliga rättigheter i Irak. Under de senaste sex åren har han katalogiserat en förskräckande lista av brott mot mänskliga rättigheter av Saddam Hussein och hans gäng. Van der Stoels senaste rapport beskriver mänskliga rättigheter i Irak som " förskräckliga" . Han sammanfattar: " Militärdiktatursystemet kräver i själva verket att brott mot mänskliga rättigheter sker för att de som har makten skall behålla sin position och sina privilegier. Mord är rutin. Priset för att kritisera regimen är avrättning. Nyligen beslutade Saddam Hussein att hans fängelser var överbefolkade. Hans lösning var att avrätta alla dem som avtjänade straff längre än 15 år. Över 1 000 människor mördades."
Låt mig påminna om att Europeiska unionens medlemsstater förenas i en önskan att se den nuvarande krisen lösas på diplomatisk väg. Det är det meddelandet som Kofi Annan tar med sig till Bagdad å våra vägnar. Låt oss hoppas att Saddam svarar och samarbetar fullt ut med Förenta nationernas särskilda kommission.
(Applåder)

Marín
Herr ordförande! Kommissionens åsikt i den här konflikten är att vi alla anser att det internationella samfundets högsta prioritet, just nu, är att man inom de närmaste dagarna skall kunna nå en överenskommelse med Iraks regering, som undviker en militär intervention som ingen i princip önskar.
Den lämpliga instansen för att lösa den här tvisten är utan tvekan Förenta nationerna. Följaktligen stöder kommissionen, som rådets ordförandeskap just påpekat, helt och fullt FN: s säkerhetsråds aktiviteter och särskilt generalsekreterarens, i den mån man kan garantera ett villkorslöst uppfyllande av säkerhetsrådets resolutioner från de irakiska myndigheterna. Vi hoppas att generalsekreterarens förhandlingar, som har påbörjats, kan avvärja konflikten så att Unscom, utan restriktioner, kan återuppta effektiva inspektioner kring uppfyllandet av nämnda resolutioner.

Ordföranden
Herr Marín, jag har inte hört ett så kort uttalande i denna kammare på länge. Jag tror att även andra kolleger är förvånade över Europeiska kommissionens lakoniska hållning.

Green
Herr ordförande! Min grupp är mycket medveten om det ansvar som den har i debatten i dag. Inom gruppen har vi parlamentsledamöter som representerar nio socialist- och socialdemokratstyrda regeringar i unionen, och dessa partier sitter med i regeringen i ytterligare tre av de femton länderna. Vi säger inte att det är lätt att hitta en gemensam inställning, med tanke på det breda spektrum av synpunkter som återfinns, inte bara mellan dessa tolv regeringar, utan även bland befolkningen i den Europeiska union som vi representerar. Men jag skulle vilja hedra de av mina kolleger som har försökt hitta principer som är gemensamma för oss alla och som förenar oss i detta, ett av de svåraste beslut om liv och död som det här parlamentet har ställts inför sedan 1994.
För det första måste vi komma ihåg att vi i Europaparlamentet inte förfogar över arméer, flygplan, bomber eller hangarfartyg. Låt oss vara fullständigt ärliga: vi har inte ens en gemensam utrikes- och säkerhetspolitik värd namnet. Vi har på ett mycket tydligt sätt klargjort vår kritik över bristen på framsteg när det gäller GUSP under de senaste åren och i synnerhet vårt missnöje med bestämmelserna i Amsterdamfördraget vad avser detta. Så jag tycker att vi bör visa lite ödmjukhet när det gäller beslutsfattande på det här området, ge lite stöd till de av våra kolleger, från vilken politisk åsiktsriktning de än må komma, som kommer att stå inför beslutsfattandet i denna fråga i de olika nationella parlamenten, de som verkligen kommer att ha det fruktansvärda ansvaret för sina egna medborgare i de väpnade styrkorna och de många tusen irakiska medborgarna vars liv står på spel. Med detta i åtanke har min grupp bara tre strategipolitiska åsikter som vi vill framföra i den här debatten.
För det första insisterar vi absolut på att Saddam Hussein till fullo måste uppfylla säkerhetsrådets resolutioner och tillåta en obegränsad och ovillkorlig tillgång för FN: s vapeninspektionsgrupper till alla platser på Iraks territorium. Det får inte förekomma någon kompromiss om detta. Dessa FN-resolutioner om Irak representerar ett viktigt steg framåt genom att inleda förfarandet med övervakning och kontroll av nedrustningen. FN visade vad framtiden kunde innebära i form av beslut för en säkrare värld. Om vi då liksom nu menar allvar får vi inte tillåta Saddam Hussein att trotsa det internationella samfundet.
För det andra anser min grupp att det enda organ som legitimt kan ansvara för den här politiken är Förenta nationerna. Vi vill ge vårt helhjärtade stöd till FN och särskilt vill vi tacka generalsekreteraren för hans hårda arbete och det engagemang som han har visat genom att försöka lösa krisen genom diplomatiska och politiska påtryckningar. Vi önskar honom lycka till på sin resa till Bagdad. Vi anser att det är säkerhetsrådets roll att samlas den här gången för att ta irakproblemet under nytt övervägande.
Jag måste säga er att det finns några i min grupp som mycket starkt anser att Förenta nationerna och enbart Förenta nationerna borde vara den som beslutar vad som händer härnäst. De argumenterar mot varje form av militär åtgärd som inte har säkerhetsrådets godkännande. Även om de inte utgör en majoritet i min grupp så får det inte leda till att de framför sin åsikt med syfte att försvaga genomförandet av existerande FN-resolutioner. Inte heller att de vill skänka Saddam Hussein något hopp om att han kommer att kunna undkomma vår beslutsamhet att ta ifrån honom varje möjlighet att skada regionen och världen med sina massförstörelsevapen. Snarare argumenterar de för behovet för ett nytt FN-mandat, för de fruktar att åsamka irakiska civilbefolkningen död och förstörelse, en civilbefolkning som är de verkliga förlorarna i det här, för de kan heller inte förstå syftet med ett militärt anfall mot Irak, och för att de hyser en äkta fruktan för att ett överilat militärt anfall kan leda till att hela Mellanöstern sätts i brand vilket skulle leda till död och förstörelse i en omfattning som vi inte sett på många år. Det finns inte en enda ledamot i min grupp som inte delar denna fruktan.
Den stora majoriteten anser dock att den FN-ledda strävan efter en politisk och diplomatisk lösning måste vara vad våra parlamentariska åtgärder koncentreras på i det här läget.
För det tredje engagerar sig min grupp för mat för olja-programmet och det extra program som Kofi Annan har föreslagit för stöd för det irakiska folket.
Jag vet att rådet för allmänna frågor har situationen i Irak på sin dagordning för mötet nästa måndag den 23 februari. Ni sade att ordförandeskapet har hållit sina partner i Europeiska unionen informerade. Vi anser att information inte räcker. Parlamentet begär att rådet hittar en gemensam ståndpunkt för Europeiska unionen. Vi inser svårigheterna, vi inser bristen på exakthet och verklig befogenhet i Fördraget om Europeiska unionen, men vår union är, om någonting, en verklig modell för konfliktlösning.
Använd vartenda uns av styrka och vishet som ordförandeskapet har för att ge Europeiska unionen en ledande roll i världen i den här frågan. Ge oss en Europeisk union som dess folk kan vara stolta över. Och visa oss att Europeiska unionen innebär mer än ord i ett fördrag.
(Applåder)

Brok
Herr ordförande, kolleger! Kommissionär Maríns korta anförande skulle kanske på ett symboliskt sätt uttrycka att man här inte längre har så gott om tid. Jag tror, herr rådsordförande, att vi måste betänka en sak: Om Europeiska unionen vore i stånd att skapa en gemensam hållning, då skulle kanske också budskapet till Saddam Hussein bli tydligt, nämligen att han inte kan leka med världssamfundet.
Detta är på nytt ett bevis för att vår förmåga att formulera en gemensam utrikes- och säkerhetspolitik inte leder till att man undviker krig, utan att kriget snarare blir mer sannolikt. Därför skulle en bättre förmåga hos européerna att agera i sådana frågor vara en vinst för freden. Jag hoppas att man äntligen begriper detta bland de politiska cheferna och i utrikesministerierna, så att förnuftiga mekanismer kan träda i kraft för en gemensam utrikes- och säkerhetspolitik.
Vi skulle alla vilja ha diplomatiska lösningar. Militära stridshandlingar bör undvikas. Därför är också min grupp helt och hållet av den uppfattningen, att den mission, som Kofi Annan skall företa på fredag, skall ha fullt stöd, för att militära stridshandlingar skall omöjliggöras. Vi önskar honom all framgång. Men det måste stå klart att detta måste leda till resultat, alla resolutioner från FN måste iakttas, och att man inte kan få göra någon kompromiss vid genomförandet av inspektionerna för att undanröja massförintelsevapen i Irak.
Det finns där massförintelsevapen av biologisk och kemisk art, som tillsammans med utvecklingen av raketprogram inte bara utgör en risk för den omedelbara omgivningen i Mellanöstern, utan på längre och kortare sikt även kan utgöra en stor risk för oss själva och våra folk. Av den anledningen är vi mycket intresserade av att de undanröjs.
Vi har problem med att välja mellan olika alternativ, där inget av dem är behagligt. Men jag anser att om man inte gör någonting och låter Saddam Hussein fortsätta att tricksa med FN som han gjort i sju år, kommer detta att leda till att massförstörelsevapnen breder ut sig och vi står där som papperstigrar, som har förlorat all auktoritet i den här världen. Av den anledningen måste det vara möjligt, om det inte inom den närmaste framtiden sker ett fullständigt erkännande och en fullständig tillämpning av FN: s resolutioner, att ta ytterligare steg för att tvinga Saddam Hussein att iaktta resolutionerna. Om dessa skulle leda till militära stridshandlingar, så måste inte de som försvarar iakttagandet av FN: s beslut stå som ansvariga för detta, utan den som inte efterlever FN: s beslut, nämligen Saddam Hussein. Vi bör göra denna ansvarsfråga helt klar och ställa oss bakom sådana beslut.

Azzolini
Herr ordförande, herr rådsordförande, herr kommissionsordförande, mina damer och herrar! Låt mig ge ett exempel på sammanhang, men även på sammanhållning, genom att å ena sidan hålla med ordföranden Marín och å andra sidan bekräfta allt som har sagts, ord för ord, av min kollega Green, vars resolution vi stöder, även om vi har utarbetat en resolution i samma fråga, eftersom det som hon säger onekligen verkar gott och välgrundat. Men å andra sidan kan vi inte, när det gäller vissa frågor, vara annat än beslutsamma, välinformerade och ansvarsfulla i denna kammare.
Trots de övningar i retorik och den förmåga vi alla har att inför våra kolleger presentera förhållanden och argument som utan tvekan gör debatten rikare, så kan i slutet av denna debatt vår slutsats bara bli en enda: att uppmana alla att respektera resolutionerna från FN: s säkerhetsråd.
Jag anser att Saddam Husseins brott mot en av FN: s resolutioner innebär allvarliga risker för vårt samhälle och att det orsakar ytterligare skador på en befolkning som redan drabbats av restriktioner och andra svåra förhållanden. Detta är en annan aspekt som vi inte får glömma bort. I en annan kammare borde vi naturligtvis även behandla dessa frågor, men i denna kammare kan vi bara understryka att resolutionerna rån FN: s säkerhetsråd skall respekteras av alla.
Denna debatt ger mig också tillfälle att göra en ytterligare reflexion, som varken kommer att vara den första eller, tyvärr, den sista, nämligen den brist på en gemensam utrikes- och säkerhetspolitik som även kollegan Green har påpekat. Detta är en allvarlig deficit som våra institutioner absolut måste kunna åtgärda framför allt med tanke på den kompletterande karaktär som unionen har. Vi bör uppmana samtliga våra medlemsstaters regeringar att fundera på detta och att försöka inse att detta är ett behov som de händelser som inträffar ideligen gör klart för oss alla.
Vad skall vi då göra? Jag hoppas, å min grupps vägnar, att Annans resa till Irak blir en framgång och framför allt att vi får en inre debatt så att den deficit jag pekade på kan åtgärdas. Det är möjligt att vi är en tydlig återspegling av de svårigheter som vår kontinent genomgår, men vi skulle också kunna vara ett viktigt exempel på vad diskussion och, framför allt, fred och politisk och social sammanhållning innebär.

Bertens
Herr ordförande! Den liberala gruppen sätter stort värde på respekten för den internationella rättsordningen och säkerhetsrådets resolutioner. Det gäller inte bara i fallet Irak, utan också för alla andra fall, framför allt i närheten av Irak.
Det måste klargöras för Saddam Hussein, på ett övertygande sätt, att han måste bevilja inspektionsteamen förbehållslöst och oinskränkt tillträde. Unscoms integritet och oberoende måste också respekteras fullständigt av Irak. Saddam måste ha förstått - men han kommer hela tiden undan efter åratal av obstruktion - att gränsen är nådd.
Den internationella gemenskapen måste i så hög grad som möjligt uppträda som en enhet för att ge det diplomatiska trycket maximal effektivitet. Militär intervention bör helst undvikas, men effektiv press på människor eller diktatorer som i Irak är inte möjligt utan ett trovärdigt militärt påtryckningsmedel, och det är just detta militära hot som kan möjliggöra en diplomatisk framgång.
Europa måste spela sin roll i detta framgångsrika internationella handlande. Men jag måste få säga att det är en smula pinsamt att återigen konstatera att Europa är rakt igenom splittrat. Med all respekt för det brittiska ordförandeskapet, för närvarande spelar vi inte helt och hållet den roll som vi trodde att vi borde. Allmänna rådet kommer att tala om Irak först på måndag, och hittills har ordförandeskapet uppenbarligen inte ansett det nödvändigt att EU skall vara forum för denna angelägenhet. Vi har naturligtvis fortfarande inget GUSP, och denna europeiska enhet hade möjligen varit det som gjort skillnaden. Under tiden ler Irak och Saddam i mjugg.
Låt uttalandet i dag i parlamentet vara en första impuls till en politik som syftar till en gemensam europeisk åtgärd som framstår som effektiv och trovärdig, även i FN-sammanhang. Frankrike och Ryssland måste förstå att vi inte kan vänta i evighet på irakiska eftergifter som aldrig kommer. Det undergräver den internationella rättsordningen, skapar ett farligt prejudikat och påbördar världen massförintelsevapen i stora antal. Därför måste EU i sin helhet stödja USA rättframt, utöva ett trovärdigt tryck på Irak och göra en tydlig strategi och contingency planning i händelse av militär intervention.
En långsiktig strategi kräver därför också uppmärksamhet åt de andra länderna i regionen. För en sådan intervention krävs inte längre någon ny FN-resolution.

Coates
Herr ordförande! Om bombningen och invasionen av Irak av Förenta staterna och de allierade stridskrafterna sätter i gång ensidigt som planerat kommer detta att innebära en orättvisa på flera plan.
För det första kommer det att döda irakiska medborgare som är fullständigt oskyldiga till något slags brott mot Förenta staterna eller dess verkliga eller inbillade intressen. För det andra, om man hävdar att det är den diktatoriska karaktären hos regimen som är skälet till militärt ingripande, då finns det ett betydande antal andra diktaturer mot vilka åtgärder inte planeras. På samma sätt gäller att om bristen på respekt för Förenta nationernas resolutioner vore ett krigskriterium, så finns det många andra stater som man skulle kunna anklaga för samma sak. För det tredje skulle ensidiga handlingar underminera och misskreditera Förenta nationerna som organisation, eftersom bara ett beslut av säkerhetsrådet kan legitimera åtgärder mot en medlemsstat.
Selektiva ensidiga bestraffningsexpeditioner har ingenting att göra med utvecklingen av folkrätten. Dessutom försvagar och misskrediterar misslyckandet att undersöka möjligheten av gemensamma beslut av Europeiska unionen själva unionen och utsätter ordförandeskapet som institution för allvarliga anklagelser. I det här fallet har ordförandeskapet ensidigt beslutat vad som skall göras utan hänsyn till andra opinioner som kan finnas i andra medlemsstater. Alla dessa allvarliga problem underminerar folkrättens institutioner. GUE-gruppen har föreslagit en gemensam resolution med de gröna och vi riktar en vädjan till ledamöter av andra politiska grupper i det här parlamentet och till politiska partier, civila organisationer, kyrkor och kulturorgan över hela Europa för att protestera mot denna militära uppladdning, och uppmana alla gemenskapens medlemsstater att vägra stödja denna. De som stöder denna vädjan uppmanas att sluta sig samman för att enas om planer för att delta i en kampanj för att fördöma våldsamma och illegala åtgärder av individuella stater och för att återskapa FN-ramverkets suveränitet.
(Applåder)

Gahrton
Herr ordförande! Under gulfkriget 1991 vräkte USA och dess allierade under 42 dagar 277 000 ton bomber över Irak. Det rubbade inte Saddam Husseins totalitära våldsregim. Under de följande sju åren har Irak varit utsatt för en massiv internationell blockad. Inte heller det har rubbat Saddam Husseins militärdiktatur. Däremot har dessa åtgärder, enligt Unicef, lett till att 4 500 barn under fem år dör varje månad. Spädbarnsdödligheten har ökat från 24 till 98 per tusen födslar. Sjukdomar som kolera, polio och gulsot har mångdubblats. I en färsk sammanfattning säger the Middle East Council of Churches: The West wants to punish the leaders of Iraq, but the ones bearing all the burden are ordinary people .
Nu vill USA dölja sin presidents inrikes problem med ett nytt bombkrig mot Irak, utan hänsyn till FN, som USA ju systematiskt saboterar, ett krig som kommer att öka civilbefolkningens lidanden utan att lösa problemet med massförstörelsevapnen.
De Gröna stöder naturligtvis Kofi Annan. Vi anser självklart att Irak skall följa FN: s resolutioner, men det gäller också andra stater som är föremål för FN-beslut. Vi vill naturligtvis att massförstörelsevapnen skall bort från Irak; de skall bort från alla andra länder också. Vi eftersträvar en rättvis världsordning där det kan finnas behov av polisiära ingripanden. Det skall emellertid ske av FN, inte ensidigt av USA.
Hur ofta har inte företrädare för de partigrupper som nu står bakom den urvattnade och krigsbefrämjande majoritetstexten beklagat sig över USA: s världshegemoni? Hur envist har de inte krävt ett effektivt EU-alternativ? Men nu, när sanningens minut är inne, när den amerikanske husbonden visslar, då viftar Green och Brok, Bertens och de andra lydigt med svansen. Det betyder att EU nu medverkar i civilisationernas krig: väst mot den arabisk-muslimska världen, för så blir det ju. Hela arabvärlden, till och med ärkefienden Syrien, står nu bakom Irak, inte för att de gillar Saddam Hussein, utan för att de ser det som sker som ett anfall av väst mot hela den arabisk-muslimska kulturen.
EU kunde här ha spelat en strategisk fredsroll. EU kunde ha framträtt med ett rejält innehållsmässigt alternativ till USA: s " kanonbåtsdiplomati" . Men när det kommer till kritan sticker alltså vissa EU-länders gamla koloniala bockfot fram. Det historiska hatet mot araber väller fram. De unkna religiösa fördomarna mot islam breder ut sig och förvandlar EU: s maktelit till lydiga slavar på den amerikanska triumfvagnen. Det betyder också att EU: s goda rykte - det har nämligen funnits ett gott rykte i arabvärlden - försvinner. EU: s förtroende i Palestina, där man har gjort en konstruktiv insats, offras. Hela Medelhavssamarbetet kommer i riskzonen. Det är tragiskt, det är beklämmande, det är skamligt. Ett stöd till den gemensamma resolutionen från De Gröna och GUE/NGL skulle kunna undvika allt detta.

Hory
Herr ordförande! Med allvaret i den här debatten kan alla se att de politiska grupperna i kammaren tar sitt ansvar, vilket är ovanligt. Parlamentet har inflytande över fred och krig, och jag vill förklara varför gruppen Europeiska radikala alliansen har beslutat att ansluta sig till resolutionen som enar fyra grupper. Vi gör det utan entusiasm, men fullt medvetna om de olika möjliga konsekvenserna.
Vi har tre skäl till det. För det första motsätter vi oss den karikatyrartade beskrivningen, som på den ena sidan ställer den irakiska diktaturen, och på den andra den amerikanska imperialismen, för att inte behöva avgöra vem som har rätt. För det andra anser vi att Europeiska unionen inte är neutral i den konflikt som pågått sedan 1990, och att det också handlar om vår grundläggande uppfattning om frihet. För det tredje - kosta vad det kosta vill - om Irak efter diplomatiska påtryckningar inte rättar sig efter FN: s resolutioner, så måste vi tillgripa militära medel, annars är det inte längre internationell rätt som gäller.
Vi är ändå mycket betänksamma, liksom många medlemsstater samt arabiska och turkiska allierade till Förenta staterna. Vi vet att de som vill avväpna Irak är de som har en armé, att de som har fördömt Iraks invasion i Kuwait accepterar det dubbla protektoratet för Libanon, att Unscoms uppdrag i många observatörers ögon är en förlängning av Förenta staterna, snarare än ett redskap för Förenta nationerna, att dagens embargo och morgondagens krig drabbar, eller kommer att drabba, civilbefolkningarna mycket mer än de ansvariga på ömse sidor, att Förenta staternas allierade kommer att lida mycket mer av en ny internationell kris än Förenta staterna själva.
Vi vet allt detta, och vi beklagar också att det brittiska ordförandeskapet trodde sig kunna uttrycka sin nationella förutfattade mening, utan att ens invänta rådets formella sammanträde (allmänna frågor), och på så sätt understryka tomheten i unionens diplomati. Vi vet allt detta, men vi tar också vårt ansvar genom att rösta för resolutionen och genom att insistera på följande punkter. För det första skall FN vara den enda part som kan tvinga Irak att efterfölja de resolutioner som FN har beslutat om. För det andra måste ett militärt ingripande föregås av ett beslut i säkerhetsrådet för att det skall vara legitimt. För det tredje bör unionen ge allt sitt stöd till uppdraget för FN: s generalsekreterare, och på nytt hävda att diplomatiska åtgärder är det som prioriteras högst.
Det är för de här tre punkterna som vår grupp kommer att godkänna ett dokument, som uttryckligen menar att en militär lösning är det enda som kan ge trovärdighet åt diplomatiska påtryckningar.

Souchet
Herr ordförande! Nationer skall respekteras, och befolkningar skall inte förödmjukas, det är en grundregel i den internationella samvaron. Den skall tillämpas för alla, och - underligt nog - för de mest ömtåliga nationerna och de minst säkra staterna. De är stater och nationer som världssamfundet inte skall försvaga eller destabilisera, utan i stället stödja. I den arabisk-muslimska världen är dessa stater den bästa motvikten till islamismens utveckling.
Förutom personen Saddam Hussein skall världssamfundet alltså framför allt ta hänsyn till Irak och dess integritet, det irakiska folket och dess suveränitet.
Världssamfundet måste akta sig för att inte kasta sig in i oansvariga handlingar, som skulle kunna uppfattas som en märklig isolering av Irak, som en misstänkt envishet, som en orimlig kränkning av dess suveränitet. Det skulle ytterligare svetsa samman det irakiska folket och en stor del av den arabiska opinion som stöder Saddam Hussein. Det skulle framkalla mycket fientliga reaktioner gentemot väst i den arabiska världen, och riskera nya uppror på de ockuperade områdena. Det är konsekvenser som inte står i rimlig proportion till inspektionernas mål, vilka för övrigt inte skulle uppnås med hjälp av ett militärt anfall.
Om det mål vi verkligen eftersträvar är att de irakiska myndigheterna helt och hållet anpassar sig efter Förenta nationernas resolutioner, som föreskriver en total avväpning av landet, så måste man börja med att konstatera att Irak inte längre utgör ett hot mot sina grannars säkerhet. Det har inte längre någon kärnvapenmakt och landets ballistiska potential är under kontroll. Om säkerhetsrådet anser att det är nödvändigt att förstärka inspektionerna och kontrollerna för att spåra upp eventuella kemiska och biologiska vapen i Iraks ägo, så långt som det låter sig göras, så bör denna kvarstående fråga kunna lösas med hjälp av den politiska dialogen. Det hindrar inte att vi utövar påtryckningar och använder oss av hot, som kan vara användbara i förhandlingarna, gentemot en slug och oroväckande diktator som 1991 blev kvar vid makten.
De här påtryckningarna kommer att bli effektivare om irakierna på ett positivt sätt uppmuntras till att samarbeta med Förenta nationerna. Och hur kan man göra det bättre än genom att föreslå ett planerat slut på Iraks skadliga isolering, en isolering som har framkallats av ett embargo som sedan mer än sju år drabbar civilbefolkningen mycket hårt; det är nu dags att konstatera att det är ett fullständigt misslyckande. Embargot har destabiliserat samhället, men varken Saddam Hussein eller regimens politisk-militära elit. Det har på samma gång förstört distributionsnäten för produktion och handel och återknutit banden mellan Saddam Hussein och hans folk. Ett hävande av embargot är alltså nödvändigt, och det är en lyckosam omständighet att vissa europeiska diplomatkårer föreslår det, samtidigt som de deltar aktivt i den politiska dialogen med Irak, samt erinrar om att endast säkerhetsrådet kan avgöra i vilken utsträckning Irak tillämpar de resolutioner som det har antagit, och dra konsekvenserna av det.
Visst talar de här diplomatkårerna inte med en enda röst, men deras röster är starka och det är på det sättet som Europa, i sin mångfald, är en viktig aktör i den här krisen. Europa gör sig hört och ingriper genom sina mest aktiva medlemsstater, på ett mycket mer effektivt sätt än om det med alla krafter hade försökt fastställa en gemensam ståndpunkt för alla. Risken är att den hade varit mycket svagare och att den hade tagit tid att få fram, då en krissituation, som den vi just nu befinner oss i, kräver en omedelbar bedömning och en snabb reaktion.

Trizza
Herr ordförande, kära kolleger! Tyvärr måste jag säga att vi ännu en gång tvingas upprepa en meningslös rit som riskerar att bli, om den inte redan har blivit det, tom på varje konkret innehåll, och detta på grund av att de femton medlemsstaterna saknar en gemensam och trovärdig utrikespolitik. Vi inser att det inte är lätt att förena de politiska strategierna i stater som under de gångna decennierna har genomlevt erfarenheter som i många fall har varit helt skilda från varandra, om inte i själva verket rent fientliga, men vi beklagar frånvaron av varje ansträngning för att minska skillnaderna utifrån en grund av gemensamma och bindande principer.
För det första: respekt för internationella fördrag och avtal. Vi kan inte utnyttja vår amerikanske allierade när det passar och sedan låtsas som om Amerika inte finns. I Italien säger vi: " klara regler ger lång vänskap" . Låt oss alltså se till att skapa klara regler för vårt umgänge med alla våra allierade.
För det andra: respekt för de mänskliga rättigheterna, detta parlaments skötebarn, som borde få större betydelse än de oacceptabla bilaterala avtal som ingås mellan enskilda länder och med länder som inte kan erbjuda några som helst garantier i detta avseende, framför allt inte när man har att göra med länder som Irak som har lager av massförstörelsevapen som äventyrar säkerheten för en hel region.
För det tredje: en viktigare och allt mer betydelsefull roll, framför allt på det diplomatiska området, för FN, vars prerogativ borde förbli intakt och vars resolutioner borde accepteras utan invändningar eller tveksamheter av alla dem som är medlemmar.
Mot denna bakgrund är det tydligt att delegationen från Alleanza Nazionale inte kan annat än hoppas att de diplomatiska ansträngningar som görs skall sluta lyckligt, framför allt det initiativ som tagits av FN: s generalsekreterare Kofi Annan, som inte kan anses gå i någons ledband. Detta framför allt för att undvika de katastrofala effekterna av en konflikt som skulle innebära enorma problem för civilbefolkningen, framför allt de svagaste, barn och gamla, som fortfarande lider svårt av effekterna från det förra kriget.

Swoboda
Herr ordförande, herr rådsordförande, herr vice ordförande Marín! Jag tror att alla i denna kammare känner avsky inför Saddam Hussein och hans regim. Där kan det inte finnas någon förståelse. Ändå måste vi med hänsyn till det politiska klimatet, särskilt i det arabiska området, vara klara över när och på vilka villkor en militär aktion kan ha någon framgång Europa måste ur min synpunkt i synnerhet propsa på tre saker, i solidaritet med, men säkerligen inte underordnat den amerikanska politiken.
För det första: Syftet med ett eventuellt militärt slag måste vara klart. Det har jag hittills inte förstått helt och hållet. Det måste också finnas en så hög sannolikhet som möjligt att läget även blir bättre efter en militär aktion, bättre för freden, bättre för utvecklingen i hela Mellanösternområdet.
För det andra: Det råder inget tvivel om - EU och i synnerhet kommissionär Marín, men även rådsordföranden har ofta hänvisat till detta - att situationen i Mellanöstern inte förbättrar läget, utan försämrar det. För några år sedan var det fortfarande möjligt att organisera så många arabiska länder som möjligt i en koalition mot Saddam Hussein, vilket i dag är omöjligt. Det är ju ett faktum att vi har en obstruktionspolitik från Netanyahu, det är ett faktum, utan att göra några jämförelser, att Israel inte heller erkänner och genomför en FN-resolution som rör Libanon. Detta skapar en negativ stämning i det arabiska området, och det måste vara klart för oss att varje militäraktion som inte är mycket väl genomtänkt, mycket väl övervägd och väl understödd, kommer att försämra denna stämning. Det måste Europa vara medvetet om.
Den sista punkten är FN: s roll. Jag vill inte säga att säkerhetsrådet nu absolut måste fatta ett beslut. Där finns det olika juridiska tolkningar. Men en sak måste dock vara klar för oss alla: Ju svagare godkännandet är i säkerhetsrådet och i FN, desto mer negativa kommer alla effekter att bli, i synnerhet för förhållandet mellan västländerna och det arabiska området. Det måste vara Europas uppgift att få Amerika att helt och hållet stödja FN, nu vid denna resa, men också att se till att man i säkerhetsrådet får till stånd en så bred konsensus som möjligt, annars kommer militäraktionen att bli ett slag i ansiktet på araberna och till slut också ett slag i ansiktet på européerna, som vill ha ett bra förhållande till denna region.

Oostlander
Herr ordförande! Jag skulle vilja säga att det var mycket trevligt att höra rådets ordförande ge oss en informativ redogörelse om vad som är på färde. Det hade vi redan läst i tidningen. Vi hade egentligen mycket hellre hört ett par andra saker. För det tråkiga är att ju viktigare och akutare ärendet är, desto mindre synligt är utrikesministerrådet. Det är en farlig sak.
Om det kommer något från rådet, då är det bräckliga kompromisser som från den ena dagen till den andra kan vara något annat, som inte har ordentligt stöd. Med tanke på att världen förväntar sig något mycket bättre av Europeiska unionen, eftersom vi nämligen är en ekonomisk jätte, är det särskilt farligt att rådet är så osynligt. Europas medborgare tror, att döma av tongångarna, att Europeiska unionen framför allt bär ansvar för utrikespolitik. Det är egentligen en helt logisk tanke. Men tyvärr ett missförstånd, eftersom utrikesministerrådet och EU inte tar ett ordentligt ansvar här. Därför är rådet vanligtvis ingen del av lösningarna, utan en del av problemet. Det brittiska ordförandeskapet - vi hade förväntat oss ett nytt, fräscht handlande - hade kunnat göra ett försök att undvika detta: att vara del av problemet.
Tyvärr har det brittiska ordförandeskapet bara handlat nationellt och egentligen glömt bort sin uppgift som ledare för EU: s utrikespolitik. Nu går Storbritannien som en stolt terrier bredvid den amerikanska elefanten och säger: hör nu hur vi stampar fram tillsammans. Om något kan bidra till att undvika krig, då är det ett gediget uppträdande från Europeiska unionens sida. Det skulle kunna göra något. Ett gediget uppträdande från Europeiska unionens sida som inte lämnar något utrymme för falskt hopp för eller manipulation av tyranner. Denna tydlighet fanns inte då det gällde Bosnien. Den brittiska ståndpunkten är nu tydligare. Det finns olja med i spelet. I Bosnien, det sade de brittiska officerarna till mig på den tiden, fanns ingen olja med i spelet. Då en struntståndpunkt, nu en tydlig ståndpunkt, lyckligtvis. Men bara som enskilt land. Det finns ingen ståndpunkt från Europeiska unionen eller från rådet beträffande Irak och ingen beträffande Algeriet. Parlamentets resolution måste nu i denna abnorma situation se till att fylla detta vakuum något så när.

Fassa
Herr ordförande, kära kolleger! Det är förmodligen en eufemism att hävda att det råder ett visst tvivel om legitimiteten för regimen i Bagdad, misstänkt för brott mot mänskligheten, krigsförbrytelser och folkmord. Mer allmänt försöker Saddam Hussein i världsopinionen ögon, och framför allt inför utvecklingsländerna, etablera sig som en ledare i kampen mot den amerikanska imperialismen och västvärldens imperialism i allmänhet, i en manikéisk vision av tillvaron som tillhör en annan tidsålder.
Låt mig tydligt understryka att ingen i Europa önskar eller kan önska ett krig mot Irak. En diplomatisk lösning på krisen är naturligtvis att föredra, men just därför är det absolut nödvändigt, vilket redan har sagts från flera håll, att Europeiska unionen och de enskilda medlemsstaterna med all kraft och med all den tyngd de besitter försöker påverka den förkastliga och egennyttiga passiviteten hos vissa stater i det internationella samfundet.
Samtidigt är det nödvändigt att Europeiska unionen inte överlåter på USA och Storbritannien att ensamma hantera krisen för västvärldens räkning. Av den anledningen är jag en aning förvånad över de vaga signalerna från rådet " allmänna frågor" och även lakonismen - tillåt mig säga detta - från de uttalanden som gjorts av representanten för kommissionen.
Politiken, framför allt utrikespolitiken, lider av ett slags fasa inför tomrummet. Låt oss inte bidra till den känslan. För om sedan ett sådant tomrum fylls av andra har vi bara oss själva att skylla.

Carnero González
Herr ordförande! Att Irak bör uppfylla de internationella resolutionerna har vi alla klart för oss. Men det jag skulle vilja veta är om vi också är överens om att det är Förenta nationerna, och enbart de, som skall lyckas med det och om vi också är överens om att de bör göra det på fredlig väg, medelst politiska och diplomatiska metoder.
Vi stöder utan tvekan FN: s generalsekreterares, Kofi Annan, ansträngningar men jag hoppas att dessa ansträngningar inte faller offer för vänelden. Det vill säga att generalsekreteraren åker till Bagdad för att sedan förvandlas till en ursäkt för en amerikansk väpnad insats som, på alla sätt och vis, är oacceptabel, såväl för de konsekvenser en sådan insats skulle få för civilbefolkningen som för de konsekvenser den skulle få för stabiliteten i Mellanöstern.
Inom ramen för detta är unionens roll fullkomligt bedrövlig. Rådets ordförandeskap har satt i gång en förvirrningsstrategi för att säkra sin nationella politik som helt enkelt tjänar det som dikteras från Vita huset. Och vad skall man säga om andra länder som är medlemmar i den Europeiska unionen, med början med mitt eget, Spanien, vars regeringschef sett hur dess medborgare fått Madrids medverkan i en hypotetisk aktion förklarad för sig via Tony Blair på CNN?
I det här fallet tycker jag att unionen, utan tvekan, borde ha en gemensam ståndpunkt som inkluderar ett motstånd till alla former av unilaterala aktioner från amerikanskt håll och ett tveklöst upphävande av ett embargo som medför obeskrivliga plågor för vanliga irakiska medborgare, som, följaktligen, får uthärda den dubbla plåga som det innebär att leva under en brutal diktatorisk regim och inte ha tillgång till mat och mediciner för att utstå det vardagliga livet.
Vi borde utan tvekan stödja den demokratiska oppositionen i Irak. Och detta parlament borde förhindra en situation där Clinton sätter i gång en militär aktion utan att kunna stödja sig på en resolution från FN: s säkerhetsråd, men slutligen stöder sig på en resolution från detta parlament. Hur sorglig en sådan situation skulle vara!

Kerr
Herr ordförande! Låt mig först klargöra å Den Gröna gruppens vägnar att vi inte har någonting till övers för Saddam Hussein. Vissa av oss var emot honom när USA och Storbritannien beväpnade honom. I detta ingick de kemiska och biologiska vapen som Doug Henderson talade om i morse. Vi vet att de har dem, vi sålde dem till dem.
Låt oss få ett slut på all kemisk och biologisk krigföring och förstöra alla vapen över hela världen. Låt oss inspektera alla anläggningar över hela världen inklusive de i USA och Storbritannien som fortfarande existerar. Låt oss vara tydliga om vad krisen handlar om. Den handlar inte om hotet från Irak. Den handlar om Clintons inrikesproblem. Det här är Clintons penis krig, avsett att stärka hans image inför anklagelserna om hans karaktär hemma.
Och hur ironiskt är det inte då att Clintons främsta stöd kommer från Blair, mr Clean, den kristna socialisten. Och hur förödmjukande är det inte att Blair, ordföranden i Europeiska unionen, inte har gjort något försök att företräda Europas synpunkter utan försökt att påtvinga Europa Clintons åsikter. Hur ledsamt och patetisk är det inte att se Robin Cook, den brittiske utrikesministern, i stället för att åka runt i Europa för att hjälpa till att stoppa kriget, dra runt i gulfstaterna för att övertyga dem att låta USA och Storbritannien bomba Bagdad. Vilket slut för en man som skapade sig ett namn som kärnvapenmotståndare i CND och fredsaktivist!
I Financial Times i dag står det att tjänstemän på utrikesdepartementet skrivit att Storbritannien är berett att använda kärnvapen mot Irak om Saddam svarar. Låt detta parlament uttala sig tydligt mot detta onödiga krig. Den gemensamma resolutionen från PPE och PSE går inte långt nog. Jag har förstått att Pauline Green privat har varit kritisk till Blairs krigiska inställning mot Irak. Låt oss vara öppet kritiska till det brittiska misslyckandet att agera som ordförande i Europa snarare än som USA: s 52: a stat i USA. Låt oss säga att det inte kommer att fungera att bomba Bagdad och att det är moraliskt förkastligt.
De gröna ändringsförslagen till den gemensamma resolutionen kommer att säga allt detta. Jag vädjar till socialistgruppen, och särskilt till ledamöterna från brittiska labour, glöm er rädsla över att inte bli återvalda, lyssna på ert samvete, följ exemplet från de brittiska parlamentsledamöter som röstade mot kriget i Westminister i går kväll. Kom ihåg att det är inte bara era partikollegor i labour som kommer att döma er, historien kommer att döma hur ni röstar i den här frågan. Jag vädjar till er att rösta för fred, för en diplomatisk lösning och mot kriget.
(Applåder)

Gollnisch
Herr ordförande! Så förbereder sig då Förenta staterna orubbligt för att föra ett nytt krig i Persiska viken och slå till mot Irak, i strid med internationell rätt, i strid med Förenta nationernas stadgar, i strid med säkerhetsrådets resolutioner, i synnerhet resolution 687 som inte ger dem något mandat i det avseendet.
Vad är det som berättigar en sådan plötslig politik, så ensidig, så arrogant, så cynisk? Varför nu, då situationen verkade bli bättre? Handlar det om att Clinton skall få affärerna Paula Jones och Monica Lewinsky att falla i glömska, där det oanständiga konkurrerar med det låga? Handlar det om en instruktion från Netanyahu, vars förakt för säkerhetsrådets resolutioner inte upprör er, herr rådsordförande? Handlar det om att bevara lönsamheten för de amerikanska oljekällorna, varav hälften skulle tvingas lägga ner om den irakiska oljan planenligt åter trädde in på världsmarknaden? En sak är i alla fall säker, i motsats till de officiella lögnerna, berättigas dessa hot inte av den fara som Irak påstås utgöra.
Man har inte gett en tillstymmelse till bevis i det avseendet. Sedan sju år tillbaka har man metodiskt låtit det här landet med 20 miljoner invånare svälta. Det finns inte längre några reservdelar. Inga flygplan eller helikoptrar har landat där på sju år. Industrin är förlamad. För att nå huvudstaden måste man korsa 900 kilometer av öken, under fruktansvärda förhållanden. Det finns inga glödlampor längre, inget bröd, ingen mjölk.
Det har gått så långt att skolpennorna konfiskeras, eftersom det sägs att Saddam Hussein skulle göra atombomber med hjälp av blyertsstift!
Det mest beklagliga i allt det här, det är inte de amerikanska lögnerna, utan er inställsamhet, herr rådsordförande. Förskona oss åtminstone från er motbjudande moral. Förskona oss från ert alibi. Förskona oss från de förbindelser mellan politik och media som upprättades under gulfkriget. Om ni vill föra det här kriget med era amerikanska vänner, gör det, men gör det utan oss!
(Applåder)

Colajanni
Fru ordförande, herr rådsordförande! Jag beklagar att den brittiska regeringen på egen hand och utan att konsultera de övriga europeiska regeringarna för att försöka komma fram till en gemensam ståndpunkt, omedelbart och ensidigt förklarade sig beredda att delta i en militär aktion. Eftersom den brittiska regeringen innehar ordförandeskapet i Europeiska unionen är detta ett hårt slag för unionens roll och trovärdighet.
Detta ansvar lyfts i dag fram i en gemensam resolution från flera politiska grupper. I resolutionen uppmanas ni att bestämma en gemensam ståndpunkt, utforska alla diplomatiska vägar, framför allt FN: s och dess generalsekreterares uppdrag, och hans förslag om att byta olja mot mat till befolkningen.
Sist och slutligen, och det är detta som är huvudpunkten, så begär resolutionen att alla övriga insatser som inte är diplomatiska skall kräva ett formellt beslut från FN: s säkerhetsråd, det enda organ som kan besluta. Detta är en avgörande fråga. Vi är övertygade om att Saddam Hussein är extremt farlig och att det är nödvändigt att tvinga honom att respektera FN: s deklarationer. Men det är säkerhetsrådet som skall besluta hur och när genom att utvärdera den situation som i dag är såväl militärt som politiskt olika den som rådde vid tiden för gulfkriget.
Jag upprepar - i dag är det militära läget ett annat. Låt mig nämna två exempel: vilken effekt skulle det få om man slog till mot lagren av kemiska vapen? Minister Primakov talar om ödesdigra konsekvenser för hela regionen. Detta är ett faktum som man måste ta med i beräkningen. För det andra: FN-källor avslöjar att Saddam har gömt kemiska vapen och missiler i Algeriet, Libyen och Sudan. Om detta är sant, vad tänker man då göra mot de länderna och vad tjänar det till att bomba Irak?
Situationen är en annan även politiskt. Samtliga arabstater, framför allt våra allierade, är emot. Varför? Kan vi agera mot dem och med vilka konsekvenser för hela Mellanöstern? Låt säkerhetsrådet först bedöma detta och låt oss sedan tillämpa dess beslut. Var och en av oss kommer då att göra sitt.

Castagnetti
Fru ordförande! Kofi Annans resa till Bagdad låter oss ana en strimma av förnuft och hopp. Just det, förnuft, för under de senaste veckorna, ställda inför Saddam Husseins oacceptabla fräckhet, har kriget setts som oundvikligt av nästan alla parter.
Som Clinton påpekade i går så är kriget aldrig det första alternativet, även om det i vissa situationer kan vara det enda alternativet. Tack vare vissa staters envishet, den amerikanska allmänhetens hållning, de starka vädjandena från påven i Rom, denna enastående moraliska auktoritet, den oroväckande och förutsägbara förståelse som utvecklats mellan Ryssland och Kina och de arabiska ländernas motstånd, så verkar det som om politiken under de senaste timmarna åter har tagit sitt ansvar.
Tyvärr kan vi inte säga att detta skett tack vare Europa, eftersom Europa, som strävar efter att bli en världsmakt, ännu en gång har misslyckats med att bli en politisk makt, till och med när vi står inför en kris som skulle kunna drabba Europa hårdare är vad man kanske anar. Därför sällar jag mig till dem som har kritiserat det obegripliga och oacceptabla beteendet från det brittiska ordförandeskapet i detta sammanhang.
Ingen skall behöva tveka om nödvändigheten av att diktatorn i Bagdad tvingas att respektera samtliga FN: s resolutioner, men nyttan och effekterna av de olika metoderna för att uppnå detta resultat, priset i mänskligt lidande, de politiska scenarier som kan följa kan inte anses vara omöjliga att diskutera eller oundvikliga. När alternativet är krig kan man inte åberopa definitiva gränser för det diplomatiska och politiska tålamodet. Detta är inte svaghet, utan den styrka som demonstrerar denna gamla kontinents antika moraliska och politiska visdom, vilket är den enda verkliga läxa vi kan lära av det sekel som är på väg att avslutas.
(Applåder)

Manisco
Fru ordförande! Vi måste uttrycka vår förvåning och vår avsmak för vad vi har hört här i dag, särskilt från mannen från det brittiska utrikesministeriet. Vi läste samma dokument som han läser om massförstörelsevapen, brittiskutvecklade anthrax och de uppblåsta hoten mot mänskligheten.
Vi vet också vilken roll hans regering har spelat, först för att blockera och sedan för att hindra generalsekreterare Kofi Annans resa till Irak. Vi har fått veta att användandet av starka krafter för att åstadkomma en diplomatisk lösning för länge sedan har slutat att utgöra ett hot för att åstadkomma någonting över huvudt aget, när den amerikanska militärmaktens ångvält rör sig obevekligen och med förödande kraft mot det irakiska folket. Det finns en och en halv miljon offer för embargot, ett embargo som någon i det här parlamentet vill skall vara för evigt.
På den här sidan i parlamentet hyser vi ingen sympati för diktatorn i Bagdad. Vi hoppas ändå att Kofi Annan kan åstadkomma ett mirakel. Vi beklagar, på starkast möjliga sätt, den slöja av skenhelighet och mystifiering som höljs över denna förplanerade massaker, denna tragedi av gigantiska proportioner och, mer än någonting annat, försöket att använda den här unionen som stöd för de blinda instrumenten hos den angloamerikanska militär- och utrikespolitiken när den är som värst.

Antony
Herr ordförande, kära kolleger! Att påstå att Irak verkligen skulle vara ett hot mot sina grannar, det är verkligen att driva med omvärlden, med tanke på landets återstående arsenal, som medvetet överskattas av den israelisk-amerikanska desinformationen. För ingen tvivlar på att Irak, om det skulle kasta sig in i ett aggressionskrig, omedelbart skulle tillfogas ett fruktansvärt tillintetgörande motdrag från Israel och Förenta staterna.
Efter att ha fått Saddam Hussein att gå i fällan med att återerövra Kuwait, krossade Förenta staterna den futtiga irakiska armén med sin enorma fallhammare. Sedan låter de det irakiska folket svälta och gör så att barn dör i hundratusental, snart två miljoner, med en metod som är ett brott mot mänskligheten, ett brott som är desto mer avskyvärt eftersom det begås på ett kyligt, lugnt och kliniskt sätt, och pågår år efter år med moraliska pacifistiska motiv som täckmantel, förment inspirerade av mänskliga rättigheter.
Hur det egentligen ligger till, det vet vi, det är att Clinton, cyniskt och genom att dölja sin cynism under ett tjockt lager hyckleri, och utan att ens nämna sina personliga motbjudande motiv, i första hand lyder under oljehandelns kyliga intressen, som den irakiska produktionen inte får hota.
Till sist och framför allt, om Saddam Hussein inte existerade skulle man behöva uppfinna honom. Israel, liksom Förenta staterna, anser att de har behov av en konstant fiktiv fiende och ett ständigt möjligt krig. I dag Saddam Hussein, i morgon en annan. Att förstå det, det är att ha nyckeln till den här situationen, men det är också att inse faran för världsfreden. Så vem kan inte finna ett berättigande i den palestinska vreden och den stigande ilskan inom de mest moderata och ansvarsfulla arabiska strömningarna?

Hoff
Fru ordförande, kolleger! Jag vill med mitt bidrag säga något om Europeiska unionens och vår kammares roll i denna konflikt. Frågan är om vi över huvud taget spelar någon roll, eller går i land med den? Det är ett faktum, att vi inte spelar någon aktiv roll, men ändå tror jag att vår debatt och den gemensamma resolutionen, som vi i dag lägger fram här, är ett viktigt bidrag, ty vi i Europaparlamentet kommer att besluta innan rådet och kommissionen har kunnat finna en gemensam ståndpunkt. Det har hänt många gånger att vi kan fastställa att rådet och kommissionen inte lyckats hitta någon gemensam ståndpunkt, och om kommissionen, som vi under förmiddagen har hört, inskränker sig till önskningar och förhoppningar, som kommissionär Marín har sagt, då tycks det inte vara särskilt bra ställt med kommissionen.
Vi kräver i vår resolution inte bara en gemensam ståndpunkt rörande en gemensam utrikes- och säkerhetspolitik, utan vi säger i denna resolution också hur vi föreställer oss den. Hur som helst handlar det om en resolution som har lagts fram av en majoritet i vår kammare, och vilken, som sagt, kommer att godkännas innan rådet och kommissionen har varit i stånd att åstadkomma någonting gemensamt.
Nu till FN-resolutionen: Amerikanerna är av den uppfattningen att de måste ingripa om alla diplomatiska ansträngningar går om intet, och att de också kommer att ingripa. I vår kammare, har det sagts, bestrider somliga detta. Det vore säkert önskvärt att hela den internationella samfundet skulle svara för fortsatta åtgärder mot diktatorn. Det skulle därför också vara önskvärt att FN: s säkerhetsråd bekräftade en sådan åtgärd. Men denna strävan får inte leda till att några länder i den internationella gemenskapen, exempelvis Ryssland och Kina, därigenom leder säkerhetsrådet in i ett läge, där påtryckningarna på Saddam kan minskas, ty då har statsterrorismen i Irak segrat. Det vill vi inte. Vi vill om möjligt ha en fredlig lösning, men vi vill framför allt ha en lösning, och förhoppningsvis en gemensam, som leder till att det som tidigare lagts fram av fakta av det brittiska ordförandeskapet i rådet, försvinner ur världen. Kemiska och biologiska stridsmedel får inte accepteras, inte någonstans på jorden, och absolut inte i ett land med statsterrorism.

Bernard-Reymond
Herr minister, fru ordförande, kära kolleger! Iraks vägran att underställa sig FN: s beslut kan bara få ett beslutsamt och tveklöst fördömande av alla stater och alla parlament. Respekten för internationell rätt är en förutsättning för freden, desto mer då det i det här fallet handlar om extremt farliga vapen.
Men vem kan vägra eller beklaga att alla diplomatiska och politiska möjligheter uttöms, innan man använder våld för att oskadliggöra de här vapnen, om förhandlingarna skulle misslyckas? Jag vill här hedra och ge mitt gillande till alla de som till det yttersta anstränger sig för att förhandla, i synnerhet den franska regeringen och FN: s generalsekreterare. Redan nu kan man göra några påpekanden apropå den här krisen.
För det första, har Irak ensamt kunnat framställa de här fruktansvärda vapnen, eller har det fått hjälp av andra FN-medlemmar? För det andra: än en gång misslyckas Europa med att inta en europeisk ståndpunkt. Europa är obefintligt i internationell politik, och det är medlemsstaterna som måste kompensera den bristen. Det gör de i förhållande till respektive lands historia och strömningar, och de är inte identiska. De ser sig alltså tvingade att utforma en politik i förhållande till Förenta staternas politik, snarare än i förhållande till en gemensam analys.
Er attityd, herr minister, er regerings attityd, har varit särskilt betecknande i det avseendet, och jag skulle vilja veta vad ni har gjort i egenskap av ordförande i Europeiska rådet, inte som brittisk regering, gentemot de arabiska länderna, Sovjetunionen, Kina, FN, och allmänt sett, inom själva Europeiska unionen.
För det tredje: måste man föra krig i Irak vart tionde år, eller kommer man att dra lärdomar av det första gulfkriget och den nuvarande situationen, för att reflektera över frågor om styrkeförhållanden i den här regionen, om varje stats rätt till sin egen säkerhet, om oljans roll i den här krisen, om den blockerade fredsprocessens inflytande på det allmänna läget i Mellanöstern, om nyttan med ett embargo mot Irak, om situationen för den irakiska befolkningen, som både är sin diktators och västvärldens gisslan?
Europa, om det existerade, hade säkert kunnat styra in situationen under de senaste tio åren så att dagens tragiska dödläge hade undvikits. Men vi envisas med att beklaga vår maktlöshet, utan att fatta beslut som ligger i nivå med vad som står på spel. Anser inte ni, t.ex., att ordföranden i Europeiska rådet skulle väljas för en fyraårsperiod och att det skulle vara ett första steg mot en verklig gemensam utrikes- och säkerhetspolitik?

Ephremidis
Fru ordförande! Clinton tände " krigspipan" , han ackompanjeras av trummorna från krigsindustrin, från de multinationella oljebolagen, han gör sitt jobb. Jag är rädd för att vi diskuterar bagateller, söker efter förevändningar för att det inte finns någon gemensam utrikespolitik, för att dagens ordförandeskap antingen är frånvarande eller hjälper till i Clintons krigslekar.
Jag tror, fru ordförande, längre fram och oberoende av ovanstående, att detta parlament kan lägga fram en resolution som för det första går kategoriskt emot varje militärt ingripande i Irak - oberoende av vilken klandervärd regim det än är - och för det andra försvarar på samma fullständiga sätt en politisk-diplomatisk lösning. Innan dess har dock de fyra grupperna en resolution som på det ena eller det andra sättet mycket listigt skapar förutsättningar att användas som fikonlöv för amerikanernas militära ingripande, medan De Grönas och vår grupps resolution innehåller just detta faktum att utan omsvep fördöma ett militärt ingripande och att stödja en politisk-diplomatisk lösning som är det bästa stödet till Annan i det uppdrag han har åtagit sig genom att åka till Bagdad.

Formentini
Fru ordförande! Det hopp som har tänts under de senaste timmarna gör inte den irakiska krisen mindre allvarlig och jag anser att det är Europaparlamentets plikt, med tanke på hur omöjligt det verkar för Europa som sådant att föra en gemensam utrikespolitik, att göra sig till tolk för de krav och behov som uttryckas av våra medborgare, som behöver lugnas på flera punkter. Detta är en oroande kris, mycket oroande! Tänk bara på att för sju år sedan hade Saddam Hussein kunnat avlägsnas från makten och ändå gjordes detta inte av den makt som hade chansen. Förhållandena har stadigt förvärrats sedan dess och i dag befinner vi oss i den här situationen.
Vi har en skyldighet att försäkra våra medborgare om att det inte kommer att ske några ekologiska katastrofer. Vi vet mycket väl hur bombningarna börjar. Man vill att de skall vara kirurgiska, men sedan visar de sig få katastrofala följder. Vi kan inte heller hålla ett helt folk som gisslan i hopp om att detta folk skall störta sin diktator, för detta är inte moraliskt försvarbart. Tyvärr finns det i dag många som efterliknar Saddam Hussein och som trampar sina medborgares rättigheter under fötterna. I det här speciella fallet så tvingar Saddam Hussein, bortsett från risken att utlösa ett krig med bakteriologiska vapen, en femtedel av befolkningen i sitt land, kurderna, att leva under omständigheter som inte är mänskligt acceptabla.
Jag uppmanar parlamentet att göra sig till tolk för detta och när det gäller det folk som jag företräder, dvs. folket i Padanien, så vill jag säga att vi är motståndare till alla militärbaser som finns inom vårt territorium. I denna kammare varnar jag den italienska regeringen för att använda baser i Padanien för attacker som vi inte kan acceptera.

Wiersma
Det är bra att Europaparlamentet i dag bestämmer sin position beträffande krisen kring Irak. Rådet har till synes inte riktigt lyckats med detta. Utgångssituationen beträffande Irak är ganska klar: en utanförstående stat som inte alls bryr sig om den internationella gemenskapen, vägrar att uppfylla de FN-uttalanden som kräver inspektion och förstörelse av massförstörelsevapen. Det är helt enkelt oacceptabelt. Det kräver internationellt agerande. Det är det som vi talar om här.
Vad gör världen för att befria Saddam Hussein från hans dödliga arsenal? Denna fråga angår alla, inte bara amerikanarna. Kompromissresolutionen som föreligger går in på ett antal principiella frågor. Får man hota med våld i en sådan situation? Som yttersta medel, om diplomatin misslyckas? Ja. Måste man utnyttja alla fredliga möjligheter att nå en lösning? Det tycker jag också, och jag är glad över att det råder samförstånd om ett sista försök av Kofi Annan, FN: s generalsekreterare. Måste man vara beredd att använda våld om den diplomatiska vägen inte leder till de begärda eftergifterna av Saddam Hussein? Mitt svar är, om än motvilligt, ja. Måste säkerhetsrådet godkänna en sådan aktion? Det är önskvärt men absolut inget villkor. Säkerhetsrådet måste spela en roll, men det råder delade meningar om tolkningen av FN-resolutionerna om Irak. Saddam Hussein får inte dra fördel av denna förvirring. Den föreliggande kompromissresolutionen är ett prefekt uttryck för denna uppfattning. Vi är inte ute efter krig, men det finns gränser för den internationella samfundets tålamod.

Habsburg-Lothringen
Fru ordförande, herr rådsordförande, kära kolleger! Först vill jag säga att jag finner det utomordentligt beklagligt att kommissionär Marín redan har lämnat denna kammare. Men han var i alla fall här under yttrandet. Han hade gärna kunnat stanna kvar och yttra sig lite mer utförligt i ett slutord om vissa humanitära åtgärder och liknande saker. Jag beklagar verkligen att han inte ansåg att det var nödvändigt. Å andra sidan är jag naturligtvis mycket glad över att diskussionen äger rum här i dag, eftersom det helt enkelt är på tiden att vi som européer talar med en röst - jag gläder mig åt, herr kommissionär Marín, att ni har kommit tillbaka - och att vi talar med en röst i en fråga som CNN redan betecknat som show down i gulfområdet. Många gånger önskar jag mig att denna enda röst vore lite mer harmonisk och lite högre. Trots detta är det bra att det över huvud taget sker.
Jag är också säker på att många av de närvarande kollegerna i går tittade på två saker i TV, som var av intresse. Å ena sidan de ständiga medlemmarnas i säkerhetsrådet avsked av Kofi Annan och de goda råd som han fick med på vägen. Å andra sidan det tal som president Bill Clinton höll inför officerarna i Pentagon, där han tydligt gjort klart för Saddam Hussein vad som gäller. En sak måste vi vara klara över: Generalsekreterarens resa får absolut inte återigen bli en sådan flopp, som generalsekreterarens resa blev år 1991, när den praktiskt taget blev upptakten till gulfkriget den gången. Jag kan bara innerligt hoppas att man har lärt sig av dessa fel. Vi bör även uttala vår åsikt om att bara ett tydligt tillmötesgående verkligen kan uttömma alla diplomatiska möjligheter för att förhindra detta krig.
Men å andra sidan måste vi också klargöra vår hållning tydligt gentemot de stater som är i begrepp att använda sig av biologiska vapen. Därvid refererar jag till att just Irak som huvudsakligt stridsmedel bland annat förfogar över anthrax. Den som på vår egen kontinent har sett hur mjältbrand i Skottland på Anthrax-ön gett effekter i mer än 50 år, han begriper att det verkligen är nödvändigt att vi här talar med en röst, eftersom vi inte kan förutse dessa effekter och inte heller vill förutse dem.

Paisley
Fru ordförande! Jag kommer från Nordirland, och med denna bakgrund måste jag säga att både president Clinton och premiärminister Blair hycklar. De säger till IRA-terrorister i mitt land att de kan behålla sina vapen, som har mördat mina väljare, både katoliker och protestanter, och välkomnar dem i Vita huset och på Downing Street. Samtidigt säger de till oss i dag att Iraks vapen måste förstöras.
Jag vill att det tas till protokollet att ingen av oss vågar glömma att Saddam genom en blodtörstig slakt av sitt eget folk visat att han skulle använda massförstörelsevapen om han hade chansen. Jag vet inte om ett luftangrepp kan förstöra alla de här vapnen, men om vi skulle börja igen utan att avsluta det skulle det leda till katastrof. Det är vad som har hänt förut. Det får inte hända igen.

Cot
Fru ordförande! Efter " Operation ökenstorm" står vi nu inför ett nytt angrepp mot Irak, anfört av Förenta staterna. Den irakiska diktatorn trotsar än en gång världssamfundet. Han vägrar att tillämpa FN: s resolutioner. Han får ett fruktansvärt hot att hänga över regionen. Här stannar min parallell.
1990 godkände FN bruket av våld i enlighet med kapitel 7. Angreppet genomfördes av en bred koalition som framför allt innefattade de arabiska grannstaterna, och därutöver många alliansfria stater. Till sist deltog Europa i egenskap av just Europa. Vi var särskilt aktiva genom ordförandeskapet och genom trojkan, som verkligen ansträngde sig och begav sig till Bagdad, trots vissa reservationer som bl.a. framfördes här i parlamentet. I dag kan jag konstatera att Europa är frånvarande, vilket era lakoniska uttalanden på ett uppseendeväckande sätt visar, herr Marín. Jag kan framför allt konstatera det brittiska ordförandeskapets undanskymda plats. Premiärminister Blair är utan tvekan mycket aktiv och allestädes närvarande, men ordföranden Blair har försvunnit. Det verkar som om man anser att den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken inte existerar så snart det uppstår allvarliga frågor.
Jag vill tillägga att koalitionen är renodlat västerländsk, och slutligen att Förenta staterna verkar ha beslutat sig för att handla oberoende av ett mandat från FN, trots att man har gett en halvhjärtad välsignelse till den " sista chansen" -mission som FN: s generalsekreterare, Kofi Annan, skall genomföra, vi hoppas självklart att det kommer att lyckas.
Ett angrepp under de här omständigheterna skulle allvarligt försvaga FN: s auktoritet och Europeiska unionen, som har blivit en oansenlig storhet i världen. Under de här förhållandena är en del av oss inte beredda att ge Förenta staterna carte blanche för den här operationen.

McMillan-Scott
Fru ordförande! Det är uppenbart att en konsensus håller på att växa fram i parlamentet, vilket inte skänker mig någon glädje, och det är kritiken av ordförandeskapet. Vi har just från en ledande fransk socialist hört den typen av ord som jag skulle kunna använda själv.
Det råder förvirring. Jag kommer ihåg förra gången som vi debatterade Irak i grunden under gulfkriget. Den gången undertecknade alla labourledamöter utom sex en resolution som fördömde de militära åtgärderna i Persiska viken. Den här gången är det bara sex som skulle underteckna en resolution. Så det är den typen av ändrat mönster som man kan se på den socialistiska sidan av det här parlamentet.
Det är beklagligt och sorgligt att ordförandeskapet hittills har misslyckats att nå fram till en gemensam ståndpunkt. Men det är en avspegling av bristen på säkerhet i utrikespolitiken, både i Washington och London och, måste jag säga med beklagande, i resten av Europa. Den typen av säkerhet som var så tydlig under Thatchers och president Bushs dagar, den typen av säkerhet som Douglas Hurd gav den Europeiska unionen när han var utrikesminister, den typen av säkerhet som vi faktiskt behöver i dag. Jag beklagar därför att Robin Cook inte har sett någon möjlighet att komma hit, även om han var i underhuset hela eftermiddagen i går.
Vi befinner oss i limbo. Vi vet inte hur de närmaste dagarna kommer att sluta. Vi vet att i den delen av världen finns det lite att välja mellan, nämligen två despotiska regimer, en i Iran och en i Irak.
Man har kritiserat leveranserna av materiel till Irak. Vad gäller Förenade kungariket upphörde de 1988. Men vi har här att göra med en diktator, som förfogar över vapen, som i vissa fall uppfanns så långt tillbaka som under Första världskriget. Det är Första världskrigsteknologi med barbariska förtecken och det måste hanteras av det internationella samfundet.
Därför anser vi att den nuvarande diplomatiska resan av Kofi Annan behöver allt vårt stöd. Vi förstår den inställning som avspeglas här i mina egna bänkar, av Castagnetti och Bernard-Reymond från Italien och Frankrike och andra medelhavsländer i synnerhet, som är djupt oroade över farorna med den nuvarande situationen. Men vi kan inte låta Saddam Hussein fortsätta att ha förmåga att hota inte bara sitt eget folk utan även de i grannländerna och långt bortom detta med den teknologi som han har försökt att utveckla.
Vi känner djup sympati med Iraks folk. Vi hoppas att de humanitära ansträngningarna kommer att fortsätta, och om det under kommande dagarna krävs att man vidtar ytterligare åtgärder enligt den resolution som vi snart skall anta, tror jag att det här parlamentet och befolkningen i Europa skulle stå bakom dessa styrkor, som jag gör, vare sig de är amerikanska, brittiska eller andra, om den tiden kommer och den tiden kommer när vi måste avsluta det jobb som vi påbörjade 1991.

Titley
Fru ordförande! Under mina nio år i parlamentet har jag aldrig förut hört ett tal fullt av så mycket förvrängd, självsvåldig smörja som det som Kerr höll för en stund sedan. Nu vet jag att omtanke inte fungerar i samhället i Förenade kungariket.
Jag ber det här parlamentet att ett enda ögonblick tänka på effekten av bara en missil med kemiska vapen som landar i Israel. Den brand som skulle spridas i Mellanöstern på grund av den Scudmissilen är bortom vår föreställningsförmåga. Vi måste vara tydliga i det här parlamentet om att folkrätten måste respekteras. Det får inte finnas någon tröst för Saddam Hussein i vår debatt. Det är han som inte följer FN: s resolutioner. Och det duger inte att hävda att FN varit mindre strikt på andra områden. Man kan inte utplåna en orätt genom att begå en annan.
Jag är också störd över parlamentledamöternas klagan och tandagnissel över GUSP. GUSP innebär inte, som Bertens säger, att vi skall vara eniga i varje fråga. Det betyder att vi skall ha en gemensam strategi gentemot gemensamma hot mot den Europeiska unionen. Det är tydligt att Europeiska unionen har rört sig i den riktningen. Den gemensamma text som vi har framför oss är enad på så sätt att den slår fast att Saddam Hussein tydligt pekas ut som den som har fel, att FN: s resolutioner måste genomföras. Man måste uttömma de medel som en diplomatisk lösning erbjuder. Vi måste stödja FN: s generalsekreterare på hans resa.
Kan Henderson bekräfta att det i själva verket också är rådets gemensamma ståndpunkten? Kan han också bekräfta att ordförandeskapet har agerat helt i enlighet med artikel J 5 i Fördraget om Europeiska unionen och, dessutom, att den brittiska regeringen har uppfyllt sina förpliktelser enligt artikel J 5. 4, som medlem av säkerhetsrådet?
Vi måste vara tydliga: Saddam Hussein måste stoppas. Vi måste ha en diplomatisk lösning på problemet. Men i slutändan, om det inte är möjligt att åstadkomma en diplomatisk lösning, måste det militära alternativet beaktas som den allra sista utvägen.

Newens
Fru ordförande! Saddam Hussein har orsakat enormt lidande för ett mycket stort antal människor. Man måste upprätthålla fullt tryck för att ta ifrån honom alla massförstörelsevapen. Det skulle dock vara ett oerhört misstag för Förenta staterna att bomba Irak. Det är inget säkert sätt att eliminera vapenarsenalen, det skulle kunna orsaka offer och ytterligare lidande för oskyldiga civila, det skulle stöta bort våra vänner, splittra Europeiska unionen och sätta eld på den arabiska opinionen, redan kränkt av de andra spelregler som gäller för Israel. Fundamentalism kommer att vinna terräng och terrorismen skulle kunna trappas upp.
Hur som helst kan inga militära åtgärder vidtas utan uttryckligt och fullt stöd av Förenta nationernas säkerhetsråd, som måste sammanträda igen i denna fråga. Vi behöver också öka sändningarna med mat och medicin till det irakiska folket genom att utvidga olja för mat-programmet. Europeiska unionen måste forma sin egen utrikespolitik, inte helt reflexmässigt följa Förenta staterna, särskilt inte när Förenta staterna har fel.

Sakellariou
Fru ordförande! Jag välkomnar det mandat man gett FN: s generalsekreterare för att söka en fredlig lösning på denna farliga konflikt. Varje försök att inskränka detta mandat, så som det för ögonblicket sker från USA: s sida, måste avslås. Europeiska unionens och särskilt dess brittiska ordförandeskaps uppgift och plikt är att ge generalsekreteraren råg i ryggen och visa förtroende för hans handlingskraft.
Den militära optionen måste verkligen förbli den oönskade ultima ratio , och detta först om följande förutsättningar kan uppnås: För det första får en militäraktion inte vara någon bestraffningsåtgärd och den måste garantera att samtliga massförstörelsevapen förintas genom denna aktion.
För det andra måste de formella överläggningarna i säkerhetsrådet leda till en lämplig resolution. Herr rådsordförande, jag beundrade förra veckan den bestämdhet, med vilken er regering intygade sin solidaritet och lojalitet med USA. Det styrker mig i min förhoppning och min önskan att även de övriga 14 medlemmarna i Europeiska unionen snart kan räkna med samma solidaritet och lojalitet.
Fru ordförande! Tillåt mig ännu ett påpekande vad gäller arbetsordningen. Jag beklagar innerligt att jag inte hade tillfälle att under förmiddagen yttra mig om omröstning med namnupprop och dess ekonomiska konsekvenser. Då skulle jag nämligen också ha haft en och en halv minut på mig, liksom mina 15 kolleger, som under förmiddagen tog bort en halv timme från denna viktiga debatt om Irak med att tala om de nya bestämmelserna och omröstningarna med namnupprop.

Truscott
Fru ordförande! Jag välkomnar den gemensamma resolutionen som ligger framför parlamentet i dag och som stöds av min grupp. Den ger en tydlig signal till Saddam Hussein att Europa står enat i sitt fördömande av Iraks bristande uppfyllande av säkerhetsrådets resolutioner. Det här parlamentet eftersträvar en diplomatisk lösning på Irakkrisen och välkomnar Kofi Annans arbete för att lösa det. Men Irak bör veta att om de inte tillåter Unscom att fortsätta sitt viktiga arbete, står det verkliga hotet om militära ingripande fast.
Saddam måste förstöra alla kvarvarande lager av kemiska och biologiska vapen och potentialen att utveckla andra massförstörelsevapen, inklusive kärnvapen. Det inbegriper ca 31 000 kemiska vapen och 45 missiler som saknas. Saddam har använt sådana vapen förut, som vi har hört, både mot sitt eget folk och Iran. Han får aldrig tillåtas använda massförstörelsevapen igen.

Theorin
Fru ordförande! Land skall med lag byggas. Det gäller också det internationella samfundet. Folkrätten måste respekteras av alla, inte bara av några. Självklart skall Saddam Hussein följa säkerhetsrådets beslut.
I FN-stadgan är det tillåtet att använda våld som en sista utväg, men först efter beslut av FN: s säkerhetsråd. Därför är det viktigt att det inte ges klartecken till någon militär bombning från USA: s sida. Varje klok general måste ställa sig frågan: Vad är målet? Är det att avlägsna vapnen, att avlägsna Saddam Hussein? Når man det med bomber? Svaret blir säkert nej. Vad händer efter bombningarna? Vad händer med Iraks befolkning? Kommer inte Saddam Husseins position att i själva verket vara starkare efter en bombning?
Det är utmärkt att alla de fem permanenta medlemmarna av säkerhetsrådet står bakom Kofi Annans resa till Irak och diplomatiska lösningar. Diplomatin arbetar långsamt. FN har avlägsnat många vapen och kommer att kunna göra det även i fortsättningen. Vi måste, som förre presidenten Carter sade, ha tålamod, tålamod, tålamod!

Robles Piquer
Fru ordförande, herr rådsordförande, herr vice kommissionsordförande, kolleger! Den olyckliga fråga som uppfyller oss bör föranleda vissa reflexioner som i sanning inte är särskilt nyttiga om de handlar om själva frågan, för det ligger inte i våra händer att besluta och knappt kommentera.
Men jag tycker, herr rådsordförande, att det finns en fråga som borde vara en källa till mycket oro och det är den ineffektivitet med vilken vi européer har agerat i denna allvarliga fråga. Ni, herr ordförande, har flera gånger i era tal refererat till det enade Europa. Det råder ingen tvekan om att detta har varit det oenade Europa. Och jag har en känsla av att rådet, under dess värdiga ordförandeskap, inte tagit de nödvändiga stegen för att uppnå en viss gemensam ståndpunkt och än mindre en gemensam åtgärd. Och jag tycker, som många européer med mig, att detta, i det här avseendet, varit ett förlorat tillfälle.
Det hade varit fullt möjligt att skapa en gemensam hållning i och med att de europeiska intressena, med undantag för de företagsäventyr som ibland kan uppkomma på grund av det begär som den irakiska oljan föranleder, i grund och botten är desamma. Och jag tycker att rådet, dess ordförande, borde ta tillfället i akt att analysera varför det, inför en så dramatisk och pressande händelse som denna, inte varit möjligt att göra ett första utkast med vilket det verkligt enade Europa, det Europa som ni, herr ordförande, nämnt så många gånger, svarat på denna krissituation som oroar och plågar oss alla.

Henderson
Fru ordförande! Tack för den här möjligheten att gå i svaromål i den här mycket viktiga debatten. Först vill jag bekräfta att vårt ordförandeskap har fullgjort sina skyldigheter enligt artikel J 5.4 i Maastricht-fördraget på så sätt att vi har hållit övriga medlemmar i unionen fullständigt informerade om frågor där vi har uttryckt en åsikt och, där man har kunnat identifiera ståndpunkter från Europeiska unionens sida, har vi försvarat dessa positioner i våra framställningar.
För det andra vill jag bekräfta att många åtgärder har vidtagits av ordförandeskapet för att försöka skapa en gemensam ståndpunkt inom Europeiska unionen. I mitt inledningsanförande beskrev jag ett antal initiativ som har tagits, bland annat av premiärministern, utrikesministern, mig själv och många av våra tjänstemän. Den processen har ägt rum över en viss tid fram till den här veckan. I Panama förra veckan sammanträdde utrikesministern, i sin egenskap av rådets ordförande, med övriga medlemsstater som var representerade där. Syftet med det informella sammanträdet var att gå igenom möjligheter för att finna en gemensam ståndpunkt. Eftersom det inte var ett formellt rådssammanträde, kunde man inte komma fram till formella slutsatser, men ordförandeskapet, som representant för Europeiska unionen i de olika forum där irakproblemet har diskuterats, har hållit sig till den text som man enades om i slutet av det sammanträdet, som en text som ordförandeskapet kunde uttrycka en gemensam ståndpunkt utifrån.
Om man hade lyssnat till den här debatten utanför parlamentet, skulle man ha kunnat få det intrycket att det föreligger stora åsiktsskillnader bland Europeiska unionens stater om hur man skall hantera Irak. Man skulle också kunna få det intrycket att det finns stora skillnader inom detta parlament. Men det är värt att peka på den stora samstämmighet som råder bland Europeiska unionens stater och i detta parlament, vilket framgår av den gemensamma resolutionen som kommer att läggas fram för parlamentet lite senare.
Resolutionen täcker samma ämnen som har identifierats som ett viktigt gemensamt område av Europeiska unionens medlemmar i rådet, som t.ex. behovet av försvar av folkrätten. Annars skulle hela systemet i den internationella världen ramla samman. Det är ett oerhört viktigt mål som vi alla är överens om. I det sammanhanget har säkerhetsrådets resolution 687 inte följts och detta är ett klart brott mot folkrätten. Vidare är vi eniga om att Saddam Hussein har många farliga vapen av biologisk och kemisk karaktär och att dessa farliga vapen utgör en fara inte bara för grannstaterna i Mellanöstern och för det internationella samfundet utan också för det irakiska folket. Varje lösning måste omfatta ovillkorlig och obegränsad åtkomst för Förenta nationernas representanter i Unscom. Och, vilket är viktigt, alla ansträngningar måste göras för att försöka finna en diplomatisk lösning på det problem vi står inför.
Det är ett mycket stort gemensamt område som delas inte bara av ledamöterna i Europeiska unionens råd och ledamöter av detta parlament, utan kommer också att ses utifrån av Europas folk som en mycket viktig, rimlig inställning i försöken att svara på farorna i Irak.
Jag vill avsluta med att nämna den andra viktiga gemensamma ståndpunkten, nämligen att vi alla erkänner den mycket viktiga roll som Kofi Annan kommer att spela å allas våra vägnar när han med säkerhetsrådets stöd åker till Bagdad för att identifiera alla dessa gemensamma ståndpunkter och säga till Saddam Hussein att vi vill förhandla fram en diplomatisk lösning. Ingen önskar krig, men om man skall nå fram till en lösning, måste den irakiska regeringen visa att den kan garantera de viktiga punkter som jag har pekat på och som jag vet finns med i det stöd som Kofi Annan har från säkerhetsrådet. När rådet för allmänna frågor sammanträder nästa måndag hoppas jag att vi kommer att kunna konstatera att rejäla framsteg har gjorts. Då kommer vi att kunna förstå hur viktiga dessa gemensamma ståndpunkter var i att åstadkomma vad jag hoppas är en lösning.

Ordföranden
Jag vill meddela er, att jag har mottagit sju resolutionsförslag i enlighet med artikel 37.2 i arbetsordningen.

Oostlander
Fru ordförande! Om rådets ordförande har en stark ståndpunkt som representant för rådet, varför offentliggör han det inte? Alla frågar efter ett starkt ställningstagande men vi ser inget av det.

Kerr
Fru ordförande! Jag bad Henderson om ett uttalande om huruvida, som Financial Times skriver att tjänstemän från utrikesdepartementet har sagt, att Storbritannien är berett att använda kärnvapen i Irak. Skulle han vilja bekräfta det?

Wolf
Fru ordförande, herr rådsordförande! Jag skulle också gärna vilja veta vilka konkreta förslag det brittiska ordförandeskapet har lagt fram inom ramen för Europeiska unionen, för att understödja Kofi Annans mission och inte underminera den.

Gollnisch
Fru ordförande! Det finns trots allt ett antal frågor som vi gärna hade velat att rådsordföranden, eller kommissionens ordförande, uttalar sig om.
T.ex. varför denna konflikt uppstår nu, plötsligt, när man säger att det nu nästan är tre år sedan som en svärson till den irakiske presidenten skall ha avslöjat att de här vapnen existerade? Varför kom en amerikansk minister med en sockerburk till amerikansk TV för att säga att en sådan burk innehöll tillräckligt med bakterier för att förstöra en hel stad?
Innebär det att man för evigt måste inspektera varenda garderob i Irak? Vilket bevis, vilken tillstymmelse till bevis har ni för att de här vapnen existerar, som man låtsas upptäcka just nu?
Det är frågor som är intressanta och vi hade önskat klargöranden från både kommissionen och rådet.

Henderson
Jag skall med glädje försöka besvara de fyra frågor som har ställts.
Vad gäller den senaste frågan som ställdes av ledamoten mittemot - varför nu? - svaret på den frågan är att det är nu sju år sedan Saddam Hussein gjorde ett åtagande 1991 att han skulle uppfylla villkoren i FN-resolutionen som avslutade den militära aktiviteten. Unscom har försökt att göra sitt jobb. De har hindrats från att göra det. De är alla dessa fakta som jag hänvisade till i mitt inledande anförande, och andra bevis, att det finns stor fara för att dessa stora lager av mycket allvarliga vapen skulle kunna tända en eld. Därför måste åtgärder vidtas. Jag hoppas att vi kan hitta en diplomatisk lösning på det.
Vad gäller den fråga som togs upp av Kerr, så gjordes ett uttalande av utrikesministern, i dennes egenskap av brittisk utrikesminister, i underhuset där han avfärdade all användning av kärnvapen i det sammanhang som frågan ställdes. Jag skulle ha trott att Kerr kunde ha känt till det här.
Vad gäller Oostlanders välgrundade fråga, skulle det ha varit att föredra att ha en text efter Panama-mötet, men på grund av karaktären på det informella rådet, var det inte möjligt att få fram en bindande text. Det kommer att vara möjligt efter måndagens rådsmöte för allmänna frågor. Jag hoppas att den grundval, som vi enades om och erkände i Panama, kan utgöra kärnan av det vi kan enas om på måndag. Saker och ting händer mycket fort nu. På måndag kommer många av oss att koncentrera oss på Kofi Annans resa och resultaten av den.
Vad gäller frågan från Wolf om vilka specifika punkter som kom fram vid Panama-mötet som har framförts av det brittiska ordförandeskapet i Förenta nationerna, så är svaret att alla de punkter som avhandlades ingår i den brittiska ståndpunkten i Förenta nationerna. Som jag sade i min sammanfattning anser jag att vi har uppfyllt våra skyldigheter i enlighet med Maastrichtfördraget i det avseendet.

Ordföranden
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon klockan 12.00.

Ordföranden
Kära kolleger, jag skulle vilja få all er uppmärksamhet. Som ni vet har vi nu på förmiddagen en omröstning som är tämligen svår att leda, eftersom vi, som meddelat, måste avbryta det exakt kl. 12.00. för att hälsa Portugals president välkommen, och sedan återuppta den. Och det kommer inte att bli mycket enklare för att vi, som ni vet, skall genomföra ett antal mycket känsliga omröstningar.
Så för att vi skall kunna hantera situationen så bra som möjligt skulle jag än en gång vilja lägga fram mitt förslag från i morse. Med hjälp av ett antal ledamöters funderingar har det ändrats på ett mycket lämpligt sätt.
I väntan på att vi skall ändra reglerna är mitt förslag att alla ledamöter - jag vill förtydliga att detta gäller den här förmiddagen och endast den här förmiddagen - som efter omröstningarna i sin själ och i sitt samvete känt att de inte borde delta i en omröstning, helt enkelt meddelar detta till sammanträdestjänsten under dagen. Än en gång, det här skulle gälla i väntan på att vi ändrar reglerna, jag är säker på att alla är medvetna om att det är nödvändigt, och för övrigt tycker jag att förslaget som en ledamot framförde i morse är utmärkt, dvs. att gruppordförandena och presidiets ledamöter samlas för en översyn av läget.
Det skulle göra det möjligt för oss att i lugn och ro behandla de mycket viktiga betänkanden som vi skall rösta om i dag. Det säger sig självt att de ledamöter som önskar meddela sin avsikt vid varje omröstning med namnupprop självklart kan göra det, det är deras absoluta rättighet och jag kommer att respektera det. Än en gång, det enda syftet med mitt förslag är att göra det möjligt för oss att arbeta så effektivt som möjligt i dag.

Falconer
Fru ordförande! Jag kan förstå er önskan att skynda på föredragningslistan, men mitt problem är att om vi accepterar det som ni föreslår, kommer det att vara ett prejudikat för framtiden. Jag tror nog att presidiet, i sin vishet, efter att ha hört detta erkännande i morse skulle vilja överväga dessa frågor på nytt. Vi skulle vilja ha en försäkran att detta bara gäller denna session och att vi får rätt att återgå till presidiets tidigare riktlinjer. För det andra skulle vi vilja ha en försäkran om att presidiet inte kommer att vänta tre månader med att granska dessa frågor utan granska dem inom de närmaste tre dagarna. Det skulle utgöra en ytterligare garanti, som jag tror skulle räcka långt för att lugna ner det här parlamentet och låta oss gå vidare.

Ordföranden
Herr Falconer, jag tyckte att det här var mycket klart och tydligt, men jag tackar er för att ge mig ännu ett tillfälle att klargöra det här. Mitt förslag, fullt medveten om att det inte är perfekt - men inget system är perfekt - gäller bara för den här förmiddagen, och just med hänsyn till dagens exceptionella situation, nämligen att omröstningarna skall avbrytas under en halvtimme, av skäl som alla känner till.

Corbett
Fru ordförande! Ni har helt rätt, det finns ingen anledning att fortsätta denna debatt, men det finns en mycket enkel lösning på det. Ni kan påminna ledamöter som känner att de inte kan rösta för eller emot ett visst förslag att vi har faktiskt en tredje knapp på våra röstmaskiner som de kan använda, nämligen knappen för avstår. Det är mycket enkelt att sträcka ut handen och trycka på den knappen, det borde inte vara svårt för någon ledamot.

Ordföranden
Nej, herr Corbett, det är skillnad mellan att lägga ner sin röst och att inte delta i omröstningen. Jag tror att det står helt klart, och alla bör vara väl medvetna om det.

Rübig
Fru ordförande! Jag vill tala om incidenten under förmiddagen, där vår viktiga och brådskande resolution om brottsligheten i Bryssel avslogs. Den rädsla som ledamöterna, medarbetarna och befolkningen känner bör man ta på allvar. Ca 50 ledamöter har skrivit under att man skall behandla detta förslag här i parlamentet. Det avslogs. Jag ber därför om att man uppdrar åt utskottet för arbetsordningen, valprövning och ledamöters immunitet att befatta sig med denna fråga, och granska hur man skall bedöma detta händelseförlopp.

Ordföranden
Tack, herr Rübig. Jag för gärna ert yrkande till protokollet.
(Ordföranden konstaterade att ingen motsatte sig hennes förslag.)

Omröstning
Martens
Fru ordförande! Vi lade i går fram en hemställan om att först kunna rösta om Hautala-betänkandet.

Ordföranden
Mina kära kolleger, jag har en begäran om att vi skall rösta om betänkandena Lange och Hautala i en annan ordning. Jag tar upp den till omröstning. Kammaren är enväldig.
(Parlamentet gav sitt samtycke till ändringen av turordningen för omröstningarna.)

Dell'Alba
Fru ordförande! Jag skulle vilja fråga om det faktum att man har lyssnat till det utmärkta talet av Portugals president kan beaktas i arvodesberäkningen, och hur ordförandeskapet skall gå till väga med det. Till exempel kan de som applåderade noteras som närvarande, medan de som inte applåderade inte kommer att noteras.

Ordföranden
Herr Dell'Alba, jag är ledsen, men vi har exakt tjugo minuter på oss för att genomföra mycket viktiga omröstningar.

Valdivielso de Cué
Fru ordförande! Under anförandet av Portugals president har telefoner ringt, åtminstone två gånger, i plenisalen. En av dem upp till nio gånger. Jag tycker att det är olidligt och en brist på respekt gentemot detta parlament att telefoner kan vara påslagna när det talas.

Ordföranden
Kära kollega, ni har så pass rätt i det, att jag kan tala om att kvestorerna redan har gjort en sådan rekommendation till samtliga ledamöter. De har hört vad ni sade, och de kommer säkerligen att upprepa rekommendationen med ännu större beslutsamhet.

Marimucci
Fru ordförande! Jag ber om ursäkt om jag tar er tid i anspråk, men eftersom den ena telefonen var min, och jag med andra ord är en av de skyldiga, så vill jag be kammaren om ursäkt. Jag hade lämnat kammaren tillfälligt på grund av ett viktigt ärende och lämnade väskan kvar. Jag var med andra ord inte närvarande när telefonen ringde. Dessutom brukar jag alltid stänga av den när jag går in i kammaren, men i morse hade jag tyvärr inte gjort det. Jag ber återigen alla mina kolleger om ursäkt.
(Applåder)

Ordföranden
Tack, kära kollega. Jag tillåter mig att säga: synd som bekännes är synd som förlåtes.

Bloch von Blottnitz
Fru ordförande! Ni har väl inte väntat er något annat än att jag nu här måste protestera på det skarpaste, inte mot er, ärade fru ordförande, utan mot vår ordförande, eftersom jag anser att detta förfarande är absolut otillbörligt. Jag skall också förklara varför. Jag citerar artikel 72.2.c: Ett ändringsförslag, och det är det som det nu är fråga om, är tillåtet när det eftersträvar att ändra delar av den gemensamma ståndpunktens text, som inte ingick i eller som innehållsmässigt skiljer sig från, det vid första behandlingen framlagda förslaget, och som inte medför en väsentlig förändring enligt vad som avses i artikel 62.
Jag vill hänvisa till att vi för det första visserligen befinner oss i andra behandlingen av ramdirektivet, men att det aldrig har funnits någon första behandling, eftersom det vid den tiden inte alls förelåg något ramdirektiv. Det är det första. För det andra, om vi den gången hade lämnat in ändringsförslag till genomförandedirektivet för kryddor med det innehållet, att bestrålningen skulle vara analytiskt påvisbar eller att vi måste ha standardiserade metoder, då skulle alla med all rätt ha ansett att vi var tokiga och ni alla skulle ha sagt - jag var ju föredragande även då - att Blottnitz har blivit galen, ty vid den tiden - många tror att det fortfarande är så - för åtta och ett halvt år sedan, fanns ännu inte dessa metoder. Följaktligen kunde vi inte kräva dem. När vi kräver dem i dag, så är det tvingande nödvändigt, det är ett ramdirektiv. Vi kan inte tillåta bestrålning utan att i anslutning till detta föreskriva analytiska kontrollförfaranden, ty vad skall vi ha en märkning till, om vi inte kontrollerar om produkten har bestrålats eller inte?
Det är nu extremt viktigt. För kryddor är det inte viktigt, men det är viktigt för positivlistan, som skall ställas upp när ramdirektivet har utfärdats, och som sedan gäller. Det går aldrig att ändra senare, vare sig ni nu protesterar eller inte. Det handlar om...
(Ordföranden avbröt talaren.)

Ordföranden
Fru Bloch von Blottnitz, vi förstår vad ni vill säga. Alla har insett vårt problem, som beror på att rådet inte skickade den gemensamma ståndpunkten förrän flera år efter vår första behandling. Jag tror att alla problem beror på det. Alla är väl medvetna om det.
Jag skulle vilja höra vad ordföranden i utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentskydd, Kenneth Collins, har att säga, självfallet om han accepterar det.

Collins, Kenneth
Fru ordförande! Jag måste säga att man får beundra Bloch von Blottnitz ihärdighet. Utan att behandla kärnan i ärendet, så ligger problemet i artiklarna 72 och 62. Den relevanta delen av artikel 62 lyder: " Om problemställningen som förslaget avser väsentligen har förändrats på grund av tidens gång eller förändrade förhållanden" , då skall vi vidta särskilda åtgärder.
Min bedömning i utskottet var att problemets karaktär inte hade förändrats mellan den första behandlingen och nu. Vi har fortfarande problem med strålning. Vi vet vilka dessa problem potentiellt är och vi behöver ett direktiv för att kontrollera det. Så problemställningen har inte ändrats.
Sedan kommer vi till artikel 72, som rör ändringsförslag till rådets gemensamma ståndpunkt. Vi har inte rätt att anta ändringsförslag som inte erhöll majoritet vid den första behandlingen såvida inte dessa nya frågor har lagts fram av rådet när det utarbetade sin gemensamma ståndpunkt. Min åsikt i utskottet var, hur tråkigt den än kan ha varit för Bloch von Blottnitz, att det ändringsförslag hon försökte lägga fram inte erhöll majoritet i första behandlingen, inte återinfördes, inte infördes för första gången av rådet, inte var att hänföra till förändrade omständigheter eller förändrade problemställningar sedan inledningen och, därför var oacceptabla.
Herr ordförande! Jag skulle vilja rikta parlamentets och er uppmärksamhet på en av de finaste meningarna i arbetsordningen. Alldeles i slutet av artikel 72.2 står det: " Ordförandens avgörande av om ett ändringsförslag är otillåtet kan inte överklagas." Jag överlämnar den meningen till parlamentet och till er.

Crowley
Fru ordförande! Jag vill inte försena förfarandena men efter att ha hört bägge talarna före mig behandla problemen i samband med ändringsförslag och så vidare föreslår jag parlamentet att vi hänvisar betänkandet tillbaka till utskottet tills de kan lägga fram en ordentlig text som vi alla kan acceptera.

Ordföranden
Fru Crowley, ingen har ingivit en begäran med detta innehåll.
(Ordföranden förklarade de två gemensamma ståndpunkterna godkända efter dessa ändringar.)

Bonde, Sandbæk, Lis jensen och Krarup
Vi kan stödja initiativet att öka kontrollen av livsmedel under produktionen och på destinationsorten. Konsumenternas säkerhet bör här sättas i fokus. Det är emellertid viktigt att denna kontroll inte utförs i stället för en kontroll vid gränserna. Gränskontrollen är viktig, som bl.a. BSE-frågan har visat. Den kan inte ersättas av en kontroll i produktionsledet eller på destinationsorten.
Andrabehandlingsrekommendation: Hautala (A4-0038/98)

Ahlqvist, Andersson, Hulthén, Lööw, Theorin, Waidelich och Wibe
Vi svenska socialdemokrater välkomnar det initiativ för att minska luftföroreningar från motorfordon som hela auto-oil-paketet utgör. Resultatet är av största vikt för både människors hälsa och miljön.
Både kommissionens och rådets beslut vad gäller gränsvärden för svavelinnehåll i bensin och diesel är dock långt ifrån vad som är möjligt och önskvärt. Det är därför med besvikelse som vi konstaterar att parlamentets föredragande, Hautala, har sett sig tvungen att kompromissa med de värden som föreslagits från rådet. Vi hade hellre önskat att parlamentet hållit fast vid de beslut som fattades vid första behandlingen.
Dessutom anser vi att de mycket hårda förslagen om aromater, som trots kompromissen om svavelinnehåll är oförändrade, är missledande. Vi anser att gränsvärden för svavel är mycket viktigare och befarar att parlamentets beslut ger en felaktig signal till oljeindustrin som inte är rätt prioritet i fråga om hälsa och miljö.

Caudron
Jag har med stor uppmärksamhet studerat betänkandet av vår kollega Heidi Hautala. Jag vill gratulera henne till ett omfattande arbete. Samtidigt är jag benägen att delvis ta avstånd från bestämmelser som jag anser vara något maximalistiska, och det trots att jag fäster stor vikt vid miljöskydd. Därför ställer jag inte upp på de specifikationer som föredraganden föreslår, eftersom kostnaderna för industriidkarna kommer att vara mycket större än nyttan för miljön. Jag är övertygad om att det finns andra lösningar.
Vi måste alltså behålla förslagen i fordons- och oljeprogrammet, som fastställer en tvingande ram på kort sikt. Och det viktiga är att genomföra dem.
Vi måste ta hänsyn till vilka effekter de här åtgärderna får för oljeindustrin, som, även om den är beredd att anpassa sig till de ursprungliga kraven, kan stöta på en del svårigheter om Europaparlamentet skärper bestämmelserna i programmet. För mig handlar det inte om att acceptera att sysselsättningen utsätts för utpressning, utan endast att hävda önskan om att en sektor skall bevara sin konkurrenskraft, en sektor som är utsatt för en oförsonlig internationell konkurrens.
Jag anser att man måste ta hänsyn till tre parametrar: kostnaden, effektiviteten och konkurrenskraften, och att man skall tillämpa dem inom utsatta tidsramar, så gott det går. Dessutom får man inte förlora ur sikte, att resultatet är starkt beroende av den europeiska fordonsparkens tillstånd, och skall man lägga ner ytterligare pengar så är det förnyelsen av den som skall prioriteras.

Cushnahan
Tyvärr kan jag inte stödja alla rekommendationerna i detta betänkande på grund av de kostnader det innebär för de irländska konsumenterna. Det ursprungliga förslaget från kommissionen som stöddes av rådet var acceptabelt, men med de ändringar som detta betänkande inför, skulle det öka kostnaderna sexfalt.
Jag skulle också vilja peka på att Irland redan arbetar gott och väl inom det nuvarande målgränserna, även om jag är säker på att vi fortfarande vill bli bättre här under förutsättning att den ekonomiska bördan inte är för tung.

Díez de Rivera Icaza
Jag finner röstandet från en del av den södra unionen obegriplig, då ingen uttryckte ett enda argument som stöder denna negativa hållning under debatten i går kväll. Denna hållning lyste med sin frånvaro. Varför?
Jag bekräftar de argument som uttrycktes i går för mitt agerande i omröstningen.

Elmalan
På begäran av Europaparlamentet och rådet har kommissionen antagit det s.k. fordonsoch oljeprogrammet, i syfte att förbättra luftkvaliteten, genom att minska vägtransporternas utsläpp under de kommande åren. För det ändamålet har kommissionen lagt fram två direktiv, som å ena sidan syftar till att minska utsläppen från bilar och å andra sidan att förbättra bränslekvaliteten.
Europaparlamentet antog ett stort antal ändringsförslag under sin första behandling, vilka syftade till att förstärka de normer som kommissionen hade föreslagit. Rådet godtog en del av dem, men det gick inte så långt som att ta med de tvingande bestämmelser som Europaparlamentet hade krävt för år 2005.
Nu har vi kommit fram till andra behandlingen för att nå fram till ett samförstånd om rådets gemensamma ståndpunkt. Miljöutskottet, som anser att rådets framsteg är otillräckliga, har tagit med nästan alla de ändringsförslag som Europaparlamentet antog vid första behandlingen.
Jag är positiv till en förstärkning av de åtgärder som möjliggör minskade utsläpp och en förbättrad luftkvalitet. Men jag anser att en del ändringsförslag från miljöutskottet inte tar tillräcklig hänsyn till ekonomiska och sociala aspekter. Tillämpningen av dem riskerar att öka kostnaderna och minska antalet arbetstillfällen.
Enligt min mening utgör rådets gemensamma ståndpunkt en bra balans mellan behovet av ett bättre miljöskydd och försvaret av sysselsättningen, som skulle kunna äventyras av alltför tvingande och alltför kostsamma åtgärder. Jag föreslår också att man vidtar åtgärder för att de äldsta bilarna skall bytas ut så snabbt som möjligt, och för en utveckling av forskningen om framför allt utformningen av motorer, förbättringen av motorunderhåll och användningen av nya bränslen.

Gahrton, Holm och Lindholm
Det bästa för miljön och för invånarna i EU-länderna och i världen hade naturligtvis varit om Europaparlamentets förslag i första behandlingen hade antagits. Tyvärr har dock både rådet och kommissionen fallit för oljeindustrins påtryckningar och accepterade inte dessa nödvändiga krav.
Vid denna andra behandling har föredraganden också tvingats att modifiera en del av kraven, framför allt efter påtryckningar från de konservativa partigrupperna i Europaparlamentet, för att kunna uppnå den erforderliga majoriteten i plenum. Förslaget är därför inte det absolut optimala ur vår utgångspunkt, men ändå klart acceptabelt.
Dagens omröstning visade tydligt att kompromissen inom Europaparlamentet har ett mycket stort stöd. Förhoppningsvis påverkar också resultatet rådet och kommissionen att ge upp sitt motstånd till Europaparlamentets förslag. Vi förutsätter att den svenska regeringen i ministerrådet ställer sig bakom och röstar för Europaparlamentets krav.

Lienemann
Förbättringen av bränslekvaliteten kommer att få stora konsekvenser för miljön. Hautalas förslag kommer att minska bilutsläppen med mer än 20 procent.
Vi kan inte acceptera de stora oljebolagens tal, som vill få sina anställda att tro att de kommer att stänga raffinaderier på grund av att våra instanser inför strängare normer. De här företagens bedömningar är helt klart övervärderade. Alla berörda granskningsenheter och departement kommer fram till avsevärt lägre kostnader. Men en sak är säker: de stora företagen har gjort enorma vinster vilka gör det möjligt för dem att göra investeringar för en modernisering av raffinaderierna - som de för övrigt i bland har låtit bli mer eller mindre föråldrade - och därmed bemöta miljöns behov. De är också väl medvetna om att världsmarknaden för bensin nu inte kan undslippa den här utvecklingen (den är redan på gång i Förenta staterna).
Medborgarna upplever alltför ofta Europa som alltför avlägset och tvingande. I dag kan Europa, i en fråga som rör allas vardag, inge folk hopp samt bringa välstånd och framsteg för det stora flertalet. Vi måste rösta för betänkandena Lange och Hautala. På så sätt kommer Europaparlamentet att infinna sig till det avtalade mötet med Historien.

Lindqvist
Samma politiska situation som i frågan om utsläpp från motorfordon föreligger i detta ärende: Kommissionen bromsar och parlamentet vill driva på mot mer långsiktigt hållbara miljökrav på bensin och dieselbränslen. Samma situation gäller också här för industrin: När kraven har hårdnat på minskade utsläpp och tillsatser, t.ex. bly i bensinen, har dessa snabbt kunnat uppfyllas av bensin- och oljeindustrin.
Kommissionens förslag är inte tillräckligt långtgående och måste skärpas. Det krävs bättre kvalitetsnormer på bränslen, hårda krav i stadstrafik och differentierade skattesatser som stimulerar användningen av elbilar och nya, miljövänliga bränslen som etanol. Liksom i Langes betänkande måste gränsvärden och tider vara obligatoriska för åren 2000 och 2005, och undantagen skall vara mycket strikta.
Kraven på gränsvärdena bör vara så hårda som möjligt. För svavel bör det vara 30 mg/kg för både bensin och diesel.
Jag uppfattar föredragandens förslag som realistiskt och fullt genomförbart, varför det kan få stor miljöpolitisk betydelse.

des Places
Den franska och europeiska allmänna opinionen är känsliga för den inverkan på hälsan som utsläppen från bilar förorsakar. För att minska dessa utsläpp måste man både förbättra motortekniken och förstärka bränslenormerna.
Den verkliga minskningen av den godkända halten för svavel och aromatiska föreningar måste prioriteras, genom att introducera syreföreningar, som bl.a. härrör från biobränslen.
Utnyttjandet av biobränslen gör det faktiskt möjligt att omedelbart uppnå en sådan minskning, tack vare att de inte innehåller svavel och att de kan förbättra förbränningen.
För jordbrukssektorn utgör produktionen av förnybara råvaror som är avsedda för biobränsleproduktion en betydelsefull väg mot ett bredare utbud, och den innebär nya möjligheter för landsbygden.
Av de här olika skälen har jag, liksom flertalet av mina kolleger, röstat för en förstärkning av bränslenormerna, på så sätt blir en utveckling av biobränslen möjlig. Detta självklart under förutsättning att Europeiska unionen accepterar att medlemsstaterna kan anpassa sina indirekta skatter i syfte att främja en renare energi.

Souchet
För att bekämpa luftföroreningarna från bilar måste man agera både när det gäller tekniska fordonsnormer och bränslens sammansättning. Effekterna av att man använder fordon som uppfyller de nya tekniska normerna kommer inte att spridas förrän på medellång sikt, vilket motsvarar den successiva förnyelsen av bilparken i Europeiska unionens medlemsstater.
Däremot kommer användningen av bränslen som uppfyller hårdare miljökrav att få omedelbara effekter.
I det avseendet bör man främst eftersträva en verklig minskning av den godkända halten för svavel och aromatiska föreningar (särskilt bensen), i förhållande till de nuvarande halterna. Man bör också uppmuntra introduktionen av syre med fossilt eller vegetabiliskt ursprung, med hänsyn till dess positiva och omedelbara effekter på luftkvaliteten.
I egenskap av förnybar energikälla kan syreföreningar med vegetabiliskt ursprung eller biobränslen (estrar av vegetabilisk olja som tillsätts gasol eller etanol som tillsätts bensin) genast bemöta föroreningsproblemen på ett lämpligt sätt, i synnerhet i känsliga tätortsområden, samtidigt som de bidrar till att reducera växthuseffekten, vars konsekvenser man påminde om vid konferensen i Kyoto i december 1997.
För jordbrukssektorn till sist, utgör produktionen av förnybara råvaror som är avsedda för biobränsleproduktion en viktig väg mot ett bredare utbud, och den kan bidra till att en god sysselsättningsnivå upprätthålls på landsbygden. Produktionen av förnybara råvaror bör betraktas som en lönsam ekonomisk verksamhet för jordbruket, och den kan bidra till att förändra den negativa bild som en del har av jordbruket i fråga om respekt för miljön. Utvecklingen av biobränslen gör det möjligt att bemöta stadsbors behov, samtidigt som den gynnar ett uppsving för ett miljövänligt jordbruk.

Vaz da Silva
Jag röstade emot betänkande Hautala. Inte för att jag är oenig med målen som man försöker uppnå utan för att jag anser förslagen vara ogenomförbara.
Om förbättringen av miljöns kvalitet och dess effekter på folkhälsan är väsentlig, måste den vara förenlig med tekniskt möjliga tidsfrister, aldrig mindre än tre till fyra år för genomförande av åtgärderna. Å andra sidan måste man vara medveten om skillnaden i investeringar som användande av råoljor av olika slag kräver. Södra Europa använder en " hard " råolja som kräver mycket mer kostbara raffineringsprocesser och mycket större investeringar än i resten av Europa som använder " soft " råolja. Detta betyder att de fattigaste länderna i syd kommer att tvingas bära upp 60 procent av de totala investeringarna.
Vad gäller specifikt Portugal har vi ett företag som hör till landets största, vad gäller såväl handelsvolym som anställd personal samt värdet av tillväxt och export.
Lägg till det att detta företag, Petrogal, använder de modernaste och mest sofistikerade produktionsmetoderna, och har perfekt kapacitet att ända till 2003 uppfylla de krav som ställs i överenskommelsen med rådet efter första behandlingen. Slutligen är det viktigt att framhäva att detta företag är bland de största arbetsgivarna i allmänhet i de portugisisktalande länderna, vilket gör att dess verksamhet är väsentlig i de respektive ekonomierna, ett faktum som Europeiska unionen inte kan vara ovetande om.
Andrabehandlingsrekommendation: Lange (A4-0044/98)

Paisley
Fru ordförande! Det är mycket viktigt att sätta höga mål för minskningar av gränsvärden för bilavgaser. Snabba och verkliga framsteg måste göras för att skydda miljön. Trots att den moderna bilen är 40 gånger renare än sin motsvarighet under 80-talet, kommer luftkvaliteten att förbättras avsevärt med genomförandet av förslagen som ligger framför parlamentet. Förbättringar av bilstandarder och renare bränslen är en nödvändighet.
Tillsammans med mina två kolleger från Nordirland tog jag nyligen med mig en representant för ett företag i Nordirland till ett sammanträde med kommissionstjänstemän om en ny produkt som på ett betydande sätt kan minska avgasnivåer nu, och leda till den ytterligare fördelen att man minskar den totala bränslekonsumtionen. Detta visar det allvar som Nordirland lägger vid att se till att åtgärder vidtas i denna fråga så snart som möjligt. Jag välkomnar initiativet från de i min valkrets som aktivt arbetar med att utveckla en produkt som kan tillfredsställa de nödvändigt hårda kraven i gemenskapens lagstiftning.

Caudron
Vår kollega Langes betänkande är intressant i mer än ett avseende.
Detta reflexionsarbete har lyft fram vad den europeiska bilindustrins tekniska framsteg mer specifikt har inneburit för motorers effektivitet. Utvecklingen, både när det gäller dieselmotorer och atmosfären, har onekligen haft en inverkan på minskningen av skadliga utsläpp. Vår önskan om att lagstifta inom det här området är berättigad. Men det finns anledning att inte hamna i ett blindskär, genom att vilja göra för mycket.
När det gäller luftkvaliteten för nyare fordons utsläpp är man nästan framme vid målet. Det finns en risk i att luftkvaliteten på sikt försämras, eftersom man vill införa utsläppsnormer som är alltför restriktiva. För om de skärptes skulle konsumenterna få betala ett högre pris, vilket skulle äventyra förnyelsen av den befintliga bilparken, som generellt sett redan är för gammal. Denna ytterligare föråldring skull få negativa konsekvenser för miljön, och den skulle strida mot fastställda mål som vi alla är överens om. Efter att man har ställt upp nya mål måste man alltså uppnå dem, innan man kan föreslå nya.
Vi behöver utveckla ekonomiska bestämmelser som kan leda till en föryngring av den europeiska bilparken, det skulle vara bra för sysselsättningen och bra för miljön.

Fayot
Med dessa båda betänkanden tar Europaparlamentet ställning till det av industrin och kommissionen utarbetade fordons- och oljeprogrammet. Avsikten med detta program är ju att ta fram bästa möjliga bränsleblandning vid sidan av tekniska beledsagande åtgärder vid tillverkning och underhåll av bilmotorer, för att hålla luften ren.
Inom EU finns det för närvarande ungefär 200 miljoner bilar av olika slag. De utgör en enorm belastning för miljön, i dag och i morgon, och de låter skönja de stora näringslivsintressen som har uppstått i och med motorfordonen.
Därför har det förekommit en intensiv lobbyverksamhet från bilindustrins och bränsletillverkarnas sida i samband med Langes betänkanden. Enligt min åsikt utgör dessa betänkanden en acceptabel kompromiss mellan miljöpolitiska och ekonomiska intressen.
Lange insisterar helt riktigt på nödvändigheten av en sammanhängande avgaslagstiftning Euro III, med horisonten satt till år 2000 för första fasen A och 2005 för andra fasen B. Industrin beklagar de förmenta alltför höga kostnaderna vid omställningen till nya, högre värden. Det som därvid inte har tagits med i kalkylen är förvisso de omfattande nationalekonomiska kostnaderna och de för människornas hälsa farliga utsläppen av skadliga ämnen.
Jag är också övertygad om att höga miljöstandarder ställer upp tekniska och ekonomiska utmaningar för industrin. Eftersom bilparken varje år förnyas med 8 procent, så tar det dock många år innan en teknisk förnyelse av motorerna respektive av avgashanteringen får full effekt. Därför är det nödvändigt att genast förbättra bränslekvaliteten, vilken får en omedelbar effekt på hela fordonsbeståndet.
Vad gäller det specifika problemet med det inbyggda diagnossystemet, så är man fortfarande oroad för att sådana system kunde komma att användas av biltillverkare för att möjliggöra underhåll och reparation av personbilar med hemliga koder enbart för dem som har tillgång till denna kod. Då skulle underhålls- och reparationsmarknaden bli snävt begränsad, vilket t.ex. har fått serviceföretag liknande Luxemburgs automobilklubb att träda fram. Även här vill Europaparlamentet engagera sig för en standardiserad och fri tillgång till inbyggda diagnossystemen, vilket har mitt fulla stöd.

Lindqvist
Behandlingen av detta betänkande visar en stark politisk opinion för en skärpning av utsläppen från nya personbilar. Kommissionen representerar här den gamla världen som står bakom bil- och oljeindustrin, medan parlamentet ställer miljö- och uthållighetskrav på framtidens företag och industriprodukter.
Tidigare krav på industrin, t.ex. i fråga om införande av katalysatorer, visade tydligt att om kraven bara är tydliga så anpassar sig industrin till verkligheten och ställer om sin produktion för att uppfylla kraven. Det kommer att vara fallet också för utsläppskrav för nya bilar. Det är därför mycket viktigt att kraven är tydligt angivna i siffror och årtal. I detta fall är krav på bindande lagbestämmelser befogade. Ekonomiska styrmedel som skattelindring för att stödja fordonsproduktion med låga utsläpp är positivt. Kontroll och uppföljning i medlemsstaterna är avgörande för att reglerna skall få avsedd effekt. Detta är ett av de områden inom miljöpolitiken där EU: s beslut kan få stor effekt.

Nicholson
Detta är ett välkommet betänkande som understryker våra ansträngningar för att minska utsläpp. Att minska miljöförstöringen är en av det brittiska ordförandeskapets prioriteringar, så det är i rätt tid som vi diskuterar detta betänkande nu.
I parlamentet finns en bred enighet, som motsvarar allmänhetens inställning, att miljöskador som orsakas av fordonsutsläpp måste minskas betydligt. Bilindustrin själv accepterar att det måste ske förbättringar och det är ett välkommet tecken att deras argument har flyttats över till detaljer om tidsplanerna för minskning av nedsmutsningen.
Unionen bör vara så aktiv som möjligt i uppmuntrandet av utveckling av sätt på vilka nedsmutsning genom avgaser kan minskas. Ett sätt att åstadkomma det vore att göra kommissionen mer användarvänlig gentemot organisationer och personer som anser att de kan bidra till kampen mot nedsmutsning. Jag arbetade nyligen med att stödja en nordirländsk organisation som försöker utveckla en europeisk marknad för ett avgasminskande tillsatsämne, för att hjälpa dem hitta en väg genom den tunga kommissionsbyråkratin. Tillsatsen används mycket på andra ställen och har nyligen fått ett positivt omdöme av experter vid Queens University i Belfast. Vi är medvetna om att kommissionen inte kan godkänna eller stödja individuella produkter, men jag anser att man bör söka vägar till att göra det lättare för de som arbetar på det här området att få sina produkter bedömda med ett minimum av byråkrati.
Andrabehandlingsrekommendation: Hautala (A4-0038/98) och Lange (A4-0043/98)

Darras
De här båda betänkandena hör absolut ihop, eftersom det finns ett nära tekniskt samband mellan motorer och bränslen, därav min gemensamma röstförklaring. För hur skulle man kunna planera att konstruera fordon med " rena" motorer som skulle behöva fungera med förorenande bränslen? Det är otänkbart.
Europaparlamentet måste vara konsekvent och förstärka förstabehandlingens omröstning. Bränslena måste " renas" , dvs. svavelhalten måste minskas. Vi måste gå längre än vad rådets gemensamma ståndpunkt gör och begära obligatoriska, inte vägledande, gränsvärden för utsläpp för år 2005. En förbättrad luftkvalitet börjar med det.
Samtidigt måste de insatser som krävs av bilkonstruktörerna vara likvärdiga. Fr.o.m. år 2000 måste man utrusta alla bilar med system för omborddiagnos, samtidigt som man bör föreskriva en kontroll av överensstämmelse avseende fordon i bruk.
Detta är hårda krav och vi är medvetna om de insatser som krävs, men vi har inte gjort annat än väntat alltför länge, och det är våra barns och vår planets framtid som det handlar om här!

Lienemann
Jag ger mitt samtycke till de två betänkanden som läggs fram av Hautala och Lange, eftersom de hanterar problemet med bilutsläppen på ett sammanhängande och ambitiöst sätt.
Att kämpa mot växthuseffekten och luftföroreningarna i städerna är en mycket brådskande angelägenhet. Det handlar om planetens framtid, om miljoner européers hälsa och livskvalitet. Våra utvecklade samhällen måste använda all sin vetenskapliga och tekniska begåvning för den här sakens skull, och få fram nödvändiga ekonomiska medel.
Vid förstabehandlingen visade Europaparlamentet med all rätt sin avsikt att skärpa normerna inför år 2000, såväl för bensin som för avgasutsläpp, och det förband sig till att fastställa en tvingande ram för år 2005.
Detta ställningstagande från kammarens sida har gjort det möjligt för rådet att förbättra kommissionens ursprungliga text. Men tekniken samt det sociala och miljömässigt akuta läget gör att man kan gå längre, och det är Europaparlamentets ansvar att få oss att ta ytterligare ett steg, inom ramen för medbeslutandeförfarandet.
Som så ofta förr höjs ett antal röster för att opponera sig mot att de här normerna skall gå så långt som möjligt, och det i sysselsättningens och konkurrenskraftens namn. I det här fallet är de argumenten inte särskilt välgrundade.
När det handlar om bilindustrin, som är mycket viktig för sysselsättningen och våra ekonomier, så är teknisk förnyelse ett krav och en möjlighet. De insatser och prestationer som tillverkarna sedan en tid tillbaka har gjort måste för övrigt välkomnas. De är medvetna om att miljökvaliteten kommer att vara avgörande, såväl i den globala konkurrensen som för att bemöta köparnas förväntningar.
Bilindustrin i Europa konfronteras med en relativ mättnad på den europeiska marknaden. Den är alltså i behov av en snabbare förnyelse av parken. Men en sådan kan bara få ett verkligt berättigande genom en betydelsefull teknisk inriktning för de renaste och säkraste bilarna.
De krävande och tvingande normerna för nya fordon som betänkandet Lange föreslår för år 2005 konkretiserar den utvecklingen, och gör det möjligt att omedelbart genomföra de nödvändiga FoU-åtgärderna, med full sakkännedom. En tydlig ram och ett tydligt mål att uppnå är en garanti för tillverkarna.
De europeiska instanserna måste ägna mer uppmärksamhet åt föroreningen från den gamla parken. I den bemärkelsen är en viktig förbättring av bränslekvaliteten en mycket viktig punkt, och förslagen i Hautalas betänkande skulle bara de möjliggöra en minskning på mer än 20 procent av föroreningarna från bilar. Förbättringen av bränslekvaliteten rör både nya och gamla fordon.
Men jag tycker att Europeiska unionen också borde titta på de bidrag som medlemsstaterna skulle kunna ge för att den gamla parken, som är mycket förorenande, skall försvinna. Ägarna till dessa fallfärdiga fordon har ofta en blygsam inkomst, så man behöver också hitta lösningar som inte bestraffar dem (en skrotningsbonus eller något annat). Jag önskar verkligen att Europaparlamentet lägger stor vikt vid att främja sådana förslag.
Vid den förlikning som kan komma att äga rum efter vår omröstning, kommer det dessutom att vara nödvändigt att noggrannare studera de två frågorna om varaktigheten för de införda normerna och om in use -kontrollen, genom att beakta möjligheten till en påskyndad förnyelse av bilarna. De nya metoderna kommer också att möjliggöra nya arbetstillfällen inom sektorer som kemi, katalys, osv. Det fenomenet har redan konstaterats i samband med normerna för blyfri bensin och införandet av katalysatorn.
Jag ger mitt samtycke till betänkandet Lange.

Reding
Med ökande biltäthet i Europa och ökande luftföroreningar ligger en reducering av avgaserna helt säkert i konsumenternas intresse. De båda betänkandena försöker ta upp två aspekter av detta mångsidiga problem: Bränslekvalitet och avgasreducering.
En förbättring av bränslena avvisas av oljeindustrin på grund av höga kostnader. Mot detta kan man ställa att industrin för några år sedan också värjde sig mot katalysatorn, men att denna trots detta finns i alla nya bilar.
Men reduceringen av avgaserna påverkas också väsentligt av motorfordonens tekniska utrustning. Där kommer de inbyggda diagnostiska systemen (OBD) att spela en viktig roll, därför att de kontrollerar avgasutsläppen och gör ägaren uppmärksam på fel.
Det räcker inte att skaffa sig en ny bil med katalysator och på så sätt köpa sig fri från alla miljöproblem i åratal. OBD-systemen kommer att kräva större disciplin från konsumenten, som ständigt måste hålla sitt fordon i bästa skick. Om det inbyggda diagnostiska systemet upptäcker en defekt i avgassystemet, så måste felet undanröjas.
Som motdrag måste marknadsföringen av detta tekniska framsteg regleras på så vis att det inte uppstår några dolda monopol, som kan skada konsumenten: Det måste förhindras att krypteringen av de diagnostiska systemen förhindrar underhåll och reparation i autonoma verkstäder. Dessutom måste dessa system medge inbyggnad av reservdelar, som inte kommer från fordonstillverkaren, men som motsvarar hans kvalitetsstandarder.
På så sätt kan man garantera att konsumenten fritt kan välja ett prisvärt och kvalitativt högvärdigt underhåll av sin bil, i miljöns intresse.

Sainjon
Skälet till att luftföroreningarna har blivit en politisk fråga är helt enkelt att de stora städerna, de stora europeiska metropolerna, har erfarit eller erfar den typen av problem. Och den mest synliga fienden, den fiende som man genast pekar finger åt, det är självklart bilen, och då glömmer man i samma slag fabriksröken, flygplansutsläppen och jag vet inte allt. Jag försöker inte kringgå problemet, det existerar verkligen ett problem, och Lange och Hautala har med all rätt antagit en beslutsam ståndpunkt i förhållande till bil- och oljeindustrin, såväl i första- som i andra behandlingen.
Biltillverkarna och oljeproducenterna var mycket snabba att fästa vår uppmärksamhet på de konsekvenser för sysselsättningen som de här besluten skulle kunna få. Men de måste förstå, att om man skall bemöta opinionens förväntningar när det gäller föroreningar, så måste man ha en bättre image, och det kan få dem att vinna nya marknadsandelar. Det är därför som vi kommer att försvara de gränsvärden för utsläpp som Lange föreslår. Och det är därför som vi också kommer att stödja de normer som Hautala föreslår.
När det gäller exemplet diesel är det uppenbart att dess kommersiella framgång i en del av unionens länder tvingar den motortypen att minska sin föroreningsgrad, helt enkelt för att behålla sin image och sin försäljning. Den s.k. injektionstekniken borde t.ex. kunna lösa den typen av problem. Den stora betydelse som gasol har för minskade avgasutsläpp från dieselmotorer har också tydliggjorts.
Biltillverkarna som inte var alltför positivt inställda från början, är beslutna att göra icke oansenliga insatser när det gäller respekten för utsläppsnormer. Jag vet att det fortfarande råder en del skilda uppfattningar, särskilt när det gäller livslängden - att höja fordonens livslängd från 8 000 till 16 000 mil är orealistiskt, ja t.o.m. oansvarigt, formellt sett motsätter jag mig det. Det är alltför höga krav, som läggs ovanpå inrättandet av nödvändiga gränsvärden, och de genererar ytterligare kostnader. Andra konfliktpunkter: omborddiagnos och besiktning av fordon i bruk. Min uppfattning är att en sådan fråga skulle kunna lösas i förlikningskommittén.
När det gäller oljeproducenterna så vet jag att de är starkt missnöjda med omröstningen i miljöutskottet i förra veckan, som resulterade i ett enhälligt beslut. Det stämmer att den sektorn lider av en överproduktion inom raffineringen och en delvis föråldrad produktionsapparat. Men den svåra situationen beror inte alls på miljönormer. Det måste konstateras att utpressningen gentemot sysselsättningen inte har lyckats, helt enkelt för att parlamentsledamöterna, precis som den allmänna opinionen, har slutit upp starkt kring den här frågan.
Vi skall inte hissa varningsflagg, utan framför allt informera opinionen om de åtgärder vi förordar och de konsekvenser som de får, och särskilt i fråga om följande: i det allmänna medvetandet, och till och med i pressen, har diesel sedan en tid tillbaka blivit synonymt med föroreningar, vilket likställs med astma eller cancer. Den ekvationen var gångbar då man talar om det gamla dieselbränslet. Med de nya åtgärderna kommer diesel att vara mindre förorenande än blyfri bensin, vilket innebär en helt ny situation.
Till sist, och här kommer jag att avsluta, den huvudsakliga punkt som bör behandlas av parlamentet är föryngringen av bilparken. Det är den mest effektiva lösning för att starkt minska graden av föroreningar i Europa. Det uppskattas att 20 procent av parken svarar för ungefär 80 procent av föroreningarna från bilar. Alla åtgärder som bidrar till att påskynda förnyelsen av parken kommer att få omedelbara effekter.
Det handlar om att komma fram till originella och nya åtgärder, som inte sällar sig till de misstag som har begåtts i Frankrike. Det gäller att inte ge bidrag för att man köper en ny bil, utan för att man gör sig av med den gamla, och alltsammans skall finansieras på nationell och europeisk nivå. Det kommer att vara föremålet för framtida diskussioner.

Schlechter
Europaparlamentet, som alltid tenderar till att gå längre än de andra europeiska institutionerna, överdriver enligt min mening något med åtgärderna som syftar till att göra vägtransporterna mindre förorenande.
Både Lange- och Hautala-betänkandet kräver mer tvingande bestämmelser för att skydda miljön. Där jag har svårt att följa dem, det är när parlamentets miljöutskott går längre, mycket längre, än rådets gemensamma ståndpunkt.
Visst är jag också övertygad om att det viktiga för Europa är att nå fram till en balans mellan olika förslag till luftrening och deras verkliga effekter på miljön, och i det avseendet måste jag konstatera att den europeiska oljeindustrin hittills har gjort mycket för att förbättra luftkvaliteten.
Men man måste medge, i syftet att nå de fastställda målen för luftrening, att Europaparlamentets miljöutskott föreslår normer som säkerligen är bland de mest ambitiösa i världen. Och när man känner till kostnaderna för de olika förslagen - 11, 5 miljarder ecu för kommissionen, 20 miljarder ecu för rådet och 60 miljarder ecu för Europaparlamentet - så anser jag att det i det nuvarande läget vore oförnuftigt att gå längre än vad rådets gemensamma ståndpunkt gör.
Samtidigt som jag stöder kommissionens andra fordons- och oljeprogram, som skall tjäna som grund för upprättandet av gränser för bränsleutsläpp för år 2000, så anser jag att bilisterna i de flesta europeiska länder redan bidrar tillräckligt mycket, genom mycket höga skatter på användningen av deras fordon, och att man en gång för alla måste sluta höja skatterna och ständigt uppfinna nya förment ekologiska avgifter för bilen.

Valverde López
Detta parlament har alltid varit mycket lyhört i frågor om klimatförändringar, nödvändigheten av att begränsa utsläppen och att uppnå en hälsosammare atmosfär för medborgarna. När det gäller att vidta åtgärder är dock den Europeiska unionen mindre beslutsam.
För medlemmarna i detta parlament är det inte lätt att ta ställning. Den verklighet som vi ser är komplex och föga lugnande. Alla våra städer, stora som små, är ockuperade av fordon. Vissa dagar överskrider några europeiska städer alla sanitära säkerhetsgränser. Å andra sidan är kvaliteten på bränslet grundläggande för motorernas fungerande och för minskandet av utläppen från fordonen.
I detta parlament har vi alltid försvarat att ekonomisk utveckling och skyddandet av miljön inte är två antagonistiska, utan kompletterande, mål. Dock verkar det som om bilindustrin och raffinaderierna hjälper föga för att förverkliga dessa mål.
Det är nödvändigt att kräva största möjliga tekniska ansträngningar för att försvara medborgarnas hälsa. Om inte kommer det att uppstå en klar konfrontation mellan medborgarnas intressen.
Inför denna situation har regeringarna kommit till en svår gemensam ståndpunkt, de har påpekat för oss att det, i nuläget, inte är lätt att förändra. Detta har Lange bekräftat. Det kvarstår inte många alternativ för Europaparlamentet. Bara hoppas att rådet, den här gången, har rätt inställning och betraktar denna gemensamma ståndpunkt som en övergångsfas mot kraftfullare åtgärder.
Andrabehandlingsrekommendation: Bloch von Blottnitz (A4-0042/98)

Bloch von Blottnitz
Fru ordförande! Jag måste faktiskt säga att vi i dag har gjort konsumentskyddet en björntjänst. Det är verkligen otroligt, det som har skett i denna kammare.
Jag vill bara läsa upp något som ena delen av kammaren har avslagit. Jag vet inte hur vi efter detta skall kunna gå in i en ärlig valkampanj, där vi säger att Europa engagerar sig för konsumenterna. Jag vill bara tala om för er, vad man har strukit: Behandling av livsmedel med joniserande strålning, har vi sagt, måste helt och hållet motsvara de krav som gäller den mänskliga hälsan. Användningen måste vara utan risker för hälsan, och får inte ersätta hygieniska och hälsovårdsmässiga åtgärder eller tjäna till att förbättra tillverknings- och jordbruksförfaranden. Det är väl det minsta och det mest logiska. Vi har ju inte en gång skrivit in att det inte får uppstå några förluster av näringsämnen, att det inte får uppstå några förluster av vitaminer. Det är tillräckligt illa att det händer. Men det har vi ju inte ens sagt. Vi har krävt det enklaste, och det har inte antagits. Det har inte heller antagits, att man skall genomföra analytiska kontrollprocedurer.
Jag frågar mig varför vi då över huvud taget genomför en märkningsplikt? Det är dock upprörande, vad skall vi säga till människorna? Det är ju inte ens en gång så att Ständiga livsmedelskommittén sammanträder offentligt, utan det gör den fortfarande odemokratiskt bakom lykta dörrar. Jag frågar er, vad tänker ni på? Vi säger alltid att vi vill ha det bästa, vi vill ha hälsoskydd i första hand. Vi ger ut en mängd pengar för en bättre hälsovård, och sedan genomför vi inte de mest primitiva kraven!
Först skjuter man normala förslag åt sidan med hjälp av juridiska spetsfundigheter, dvs. de tillåts inte, och sedan har man något här som är det mest logiska, och det kommer ni också att avslå. Alltså, jag förstår verkligen inte den här världen! Jag kan inte säga hur pinsamt det är och hur vi skall gå in i den offentliga valkampanjen. Det sägs alltid överallt att Europa gör allting sämre, det gör vår mat sämre etc. Jag måste medge, att när jag ser något dylikt, så måste jag också tyvärr säga det!

Graenitz
Fru ordförande! Även om jag är av den åsikten, att bestrålning av livsmedel principiellt bör undvikas, har jag bestämt mig för att rösta för Bloch von Blottnitz betänkande, så att bättre information, bättre kontroll och därigenom även ett bättre skydd för konsumenternas hälsa kan åstadkommas. Jag beklagar utomordentligt att inte alla kolleger har slagit in på den vägen och att man inte har erhållit den erforderliga majoriteten. Jag är rädd för att vi därigenom har gjort den europeiska konsumenten en björntjänst.

Fayot
Jag röstar för de mycket restriktiva slutsatserna i detta betänkande, som vill tillåta bestrålning av livsmedel uteslutande som konserveringsmetod för kryddor.
I Luxemburg är bestrålning av livsmedel för konserveringsändamål över huvud taget förbjuden. Endast i tre länder (Belgien, Holland, Frankrike) får bestrålade livsmedel säljas.
Medan nu Europaparlamentet redan från början, när det befattade sig med detta problem, dvs. 1987, syftade till att så småningom helt och hållet förbjuda bestrålning av livsmedel, har kommissionen försökt att på gemenskapsnivå reglera denna konserveringsmetod. Via en kompromiss åstadkommer man därför en öppning ut mot fler livsmedel, för vilka bestrålning skulle tillåtas.
För föreliggande gemensamma ståndpunkt har utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentskydd i Europaparlamentet dragit ovannämnda slutsats, som sammanfaller med den svenska hållningen i rådet och enligt vilken andra livsmedel än kryddor principiellt inte får bestrålas.
Jag delar denna uppfattning, som jag företrädde redan i oktober 1989 och i december 1993 i denna kammare.
Den i gemensamma ståndpunkten av rådet och kommissionen tillämpade metoden där man vid sidan av ett ramdirektiv även godkänner ett genomförandedirektiv, som innehåller en positivlista (för närvarande enbart med de nämnda aromatiska kryddväxterna och kryddorna), vilken stegvis skall kompletteras, oroar mig djupt. Under förevändning av att reglera någonting positivt, skapar man på så vis samtidigt en möjlighet att tänja ut bestrålningen till så många livsmedel som möjligt. Invändningen att inga bestämmelser är sämre än minimala bestämmelser anser jag inte håller, ty föreliggande bestämmelser kommer att undan för undan få alla länder i EU att tillåta bestrålade livsmedel på sina marknader.

Lindqvist
I betänkandet av Bloch von Blottnitz accepteras en begränsad användning av bestrålning av vissa livsmedel, bl.a. torkade örter och vissa kryddor, med antydning om en ytterligare utökning av produkter tillåtna att bestråla. Det är visserligen bra att det betonas att bestrålning inte får utgöra ett substitut för en god, hygienisk behandling av produkter, men bestrålning av livsmedel kan generellt inte accepteras.

Sandbæk
Som utgångspunkt är jag emot behandlingen av livsmedel och livsmedelsingredienser med joniserande strålning. Därför är det också positivt att parlamentets krav på godkännande är så stränga, samt att positivlistan skall begränsas till kryddor och örtkryddor, där det inte existerar andra konserveringsmetoder. Vi måste hålla fast vid att färska matvaror är att föredra, och därför begränsa bestrålningen till ett absolut minimum. Eftersom Europaparlamentet har samma skeptiska inställning till joniserande strålning, röstar jag ja till att parlamentet får kompetens att utvärdera en eventuell utveckling av positivlistan över livsmedel som får bestrålas. Det borde även vara möjligt för enskilda medlemsländer att ha strängare regler.
Jag kan inte stödja miljöutskottets ändringsförslag om att endast godkänna en analytisk kontrollmetod. Det finns flera olika användbara metoder, och det är viktigt att bedömningen av vilken metod som skall användas beror på vad som skall undersökas. I gengäld vore det en fördel att begränsa antalet olika bestrålningsmetoder så långt det är möjligt. Därmed blir kontrollen enklare.
Slutligen vill jag understryka att märkningen av de livsmedel som bestrålas bör vara tydlig. Om vi inte kan förbjuda strålning helt och hållet, skall vi åtminstone se till att konsumenterna får en reell möjlighet att välja bort dessa produkter.

Souchet
Jag skulle främst vilja välkomna den ansvarsfulla ståndpunkt som Europaparlamentets ordförande intog, när denne vid andra behandlingen vägrade införliva de nya ändringsförslagen i förslaget till rådets direktiv, något som vår arbetsordning för övrigt föreskriver. Vissa ledamöter, som önskar komplicera lagstiftningsprocessen och de administrativa kraven, har förgäves försökt " blanda ihop korten" och straffa bestrålningstekniken, med hjälp av en högljudd agitation.
Men nu är det viktigt att den här debatten om bestrålade livsmedel förs med tydlighet och i lugn och ro. Vi måste se till att det inte upprätthålls tvivel om den här metoden, vars syfte inte är att förbättra jordbruksprodukters ursprungliga kvalitet, nej, den är en konserveringsteknik bland andra, som gör det möjligt att bevara färskvaror. Fördelarna med den är ökad livsmedelssäkerhet samt en bredare och mer hållbar användning av skördar som är avsedda för mänsklig föda. Användningen av den här metoden gör det faktiskt möjligt att förstöra patogena mikroorganismer, att undanröja insekter och parasiter, att förhindra att lökar och rotfrukter gror, samt att öka hållbarheten för konserverad frukt.
Världshälsoorganisationen, Internationella atomenergiorganet och FAO uppmuntrar av dessa skäl utvecklingen av den här tekniken. Men en del av kammarens ledamöter verkar inte särskilt insatta i de vetenskapliga analyser som dessa internationella organisationers bedömning grundar sig på, och de tenderar att behandla frågan om bestrålade livsmedel på ett känslomässigt sätt, medan politiska beslut måste fattas på grundval av tillförlitliga vetenskapliga fakta.
Den riktlinje som kommissionen föreslår syftar till att inrätta en oberoende vetenskapskommitté, som den skall kunna stödja sig på för att kunna ge rådet förslag till ändringar av det föreliggande direktivet om bestrålning av livsmedel.
Jag anser personligen att det förfarandet är helt tillräckligt och att det erbjuder alla nödvändiga garantier, givetvis under förutsättning att denna kommitté verkligen är oberoende. Vi har lidit alltför mycket av BSE-problemet för att inte vara ytterst uppmärksamma på avgörande frågor som har att göra med bristerna i kommissionens sätt att fungera. Jag vill erinra om att kommissionen inte vidtog nödvändiga och tillräckliga åtgärder i galna ko-ärendet eftersom den inte ville göra det, och för att den inte såg till att de tillfälliga vetenskapskommittéerna fungerade på ett bra sätt.
Följaktligen verkar det föreslagna förfarandet vara helt tillfredsställande, dvs. att rådet fattar det slutgiltiga beslutet, eftersom regeringarna är de som bäst kan skydda sina egna konsumenter.
Förfarandet för att anta det här direktivet har varit exceptionellt långdraget - åtta år har förflutit mellan första- och andra behandlingen - och det visar att rådet har velat prioritera principen om försiktighet. Det var därför särskilt olägligt att utnyttja den här andra behandlingen för att ytterligare tynga den administrativa och lagstiftande processen.
Vissa ledamöter ville integrera hela tillämpningsförfarandet, genom att införliva förteckningen över bestrålade produkter i själva direktivet. På så sätt skulle Europaparlamentet få uttala sig om den här förteckningen, i enlighet med medbeslutandeförfarandet. Är det inte här fråga om att Europaparlamentet sammanblandar olika sätt, och att det försöker utöka sina befogenheter genom att försöka ta forskarnas plats? Den inställningen är farlig. Ledamöterna besitter ju inte tillräckliga vetenskapliga kunskaper för att kunna godkänna eller ändra normer och tekniska förfaranden. Det är därför lyckosamt att förslaget om en oberoende specifik kommitté har godtagits av en majoritet i kammaren. Så i framtiden kommer de ansvariga politikerna att kunna uttala sig om denna viktiga fråga, bestrålning av livsmedel, med utgångspunkt i forskares bevisade argument.

Carlotti
Miljön har successivt fått en allt viktigare plats för bygget av den Europeiska unionen.
Det här betänkandet syftar till en ändring av förordningen (EG) 1210/90, som har gjort det möjligt att följa upp initiativet som Jacques Delors tog 1989, om att inrätta en Europeisk miljöbyrå.
Det betänkande som vi behandlar i dag bör ge oss tillfälle att diskutera det som är grundvalen för all utveckling av den europeiska miljölagstiftningen, nämligen insamlingen och spridningen av en objektiv och tillförlitlig information, som har inhämtats i alla medlemsstater.
Sedan Europeiska miljöbyrån inrättades 1995 har det gjort ett nödvändigt arbete med att samla in och sprida objektiva fakta och ta fram instrument för prognoser och förebyggande åtgärder, som berör miljön i alla unionens länder.
Jag tar tillfället i akt för att glädja mig åt de framsteg som byrån har gjort för att fullgöra sitt mandat. Byrån har bland annat utarbetat rapporter om problem som t.ex. klimatiska förändringar, om miljöskatter och om inrättandet av nätverk för insamling och spridning av information på det här området. Men byrån kan inte arbeta i ensamhet!
Som föredraganden pekar på måste byrån utveckla samarbetet med alla institutioner i gemenskapen, i synnerhet med Europaparlamentet, för att tillföra informationen mellan de olika unionsländerna mer insyn, och på det sättet framstå som ett viktigt hjälpredskap för politiska beslut.
Dessutom borde kommissionen i framtiden systematiskt begära rapporter från byrån, innan de kan genomföra den minsta nya gemenskapsåtgärd.
I det avseendet stöder jag min kollega Collins ståndpunkt, som undrar varför kommissionens rapport inte tar upp betydelsen av parlamentets roll i lagstiftningsprocessen, och därför kräver att revisionsförslaget skall inkludera skyldigheten att redovisa resultat till parlamentet.
Inom ramen för sitt uppdrag skall Europeiska miljöbyrån också ta hänsyn till, å ena sidan ytterligare uppdrag som t.ex. rör skogarna, avfall och kemiska produkter, och å andra sidan viktiga datum för Europeiska unionen, särskilt utvidgningen och de miljöproblem som denna med all säkerhet kommer att ge upphov till.
Medan det finns en del som diskuterar, inom ramen för det multilaterala investeringsavtalet, att avskaffa normer och miljöklausuler runt om i världen, i syfte att underlätta för de multinationella företagen, så vill jag till sist framhålla att jag tvärtom förespråkar ett förstärkt miljösamarbete med tredje land.

Cushnahan
Jag välkomnar diskussionen om detta betänkande. Utskottet håller naturligtvis med kommissionen i dess bedömning att det skulle vara orealistiskt att lägga några större uppgifter på Europeiska miljöbyrån i dagsläget.
Kommissionen föreslår icke desto mindre att utöka byråns verksamhetsfält med syfte att skapa ett Europeiskt miljöinformationscentrum. Det är även viktigt att åstadkomma mer samarbete mellan byrån och medlemsstaterna och, naturligtvis, ansökarländerna.
Jag hoppas att föredragandens förslag om ett närmare samarbete mellan byrån och kommissionen bemöts positivt och även att man skapar ett dataregister vid byrån, som även skulle innehålla lagstiftning och information för att förbättra verkställandet av EU: s miljöpolitik, inklusive en kostnad/nyttoanalys.
Slutligen är det viktigt att byråns fleråriga arbetsprogram kompletteras av en flerårig budget för att ge byrån möjlighet att arbeta mer effektivt.

Papakyiazis
Fru ordförande! Jag bad om ordet i följande ordningsfråga: i går vid just denna tidpunkt i förfarandet hade jag lämnat in en skriftlig röstförklaring om Blaks betänkande. Fru ordförande, i dag såg jag med stor förvåning i protokollet att det inte innehåller denna skriftliga förklaring. Jag ber er att föra det till protokollet, eftersom jag anser att denna röstförklaring är särskilt viktig.

Ordföranden
Just precis, herr Papakyriazis, vi skall pröva det, och om, som ni säger, det inte är gjort, så skall vi föra in er röstförklaring skriftligen.
(Sammanträdet avbröts kl. 13.15. och återupptogs kl. 15.00.)

Moorhouse
Herr ordförande! Innan debatten startar skulle jag vilja att ett ganska banalt ämne förs till protokollet, nämligen att jag inte kunde delta i omröstningen alls i morse - och den nya arbetsordningen gäller antar jag - på grund av att mitt plan som skulle lyft klockan 7.55 från Londons flytplats inte lyfte förrän 10.30, så jag kom fram precis när omröstningen avslutades. Men jag är säker på att ni, som en framstående medlem av presidiet har fattat ett mycket vist beslut, och därför kommer att finna det möjligt att förändra situationen så att den anpassas till fall som mitt, och det är därför jag utvecklade mig en aning i frågan.

Ordföranden
Tack så mycket, herr Moorhouse. Ni kan vara säker på att presidiet noterar ert inlägg och ser till att ni går skadefri.

Situationen i Nigeria och Burma - Förenta nationernas kommissionför de mänskliga rättigheterna
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är den gemensamma debatten om följande muntliga frågor:
B4-0012/98 - O-0009/98 och B4-0013/98 - O-0010/98 av Maij-Weggen m.fl. för PPE-gruppen till rådet och kommissionen, om Europeiska unionens hållning gentemot Nigeria, -B4-0020/98 - O-0028/98 och B4-0122/98 - O-0029/98 av Bertens för ELDR-gruppen till rådet och kommissionen, om Europeiska unionens hållning gentemot Nigeria, -B4-0123/98 - O-0030/98 och B4-0124/98 - O-0031/98 av Müller m.fl. för V-gruppen om Europeiska unionens hållning gentemot Nigeria, -B4-0127/98 - O-0035/98 av Carnero González och Pettinari för GUE/NGL-gruppen till rådet, om relationerna mellan Europeiska unionen och Nigeria, -B4-0128/98 - O-0036/98 och B4-0129/98 - O-0037/98 av Macartney och Hory för ARE-gruppen till rådet och kommissionen, om Europeiska unionens hållning gentemot Nigeria, -B4-0134/98 - O-0042/98 och B4-0135/98 - O-0043/98 av Andrews och Girão Pereira för UPE-gruppen till rådet och kommissionen, om Europeiska unionens hållning gentemot Nigeria, -B4-0137/98 - O-0046/98 och B4-0169/98 - O-0051/98 av Kinnock och Vecchi för PSE-gruppen till rådet och kommissionen, om situationen i Nigeria, -B4-0014/98 - O-0011/98 och B4-0015/98 - O-0012/98 av Maij-Weggen och Oomen-Ruijten för PPE-gruppen till rådet och kommissionen, om kränkningar av de mänskliga rättigheterna i Burma, -B4-0018/98 - O-0026/98 och B4-0019/98 - O-0027/98 av Bertens för ELDR-gruppen till rådet och kommissionen om kränkningar av de mänskliga rättigheterna i Burma, -B4-0126/98 - O-0034/98 av Pettinari och Vinci för GUE/NGL-gruppen till rådet, om relationerna mellan Europeiska unionen och Burma, -B4-0131/98 - O-0039/98 av Dupuis för ARE-gruppen till kommissionen, om kränkningar av de mänskliga rättigheterna i Burma, -B4-0133/98 - O-0041/98 av Telkämper m.fl. för V-gruppen till kommissionen, om kränkningar av de mänskliga rättigheterna i Burma, -B4-0136/98 - O-0045/98 och B4-0141/98 - O-0050/98 av Kinnock och Vecchi för PSE-gruppen till rådet och kommissionen, om situationen i Burma, -B4-0139/98 - O-0048/98 av van Bladel för UPE-gruppen, till rådet, om situationen vad gäller mänskliga rättigheter i Burma, -B4-0011/98 - O-0182/98 av Bertens, för ELDR-gruppen, till rådet, om Europeiska unionens ståndpunkt vid Förenta nationernas 54: e församling om de mänskliga rättigheterna i Genève, -B4-0125/98 - O-0033/98 av Carnero González m.fl. för GUE/NGL-gruppen till rådet, om Förenta nationernas kommission för de mänskliga rättigheterna, -B4-0130/98 - O-0038/98 av Dupuis för ARE-gruppen till rådet om Europeiska unionens ståndpunkt vid Förenta nationernas 54: e församling om de mänskliga rättigheterna i Genève, -B4-0132/98 - O-0040/98 av Aglietta m.fl. för V-gruppen till rådet, om Europeiska unionens ståndpunkt vid Förenta nationernas 54: e församling om de mänskliga rättigheterna i Genève, -B4-0138/98 - O-0047/98 av van Bladel för UPE-gruppen till rådet, om Europeiska unionens ståndpunkt vid Förenta nationernas 54: e församling om de mänskliga rättigheterna-B4-0140/98 - O-0049/98 av Barros Moura för PSE-gruppen till rådet, om Europeiska unionens ståndpunkt vid Förenta nationernas 54: e församling om de mänskliga rättigheterna i Genève.
Maij-Weggen
Herr ordförande! Allt oftare uppträder Europeiska unionen utåt sett splittrad vid avgörande frågor inom utrikespolitiken. Det är inte bra. Vi har sett det i Irakfrågan som diskuterades utförligt här i morse, och vi ser det också om och om igen i samband med ett antal mänskliga rättighetsfrågor. Återigen, detta är verkligen inte alls bra.
Förra året såg vi vid det årliga sammanträdet för FN: s kommission för de mänskliga rättigheterna i Genève en mycket dålig uppvisning från de 15 EU-ländernas sida i fråga om Kina. Medan Nederländerna som ordförande med rätta försökte att få europeiskt stöd för en kritisk hållning backade fyra EU-medlemsstater ur. Det var en sorglig uppvisning av splittring som gjorde Europa till åtlöje.
Av det skälet framför vi nu en angelägen vädjan till Förenade kungariket att uppträda mycket aktivt under de kommande veckorna så att EU-medlemsstaterna uppträder i slutna led i Genève i mars, och att allvarliga kränkningar av de mänskliga rättigheterna inte offras vid de ekonomiska intressenas altare. Vi vill rikta extra uppmärksamhet mot två länder, Nigeria och Burma.
Vad Nigeria beträffar har den folkvalde presidenten avsatts via en militärkupp och fängslats. Därefter följde ett stort antal hot och våldshandlingar varvid anhängare till Abiola, berörda politiker, militärer, tjänstemän och andra medborgare ofta dömdes via hemliga tribunaler och avrättades eller blev så illa behandlade i fängelset att de dog ändå. Vi känner alla till historien om Ken Saro-Wiwa, och vi vet också att Adua omkommit på ett sådant sätt. Nu är det återigen en general som står inför en hemlig tribunal, och vi vet hur det kommer att gå. Under tiden skor sig makthavarna på den vanliga befolkningen. Antalet människor i landet som lever i fullständig fattigdom har under tiden ökat från 35 till 44 miljoner. Det finns 50 miljoner analfabeter och 70 miljoner människor har inget dricksvatten. Nigerianernas medellivslängd har sjunkit från 54 till 47 år.
Herr ordförande! Vi anser att Nigeria behöver hårdare tag, och trots alla tidigare förklaringar kräver vi nu att siktet bör vara inställt på en ekonomisk bojkott. Det är vår grupps önskan - och vi är inga vänsterradikaler -, och en stor del av parlamentet står bakom denna önskan.
Sedan över till Burma, herr ordförande. Även där har en ledare som valts av 80 procent av väljarna avsatts av en militärregering. Även här har oppositionen fängslats och avrättats. Även här terroriseras en del av befolkningen och - vad som är ännu värre - en del av minoritetsgrupperna insätts i slavarbete.
Herr ordförande! Förenta staterna har redan börjat med ett investeringsstopp. Även nederländska företag, som Heineken, har redan dragit sig tillbaka, men vi ser till vårt förtret att andra företag, som Total, håller på att etablera sig i Nigeria för att fylla hålet i marknaden. Även här kräver vi hårda åtgärder och vad oss beträffar en ekonomisk bojkott och helt säkert ett investeringsstopp.
Herr ordförande! Jag avrundar. Vi anser att i ärenden som rör de mänskliga rättigheterna måste Europeiska unionen tala med en mun. Vi anser att ordförandeskapet måste göra sitt allra bästa för att få medlemsstaterna att inta en gemensam ståndpunkt. Vi anser också att man måste appellera hårt till de länder som inte vill medarbeta. På det kommande mötet i Genève vill vi inte se en upprepning av förra året, och vi hoppas att det engelska ordförandeskapet kommer att se chansen att återigen sörja för en gemensam ståndpunkt och hårda åtgärder, särskilt i fråga om de två nämnda länderna.

Fassa
Herr ordförande, kära kolleger! Ofta, alltför ofta, och inte helt utan grund, anklagas Europeiska unionen för att vara stark mot de svaga och svag mot de starka, dvs. att energiskt påtala kränkningarna mot de mänskliga rättigheter i länder med liten geopolitisk betydelse och att i stället blunda när det gäller överträdelser i länder med mera makt. Men detta gäller definitivt inte Nigeria.
Det rör sig här om en stor regional makt, ekonomiskt och militärt stark. Desto större borde därför landets ansvar vara gentemot de andra staterna i regionen. Nigeria försöker, låt oss inte glömma detta, hela tiden göra sin politiska tyngd gällande gentemot de andra länderna i området och mer allmänt gentemot utvecklingsländerna, för att kunna motsätta sig de upprepade uppmaningarna från det internationella samfundet att återställa demokratin, ett oberoende rättssystem och en rättsstat som respekterar de mänskliga rättigheterna.
Det är därför omöjligt att tiga när man arresterar de oppositionella som kritiserar den nuvarande regimen, de mest uppburna representanterna för landets samhällsliv, och inte heller kan vi utan vidare tolerera att många internationella oljebolag fortsätter att verka i Ogoni-provinsen, trots kränkningarna av de mänskliga rättigheterna och föroreningen av miljön.
Som jag redan påpekade i morse så har politiken, framför allt den internationella politiken, ett slags skräck för tomrummet. Europeiska unionen och de enskilda medlemsstaterna som ingår i unionen kan inte undgå att utöva starka påtryckningar mot regimen i Abacha för att den skall göra en verklig kursändring och därvid inte tveka att i värsta fall ta ifrån den nuvarande militärjuntan dess främsta inkomstkälla genom att inleda ett totalt embargo mot handeln med olja från det landet. I extrema situationer, som den nigerianska, måste man ta till extrema åtgärder.

Macartney
Herr ordförande! Jag skulle vilja upprepa de synpunkter som framförts av kolleger och det är bra att se parlamentet enat. Maij-Weggen sade att hennes grupp inte var radikal, min grupp kallas den radikala gruppen och vi associerar oss med radikal politik. Jag anser att det viktiga är att vi har kompromissat för att utarbeta en gemensam resolution som jag hoppas att parlamentet vill anta med överväldigande majoritet. Jag håller också helt och hållet med anmärkningarna som framfördes av min kollega Fassa.
Vi måste ibland påminna oss om hur stort Nigeria är och hur stor utmaningen är. Det är Afrikas jätte, landet med 100 miljoner människor, som dominerar kontinenten. Som min kollega Fassa just sade, om vi ignorerar jättarna och hoppar på pygméerna, kommer folk att dra slutsatsen att Europeiska unionen inte är seriös i sin utrikespolitik. Vi har alla fått lektioner om problemen i Irak, och diktaturen där, men det skulle vara mycket enklare att åstadkomma störtandet av Abacha-diktaturen än Saddam Hussein-diktaturen.
Sani Abacha störtade den valda regeringen. Han styr med en järnring runt sig, men han stöds inte av Nigerias folk. De vill att vi skall leda och de vill veta på vilket sätt Europeiska unionen är beredd att sätta demokratin först och sina egna ekonomiska kortsiktiga intressen i andra hand. På lång sikt anser jag att vi har intresse av ett fritt demokratiskt Nigeria med vilket vi kan handla som en fullvärdig medlem av AVS-Lomé-konventionen.
Under tiden har vi i den här resolutionen framfört en serie praktiska steg som Europeiska unionen skulle kunna ta och jag hoppas att ministerrådet svarar på detta och ser om det inte kan gå med på var och en av dessa Det är en mycket noga avvägd serie praktiska förslag från det här parlamentet och jag anser att det utgör en mycket passande svar på utmaningen. Men i slutändan är den slutgiltiga sanktionen som måste övervägas, och som det här parlamentet redan har stött i det förflutna, ett oljeembargo. Det är en sak som Nigeria fruktar över allt annat. Det är det som skulle kunna fälla regimen, så vi måste behålla det som en sista utväg och under tiden sätta tryck på regimen för övergång till en demokratisk regering, vilket är vad det nigerianska folket förtjänar.

Van Bladel
Herr ordförande! Jag talar å min kollega Andrews vägnar. Han blev i sista stund förhindrad att komma hit, men han vill mycket gärna att hans ståndpunkt om Nigeria framförs.
Många fördömanden av den nigerianska regimen har utgått från detta parlament och från samväldet, särskilt sedan den dag i november 1995 när Ogoni-aktivister hängdes, trots upprepade uppmaningar från det internationella samfundet om att domen inte skulle verkställas.
Efter den dramatiska händelsen antogs sanktioner av unionen och dessa har regelbundet förlängts sedan dess. Inte mindre än 11 resolutioner har antagits av detta parlament sedan 1993, när den demokratiska processen i Nigeria avbröts brutalt genom annulleringen av presidentvalen och införandet av en militärregim under general Abacha. Vi anser att det diplomatiska trycket på militärregimen måste ökas och att en tydlig signal måste skickas till den. Unionen och det internationella samfundet bör ta dem på deras ord.
General Abacha lovade att överföra sin makt till en demokratiskt vald civil president före årsskiftet. Låt oss ta honom på hans ord och, som den föreliggande resolutionen så riktigt säger, tydligt ange ett antal förutsättningar som vi anser avgörande för att garantera trovärdigheten och genomförbarheten av den utlovade övergången till civilt styre.
Europeiska unionen måste bruka alla ansträngningar för att få de nigerianska ledarna att uppfylla dessa villkor för en smidig valprocess och att övertyga dem att det är själva trovärdigheten i övergångsprocessen som står på spel. I det sammanhanget anser vi att unionen måste agera i nära samarbete med organisationen för afrikansk enighet, så att en gemensam ansträngning görs att övertyga de nigerianska ledarna om behovet av en genuint öppen anda gentemot demokratin. Om detta åstadkoms kommer Europeiska unionen och det internationella samfundet att dra lämpliga slutsatser därav.

Kinnock, Glenys
Herr ordförande! Burma och Nigeria ligger naturligtvis, geografiskt sett, tusentals kilometer ifrån varandra. Dock måste folken i bägge dessa länder stå ut med de mest tyranniska militärjuntor och lida under systematiska brott mot de mänskliga rättigheterna.
Olyckligt nog, som även andra har sagt, upplevs Europas svar oftare i alltför hög utsträckning styras av vår egen kommersiella fördel snarare än behovet att försöka lindra lidandet hos folken i de länder där vi riskerar att undergräva själva trovärdigheten i att hävda att Europa, i själva verket, är genuint engagerat i mänskliga rättigheter. Demokrati och en fungerande förvaltning och vårt engagemang för dessa frågor ifrågasätts också av folken i Burma och Nigeria, som säger att bara vackra ord inte stöder dem i deras kamp.
Borde vi inte svara på de uppmaningar som vid upprepade tillfällen gjorts av Aung San Suu Kyi om politisk och ekonomisk isolering av SPDC. Är det inte tid att andra medlemsstater följde Storbritanniens initiativ, där man i vilket fall har olagligförklarat handelsfrämjande åtgärder i Burma.
Skulle rådets ordförande kunna ge mig information huruvida det har gjorts några framsteg i den här frågan. Skulle han också vilja tala om för mig huruvida Europeiska unionen gör någonting för de stora antal burmeser som för närvarande med våld skickas tillbaka till Burma från Thailand, som ett resultat av finanskrisen?
På samma sätt, när det gäller Nigeria, kan rådet ge oss ett åtagande att det tänker genomföra de åtgärder som redan överenskommits i den gemensamma ståndpunkten, i synnerhet vad avser visa, vilka regelbundet har nonchalerats av generalerna. Sportbojkotten har nonchalerats på grund av påtryckningar från den franska regeringen att låta det nigerianska fotbollslaget delta i VM i juni. Det är ett mycket beklagligt initiativ.
Rådets ordförande vet säkert att vid samväldeskonferensen enades utrikesministrarna om att om den utlovande återgången till civilt styre i Nigeria inte var trovärdig skulle ett obligatoriskt oljeembargo, ett förbud för flygbolag, ett vapenembargo och ett frysande av ekonomiska tillgångar införas. Vill rådets ordförande bekräfta att rådet skulle vidta liknande åtgärder vid en sådan händelse? Skulle han vilja ange villkoren och tidtabellen enligt vilken den föreslagna övergången skulle vara acceptabel, inklusive en obehindrad registrering av riktiga politiska partier, frisläppandet av hövding Abiola och andra fångar samt internationell övervakning av valen?
Håller rådets ordförande med mig att om rådet satte upp dessa tydliga villkor, vilka vi har lagt fram i vår resolution, då skulle vi undvika risken för eftergivenhet i den process som Abacha så tydligt håller på med och som kommer resultera i att en civil täckmantel sätts upp framför den militärdiktatur som Abacha har vidmakthållit så länge.

Bertens
Herr ordförande! Burmas regim har visserligen ändrat sitt namn, men politiken är fortfarande precis densamma. State Peace and Development Council , som det heter numera, fortsätter med förtryck. Vi känner igen historien.
Jag anmodar det brittiska ordförandeskapet att tydliggöra att mänskliga rättigheter är en gemensam politik och en viktig del av deras politik. Hur tänker sig rådets ordförande att göra detta? Kommer nya sanktioner in i bilden här? Hur har rådets ordförande tänkt att reagera på Premier Oils beslut att göra investeringar i Burma?
Vilka instrument erbjuder ASEM i detta sammanhang? Den liberala gruppen hoppas att rådets ordförande kommer att hålla fast vid EU: s policy att inte bjuda in Burma till London. Det är bara vad jag vill kalla för en pariabehandling som kan ha effekt. Hur reagerar ASEM-parterna på det? Hur tänker sig rådets ordförande att övertyga ASEM-parterna om nödvändigheten av en politik som är baserad på mer respekt för mänskliga rättigheter?
Till sist, har dialogen med ASEM-länderna hittills lett till något resultat, och kommer det också att tas upp vid det kommande ministermötet?

Vecchi
Herr ordförande! Vi begärde den här debatten med kommissionen och rådet om ett antal mycket viktiga frågor i samband med det principiella och konkreta förhållningssätt som gemenskapens institutioner och institutionerna i de olika medlemsstaterna skall iaktta gentemot de länder som på ett allvarligt sätt bryter mot sina medborgares mest elementära mänskliga och demokratiska rättigheter.
Fallet Burma är i dag utan tvekan ett av de allvarligaste i världen. Listan över problem är tyvärr välkänd och den sträcker sig från allmänt politiskt och socialt förtryck till utnyttjandet av tvångsarbete och minderårig arbetskraft, från narkotikahandel till kränkningar av de mänskliga rättigheterna.
Denna situation förvärras konstant och regimen ger inga som helst signaler om att man äntligen vill inleda en demokratiseringsprocess i landet. I Burmas statsbudget för 1997-98 uppgår officiellt militärutgifterna till 43 procent av hela budgeten. Dessa resurser används för internt förtryck och för att skydda det styrande militära skiktets intressen.
De burmesiska medborgarnas demokratiska vilja har flera gånger kommit till uttryck och det har hela tiden fått vårt övertygade stöd, vilket visas av att Sacharovpriset redan för flera år sedan tilldelades Aung San Suu Kyi.
Men det som kommer att bli avgörande är vad det internationella samfundet, inte minst Europeiska unionen, kan göra.
Därför begär vi, även om vi stöder de åtgärder som redan vidtagits av kommission och rådet, att man ökar trycket mot den burmesiska regimen och ökar den politiska och ekonomiska isoleringen.
Det är inifrån Burma som det kommer uppmaningar till Europeiska unionen att blockera alla ekonomiska relationer med regimen, att upphöra med investeringar, handel och turism och att vidta restriktiva åtgärder när det gäller inresevisum, förutom att noggrant kontrollera embargot mot vapenförsäljning.
Attityden från de stora privata företagen, som har många direkta och indirekta intressen i Burma, är av avgörande betydelse. Man måste sätta tryck på dessa företag så att de fryser sin verksamhet i landet, en verksamhet som bara främjar regimen.
Den dom som de europeiska medborgarna och medborgarna i andra delar av världen kommer att fälla över den europeiska konstruktionen beror även på om vi lyckas hantera krisen i Burma och andra demokratiska kriser i resten av världen med fasthet och ansvar.

Ordföranden
Tack så mycket, herr Vecchi. Presidiet har noterat att Telkämper som jag förklarade frånvarande, precis har kommit in i kammaren och således, och med stor glädje, ger jag honom ordet, om det inte finns några invändningar mot det i kammaren.

Telkämper
Herr ordförande! Mina frågor rör Burma. Vi har här i kammaren lagt fram olika resolutioner om Burma, diskuterat dem, och i regel varit eniga med kommissionen och rådet om att vi måste göra allt för att driva fram demokratiseringsprocessen. Men detta har fortfarande inte skett. Min fråga är därför hur det brittiska ordförandeskapet avser att här gentemot Burma lägga fram en gemensam utrikespolitisk hållning och kanske sätta i gång denna process.
I synnerhet gäller frågan hur ordförandeskapet avser att hantera iakttagandet av ILO-konventionen vad beträffar tvångsarbete. Vi vet att tvångsarbete är det förhärskande i Burma. Hur kan man uppnå, att detta direktiv iakttas?
Sedan har jag en konkret fråga om oljeföretaget Premier Oil, som i september 1997 tillkännagav sin avsikt att köpa US-företaget Texacos andelar i ett naturgasprojekt. Kommer det brittiska ordförandeskapet att förespråka detta, eller råder ni dem på grund av de här hittills godkända resolutionerna att ta avstånd från detta?
Den tredje punkten är att vi har sagt att så länge förhållandena i Burma är sådana som de är, så är vi på grund av fördraget mellan Europeiska unionen och ASEM-staterna emot att Burma tas med här, eftersom vi ju alltid om och om igen påpekar att de mänskliga rättigheterna måste iakttas, och detta också är ett villkor i eller en del av fördragen. Hur kommer det brittiska ordförandeskapet att förhålla sig till de fortsatta relationerna mellan EU och ASEM?

Janssen van Raay
Herr ordförande! Som medlem av utskottet för rättsliga frågor och medborgarrätt måste jag erkänna att jag är mer hemma på kränkning av mänskliga rättigheter, av grundläggande rättigheter inom Europeiska unionen, vilket som ni vet sorterar under befogenheten för utskottet för rättsliga frågor och medborgarrätt, än på kränkning av mänskliga rättigheter utanför Europeiska unionen, vilket mina kolleger vet mer om än jag. Men eftersom jag råkar känna till den regionen ganska bra, inklusive Burma, har man hastigt bett mig att föra ordet. Jag har försökt att snabbt reparera mina kunskapsbrister på området kränkning av de mänskliga rättigheterna utanför Europeiska unionen. Mitt eget land tvingar mig till ett visst mått av ödmjukhet i det avseendet. Om man tänker på att Nederländerna blivit dömt av Europadomstolen för mänskliga rättigheter i Strasbourg för att vår rättsliga makt inte var oberoende, för att vårt försvar inte var perfekt organiserat, för att yttrandefriheten inte dög, då säger jag: jag är mycket väl beredd att betrakta de mänskliga rättigheterna som ett problem, men hellre som ett vi-problem än ett ni-problem. Det är min utgångspunkt.
När Burma blev medlem av ASEAN besökte jag av strikt personliga skäl Rangoon direkt och tog tillfället i akt att lägga ner en krans på den brittiska krigskyrkogården för dem som dog vid Burma railroad under den japanska ockupationen. Jag tog så starkt intryck av den kulturella nivån hos befolkningen i det landet - jag förstår gott och väl att britterna hela tiden betraktade det som en av sina mest avancerade kolonier när de fortfarande var en kolonialmakt - att jag åkte tillbaka vid jul, också till den anglikanska kyrkan - det vill jag rekommendera mina brittiska kolleger - där man i the war chapel för hand noggrant har skrivit upp vilka britter som gav sitt liv för landets frihet och min egen kyrka, den anglikanska kyrkan. Och jag vidarebefordrar nu vädjan från de båda biskoparna från den anglikanska kyrkan och från den lutherska kyrkan att man också måste komma ihåg att alla ekonomiska åtgärder i första hand alltid drabbar den fattiga befolkningen. Det skulle jag härmed vilja framföra.
Till detta hör naturligtvis att jag genom mina intensiva studier i går av kränkningen av de mänskliga rättigheterna lagt märke till att vi tillämpar en sorts selektion - det måste jag fråga mina expertkolleger om någon gång - för ett land som Brunei, som över huvud taget inte har något parlament, en av de nio medlemmarna i ASEAN, har hittills aldrig varit på vår hitlist .
En sista kommentar, herr ordförande, den religiösa övertygelse som finns, som jag själv har erfarit i Burma, behandlas alltid styvmoderligt av parlamentet. Det är mina sista ord, kanske att vi från kristna kretsar någon gång skulle kunna uppmärksamma detta.

Maij-Weggen
Herr ordförande! Jag vill här bara infoga att den president i Burma som har 80 procent av befolkningen bakom sig, har krävt ekonomiska åtgärder. Jag tror att det är tillräckligt.

Ordföranden
Tack så mycket, fru Maij-Weggen, för detta klargörande. Jag skulle på nytt ge ordet till Bertens och jag skulle vilja förklara för kammaren att, som ni vet håller vi en gemensam debatt om olika muntliga frågor. Det är därför Bertens står på talarlistan en andra gång och han kommer även att dyka upp och tala en tredje gång.

Bertens
Herr ordförande! Maij-Weggen sade det redan i början av detta meningsutbyte: FN: s kommission för de mänskliga rättigheterna var under det nederländska ordförandeskapet förra året ett svart blad i historien för EU: s politik för de mänskliga rättigheterna. Tråkigt nog fokuserades den internationella uppmärksamheten på att vi var mycket splittrade, och denna splittring grundades huvudsakligen på ekonomiska vinstintressen.
Rådet utlovade bättring och varför inte. EU kan fortfarande göra något med ett gemensamt agerande på FN-nivå. Det gäller särskilt i fråga om större länder, jag vill här nämna Kina. För övrigt har viktiga steg tagits i Kina under det gångna året. Det finns en riktig balans mellan öppen och tyst diplomati, men kommer det att ge resultat? Jag tror att vi inte skall stirra oss blinda på Kina. V har Nigeria, Burma, Kambodja, Sudan, Afghanistan och Algeriet. Kanske Kuba, för påven helgar inte allt.
FN-resolutioner på detta område måste efterkommas. Min fråga till rådet är: finns det någon möjlighet att komma fram till ett bättre system för att övervaka Förenta nationernas resolutioner och förstärka efterkommandestrukturen? I år är det viktigt att man tar chansen att förstärka FN: s position. För femtio år sedan grundades FN i Lake Success.
Försök som syftar till att Förenta nationernas resolutioner inte tas helt på allvar leder naturligtvis till motsatsen. På vilket sätt tänker sig rådets ordförande att kunna ge en avgörande puff framåt för att få till stånd en stark UN-declaration on the protection of human rights defenders ? Efter alla dessa år måste det nu äntligen komma ett starkt avtal om detta. De som verkat för de mänskliga rättigheterna förtjänar en deklaration som ett erkännande av deras arbete, och FN: s medlemsstater är moraliskt förpliktigade att göra detta under FN: s viktiga år. Jag hoppas att detta ordförandeskap under alla omständigheter kommer att ge detta ett korrekt innehåll.

Gahrton
Herr ordförande! Som ordförande i Kinadelegationen är jag den förste att erkänna att det inte är lätt att veta hur man skall påverka detta jätteland. Vi diskuterar ofta det i Kinadelegationen; vi skall till och med ha ett särskilt seminarium om det.
Det är klart att vi inte skall avbryta förbindelserna, det är klart att vi skall fortsätta att fördjupa kontakterna och fortsätta med dialog. Men skall vi verkligen helt sluta kritisera Kina? Det tycks vara rådets uppfattning, eftersom man nu helt kommer att avstå i från att lägga fram en resolution i Genève.
Visst har det hänt saker i Kina, visst har man ändrat vissa lagar, visst har man antagit, eller i alla fall undertecknat, en konvention om sociala rättigheter, visst har man inbjudit Mary Robinson och visst har man släppt Sacharov-pristagaren Wei Jingsheng. Men räcker det verkligen för att ge Kina godkänt? Det anser inte Human Rights Watch ; det gör inte heller Wei Jingsheng som jag hade tillfälle att träffa i Bryssel för ett tag sedan. De menar att man skall upprätthålla ett tryck också.
Jag vill fråga: Är det verkligen så att rådet har en strategi för mänskliga rättigheter i Kina? Eller är det bara kommersiella hänsyn som har lett till denna nya passivitet?

Dupuis
Herr ordförande! Den här resolutionen från parlamentet är viktig. Jag har samma tvivel som Gahrton vad gäller rådets vilja att inta en ståndpunkt som, förhoppningsvis, också kommer att bli parlamentets. Vi har varit med om det här förr, bl.a. förra året. Jag har också tvivel vad gäller kommissionen. Det finns ett antal frågor beträffande Kina som är ganska oroande: en del projekt blockeras sedan två år tillbaka, och jag har just fått veta att projekt som har granskats och organiserats av GD VIII har flyttats över till GD IB, efter en omstrukturering av kommissionens enheter. Hela processen måste därför startas om och det kommer att leda till flera månaders försening. Det finns projekt som blockeras sedan två år tillbaka. Rådet har alltså betänkligheter, men det verkar som om kommissionen också har det.
Det finns en punkt som jag absolut inte kan ställa upp på när det gäller Förenta nationernas resolution, det är punkten " Algeriet" . Nu på förmiddagen lyckades parlamentet anta en värdig resolution om Irak, vilket inte är fallet med övriga institutioner. När det gäller Algeriet är parlamentet i färd med att gå åt rätt håll och anta en värdig ståndpunkt, tack vare det underutskott som leds av Soulier. Parlamentet skall alltså inte motsäga sig själv, genom att i morgon anta en punkt som begär att en internationell undersökningskommission om Algeriet skall inrättas. Det har varit ett enormt stort arbete att få parlamentet att agera, jag hoppas och jag är ganska övertygad om att det har lyckats. Nu måste vi alltså försöka påverka rådet och kommissionen. Parlamentet skall inte bryta sitt löfte i morgon genom att begära en internationell konferens, det skulle vara absurt.

Van Bladel
Herr ordförande! De minuter som tilldelats mig skulle jag tyvärr kunna fylla med en lista på länder som på ett grovt sätt kränker de mänskliga rättigheterna, men jag kommer nu att nämna ett par som alltför sällan hamnar i strålkastarljuset.
Angola. Regeringen har nu kontroll över större delen av landet, och tyvärr ökar morden på medlemmar av oppositionen även i Cabindaregionen. Den internationella gemenskapen gör ingenting, förblindad som den är av oljan och den stora försäljningen av vapen till det landet.
Kuba. Visserligen har sju fängslade frigivits, vilka för övrigt tvingades att lämna landet direkt, men det finns inte mindre än 500 politiska fångar kvar. På grund av den interna splittringen här i parlamentet uttalar sig parlamentet sällan om detta. Parlamentet har aldrig ansett det mödan värt att ge Sacharov-priset till någon av dessa kubanska dissidenter. Obegripligt och selektivt, herr ordförande.
Förutom att se kritiskt på parlamentet vill jag också se kritiskt på rådet. Till exempel, på vilket sätt har rådet följt upp de resolutioner för de mänskliga rättigheterna som antogs av FN förra året? Vad har gjorts för att främja och trygga de speciella rapportörernas arbete? På vilket sätt kommer rådet att organisera en stark och enhetlig EU-position inför FN: s kommande 54: e möte? Är rådet berett att under detta möte sända ut tydliga signaler till länder som Kina, Mexiko, Nigeria, Syrien och Kuba som under förhandlingsprocessen och beslutsprocessen begår absolut obstruktion? Kommer rådet att låta bli att ta intryck av Kinas ett-steg-framåt- och två-steg-bakåt-politik? Ser rådet uteslutandet av Burma från det kommande ASEM-toppmötet verkligen som ett meningsfullt bidrag till efterlevnaden av de mänskliga rättigheterna?
Till sist, i vissa av parlamentets resolutioner och av vissa politiska strömningar uppmanas till drygt ett års oljebojkott av Nigeria. Är rådet verkligen berett och har det också för avsikt att ta upp denna ståndpunkt med säkerhetsrådet? För annars sitter vi här och producerar tomma fraser, och det är inte parlamentets avsikt.

Barros Moura
Herr ordförande! Främjandet av de mänskliga rättigheterna utgör och måste utgöra en central aspekt i Europeiska unionens utrikespolitik och för övrigt, efter Amsterdamfördraget proklamerades de mänskliga rättigheterna som själva den etiskt-juridiska grunden för unionens hela agerande.
Det är framför allt därför den nu framlagda muntliga frågan är viktig. Det gäller för parlamentet att utöva sitt inflytande för att rådet skall kunna inta gemensamma ståndpunkter som gör det möjligt att bekräfta den europeiska identitetens värden och skydda unionens självständighet, när den 54: e församlingen av Förenta nationernas kommission för de mänskliga rättigheterna sammanträder.
Som vi alla minns var Europeiska unionen, under den senaste församlingen i nämnda kommission, inte kapabel att inta gemensamma ståndpunkter i så viktiga frågor som om Kina, vilket medförde en oacceptabel förlust av självständighet i förhållande till USA och försatte vissa medlemsstater i den prekära situationen att isolerat behöva försvara hela Europeiska unionens principer, medan andra bytte ut dessa principer mot kortsiktiga ekonomiska intressen.
I år när vi firar 50-års-jubiléet av den allmänna förklaringen om mänskliga rättigheter, borde vi handla tillsammans för att göra Förenta nationerna till ett effektivt instrument för att garantera respekten för de mänskliga rättigheterna i världen. Med hänsyn till principerna om allmängiltighet, odelbarhet och ömsesidigt beroende, för de mänskliga rättigheterna kräver vi särskild uppmärksamhet vad gäller den nuvarande situationen i Kina, Nigeria, Burma, Sudan, Iran, Irak, Afghanistan, Kambodja och på Östtimor. Av alla dessa fall har den i Algeriet en allvarlig och grym aktualitet och en speciell komplexitet eftersom situationen där inte är en stats exklusiva ansvar, såvitt man inte räknar dess oförmåga att garantera den allmänna ordningen och respekten för de grundläggande rättigheterna som den fundamentalistiska terrorismen sätter på spel.
Kina, som är en annan prioritering, uppvisar ingen påtaglig förbättring trots uttalanden om intentioner från landet i fråga att skriva under FN: s internationella konventioner om mänskliga rättigheter. Jag anser att vi måste lägga vederbörlig vikt vid detta.
Vi kräver att rådet och kommissionen föredrar skriftliga rapporter om den nyligen förnyade dialogen angående mänskliga rättigheter. En annan prioritering för oss alla är situationen på Östtimor, som fortfarande är olagligt ockuperat och undertryckt av Indonesien. Vi kräver att rådet lägger fram sin egen gemensamma ståndpunkt och följer upp de otaliga resolutioner som antagits av vårt parlament.
I vår resolution för vi fram en kravlista, framför allt på att förklaringen om skyddet för de mänskliga rättigheterna skall godkännas, vi begär extra insatser för tillämpningen av resolutionen om upphävande av dödsstraffet, att åtgärder vidtas mot den dåliga behandlingen av fängslade, att behandlingen av flyktingar förbättras, att bestämmelserna om skydd för barn och mot handel med kvinnor förbättras.
Vi kräver likaledes att den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken skall ha ett perspektiv där Europeiska unionen undviker att inta flera olika hållningar och skapa ett effektivt försvar av de mänskliga rättigheterna utifrån sitt positiva bidrag till den internationella politiken.
Herr ordförande! Om ni tillåter, och genom att litet grand utnyttja er goda vilja, skulle jag vilja påpeka att en gammal kollega till oss är närvarande i kammaren, van Outrive, som jag vet har arbetat mycket inom området mänskliga rättigheter och som jag, med er tillåtelse, alldeles särskilt skulle vilja hälsa välkommen.

Henderson
Herr ordförande! Jag skulle vilja börja med att tacka de ärade ledamöterna för deras frågor och deras inlägg. Det är med glädje jag besvarar frågorna som de har ställt. Jag skulle vilja dela upp det i tre delar plus en bilaga. Den första delen kommer att behandla Nigeria, den andra Burma, den tredje mänskliga rättigheter och jag skall sedan göra ett uttalande rörande Azerbajdzjan om mänskliga rättigheter.
När det först gäller Nigeria så har rådet följt situationen där med oro sedan presidentvalen annullerades den 12 juni 1993. Rådet har sedan dess vidtagit åtgärder mot den nigerianska regimen som ett tecken på dess oro över bristen på respekt för mänskliga rättigheter och demokratiskt styre. Oron tilltog under 1995 med rättegången och det hårda dömandet av 43 påstådda kuppmakare, däribland den förre regeringschefen general Obasanjo och ett antal andra kända civila, Abachas tillkännagivande av en treårig övergång till civilt styre och slutligen avrättandet av Ken Saro-Wiwa och hans åtta medåtalade efter en bristfällig rättegång.
De två gemensamma ståndpunkterna, som antogs den 20 november 1995 och 4 december 1995 stärkte Europeiska unionens åtgärder till att bland annat innefatta visarestriktioner mot medlemmar av den nigerianska regimen och deras familjer, inklusive de som innehade långfristiga visum, ett fullskaligt vapenembargo och ett sportförbud. Som de ärade ledamöterna noterade så förlängde rådet den 28 november 1997 Europeiska unionens gemensamma ståndpunkt om Nigeria från den 4 december 1995 till den 1 november 1998.
Samtidigt upprepade rådet sin oro om brotten mot mänskliga rättigheter i Nigeria, inklusive fängslandet av politiska fångar liksom den långsamma demokratiseringstakten. Den underströk också beredskap att stödja övergångsprocessen. Sedan dess har rådet följt utvecklingarna i Nigeria med stor oro, bland annat Shehu Yar'Aduas tragiska död i fängelset, ytterligare arresteringar och fängslanden utan anklagelser av journalister och demokratiaktivister, plus arresteringen den 21 december 1997 av general Diya och ett antal andra i samband med ett påstått kuppförsök.
Den 26 december 1997 avgav det luxemburgska ordförandeskapet en deklaration å Europeiska unionens vägnar där man enträget uppmanade de nigerianska myndigheterna att behandla de arresterade i enlighet med rättsliga principer som uppfyller internationella normer. Denna deklaration klargjorde också att Europeiska unionen inte skulle acceptera ett upprepande av händelserna 1995. Rådet noterande att en militärdomstol på sju man har satts upp under ledning av generalmajor Malu för att döma 26 människor som misstänks för att ha planerat en kupp. Den 14 februari tilläts pressen bevittna öppnandet av domstolen och se de anklagade, men vi har förstått att rättegången kommer att hållas bakom lykta dörrar.
Europeiska unionen var framgångsrik med och stödde ytterligare kritiska resolutioner om Nigeria vid 1997 års sammanträden i Förenta nationernas kommission för mänskliga rättigheter och i FN: s generalförsamling. UNHCR-resolutionen ledde till att man den 16 oktober utsåg en särskild föredragande om Nigeria med uppdrag att ta kontakt med nigerianska myndigheter och människor och rapportera om situationen för mänskliga rättigheter i det landet. Hans första rapport kommer att lämnas in till kommissionen i år. Vi kommer att yrka på en fortsatt tuff resolution på grundval av hans rapport.
Jag tänker nu gå över till Burma. Jag välkomnar det ihärdiga intresse som ledamöterna i Europaparlamentet visar för den hemska situationen för mänskliga rättigheter i Burma. Rådet delar verkligen ledamöternas oro. Dess arbetsgrupper på samtliga nivåer diskuterar regelbundet sätt på vilket man skulle kunna främja förändring i det landet. Rådets budskap till Burma är enkelt. Det burmesiska folket har på demokratiskt sätt uttryckt sin önskan om en mer rättvis behandling och deras röster måste nå fram till deras regering. För att förstärka budskapet och uppmuntra reformer har Europeiska unionen infört ett tufft åtgärdspaket mot den burmesiska regimen.
Den gemensamma ståndpunkten om Burma som först antogs i oktober 1996 inbegriper ett fullständigt vapenembargo, ett förbud mot utställande av visa till medlemmar av regimen och deras familjer, ett förbud mot försvarskontakter och bistånd utom humanitär sådan samt ett förbud mot officiella besök på hög nivå. Europeiska unionen har också avbrutit förmånliga handelsvillkor för burmesisk export till unionen av livsmedelsprodukter och industrivaror. Vissa medlemsstater har infört ytterligare åtgärder på nationell basis.
Rådet kontrollerar regelbundet om det finns konsensus för att alla skall antas av samtliga medlemsstater. Det är inte tal om att någon av dessa åtgärder skall lättas utan att man får se betydande förbättring av situationen för mänskliga rättigheter i Burma. Vi är medvetna om att sådana sanktioner under vissa förhållanden kan slå mot just de människor som de är avsedda att hjälpa. För att hjälpa till att lätta på lidandet som den burmesiska regeringens politik orsakar det burmesiska folket, överväger Europeiska unionens parter ett paket med positiva åtgärder för att stärka det civila samhället i Burma och stärka det utmärkta humanitära arbete som redan utförs där.
Jag skulle vilja hylla många europeiska och andra icke-statliga organisationer som arbetar oförtrutet på att förbättra villkoren på ort och ställe. Rådet arbetar med icke-statliga organisationer för att lösa problemen med burmesiska flyktingar på båda sidor om gränsen. Europeiska unionens ambassadörer i Bangkok står i kontakt med regeringen i Thailand om behovet av tak över huvudet och skydd för flyktingar. Vi fortsätter att övervaka situationen nära och är beredda att snabbt vidta ytterligare åtgärder som så behövs. Vi arbetar också på att främja förbättringar i Burma genom en nära politisk samordning med våra internationella partner. Rådet håller Burma högt på sin föredragningslista för regeringsdiskussioner. Vi tror fullt och fast att regeringar i Asien har en särskilt viktig roll att spela när det gäller att använda deras inflytande på regimen för att trycka på för att åstadkomma reformer i Burma och vi fortsätter att uppmana dem att göra detta.
Våra internationella partner samarbetar nära i FN. Till exempel antog Förenta nationernas generalförsamling i december, i konsensus, en hård resolution om mänskliga rättigheter i Burma. Flera medlemsstater i Europeiska unionen stödde den, och texten är starkare än förra årets resolution på olika nyckelområden. Vi uppmanar de burmesiska myndigheterna att respektera sina åtaganden som FN-medlem och att omedelbart genomföra resolutionen. Unionen kommer också att lägga fram en resolution om Burma vid Förenta nationernas kommission om mänskliga rättigheter i Genève nästa månad.
Rådet har vidtagit konkreta åtgärder för att åtgärda brott mot mänskliga rättigheter i Burma. Den granskar situationen mycket regelbundet och är beredd att överväga ytterligare åtgärder, positiva som negativa, allt efter vad situationen i landet kräver.
Nu skulle jag vilja gå vidare till att mer allmänt behandla frågan om mänskliga rättigheter. Från mitten av mars till slutet av april kommer ordförandeskapet att leda Europeiska unionen vid den 54: e sessionen för FN: s kommission för mänskliga rättigheter i Genève. Dessa rättigheter är ett ämne för hela året, inte bara för kommissionens årliga sessioner. Men kommissionen är naturligtvis det viktigaste enskilda tillfället internationellt sett för att visa vårt engagemang för mänskliga rättigheter och att arbeta för deras genomförande över hela världen. Vi är dock medvetna om att kommissionen inte alltid är en lätt omgivning. Många olika synpunkter är representerade. Det kommer att finnas de närvarande som kommer att försöka lamslå det internationella samfundets arbete med att främja mänskliga rättigheter. Många länder är automatiskt emot inträngande mekanismer och att deras medborgare förverkligar sina obestridliga rättigheter. Vi skall göra vårt yttersta, tillsammans med andra likasinnade länder, för att se till att en sådan störande och oförsvarbar opposition inte får råda.
Stor vikt vid detta års kommission kommer att läggas vid 50-års jubileet för den universella deklarationen för mänskliga rättigheten. Deklarationen slog fast universella normer för mänskliga rättigheter. 50 år senare förblir dessa normer lika relevanta som de var när deklarationen antogs. Vi är fortfarande långt ifrån att ha genomfört dem. 50-års jubileet är tiden för genomförandet av dessa normer. Det är inte tid att demontera existerande texter och vi kommer bestämt att motsätta oss varje försök att göra så.
Vi kommer vid kommissionen särskilt att ägna oss åt utverka garantier för att man vidtar effektiva åtgärder för att främja barns rättigheter. Så ofta glöms barns rättigheter bort eller ignoreras. Barns rättigheter måste vara ett genomgående tema i allt arbete i kommissionen. Nästan alla har ratificerat kommissionen om barnens rättigheter och tiden är nu mogen för att genomföra dem.
Ett annat genomgående ämne för rådet är kvinnornas mänskliga rättigheter. Vi kommer att se till att kvinnornas rättigheter får den plats de förtjänar i kommissionens arbete, inte bara i resolutionerna som särskilt täcker kvinnors rättigheter utan även i andra åtgärder från kommissionens sida.
EU kommer att spela sin roll fullt ut i allt arbete som kommissionen gör. I synnerhet finns det redan en överenskommelse inom unionen att ordförandeskapet, på unionens vägnar, skall lägga fram resolutioner om Nigeria, Burma, Demokratiska republiken Kongo, israeliska bosättningar, Iran, Östtimor och Irak. Vi tänker också ta initiativ om Colombia, där det välkomna beslutet att inrätta ett kontor för mänskliga rättigheter i Bogota härstammar från unionsåtgärder. Unionen skall dessutom göra en intervention där vi klargör vår ståndpunkt om andra länder där vi hyser stor oro om mänskliga rättigheter.
Rådet överväger fortfarande hur den skall ta sig an övriga länders situation i kommissionen, bland annat Kina. Vi beklagar att konsensus inte uppnåtts i Europeiska unionens om en resolution från kommissionen för mänskliga rättigheter 1997. Vi överväger fortfarande åtgärder vid kommissionen för mänskliga rättigheter. Men de kommer att bero på utveckling och framsteg som görs i dialog kring mänskliga rättigheter, både bilateralt och av Europeiska unionen. Vi förväntar oss att fatta ett beslut inom kort.
Vi hyser oro för situationen för mänskliga rättigheter i Kina och försöker åtgärda detta på ett samarbetsvilligt sätt med den kinesiska regeringen. Kina har visat vilja att diskutera mänskliga rättigheter med oss och med Europeiska unionen i sin helhet. Kina har också gått in i dialog med andra. Dessa diskussioner har lett till resultat, information om individuella fall och överenskommelser om program för tekniskt samarbete. Ordförandeskapet kommer också att göra inlägg i debatter om rasism, demokrati och utveckling, fängslande och rättstatsfrågor, kvinnors rättigheter, konsulttjänster, barns rättigheter, försvarare av mänskliga rättigheter liksom om israeliska bosättningar.
Vi kommer att stödja kommissionens olika separata mekanismer, inklusive speciella rapportörer och arbetsgrupper. De spelar en viktig roll i övervakande av brott och rådgivning till regeringar om förbättringar av mänskliga rättigheter.
Som ni förstår förväntar sig rådet ingen lätt session. Men vi vet vad vill uppnå: verkliga framsteg mot realiserandet av alla mänskliga rättigheter för alla människor och vi kommer att arbeta hårt för att se till att vi åstadkommer det.
Som jag antydde i början av mitt anförande kan jag i dag, som ett resultat från påtryckningar från unionen, offentliggöra att Azerbajdzjan har avskaffat dödsstraffet. Jag anser att det är ett steg framåt i främjandet av mänskliga rättigheter och vi uppmanar andra länder att följa det exemplet.

Ordföranden
Ärade ledamöter! Flera ledamöter, som redan har deltagit i debatten, har begärt ordet av presidiet. Presidiets kriterium är att, då det fortfarande återstår mer än tio talare i den gemensamma debatten, skall vi inte bryta den normala debattordningen. De ledamöter som nu har begärt ordet efter inlägget från rådets ordförande kan vänta med sina frågor till slutet, för jag tror inte att detta är det sista inlägget av rådets ordförande. Han kommer således att få tillfälle att svara er.

Kinnock, Glenys
Herr ordförande! Kan ni försäkra mig att rådets ordförande kommer att vara här om vi vill ställa frågor till honom, för jag ville särskilt be om ett svar på en mycket specifik fråga som jag ställde.

Ordföranden
Fru Kinnock! Jag tror att ni inte hade tillfälle att höra det jag precis sade. Förutom er begäran att få ordet finns det flera som har begärt ordet på grund av inlägget från rådets ordförande. Men dessutom, finns det en skriftlig talarlista och en grupp talare som ännu inte fått tillfälle att tala, och dessa har lika stor rätt att få svar från rådets ordförande och kommissionär Marín, som de som redan har talat. Därför bad jag er, och hoppas på er förståelse, att vänta med er fråga till rådets ordförande tills debatten faktiskt är slut, för vi har fortfarande mer än tio talare på talarlistan. Vi kan inte ge någon ledamot företräde på bekostnad av någon annan. Jag hoppas att ni förstår mig, jag kan inte göra på något annat sätt.

Marín
Herr ordförande! Rent generellt accepterar kommissionen helt och fullt den hållning som rådets ordförandeskap lagt fram vad gäller Nigeria och Burma. Jag skall endast begränsa mig till att göra några klarlägganden.
Det är sant att man i Nigerias fall befinner sig i ett kritiskt skede, i och med att man om sex månader skall hålla presidentval som, hoppas vi, skall leda landet till en civil regering under en civil president. Det är alltså mycket som står på spel. Om demokratiseringsprocessen av någon anledning skulle gå snett skulle det kunna dyka upp ett våldsscenario, blodsutgjutelse, som eventuellt skulle kunna sprida sig till andra länder och få mycket allvarliga humanitära och finansiella konsekvenser. Vi är övertygade om att befolkningen i Nigeria inte, på ett fredligt sätt, skulle acceptera ytterligare en förlängning av militärregimen.
De många frågor som ledamöterna ställt i frågan om Nigeria illustrerar, å andra sidan, den oro som finns inom den Europeiska unionen för att den demokratiska processen skall bli fast förankrad i landet och för att de ekonomiska resurser som skapas av dess tillgångar äntligen skall fördelas rättvist bland befolkningen, som blir större och fattigare för var dag som går.
Nigeria är, som det redan påpekats, ett för stort och viktigt land, både i Afrika och i världen, för att det skall hållas utanför.
Tillåt mig kategoriskt uttrycka att kommissionen, inom ramarna för dess befogenheter, kommer att göra allt som står i dess makt för att hjälpa och för att mobilisera de nödvändiga resurserna ämnade att stärka det nigerianska civilsamhället, särskilt dess mest utsatta grupper.
De 27 år av militära regimer har lämnat ett outplånligt märke i det nigerianska civilsamhället, som kommer att ta lång tid på sig att försvinna. Apatin och fatalismen som kännetecknar en stor del av det civila samhället måste övervinnas, och vi är övertygade om att den kända entreprenörsandan och företagsamheten i Nigeria kan användas i detta syfte.
Slutligen skulle jag vilja säga att kommissionen har för avsikt att fortsätta sina ansträngningar för att åstadkomma en dialog med de nigerianska myndigheterna, med särskild prioritet vad gäller de åtgärder som är ämnade att bekämpa kränkandet av mänskliga rättigheter, stärka domarämbetets och domstolsväsendets självständighet och kompetens, förbättra förutsättningarna för att regera och stödja upprätthållandet av demokratin.
Vad gäller Burma - det är inte första gången vi diskuterar de här frågorna i parlamentet -, skulle kommissionen vilja göra följande klarlägganden: vi har, inom ramen för våra möjligheter och i enlighet med den gemensamma ståndpunkten som godkänts av rådet, försökt etablera vad man kallar en kritisk dialog med militärjuntans myndigheter. Denna önskade kritiska dialog som vi försökt etablera, utöver ASEAN-mötena, i Förenta nationerna i New York, har inte fungerat och fungerar inte nu heller, helt enkelt därför att de avvisat den. Och det finns för närvarande inte någon nämnvärd kontakt mellan kommissionen och militärjuntan. Det är sant att den gemensamma ståndpunkten ber oss etablera denna dialog, men, jag insisterar, med militärjuntan har det inte varit möjligt.
Det är annorlunda med de demokratiska krafterna med vilka vi satt i gång en rad beslut som vi tagit. Jag förstår inte Dupuis när han talar om att det varit förseningar. Det är inte sant. Kommissionen har satt i gång ett stödprogram för oppositionen, för de burmesiska dissidenterna som är baserade i Europa, och i denna riktning har vi startat ett projekt vars mål är stärkandet av de demokratiska rörelserna och utbildning av oppositionsmedlemmar och framtida ledare. I Bryssel har vi öppnat ett Europa-hus. Det vill säga att vi har tagit kontakt med oppositionen och med dissidenterna som bor på europeiskt territorium och vi hjälper dem. Vad gäller militärjuntan kan jag inte säga er någonting av den enkla anledningen att vi inte har någon kontakt. Den enda möjligheten är den snart förestående resa som Kofi Annans speciella sändebud, Álvarez Soto, skall göra och som just har som mål att, i Kofi Annans namn, försöka etablera denna kritiska dialog.
Slutligen så, unionens hållning i ASEAN-frågan är mycket klar. För det första, att ASEAN accepterat vidga sin regionala sammansättning så att den innefattar Burma är dess eget ansvar. De gjorde så i tron att genom vad de kallar " constructive engagement" , som är den asiatiska översättningen till engelska av kritisk dialog, kommer de vara tvungna att visa att denna dialog verkligen stärkts. Vad gäller kommissionen så vill jag återigen, i parlamentet, påpeka att, för det första, Burma inte är med i samarbetsavtalet från 1980 som utvidgades till Brunei och Vietnam. Kommissionen har, hur som helst, inte för avsikt att föreslå rådet en utvidgning av det regionala samarbetsprotokollet från 1980 mellan ASEAN och den Europeiska unionen. I detta avseende står vi fast vid vår egen hållning att den bekräftades i rådets gemensamma ståndpunkt. Dessutom, vad gäller alla samarbetsprogram som för närvarande genomförs med ASEAN, är Burma också uteslutet.
Följaktligen behöver man inte oroa sig för den här frågan därför att, för närvarande och tills den gemensamma ståndpunkten ändras, följer man såväl det rådet begärde i sin gemensamma ståndpunkt som det som det här parlamentet begärt flera gånger till punkt och pricka. Och detta är det senaste jag kan berätta vad gäller dessa båda problem.

Ordföranden
Tack så mycket, kommissionär Marín.
Jag vill meddela att jag i enlighet med artikel 40.5 i arbetsordningen har mottagit 20 resolutionsförslag.

Howitt
Herr ordförande! Mer än två år efter det att, efter avrättandet av Ken Saro-Wiwa, hans son, Ken, kom till Bryssel tre dagar senare och erhöll totalt och absolut stöd från varenda del av detta parlament för en återgång till demokrati och mänskliga rättigheter i Nigeria, tvingas vi återigen be Europaparlamentet att fördöma Abacha-regimens ständiga åsidosättande av dessa principer.
Abachas presidentkandidatur utifrån fyra av fem partier och Moshood Abiolas fortsatta husarrest utgör inte en övergång till civilt styre, kommissionär Marín. Arresterandet av de påstådda kuppmakarna i december förra året, hot mot journalister som rapporterade om dem, och arresterandet av 30 påstådda aktivister före Ogoni Day-firandet förra månaden, är alla bevis på hur den nigerianska regeringen övergivit till och med symboliska ansträngningar mot en övergång till demokrati.
Jag ber kommissionen och rådet att svara på Kinnocks frågor om tydliga avstämningspunkter för denna övergångsprocess.
Vi säger i dag återigen att oljesanktionerna förblir det enda tillgängliga instrumentet för det internationella samfundet som kan garantera förändring. Oljeintäkterna, vilka stod för 96 procent av Nigerias samtliga exportintäkter, med 40 procent av alla federala intäkter från ett enda europeiskt bolag: Shell. Europaparlamentet bör fördöma den nigerianska regeringen för dess offentliggörande den här månaden att den tänker återuppta oljeverksamheten i Ogoniland med våld. Vi bör lägga till uppmaningar till Shell att officiellt fördöma det.
Förra året förde vi diskussioner med Shell i det här parlamentet om deras affärsprinciper. Vi inser att de har potential att utgöra en kraft för god utveckling i Nigeria, men de måste ta på sig ett större ansvar som svar på den senaste krisen. Batom Mitee, bror till ordföranden för Movement for the Survival of the Ogoni People (Mosop) sade till The Times : " Jordbrukare kämpar om land och utrymme mot oljeutvinning. De ser inte regeringen. De ser Shell. De vill att Shell skall visa hänsyn." Den tredje januari i år följde man efter Batoms bil och den genomsöktes av medlemmar av samma interna säkerhetsstyrka som skapats för att slå ner antishellprotester. En rapport om kampen mot Shell hittades i baksätet. Batom släpades ut ur sin bil och misshandlades svårt. Han fängslades och torterades svårt, förvägrades mat, sjukvård och tillgång till en advokat.
Ken Saro-Wiwa ansåg att han skulle dö ensam mot Shell. Låt oss, låt Shell, låt varje medlemsstat som handlar med olja agera nu för att rädda livet på Batom i tid, på de 30 andra som arresterades med honom, och på alla förtryckta nigerianska människor som de representerar.

Moorhouse
Herr ordförande! Som en av medförfattarna till resolutionerna om Nigeria och Burma är jag särskilt nöjd med att vi för den här debatten i eftermiddag utifrån en muntlig fråga med debatt snarare än det normala brådskande förfarandet. Jag är tacksam mot rådets ordförande och Marín för deras respektive uttalanden som jag tror för fram ärendet så långt det går, i synnerhet med tanke på att rådets ordförande, så att säga, måste representera de 14 andra medlemsstaterna.
Angående Nigeria hänvisade han till sportförbudet. Jag anser att det måste betraktas som något ironiskt med hänsyn till det faktum att Nigeria har fått tillstånd att delta i VM i fotboll. Det river upp ett stort hål i hela systemet och låter ett antal nigerianer komma till Paris och andra ställen för att delta i VM. Jag vet inte om han kan ge en förklaring, men jag anser att det är en illustration av hur en medlemsstat kan köra rakt igenom hela systemet.
När det gäller Burma så kan jag bara lägga fram ett argument under den här minuten, eftersom jag inte kunde vara närvarande i morse av omständigheter som jag inte rådde över, och det är den omfattning i vilken investeringar fortfarande sker där. Ett företag som Total, gör t.ex. omfattande investeringar. Vi skickar brev till dem och de skickar ett arrogant svar att de inte tänker ha någonting med oss att göra och lämnar oss ingen information över huvud taget. Jag skulle vilja att rådets ordförande ställde en del mycket vassa frågor till vissa medlemsstater och vissa företag. Det är många andra inblandade också. Nu har jag lagt fram mina två argument om VM och omfattningen av investeringar i Burma.

Caccavale
Herr ordförande, kära kolleger! Jag lyssnade uppmärksamt på det som kommissionär Marín sade. Jag lyssnade med stor uppmärksamhet eftersom just detta visar, ännu en gång, hur Europa när det gäller två olika frågor - dvs. Nigeria och Burma - är fullständigt impotent.
Vad är det som händer i Nigeria? Denna blodiga juntans militära makt - en junta, som kommissionär Marín kallade den, för att inte säga diktatorer - med en president som valdes och sedan inte hördes av, med Ken Saro-Wiwa och andra företrädare för Ogoni som avrättats, sprider sig nu till andra afrikanska länder. Det senaste är nyheterna om att de nigerianska militärerna har invaderat Sierra Leone. Redan flyr människor från sitt land framför denna militära invasion, som genomförs med den ursäkten att det är de, nigerianerna, som är den fredsbevarande styrkan i Afrika. Om detta hörde jag ingenting från er, herr kommissionär. Jag skulle med andra ord vilja veta om det i den kritiska dialog som kommissionären tänker ha med Nigeria även ingår den möjligheten att Nigeria skulle kunna bli en afrikansk fredsbevarare med afrikanska vapen.
Den andra frågan gäller Burma. Det är sant att vi inte vill släppa in landet i ASEAN och att det därför inte finns någon dialog mellan Europa och Burma, men det är också sant att det håller på att växa fram en falsk legitimering i det fördolda av den burmesiska diktaturen, med hjälp av vilken oppositionen har avskaffats, även här med hjälp av tortyr, arresteringar, summariska avrättningar och genom att sätta Nobelpristagare i husarrest. Inte heller när det gäller detta, herr kommissionär, har vi fått kraftfulla försäkringar från er eller från kommissionen.

André-Léonard
Herr ordförande! Jag har just kommit tillbaka från Algeriet, där jag har underrättat mig om de mänskliga rättigheterna i ett land som har fallit offer för terrorismen, och jag vill här hedra alla offer för det här barbariet.
Jag håller självklart inte med kollega Dupuis, för jag är inte på något sätt lugnad vad gäller ödet för det stora antalet försvunna, tortyrens utbredning och hemliga arresteringar. Jag begär alltså att rådet och medlemsstaterna skall ta upp Algeriet bland prioriterade ärenden på nästa möte i Förenta nationernas kommission för de mänskliga rättigheterna. Och jag är fortfarande övertygad om att det inte skulle vara en bestraffning eller ett fördömande av Algeriet att skicka dit en speciell föredragande. Tvärtom, den här mekanismen som Förenta nationerna föreskriver och som används för länder där situationen är mindre oroande än i Algeriet, kommer att bidra till ett klarläggande och till att dödläget bryts.
Algeriet, det har vi konstaterat, är på väg mot demokrati, det stämmer. Det bör alltså kunna acceptera att områden som fortfarande är mörklagda, åtminstone just nu, öppnas för insyn. Det är också upp till oss att uppmuntra landet till att acceptera att respekten för universella värden och respekten för individen skall främjas.
Jag vill klargöra att den gemensamma resolutionen inte nämner, till skillnad från vad Dupuis sade, någon begäran om en internationell undersökningskommission.

Blokland
Herr ordförande! Nigeria är verkligen ett genomruttet äpple i korgen med inte alltför felfri afrikansk frukt. Demokratiskt valda presidenter avsätts, politiska motståndare fängslas eller hängs. Även utanför landets gränser är den nigerianska regimen aktiv. Under Ecomog: s flagga strider nigerianska soldater mot militärjuntan i Sierra Leone; man påstår att det är för att återinsätta den demokratiskt valde presidenten Kabbah i hans ämbete, men det handlar snarare om Sierra Leones diamantfält.
Frågan är vad EU kan göra mot Nigerias regering. I november 1995 sköts det militära samarbetet och utvecklingshjälpen upp av rådet. I december samma år skärptes dessa åtgärder ytterligare något. Nu, när dessa åtgärder efter tre år inte har haft någon effekt, pläderar vissa i detta parlament för en oljebojkott. Det skulle slå hårt mot regimen eftersom den till 90 procent är beroende av inkomster från oljeexporten.
Emellertid, enligt de erfarenheter vi har av sådana bojkotter visar det sig att det framför allt är befolkningen som blir offer medan regimen, som man vill komma åt med bojkotten, ofta kan hålla sig kvar i åratal. På grund av den enorma fattiga minoriteten i Nigeria tvivlar jag på nyttan av en oljebojkott. Därför stöder jag en undersökning av möjligheterna för och följderna av inrättandet av ett oljeembargo. Därefter kan man överväga om ett sådant embargo skall införas. Jag anser dock att de befintliga sanktionerna som rådet har vidtagit mot Nigeria också måste efterlevas noggrant av detta råd.

Blak
Herr ordförande! Det burmesisiska folket förtjänar att vi i dag röstar ja till den resolution vi i dag debatterar. Regimen i Burma är en av de mest osympatiska diktaturerna i världen. Befolkningen förtrycks brutalt, och militärdiktaturen respekterar knappast en enda av de mänskliga rättigheterna. Burma är centrum för Asiens narkotikahandel. Där produceras årligen över 2 000 ton opiummassa, vilket räcker till 250 ton heroin, som exporteras till väst. Intäkterna förbrukas av diktaturen för att behålla greppet om makten. Den resolution som vi har framför oss i dag kräver i klara ordalag att utländska företag omedelbart sätter stopp för sina investeringar i Burma, och att EU snarast inför ekonomiska sanktioner gentemot Burma. Mottagaren av Europaparlamentets Sacharovpris, Aung San Suu Kyi, har uppmanat EU att vidtaga sådana åtgärder. Under perioden med apartheid i Sydafrika var det också de förtrycktas talesman som uppmanade omvärlden att lägga ekonomisk press på regeringen, medan företagen i väst kämpade emot. Nu drar företagen i de länder, som gick främst i kampen mot antiapartheid, fördel av den nya situationen. Man måste förstå att investeringarna i Burma är ett direkt stöd av militärdiktaturen. Burmaneserna skulle tjäna på om denna regim störtades, och ekonomiska sanktioner har tidigare visat sig vara mera effektiva än en kritisk dialog med en part som inte förstår begreppen.
Jag hörde Marín säga att spelet var förlorat med den kritiska dialogen, så jag väntar mig att det kommer ett uttalande från kommissionen om att man i stället kommer att sätta ekonomiska transaktioner i verket. Det skulle anstå både kommissionen och i synnerhet rådet, för jag tycker att det var ett något innehållslöst svar vi fick av Henderson om Burma.

Lenz
Herr ordförande! En inledande anmärkning. Jag vill enträget be presidiet att ordna även gemensamma debatter så tematiskt som möjligt. Ty det är aningen komplicerat att få någon mening med det hela mitt i Burma, Nigeria och det 54: e mötet för kommissionen för de mänskliga rättigheterna i Genève. Detta säger jag också med tanke på att vi har åhörare.
(Applåder) Men låt mig säga något om den 54: e kongressen med FN: s kommission för de mänskliga rättigheterna i Genève. Denna FN: s kommission för de mänskliga rättigheterna sammanträder varje år. För många är den ett hopp, men den gör också många besvikna. Men för oss, för Europeiska unionen - det vill jag här också mycket tydligt understryka - är den en prov på hur långt man menar allvar med den egna politiken som rör de mänskliga rättigheterna och hur långt man genomför sina egna teser. Desto mer bestörta var förra året många länder, framför allt Danmark, när några stater i Europeiska unionen inte längre stödde den resolution om Kina, som lämnats in året innan med mycken möda.
Nu möter det naturligtvis inte några hinder för något land att förbättra situationen för de mänskliga rättigheterna inom det egna området. Om detta verkligen är fallet, så kommer vi inte att vara de sista som fastställer det.
Även detta år föreligger det ett resolutionsförslag, som uppmanar rådet att göra gemensamma prioriteringar i Genève. Listan på länder som kritiseras för sin politik rörande de mänskliga rättigheterna är fortfarande mycket lång, alltför lång. Endast några exempel: Algeriet, Irak, Iran, Nigeria, Kongo. Dessutom finns det problem, exempelvis den internationella människohandeln, i synnerhet med kvinnor och barn.
Men vi ger trots detta inte upp hoppet om att Europeiska unionen här skall visa sig från en gemensam stark sida, ty bara då kan vi också uträtta någonting. Detta är riktat både till ordföranden i rådet och till kommissionens representanter. Just med tanke på Europeiska unionens utvidgning österut borde vi ta dessa frågor på allvar och jämföra vår egen hållning med de kriterier, som vi fastställer för andra stater. Detta gäller framför allt under det 50: e året som deklarationen om de mänskliga rättigheterna existerar, och den vill vi ju också utvidga med en internationell domstol för mänskliga rättigheter. Jag anser att det framför allt är en uppmaning till oss själva.

Theorin
Herr ordförande! Parlamentet, som många gånger har tagit upp frågan om brotten mot de mänskliga rättigheterna som militärjuntan i Burma gör sig skyldig till, måste på nytt återkomma. I denna vår kritik är vi inte ensamma. Såväl Förenta nationerna som USA och många andra länder har under senare tid på nytt reagerat.
Aung San Suu Kyi är demokratiskt vald med en överväldigande majoritet, över 80 procent, men förvägras att överta ansvaret och sitter fortfarande i husarrest. Många politiker sitter fängslade av politiska skäl och vägras sina demokratiska rättigheter. Politiska möten förbjuds, och fortsatta övergrepp pågår mot etniska minoriteter, bl.a. dödades 400 bybor i maj och juni förra året. Det finns dessutom ett starkt samband mellan militärregimen och drogproducenterna; det mesta av världens heroin kommer ju från Burma.
Aung San Suu Kyi har flera gånger bett att det internationella samfundet skulle införa politiska och ekonomiska sanktioner mot Burma, något som president Clinton beslöt om i maj förra året då nyinvesteringar i Burma förbjöds. Men multinationella oljebolag, även europeiska sådana, t.ex. Total, fortsätter att stödja militärregimen. Oljebolagens investeringar utgör den största främmande valutan i landet. Därför är det viktigt att parlamentet med kraft på nytt fördömer diktaturen i Burma och kräver att mänskliga rättigheter garanteras, så att Aung San Suu Kyis friges från husarresten och FN: s rapportör utan villkor får genomföra sitt uppdrag.
Det är bra att rådet har beslutat att inte acceptera Burmas deltagande i möten mellan EU och Asean till dess att situationen för de mänskliga rättigheterna har förbättrats i Burma. Men parlamentet kräver nu att rådet besvarar Aung San Suu Kyis krav på ekonomiska sanktioner mot militärjuntan genom att avbryta alla handels- och turistförbindelser mellan EU och Burma, och genom att stoppa investeringar i Burma av europeiska företag.
Rådets företrädare, Henderson, sade tidigare att ni från rådets sida var beredda att vidta ytterligare åtgärder. Vilka initiativ är ordförandeskapet berett att ta för effektiva ekonomiska sanktioner och för att främja demokratin i Burma?

de Melo
Herr ordförande, kära kolleger! Vi är inte någon världsregering och vi, Europeiska unionen, är inte heller någon världspolis. I det historiska ögonblick vi genomgår nu hör detta regerande, detta polisiära utövande, till en annan union. Men med våra begränsningar har vi gjort mycket, Europeiska unionen och framför allt Europaparlamentet, i vår politik för att försvara de mänskliga rättigheterna. Emellertid har inte denna politik samordnats för att visa upp en enhällighet mellan de partier som utgör Europeiska unionen, i debatterna i Förenta nationerna om dessa frågor. Summan av svaga röster har ofta mindre effekt än en enig och mer kraftfull röst. Detta har inte Europeiska unionen visat exempel på.
Å andra sidan finns det en stor ringaktning för Förenta nationernas resolutioner, vilket många gånger gör dess beslut mindre trovärdiga. Det aktuella fallet med Irak och vårt historiska fall, Östtimor, är exempel som bekräftar denna ringaktnng. Jag skulle kunna räkna upp ett tiotal av dessa, men ledamöterna känner till detta bättre än jag.
Jag anser att Europeiska unionen har rättigheten och framför allt skyldigheten att kämpa för Förenta nationernas anseende, och uppmärksamma dessa faktorer. Detta är det positiva som kommit ut av de frågor som har ställts till rådet och kommissionen av några av mina kolleger.

Mann, Thomas
Herr ordförande, mina damer och herrar, högt ärade herr kommissionär! Vad får debatter i Europaparlamentet om de mänskliga rättigheterna för effekt? Uppmärksammar de bara problemen, och försvinner sedan in i arkiv, eller bidrar de med eftertryck till försök till lösningar långt utanför Europa? Lägger de fram besvär rörande iakttagandet av de mänskliga rättigheterna, bidrar de till undanröjande av missförhållanden, ger de rent av mod åt de krafter vars humanitära, ekologiska eller ekonomiska arbete bör understödjas? Kränkningarna av de mänskliga rättigheterna i Burma fortsätter med oförminskad kraft. Misshandel, fängslanden, tvångsarbete och slavhandel äger rum. Segraren i de demokratiska valen för över nio år sedan, fredspristagaren Suu Kyi, befinner sig de facto fortfarande i husarrest.
Burma är väl i dag den största opiumproducenten i hela världen, och befinner sig milsvitt från varje samarbete med andra stater när det gäller drogbekämpning. Jag kan alltså bara upprepa kravet i mitt tal i mars förra året: Avbrott i tullpreferenserna för Myanmar. Även om denna åtgärd ekonomiskt sett är mycket liten, måste den förlängas för fjärde gången, men enbart detta räcker inte. Europeiska unionen är och förblir en värdegemenskap. Iakttagande av demokrati och mänskliga rättigheter hör till våra främsta principer. Vi är ingen massa som kan manövreras, som låter sig missbrukas till taktiska lekar. Den som engagerar sig för kränkningar av de mänskliga rättigheterna, hamnar på intet sätt under påbudet om att man inte skall blanda sig i så kallade inre angelägenheter. Med hjälp av ekonomiskt tryck måste vi utöva politiska påtryckningar på kuppregimen. Vi måste uppnå sanktioner som leder vidare. Liksom amerikanerna i USA måste äntligen även européerna få företagarna att inte längre investera i Burma. I anslutning härtill kommer tre frågor till Europeiska kommissionen.
Herr kommissionär Marín! För det första, vilka chanser anser ni att ett sådant investeringsembargo har? För det andra, är enligt er synpunkt europeiska företag beredda till sådana åtgärder? För det tredje, vilken möjlighet ser ni att förhindra europeiska företag från att fylla ut det vakuum som amerikanska företag lämnar efter sig?

Ordföranden
Tack så mycket, herr Thomas Mann. Enligt vad vi har kommit överens om skall jag nu genast ge ordet till de som har begärt det. Jag vill dock be ledamöterna att, då vi befinner oss i en relativt originell process, formulera enkla, korta och klara frågor och som företrädesvis tar upp ämnen som rådet inte redan har svarat på.

Kinnock
Herr ordförande! Jag skulle bara vilja fråga rådets ordförande om han skulle vilja vara så vänlig att besvara min fråga rörande betydelsen av avstämningspunkter och referenser som vi kan bedöma övergångsprocessen i Nigeria utifrån.
Jag uppskattade historien av vad som har hänt men jag skulle verkligen vilja veta vad rådet avser att göra härnäst. Jag vet att kommissionen är mycket angelägen om att vi har sådana avstämningspunkter, och jag undrar om rådet stöder den uppfattningen.
Jag skulle också vilja fråga kommissionen om den förstår vad det betyder att vi skall ha en hel del av aktiviteter från icke-statliga organisationer i Burma. Jag finner det djupt oroande och jag skulle vilja att kommissionären förklarar exakt vad det betyder.

Bertens
Herr ordförande! Rådets ordförande har vackra översikter, fakta och siffror om de länder som vi behandlat, men har inte gett några svar. Jag hoppas att han kommer att läsa det fullständiga förhandlingsreferatet ordentligt och då förmodligen kommer att svara på ett annat sätt. Jag tycker det är beklagligt att det har gått litet på tok på det här sättet. Min specifika fråga som jag inte fått något svar på vad beträffar Burma är: vad kommer ordförandeskapet att göra med inbjudan till ASEM-länderna till ASEM ministerial meeting ? I alla fall, vad man kommer att göra med Burma i det sammanhanget.

Maij-Weggen
Min kompletterande fråga handlar också om Burma. Förenta staterna har alltså beslutat om ett investeringsstopp, således en ansats till en ekonomisk bojkott. Följden är att europeiska företag håller på att ta över de amerikanska företagens uppgifter. Där amerikanska företag drar sig tillbaka träder vissa europeiska företag in. Vad kommer ministern att göra, tillsammans med kollegerna i Europeiska ministerrådet, för att motverka detta och för att skapa enighet med Amerika i Burma?

Telkämper
Herr ordförande! Jag måste upprepa en del av min frågeställning, eftersom rådet inte har besvarat den. Jag frågade om det brittiska oljeföretaget Premier Oil i september 1997 kungjort sin avsikt att köpa delägarskapet i ett naturgasprojekt i Yetagun från det amerikanska företaget Texaco, efter att det senare hade beslutat dra sig tillbaka från Burma. Nu har det ju allmänt bekräftats igen: Vi fördömer regimen. Men hur förhåller sig nu det brittiska ordförandeskapet - det var min tidigare fråga - till detta möjliga köp? Det skulle vi egentligen gärna vilja ha ett svar på. Likaså - detta som tillägg till kommissionen - på frågan om tvångsförflyttningen av flyktingar från Thailand tillbaka till Burma. Finns det där i fortsättningen någon humanitär hjälp, som garanteras av EU?

Moorhouse
Herr ordförande! Bara för att återgå till de argument jag lade fram tidigare, hur förenar rådets ordförande sportförbudet för Nigeria med godkännandet för VM i fotboll, vilket har möjliggjort massvis med kontakter med Nigeria? Abacha måste vara mycket nöjd med det!
Vad gäller Burma skulle han vilja lämna någon förklaring om europeiska företag som investerar så starkt i Burma? Jag gav Total som ett exempel. Hur rimmar det med uttalandet av Robin Cook avseende nya etiska och mänskliga rättigheter?

Macartney
Herr ordförande! Jag skulle vilja stödja den fråga som ställdes av fru Kinnock om avstämningspunkter. Det fanns också i resolutionen, som vi enades om bland grupperna, en serie åtgärder som vi vill att Europeiska rådet skall gå med på att vidta. Jag syftar i synnerhet på artikel 9 i resolutionen, som jag är säker på att rådets ordförande har framför sig. Jag vill veta om vi kommer att få se några åtgärder eller om vi bara skall tala om att förlänga den nuvarande situationen.

Henderson
Jag skulle vilja ta upp en procedurfråga. Man sade mig att parlamentet ville att jag besvarade de skriftliga frågorna och att det skulle finnas möjlighet till debatt om de frågorna. Jag besvarade de skriftliga frågorna, men därefter ställdes tilläggsfrågor av de ursprungliga frågeställarna. Jag fick inget förhandsmeddelande att jag skulle vara tvungen att besvara dem. Jag klagar inte över det, men jag föreslår att jag tar frågorna som vi gör under frågestunden och besvarar dem som där, eftersom jag inte avser att lämna skriftliga svar i framtiden för resten av ordförandeskapet. Jag vill inte binda framtida ordförandeskap vid detta förfarande, men jag tänker inte göra bägge delarna. Antingen besvarar jag frågorna som de har ställts eller så besvarar jag de skriftliga frågorna eftersom det man bett mig om att göra är att behandla samma sak igen. Jag gör det med glädje i dag, men jag tänker inte göra det igen i framtiden - med ert stöd, herr ordförande. Jag skulle vilja göra det ena eller det andra. Det är en utvidgning av frågestunden. Om parlamentet vill att frågestunden skall vara längre och därmed ha mindre tid för debatt, så är det okej för mig. Men vi måste verkligen skärpa upp förfarandet.
Nu skall jag ta upp de olika ämnen som har framförts, och de är ganska många. Jag skall försöka koppla samman dem där jag kan.
För det första, vad gäller sportförbudet för Nigeria, har ett undantag gjorts för Nigeria i VM i fotboll eftersom den franska regeringen hade ett tidigare arrangemang med FIFA, som band dem kontraktsmässigt. De stödde ett sportförbud utifrån förutsättningen att det tidigare åtagandet med FIFA skulle respekteras. Rådet gick med på detta.
Nästa fråga om Nigeria från André-Léonard var: skulle Nigeria ligga högst upp på dagordningen för mänskliga rättigheter? Svaret på det är att det borde det och jag hoppas att det kommer att bli så. Vi kommer att arbeta för att sätta Nigeria högst upp på dagordningen i diskussionerna i Genève senare i år.
Vad gäller frågan från Lenz om utvidgning, framgår det klart av Köpenhamnkriterierna att uppfyllande av demokratiska mål och infriande av åtaganden om mänskliga rättigheter är en del av utvidgningsprocessen. Amsterdamfördraget tar hela frågan om mänskliga rättigheter vidare i preambeln och förstärker behovet för alla EU-länder att upprätthålla den högsta möjliga standard för mänskliga rättigheter. Det är en del av utvidgningsdialogen. Alla de länder som vill gå med i Europeiska unionen är medvetna om det förfarandet. När jag besökte en del av de länder som vill gå med, som förbereder sig för Storbritanniens ordförandeskap, tog jag upp dessa frågor med dem. Om de inte var medvetna om dem tidigare så är de definitivt medvetna om dem nu.
Vad gäller frågan om Burma, så finns det inget investeringsförbud. Det finns ett antal olika typer av politik på plats. I mitt första anförande hänvisade jag till avbrytandet av preferentiell handel för burmesisk jordbruks- och industriexport till Europeiska unionen. Trots att det är ett förbud, är det främst en uppmuntran till Burma att bättra sig. Inga ytterligare förbud gäller, men jag kan nämna från Förenade kungarikets sida, att vi definitivt skulle vara redo att bli tuffare i vår inställning till Burma. Om andra kolleger skulle vilja förena sig med oss i rådet i den frågan, skulle det kunna leda vidare. Att avråda från turism och stoppa handelsfrämjande åtgärder är en utgångspunkt här. Vi skulle verkligen vilja föra upp detta på rådets dagordning och hoppas i framtiden åstadkomma stöd från våra andra kolleger.
Återigen, vad avser förbindelser med Förenta staterna, skulle vi vilja samarbeta med dem så att inte varje initiativ som tas av Europeiska unionen undermineras av Förenta nationerna. Det är viktigt att ha den dialogen.
Nu går jag vidare till frågan om avstämningspunkter, som togs upp av Kinnock, Macartney och Howitt. Det är ett mycket klokt förslag. Jag skulle vilja berätta för parlamentet att frågan kommer att finnas på dagordningen vid nästa expertsammanträde mellan EU och Nigeria, vilket kommer att sammankallas av kommissionen i mars i Bryssel. Resultatet av det mötet kommer att ligga till grund för rådets beslut i den frågan vid ett senare möte i rådet.
Vad gäller frågan som ställdes av Bertens om ASEAN, tror jag inte att Burma kommer att närvara vid ASEAN-konferensen, så frågan är inte aktuell. Maij-Weggen tog upp frågan om USA-kopplingen. Jag har redan besvarat den frågan.
Vad gäller den frågan som ställdes av Telkämper om huruvida biståndet kommer att påverkas, är svaret på det nej, men jag skulle vilja fråga några tjänstemän först och därefter kan jag ge honom ett definitivt svar skriftligen senare. Kommissionen kanske kan ge ytterligare information om det.

Marín
Herr ordförande! När det gäller de klarlägganden som några av ledamöterna ville ha angående Burma, så är det inga problem vad gäller de icke-statliga organisationerna. Vi skall fortsätta arbeta. Jag måste till och med tillstå att vi just i förrgår började analysera hur vi skall ingripa i frågan om de burmesiska flyktingarna som utvisas till Thailand, för det är ett nytt problem som är på väg att blomma upp i området. Följaktligen kommer inte avsaknaden av kritisk dialog med Burmas militärjunta hindra kommissionen från att fortsätta utveckla sina program inne i landet, förutom, självfallet, om militärjuntan helt enkelt beslutar stoppa dem, men då skulle det handla om en annan sorts konflikt.
Man frågade mig också, apropå mänskliga rättigheter, om kommissionen kunde överväga ekonomiska sanktioner eller embargon. Vad gäller just Burma föreslog kommissionen, som Henderson sade, att landet skulle uteslutas från privilegiet som det allmänna generaliserade preferenssystemet innebär. Och det är allt, med tanke på att samarbetsavtalet med Burma också är avbrutet och att möjligheterna för Burma att, genom ASEAN, dra nytta av något av gemenskapens program har avvisats av kommissionen och, som vi redan sagt, kommissionen inte kommer att ta initiativ för att utvidga avtalet från 1980 till fördel för Burma. Vi kommer, självfallet, inte att göra detta tills rådet ger order om motsatsen. Men det kommer inte att ske genom ett initiativ från kommissionen.
Jag skulle, herr ordförande, vilja göra en allmän kommentar som jag är rädd för att göra då jag fruktar bli missförstådd. Politiken kring de mänskliga rättigheterna måste förbättras avsevärt, för att det är uppenbart att det förra året uppstod en situation som var mycket svår att förklara för allmänheten, - ni vet alla vad jag talar om. Och man tog en serie beslut vad gäller ett stort land som bröt den Europeiska unionens enighet och samstämmighet. Allmänheten anser att de mänskliga rättigheterna och andra av gemenskapens politikområden tolkas eller bör tolkas i förhållande till investeringarna och medlemsstaternas bytesbalans. Sådan är investeringen, sådan är medlemsstaternas bytesbalans och så skall man tolka den demokratiska klausulen. Det jag nu säger är något som vi måste revidera i framtiden, därför att detta är den negativa tolkning som man för närvarande gör. Men vad gäller dessa debatter är jag överens med Henderson: inte heller Europaparlamentet bör upprepa det misstaget - jag talar om hans inläggdärför att, och det är detta som jag inte vågade säga, och jag säger det med respekt, för att mana till eftertanke, en stor del av er har begärt förklaringar till varför ett företag från ett annat land, med en annan nationalitet, gjort en investering i ett land med problem. Och om leken kring de mänskliga rättigheterna också i Europaparlamentet skall gå ut på - jag säger det med respekt - att säga " ditt lands företag har investerat i det här landet" , och att en annan ledamot svarar " och ditt lands företag har investerat i ett annat" , så tror jag att alla, rådet, kommissionen och parlamentet, kommer att göra de mänskliga rättigheterna en björntjänst. Och eftersom situationen i nuläget är mycket svår, för det är sant att man i vissa lägen använder sig av dubbla standarder, dubbla åtgärder, ett dubbelt språk, så tror jag att det vi alla måste göra är lugna ner situationen och försöka återfå, så snart som möjligt, en samstämmighet i frågan om mänskliga rättigheter.
Ursäkta mig för denna precisering men jag tycker att detta är något som kommissionen borde påpeka därför att vi, självfallet, inte kan sätta i gång en aktiv politik som går ut på att straffa det eller det företaget för att till slut förvandlas detta, som ni förstår, till en fråga som inte är möjlig att hantera politiskt.

Ordföranden
Tack så mycket, kommissionär Marín.
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 12.00.

Situationen i Albanien
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är uttalanden av rådet och kommissionen om situationen i Albanien och resultaten av trepartsdelegationens besök.

Henderson
Herr ordförande! Europeiska unionen är engagerat i att hjälpa Albanien att åstadkomma försoning och en återgång till normala förhållanden. Unionens politiska dialogsammanträde med Albanien förra månaden är ett viktigt tecken på det. Men huvudansvaret för denna återhämtning vilar hos albanerna själva, regeringen och oppositionen och, i synnerhet, det albanska folket.
Unionen välkomnar de positiva steg som hittills har tagits av regeringen och dess engagemang för att återställa lag och ordning, samt politiska och ekonomiska reformer. Överenskommelsen med IMF är ett viktigt steg framåt. Unionen uppmuntrar den fortlöpande demokratiska reformprocessen som även omfattar rättssystemet. Det är viktigt att en ny konstitution antas efter en bred diskussion, och unionen välkomnar de konstruktiva synsätt som Albanien intar i regionala frågor, i synnerhet i Kosovo.
Det är viktigt att regeringen arbetar på att bygga upp en verklig icke-politisk byråkrati. De nödvändiga nedskärningarna i offentliga finanser som man enades om med IMF bör vara rättvisa och syfta till att främja en hög grad av professionalism och opartiskhet. Men Europeiska unionen är oroad över viktiga albanska oppositionsgruppers vägran att delta i den demokratiska processen och bidra i den gemensamma satsningen på att bygga upp landet igen.
Unionen uppmanar Demokratiska Partiet och dess allierade att fullt ut delta i arbetet i parlamentet, inklusive antagandet av den nya albanska konstitutionen. Unionen välkomnar besöket av parlamentsledamotstrojkan i Tirana i förra månaden och uppmanar regering och opposition att leva upp till dess rekommendationer. Det är viktigt att det samarbete som erbjuds av Berisha blir verklighet. De albanska myndigheterna måste arbeta nära samman med Europeiska unionen för att garantera ett så effektivt bistånd som möjligt.
Europeiska gemenskapens bistånd till Albanien mellan 1991 och 1996 uppgick till 557 miljoner ecu. Europeiska unionen avsatte omkring 100 miljoner ecu till vid den internationella givarkonferensen i oktober 1997. Genom Phare-programmet 1998 kommer ytterligare 42 miljoner ecu att ställas till förfogande. Europeiska gemenskapens kontor för humanitärt bistånd har bidragit med betydande summor humanitärt bistånd till Albanien. I december förra året offentliggjorde den projekt uppgående till mer än 10 miljoner ecu till hjälp för sårbara delar av befolkningen. Detta är utöver de hundratals miljoner amerikanska dollar som årligen avsätts av Europeiska unionens medlemsstater vid givarkonferensen i Bryssel.

Marín
Herr ordförande! Kommissionen delar helt och fullt rådets ordförandeskaps åsikt om situationen i Albanien. Det är sant att det skett stora förbättringar under andra halvan av 1997 vad gäller ekonomisk stabilisering och lag och ordning. Men situationen vad gäller säkerhet är fortsatt oroande och vapeninsamlingen har inte varit särskilt effektiv hittills. Framför allt består stora politiska spänningar mellan de viktigaste krafterna, och man måste erkänna att Albanien, för närvarande, har långt kvar till en genuint demokratisk kultur.
Dock är den främsta oppositionskraftens, Demokratiska Partiet, medverkan i parlamentet och i författandet av konstitutionen av yttersta vikt. Utan den nödvändiga politiska stabiliteten skulle alla återhämtnings- och reformförsök i landet, såväl från albanerna själva som från de internationella bidragsgivarna, vara allvarligt hotade och i detta sammanhang är kommissionen att gratulera för Europaparlamentets, Europarådets och OSSE: s parlamentariska församlingars gemensamma, nyss genomförda, uppdrag, därför att vi tror att det är ett nödvändigt uppdrag som bekräftat accepterandet av valet från juni-juli 1997 och det sittande parlamentets legitimitet, och som gett ett brett stöd för den process med författandet av en konstitution som startats av regeringen.
Som ett resultat av uppdraget överväger äntligen det Demokratiska Partiet att återvändande till parlamentet, och regeringen verkar fast besluten att medverka till en normalisering av det politiska livet, men det är ingen tvekan om att man måste bibehålla pressen på alla parter för att gå framåt i det politiska och parlamentariska samarbetet.
Kommissionen är helt överens med de förslag som resulterat från det triparlamentariska uppdraget. Och inom ramen för det tredje gemensamma programmet Europeiska gemenskapen/Europarådet för Albanien, till ett värde av 1, 5 miljoner ecu, vill man stödja Venedigkommissionens arbete vad gäller författandet av grundlagen. Detta program innefattar också stöd till domarskolan, utvecklingen av det rättsliga ramverket, upprätthållandet av lagen, utveckling av normerna kring mänskliga rättigheter och reformen av det juridiska systemet och den lokala administrationen.
Sambandet mellan allt detta och administrationsreform-programmet, som är ett annat nyckel- alternativ inom Phare-programmet, är uppenbar. Och inom ramen för de beslutade åtgärderna är ett första hoppingivande resultat regeringens godkännande av en lag som förvandlar den statliga servicen till en högre juridisk myndighet. Och även förberedandet av en lag som skall ligga till grund för omorganiseringen av Justitiedepartementet och av en grundläggande budgetlag, som skall utgöra de två grundläggande stegen - rättvisa och budget - för reformen av den offentliga administrationen.
Å andra sidan är det, inom processen för den offentliga administrationen, viktigt att man genomför de personalnedskärningar som redan avtalats med Bretton Woods institutionerna, samtidigt som man bibehåller de nödvändiga professionalitetskriterierna. I detta sammanhang håller man just på att godkänna ett dekret om transitoriska åtgärder vad gäller kontrakt och avsked, som skall revideras av experterna.
All denna lagstiftning - jag nämner den punktligt då den utgör en del av den avtalade villkorligheten inom Phare-programmets budgetbidrag - skulle, om den uppfylldes, frigöra en första del om 9 miljoner ecu. Just förra veckan genomfördes ett identifieringsuppdrag från kommissionens sida för att se hur den politiska normaliseringen av landet fortskrider.
Vad gäller ett dramatiskt problem, som skapades av pyramidspel och bankbedrägerier i Albanien, har det redan, inom ramen för Internationella Valutafonden och Världsbanken, vilka redan påbörjat sin uppgift, utnämnts administratörer och auditörer för de bolag som gick i konkurs.
Det måste dock erkännas att det finns ganska många hinder för genomförandet av de åtgärder man vidtagit för att avhjälpa denna situation, som skapades av pyramidspel. Kontrollen och utfrågningarna är svårgenomförbara på grund av det dåliga samarbetet mellan bolagen och administratörerna och de juridiska instanserna. Detta ämne -som är mycket känsligt och har en stor social genomslagskraft- skall behandlas grundligt vid ett samordningsmöte, den 23 februari, med Världsbanken som ordförande och i samarbete med Internationella Valutafonden. Kommissionen vädjar inför den albanska regeringen om att den skall underlätta de internationella administratörernas arbete, och detta är avgörande för att de rättsliga instanserna skall uppnå resultat, i och med att detta skulle göra det möjligt för Internationella Valutafondens akutprogram och förhandlingarna med fonden att bli verklighet, vilket, självfallet, skulle placera Albanien i en normaliseringsmodell, åtminstone vad beträffar dess internationella ekonomiska förbindelser.

Imbeni
Herr ordförande! Jag hade äran att tillsammans med Pack ingå i delegationen som för första gången, tror jag, i vårt parlaments historia, var en delegation från tre olika parlament. Detta är något enastående, och vi kan verkligen vara nöjda, men vår tillfredsställelse över resultatet från detta uppdrag får inte leda till att vi känner oss lugna vad gäller situationen i Albanien, eftersom, vilket kommissionär Marín just har påmint oss om, situationen fortfarande är oroande ur ekonomisk synpunkt och när det gäller säkerheten. Vi måste inse detta: i Albanien pågår en utveckling där ingen ännu vet vem som kommer att segra. Å ena sidan finns det de som vill se en nationell försoning och en demokratiska normalisering, och å andra sidan finns det fortfarande de som vill ta revansch efter valproceduren.
Det är sant att det i dag, jämfört med situationen för ett år sedan, då det rådde inbördeskrig, finns ett parlament och en regering och man försöker verkligen få ordning på saker och ting. Det är sant att situationen har förbättrats, men om man inte snart i parlamentet kan återupprätta en väv av samarbete och insikt hos regering och opposition när det gäller den nya konstitutionen, om det inte finns samarbete i parlamentet, så betyder det att man förbereder konflikter i landet som ligger utanför parlamentet och att de vapen som använts inte kommer att vara diskussion och demokrati. Varje dag rapporterar pressen om nyheter som lyckligtvis inte når de internationella sidorna, eftersom det rör lokala episoder med döda och skadade, samt sammandrabbningar där de skyldiga många gånger kan vara svåra att identifiera.
Det konsitutionella dödläget i Albanien var det viktigaste skälet till vårt uppdrag. För att man skall kunna utarbeta en konstitution krävs det samarbete mellan samtliga politiska partier. Oppositionen har emellertid hittills inte deltagit i arbetet inom utskottet för institutionella frågor och därvid angivit som motiv - och detta är oroande - att parlamentet saknar den moraliska behörigheten att utarbeta den nya konstitutionen. Med vår delegation från tre parlament har vi försökt övertyga alla våra samtalspartners om att ett parlament som bildats efter ett - svårgenomförbart ja, men ändå allmänt godkänt - val, är ett legitimt parlament även när det gäller att utforma den nya konstitutionen.
Vi har därför påpekat att man måste bryta dödläget. Det verkar som om våra ord har fått en ny uppmärksamhet och vi fick intrycket, vilket kommissionär Marín nyligen påminde om, att det under dagarna som omedelbart föregick vårt besök har framkommit nya politiska faktorer. Trots detta har de deklarationer som gjordes omedelbart efter vårt besök ännu inte lett till några konkreta resultat och vid vår återkomst fanns det fortfarande inga tecken inom parlamentet och utskottet för institutionella frågor att man var beredda att arbeta tillsammans med den nya konstitutionen. Det rör sig med andra ord bara om deklarationer. Vi måste ändå insistera på att rådet och kommissionen låter vår trepartsdelegation åtföljas av nya konkreta åtgärder. Jag har hört positiva kommentarer om detta.
Vi som är ledamöter av detta parlament måste uppfylla två löften som vi har avgivit i kammaren: för det första att tillsätta en ny internationell grupp av rådgivare med uppgiften att bidra till en beskrivning av inslagen i den nya konstitutionen. För det andra - en aning ovanligt, men om man tänker på bakgrunden förstår man lätt varför det har avgivits, - gäller övervakningen av det albanska parlamentets arbete. I ett läge som är ganska känsligt, har vi med andra ord försökt uppfylla behovet genom att de tre parlamentariska organisationerna, tillsammans med det albanska parlamentet, ser till att övervaka arbetet.
Men det krävs också annat. Som ett exempel, och här vänder jag mig särskilt till kommissionär Marín och rådets ordförande, anser jag att man måste vara på plats, för om den nationella regeringen har goda avsikter, så kan man inte bortse ifrån att dess sympatisörer i hela landet har samma goda avsikter att verka för en nationell försoning. För att använda en liknelse, det pyr fortfarande under askan! Man måste med andra ord se till att demokratin får fotfäste i landet, dvs. på lokal nivå. Jag har hört talas om initiativ som kommissionen skulle kunna stödja ekonomiskt. I det sammanhanget vill jag föreslå en finansiering i avsikt att starta ett system med vänorter mellan kommuner i Albanien och i våra medlemsstater, så att man genom dessa vänortskommuner kan skapa ett nät av kontakter som kan få demokratin att spira från grunden över hela det albanska territoriet och så att man kan besegra frestelsen att ta till vapen och man får till stånd en allmän vilja till försoning.

Pack
Herr ordförande, högt ärade kolleger! Jag kan helt och hållet skriva under på 98 procent av dina uttalanden, Renzo. Det är inte så ofta det händer, att våra båda sidor är så överens, men när det gäller det som du säger om Albanien, är jag verkligen helt överens med dig.
Det är ett faktum - Renzo och jag var de två deltagarna från detta parlament vid försoningsförsöket med tre parter - men det är ett faktum att någon försoning i detta land mellan de fientliga lägren ännu inte har uppnåtts och inte kommer att uppnås på länge. Den undermineras ständigt av båda sidor.
Redan språket är avslöjande. Där kallar oppositionsledaren parlamentet för ett kalasjnikovparlament. Där kallar premiärministern offentligt oppositionen för en politisk terrorgrupp och dess anförare för brottslingar med immunitet. Ur detta kan knappast någon gemenskap spira. Likadant som den dåvarande socialistiska oppositionen gjorde för två år sedan, så bojkottar den konservativa oppositionen nu parlamentet. Vi har alltid gjort det otvetydigt klart att en återgång till parlamentet är ovillkorlig och viktig även för oppositionspartiet, ty endast där kan de vinna gehör från oss.
Den gemensamma åtgärden, som Imbeni redan har sagt, var viktig. Den var unik i sitt samarbete, och därför hade den också en mycket stor betydelse för den albanska allmänheten och för de politiska representanterna. Vi har alla lyssnat, och i våra slutsatser tagit hänsyn till alla åsikter i inrikespolitiken.
Resultaten var bl.a. för det första att den demokratiska plats där beslut skall äga rum är parlamentet, och därför måste Demokratiska Partiet återvända dit.
För det andra: Detta parlament måste ändå garantera värdigheten för den enskilde ledamoten och ta hänsyn till de demokratiska spelreglerna, och till detta bör representanter för OSSE eller från Europarådet hjälpa till med observation.
För det tredje: Vi förväntar oss naturligtvis också att personalen, som arbetat med styrningen av anslagen, framför allt på det rättsliga området - och det har ni berört, herr kommissionär - som under de senaste åren redan skolats med våra pengar, inte nu godtyckligt ställs på gatan, utan att man använder sig av deras erfarenheter.
För det fjärde: Albanien behöver en konstitution, också just för viktiga investeringsprojekt. Enligt gällande rätt skall det parlamentariska utskottet utarbeta ett utkast till konstituion, den skall antas med två tredjedelar i parlamentet och sedan skall - det har man förpliktat sig till - en folkomröstning besluta om den. Jag tror att man även måste förbättra sammansättningen lite grand av den kommission som skall göra det.
De senaste dagarnas nyheter rapporterar å ena sidan om illegala polisövergrepp på anhängare av Demokratiska Partiet, å andra sidan framställs samma intermezzo som målmedveten provokation från det demokratiska partiet gentemot polisen. Jag är inte i stånd att säga vad som är rätt. Det är mycket svårt att urskilja det härifrån, men det bevisar en sak, nämligen att fronterna mellan de politiska lägren är mycket hårda och nästan tycks oövervinneliga, och att politikernas språk är våldet. En gemensam åtgärd, som den vi företog, kan man göra en gång. Vi kan inte göra det på löpande band. Som ni helt riktigt har sagt, herr kommissionär, är det en uppgift för de ansvariga politikerna i Albanien att nu äntligen ta sitt öde i sina egna händer, och om det på något sätt är möjligt, detta gäller både rådet och kommissionen, ber jag enträget om inte bara milda, utan verkligen energiska påtryckningar från dessa båda, så att man äntligen sätter sig ner för att försonas, till gagn för det plågade albanska folket.

Daskalaki
Herr ordförande! Situationen och framtiden för Albanien har ofta varit föremål för diskussioner i den här salen och många gånger har diskussionerna varit häftiga. I dag presenterades väl avvägda och konstruktiva gemensamma ståndpunkter. De kan framför allt tillskrivas vårt ad hoc-utskott, med Imbeni och Pack, som utförde ett lyckosamt besök i Tirana nyligen. De försökte återinföra oppositionen i parlamentet och lyckades med ett första närmande vad gäller oerhört känsliga frågor, som t.ex. utformningen av den nya konstitutionen och annat. De är båda värda särskilda gratulationer. Alla vi i utskottet för utrikes-, säkerhets- och försvarsfrågor gratulerade dem för övrigt verkligen från djupet av vårt hjärta.
Situationen i Albanien - och det har sagts många gånger - är fortfarande bräcklig, med spänningar, även om vissa framsteg har noterats. Incidenter sker fortfarande, det sade Pack tidigare. Det demokratiska medvetandet enligt de västeuropeiska modellerna är ännu inte det huvudsakliga elementet i det offentliga livet, och har för övrigt aldrig varit det fram till nu.
Beträffande Europaparlamentet, långt från eller vid sidan av alla sympatier för den ena eller den andra sidan, måste vi fortsätta att stödja den sanna demokratiska processen i Albanien, att ge av vår erfarenhet och vårt stöd till de åtgärder vi kan och hjälpa landet att så snabbt som möjligt finna sin europeiska inriktning.
Vår gemensamma resolution bär både vår stämpel och uttrycker vår önskan och de mål som måste lyckas.
Jag vill slutligen, herr ordförande, fråga om Europaparlamentet kommer att underrättas om diskussionen ni sade skulle äga rum på måndag angående Albanien i Världsbanken.

Ordföranden
Jag vill meddela att jag har mottagit sex resolutionsförslag i enlighet med artikel 37.2 i arbetsordningen.

Sarlis
Herr ordförande! Jag måste säga att den gemensamma resolution som har cirkulerat är en text som, enligt min åsikt, kommer att få parlamentets helhjärtade stöd, eftersom den är väl avvägd och inte bara speglar gemensamma ståndpunkter utan även vår gemensamma oro inför händelserna i Albanien. Problemet har enbart koncentrerats, enligt min uppfattning, på återupprättandet av normala relationer mellan de politiska styrkorna i Albanien. Min åsikt är att detta bara kan lyckas med ett korrekt fungerande albanskt parlament. Händelser eller undersökningar som avser kriminella förseelser som skedde före händelserna förra året kan många gånger användas såsom rättsliga åtgärder mot politiska motståndare och detta måste undvikas.
Jag måste säga att förslaget som innehåller det som trepartsdelegationen kom överens om, och i vilken Pack och Imbeni deltog tillsammans med kolleger från Europarådet och Organisationen för Säkerhet och samarbete i Europa, är mycket viktigt och att man måste sätta samman en rådgivande grupp. Jag skulle vilja gå ännu längre och säga att denna rådgivande grupp måste utgöras, inte av akademiker, inte av speciella professorer utan av ledamöter som alternerar och som kan ge råd, utifrån en vardaglig grund, skulle jag vilja säga, gentemot det sätt på vilket det albanska parlamentet skall fungera. Man måste närma sig Albanien på ett mycket försiktigt sätt, främst på grund av de religiösa skillnader som existerar. Detta folk har sedan sekler tillbaka levt som en samlad enhet, trots de olika religiösa övertygelserna. Eftersom jag har bott i den här regionen, tror jag att om den här rådgivande kommittén tillsätts, skulle den utifrån vardagliga grunder kunna lyckas med mycket genom att ge råd angående de parlamentariska utskottens funktion, angående de frågor som kommer upp i parlamentet osv. Den skulle också ha tillfälle att skapa kontakter, och även, först och främst, ge råd angående utformningen av en ny författning som, enligt vad vi har hört, den nuvarande albanska regeringen föreslår att lägga fram inför det albanska folket vid allmänna val.
Jag önskar att allt skall gå väl. Jag hoppas det eftersom jag är optimist. Detta folk är värt en bättre lycka och ett helhjärtat och samstämmigt stöd från de europeiska folken och de europeiska regeringarna. Det räcker inte att kommissionen och rådet säger hur mycket pengar de ger, de måste stödja Europaparlamentets initiativ.

Bianco
Herr ordförande! Jag tror att alla är överens på en punkt, och det är att Albanien för närvarande befinner sig i en krissituation. Problemen är fortsatt stora, vapnen är spridda - ungefär en och en halv miljon - maffian fortsätter att göra sina vinster - man beräknar att 6 miljarder dollar hanteras av den albanska maffian - situationen är fortfarande känslig när det gäller att återställa demokratin.
Jag tror att det finns en framkomlig väg, och det är den som antytts av kollegan Imbeni och som även stötts kraftfullt av Pack och som innebär att man insisterar på att den demokratiska väg som just har anträtts skall fullföljas med början i parlamentet, dvs. man måste utöva påtryckningar för att parlamentet skall kunna verka i full utsträckning. Och låt mig säga till rådets ordförande att till det normala återvänder man även med en ner omfattande, mer organisk politik.
Den albanska frågan kan inte ses frikopplad från övriga problem i ett område som är så känsligt. När, under toppmötet i Madrid, balkanfolk och albaner så att säga utestängdes av en säkerhetspolitik, av en försiktighetspolitik, som i stället borde varit global, då begick man ett misstag. Vi saknar inte instrument. Det finns instrument, NATO hjälper till att rekonstruera den albanska armén, Västeuropeiska unionen och OECD hjälper polisen att åter hitta den professionalitet som gått förlorad och det finns instrument för att skapa de objektiva förutsättningar som kommissionär Marín talade om.
Övriga ekonomiska-finansiella ansträngningar bör inriktas på att verkställa det program som regeringen har presenterat. Det handlar om att upprätta demokratiska, sociala infrastrukturer och jag tror att man, just genom de instrument som vi har ställt till förfogande, kan nå målet att sätta alla parter under tryck för att Albanien skall kunna återgå till det normala.

Tamino
Herr ordförande! Det råder tyvärr inget tvivel om att den albanska krisen fortfarande inte är slut, vilket för övrigt flera av mina kolleger också har påpekat. Situationen är långt ifrån löst och av den anledningen måste vi säga att de åtgärder som vidtagits av våra representanter, Imbeni och Pack, tillsammans med OECD och Europarådet, har varit utmärkta, ett utmärkt ingripande, och det avtal som undertecknats av parterna, dvs. av regeringen och oppositionen, är en viktig utgångspunkt.
Men tyvärr kan vi inte inbilla oss att detta innebär en lösning på problemen. Det är som sagt snarare en oundgänglig utgångspunkt för att skapa en ny konstitution, vilket är en nödvändighet i det här läget. Men en ny konstitution kan man inte skapa utan att få med även oppositionen och i det här ögonblicket är signalerna, tyvärr, allt annat än positiva. En del av oppositionen säger just nu att avtalet bara är ett partiellt avtal, ett avtal som bara kan respekteras om Fatos Nanos regering upphäver alla de förordningar man utfärdat sedan man kom till makten.
Det rör sig naturligtvis om ett villkor som det är omöjligt för regeringen att acceptera, samtidigt som regeringen har visat att man kommer att garantera den största möjliga öppenhet i det parlamentariska arbetet så att oppositionen får alla sina rättigheter tillgodosedda, en opposition som under alla omständigheter har rätt till ordförandeskapet i en tredjedel av alla utskott och två tredjedelar av vice ordförandeskapen i de parlamentariska utskotten.
För tillfället är signalerna inte positiva. I norr har det ägt rum incidenter och man har på nytt använt vapen. I söder är territoriet fortfarande utanför polisens kontroll. Området runt Tirana börjar lida brist på konsumtionsvaror på grund av att man inte löst de ekonomiska problem som man hoppades att den nya regeringen skulle kunna lösa.
Ställda inför allt detta måste Europeiska unionen anstränga sig betydligt mer för att erbjuda ekonomisk hjälp och hjälp för att återställa demokratin och kontrollen över territoriet. Annars är det risk för att inbördeskriget kan blossa upp på nytt.

Ordföranden
Tack så mycket, herr Tamino.
Jag förklarar debatten för avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 12.00.
(Sammanträdet avbröts kl. 17.15, i väntan på " Frågestunden" kl. 17.30.)

Frågestund (rådet)
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är frågor till rådet (B4-0165/97).
Fråga nr 1 från Jens-Peter Bonde (H-0001/98):
Angående: Ratificering av Amsterdamfördraget
Kan rådet bekräfta att Amsterdamfördraget bara kan träda i kraft om samtliga medlemsstater ratificerar det, och kommer rådet att respektera flera folkomröstningar i medlemsstaterna?

Henderson
I enlighet med bestämmelserna i fördraget om Europeiska unionen, särskilt artikel N, träder Amsterdamfördraget i kraft efter att ha ratificerats av samtliga medlemsstater, i enlighet med deras respektive konstitutionella krav. I vissa länder kommer detta att innebära en folkomröstning.

Bonde
Jag skulle vilja tacka Doug Henderson för ett mycket klart svar, som jag känner igen som en upprepning av det svar som Henderson gav på en tidigare fråga i det brittiska underhuset. Det är naturligtvis uppenbart att fördraget kräver alla länders godkännande för att kunna träda i kraft. Om ett land inte godkänner fördraget så måste de länder som är intresserade av att få ett nytt kalla till en ny regeringskonferens, och det behövs 15 underskrifter för att genomföra något nytt. Precis som den gången då man inte kunde enas om att upprätta ett socialt protokoll för alla länder, men med 12 underskrifter etablerades ett närmare samarbete mellan 11 länder. Men det krävs alltså samtliga underskrifter för att åstadkomma en fördragsändring. Jag vill gärna tacka Henderson för att han i dag har gett ett så klart svar.

McKenna
Ni säger att fördraget måste ratificeras i enlighet med de konstitutionella kraven i medlemsstaterna. Jag skulle vilja tala om för er att i Irland kommer vi att ha en folkomröstning om Amsterdamfördraget och redan blandar sig EU-kommissionen i genom att skicka ut propaganda till delar av allmänheten. Jag skulle vilja ha någon typ av garanti från rådet att detta inte skall få ske, eftersom det är inblandning i en medlemsstats demokratiska process. Det får inte förekomma någon otillbörlig påverkan med användning av de europeiska skattebetalarnas pengar för att främja propaganda som tvingar människor att rösta till förmån för fördraget. Jag anser att det är upp till det irländska folket självt att bestämma om de vill rösta för eller emot. Jag skulle vilja få en garanti från rådet att EU-kommissionen lämnar processen i fred och låter folk själva besluta och att detta är i enlighet med den irländska konstitutionen, som faktiskt förbjuder användandet av allmänna medel för att främja någon av sidorna i en folkomröstning.

Henderson
Jag skulle vilja säga till McKenna att detta inte är en fråga för rådet. Det är en fråga som personer i Irland, inklusive regeringen och de politiska partierna som kände sig påverkade av det, bör ta upp med kommissionen.

Ordföranden
Eftersom de behandlar samma ämne, kommer följande frågor att tas upp tillsammans:
Fråga nr 2 från Mihail Papayannakis (H-0004/98):
Angående: " Insamling av uppgifter" från medlemsstater
Enligt uppgifter som publicerats i tillförlitliga europeiska dagstidningar ägnar sig brittisk hemlig underrättelsetjänst åt att i andra EU-länder samla in uppgifter av diplomatisk, ekonomisk, teknisk och handelsmässig natur. De här uppgifterna används sedan bland annat till att bättre utforma regeringens förhandlingspositioner och ställningstaganden inför gemenskapsorganens sammanträden.
Jag vill fråga rådet om det kan göra en bedömning om i vilken grad och på vilket sätt gemenskapsorganens och rådets slutliga resultat och beslut förvanskas på grund av ett sådant här förfarande som tillåter vissa medlemmar att hålla sig med förhandsinformation om sina partners förhandlingspositioner. Jag undrar också om rådet kan försäkra oss om att sådana här " upplysningar" av känslig natur inte läcker ut till tredje länder, till exempel inför förhandlingar som rör internationell handel etc. eller rentav i samband med de slutliga förberedelserna för euron (idéer och förslag om de slutgiltiga växlingskurserna mellan gemenskapens valutor och euron, uppgifter som, om de offentliggörs, i allra högsta grad kan påverka den internationella penningmarknaden och vill också veta om rådet har någon uppfattning om hur många andra länder, och i så fall vilka, som ägnar sig åt " informationsinsamling" av liknande slag. och fråga nr 3 från Nel van Dijk (H-0035/98):
Angående: Spionerar MI6 på Förenade kungarikets partner i Europa?
Spionerar MI6, den brittiska underrättelsetjänsten för utrikes verksamhet, på Förenade kungarikets partner i Europa för att samla in information som kan vara till nytta för Förenade kungariket vid internationella förhandlingar? Spelar MI6 in konfidentiella samtal och avlyssnar organisationen telefonsamtal?
Hur stämmer eventuell spionageverksamhet som bedrivs av MI6 och riktar sig mot tjänstemän från andra EU-länder överens med brittiska regeringens strävan efter " moraliskt ledarskap" i Europa?
Delar rådet min uppfattning att en regering som med hjälp av sina säkerhetstjänster skaffar sig konfidentiella upplysningar om EU-partnerna och vad dessa gör vid internationella förhandlingar drar skam över det förtroende som medlemsstaterna skall ha för varandra och handlar i strid med den solidaritet som medlemsstaterna skall kunna förvänta från varandra inom ramen för " en allt fastare sammanslutning" ?
Finns det också andra medlemsstater som ger i uppdrag åt sina säkerhetstjänster att spionera på staternas partner i Europa eller tillåter att säkerhetstjänsterna bedriver sådan verksamhet?
Kan rådet försäkra mig om att varken Europaparlamentet eller Europeiska kommissionen utgör måltavla för verksamhet som bedrivs av MI6 eller någon annan säkerhetstjänst från någon annan medlemsstat?
Henderson
Jag är glad över att kunna koppla samman frågorna. I min egenskap av ordförande måste jag säga att underrättelsefrågor ligger inom de nationella myndigheternas exklusiva behörighet. Rådet har ingen information i sådana frågor och har ingen möjlighet att svara.

Papayannakis
Herr ordförande! En sådan måttlighet som den i ordförandens svar uttryckte spartanerna i mitt land för länge sedan. Spartanerna ansågs inte utgöra en modell för civilisationen, eller för dialog och diskussioner.
Jag kräver att ordföranden, och naturligtvis inte enbart den brittiske ministern, att han talar om rådets bedömning av den sortens metoder, om han någonsin har hört talas om något liknande. Vilken är rådets bedömning? Vad karakteriserar liknande åtgärder och hur kan jag såsom ledamot av det här parlamentet ha förtroende för korrektheten, allvaret och äktheten i diskussionerna som äger rum i rådet? Jag var inte spartan, jag är snarare atenare.

Henderson
Jag kan bara säga att detta inte är en fråga för rådet, vare sig det kommer från Sparta, Aten, det nya Sparta eller det nya Aten. Det är inte en fråga för rådet och jag upprepar bara mitt tidigare svar.

Van Dijk
Som ni förstår kan jag inte tolka minister Hendersons yttranden på något annat sätt än att han önskar att varken bekräfta eller dementera. Kanske skall jag då i stället tolka det som en dold bekräftelse av det som händer. Men det kan väl ändå inte vara så, och det skulle jag verkligen vilja höra Hendersons uppfattning om, att Europeiska unionens ordförandeskap inte har någonting att säga om, ingen uppfattning om det faktum att en av medlemsstaterna spionerar på de andra medlemsstaterna för att fastställa deras strategi vid förhandlingarna? Här skulle jag verkligen vilja ha ett mycket klart svar. Om Henderson anser att det inte lämpar sig för ordförandeskapet att ha någon uppfattning om detta, då skulle jag gärna vilja veta vad de andra ministrarna i rådet anser om detta.
För det andra, det har varit mycket uppståndelse kring den Echelon där Förenta staterna och Förenade kungariket tillsammans verkat för att avlyssna hela världen. Har det något med detta att göra, herr ordförande? Finns denna Echelon ?

Henderson
Det är inte en fråga för rådet att spekulera i huruvida det förekommer en ny allians mellan Förenade kungariket och Förenta staterna. Jag kan bara säga att det ämne som togs upp inte är en fråga för rådet och att ledamöterna i parlamentet inte skall tolka mitt tidigare svar som en bekräftelse på eller ett förnekande av detta.

Ordföranden
Fråga nr 4 från Angela Kokkola (H-0008/98):
Angående: Kloning av människor
Den amerikanske vetenskapsmannen Richard Seeds beslut att förverkliga experiment som syftar till att få fram mänskliga kloner. Detta är någonting som är oacceptabelt såväl ur etisk som ur vetenskaplig synvinkel.
Med anledning av det här vill jag fråga rådet om Europeiska unionen är försedd med en lagstiftning som förbjuder kloning av människor. Men också om så vore fallet, så är det ändå inte tillräckligt. Följaktligen vill jag också fråga rådet om det har för avsikt att ta initiativ till inrättandet av en internationell konvention som förbjuder kloning av människor, för att på så sätt skydda medborgarna från vetenskapsmännens " geniala upptäckter" där de i sin forskningsiver är redo att på vetenskapens altare offra frågans etiska dimension.

Henderson
Det är med nöje som jag, i förhållande till fråga nr 3, bekräftar det viktiga inflytande och ansvar som rådet har i den här frågan.
Frågan om bioetik och i synnerhet om skyddet för mänsklig värdighet och individen är nyckelfrågor för gemenskapens forskningspolitik. Forskning kring förändringen av den mänskliga genen är bland de mest känsliga etiska frågorna inom vetenskapen och kräver därför ständig granskning och klara gränser. Detta faktum har man varit väl införstådd med i Europeiska unionen och dess medlemsstater och detta har lett till ordningar för etisk övervakning av forskning kring mänskliga gener, liksom till juridiska garantier och begränsningar.
Gemenskapens fjärde ramprogram om forskning innehåller en uttrycklig bestämmelse om att inget stöd kommer att ges till projekt som kan strida mot Europeiska konventionen om mänskliga rättigheter, Förenta nationernas stadga, eller Europarådets konvention om mänskliga rättigheter och biomedicin. Bestämmelserna om biomedicinsk etik anger att man inte får lov att genomföra någon forskning kring förändring av den genetiska uppbyggnaden av människor eller kloning av människor.
Kommissionens förslag till det femte ramprogrammet till forskning skulle utöka omfattningen av detta förbud. Förslaget granskas fortfarande i rådet, men den ärade ledamoten kan vara övertygad om att människors rättighet och värdighet fortsatt kommer att vara en ledstjärna för alla beslut.
Vad gäller internationella initiativ kommer rådet med intresse att beakta förslag som kommissionen lägger fram i frågan.

Kokkola
Tack, herr rådsordförande, för ert svar. Tillåt mig, med all min respekt, att betrakta det som något svävande. Ni refererade till framtida planer. Vi ser dagligen i pressen hur snabbt dessa rön går framåt. Men med all den uppskattning jag har för forskning och biologi och vetenskapens utveckling, när dessa frågor berör etik och eventuellt når kloningen av människor, döljer jag inte att jag är rädd, och inte bara jag. Väldigt många människor och många forskare har uttryckt protester.
Jag skulle således vilja be er, om så är möjligt, att under ert ordförandeskap skynda på användningen av de åtgärder ni har till ert förfogande, eftersom jag annars är rädd att det kommer att vara för sent.

Henderson
Jag känner till den ärade ledamotens oro i den här frågan, vilket ju även gäller många andra i det här parlamentet och på andra ställen. Jag kan bara peka på en mening i mitt tidigare svar där jag sade att bestämmelser om biomedicinsk etik anger att ingen forskning kring förändring av människors genetiska uppbyggnad eller mänsklig kloning får genomföras. Jag hoppas att det utgör den garanti som den ärade ledamoten efterfrågade.

White
Jag skulle vilja att rådets ordförande talar om vad rådets inställning är till den existerande ordningen i kommissionen, varigenom en rådgivningsgrupp har skapats för att ge råd om bioteknologisk etik och redan har ställt samman ett yttrande om kloning. Stöder rådet principen om att en europatäckande etikkommitté skall skapas i framtiden? Jag säger " i framtiden" snarare än " omedelbart" , vilket ger ministern ett visst utrymme att svara på ett positivt sätt.

Henderson
Jag vill säga till den ärade ledamoten att jag inte utesluter det. Det kan vara att det är den vägen vi kommer vidare i frågan.

Ordföranden
Eftersom frågeställarna är frånvarande, bortfaller frågorna nr 2 och 3.
Eftersom de behandlar samma ämne, kommer följande frågor att tas upp tillsammans:
Fråga nr 7 från Glenys Kinnock (H0017/98):
Angående: Vapenhandel i Burundi
Vilka åtgärder vidtar rådet för att stoppa tillströmningen av vapen från Europeiska unionen till Burundi, där de sannolikt kommer att användas för att fortsätta inbördeskriget mellan beväpnade grupper och begå fler massakrer på civilbefolkningen? fråga nr 8 från Tony Cunningham (H-0018/98):
Angående: Vapenhandel i Burundi
Känner rådet till de påståenden som görs i rapporten Stoking the Fires - Military Assistance and Arms Trafficking in Burundi (Att gjuta olja på elden - militärt stöd och vapenhandel i Burundi) från vapenprojektet inom människorättsorganisationen Human Rights Watch med avseende på export av vapen och militär utrustning, som ofta har sitt ursprung i Östeuropa och f.d. Sovjetunionen, till de beväpnade parterna i Burundi via Västeuropa? Kommer rådet att yttra sig i ärendet?och fråga nr 9 från Arthur Newens (H-0019/98):
Angående: Vapenhandel i Burundi
Kommer rådet att undersöka påståenden om att vapentillverkare i Europeiska unionen sänt leveranser till beväpnade grupper bland hutu- och tutsifolken i Burundi och att ammunitionsfabriken i Eldoret i Kenya, som ursprungligen byggdes av Fabrique d'Armes de Guerre som är ett dotterbolag till den franska industrigruppen GIAT, levererat ammunition till hutumilisen i östra Zaire?
Henderson
Rådet delar den ärade ledamotens oro för påverkan på situationen av vapeninflödet från tredje land och har noterat resolutionen om Burundi som antogs av Europaparlamentet vid dess sammanträdesperiod 15-19 december 1997. Rådet har gjort liknande uttalanden och deklarationer kring situationen i Burundi, den senaste den 7 januari 1998. Rådet har också noterat resolutionen om en uppförandekodex om vapenexport, som antogs av Europaparlamentet vid dess sammanträdesperiod den 12-16 januari 1998.
Europeiska rådet i Amsterdam den 16-17 juni 1997 underströk den viktiga rollen för samordnade internationella ansträngningar mot en ordentlig reglering av vapenexport och uppmanade till utvecklandet av en sammanhållande kontrollpolitik för vapenexport genom hela unionen på grundval av de gemensamma kriterier som utarbetades i slutsatserna från de Europeiska råden den 29 juni 1991 och 26-27 juni 1992. Bland dessa kriterier kan särskilt nämnas respekten för mänskliga rättigheter i destinationslandet.
I detta syfte har Förenade kungariket, tillsammans med Frankrike, lagt fram ett förslag till text för en Europeiska unionens uppförandekodex som ställer upp höga gemensamma normer för vapenexport för medlemsstaterna. Texten är i två delar. Först beskriver den de åtta gemensamma kriterierna som man enades om 1991 och 1992 i linje med Förenade kungarikets nationella kriterier som presenterades av Förenade kungarikets utrikesminister den 28 juli 1997.
Den andra delen innehåller en samrådsordning där parterna kan cirkulera information om vägran att ge exporttillstånd och krav på att en partner samråder med den vägrande parten innan man fattar beslut om att ge tillstånd till export för i huvudsak samma varor till samma kund.
De första reaktionerna har varit mycket positiva och syftet är att kodexen skall antas genom en rådets deklaration under detta ordförandeskap.

Kinnock, Glenys
Jag tackar rådets ordförande för hans mycket goda arbete hela dagen här i parlamentet. Jag är inte säker på att det har varit helt lätt eller njutbart i alla lägen.
Jag skulle vilja gå tillbaka till frågan om Burundi, som min fråga gällde. Det är ett faktum att 36 procent av Burundis budget för närvarande läggs på försvaret, betydligt mer än de spenderar på hälsovård och utbildning tillsammans. Skulle rådets ordförande kunna bekräfta att en medlemsstat som har koloniala kopplingar med regionen kring de stora sjöarna i Afrika fortfarande är ovillig att gå med på vare sig ett internationellt eller ett europeiskt vapenförsäljningsembargo mot Burundi?
Jag skulle också vilja fråga rådets ordförande om det inte vore en god idé att aktivera Unicoi igen, som var en undersökningskommission som skapades när vi hade krisen i Rwanda? Skulle det inte vara lämpligt att vi utvidgade dess uppdrag till Burundi? Jag anser, och jag hoppas att rådet också skulle kunna anse, att det skulle bidra till våra ansträngningar att stoppa vapensmugglingen in i Burundi och dessutom inom hela området kring de stora sjöarna.

Henderson
Jag tackar den ärade ledamoten för hennes vänliga hyllning. Det är alltid särskilt angenämt att försöka besvara hennes frågor.
Rörande den speciella fråga hon ställde, känner jag inte till att något land i Europeiska unionen medvetet exporterar vapen till Burundi och skulle blockera åtgärder som vidtas för att förhindra sådan försäljning. Om fru Kinnock har någon information som kunde bekräfta det förhållande som hon antydde, skulle jag med glädje ta del av den informationen med syfte att gå vidare med den.

Newens
Jag skulle också vilja tacka rådets ordförande för hans svar. Jag skulle vilja fråga honom om han har sett den information som lämnats av Human Rights Watch och som visar att det har skett mycket aktiviteter, utifrån Oostende. Anser han inte att det är viktigt att drastiska åtgärder vidtas för att omedelbart förhindra att ytterligare vapen levereras från Europa och de människor som är inblandade i denna dödliga handel omedelbart ställs inför rätta? Vi pratade tidigare om svårigheterna kring vapenleverantörer till Irak. Det är lika illa ställt i det här fallet.
Vill rådets ordförande gå med på att gå vidare med den här frågan direkt?

Henderson
Jag tackar den ärade ledamoten för hans fråga. Jag kan bara hänvisa till mitt tidigare svar till den tidigare frågeställaren. Vi känner inte till att vapenförsäljning sker på det sätt som han antyder. Om han har information, är jag mycket villig att granska den och göra en bedömning av den för vidare åtgärder.
Jag vet att det finns andra frågor på föredragningslistan i dag i den allmänna frågan om vapenkontroll och jag kanske går händelserna i förväg, men skälet till varför ordförandeskapet anser att ingåendet av Europeiska unionens överenskommelse om vapen är särskilt viktig är bland annat att försöka hantera den situation som den ärade ledamoten pekar på.

Ordföranden
Eftersom de behandlar samma ämne, kommer följande frågor att tas upp tillsammans:
Fråga nr 10 från Patricia McKenna (H-0020/98):
Angående: Förslag om EU-förhållningsregler för vapenhandel
Förenade kungarikets regering har lovat att under sitt ordförandeskap i EU arbeta för europeiska förhållningsregler som etablerar en hög gemensam standard som styr vapenexporten.
Fyra icke-statliga organisationer - Oxfam, Amnesty International, Saferworld och British American Security Information Council - offentliggjorde nyligen ett sammanfattande dokument som anger huvudlinjerna i de grundläggande normer som sådana förhållningsregler bör införa.
I dokumentet argumenterar man för att ingen militär utrustning bör exporteras till stater som har dåligt rykte vad gäller respekten för mänskliga rättigheter och till stater där den del av bruttonationalprodukten som går till militära utgifter är större än den som används för hälsovård och utbildning.
Kan rådet lämna några detaljer om vilka framsteg man gjort när det gäller att upprätta förhållningsregler om vapenhandel? När tror rådet att sådana förhållningsregler kommer att vara färdigställda? fråga nr 11 från Elisabeth Schroedter (H-0116/98):
Angående: Införande av förhållningsregler för vapenhandel för EU genom det brittiska ordförandelandet
Förenade kungariket och Frankrike har utarbetat en gemensam text för förhållningsregler om vilken man nu har kommit överens. De föreslagna förhållningsreglerna visar på vissa svagheter när det gäller samrådsmekanismer; samråd krävs endast mellan medlemsstater som är direkt inblandade i specifik vapenexport, och inte mellan samtliga femton medlemsstater.
Vilken effekt räknar ni med att reglerna kommer att få på vapenexporten från EU? Kommer de till exempel att få ett slut på transporten av lätta vapen och armerade trupptransportfordon till Indonesien eller militära attackhelikoptrar till Turkiet?
Utan sträng reglering av slutanvändningen av vapen och krigsmateriel kan laglig export dirigeras om till förtryckarregimer och länder i instabila områden. Slutanvändningsavtal bör utgöra rättsligt bindande kontrakt, och ett system för att övervaka slutanvändningen bör införas.
Vilka bestämmelser kommer förhållningsreglerna att inbegripa för kontroll av slutanvändningen för vapen och krigsmateriel?fråga nr 12 från Karin Riis-Jorgensen (H-0153/98):
Angående: Gemensam EU-kodex för vapenexport
Kan ordförandeskapet uppge vilka initiativ det ämnar inleda under detta halvår för att säkerställa att man skapar en gemensam EU-kodex för vapenexport? Kan det dessutom redogöra för målet med och innehållet i en sådan gemensam EU-kodex?
Kan ordförandeskapet dessutom uppge när man kan vänta sig att en eventuell gemensam EU-kodex genomförs?och fråga nr 13 från Jan Bertens (H-0161/98):
Angående: Den europeiska vapenexportkontrollpolitiken
Jag välkomnar det brittiska ordförandeskapets initiativ om att skärpa reglerna för vapenexportkontroll. De gällande kriterierna från 1991-92 är alltid föremål för vida och olika tolkningar eftersom det inte var tal om en samordnad europeisk vapenexportpolitik.
Delar rådet min uppfattning om att kriterierna måste bli mer konkreta och minde öppna för flera tolkningar och att tillämpningen måste bli bindande för att förebygga de nuvarande kriteriernas tillkortakommanden? Delar rådet även min uppfattning om att det är nödvändigt med ett multilateralt samråd mellan de 15 medlemsstaterna för att åstadkomma en effektiv tillämpning av de europeiska exportkriterierna?
Vilken roll har rådet tänkt ge Europaparlamentet när det gäller införandet av den nya exportpolitiken och den praktiska tillämpningen av reglerna?
På vilket sätt kommer rådet att främja överenskommelser mellan medlemsstaterna i syfte att främja öppenhet och insyn i form av en parlamentarisk kontroll över vapenexportpolitiken?
Henderson
Behovet av ytterligare harmonisering av nationell vapenexportpolitik har tagits upp på olika nivåer inom rådet. Europeiska rådet i Amsterdam den 16-17 juni 1997 underströk hur viktigt det är med samordnade internationella ansträngningar för en ordentlig reglering av vapenexport. Rådet uppmanade därför till förnyad och kontinuerlig uppmärksamhet inom ramen för den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken för att utveckla en ansvarsfull och sammanhållen kontrollpolitik för vapenexport genom hela unionen på grundval av de gemensamma kriterier som kom fram ur slutsatserna vid de Europeiska råden den 29 juni 1991 och 26-27 juni 1992. Bland dessa kriterier kan särskilt nämnas respekt för mänskliga rättigheter i destinationslandet.
I det sammanhanget, som jag tidigare antytt, har Förenade kungariket tillsammans med Frankrike lagt fram ett förslag till text för en Europeiska unionens uppförandekodex med stränga gemensamma krav på vapenexport från medlemsstaterna. Texten är i två delar: en beskrivning av de åtta gemensamma kriterierna som man enades om 1991 och 1992 i linje med Förenade kungarikets nationella kriterier som presenterades av Förenade kungarikets utrikesministern den 28 juli 1997. Bland kriterierna anges bland annat att exporttillstånd skall vägras när det finns en tydlig risk att den föreslagna exporten kan komma att användas för repression inne i landet eller internationell aggression. Kriterierna ställer vidare upp en samrådsmekanism för partner som kan cirkulera information om vägrade exporttillstånd och kräver att en annan partner samråder med den vägrande partnern innan den fattar beslut om att ge exporttillstånd för i huvudsak samma varor till samma kund.
De första reaktionerna har varit mycket positiva och syftet är att kodexen skall antas genom en rådets deklaration under Förenade kungarikes ordförandeskap. De ärade ledamöterna bör också veta att den italienska delegationen lade fram ett förslag till genomförande av de åtta gemensamma kriterierna till rådet vid dess sammanträde den 10 november 1997.

McKenna
Vad gäller denna föreslagna uppförandekodex finns ett antal brister i den, t.ex. det faktum att bara vapenexporterande länder kommer att besluta kring vem som skall köpa deras vapen om uppförandekodexen antas. Det betyder att länder som Irland, som inte har någon större vapenindustri, kommer att ha lite att säga till om hur EU: s vapenpolitik genomförs. Detta syns mig vara en version av " tjuvarnas hederskodex" på så sätt att de länder som är inblandade i vapenindustrin kommer att fatta besluten, och de länder som har en etisk inställning vad gäller vapenexporten inte kommer att ha det. Dessutom finns behov av öppenhet eftersom affärskonfidentialitet innebär att ämnet kommer att förbli hemligt.
Vad gäller vapenleveranser skulle de vara tillåtna till länder som inte undertecknat internationella konventioner om mänskliga rättigheter. Export till regimer med ett dåligt förflutet vad gäller mänskliga rättigheter skulle tillåtas om vapnen var avsedda att användas för att skydda polisen. Det finns många repressiva regimer, t.ex. Turkiet och Indonesien, som skulle kunna dra nytta av detta. Jag skulle vilja att rådets ordförande sade att rådet tänker åtgärda dessa punkter och införa dem i uppförandekodexer, annars är det bara spel för gallerierna.

Henderson
Den ärade ledamotens fråga behandlar många ämnen. Jag godtar inte att det är några större fel på den föreslagna kodexen. Den här kodexen är ett stort steg framåt och utgör ett koncentrat av vad Europeiska unionens länder anser vara deras skyldigheter i relation till vapenförsäljning. Den möjliggör insyn så att dessa länder vet vad som händer i förhållande till vapenförsäljning i andra länder i Europeiska unionen. Den skapar också en mekanism för att förhindra att ett land säljer vapen till ett tredje land när det tredje landet redan förvägrats import från ett annat land i Europeiska unionen. Med andra ord skyddar det helheten i politiken.
Människor kommer alltid att försöka komma runt regleringar, kodexar och så vidare. Så kommer det alltid att vara. Nu kommer det att finnas ett massivt moraliskt tryck på alla medlemsstater i unionen, under förutsättning att en tillfredsställande kodex antas, att hantera denna fråga på ett helt nytt sätt.
Frågan om kriteriet som avgör huruvida en vapenförsäljning sker är egentligen en separat fråga. När det är troligt att dessa vapen t.ex. skall användas för repression inom landet eller för aggression utåt, då skall denna vapenförsäljning inte äga rum. Problemet i det läget är att det inte förhindrar ett annat land från att sälja om ett land beslutar att den tänkta importören inte uppfyller dessa kriterier.
Det pågår nu ett samråd inom unionen. Det är en möjlighet för varje medlemsstat och lobby inom en medlemsstat att undersöka sätt på vilka kodexen kan bli effektivare och lägga fram sina synpunkter. Jag tror att rådet kommer att ha ett öppet sinnelag i hur kodexen kan förbättras. Jag uppmanar samtliga ledamöter i parlamentet att om de har åsikter lägga fram dem genom lämpliga kanaler så att vi kan få reda på dem. Syftet är att se till att vi har ett helhetssystem internt och jag tror att vad som har föreslagits utgör ett stort steg framåt.

Schroedter
Herr ordförande! Jag är något besviken över rådets svar, eftersom vi lämnade in våra frågor skriftligen i mycket god tid. Dessa frågor var mycket mer konkreta än ert svar, som ni nu redan har upprepat för tredje gången. Det handlar nämligen om huruvida det i framtiden exempelvis kommer att vara möjligt för den turkiska regeringen att fortfarande få vapen för att bekämpa och bomba den kurdiska befolkningen. Är detta fortfarande möjligt? Denna konkreta fråga har ställts, och vi skulle vilja ha ett konkret svar. Vi har även frågat er, och detta skriftligt, om ni planerar någon kontroll av vägarna och även någon kontroll av de slutliga förbrukarna, och hur det ser ut rent konkret. Jag vill be er att ni besvarar dessa frågor som ni fick i god tid, på ett lika konkret sätt som de framställdes.
Den sista frågan: Ni sade att det förekommer positiva reaktioner. Från vem kom då dessa positiva reaktioner? Från vapenindustrin kanhända?

Henderson
Jag tackar den ärade ledamoten för hennes fråga. Syftet med att ha en politik på gemenskapsnivå är att försöka åstadkomma samstämmighet över hela unionen med syftet att på sikt få till stånd en bredare samstämmighet utanför Europeiska unionen, vilket är lika viktigt.
Just nu har jag förstått att det finns vissa länder i Europeiska unionen som har fattat beslut om att när det är sannolikt att vapen som säljs till Turkiet kommer att användas för repression inne i landet, då skall den försäljningen inte ske. Som jag sade tidigare är syftet med kodexen att försöka åstadkomma en samstämmighet på gemenskapsnivå. Det kommer att förekomma debatter kring vad som är repression inom landet och i vilken omfattning det förekommer repression.
Det skulle vara omöjligt att helt undanröja meningsskiljaktigheter mellan Europeiska unionens medlemsstater i en sådan här fråga. Det kommer att finnas gränsfall om vilka man alltid kommer att tvista. Det viktiga med kodexen är att den lägger fast gemensamma kriterier och ett sätt att se till att dessa gemensamma kriterier tillämpas, även om det alltid måste innehålla ett visst element av bedömning. Jag tror att de som är inblandade i detaljutförandet av dessa beslut kommer att inse behovet av den bedömningen.

Bertens
Jag tackar rådets ordförande för hans svar. Jag komplimenterar honom också för det faktum att det brittiska ordförandeskapet nu verkligen instämmer i det som vi här har krävt så länge. En fråga har ni inte besvarat: vilken roll tänker ordförandeskapet slussa till Europaparlamentet i samband med förverkligandet av en ny exportkontrollpolitik? Vad det beträffar skulle jag vilja fråga - för jag känner till att italienarna har lagt fram ett förslag om att sammanställa en årlig rapport om vapenexporten - kommer det att övertas av det brittiska ordförandeskapet? Om inte, varför inte? Om ja, då tycker jag att det är utmärkt.
Vidare skulle jag till sist vilja nämna att det förefaller mig vara bättre, när det rör sig om konsultation om vad något land gör med ett annat land, att det inte borde vara så mycket bilateral konsultation, utan mer en multilateral konsultation. För jag tror att det är först då som uppförandekodexen verkligen blir en verklig kodex för alla länder.

Henderson
Jag kan säga till den ärade ledamoten att jag håller med honom om att det är viktigt att ha ett multilateralt synsätt, vilket är varför kodexen från början lades fram från ordförandeskapet. Jag har också antytt att på sikt kommer den att få en bredare tillämpning än bara inom Europeiska unionen. Annars skulle den fortfarande kunna undergrävas.
Det är viktigt att de som har starka åsikter i denna fråga, inklusive den ärade ledamoten som synbarligen har det, i första steget koncentrerar sina ansträngningar på att övertala regeringarna inom Europeiska unionen att stödja en stark kodex. När den väl har lagts fast kan man titta på i vilken annan omfattning man skulle kunna bedöma dessa frågor inom Europeiska unionens institutioner, inklusive parlamentet.

von Habsburg
Herr rådsordförande! Framför allt vill jag tacka för de klara och precisa svar som ni har gett, som visar hur Westminster kan vara en förebild för alla parlamentariker, i synnerhet när de har en av de bästa ordförandena i de officierande ordförandeskapen. Därför vill jag säga - ursäkta att jag gör också detta påpekande - att vi faktiskt, om det skulle fortsätta på det här viset, skulle kunna avskaffa denna verkligt dumma bestämmelse, nämligen att man bara kan ställa en enda fråga vid varje allmänt sammanträde.
Min fråga är följande: Skulle det inte vara klokt, när man betänker att större delen av vapenexporten ändå alltid går till utvecklingsländerna, om man äntligen kunde kombinera hjälpen till utvecklingsländerna med vapenköpen, och informera utvecklingsländerna om att utvecklingsstödet kommer att reduceras, om man använder det för vapenköp?

Ordföranden
Tack så mycket, herr von Habsburg. Jag måste säga att jag är väldigt lyhörd för er oro om de två frågorna. Jag har tagit upp problemet med presidiet och det kommer att behandlas vid presidiets möte i mars. Hur som helst tackar jag er för ert samarbete, som alltid, för att förbättra frågestunden och inbjuder Henderson att svara von Habsburg.

Henderson
Jag förstår de argument som lagts fram om utvecklingsländer. De skulle naturligtvis vara missbruk av bistånd om bistånd som gavs för andra ändamål användes för att köpa in militär utrustning. Det kommer alltid att finnas ett visst element av militär utrustning i ett utvecklingslands inköp. De måste ha lag och ordning internt och det finns ett behov av att försvara sig utåt. Man måste använda sitt omdöme där. Det är naturligtvis så att om ett utvecklingsland lägger alla sina andra resurser på att köpa in militär utrustning och sedan förlitar sig på ett visst mått av bistånd för sociala utgifter då är det någonting fel i balansen i det landets användning av sina resurser.
Jag anser att det skulle vara rätt att öppna en dialog med det landet för att göra det klart att en rimlig balans av resurserna mellan legitim lag och ordning och yttre försvarsutgifter är något som vi erkänner. Bistånd som riktas till det landet bör under normala förhållanden inte användas för det ändamålet. I vissa utvecklingsländer, där det har förekommit perioder av kris och anarki, är en av de första stegen för att åstadkomma ekonomisk återhämtning att skapa ett visst mått av lag och ordning och det kan vara lämpligt att biståndet bidrar till att åstadkomma den processen. Det kan vara så att vissa vapen måste ingå i det och jag känner själv till några exempel där det har varit fallet och jag skulle vilja säga att det var legitimt. Men detta borde snarare vara undantaget än regeln.

Lindqvist
Jag undrar rent allmänt om detta verkligen är en uppgift för EU. Finns det inte en stor risk att detta kan innebära en militarisering av EU-samarbetet? Jag tror inte att det är i linje med vad de flesta medborgare anser vara vår uppgift.
Jag vill också fråga vad detta betyder för militärt alliansfria stater, t.ex. Sverige, som har hårda regler för vapenexport. Inom EU kommer det att bli andra regler än vad vi har, inte nödvändigtvis sämre, men naturligtvis annorlunda.
Jag har ytterligare några tilläggsfrågor: Vilka regler kommer att gälla? Blir det majoritetsbeslut eller enhällighet? Vilka kommer att fatta besluten? Slutligen: Är syftet att EU-reglerna skall ersätta nationella regler för vapenexport till andra länder, eller skall de nationella reglerna till och med tas över?

Henderson
Jag skulle vilja säga till herr Lindqvist att vi faktiskt diskuterade några av dessa ämnen i arbetsgruppen i går. Det är naturligtvis så att för att en ramöverenskommelse skall kunna ingås måste vi ha enighet bland medlemmarna i unionen kring hur kodexen skulle fungera. Om man kan enas kring de nuvarande bestämmelserna, och här upprepar jag mig i viss utsträckning, kan ett land som anser att vapenexporten skulle innebära att det vore sannolikt att dessa vapen användes för repression inne i landet eller aggression utåt och som därför blockerar försäljningen av dessa vapen skulle sedan kunna säga till andra länder " detta är den inställning som vi intar" .
Om ett annat land sedan beslutar att de skulle vilja åta sig dessa exportorder, skulle domstolen tvinga dem att gå tillbaka till det ursprungliga landet, som därefter skulle stimulera en dialog om huruvida det är rätt eller fel att genomföra vapenförsäljningen. Kriteriet skulle vara syftet med vapnen, inte tillståndet i den nationella vapenindustrin och det är ett mycket viktigt kriterium som är inbyggt i koden. Problemet med den nuvarande situationen, där det inte finns någon kod som är effektiv, uppstår när ett land säger " vi anser inte att vapen skall säljas till tredje land på grund av sannolikheten av repression inne i landet eller aggression utåt, men om inte vi säljer dem kommer någon annan att göra det och vi kommer att byta våra jobb mot någon annans jobb och därför bör vi inte fatta beslutet från början att blockera försäljningen" .
Syftet med kodexen är att komma över denna mycket viktiga fråga eftersom vapenindustrin är en stor industri i ett antal länder i Europeiska unionen. De som arbetar i den industrin säger " varför skall det vara våra jobb som offras om någon annan tänker gå in och ta ordern i ett annat land?" . Den här kodexen är avsedd att besvara den frågan. Det betyder inte att frågan är helt löst. Det krävs att medlemsstaterna inför en annan industripolitik, eller att denna nya industripolitik utgör en del av en sysselsättningsstrategi för själva unionen, som också skulle rikta sig till behoven hos dessa arbetar som inte längre kan sysselsättas med hanteringen av dessa exportorder och som måste se sig om efter omskolning och så vidare. Det är en viktig startpunkt men det är inte den slutgiltiga lösningen av frågan.

Truscott
Jag skulle vilja säga till rådets ordförande att jag välkomnar som ett fint första steg uppförandekodexen för vapenförsäljningen som är avsedd att förhindra att vapen används för repression inåt eller aggression utåt. Rådets ordförande har besvarat min fråga om erbjudande av lägre priser kan förhindras i Europa mellan medlemsstaterna i EU när de säljer vapen till tredje land, men ordföranden kanske skulle vilja behandla frågan om slutanvändning, vilket ofta har skapat problem i det förflutna när det gäller att spåra de slutgiltiga mottagarlandet. Skulle han kanske vilja svara på frågan om slutanvändning?

Henderson
Jag tackar den ärade ledamoten för den frågan för den behandlar ett annat mycket reellt problem som måste åtgärdas genom kodexen. Vad jag funderar kring nu, även om jag inte bestämt mig helt och hållet, är att det måste finnas ett visst mått av handlingsfrihet. Bedömningar måste kunna göras inte bara utifrån sannolikheten att dessa vapen används för repression inne i landet och aggression utåt utan sannolikheten för var detta kommer att inträffa. Med andra ord, kommer vapnen att säljas vidare till ett annat land och, när dom säljs vidare, kommer det att vara sannolikt att intern repression eller extern aggression äger rum?
Det är troligen otroligt svårt att hantera en sådan fråga annat än på grundval av att ge handlingsfrihet till det landet som skulle göra den ursprungliga försäljningen av vapnen. Det skulle dock kunna finnas någon sorts utrymme för en diskussion i frågan så att så fullständig information som möjligt görs tillgänglig för alla medlemsstaterna i Europeiska unionen. Det kan vara att man bör skriva in ett åtagande i koden att när en medlemsstat anser att det förekommer vidareförsäljning av vapen, bör den informationen göras tillgänglig för alla medlemsstater i Europeiska unionen.

Crawley
Jag välkomnar också Förenade kungarikets ordförandeskaps förslag om att skapa en EU-uppförandekodex om vapenhandel. Det är en logisk utveckling och uppföljning av Förenade kungarikes nya etiska utrikespolitik och, även om ingenting någonsin är tillräckligt bra för de gröna, vill jag att rådets ordförande från Förenade kungariket skall veta att en majoritet av ledamöterna i det här parlamentet anser att det är ett mycket seriöst och historiskt första steg.
Jag skulle vilja veta om ordföranden tänkte meddela trojkan hur angeläget det här parlamentet är om att uppnå samstämmighet, att kunna följa riktlinjerna, att kunna se var ett bästa förfarande utvecklas allt eftersom kodexen framskrider över året. Det här parlamentet kan komma att någon gång ha en årlig debatt om kodexen. Kan rådets ordförande garantera oss att vår angelägenhet att involveras meddelas tillbaka till trojkan?

Henderson
Jag är mycket tacksam gentemot den ärade ledamoten för hennes besked att den allmänna inriktningen av den föreslagna kodexen kommer att stödjas rakt över den politiska skiljelinjen i parlamentet. Det avspeglar en mycket praktisk inställning i några mycket svåra frågor. Jag är mycket väl medveten om dem själv, eftersom det ligger en stor stridsvagnsfabrik i kanten av min gamla valkrets upp i Newcastle-upon-Tyne i norra England. De som arbetar i fabriken och underleverantörerna är mycket medvetna om detta svåra problem. De har en lika etisk inställning till utrikespolitiken som alla andra, men det är deras jobb som står på spel.
Jag har alltid ansett att folk som de och andra i liknande situationer kommer att vara beredda att göra ett offer, att söka alternativ produktion, om de vet att deras ansträngningar inte kommer att undergrävas av andra. Det är därför som koden på ett mycket praktiskt sätt är oerhört önskvärd. Jag önskar att de i det här parlamentet som hyser tvivel kunde erkänna betydelsen av det argumentet. Jag kan försäkra den ärade ledamoten att jag tänker återkomma i frågan som hon har väckt eftersom jag anser att det är viktig fråga som bör granskas mycket noga.

Ordföranden
Fråga nr 14 från Mark Watts (H-0022/98):
Angående: Fårslakt i Frankrike med anledning av Eid El Kabir-festivalen
Mot bakgrund av tidigare brott mot gemenskapens lagstiftning, i synnerhet i april 1997 då masslakten på får i Frankrike för Eid El Kabir-festivalen väckte stor upprördhet bland allmänheten vill jag fråga rådet om följande: Vilka insatser kommer rådet att göra för att säkerställa att inga brott mot lagstiftningen äger rum detta år eller i framtiden?

Henderson
Rådet känner inte till de händelser som den ärade ledamoten refererar till i sin fråga. Jag skulle dock vilja ta tillfället i akt att peka på att det är huvudsakligen den berörda medlemsstatens skyldighet att se till att man följer gemenskapslagstiftningen på dess territorium och, där så är lämpligt, att det åligger kommissionen i enlighet med artikel 155 i fördraget att vidta nödvändiga åtgärder för att se till att eventuella brott mot den lagstiftningen bestraffas på ett korrekt sätt.
Som den ärade ledamoten utan tvivel kommer att förstå från dessa anmärkningar, är detta en fråga som tydligt faller inom kommissionens behörighetsområde och inte huvudsakligen inom rådets.

Watts
Jag tackar rådets ordförande för detta mycket hjälpsamma svar. Jag vet att ordförandeskapet delar min oro om djurskydd, men jag inser vilket dilemma det står inför, nämligen att det arbetar som råd medan kommissionen är fördragets väktare. Icke desto mindre skulle jag vilja uppmana rådet att sätta sig in i den skandal som ägde rum förra året. Vi fruktar att det kommer att ske igen den 7 april, även om kommissionären själv informerade parlamentet att de brott som skedde förra året var ett brott mot förordningarna och lovade att agera. Hittills har han inte gjort det. Jag uppmanar rådets ordförande att göra sitt yttersta för att utöva påtryckningar på kommissionären att göra sin plikt.

Henderson
Herr ordförande! Efter era vänliga anmärkningar och andra vänliga anmärkningar från den ärade ledamoten, blir jag tvungen att ha ett rätt stort middagsbord nästa gång jag kommer till Strasbourg. Men så mycket bättre, antar jag, för restaurangbranschen i den här fina staden och de fina restaurangerna i den.
Jag tror att det redan finns en medvetenhet om den fråga som han har tagit upp med mig i eftermiddag och att det utifrån den informationen bör vara möjligt att vidta åtgärder.

Ford
Det skulle glädja mig mycket att äta middag med Henderson. Jag är däremot inte säker på att Watts kommer att vilja äta middag med mig efter mitt tillägg.
Samtidigt som vi naturligtvis är helt emot varje form av onödig grymhet mot djur, välkomnar jag rådets ordförandes försiktighet i frågan. Ministern är mycket medveten om att mycket av den allmänna upprördheten i Förenade kungariket i dessa frågor är konstgjord indignation som fabricerats av grupper på den extrema högerkanten.
Förra året i Frankrike var det problem kring den här festivalen men det överdrevs mycket av människor som Jean-Marie Le Pens Front national, en man som oroar sig mer för djurskydd än sex miljoner döda judar under Andra världskriget. Så jag uppmanar honom att gå vidare med försiktighet. Ja, vi måste se till att dessa frågor hanteras, men låt oss inte låta dem användas av politiska partier utanför den demokratiska paletten som en ursäkt för att slå ner på invandrarbefolkningen.

Henderson
Jag tackar den ärade ledamoten för hans bidrag. Allt jag kan säga honom är att nästa gång vi äter middag, vet jag en sak som vi inte skall diskutera, om det skall skapa en sådan hemsk klyfta mellan goda kolleger.

Elliott
Det här är en mycket svår fråga, för den ställer oron för djurskydd och behovet av att respektera etniska minoriteters religiösa åsikter mot varandra. Men någonstans måste gränsen gå. Jag skulle vilja be rådets ordförande att försäkra oss att rådet utifrån vad som man kommit överens om i en ny artikel i Amsterdamfördraget om respekt för djurskydd, skulle vilja göra klart att om minoritetsgrupper förväntar sig att vi skall respektera deras religiösa rättigheter, och naturligtvis skall vi det, då skall även åsikterna hos dem som anser att medveten grymhet mot djur är moraliskt stötande och oacceptabelt också respekteras.
Det var mycket uppmuntrandet när vi hörde den brittiska ministern ansvarig för djurskydd, Elliot Morley, här förra månaden vid intergruppen för djurens välfärd och hörde de positiva synpunkter han uttryckte om initiativen som skall tas under det brittiska ordförandeskapet. Så jag hoppas på ett positivt svar.

Henderson
Jag skulle vilja säga till den ärade ledamoten att Amsterdamfördraget inte har trätt i kraft ännu men föredraget innehåller, som han så riktigt säger, ett åtagande att förbättra djurskyddet. Föredraget har också en bestämmelse om erkännande av kulturella traditioner.
När det gäller att komma fram till ett beslut om lagstiftning i sådana här frågor måste man balansera ett antal frågor mot varandra. Men när den balansen väl har uppnåtts och lagstiftningspositionen är tydligt, då ankommer det på oss alla att se till att lagen följs. Kommissionen har en viktig roll att spela i förhållande till gemenskapslagstiftningen i det avseendet.

Ordföranden
Fråga nr 15 från Jaime Valdivielso de Cué (H-0026/98):
Angående: Konsumentskydd
Storbritannien lär som ordförandeland prioritera bland annat konsumentskyddsfrågorna. Skulle rådet kunna precisera vilka åtgärder man tänker föreslå och vilken inriktning man tänker ge dem?

Henderson
Ordförandeskapet har tre nyckelprioriteringar för konsumentrådet. Konsumentgarantidirektivet, mer effektiv tillämpning av existerande konsumentskydd och förbättringar av gemenskapens övervakningssystem för olyckor i hemmet och på fritiden. Framsteg på detta område kommer att hjälpa konsumenter i alla länder.
För det första, konsumentgarantidirektivet kommer att ge grundläggande rättigheter åt konsumenter som ställts inför otillfredsställande varor. Kompensationerna i direktivet, reparation, byte, avdrag på köpeskillingen eller återbetalning av hela köpeskillingen, är lätta att förstå. Folk måste kunna förstå sina rättigheter om de skall kunna utöva dem. Konsumenterna bör alltså kunna dra full nytta av den inre marknaden på samma sätt som företag kan. I vissa länder skulle konsumenternas rättigheter förbättras genom direktivet. I de övriga länderna kommer existerande höga skyddsnivåer att förbli i kraft. Vi väntar på Europaparlamentets första behandling av direktivet och siktar på antagandet av en gemensam ståndpunkt i konsumentrådet i april.
Vad skall man med konsumentskyddsregler till om de inte genomförs och tillämpas ordentligt? Vi vill att konsumentrådet i april undersöker detta på grundval av kommissionens rapport. För att bara ge ett exempel, bör mekanismerna för att medlemsstaterna skall kunna dela med sig av de mest lyckade metoderna göra det lättare att agera mot handelsbedrägerier och identifiera farliga produkter.
Vårt tredje mål är att förbättra gemenskapens övervakningssystem för olyckor i hemmet och på fritiden. Detta används för att samla in olycksdata, på vilka hälsovårds- och säkerhetspolitiken skall bygga. Att göra det över hela Europeiska unionen innebär data från ett större befolkningsunderlag och mer användbar data. Vi satsar på att se till att systemet skall fortsättas och vi vill också förbättra det genom att låta det bygga på bästa nuvarande nationella förfaranden. Jag hoppas att vi kan räkna med Europaparlamentets stöd för att åstadkomma dessa mål.

Valdivielso de Cué
Herr rådsordförande! Jag har funnit ramen inom vilken ni utvecklat det som kan vara rättigheter eller åtgärder riktade till konsumenterna vad gäller garantier, grundläggande rättigheter, lagstiftning, förbättring av systemet och konsumentrådgivning intressant. Men skulle ni kunna nämna vilka konkreta åtgärder det brittiska ordförandeskapet skall vidta för konsumenterna?

Henderson
Jag är tacksam för frågan från den ärade ledamoten, men jag måste säga att vi inte erkänner oss skyldiga till hans anklagelser. Detta är en mycket positiv föredragningslista. Det är definitivt en mycket diger föredragningslista för konsumentrådet i april.
Den allmänna tanken bakom samtliga förslag är att det måste finnas miniminormer. Det hindrar inte en enskild medlemsstat från att besluta att de vill ha högre normer. Det måste finnas en handlingsfrihet i några av dessa frågor. Det viktiga är att gå framåt och att införa förbättrade miniminormer så att alla gemenskapsmedborgare över hela Europeiska unionen kan dra nytta av dem på samma sätt som företag kan av den inre marknaden. Detta är en mycket viktig princip och jag anser att det är en som kommer att få ett brett stöd från konsumenter och medborgare över hela unionen.

Ordföranden
Eftersom de behandlar samma ämne, kommer följande frågor att tas upp tillsammans:
Fråga nr 16 från Sören Wibe (H-0029/98):
Angående: Taxfree-försäljningens upphörande och sysselsättningen
Taxfree-försäljningen i samband med resor mellan EU: s medlemsstater skall upphöra år 1999. En analys har visat att detta resulterar i ett stort bortfall av sysselsättning, totalt i storleksordningen 50 000 i hela EU.
Har rådet diskuterat detta och ämnar rådet ta något initiativ i frågan? Kan rådet t.ex. arbeta för att taxfree-försäljningen på färjor medges ett undantag eller ännu bättre, kan rådet verka för att hela beslutet omprövas? fråga nr 17 från Jan Andersson (H-0062/98):
Angående: Tax-free-försäljning
Ministerrådet har belutat att tax-free-försäljningen skall upphöra 1999. I samband med att detta beslut fattades utlovades att en konsekvensanalys av bland annat sysselsättningseffekterna skulle genomföras. Någon konsekvensanalys har dock inte genomförts.
Ämnar rådet tillse att den utlovade konsekvensanalysen genomförs innan beslutet om tax-free-försäljningens upphörande träder i kraft?och fråga nr 18 från Pat Gallagher (H-0157/98):
Angående: Förlorade arbetstillfällen på grund av indirekta skattehöjningar
Företrädare för dem som arbetar inom tax-freebranschen hävdar att ett stort antal arbetstillfällen, upp till 140 000, står på spel om avskaffandet av denna verksamhet fullföljs enligt planerna, och framhöll sin oro till Europaparlamentets ledamöter under en demonstration i Bryssel i december förra året.
Skulle rådet, mot bakgrund av att kommissionen fortfarande ifrågasätter dessa uppgifter och att sysselsättningen i dessa dagar är en prioriterad fråga i hela Europeiska unionen, kunna redogöra för vad det gör för att beräkna antalet arbetstillfällen som står på spel och för att utvärdera eventuella stödåtgärder?
Henderson
Som den ärade ledamoten känner till beslutade rådet, när det antog direktiven som avskaffade skattegränserna från den 1 januari 1993, att avskaffa taxfree-försäljning för passagerartrafik inom Europeiska gemenskapen eftersom att behålla sådan försäljning skulle strida mot en inre marknad utan gränser. Med vetskap om att beslutet skulle kräva stora förändringar i de berörda sektorerna, beslutade rådet om en lång övergångsperiod från den 1 januari 1993 till den 30 juni 1999 under vilken taxfree- försäljning för trafik inom gemenskapen skulle behållas. Rådet har för närvarande inga planer att åter granska sitt beslut.
Effekterna på sysselsättningen av att stoppa taxfree-försäljning inom gemenskapen är svåra att exakt bedöma och beror till del på karaktären hos den ordning som kommer därefter. Vissa beräkningar överskattar troligen effekten. Vilken ordning som än kommer att följa efter den nuvarande, kommer operatörerna fortfarande att kunna bedriva försäljning enligt nuvarande system för skatter och avgifter.

Wibe
Jag tackar Henderson för svaret. Det är helt riktigt att avskaffandet av taxfree-försäljningen är ett led i skapandet av den inre marknaden, men den inre marknaden skapas ju för att ge ekonomiska fördelar. Vad vi än säger, är det ändå så att detta med taxfree-försäljningens vara eller inte vara har oerhört litet att göra med ekonomiska fördelar.
Om vi avskaffar taxfree-försäljningen, får vi för det första kostnader i form av 50 000 till 100 000 förlorade arbetstillfällen. För det andra kommer en rad färjelinjer att läggas ned, bl.a. en som går mellan Finland och Sverige och berör min hemkommun, och som i sin tur har återverkningar för turismen i de båda länderna. På intäktssidan har vi då några abstrakta ekonomiska vinster som kanske uppgår till en hundradels eller en tusendels procent av bruttonationalprodukten.
Jag skulle vilja fråga Henderson följande: Är det verkligen värt det att för denna lilla vinsts skull dels se till att så många människor blir arbetslösa, dels reta en stor del av unionens befolkning?

Henderson
Jag tackar Wibe för hans fråga men han tillför egentligen ingen ny information. Dessa frågor diskuterades igenom i början av 1990-talet när debatten ägde rum. Jag kan verkligen inte tillföra mer till debatten än jag kommer ihåg att jag hörde vid den tiden och vilket utan tvivel den ärade ledamoten hörde då.

Andersson
Tack, herr rådsordförande. Eftersom det är så att de olika länderna i EU har olika höga punktskatter på alkohol, tobak och parfymer, undrar jag om ni kan tala om för mig var punktskatten skall betalas när ett fartyg går mellan två eller tre länder. Skall det göras i det land som har högst skatt eller i det land som har lägst skatt? Eller kan man till och med köpa varor i ett tredje land inom EU och betala skatt i det land som har den lägsta skatten? Om så är fallet, finns det då inte en risk för skattemässig dumpning, och är det i så fall en önskvärd utveckling?
Jag lyssnade till John Prescott i går. Han sade att han i egenskap av före detta sjöman var orolig för konsekvenserna när taxfree-försäljningen skall avskaffas. Med anledning av det skulle jag vilja ställa följande fråga: Är det inte rimligt att man undersöker konsekvenserna på sysselsättningsområdet och på skatteområdet, så att man faktiskt vet vad som händer innan beslutet träder i kraft?

Henderson
Andersson, liksom Wibe, ber mig åter granska de frågor som alla framfördes när dessa frågor först diskuterades i början av 1990-talet. För närvarande har rådet ingen avsikt att åter granska dessa frågor.
Vad sedan avser frågan om beskattning, ja, som den ärade ledamoten säkert vet, existerar olika nivåer på konsumtionsskatterna i olika länder inom Europeiska unionen. Svaret, teoretiskt sett, är att den tillämpliga skatten skulle betalas på inköpet av produkten. Det finns säkert massor med böcker om beskattnings- och handelslagstiftning om dessa definitioner.

Gallagher
Jag vill direkt säga att jag är oerhört besviken på svaret från rådets ordförande, som fortsätter att säga att detta inte skall granskas igen. Jag anser att det nya ordförandeskapet som träder till, en ny regering, i vilket fall skulle titta på det. Han hänvisade till de stora förändringarna, den långa övergångsperioden på grund av förändringarna. Han måste komma ihåg att åtaganden gjordes över året att en undersökning skulle genomföras. Det är ganska alarmerande att rådets ordförande inte kan ge oss en tydlig översikt över effekterna som det här kan få. Det förvånar mig inte. Det tror jag inte att någon politiker eller någon ordförande i rådet kan göra utan en undersökning. Vi har fått det åtagandet och vi har en skyldighet gentemot gemenskapens medborgare att ge dem den undersökningen.
Men det börjar nu framstå allt klarare att betydande svårigheter kommer att uppstå om avskaffandet av skattefri försäljning inom EU går vidare som planerat till mitten av 1999. Reglerna för att lägga på och uppbära mervärdesskatt, punktskatter på sålda och konsumerade varor, tullar och avgifter ombord de få återstående färjorna på rutter mellan EU-länder, som han hänvisade till, är oklara. Det krävs nya ordningar. Låt rådets ordförande berätta för oss vilka ordningar som krävs och som kommer att införas med hänsyn taget till dessa förändringar.

Henderson
Jag förstår hur starkt ledamöterna känner i den här frågan. Men på ett tekniskt plan, genom det sätt på vilket förordningen kommer att införas, och vilket medlemsstaterna redan har meddelats, skulle det snarare vara möjligt att få fram detaljinformationen från dem än från mig.
Ordförandeskapet har ingen avsikt att återigen granska den här frågan. Det har funnits ett antal nya regeringar som har valts över hela Europeiska unionen under de senaste månaderna. Det står vem som helst av dessa regeringar fritt att ta upp frågan i ministerrådet. Därefter skulle det bli en fråga för rådet vilken typ av svar som skall ges.

Sjöstedt
För färjetrafiken mellan Sverige och Finland i Östersjön är taxfree-inkomsterna av mycket stor betydelse. Norr om Stockholmsområdet - Stockholm ligger i södra Sverige, kan man säga - finns det bara en reguljär färjeförbindelse. Den går mellan den vackra staden Umeå i Sverige och Vasa i Finland. Det är mycket osäkert om denna färjetrafik kommer att överleva en borttagen taxfree-försäljning. Det skulle då innebära att den tunga lastbilstrafik som går denna väg måste åka hundratals kilometer extra med stora ekonomiska och ekologiska kostnader för detta område i norra Sverige och Finland. Dessutom skulle man bryta gamla historiska band mellan dessa områden. Vidare är det så att man får Interreg-stöd för samarbete mellan dessa områden i Sverige och Finland.
Min fråga är: Har rådet någonting att invända emot att den svenska och den finska staten går in och ger direkt statsstöd för att bevara denna trafik, om den inte kan överleva när taxfree-försäljningen avskaffas?

Henderson
Jag kan säga till den ärade ledamoten att det skulle vara en fråga för operatörerna att besluta huruvida de ansåg att ett stöd var nödvändigt eller inte. Därefter skulle det vara en fråga för den finska och svenska regeringen att besluta om stöd skulle ges till dem och därefter skulle det vara upp till kommissionen att besluta huruvida stödet var förenligt med reglerna i Europeiska unionen eller inte.

Carlsson
Detta var riktigt roligt! Hemma i Sverige älskar socialdemokraterna att höja skatten på både arbete och alkohol. Därför är jag litet förvånad över den argumentation som vi får höra här. Jag vill bara säga: Stå på er från rådets sida! Vissa sektorer skall inte ha skattemässiga fördelar, utan vi måste ha konkurrens på lika villkor. Det kan inte vara så att Europa försöker skapa nya jobb genom att folk skall supa sig fulla på en massa färjor.

Henderson
Jag tolkar det som en kommentar snarare än en fråga.

Cassidy
Jag skulle vilja gratulera rådets ordförande till hur kort han besvarar frågor. Jag önskar bara att mina kolleger var lika korta i ställandet av frågor. Min fråga är kort.
Han känner till vilken status som rådets ordförande har. Han har ju faktiskt använt samma ord som Gordon Brown använde när han stod inför ekonomiutskottet: " Inga planer att granska den frågan" , sade han, och jag hoppas att ordförandeskapet tänker hålla sig till det.
Min fråga gäller dock ett uttalande i går av Prescott, även han rådets ordförande, när han sade att han oroade sig över taxfreeförsäljningen och de effekter som dess avskaffande kan få. Vem talar för Förenade kungarikets ordförandeskap, Prescott, rådets ordförande som är här i dag eller rådets ordförande för ekonomi och finansministrarna?

Henderson
Jag är inte säker på att kortfattade kommer att hjälpa mig i framtiden om det betyder att jag kommer att få den här typen av frågor. Jag talar för ordförandeskapet i dag, och vid varje officiellt tillfälle talar den ansvariga ministern för det brittiska ordförandeskapet. Det brittiska ordförandeskapets inställning beslutas av den brittiska regeringen genom dess förbindelser med andra europeiska partner på alla nivåer.

Thors
Vår kollega Sjöstedt nämnde en av de mest hotade färjelinjerna och talade om den vackra staden Umeå - jag hoppas att du tycker att staden Vasa är lika vacker.
Jag vill fråga rådet om det stämmer att det inom kommissionen finns en lista över de särskilt drabbade färjelinjerna. Har det diskuterats att rådet skulle kunna ta upp dessa frågor?
Dessutom vill jag fråga rådsordföranden hur ordförandeskapet ställer sig till att medverka till en förlängning, om det är så att andra länder tar upp denna fråga i Ekofin? Exempelvis har den irländska regeringen uttryckt en önskan att ta ett sådant initiativ. Jag hoppas att ni beaktar att situationen ju är förändrad i förhållande till situationen 1991, särskilt när det gäller arbetslösheten, vilket Wibe tog upp.

Henderson
Jag kan säga Thors att jag inte känner till en sådan lista men att vi har ett öppet ordförandeskap och om det finns en lista så vill jag med glädje titta på den. Vi är alltid beredda att diskutera vilken fråga som helst som en ansvarsfull ledamot vill ta upp.

Corbett
Med tanke på vad ordföranden sade tidigare, måste jag förklara mig jävig, genom att jag åt middag med rådets ordförande i går kväll. Jag hoppas att det innebär att jag får ett ännu mer detaljerat svar.
Rådets ordförande nämnde att det fattades ett beslut för några år sedan att ge operatörerna sex eller sju år att successivt avskaffa den skattefria försäljningen. Håller han därför inte med om att det är mycket oansvarigt av tobaks- och alkoholindustrin att lobba på det sätt som de har gjort och lägga ner miljoner på att försöka upphäva beslutet? De försöker även att egga upp konsumenter till att delta i deras kampanj.
Håller han med om att om regeringar har pengar över, skall de inte använda dem till skattelättnader för alkohol- och tobaksindustrier, särskilt en vansinnig skattekredit, som bara är tillgänglig för dem som reser internationellt ofta, som jag själv, som drar oproportionerlig stor nytta av det? Håller han inte med om att det skulle vara ett fullständigt missbruk av allmänna medel?

Henderson
Den slutsats som jag definitivt drar av det här är att bjuda folk på middag efter det att de har ställt frågan och inte före. Jag måste säga till den ärade ledamoten att, liksom kolleger som tog upp frågor i början av den här diskussionen, även om det var ur en annan synvinkel, han tar upp frågor som diskuterades i början på 1990-talet. Rådet har inga vidare kommentarer att göra nu.

Watts
Jag skall försöka hjälpa rådets ordförande genom att ge honom en del argument till varför frågan bör granskas igen. För det första har punktskatter inte harmoniserats som utlovats. För det andra visar oberoende studier nu att tusentals jobb kommer att gå förlorade över hela gemenskapen. För det tredje är arbetslösheten nu vår högsta prioritet, det var den inte 1991. Även om jag accepterar att han inte kan ändra rådets inställning i kväll, skulle han väl ändå i kväll kunna gå med på att hitta utrymme på rådets dagordning för att ge våra irländska vänner möjlighet att lägga fram frågan för rådet med ny information så att den kan granskas i ljuset av den informationen?
Om avskaffandet går vidare som planerat, vilka råd skulle han vilja ge till färjerederierna i min valkrets som trafikerar sträckan Dover - Calais? Vilka skattesatser skall de tillämpa? Franska satser, brittiska satser eller internationella satser? Rådet har fortfarande framför sig att tänka över situationen efter 1999. Jag uppmanar rådets ordförande att göra det om han kan.

Henderson
Det var ett antal frågor som den ärade ledamoten tog upp, varav de flesta innebar en återgång till den debatt som skedde under tidigt 1990-tal och som har behandlats tidigare av ordförandeskapet och ståndpunkter har utarbetats.
Såvitt jag vet fanns det ingen koppling i beslutet mellan förändringen i förordningarna om skattefri försäljning och en granskning av beskattningen. Det är två separata frågor utan koppling. Så jag tror inte att det argumentet kan framföras. Det betyder inte att frågan om olika skattenivåer inte skall undersökas som en fråga som är värd uppmärksamhet, men inte kopplat till den här särskilda frågan. Olika medlemsstater inom Europeiska unionen kommer att ha olika synpunkter på de här beskattningsfrågorna.
Det står vilken regering som helst inom Europeiska unionen fritt att ta upp frågan i Ecofin eller rådet för allmänna frågor om de så vill. Det skulle vara upp till de andra ledamöterna av vilket råd det än var frågan om att fatta det beslut som var lämpligt vid den tiden och utifrån de omständigheterna som frågan togs upp i. Men om inte det händer, kan jag bara säga att ordförandeskapet har ingen avsikt att ta upp den här frågan igen som den anser är avslutad.

Macartney
Herr ordförande! Detta är någonting som inte kan vänta. Jag har blivit inbjuden till Aberdeen Airport nästa måndag och jag undrar om rådets ordförande skulle kunna ge mig ett råd vad jag skall säga till människorna där eller skulle han vilja följa med mig för att förklara för dem vad som kommer att hända med deras biljettpriser och med de arbeten som de är rädda att förlora?

Ordföranden
Ärade ledamöter! Jag skulle vilja be er om att ni skötte privata inbjudningar utanför plenisalen, annars förlorar vi tid. Vi har bara fyra minuter kvar och jag hoppas att vi hinner behandla en fråga till utan att ordföranden missar sitt flyg.
Fråga nr 19 från Ulla Sandbaek (H-0030/98):
Angående: Miljökvalitet i EU: s utomeuropeiska stöd
Vilka planer har Förenade kungarikets ordförandeskap i rådet (utveckling) att ta upp behovet att förbättra miljökvaliteten i EU: s utomeuropeiska stöd, i synnerhet i projekt på sådana områden som energi, gruvdrift, transporter och på den privata sektorn? Vilka medel kommer det att föreslå för att uppnå denna förbättrade miljökvalitet mot bakgrund av den nuvarande fundamentala bristen på kompetens i kommissionen?

Henderson
Ordförandeskapet anser att miljöskyddet är en integrerad del av utvecklingsprocessen. Ett bestående undanröjande av fattigdomen kräver miljömässigt hållbara lösningar. Fattiga människor är mycket beroende av naturresurser och de mest sårbara för miljöskador och vanskötsel av miljön. Om naturresurserna inte förvaltas på ett hållbart sätt, kommer en fortsatt ekonomisk tillväxt inte att vara möjlig.
Vi behöver hjälpa utvecklingsländerna att integrera miljöhänsynen i deras beslutsfattande. I synnerhet kommer vi att stödja deras ansträngningar att ta fram planer och politik för en sund förvaltning av deras naturresurser och nationella strategier för hållbar utveckling.
Målen på medellång sikt för en hållbar utveckling, som bygger på Förenta nationernas konventioner och resolutioner, förutser genomförandet av dessa nationella strategier i alla länder fram till år 2005 för att se till att de nuvarande trenderna i förlust av miljöresurser på ett effektivt sätt vänds på både globala och nationella nivåer fram till år 2015.
Relevanta åtgärder som planeras under Europeiska unionens ledarskap kommer att omfatta att försöka åstadkomma åtaganden från kommissionen och medlemsstaterna att främja nationella strategier för en hållbar utveckling i utvecklingsländer och att anta mätbara mål, särskilt för hållbar utveckling och minskning av fattigdomen, och att hjälpa till att öka effektiviteten hos dessa fonder.
En rådets förordning antogs nyligen om miljöåtgärder i utvecklingsländer mot bakgrund av en hållbar utveckling, tillsammans med en resolution om miljöbedömningar i biståndssamarbete. Detta är en grund för mainstreaming av miljöhänsyn i projekt- och programförberedelser, liksom på strategi- och politiknivå.

Sandbæk
Jag skulle vilja upprepa andra delen av min fråga: " Vilka medel kommer det att föreslå för att uppnå denna förbättrade miljökvalitet mot bakgrund av den nuvarande fundamentala bristen på kompetens i kommissionen?" Ingen av oss är ju motståndare till att programmet skall utformas på ett sådant sätt att miljön ingår som en integrerad del i det - och många andra vackra ord. Men jag tycker inte att jag fick någon som helst konkret anvisning om hur man skall avhjälpa denna situation, med den brist på kapacitet som finns i kommissionen i dag. Kort sagt: Hur garanterar man en prioritering av integrationen av miljön vid implementeringen av EU: s utomeuropeiska hjälpprogram, och kommer man i detta sammanhang att främja de incitament som är tillräckligt effektiva för att integrationen också äger rum i praktiken?

Henderson
Jag tackar den ärade ledamoten för hennes fråga, men jag kan bara hänvisa till mitt tidigare svar, som är att det finns ett antal sätt på vilka förbättringar kan ske.
Kommissionen har en viktig roll när det gäller att identifiera hur de kan övervaka program där det finns en miljöaspekt, och hur de kan garantera att det bästa miljöförfarandet inbegrips.
Vi har alla möjlighet, när vi börjar förhandla om Lomémandatet, att ta med de viktiga frågor som hon ställer.

Ordföranden
Då tiden för frågor till rådet är slut, kommer frågorna nr 20 till 59 att besvaras skriftligt.
Jag förklarar härmed frågestunden avslutad.
(Sammanträdet avbröts kl. 19.00 och återupptogs kl. 21.00.)

Liberalisering av luftfartsnäringen
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande (A4-0015/98) av Seal för utskottet för transport och turism (KOM(96)0514 - C4-0602/96) om meddelande från kommissionen till rådet och Europaparlamentet om konsekvenser av den tredje etappen av liberaliseringen av luftfartsnäringen.

Seal
Herr ordförande! Som föredragande för det här betänkandet måste jag säga att det är ett misslyckat betänkande. Inte på det sätt det är skrivet - för det är mycket bra - utan för att jag som föredragande inte kan undersöka framgången eller misslyckandet med en liberalisering av luftfartsnäringen fullt ut utan att undersöka de sociala konsekvenserna. Kommissionen lovade att publicera resultaten av en undersökning som de beställde i oktober förra året. Jag har förstått att den just publicerats den här veckan. Så jag ber parlamentet att granska resultaten av den rapporten, att granska de resultat som verkar framgå av liberaliseringen, utan att glömma att de sociala effekterna av liberaliseringen fortfarande måste beaktas.
Resten av liberaliseringen av luftfartsnäringen är både bra och dålig. Vi har fått lägre priser, men vi har också fått högre priser. Vi har fått en viss ökad konkurrens: vi har sett en del nya flygbolag uppstå, men vi har fått se försämrad säkerhet och vi har en del skrämmande allianser vid horisonten.
Om vi tittar på de lägre priserna, erbjuder en hel del lågbudgetflygbolag billigare biljettpriser som t.ex. Easyjet, Debonair och Virgin Express. Till och med British Airways har skapat ett separat företag för att gå ut med sådana lågbudgeterbjudanden. Dessa är dock till största delen baserade i Förenade kungariket. Vi skulle behöva utsträcka en del av de här bolagen till resten av Europeiska unionen. Jag önskar dem lycka till och jag rekommenderar det som de erbjuder. Dessa lägre priser får dock inte erbjudas på bekostnad av säkerhet eller sämre arbetsförhållanden. Det är därför vi måste undersöka de sociala effekterna av liberaliseringen.
Till och med hos de större flygbolagen har affärsresepriserna fallit på rutter där det finns konkurrens. Men om man tittar på de priserna, även om de har sjunkit är de fortfarande för höga. Och biljettprisdjungeln är fortfarande otroligt snårig. Vi har APEX, super-APEX, Euro-fares, economy, full economy, business class och så vidare och så vidare. Att köpa en flygbiljett borde vara enkelt. Det är det inte. Passagerarna borde enkelt kunna hitta information om de olika tjänster som erbjuds till olika priser. Det kan de inte. Även om lufttrafiken ökar över hela världen med 7, 9 procent om året, så blir det svårare och svårare för människor som flyger att hitta rätt priser.
Säkerheten måste garanteras. Om vi tittar på några av exemplen: British Airways tog bort säkerhetsdörrarna från en del av sina plan för att sätta in fler stolar. Det var inte ett klokt beslut vad gäller säkerhet och det var ett katastrofalt beslut för dem vad gäller PR. Vi har nu en situation där piloterna flyger under längre och längre tider. En del av dem flyger 17 timmar om dagen. Det måste påverka säkerheten. Kabinpersonalen arbetar fler timmar för lägre betalning och det måste försämra säkerheten. Det är en oacceptabel följd av liberaliseringen.
Liberalisering har sina fördelar, men den är inte utan fel. Vi behöver en kontrollerad liberalisering. Med det menar jag att vi måste skapa förebyggande åtgärder för att undvika en mördande konkurrens som skulle leda till monopol på det sätt som det gjorde i Förenta staterna och Australien. Deras service försämrades därefter. Vi behöver en balanserad liberalisering som passagerare, aktieägare och arbetare i industrin kommer att dra nytta av. Vi behöver uppmuntra nya aktörer och se till att de inte raderas ut av de större bolagen innan de kan komma i gång. För att göra det måste vi lösa slotproblemet, problemet vid flygplatser som är alltför hårt trafikerade. Det är föremål för en separat rapport som har kommit in till det här parlamentet, men det måste lösas om liberaliseringen skall fortsätta.
Vi behöver se till att de nya flygbolagen och de som erbjuder lägre priser kan tilldelas så att de kan fortsätta och också kan flyga mellan en del av de regionala flygplatserna. Vi behöver också titta på de allianser som föreslås och som redan existerar mellan amerikanska och europeiska flygbolag. Vi måste se till att dessa allianser inte förstör våra europeiska flygbolag. Globala ordningar måste göra det möjligt för europeiska flygbolag att konkurrera och sedan göra det möjligt för passagerarna att dra nytta av denna konkurrens, men inte på bekostnad av deras personal.
Liberaliseringen har inte varit så effektiv som den utlovades vara. Men det långsammare, mer kontrollerade synsättet är önskvärt och måste utvidgas till alla delar av Europeiska unionen. Om det skall fortsätta behöver vi lösa problemet med tilldelning av slots och skyddet av nya aktörer. Men vi kan inte, och jag som föredragande kan inte, bedöma resultatet av det tredje liberaliseringspaketet förrän vi känner till de sociala konsekvenserna av det här liberaliseringssteget.

Jarzembowski
Herr ordförande, kära kolleger, herr kommissionär! Som föredragande av yttrandet från ekonomiutskottet delar jag de principiella uttalandena i betänkandet av kollegan Seal, som jag också uttryckligen vill tacka för hans betänkande. För övrigt, även om kommissionen, vilket han med all rätt har påpekat, avsiktligt, oavsiktligt, medvetet eller omedvetet har förtigit en del om de sociala konsekvenserna i sitt betänkande, är hans betänkande trots detta ett värdefullt betänkande, och jag uppskattar kollegan Seal mycket.
Vi kan fastslå att avregleringen av flygtrafiken, som avslutades förra året, fullständigt har öppnat den inre marknaden för detta verksamhetsområde, och vi alla, just vi konsumenter, märker så småningom fördelarna. Man ser att de nationella luftfartsmarknaderna har öppnats, att det är tillåtet med konkurrens, även om det ibland är lite komiskt att ett flygbolag från landet A i många år flyger med cabotagerättigheter i landet B, utan att täcka de egna kostnaderna, utan att göra någon vinst, och fortsätter med det. Nå ja, vi får väl se om det över huvud taget kommer att vara möjligt i längden.
Även antalet trafikerade flygsträckor har ökat, antalet verksamma flygbolag har ökat, och trots detta har beläggningen för flygplanen stannat kvar på hög nivå. Så tillvida, tror jag, har liberaliseringen lyckats. Käre kollega Barry Seal, jag tror inte att passagerarnas säkerhet på något vis har äventyrats genom avregleringen av luftfartsmarknaden. Alla olyckor som har inträffat har hänt utanför Europeiska gemenskapens område och inte inom det.
Naturligtvis ger oss kommissionen också en inblick i de områden som ännu inte har reglerats, i priserna, kapacitetsinskränkningarna, kostnaderna för flygtjänsterna och tillgången till marknaden. Det är säkerligen riktigt när kommissionen säger att det på många sträckor inom gemenskapen, framför allt nationellt, fortfarande inte finns någon konkurrens. Men, herr kommissionär, jag tror att på många sträckor, som i dag inte ens är vinstgivande för ett enda flygbolag - särskilt de i de mest avlägset belägna regionerna - kan man inte vänta sig någon konkurrens, eftersom ingen så att säga vill förlora pengar två gånger. Det måste man helt enkelt inse. Därför tror jag att kommissionen på den punkten har kommit fram till felaktiga slutsatser. Jag tror att många nationella rutter helt enkelt inte är vinstgivande på grund av otillräckligt passagerarunderlag, och inte kommer att dra till sig någon konkurrens.
Det som jag också håller med om i kollegan Barry Seals betänkande är att prissystemet inte längre är överskådligt för den normale konsumenten. De olika billiga, billigaste och specialerbjudanden, som flygbolagen erbjuder, är helt enkelt inte längre begripliga. För smarta affärsmänniskor och människor som kopplar in en bra resebyrå är de kanske förståeliga, men inte för den vanlige medborgaren. Detta måste ändras på, tror jag.
Jag skulle också gärna vilja säga någonting om konkurrensen och om allianserna. Jag är inte helt ense med min kollega Barry Seal. Jag tror att de europeiska flyglinjerna bara har en chans i allianser med andra partner på andra kontinenter. Jag delar hans uppfattning att vi måste se upp så att inte amerikanska partner trycker upp våra europeiska linjer mot väggen i samrbetet, men det går inte heller an att Generaldirektorat IV betraktar den inre marknaden som en helhet, där man skall bedöma konkurrenssituationen. Man måste betrakta frågan om inskränkning av marknaden, konkurrensen och kartellrätten på global nivå, ty flygtrafik äger rum globalt, genom samarbete. Ni vet alla att flyglinjerna gör de största vinsterna på den transatlantiska rutten och inte på inomeuropeiska sträckor. Så tillvida måste man be kommissionen - och Karel Van Miert kommer väl också att ta hänsyn till det - allianserna - jag hoppas att Neil Kinnock också säger ett ord om hur han ser på allianserna - inte bara som en risk, utan också som en chans för de europeiska flyglinjerna att spela med i en global konkurrens.
Avslutningsvis vill jag fråga kommissionen: När kommer vi att få förslagen, som fortfarande saknas, för rådgivning och beslut? Det handlar om frågan om " Zeitnischen" , som vi så komiskt säger på tyska, eller som man så vackert säger på engelska, the slots - men så mycket klokare är det heller inte. Jag är ännu inte helt säker om när vi kommer att få det paket om slots framlagt som det länge har varslats om, herr kommissionär. Det måste vi diskutera. Men vi borde också, herr ordförande, diskutera frågan om flygledningen. Det finns nämligen fortfarande alltför många problem för passagerarna och flygbolagen, eftersom flygledningen i Europa helt enkelt är organiserad på gammalt europeiskt sätt. Detta måste ändras. Kanske kan ni också säga någonting om det, herr kommissionär, ty utnyttjandet av den liberala marknaden kan också enbart vara effektiv med tanke på miljöskydd och medborgarna, om luftrummet utnyttjas effektivt.

Sindal
Herr ordförande, herr kommissionär! Jag vill å gruppens vägnar tacka föredraganden Barry Seal för ett gott arbete och ett bra betänkande, även om det har tagit sin tid. Betänkandet kommer runt alla väsentliga problem i samband med liberaliseringen. Liberaliseringen är en del av våra mål både globalt, nationellt och på det europeiska planet. Man ägnar sig mycket åt det. Det behandlas inom en rad sektorer, men överallt upptäcker man att problemställningen egentligen är densamma. Hur genomför man mesta möjliga liberalisering och serviceförbättringar, utan att arbetsförhållandena och säkerheten för arbetstagarna sätts ur spel, utan att man förringar tillgången till offentliga tjänster, däribland trafik?
Inte minst på området lufttransport är denna problemställning relevant. Det påpekas i betänkandets punkt 1 och 6. De sociala och sysselsättningsmässiga konsekvenserna av liberaliseringen är lika viktiga att känna till som de ekonomiska målsättningarna i en ny konkurrenssituation. Jag kan förstå att den undersökning som efterlyses i betänkandet nu är på väg. Vi måste värdera dessa resultat efter de sociala konsekvenserna, och jag hoppas att det blir en förnuftig diskussion och inte en högljudd. Det är mycket viktigt att man förhåller sig förnuftigt till denna nya situation.
Herr ordförande! Några här i Europa måste känna sig otrygga, när jag får veta genom pressen att kabinpersonalen i SAS tänker etablera en strejkfond i Panama. Man måste skaka på huvudet. Jag förstår inte orsaken. Kanske är det olika villkor i ett multinationellt bolag, eller vad är det? Om vi ser närmare på konkurrenssituationen i Europa, så är det en brokig tavla som tecknar sig, även om vi säger att liberaliseringen är på gång. På några rutter är priserna låga och servicenivån hög. På andra rutter är förhållandet det motsatta. Några rutter är rena rama busslinjerna med kö vid hållplatsen. Det existerar ingen övergripande ögonblicksbild över hur liberaliseringen går framåt.
Ett av de stora problemen är - som tidigare har nämnts - att prissystemet är oöverskådligt. Man skall vara resvan för att hitta i djungeln av möjligheter. Men jag kan konstatera att en sak verkar på alla rutter, nämligen marknadsmekanismen. Ju fler passagerare, desto dyrare biljetter. Det borde ju vara tvärtom. Jag har fått intryck av att det i Europa fortfarande uppfattas som något exklusivt att flyga. Kanske är det därför som det är möjligt att ta ett högre pris per kilometer än i Förenta staterna. Om det verkligen stämmer att flygtrafikens omkostnader är 40 procent högre i Europa än i Förenta staterna, så är det dags att ingripa politiskt. Varför är det dyrare? Beror det på det statliga stödet? Beror det på ineffektiva flygplatser? Beror det på en brist på air traffic control ? Beror det på ground handling? Eller profitjakt? Nu kan man ju följa olika bolags överskott på börsen och själv bedöma. Det är en tämligen lönsam affär att driva lufttrafik i Europa. En omvärdering av luftfartens omkostnader kommer att ge plats för både prissänkningar och förbättring av service. Tänk om vi en dag kan resa till kilometerpris. Tänk om man bara kunde säga att man skulle resa så och så många kilometer. Priset blir x gånger det antal kilometer man reser. Ja, så skulle det vara rättvist.
Vi ser allt oftare nya bolag dyka upp, kämpa ett par år för att sedan duka under. Det är inte många marknader som det är så kapitalkrävande att vinna marknadsandelar på som inom luftfarten. Men ofta bidrar också en kort existens av nya bolag till att drilla de etablerade. Om bara några få av dem överlever är det ett bevis på att marknaden inte är helt stängd. Men det finns fortfarande ett behov av övervakning. Prisavtal och allianser är mycket vanliga fenomen, som bör bevakas noga.
Och så slutligen, herr kommissionär, tilldelningen av slots. Jag skall vara föredragande för betänkandet om detta. För oss spelar det alltså roll hur marknaden kommer att utformas i framtiden, när vi talar om tilldelningen av slots. Kommissionens utspel låter vänta på sig. Men är det inte mest när det handlar om stora flygplatser, som problemen uppstår? Problem med air traffic control och luftkorridorer måste väl vara lika intressanta. Jag ser fram emot kommissionens utspel, och jag skall göra mitt bästa.
När inrikesflyget liberaliserades i Danmark, svarade bolagen med att höja priserna. Först när tunneln under Stora Bält, som kommissionären känner till, öppnades, och järnvägstrafiken i Danmark blev mera effektiv, först då sänkte flygbolagen priserna. Det är det som vi i Danmark kallar " mestergris" eller ett prisavtal. Herr kommissionär, herr ordförande, vi skall övervaka utvecklingen och liberaliseringen. Vi har tillsammans med kommissionen en viktig uppgift, som går ut på att garantera en bra flygresa för passagerarna och ordnade förhållanden för de anställda.

McIntosh
Herr ordförande! Vi välkomnar denna möjlighet att diskutera påverkan av det tredje paketet av våra transportliberaliseringsåtgärder och i synnerhet skulle jag vilja tacka Seal för det arbete han har lagt ner på detta meddelande.
Jag accepterar att vissa framsteg har gjorts, men jag skulle vilja rikta kommissionärens uppmärksamhet mot det faktum att det inte finns rättvisa förhållanden och att marknaden förblir snedvriden. Det brittiska ordförandeskapet i transportrådet talar om folkets Europa. Så kanske vi inom det här folkets Europa skulle kunna få se ett stopp för statsstöd så att vi äntligen kan få rättvisa förhållanden och en rättvis konkurrens mellan flygbolagen.
I sina betänkanden har både Seal och Sindal hänvisat till problemen med tilldelning av slots och man säger i allmänhet att överskottskapaciteten på slots både i luften och på flygplatserna är ett problem. Jag skulle vilja rikta en vädjan till kommissionsledamoten här i kväll vad gäller frågan om nya aktörer. Även om jag personligen accepterar att prioritet skall ges till uppmuntran åt nya flygbolag på existerande linjer, skulle jag vilja framför argumentet att när det inte finns något nytt flygbolag som vill konkurrera, bör ett existerande flygbolag tillåtas trafikera den nya linjen. Kanske kommissionsledamoten skulle kunna ta hänsyn till detta inom ramen för hans förslag om tilldelning av slots.
Som den ledamot som representerar Stansted Airport i North Essex och South Suffolk, välkomnar jag särskilt den nya aktören, British Airwaysbolaget, som skall kallas Go, och drivs från Stansted Airport. Vi vet inte riktigt än var det kommer att hamna, men jag är säker på att det kommer att betyda fler valmöjligheter, lägre biljettpriser och ett flygbolag som vi alla kan välkomna.
Alla vill vi se ett folkets Europa och en verklig liberalisering av lufttransporterna och jag hoppas att både kommissionären och det brittiska ordförandeskapet kan slutföra den inre marknaden i juni. Det kommer att ge resenärerna större valmöjligheter när det gäller linjer och flygbolag samt lägre biljettpriser.

Crowley
Herr ordförande! Jag skulle vilja välkomna kommissionsledamoten och tacka föredraganden för hans betänkande. Jag vill också säga att jag här i kväll talar för Niall Andrews som hade velat tala i det här ämnet men som oväntat var tvungen att åka tillbaka till Dublin.
Den fria rörligheten för arbetskraft är en av de grundläggande trossatser på vilka Europeiska unionen vilar och därför är det upp till oss, de valda representanterna för Europeiska unionen, att se till att alla våra medborgare har tillgång till en rimlig och snabb transport mellan medlemsstaterna i unionen. Flygplatsavgifter spelar en nyckelroll när det gäller att göra det möjligt för flygbolagen ekonomiskt att erbjuda kunderna billiga resor. Frågan är särskilt viktig för Irland, eftersom det är den enda östaten i unionen och som är mycket beroende av tillgången på billiga flygbiljetter.
Genom sitt liberaliseringsprogram för luftfartsnäringen har Europeiska unionen tagit steg mot att skapa det klimat som krävs för flygbolagen att kunna erbjuda konkurrenskraftiga biljettpriser till gemenskapens medborgare. Liberaliseringsprogrammet för luftfartsnäringen, som kulminerade i den totala liberaliseringen av marknaden 1997 har utan tvivel inneburit många fördelar för konsumenter både vad gäller tillgång och pris. Ett ekonomiskt framgångsrikt irländskt flygbolag som konkurrerar på den europeiska marknaden, Ryan Air, är dock för närvarande uppe i en förhalad arbetstvist med sina anställda på grund av bolagets vägran att erkänna eller förhandla med det fackförbund som valts av en del av de anställda att representera dem eller att samarbeta enligt det nationella förlikningsförfarandet som har skapats för att lösa sådana tvister.
Ryan Air, vars ägare och högsta ledning dragit mycket stor ekonomisk nytta av liberaliseringen av luftfartsnäringen, måste omedelbart inleda en dialog med de anställda som vill representeras av de fackförbund de väljer och att använda de resurser som existerar i form av nationella förfaranden. Jag är orolig för att den här arbetsgivarens uppförande är symtomatiskt för ett bredare problem där sårbara personalgruppers rättigheter missbrukas i marknadsliberaliseringens efterdyningar och i frånvaro av ett lämpligt motsvarande och verkställbart socialt skydd. Kan jag få be kommissionen att så snart som möjligt avsluta och publicera den utlovade bedömningen av den sociala effekten av liberaliseringen av luftfartsnäringen, inklusive rätten till fria förhandlingar, föreningsfrihet och kollektiva förhandlingar.

Wijsenbeek
Herr ordförande! Det är synd att föredraganden prisade sig själv eftersom jag annars skulle ha gjort det, och om det hade kommit från mig skulle det varit ännu mer exceptionellt. Jag måste dock säga att hans betänkande är utmärkt, även om han i sin presentation här i kväll möjligen koncentrerade sig lite för mycket på de sociala konsekvenserna med tanke på att flygplanens besättningar och piloter är bland de bäst betalda arbetstagarna i hela världen.
Herr ordförande! Jag skulle ändå vilja visa kommissionären på ett par saker i denna bransch som enligt min uppfattning kräver en viss förbättring. I första hand gäller det frågan om statsunderstöd. Jag erinrar mig det installationssamtal som Kinnock hade med oss i utskottet för transport och turism där han med stort eftertryck - och jag skulle nästan vilja säga med handen på hjärtat - lovade att sätta stopp för statsunderstödet. Nåväl, herr ordförande, detta statsunderstöd fortsätter fortfarande, och jag vill här eftertryckligen hävda att oärlig konkurrens utövas, i synnerhet av bolag som exempelvis Iberia som låter sitt dotterbolag Viva Air verka under självkostnadspris, vilket därigenom nästan omöjliggör en riktigt dräglig marknad för diverse andra bolag som opererar kommersiellt och utan statsunderstöd.
Likaså måste det sägas att Air France inte underlåter att gång efter annan göra livet surt för nykomlingar på marknaden i Frankrike. Men där har kommissionen i alla fall agerat i någon mån.
För det andra - och jag skulle här särskilt vilja be om uppmärksamhet från kommissionärens för övrigt utmärkta stab, eftersom jag under alla omständigheter skulle vilja ha svar på min fråga, till nöds skriftligen - har jag blivit underrättad om att bruket av den sjunde friheten, det vill säga- jag talar inte om kustfart, den fungerar skapligt - utan om den transport som bedrivs av ett av gemenskapens bolag till ett tredje land, skulle vara omöjlig i Italien på grund av att italienarna kräver att det uteslutande är möjligt när man formellt och juridiskt är etablerad i Italien och inte bara har ett bolag där utan också permanent materiel, det vill säga flygplan och personal. Nå, det strider mot det som föreskrivs i den sjunde friheten. Om vi måste uppfylla den sortens villkor gynnar vi snarare den transport som bedrivs av bolag från tredje länder. Jag talar till exempel om Egypten och Senegal.
Herr ordförande! Jag vill också ta upp en sista punkt, och det har att göra med flygplatserna. Jag anser att om konkurrens skall utövas via de omständigheter som man flyger under i Europa, och då i synnerhet miljöomständigheterna, och när det inte kommer några gemensamma normer för ljudnivåer på och kring flygplatser, att man då konkurrerar med varandra till medborgarens nackdel, vilket innebär att vissa flygplatser kan ta sig an extra passagerare och flygningar eftersom de inte hindras av miljö- och bullernormer. Andra flygplatser kan inte detta. Jag skulle gärna vilja att det även i Europa infördes en viss harmonisering på detta område.
Herr ordförande! En sista kommentar. Jag uppmanar kommissionen att i sin konkurrenspolitik ägna mer uppmärksamhet åt nätverk än åt specifika program.

Moreau
Herr ordförande! Seals betänkande ger en nyanserad sammanfattning av liberaliseringen av flygtransporter, som har tagit sig uttryck i omstruktureringar, sammanslagningar och privatiseringar, utan att användarna har dragit några fördelar av detta. Däremot har avregleringen fått allvarliga sociala återverkningar, med tusentals avskaffade arbetstillfällen, ökad osäkerhet, sänkta löner och angrepp på personalens ställning. Jag kan alltså bara skriva under på den begäran som finns i Seals betänkande, vilken uppmanar kommissionen att publicera den studie som rör liberaliseringens sociala konsekvenser och effekter på sysselsättningen.
Att som kommissionen bara ägna nio rader åt den frågan, det är ovärdigt. Inom flygtransporter, precis som på andra områden, leder kriterierna på ekonomisk avkastning, med sänkta kostnader som logisk följd, fram till lösningar som ofta är begränsade och som inte garanterar de bästa villkoren, när det gäller lika tillgång för alla, säkerhet - en avgörande fråga - och regionalpolitik. Man måste också se till att obalansen med gemenskapens perifera områden och ö-regioner inte ökar.
På ett område som är starkt utsatt för konkurrenstryck, särskilt från Förenta staterna, borde Europeiska unionens ambition vara att prioritera samarbetsformer för en gemensam utveckling, snarare än det ekonomiska krigets logik. I det avseendet gläder jag mig åt att man har beaktat två ändringsförslag från min grupp: en som kräver att bilaterala avtal grundas på en verklig ömsesidighet, och en annan som fäster uppmärksamhet på omlokaliseringar och social dumping.
Mer grundläggande anser jag att en annan utveckling för flygtransporter, som grundar sig på en offentlig styrning av den här sektorn, är nödvändig för att främja ömsesidigt fördelaktiga samarbetsformer, för att främja en balanserad regionalpolitik, för att utveckla sociala rättigheter och sysselsättning, för att häva restriktionerna för de fackliga friheterna, kort sagt, för att alla skall garanteras rätten till transport under goda förhållanden.
Med demokrati och insyn som mål borde en offentlig samordningsinstans göra det möjligt för alla sociala aktörer att ta del av riktlinjer och beslut som rör den här sektorn. Det är innebörden i de ändringsförslag som vi lagt fram.

Van Dijk
Herr ordförande! Vi vill sätta miljöargument i centrum av Europeiska unionens beslutsprocess. Att integrera miljöfrågor inom EU: s alla politiska områden kommer att bli en stor uppgift, men den måste vi ta itu med. Vi tror att en mer permanent transportpolitik kan komma till stånd, och vi är alla överens om att det är väsentligt att reducera koldioxidutsläppet från trafiken, som växer snabbare än någon annan sektor. Nu är naturligtvis Den Gröna gruppen tillbaka med sitt gnäll om miljön, eller hur?
Utskottet för transport och turism vill säkert integrera miljön i transportpolitiken i likhet med föredragande Seal. Men låt mig då berätta för er, kollega Seal, att det inte är jag själv som har hittat på mina fyra första meningar, utan att de yttrades i går i denna sal av er partikollega Prescott som var närvarande här som ordförande för rådet, och han nämnde transport och miljö som det brittiska ordförandeskapets viktigaste miljöprioritering. Men däremot, herr Seal, lyckas ni med att inte nämna ordet miljö en enda gång i ert betänkande. Ni, som förebrår kommissionen för att den bara ägnar nio rader åt sysselsättningen, har fortfarande en ganska stor blind fläck när det handlar om miljön. Och låt ingen komma och påstå att liberaliseringen av flygtrafiken och ökningen av miljöförstöringen inte något med varandra att göra.
Konkurrens har gjort det billigare att flyga, och det skriver Seal också i sin kommentar. Det är bra för resenärerna, men dåliga nyheter för dessa resenärers efterkommande. För billiga biljetter leder till fler passagerarkilometrar och därigenom till mer förorening.
Resolutionen förutspår en årlig tillväxt av flygtrafiken på sex till sju procent. Om vi optimistiskt utgår ifrån att hälften av denna tillväxt kan fångas upp med teknologisk förnyelse, då återstår fortfarande en ökning av koldioxidutsläppen med minst tre procent per år. Bestämde vi inte nyligen i Kyoto att koldioxidutsläppen måste ner och att även luftfarten måste bidra med sitt strå till stacken? Uppenbarligen är allt detta fortfarande japanska för Seal och mina kolleger i utskottet för transport och turism. Jag hoppas få höra av kommissionen om denna verkligen har förslag för att få ner koldioxidutsläppen från flygtrafiken, och hur går det egentligen med studierna av punktskatten på flygfotogen och andra avgifter? Hur förhåller sig vidare liberalisering och ännu lägre priser till nödvändigheten av koldioxidreduktion? Hör även miljöavtal till de stödjande åtgärder som enligt sidan 22 i kommissionens meddelande saknas i de nuvarande luftfartsavtalen mellan medlemsstaterna och USA? Kommer kommissionen att begära mandat hos rådet att inte bara förhandla om open skies , utan också om cleaner skies med USA? Jag vill också få reda på om ämnet luftfart och miljö står på dagordningen vid de två kommande miljö- och kommunikationsministermötena. Om inte, då måste jag dra slutsatsen att medan vi nu försöker att tygla bilen har flygplanet blivit Europas heliga ko i dess ställe.

Van Dam
Herr ordförande! Den 1 april 1997 fullbordades, åtminstone på papperet, liberaliseringen av den inre marknaden för luftfarten. Det förlöpte så lugnt att den nederländska pressen talade om en " Big Bang som viskades fram" . Det har då inte heller utbrutit någon mördande konkurrens mellan de stora transportföretagen, och biljettpriserna har inte heller sjunkit spektakulärt. Ändå har strukturen för luftfartsmarknaden i Europa ändrats i grunden under de gångna tio åren. På marknaden inom Europeiska unionen håller de stora flygbolagen på att omgruppera sig. Under tiden har ett antal förbindelser vuxit något och marknaden blivit mer dynamisk. Det visar sig bland annat genom uppkomsten av low-budget -bolagen. Flygbiljetterna har också blivit billigare på de rutter där konkurrens har uppstått.
Att liberaliseringen förlöpt lugnt är också en följd av den spektakulära tillväxt som luftfarten tyvärr genomgår sedan några år tillbaka. Härigenom har avskedanden i stor skala, trots den kontinuerliga strävan efter mer effektivitet, uteblivit.
Kommissionens förslag går framför allt in på effektiviteten och konkurrensen inom luftfarten. Kommissionen nämner med rätta marktjänsten och flygtrafikkontrollen som områden där det fortfarande finns viktiga besparingar att göra. Men jag menar att man i framtiden också måste uppmärksamma ärlig konkurrens mellan de olika transportslagen. I jämförelse med personbefordran per tåg eller buss subsidieras alltid flygtrafiken förtäckt. Jag avser här bland annat taxfree-försäljningen och det billiga flygfotogenet. Med rätta komme taxfree-försäljningen på flygplatser för flygningar inom Europeiska unionen att avskaffas inom kort. Men för en ärlig konkurrens mellan transportslagen behövs mer. Därför är det mycket angeläget att det införs en beskattning av flygfotogen inom EU. Skattefri flygfotogen på en intern marknad är, jag ber tolkarna om ursäkt, faktiskt riktigt " svansinnigt" .

Baldarelli
Herr ordförande, herr kommissionär! Även jag vill tacka föredraganden för ett gott arbete. Betänkandet gör det möjligt att seriöst bedöma olika aspekter av avregleringen och att på ett systematiskt vis ta upp de olika delfrågorna.
Jag skulle vilja peka på ett antal aspekter som jag anser vara viktiga. Man har sagt att ett stort antal företag har gett sig in på marknaden, men att de inte har varit konkurrenskraftiga. Det har varit en hög dödlighet. Även om detta ur ekonomisk synpunkt kan anses vara negativt, så måste det ur säkerhetssynpunkt anses vara av godo: jag anser att avregleringen med andra ord inte fullständigt har krossat säkerheten och de sociala skyddsmekanismerna.
Men det finns problem och motsättningar, framför allt vad gäller arbetstiden, utflyttningen av företag vilket får negativa effekter på de mänskliga resurser som kommer från tredje land, utbudet av tjänster via utländska agenter inom Europeiska unionen, vilket vi naturligtvis måste vara mycket vaksamma inför.
I huvudsak har emellertid systemet haft positiva effekter. Jag är övertygad om att vi måste räkna med den omstruktureringsprocess som de nationella företagen har inlett. Denna omstrukturering har varit positiv och den har gjort det möjligt att möta konkurrensen på ett bra sätt och den har också lett till en omfattande förnyelse. Jag tänker till exempel på företaget Alitalia vars anställda är engagerade personligen när det gäller att driva företaget och som också deltar i bolagets olika aktiviteter. Detta är viktiga och betydelsefulla faktorer. Om det statliga stödet har möjliggjort denna omstrukturering så tror jag att den har varit av godo och att det har öppnat marknaden och gjort det lättare att motstå konkurrensen.
Men låt mig även ta upp en annan aspekt i sammanhanget. I viss utsträckning har konkurrensen haft effekt mer på de jordbundna tjänsterna och tjänsterna på flygplatserna än när det gäller att avreglera själva flyglinjerna. Man måste medge att när det gäller flyglinjerna så finns det fortfarande stora problem. Jag är inte alls övertygad om att vi skall fortsätta med den nuvarande ordningen, till exempel vad gäller relationerna med USA. Open Sky-avtalen skall förlängas på ett mycket mer övertänkt sätt även eftersom vi har behov av att omstrukturera de europeiska flygbolagen inom ramen för den globala marknaden och därför också få konkurrera på den amerikanska marknaden., vilket för tillfället är förbjudet. Jag anser att detta är en svår inskränkning när det gäller den internationella konkurrensen.
Därför är det viktigt att avreglera systemet med öppna skyar och även att vi kan avreglera flygrummet. Vi står inför ett luftrum som fortfarande är hårt styrt av militära system. Tyvärr, i dag, talar vi fortfarande om krig och de motsättningar som detta system kan leda till - jag tänker naturligtvis på Irak. Just i dessa dagar har vi igen ett totalstopp i det luftrum som står till förfogande. Detta är en fråga av dramatisk betydelse. Det vore i stället lämpligt om luftrummet för civilflyget alltid var tillgängligt.
Man har även pekat på frågan som gäller kontrollen av flygtrafiken. Man kan inte längre fortsätta på detta vis! Inom flygkontrollsektorn kan vi göra stora besparingar och även en omfattande samordning.
Avslutningsvis, herr kommissionär, anser jag att de åtgärder som vidtagits är positiva och jag tror att nästa åtgärd, som gäller rättigheterna vid flygplatserna, skulle kunna ge oss ytterligare möjligheter att möta marknadens krav och att även bibehålla sociala skyddsmekanismer till förmån för de anställda.

Stenmarck
Herr ordförande! Liberaliseringen av luftfartsnäringen har pågått i några decennier. Det är en positiv och en nödvändig utveckling för att tillgodose de alltfler resenärernas önskemål. Vid den utvärdering som nu görs ser kommissionen inga dramatiska förändringar av utvecklingen efter liberaliseringen. Det innebär att de stora flygbolagen fortfarande finns kvar, att utländska konkurrenter inte i någon större utsträckning har trängt bort inrikes operatörer. Inte heller har det blivit några dramatiska prissänkningar.
Det är klart att om det är detta som vi vill åstadkomma med en liberalisering, kan vi nog säga att vi har lyckats. Men när priserna inte har gått ned och tillgängligheten för resenärerna inte har ökat, så leder det mig till slutsatsen att liberaliseringen måste drivas vidare. Det behövs mer konkurrens och fler operatörer på den europeiska flygmarknaden, inte färre. I dag finns det alltför få flygbolag som dominerar alltför många linjer, och dessa flygbolag ger sig hela tiden in på alltmer sofistikerade samarbetsavtal. Därmed sätts konkurrensen på flygmarknaden i praktiken fortfarande ur spel.
Jag är övertygad om att den nödvändiga utvecklingen bara har börjat. För att möta resenärernas krav handlar det om ökad tillgänglighet och om lägre pris. Det handlar om att öppna för konkurrens och skapa förutsättningar för betydligt fler aktörer än i dag inom flygsektorn. Tillsammans möjliggör detta den utveckling som kan tillgodose resenärernas krav inför 2000-talet.

Sjöstedt
Herr ordförande! Till skillnad från Stenmarck har jag inte samma tro på liberaliseringens möjligheter vad gäller flygbolagen och flygtrafiken. Jag tror att det finns en betydande övertro på vad man kan åstadkomma med en avreglering av flygtrafiken.
Det svenska inrikesflyget har haft en situation av fri konkurrens under några år. I början ledde det till en hel del priskonkurrens. I dag har vi emellertid hamnat i en helt annan situation som innebär att det ibland finns två bolag på de mest attraktiva linjerna, men oftast konkurrerar dessa med samma tider, samma priser och ungefär samma service också. På de mindre attraktiva linjerna har det i stället blivit så att man har högre priser och sämre service, vilket förstärker de regionala skillnaderna som var stora redan förut. Detta sker alltså i ett land som är mycket beroende av inrikesflyget och där alternativ ofta saknas.
Jag tycker också att det är viktigt att slå fast att det inte i sig är något mål att flygtrafiken skall öka. Den är egentligen ekologiskt ohållbar, om man håller den ökningstakt som vi har i dag.
Jag har lagt fram ett speciellt ändringsförslag, nr 3, som går ut på att konkurrensen måste ske med socialt acceptabla metoder. Jag har framför allt lyft fram det irländska flygbolaget Ryan Air som har utmärkt sig genom sin antifackliga politik. Bolaget vägrar sluta avtal med fackföreningar, vilket har lett till en konflikt som pågår nu på Dublins flygplats med bagagehanteringspersonalen. De har vägrat samarbeta med den irländska arbetsdomstolen, Labour Court . Jag tycker att det är helt oacceptabelt att man använder sådana metoder i konkurrensen mellan flygbolagen. Vi måste visa att vi inte godtar en antifacklig attityd eller social dumpning som ett konkurrensmedel. Det vore intressant att höra om kommissionären har någon synpunkt på Ryan Airs agerande.
Mot bakgrund av detta skulle jag vilja tala för GUE/NGL-gruppens ändringsförslag och även för V-gruppens ändringsförslag.

Banotti
Herr ordförande! Det här verkar inte vara Ryan Airs kväll. Jag skulle också vilja peka på den beklagliga situation som har utvecklats där. Seals betänkande prisar många av de positiva aspekterna inom flygindustrin under de senare åren. Bland dem han nämnde var Ryan Air, nu det mest lönsamma flygbolaget i Europa, mer lönsamt i procent av omsättning än jätten BA.
Som många av de tidigare talarna har nämnt, är de mitt upp i en tvist som många av oss skulle betrakta som en tvist om en grundläggande mänsklig rättighet, arbetares rätt att gå med i ett fackförbund och representeras av ett fackförbund. Dessa arbetare var villiga att arbeta för betydligt lägre priser än marknadspriserna när flygbolaget startade, i det att de visste att flygbolaget inte hade råd med högre löner vid den tiden. Men det här är ett flygbolag som gjorde en vinst på 35 miljoner irländska pund förra året. Dess VD fick nyligen en personlig bonus på 17 miljoner irländska pund. Ett annat mycket mindre flygbolag betalar betydligt högre löner än Ryan Air. Låt oss inte lämna över Kudos till ett bolag vars beteende gentemot sina motparter på arbetsmarknaden är orättvist och vars vinster bygger på personalens generositet.

Kinnock, Neil
Det här har varit en mycket intressant debatt. Jag vill först tacka föredraganden Seal för hans presentation av utvecklingen av liberaliseringen av luftfartsnäringen i Europeiska unionen. Att göra en rättvis bedömning av en ny och pågående process är alltid en prövande erfarenhet. Jag gratulerar honom till den ansats som han har gjort.
Som parlamentet känner till har liberaliseringen av den civila luftfarten inom unionen varit ett avsiktligt progressivt förfarande, dels för att ta hänsyn till de villkor utifrån vilka den inleddes under mitten av 1980-talet och dels för att undvika störningar och förluster av den typ som avregleringen ledde till i Förenta staterna. Den har med andra ord varit och är vad Seal sökte, en balanserad liberalisering som har ansträngt sig för att försöka garantera att alla legitima intressen beaktas.
Oundvikligen har det blivit så, att medan vi kunde peka på några av de viktigaste effekterna av liberaliseringen identifierades i vårt meddelande 1996, har andra har blivit synliga först efteråt, när flygbolag i allt större utsträckning har dragit nytta av de möjligheter som ställts till deras förfogande. Som vi erkände 1996 återstår mycket att göra för att garantera att de möjligheter som skapades av liberaliseringen också utnyttjades och att rättvisa konkurrensvillkor uppnåddes. Detta gäller i synnerhet statligt stöd. Som parlamentet känner till är det kommissionens åsikt att stöd till flygbolag från medlemsstaters regeringar bara kan motiveras och bara får godkännas som en integrerad del av ett konsekvent och tidsbegränsat program för att återge ekonomisk livskraft och konkurrenskraft till de mottagande bolagen.
Jag är säker på att detta synsätt direkt har bidragit till att göra omstruktureringsprogrammen trovärdiga och framgångsrika. Jag noterade Iberias resultat i Financial Times i morse och det gav mig en viss tillfredsställelse. Vårt noggranna övervakande av genomförandet av omstruktureringsplaner och det sätt på vilka de följer de villkor som lagts fast visas på de produktiva resultat som har åstadkommits. Det var utifrån den grunden som vi kunde godkänna de slutgiltiga betalningarna från de franska och portugisiska regeringarna till Air France respektive TAP. Tyvärr var det också utifrån den grundvalen som vi tvingades dra slutsatsen att Olympic Airways inte följde de grundläggande villkoren som sattes upp vid tiden för överenskommelsen med den grekiska regeringen 1994. Vi var alltså tvingade att åter öppna förfarandet i det fallet.
Under de senaste veckorna tvingades vi också att inta en mycket strikt attityd gentemot den italienska regeringen och Alitalia, för brott mot de grundläggande villkoren i kommissionens beslut om statligt stöd i juli 1997. Jag kan med glädje säga att vi fick ett snabbt och effektivt svar från den italienska regeringen och att, ytterligare och bindande åtaganden gjordes inom några få dagar vilka löste problemen.
I de övriga frågor som jag har lyssnat på i de klagomål som lagts fram under debatten och som syftat på statligt stöd i konkurrenssituationer, måste jag säga att om ledamöter har bevis utifrån vilka klagomål med fog kan framställas, gör de inte de klagande någon tjänst om det inte uppmuntrar dem att lägga fram ett formellt klagomål inför Europeiska kommissionen. Jag kan säga att vi skyndsamt besvarar alla väsentliga klagomål. Den senaste erfarenheten i Alitalias fall är ytterliga ett exempel på det. Om ledamöter alltså tror sig ha hört klagomål som inte har lämnats in till oss skall de säga det, inte till oss utan till dem som har visat sin oro för dem.
Vad gäller globaliseringen riktar vi nu våra ansträngningar mot att garantera att konsolideringen av marknaden inte leder till negativa effekter eller effekter som motverkar sitt eget syfte. Föredraganden anser att det allt oftare förekommande sammangåendena är en del av globaliseringstrenden. Det är dock värt att notera att på grund av de restriktiva bestämmelserna om ägande och kontroll i de flesta existerande bilaterala överenskommelserna är sammangåenden praktiskt taget omöjliga, och det är därför vi får se en spridning av flygbolagsallianser i stället.
Spridningen av och skillnaderna i regelsystemen förhindrar tydligt ett effektivt utnyttjande av marknaden och det är naturligtvis ett av de viktigaste skälen för kommissionens ansträngningar att få förhandlingsmandat om avtal om tillgång till marknad med tredje land, särskilt Förenta staterna. Det är uppenbart att om gemenskapen inte tar tillfället i akt att förhandla fram ett heltäckande luftserviceavtal med USA, kommer Förenta staternas flygbolag att dra oproportionerligt stor nytta av vår inre marknad, av vår liberalisering när våra flygbolag inte har några effektivt jämförbara rättigheter till tillgång och verksamhet på Förenta staternas inre marknad. Jag hoppas därför att medlemsstater av alla de slag kommer att inse realiteter och bredvilligt svara på utmaningen så att vi kan gå vidare som en gemenskap i förhandlingarna om en rättvis och balanserad Open-sky-överenskommelse över Atlanten och på båda sidor av den. Det skulle vara mycket oroande om de samlade effekterna av nuvarande bilaterala överenskommelser och framtida bilaterala överenskommelser Förenta staternas flygbolag faktiskt skulle kunna operera som de ville på vår inre marknad när det saknades varje motsvarighet för oss att tala om på Förenta staternas inre marknad.
Under tiden har vi, som parlamentet känner till, inlett undersökningar om tre existerande transatlantiska flygbolagsallianser och en föreslagen 1996. Snarare än att inta en senfärdig attityd, som föredraganden verkade antyda i sin rapport, har kommissionen varit mycket vaksam på utvecklingen på en marknad, som när den blev global, i sin tur kunde skapa nya inskränkningar av den fulla nyttan av liberaliseringen. Det var insikten om detta som t.ex. ledde kommissionen till att ta initiativ om flygledning (som nämndes av några ledamöter), om markhanteringstjänster (som nämndes av en annan ledamot) och om flygplatsutmaningar (som återigen nämndes av en del av de som bidragit till debatten). Vårt förslag till ändring av den nuvarande förordningen om flygplatsslots kommer att offentliggöras under de närmaste månaderna.
Seal har rätt när han pekar på att vårt meddelande inte ägnade mycket utrymme till de sociala aspekterna av liberaliseringen. Även om det också skulle vara sant att säga att kommissionen i andra avseenden varit mycket uppmärksam på de sociala effekterna av liberaliseringsåtgärderna. Parlamentet vet, och man hänvisade till detta, att vi beställde en undersökning i den här frågan. Och eftersom vi fick in resultaten från den undersökningen i förra veckan har jag stort hopp om att den slutliga rapporten kommer att vara tillgänglig för parlamentet och allmänheten i april.
Det står redan klart att civilflyget naturligtvis var det enda transportmedlet där sysselsättningen ökade mellan 1990 och 1995, och även om den totala tillväxten var blygsam, ca 0, 4 procent per år över perioden, är det värt att notera att detta åstadkoms trots en allmän ekonomisk lågkonjunktur och trots omfattande flygbolagsomstruktureringar, vilka i vissa fall har lett till vad som visat sig vara en temporär personalminskning. Den ökade effektiviteten och konkurrenskraften hos flygbolagen leder naturligtvis till att återigen stimulera efterfrågan på arbetskraft, och det är goda nyheter för alla.
Som parlamentet säkert förväntar sig, håller jag helt med Seals åsikter om att liberaliseringen inte bör, ja får inte, åstadkommas på säkerhetens bekostnad, och vi tänker därför fortsätta att vara aktiva och vaksamma i säkerhetsfrågor, inte bara på gemenskapsnivå utan även globalt. Ett praktiskt exempel på detta: vi har under de senaste månaderna lagt fram ett förslag till direktiv för att skapa säkerhetsbedömningar av tredje lands flygbolag som opererar inom Europeiska unionen och vi har publicerat vårt förslag för skapandet av ett europeiskt säkerhetsorgan för civilflyget. Dessutom gör kommissionen utanför gemenskapen ständiga ansträngningar att säkra och upprätthålla det effektiva genomförandet av ICAO: s normer. Samtidigt behandlades även miljöfrågor med flyget, vilket nämndes av en del av debattörerna, genom meddelandet av koldioxidutsläpp och transporter, som vi kommer att offentliggöra under våren och dessutom mer specifikt i vår undersökning av följderna av införandet av en flygfotogenskatt för civilflyget och miljön. Parlamentet kanske känner till att vi för första gången har sammankallat gemensamma miljö- och transportråd under Förenade kungarikets ordförandeskap - ett informellt, ett formellt - och vi ser fram emot mycket positiva resultat för transport och miljö från dessa initiativ.
Vad gäller konsumentskyddet har kommissionen redan lagt fram ett förslag om ersättning vid överbokning, medan den nuvarande uppförandekodexen om datoriserade beställningssystem, liksom de förändringar som föreslås i den, redan anger att en flygoperatör måste identifieras tydligt och passageraren informeras ordentligt. Vi har fått in en del klagomål från passagerare i den här frågan och jag hoppas att de ärade ledamöterna, som flitiga flygpassagerare, och som användare av de liberaliserade flygtjänsterna anstränger sig för att se till att om de upplever svårigheter i det här avseendet, meddelar dessa svårigheter både till de berörda flygbolagen och skickar en kopia till mig. Jag tar med glädje emot sådan information från frontlinjen. Och jag tänker definitivt agera på dem.
Dessa åtgärder, vad avser konsumenter, bör förstärka de krav på information och öppenhet som Seals betänkande med rätta efterfrågar. Listan över olika åtgärder, som jag här lämnat här i kväll, är inte uttömmande men den visar tydligt att kommissionen inte anser att dess arbete var avslutat när vi lade fram vårt meddelande i oktober 1996 eller när den inre marknaden för civilflyget formellt och juridiskt fullbordades den 1 april förra året. Tvärtom erkände vi att vidare arbete krävdes och sedan dess har vi arbetat aktivt för att göra ytterligare nödvändiga framsteg. Mot den bakgrunden är Seals betänkande till stor hjälp genom att det betonar prioriteringar och pekar på betydelsen av den sociala dimensionen. Jag hoppas att han blir nöjd över det faktum att för att kunna ägna full uppmärksamhet till den sociala påverkan, och för att också ta hänsyn till nya utvecklingar och den föränderliga miljö som flygbolagen opererar i efter fullbordandet av den inre marknaden för flyget, kommer vi att offentliggöra den rapport som jag hänvisade till tidigare, och som bör finnas tillgänglig för debatt i det här parlamentet inom en nära framtid. Jag hoppas och tror att den rapporten kommer att ge alla svar på de frågor som ställts i Seals betänkande och som har att göra med de ärenden som inte behandlades i vårt tidigare meddelande. Jag ser fram emot att få beakta det och även andra frågor tillsammans med detta parlament, men förhoppningsvis inom en inte alltför avlägsen framtid.

Ordföranden
Jag förklarar debatten för avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 12.00.

Kabinpersonal inom civil luftfart
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande (A4-0018/98) av Grosch för utskottet för transport och turism (KOM(97)0382 - C4-0460/97-97/0212(SYN)) om förslag till rådets direktiv om säkerhetskrav och intygande av yrkesmässig kompetens för kabinpersonal inom civil luftfart.

Grosch
Herr ordförande, högt ärade herr kommissionär, ärade kolleger! Säkerhetsutbildningen för kabinpersonalen inom den civila luftfarten är nästan en beståndsdel av den fråga som vi just har diskuterat, respektive en konsekvens av detta. Kommissionen hade i detta avseende kunnat överta bestämmelserna i JAA i ändrad eller oförändrad form och föra över dem till gemenskapsrätten - helt enkelt enligt förordning 3922/91. Men den har valt en annan väg, nämligen i form av ett direktiv.
Det är naturligtvis klart att vi som parlamentariker uttryckligen välkomnar detta beslut, och även det faktum att vi som parlament tas med i lagstiftningsproceduren. Men detta är i mina ögon inte den viktigaste anledningen, ty kommissionens förslag - och detta är det väsentligaste - sätter kabinpersonalens arbete i rätt ljus, dvs. det handlar om deras säkerhetsuppgifter. Det är därför mycket viktigt att genomföra den grundläggande utbildningen, den generella fortbildningen liksom fortbildningen för olika flygplanstyper med mer öppenhet. Detta är i våra ögon en viktig beståndsdel i detta arbete. Det finns nämligen en risk för, vilket just har berörts, att flygbolagen i hård konkurrens skulle kunna betrakta just dessa utbildningskostnader som variabla kostnader och i enlighet med detta kanske inleda en kostnadsnedskärning på detta område, som enligt min åsikt skulle vara mycket olycklig.
Därför betraktar vi också de i bilagan föreslagna programmen som minimikrav. Både grundutbildningen och typutbildningen, som anges där, är och förblir i våra ögon grundläggande utbildningar, där man verkligen inte får ändra något i negativ riktning. Detta betyder också, att kabinpersonalen i enlighet med detta åtnjuter ett socialt skydd, som finns i varje liknande yrke, och att i enlighet med detta ingen heller längre kan börja i detta yrke eller göra en insats inom detta yrke utan utbildning.
Om man jämför programmen från olika flygbolag kan man genast fastställa att detta direktiv faktiskt är nödvändigt. Fastän de flesta flygbolagen tar utbildningen på verkligt allvar, försummar man fortbildningen, särskilt också fortbildningen när det gäller flygplanstyper, på något vis. Kommissionens förslag respekterar även subsidiariteten. Den tar därigenom hänsyn till önskemålet att medlemsstaterna även i fortsättningen själva kan definiera sina utbildningar; men det bör finnas en informationsplikt gentemot kommissionen.
I korthet: Förslaget är ett idealiskt svar på teknisk-administrativa frågor, på sociala utmaningar på den fria marknaden och på säkerhetskrav, som är förbundna med kabinpersonalens yrke. I denna beskrivning får vi inte heller glömma bort, men det är i mina ögon inte så väsentligt, att man med en form av godkännande, här kallas det intyg, även kan öka rörligheten inom denna yrkesgren. Ändringsförslagen, som utskottet för transport och turism lämnar in i detta avseende, skall därför också förstås enbart som preciseringar. De reglerar bland annat övergångsbestämmelserna, de reglerar respektive befäster informationsplikten för medlemsstaterna, och de reglerar de medicinska kontrollerna på ett något klarare sätt. I kommissionens förslag föreslås enbart regelbundna kontroller, vi däremot föreslår en tidsbestämd rytm.
De ändringar som kollegan Simpson senare har lämnat in, måste också godkännas anser jag. Fastän kommissionens text, mina ändringar och de ändringar som föreslagits i utskottet upprätthåller skillnaden mellan kabinpersonal med och utan säkerhetsuppgifter, syftar dessa ändringar hos kollegan Simpson till att ta bort denna skillnad, så att alltså all kabinpersonal måste motsvara samma utbildningskrav. Detta har i mina ögon den fördelen, och det är mycket viktigt, att det inte kommer att finnas någon kabinpersonal med olika kvalifikationer, och att i akuta situationer all kabinpersonal är i stånd att fylla sin uppgift helt och fullt.
Avslutningsvis vill jag påminna om - och det skulle man kanske ha kunnat säga i inledningen, ty hittills låter alltihop ganska entonigt - att detta direktiv naturligtvis inte välkomnas av JAA eller av flygbolagen. Det bereder mig ändå inte särskilt stor oro. Mycket oroligare blir jag över rådets skepsis - för att uttrycka det milt - till denna fråga. Jag hoppas att redan de olyckor man undviker, för att inte tala om den tragiska realiteten av de faktiska flygolyckorna, kommer att övertyga rådet om att detta papper inte skall hamna någonstans i en skrivbordslåda, utan behandlas effektivt och även bli godkänt.

Watts
Herr ordförande! Låt mig först klarlägga: i kväll debatterar vi säkerhetsnormer för kabinpersonal och inte flygledare. I vilket fall hoppas jag det. Jag vet att det är mycket sent, men jag trodde att det var direktivet som vi diskuterade, annars är jag i fel rum. Med all respekt för Grosch så tror jag att vi har problem med tolkningen.
Jag skulle vilja tacka honom för hans ansträngningar i försöken att ta detta betänkande genom parlamentet och för att ha gjort ett så omfattande arbete. Jag vill också gratulera kommissionen för att ha varit förutseende nog att lägga fram detta, särskilt i ljuset av vad vi just har sagt om liberalisering och de viktiga kommentarer som kommissionsledamoten gjorde om behovet av att stödja liberaliseringen med ett mycket starkt socialt ramverk. Det finns tydliga bevis på att detta faktiskt sker och detta är en åtgärd som förtjänar fullt stöd från Europeiska socialistpartiets grupp.
En punkt som vi måste trycka på är att vi måste få rådet och den stora allmänheten att förstå varför denna åtgärd är så viktig. Vi måste göra det mycket tydligt att, tvärtemot vad man i allmänhet tror, om man är med i en flygplanskrasch är sannolikheten störst att man inte dör. Många flygplansolyckor kan man faktiskt överleva. Ca 75 procent av flygplanen är inblandade i olyckor under inflygning, landning eller start. Forskning pekar på att ca 90 procent av alla flygplansolyckor skulle kunna undvikas. Man har beräknat att av de 1 500 människor som i genomsnitt dör varje år, skulle i genomsnitt 300 om året kunna ha överlevt om evakueringsåtgärderna inne i flygplanet hade förbättrats. Jag är övertygad om att om vi hade bättre, snabbare och mer effektiv evakuering, skulle vi kunna rädda liv, så många som 300 om året.
Hur skall vi åstadkomma detta? Det finns ett antal metoder genom vilka vi kan förbättra evakueringsåtgärderna. För det första genom kabinpersonalens färdigheter i att kontrollera passagerarna och deras beteende under nödevakueringar och, för det andra, passagerarnas kunskap om säkerhetsförfaranden och deras motivation att lära sig dem. Vi vet alla från vår erfarenhet från flygturer att ingen bryr sig det minsta om kabinpersonalen när de demonstrerar säkerhetsåtgärderna och ändå pekar all information på att det som de försöker tala om för oss kan göra skillnaden mellan liv och död. Det finns ett antal skäl till varför evakuering är en nyckelfråga, och utbildning innebär naturligtvis att vi kan göra kabinpersonalen kunnigare och mer motiverad att lämna effektiv information till passagerarna före, under och efter en incident. Det är därför jag anser att den här åtgärden är så viktigt.
Den stora majoriteten flygplanskrascher kan man överleva rent tekniskt, och effektiv evakuering är så viktig. Nuvarande bestämmelser anger t.ex. att ett flygplan måste ha evakuerats inom 90 sekunder med bara hälften av utgångarna öppna. 1994 utförde både CAA och FAA forskning som tydligt visade att skillnaden mellan att komma ut ur flygplanet och inte komma ut var beroende av en bestämd, väl utbildad och mycket effektiv kabinpersonal. Det vi gör i kväll skall avspegla det. Det stöder Grosch arbete och förslaget från kommissionen. Resultatet visar tydligt hur en välutbildad kabinpersonal kan utgöra skillnaden. Det är också skälet till varför vi med nöje stöder detta förslag till direktiv om utbildning av kabinpersonal.
Vi oroar oss för ett antal frågor som återfinns i våra ändringsförslag. Vi anser att vid en incident kan man inte skilja mellan viss kabinpersonal som kan ha säkerhetsutbildning och andra som inte har det. Hela personalen bör ha de nödvändiga färdigheterna för att, t.ex., se till att planet evakueras så snabbt och effektivt som möjligt. Det är därför vi har lagt fram ändringsförslagen 9, 10, 11, 12, 14, 15, 16 och 17, för att se till att dessa åtgärder gäller för hela kabinpersonalen. Om man pratar med dem som ingår i kabinpersonalen själva, vill de inte skapa en situation där vissa flygbolag möjligen skulle kunna göra åtskillnad mellan kabinpersonal och kabinpersonal och därmed skapa ett två tredjedels system.
I ändringsförslag 13 föreslår vi årliga medicinska kontroller för kabinpersonalen. Återigen anser vi att detta är helt rimligt, när ens liv faktiskt inte bara ligger i pilotens händer utan även i kabinpersonalens händer. En årlig medicinsk kontroll är bästa vägen framåt. Att bara använda begreppet " regelbunden" räcker inte.
Ändringsförslag nr 18, slutligen, behandlar årlig utbildning för kabinpersonal, inklusive sådant som brandbekämpning och användning av livbåtar. Återigen är det uppseendeväckande att grundläggande krav som att kunna använda utrustning för brandbekämpning och livbåtar inte kontrolleras årligen. Det är därför vi har lagt fram det här ändringsförslaget, för att se till att utbildningen ges årligen.
Sammanfattningsvis kan man säga att när efterfrågan på resor ökar, antalet flygplan ökar, antalet risker ökar, är det avgörande att säkerhetsnormerna över hela gemenskapens harmoniseras. Vi anser att det här direktivet kommer att garantera detta och skulle kunna utgöra själva skillnaden mellan liv och död.

Stenmarck
Herr ordförande! Låt mig få inleda med att rikta ett tack, inte minst från PPE-gruppen, till föredraganden, Grosch, för ett väl utfört arbete. Detta är ett betänkande som förtjänar att kallas viktigt. Att ställa krav på säkerhet är en av de absolut viktigaste uppgifterna för alla oss som sysslar med transportfrågor på det europeiska planet. Avreglering och liberalisering av luftfarten ställer särskilt stora krav för att säkerheten inte skall försämras.
Vi vet i dag att de säkerhetsmässiga reglerna varierar mycket kraftigt från ett EU-land till ett annat. JAA, som är den gemensamma europeiska luftfartsmyndigheten, har uppmärksammat detta och godkänt gemensamma krav för både grundutbildning och vidareutbildning. Allt detta är av allra största vikt och blir allt viktigare ju fler aktörer som i framtiden kommer att operera på en alltmer liberaliserad flygmarknad. Jag är alldeles övertygad om att det verkligen kommer att bli fler som kommer att agera på denna marknad. Att i det sammanhanget medverka till att säkerhetskraven höjs och inte sänks är en av våra verkligt stora och viktiga uppgifter. Det är en förutsättning för att liberaliseringen skall få ett verkligt och ett bestående genomslag.
Jag vill i detta sammanhang inte göra någon större sak av frågan om en licens på europeisk nivå. Men det är värt att uppmuntra att kabinpersonal, som är en personalgrupp som i mycket stor utsträckning arbetar gränsöverskridande, också har goda möjligheter att byta jobb till ett annat flygbolag inom EU. Det kan möjligtvis ske på olika sätt, t.ex. genom en licens av detta slag eller på något annat sätt. Att uppmuntra detta tycker jag emellertid känns utomordentligt viktigt.

Van Dam
Herr ordförande, herr kommissionär! Fullbordandet av den inre marknaden för trafikflyget ökar nödvändigheten av internationella avtal om säkerhetsnormer för Europeiska unionens länder. Den tilltagande konkurrensen gör tyvärr frestelsen att spara in på säkerheten bara större. Förslaget beträffande säkerhetskraven för kabinpersonalen har förberetts och antagits i Joint Aviation Authorities , där 18 europeiska länder är anslutna.
Kommissionen anser att ett intyg om yrkesmässig kompetens måste tillfogas JAA: s förslag. Om en utbildning i en medlemsstat erkänns av luftfartsmyndigheter i de andra medlemsstaterna skulle det förbättra rörligheten för kabinpersonalen. Detta tillmötesgående gentemot fackföreningarna förbiser den realitet att alla flygbolag har olika säkerhetsprocedurer som inom vart och ett av bolagen till och med kan vara olika per flygplanstyp. Därför kommer ett sådant intyg enligt min åsikt inte att förbättra personalens rörlighet, utan i stället kommer medlemsstaterna förmodligen att belastas med en extra administrativ förpliktelse.
Tillfogandet av säkerhetsintygen har dessutom lett till att förslaget blivit kontroversiellt i rådet. Det ser inte ut som det kommer att behandlas där inom överskådlig framtid. Det hade av denna orsak varit bättre om kommissionen hade kunnat begränsa sig till JAA: s förslag.
En liknande invändning gäller för PSE-gruppens ändringsförslag. Dessa antar att varje besättningsmedlem är ålagd säkerhetsuppgifter och således måste följa en utbildning. Jag anser att det är möjligt att upprätthålla en god säkerhetsnivå på flygplanen utan att se alla besättningsmedlemmar som säkerhetspersonal. Jag kommer därför inte att kunna stödja PSE: s ändringsförslag. Jag stöder Groschs ändringsförslag som förtydligar förslaget där kommissionens text är för vag.

Malone
Herr ordförande! För det första vet vi alla att nationella bestämmelser om säkerhetsutbildning för kabinpersonalen varierar mycket i Europeiska unionen. Med liberaliseringen av hela luftfartssektorn är det oerhört viktigt att vi får gemensamma normer för utbildning och godkännande av kabinpersonal över hela unionen. Som ni har hört tidigare så har vi i Irland en situation där Ryan Airs bagagehanterare strejkar bara för att de vill bli representerade av en fackförening. De är lågt betalda och har dåliga arbetsförhållanden och deras legitima krav är att de representeras professionellt vad avser betalning och hälso- och säkerhetsvillkor.
Allvarliga frågor måste ställas om driftförfaranden och i synnerhet utbildningen som lågkostnadsbolag som Ryan Air, Translift och andra erbjuder. Jag är också mycket oroad över rapporter om hur lång tid denna kabinpersonal arbetar och den därav följande tröttheten som de lider av när de inte har rätt till pauser mellan skift och bara 25 minuters bytestider, under vilken de måste utföra städuppgifter. Den mördande konkurrensen i luften verkar leda till lägre säkerhetsnormer och vi har sett många olyckor på senare tid, som jag vet kommer att undersökas, men vi får se vad som kommer ut av dem.
De senaste mediarapporterna om att flygbolag minskar bränslekostnaderna genom att återanvända ofiltrerad luft i passagerarkabinen är lika oroande för alla oss som reser ofta och, i synnerhet, för kabinpersonalen och piloterna. Kabinpersonalen är den enda säkerhetspersonalen med dubbla ansvarsområden. Samtidigt som säkerheten är deras viktigaste ansvar, är de huvudsakligen upptagna med andra uppgifter. Repetitionskurser i säkerhet måste ske årligen.
Till slut skulle jag vilja ställa den här specifika frågan: är det för att den stora majoriteten av kabinpersonalen är kvinnor som en licensiering inte infördes för länge sedan?

McIntosh
Herr ordförande! Det här förslaget är tydligt kopplat till åtgärderna för att stödja liberaliseringsprocessen inom lufttransportsektorn med syfte att garantera höga säkerhetsnormer. Jag gratulerar föredraganden till hans utmärkta arbete och kommissionen för dess utmärkta förslag.
Den oro jag känner med det föreslagna direktivet är om det faktiskt kommer att förbättra säkerheten vid lufttransporter. Vårt mål bör naturligtvis vara att ställa upp de bästa säkerhetsnormerna över hela Europa. För närvarande håller de gemensamma flygmyndigheterna på att försöka åstadkomma kabinpersonalsäkerhet genom att tydligt lägga ansvaret för säkerhet i ett flygbolag på operatören. För närvarande måste operatören garantera en omfattande säkerhet i hela bolaget samt att kabinpersonalen är utbildad för att passa bolagets specifika system. Direktivet vattnar ur detta ansvar och kan därigenom möjligen underminera kabinpersonalsäkerheten.
Kommissionsledamoten hänvisade i kväll till ett antal förslag, bland annat att skapa European Civil Aviation Safety Agency, samt ansträngningar för att förbättra genomförandet av ICAO-normer över hela Europeiska unionen. Jag skulle vilja vädja till kommissionen här i kväll att snarast komma överens med rådet om att skapa denna European Civil Aviation Safety Agency för att garantera säkerheten både i Europa och i resten av världen.
Siffrorna visar, och diskuterades vid en konferens i Maastricht i dag, att under de senaste 10 åren har 70 procent av samtliga olyckor inbegripit flygbolag som bara står för 16 procent av den totala flygtrafiken. Det är dessa flygbolag från utvecklingsländer som verkar medföra de största riskerna. Utan denna gemenskapsåtgärd som krävs så väl, förutser experter att vi skulle kunna få en flygolycka i veckan.
Så snälla kommissionsledamot och det brittiska ordförandeskapet i transportrådet, handla nu. Vi måste skapa detta europeiska säkerhetsorgan för lufttransporter med ordentliga säkerhetskontroller vid alla europeiska flygbolag för att garantera säkerheten för de europeiska passagerare som använder de flygbolagen och de i gemenskapen som bor nära gemenskapens flygfält som tar emot dem.
Jag stöder med glädje detta betänkande. Men jag hoppas att kommissionsledamoten kan tillfredsställa min begäran om att vidtas av ministerrådet och genom hans benägna bistånd.

Kinnock, Neil
För det första skulle jag vilja tacka Grosch och utskottet för transport och turism för det arbete de har lagt ner i bedömningen av detta förslag och för den allmänt stödjande inställning som de har intagit.
I en växande och föränderlig miljö som civilflyget, är det naturligtvis viktigt att man upprätthåller högsta möjliga säkerhetsnormer. Det är också uppenbart att de som ansvarar för att uppfylla de säkerhetsnormerna måste vara väl utbildade och väl motiverade. Syftet med förslaget som ligger framför parlamentet är att åstadkomma detta. Jag vet att de ärade ledamöterna delar den inställningen, vilket de har visat vid ett flertal tillfällen under den här debatten.
Jag skulle som en inledning vilja framföra två andra punkter. För det första anger detta förslag till direktiv minimi-, inte maximinormer. Vår ständiga önskan är att medlemsstaterna skall försöka att överskrida dessa miniminormer, även om de är på en tillfredsställande nivå för det allmänna syftet att bibehålla säkerheten för flygplan och passagerare.
För det andra, och bara i lugnande syfte, men absolut inte för att vara självgod, har vår region i världen 30 procent av världens flygtrafikrörelser, men bara 10 procent av flygtrafikolyckorna sker i den här regionen. Alla i ansvarig ställning arbetar för att försöka se till att olycksnivån blir ännu lägre. Naturligtvis eftersträvar vi en nollnivå. Men det är viktigt att få perspektiv på frågan så att man inte börjar sprida en allmän uppfattning om att normerna försämras, avsiktligt eller oavsiktligt.
Jag skulle t.ex. vilja säga till McIntosh, att det finns absolut inget tänkbart sätt på vilket det här förslaget, avsiktligt eller oavsiktligt, skulle kunna leda till en uppluckring av normerna för flygsäkerhet. Jag skall utveckla den punkten senare.
Jag vill också säga till Malone, även om hon olyckligtvis har lämnat kammaren, troligen i angelägna ärenden, att om hon har bevis på att olyckorna blir fler, som hon har hävdat, så vill jag se dem utan dröjsmål. För det andra, om det finns bevis för att ett flygbolag opererar i Europeiska unionens luftrum och återanvänder ofiltrerad luft i kabinen, så vill jag ha bevis på det också eftersom, vi definitivt vill svara på det på ett aktivt sätt.
Som svar på de ändringsförslag som lagts fram av Grosch, gör ändringsförslag 4 och 5 texten klarare. Kommissionen kan därför acceptera dem. Jag kan också med glädje säga att kommissionen delar föredragandens önskan att behålla de etablerade rättigheterna som den erfarna kabinpersonalen har. Vi kan därför acceptera ändringsförslag nr 8.
Jag förstår motiven bakom ändringsförslag 1, men det syns mig en aning överflödigt eftersom innehållet i utbildningsprogrammen bestäms i bilagorna till direktiven och kommer att bli universellt tillämpliga. Att centralisera vartenda program på gemenskapsnivå syns mig onödigt.
Problemet med en alltför stor byråkrati gäller också ändringsförslag nr 6. Vad gäller ändringsförslag nr 7, ser jag inte vad det tillför. I praktiken får kabinpersonalen automatiskt omställningsträning när de byter från en flygplanstyp till en annan och skyldigheterna för och regleringen av återkommande utbildning anges i artikel 5 och i bilagorna till det här direktivet.
Även om jag till fullo också förstår motiven bakom ändringsförslag nr 2 skulle det i praktiken utöka tillämpningen av direktivet till personal som kosmetologer, sekreterare och hälsopersonal som befinner sig ombord ett flygplan av rent affärsmässiga skäl och vare sig har utbildning eller, i allmänhet, kompetens att bistå i händelse av en nödsituation i luften. I många hänseenden är de faktiskt passagerare själva.
Jag tror inte att det var föredragandens avsikt att det skulle vara fallet, att människor skulle bli tilldelade ansvar för vilket de inte fått någon utbildning. Detta gäller på samma sätt för ett antal ändringsförslag som lagts fram av Simpsons ändringsförslag nr 9-12 och 14-17, vilka har samma syfte. Det är säkert behjärtansvärt, men jag kan inte se hur det kan vara praktiskt. Så jag kan inte acceptera något av de ändringsförslagen.
Kommissionen kan inte heller stödja ändringsförslag nr 3 inte heller det nya ändringsförslaget nr 13 som specificerar hur ofta de medicinska kontrollerna skall ske. När vi stiftar lagar måste vi tänka på kostnaden för vårt lagstiftande och även tänka på vem som skall betala kalaset. Om resultatet av genomförande av den bestämmelsen av medicinska kontroller verkar vara alltför dyrbar, skulle man komma att motsätta sig det och det skulle kunna underminera själva grundvalen för förslaget. Det är därför bäst att beslut om exakt hur ofta kontroller skall genomföras lämnas till de nationella myndigheterna som, är jag säker på, inte kommer att låta det gå för långt mellan medicinska kontroller för flygpersonal av något slag.
Så återstår bara ett ändringsförslag, ändringsförslag nr 18 som jag återigen beklagligtvis inte kan acceptera. Ändringsförslaget försöker öka frekvensen i den återkommande utbildningen och att göra det en bra bit bortom det krav som JAR-OPS ställt och från vilket vårt förslag kommer. Jag skulle vilja säga McIntosh, att när hon anser att det är möjligt att minska kraven till under de som JAA kräver, vill jag hänvisa henne till sida 2 i förslaget. Det gemensamma säkerhetsutbildningsnormerna, såsom JAR-OPS utarbetat om, framstår positivt i jämförelse med internationella rekommenderade normer och de bästa utbildningsförfarandena inom branschen. De är tillräckliga för att garantera en hög säkerhetsnivå. Förslaget är helt i enlighet med detta. Om man inför ytterligare förändringar skulle det lägga en onödig börda på operatörerna utan att leda till bättre säkerhetsgarantier.
Sammanfattningsvis skulle jag återigen vilja tacka parlamentet för dess arbete. Antagandet av kommissionens förslag, med de ändringsförslag som jag har indikerat är jag säker på kommer att bidra direkt till att upprätthålla motivationen hos personalen och behålla de höga säkerhetsnormerna inom civilflyget. Jag vet att de ärade ledamöterna tillsammans med kommissionen stöder bägge målen på starkast möjliga sätt.

Watts
Herr ordförande! Om det kan vara till hjälp för kommissionsledamoten så accepterar jag hans argument om övrig kabinpersonal, kosmetologer etc. Men hans eget förslag, hans eget direktiv, artikel 2b med dess definition av kabinpersonalen behandlar redan den punkten. Den anger faktiskt att det inte gäller personal som endast har icke säkerhetsrelaterade åtaganden. Så svaret finns i er egen text, kommissionsledamot. Vi kanske kan granska det mot bakgrund av detta.
För det andra, rörande de årliga hälsokontrollerna, har jag förstått att all personal i gemenskapens institutioner måste genomgå årliga hälsokontroller. Om detta är bra för oss och våra institutioner, borde det naturligtvis vara bra nog för kabinpersonal.

Kinnock
Herr ordförande! Om alla flygbolag var lika villiga som gemenskapens institutioner att ta på sig kostnaderna för att se till att deras anställda fick genomgå årliga medicinska kontroller såsom många andra anställda i offentligt och privat sektor, skulle jag delade den ärade ledamotens optimism. Men det är inte fallet. Som jag sade tidigare, att om det uppstod motstånd som grundlades på idén om onödiga kostnader, skulle konsekvensen kunna bli att vi fick ännu lägre normer än de som läggs fram i det här förslaget.
Jag tar åt mig argumentet som den ärade ledamoten gjorde om övrig personal som detta förslag hänvisar till. Jag tycker det var ett mycket bra debattargument.

Ordföranden
Jag förklarar debatten för avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 12.00.

Transport av farligt gods på väg - Nationalitetsmärke för motorfordon- Transportabel tryckutrustning
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är gemensam debatt om följande betänkanden:
A4-0014/98 av Le Rachinel för utskottet för transport och turism om förslaget till Europaparlamentets och rådets direktiv (KOM(96)0555 - C4-0665/96-96/0267(COD)) om motorfordon och släpvagnar till dessa fordon vad gäller transport av farligt gods på väg och om ändring av direktiv 70/156/EEG om typgodkännande av motorfordon och släpvagnar till dessa fordon, -A4-0024/98 av Le Rachinel för utskottet för transport och turismom förslag till rådets förordning (KOM(97)0366 - C4-0419/97-97/0199(SYN)) om erkännande vad gäller trafik inom gemenskapen av nationalitetsmärke för den medlemsstat i vilken motorfordon och släpvagnar till motorfordon är registrerade, -A4-0039/98 av Camisón Asensio för utskottet för transport och turismom förslag till rådets direktiv (KOM(96)0674 - C4-0068/97-97/0011(SYN)) om transportabel tryckutrustning.
Le Rachinel
Herr ordförande, kära kolleger! Jag ger mig alltså i kast med mitt första betänkande. Syftet med förslaget till direktiv och rapporten som jag behandlat är att upprätta tekniska krav som är tillämpbara på de motorfordon och släpvagnar som ombesörjer vägtransporter.
När det handlar om konstruktionen av fordon som transporterar farligt gods på väg, har vissa krav redan fastställts av direktivet från 1994. Samtidigt finns det inga garantier för att alla medlemsstater erkänner och accepterar det som skall känneteckna konstruktionen av den här typen av fordon.
Det nya direktivet föreskriver specifika bestämmelser för konstruktionen av fordon. Det anger också tekniska specifikationer när det gäller elektrisk utrustning, bromssystem, brandrisk och hastighetsbegränsningar. Fördelen med den harmoniseringen är att den hindrar en medlemsstat från att förbjuda att motorfordon säljs, registreras och tas i bruk om de redan har godkänts för trafik i andra medlemsstater.
Ett enda ändringsförslag till det här förslaget har lämnats in av utskottet för transport och turism. Det avser datumet för ikraftträdandet av de lagar, förordningar och administrativa bestämmelser som är nödvändiga för att man skall kunna anpassa sig till det här direktivet. Tidsfristen har fastställts till elva månader efter publiceringen av direktivet.
Inget annat ändringsförslag har lämnats in, och min bedömning är att den här rapporten faktiskt inte skapar några särskilda problem samt att det är föremål för ett brett samförstånd.

Camisón Asensio
Herr ordförande! Detta direktiv har i första hand tillkommit för att fylla de två mest uppenbara luckorna i den lagstiftning som omfattar tillverkning, transport, försäljning, användning och underhåll av all transportabel tryckutrustning som uppfyller kriterierna I ADR- och RID-konventionerna.
Som de ärade ledamöterna vet syftar dessa konventioner till att förstärka säkerheten kring transporten av nämnda utrustning och säkra dess fria rörlighet på den gemensamma marknaden. Det vore mycket lämpligt med en ordnad övergång från befintlig transportabel tryckutrustning till framtida sådan, vilket är möjligt genom regelbundna inspektioner och bedömningar av överensstämmelse i enlighet med modulmetoden. Detta förfarande kräver dock att inspektionsorganen uppfyller tillräckliga kvalitetskriterier, såsom CEN-standarden i EN 45000-serien. Det är nämligen möjligt att det inte räcker att basera dessa kriterier enbart på innehållet i nämnda konventioner, eftersom dessa i huvudsak inriktar sig på trafik, vilket medför bristande klarhet med avseende på vissa aspekter.
Herr ordförande, ärade ledamöter! Det tycks inte råda några tvivel om att ett ömsesidigt erkännande av inspektionerna, något som är avgörande för fullbordandet av den inre marknaden, inte, vilket nyligen bevisades i praktiken, kommer att uppnås fullt ut genom en tillämpning av bilagorna A och B i ADRdirektivet. Detta säkerställer endast transporter utan hinder och det har väldigt lite att göra med användningen av transportabel tryckutrustning i bestämmelselandet, bland annat därför att det inte föreskriver en identifikationsmärkning. Detta ligger bakom behovet av föreliggande direktiv.
En av de stora fördelarna med detta direktiv är följaktligen att producenterna får tillgång till en större marknad med den dubbla fördelen med skalekonomi och minskade administrativa kostnader i samband med godkännandet av denna utrustning. Utrustningen måste därför vara lätt att identifiera. Det mest effektiva sättet att uppnå detta är att förse den med en märkning som skiljer sig från den som för närvarande gäller för såväl fast tryckutrustning som för gasflaskor.
Det stora dilemmat i detta direktiv består i konflikten mellan erfarenhet och oberoende. Det är känt att den europeiska industrin under många år har kunnat genomföra korrekta inspektioner av denna typ av utrustning, inbegripet klass 2 i ADR, genom inspektionsorgan av typ B eller till och med C från användarsektorn. Detta har varit möjligt eftersom de tack vare sina dagliga kontakter med problemet har kunnat samla på sig betydande kunskap.
Å andra sidan är det möjligt att inspektionsorgan av typ A på grund av sin centraliserade karaktär, endast bygger upp sin erfarenhet på grundval av nya produkter som kommer ut på marknaden, varvid den erfarenhet och kompetens som dessa inspektionsorgan besitter skulle vara av ett mer generellt slag.
Jag slutar med att säga att mot bakgrund av allt det nämnda antog utskottet för transport och turism, enhälligt, detta betänkande och medföljande resolutionsförslag.

Le Rachinel
Herr ordförande! Filosofin i det här andra betänkandet är att erkänna två nationalitetsmärken för motorfordon och tillhörande släpvagnar.
Det finns ett verkligt juridiskt tomrum när det gäller Europeiska unionens medlemsstaters erkännande av nationalitetsmärken. Det här förslaget till förordning från kommissionen syftar till att täcka det.
Just nu ser situationen ut så här: flera medlemsstater har anslutit sig till Wienkonventionen från 1968, som föreskriver att fordonen skall ha ett ovalt märke med svarta bokstäver mot en vit bakgrund, för att visa vilket land bilen är registrerad i. Det får inte ha mer än tre bokstäver och skall inte sitta på nummerplåten.
För övrigt har en gemenskapsmodell utarbetats i samarbete med nationella specialister, till följd av Europaparlamentets resolution från 1988, vars syfte var att låta EU-flaggan vara med på nationalitetsmärket. Det består av tolv stjärnor som omringar landbeteckningen. Flera länder har lagt till det emblemet längst till vänster på nationalitetsmärket. Däremot finns det en del länder som har ratificerat Wienkonventionen, men som inte erkänner gemenskapsmärket, och som låter polisen rapportera om vilka förare av utländska fordon som endast har det märket. I framtiden skall inget fordon kunna rapporteras, tack vare erkännandet av två olika typer av nationalitetsmärken.
Jag instämmer helt med förslaget om att europeiska märken skall erkännas, men jag vill framföra ett formellt förbehåll. Det är faktiskt nödvändigt, av skäl som har att göra med den nationella känsligheten, att registreringsstaten figurerar på nationalitetsmärket. Medborgarna har behov av en referenspunkt, de behöver identifiera sig med ett land, med en nation. Alla personer tillhör ett land, en kultur, speciella traditioner, vilka föregår den europeiska identiteten. Det är alltså nödvändigt att tillhörigheten till ett land, ursprungsnationaliteten, finns med på nationalitetsmärket, och så kommer det att bli.
Herr ordförande! Åtta ändringsförslag har lämnats in med anledning av det här betänkandet. Tre kommer från utskottet för transport och turism och bereder mig inga problem. De handlar om att förtydliga och förenkla de ursprungliga texterna genom nyttiga klargöranden.
Däremot är det annorlunda med ändringsförslagen från min ärade kollega Brian Simpson, för de skulle enligt min mening komplicera och onödigt tynga förslaget till förordning och mitt betänkande. Det här betänkandets syfte är inte att officiellt erkänna alla olika slags nationalitetsmärken, utan bara det europeiska märket. Alla som kör ett fordon i ett annat land skall ha satt upp antingen märket med ursprungsnationaliteten eller det europeiska märket. Självklart är det inget som hindrar att man fäster andra särskilda regionala eller lokala märken på sitt fordon. Men de kommer inte att vara juridiskt giltiga.
När det gäller ändringsförslaget från mina kolleger Cornelissen och Pronk, så kan jag inte acceptera det heller, för jag anser att dess räckvidd sträcker sig utanför det här betänkandets ramar och Europeiska unionens rättsliga ramar.

Morris
Herr ordförande! Jag stöder Rachinel-betänkandet och jag måste säga att ett av kännetecknen för den här kommissionen har varit dess övergripande omsorg om säkerhet, särskilt på våra vägar. Det här direktivet är avsett att förbättra existerande lagstiftning för motorfordon genom att tillse att konstruktionsegenskaperna för fordon som transporterar farlig gods harmoniseras över hela gemenskapen.
Jag anser att industrin kommer att välkomna det faktum att ett regelverk kommer att gälla över hela EU för konstruktion och tillverkning av fordon som transporterar farligt gods. Det är ett nödvändigt steg för att utveckla och förbättra säkerheten på våra vägar. Vi behöver tekniska bestämmelser för att se till att farligt gods skyddas under den tid det transporteras. Det kan betyda att man antar normer om elektrisk utrustning, bromssystem, åtgärder för brandbekämpning etc., för att bara nämna ett fåtal.
Allt detta kommer att bidra till att skapa vad jag anser vara en säkrare miljö på våra vägar. Olyckor har inträffat och olyckor kommer, naturligtvis, att hända även i framtiden. Låt oss inte tillåta att farligt gods, som skulle kunna förorena och utgöra hälsorisker, transporteras på fordon som inte uppfyller vad kommissionen anser, och vad vi anser vara högsta möjliga standard. Låt oss minimera risken för fruktansvärda olyckor på vägarna där farligt material är inblandat. Låt oss göra detta tillämpligt för hela EU.
Slutligen bara en sista vädjan rörande nationalitetsmärken. Jag hoppas att kommissionen på något sätt kan beakta symbolerna som kan lyfta fram mindre nationer som Wales.

Jarzembowski
Herr ordförande, herr kommissionär, kära kolleger! Eftersom vi ju alla här är experter, vill jag med tanke på den sena timmen bara göra två principiella påpekanden om Le Rachinels betänkande om typgodkännandet för motorfordon och om min kollega Camisón Asensios betänkande om de transportabla tryckbehållarna.
För det första: Det är uppenbarligen vansinnigt mödosamt att faktiskt förverkliga den inre marknaden. Det är tekniskt och det blir allt mer tekniskt, men vi kan inte dra oss undan detta arbete. Kanske lyckas vi ändå någon dag med att slutbehandla sådana betänkanden i utskottet som inte obetingat är av stor politisk vikt, om kommissionen lägger fram väl förberedda rapporter åt oss, så att vi inte längre behöver slåss om dessa slots vid den här tidpunkten.
För det andra: Det är trots detta alltid viktigt för kollegerna i utskottet att också titta noggrant på dessa betänkanden. Kollegan Le Rachinel var så att säga i det fördelaktiga läget att han efter noggrann granskning kunde säga: Jag behöver bara ett ändringsförslag. Och alla röstade för honom. Kollegan Camisón hade större svårigheter. Han måste utarbeta 28 ändringsförslag, eftersom han i en viktig fråga, som gällde inspektionen, under samtal med berörda parter inom industrin hade kommit fram till en annan ståndpunkt. Jag är mycket tacksam för att han har utarbetat denna komplicerade punkt så bra. Men det är ju viktigt att vi klargör att båda betänkandena inte bara är betänkanden för den inre marknaden, för mer näringsliv, för mer handel. Snarare är båda betänkandena, som föregående talare också sade, mycket viktiga för befolkningens säkerhet på vägarna, och därigenom i nästa steg även för skyddet av den naturliga miljön. Ty olyckor som händer kan inte bara döda och skada människor, utan just olyckor med farlig last kan förorsaka oöverskådliga skador i naturen, i vattnet och i marken.
Jag tackar därför hjärtligt för dessa bra betänkanden. Vi skall också lägga oss vinn om att noggrant diskutera dessa betänkanden. Tack så mycket även till de båda föredragandena, vi väntar nu på kommissionens yttrande. Jag hoppas att kommissionen inte genast förkastar 20 av Camisóns 28 ändringsförslag. Men vi får vänta och se.

Van Dijk
Herr ordförande! Fördelarna med förordningen om nationalitetsmärkning på fordon är att den gör slut på det förfarande där bilister bötfälls för att den ena medlemsstaten inte erkänner den andra medlemsstatens nationella kännetecken. Erkännandet av registreringsskylten med integrerad landsangivelse och den europeiska flaggan blir naturligtvis allt viktigare allteftersom fler medlemsstater inför detta - låt mig kalla det gemenskapens kännetecken.
Den nederländska regeringen planerar exempelvis att börja sätta den europeiska flaggan och bokstäverna NL på registreringsskylten omkring år 2000. Det skulle naturligtvis kunna bli så att den flaggan blir ödesdiger i ett anfall av euroskepticism i Nederländerna. Europaparlamentets popularitet, och därigenom Europeiska unionens popularitet som sådan, uppmuntras inte direkt av sådana scener som tilldragit sig vid omröstningarna i går och i dag, där ledamöter av Europaparlamentet förklarar att de inte får betalt för att rösta. Jag frågar mig då vad det är de får betalt för.
För övrigt stör det mig mycket att vår europeiska flagga också får ståta på fordon som egentligen över huvud taget inte bör köra omkring på de europeiska vägarna. Bilar utan katalysator till exempel. Och jag skulle då också gärna vilja se att medlemsstater med hänsyn till subsidiaritetsprincipen fick rätt att undanhålla de mest förorenande bilarna och motorcyklarna den europeiska flaggan. De skulle kunna ersätta denna med en flagga med innebörden: se upp, miljöpirat! Tyvärr verkade inte parlamentets tjänstemän förstå mina grafiska ändringsförslag, varför jag inte heller kunde lägga fram dem.

Watts
Herr ordförande! Jag skall i kväll begränsa mig till Le Rachinels betänkande om nationalitetsmärken och naturligtvis gratulera honom till hans ansträngningar i utarbetandet av betänkandet. Det finns ett tydligt behov över hela Europa för att göra situationen tydligare, medan det för närvarande är oerhört komplicerat för den genomsnittliga trafikanten att försöka ta sig runt kontinenten och naturligtvis Förenade kungariket och Irland. De skyltar som Nel van Dijk hänvisade till, som holländarna kommer att anta eller inte anta år 2000, är för närvarande obligatoriska i Irland och Portugal, de är frivilliga i Frankrike och Tyskland, där man kan komma att göra dem obligatoriska, medan de i alla andra länder har den vita bakgrunden från Wienkonventionen, utom i Förenade kungariket, Spanien och Portugal som inte har någonting.
Det finns ett behov för att göra livet enklare för trafikanterna. Kommissionens förslag gör just det och jag rekommenderar det. Dock, vilket kommissionen naturligtvis känner till, är trafikanter över hela Europa mycket mer europeiska än vi kanske tror. De gör naturligtvis uppror mot Wien- och Genèvekonventionen, och även hans eget förslag, genom att anta sin egen symbol för europeisk enighet. Jag skulle därför vilja rikta kommissionsledamotens och ledamöternas uppmärksamhet på våra ändringsförslag 4, 5, 6 och 7, som erkänner realiteten att många trafikanter inte gillar Wienkonventionens symbol, de ganska tråkiga svarta bokstäverna mot vit bakgrund, utan föredrar den europeiska symbolen med vita och gula bokstäver med guldstjärnorna på blå bakgrund i enlighet med deras egen nationella registreringsmarkering. Jag hoppas att kommissionären går med på våra argument om att vi bör ge trafikanterna ett val.
Varför måste trafikanter i Grekland eller i Förenade kungariket - det skulle kunna vara min bil, herr kommissionär - ta bort deras europasymboler och byta ut de mot en vit dekal med svarta bokstäver när det åker till Frankrike. Det syns mig vara ett steg bakåt. Våra ändringsförslag försöker hjälpa till genom att ge trafikanterna det valet, den ytterligare rätten att visa upp en europasymbol om de så önskar snarare än den vita ellipsen. Jag rekommenderar den till er, herr kommissionär - och jag rekommenderar den till parlamentet.

Koch
Herr ordförande, herr kommissionär, mina damer och herrar! Även jag vill tala om det Le Rachinels andra betänkandet. Med föreliggande förslag till förordning har man avhjälpt ett underskott i anpassning mellan de enskilda staternas rättsliga föreskrifter. Gemenskapsmodellen för registreringsskylt för den medlemsstat där motorfordon och fordonssläp i trafiken inom gemenskapen är registrerade, låt oss kortfattat kalla det europeisk nationalitetsmärkning, borde ha införts för länge sedan. En sådan åtgärd tjänar direkt både till att medvetandegöra unionsmedborgarna och integrera dem i skapandet av ett område utan inre gränser och även till utbildande och befästande av en europeisk identitetskänsla, och bidrar indirekt till en höjning av trafiksäkerheten. Särskilt kravet att den föreslagna gemenskapssymbolen måste finnas både fram- och baktill bredvid registreringsnumret, kommer att vara till fördel för polisen och andra administrativa och domstolsorgan.
Fastän jag för PPE-gruppen uttryckligen röstar för Le Rachinels betänkande och tackar föredraganden för hans arbete, så anser jag personligen att förslaget till förordning från kommissionen inte är helt konsekvent. Låt oss betänka att om några få veckor så börjar tredje etappen av den Ekonomiska och monetära unionen, som leder till en hemmamarknad, vars formella yttre tecken är de gemensamma pengarna som skall se likadana ut. Vilken framstående och framsynt prestation! När det gäller registreringsskyltar för motorfordon och fordonssläp så lyckas européerna inte med denna konsekventa standardisering i form av en gemensam enhetlig utformningsprincip. Med åberopande av subsidiaritetsprincipen förpliktas EU: s medlemsstater på det viset visserligen till att erkänna den föreslagna gemenskapsmodellen, men giltigheten för existerande nationella kännetecken kommer att fortsätta att vara helt oinskränkt och oberoende av gemenskapsmodellen.
Det finns inte en gång något som tyder på att användningen av gemenskapsmodellen skulle prioriteras i medlemsländerna. Vid åsynen av detta faktum skulle jag till och med kunna förstå om tvivlet växer hos medborgare från tredje land om EU: s förmåga respektive om allvaret i dess strävanden att bygga upp en politisk union.
För fordonsägare i medlemsstaterna, som redan i det förflutna på obligatorisk eller på frivillig basis medgett användning av den gemenskapliga modellen - det är ju ingen ny uppfinning - leder föreliggande förslag till förordning till den sedan länge förväntade rättssäkerheten och till en - låt oss kalla det personlig - bekräftelse av deras ofta frivilliga extrautgifter vid köpet av dessa kombinerade kännetecken för motorfordon och nationalitet.
Även för mig är det önskvärt, att tredje land, framför allt länder inom det europeiska ekonomiska samarbetsområdet, men även de associerade länderna i Central- och Östeuropa erkänner den gemenskapliga modellen med rättslig verkan. Jag rekommenderar att betänkandet antas.

Schierhuber
Herr ordförande, herr kommissionär, mina högt ärade damer och herrar! Jag vill helt kort ta ställning till Le Rachinels betänkande om befordran av farligt gods på vägarna. Ett av de mål som unionen har satt upp är förverkligandet av den inre marknaden. Vi bör därför göra allt för att genom lämpliga åtgärder garantera dess funktion. I den andan borde det även vara möjligt med fria rörlighet för fordon som används för transport av farligt gods. Framför allt anser jag att en harmonisering av de tekniska kraven på konstruktionen och de tekniska föreskrifterna till exempel för bromssystem, hastighetsbegränsning eller elektrisk utrustning verkligen är ägnat att garantera den fria rörligheten inom gemenskapen.
Skapandet av ett europeiskt system för typgodkännande kommer att bidra till att ingen medlemsstat i framtiden kan förbjuda någon fordonstillverkare att, på grund av orsaker som rör de tekniska kraven på konstruktionen, saluföra detta eller förvägra registrering eller ibruktagande. Medlemsstaterna bör därvid förpliktas att efterkomma de erforderliga rättsliga och administrativa föreskrifterna inom 12 månader efter offentliggörandet av detta direktiv.

Ferber
Herr ordförande, herr kommissionär, kära kolleger! Återigen har vi en sen kvällsdiskussion om trafikpolitiska frågeställningar. Låt mig bara göra två korta påpekanden. För det första om de transportabla tryckbehållarna, som nu tyvärr i denna gemensamma diskussion har kommit lite till korta. Det handlar om en mycket viktig fråga, inte bara om tekniska aspekter - även om det för mig som ingenjör verkar synnerligen intressant - utan det handlar naturligtvis också om säkerhetsfrågan för allt som far omkring på våra vägar. Det handlar om regelbunden kontroll och om kvalificering för att genomföra dessa kontroller, och jag tror att här har föredraganden, som jag uttryckligen vill tacka, lyckats lägga fram ett balanserat betänkande. Jag kan bara be kommissionen att lyssna mycket noga till parlamentet.
En andra fråga: Registreringsskyltar för den medlemsstat där registreringenen sker, alltså nationalitetsmärken. Även detta anser jag vara ett viktigt förslag, och kollegan Koch har visat på alla problem som vi fortfarande har här. Härigenom får vi äntligen bestämmelser som gör att man kan känna sig som europé; efter det att vi ju redan beslutat om det enhetliga körkortet, får vi ytterligare en symbol som gör att vi kan känna oss som européer. Det är ett medborgarvänligt beslut, som underlättar administrationen. Jag vill bara be er, herr kommissionär, att möjligen i förhandlingarna med Schweiz också diskutera om vi kan få detta nationalitetsmärke godkänt även i Schweiz, eftersom jag inte anser att det är förnuftigt och förklarligt att vi inför det i hela Europa, att vi får det erkänt i EES-området, att vi får det erkänt i de associerade länderna, och mitt i Europa har vi sedan en ö av lycksaliga, där vi även i fortsättningen måste ha våra klistermärken. Jag ber er att ta med också detta i förhandlingarna.

Kinnock, Neil
Herr ordförande! Jag skulle vilja börja med att tacka Le Rachinel för hans två betänkanden, först om förslaget om typgodkännande av motorfordon och släpvagnar avsedda för transport av farligt gods på vägarna, och för det andra om nationalitetsmärken för fordon.
Rörande det första betänkandet kan jag med glädje säga att kommissionen accepterar Le Rachinels enda ändringsförslag, eftersom den extra text han föreslår för artikel 6 ger en korrekt juridisk term för dagen för genomförande, och inte på något sätt motsäger eller ändrar kommissionens avsikt med förslaget.
Den här lagstiftningen är, som parlamentet känner till, ett viktigt steg mot harmonisering av lagarna i medlemsstaterna om förfarande för typgodkännande rörande fordon som transporterar farligt gods. Jag är därför tacksam för den konstruktiva inställning som föredraganden och hans kolleger har intagit - kolleger, som Morris, som i ett lärt och övertygande tal inte bara bör ha krossat alla tvivel som funnits om transport av farligt gods utan troligen även har övertygat alla om att Wales bör ha sin egen särskilda nationalitetsmarkering. Det skulle naturligtvis vara tillåtet, vilket vi ser utifrån det faktum att i Irland anges namnet på regionen på registreringsskylten på irländska och i Tyskland visar delstatsvapnet också alltid på registreringsskyltarna. Så jag ser fram emot att få se draig goch , den röda draken på Morris registreringsskylt. Jag är säker på att det skulle vara ett mycket populärt steg. Inte för att jag skulle drömma om att gripa in i subsidiariteten för att föreslå det offentligt.
Le Rachinels andra betänkande berör registreringsskyltar. På grund av felaktig rapportering från pressen, vilken i bland har gett den allmänna opinionen felaktig information i frågan om fordons registreringsskyltar och nationalitetsmärken, tror jag att det är klokt att börja mitt korta svar på detta mycket konstruktiva betänkande med att säga vad förslaget inte innebär. För det första föreslår det inte alls att medlemsstaterna måste har registreringsskyltar som innehåller Europeiska unionens symbol. För det andra innehåller det inget förslag om att alla fordon måste visa registreringslandets symbol.
Jag säger detta särskilt eftersom Jarzembowski kan vilja veta att för ett antal år sedan publicerade Daily Mail , en tidning som jag inte köper i vanliga fall, en otrolig förstasidesnyhet om hur jag tänkte tvinga på EU-registreringsskyltar på alla intet ont anande medborgare i unionen. Historien var så felaktig, vilseledande och illasinnad att jag stämde Daily Mail och, kan jag med glädje säga, med framgång. Jag hoppas att de noterar, mycket noga, vad detta förslag innehåller och vad det inte innehåller.
Syftet med förslaget är helt enkelt att se till att när den bakre registreringsskylten på ett fordon visar nationalitetsmärket för registreringsmedlemsstaten, med gemenskapens symbol som bakgrund, skall nationalitetsmärket erkännas av de andra medlemsstaterna som en giltig identifiering av registreringslandet, utan ytterligare behov för fordonet att visa andra markeringar. Detta innefattar den ellipsformade, eller rugbybollsformade, dekalen som anges av Wienkonventionen. Den formen på dekal bör väl enligt Morris passa bra för Wales, det förstår jag också.
Jag vet att ledamöterna i det här parlamentet förstår detta och därför skulle jag vilja svara på de ändringsförslag som lagts fram av utskottet för transport och turism. För det första välkomnar vi ändringsförslag nr 2 och den första delen av ändringsförslag nr 3 vilka utvidgar omfattningen av förordningen till släpvagnar. Vi kan också acceptera den andra delen av ändringsförslag nr 3, som hänvisar till placeringen av nationalitetsmärket till vänster sida av registreringsskylten. Dessutom kan vi acceptera i princip den sista delen av ändringsförslag nr 3 som hänvisar till andra officiella märken. Men vi anser att formuleringen av och syftet med markeringen, vilket är att identifiera fordonets registreringsland, skulle kunna vara mera specifik.
Kommissionen kan inte acceptera ändringsförslag nr 1, vilket är avsett att införa ett krav på att sätta fast nationalitetsmärket på vänster sida av skylten. Det är nämligen så att ändringsförslaget faktiskt ändrar den juridiska term som definierar nationalitetsmärken, som helt enkelt betyder den officiella förkortningen som används för att ange medlemsstaten. Själva termen och definitionen stämmer överens med Wienkonventionen, vilket är som det skall vara. Liksom i fallet med konventionen, anges storlek, form och placering av nationalitetsmärket i bilagan, även om bestämmelsen nu även täcks av andra delen av ändringsförslag nr 3, vilket, som jag har sagt till parlamentet, vi har accepterat.
Ändringsförslag nr 4 till 7 som lagts fram av Simpson, med syfte att godkänna eller normera användandet av dekaler i form av gemenskapssymbolen innehållande en förkortning av ursprungslandet. Jag måste säga att Watts gjorde ett jobb som vilken säljare som helst skulle varit otroligt stolt över under debatten i kväll. Därför hyser jag en viss sympati för idén.
Dock måste jag tala om för parlamentet att dessa ändringsförslag inte tillfredsställer behovet att ange tekniska specifikationer i tillräcklig detalj för att åstadkomma ömsesidigt erkännande. Jag kan naturligtvis ömsesidigt erkänna Jarzembowski även om jag inte precis kan höra vad han säger! Vårt förslag gör ömsesidigt erkännande möjligt exakt för att märke är utfärdat under kontroll av de nationella myndigheterna som en del av den officiella registreringsskylten, och det skulle ju naturligtvis inte vara fallet för en separat dekal.
Det åttonde och sista ändringsförslaget från Cornelissen är onödigt eftersom förordningen, när den väl är antagen, kommer att vara automatiskt tillämplig inom EES. Förresten anser jag att här har skapats historia. Klockan är tio över elva en kväll i Strasbourg. Vi debatterar transport och Cornelissen är faktiskt inte här. Det måste vara första gången i historien och jag är säker på att det finns goda skäl till det.
Jag går nu vidare till det tredje betänkandet och skulle vilja tacka Camisón för den tid och den ansträngning som han lagt ner på detta komplicerade tekniska förslag om säkerhet i flyttandet av transportabel tryckutrustning. Som parlamentet känner till har rådet genom att anta direktiv 94/55 och 94/49, redan garanterat en hög säkerhetsnivå i flyttandet av transportabel utrustning genom att sätta upp gemensamma regler om konstruktion, material, fyllning och regelbunden testning av sådan utrustning. Dock måste ytterligare krav tillfredsställas.
Den nuvarande situationen är att transportabel tryckutrustning, t.ex. gasbehållare, som flyttas från en medlemsstat till en annan och sedan inte kan fyllas på i mottagande medlemsstat utan transporteras tillbaka till den första medlemsstaten utan att testas, inspekteras och godkännas i det mottagande landet. Detta hotar den inre marknadens själva existens och måste naturligtvis ändras. I frånvaro av ömsesidigt erkännande av överensstämmelseförfarande och märkning från de kontrollerande organen i de olika medlemsstaterna, kommer detta förhållande att fortgå. Förslaget som nu ligger framför parlamentet försöker därför åtgärda detta. Ytterligare en effekt av det här förslaget är att garantera fri rörlighet för transportabel tryckutrustning på den inre marknaden, någonting som inte är möjligt nu på grund av direktiv 97/23 om tryckutrustning som utesluter transportabel tryckutrustning från sitt tillämpningsområde.
Eftersom ändringsförslag nr 4, 6, 7, 11, 12 och 19 är förenliga med syftet med förslaget, är kommissionen beredd att acceptera och, som en konsekvens av att acceptera ändringsförslag nr 6 och 19, kan kommissionen acceptera ändringsförslag nr 10 och 20 i den omfattning de hänvisar till datumet.
När jag avslutar mitt arbete på kommissionen, kan jag ju alltid få jobb som den person som presenterar lottoresultaten på BBC på lördagskvällarna. Jag har tränat på det under en tid nu. Camisóns betänkande ger mig ett unikt tillfälle att träna på mina färdigheter i att läsa upp siffror.
Ändringsförslag nr 9 tar bort inspektionsorgan av typ C och det finns liknande redaktionella förändringar i ändringsförslag nr 5, 8, 10, 11, 13, 15, 17, 18, 20, 23, 24, 25, 26, 27 och 28. De kan samtliga accepteras av kommissionen om definitionen av inspektionsorgan typ B ändras. Vi kan därför formulera vårt reviderade förslag i enlighet med det. Och så säger man att tjänstemännen på GD VII inte gör skäl för sin lön! De övriga ändringsförslagen är dock inte acceptabla. Ändringsförslag nr 1 avvisas eftersom ingressen är begränsad till huvudsyftet med förslaget: transportsäkerhet. Ändringsförslag nr 2 och 3 är huvudsakligen redaktionella förändringar men de avvisas eftersom ursprungstexten är mer precis. Ändringsförslag nr 14 avvisas eftersom begränsningen endast till existerande inspektionsorgan av typ B är alltför restriktiv och skulle förhindra nya inspektionsorgan av typ B från att komma in på marknaden. Ändringsförslag nr 16 och 20 avvisas eftersom kommissionen anser att kontrollfrekvensen som skall gälla för de behöriga organen samt detaljer om detta hör till medlemsstaternas befogenheter. Ändringsförslag nr 22 avvisas också eftersom det inte skulle göra det möjligt för samma verksamhet att arbeta med underhåll och regelbunden kontroll och är därför, enligt kommissionens sätt att se det, alltför restriktiv.
Som jag inledde med att säga är detta ett tekniskt förslag som icke desto mindre är ett vidare bidrag till transportsäkerheten och jag är tacksam för att det har fått stöd av föredraganden Camisón, liksom av parlamentet. Jag är naturligtvis nöjd med att notera att det stora antalet ändringsförslag är ett bevis på den detaljgranskning som förslaget har fått av transportutskottet snarare än några verkliga skillnader i sak mellan Europaparlamentet och kommissionen i frågan. Att behandla tre olika förslag under en debatt är naturligtvis inte lätt och det är än svårare när förslagen och diskussionen är särskilt teknisk. Jag vet dock att parlamentet klarar av sådana situationer, uppenbarligen bättre än kommissionen, och jag ser fram emot framsteg för samtliga tre åtgärder som nu ligger framför parlamentet. Jag måste säga att historia skapas för andra gången under den här debatten. Inte bara är Cornelissen inte här, utan jag har också lyckats, efter att ha fått 15 minuter av parlamentets dyrbara tid, avsluta på 13 minuter och 58 sekunder.

Ferber
Herr ordförande, herr kommissionär! Jag vill nu inte förstöra er framtid som uppläsare av lottosiffrorna hos BBC, men ni har ju också ett förflutet som parlamentariker, och jag hade ställt en fråga som väl inte har dykt upp i ert manuskript, nämligen frågan hur detta nationalitetsmärke behandlas i Schweiz. Jag tror att det nog är en viktig punkt, om vi tillämpar det inom EES, men inte i Schweiz. Har kommissionen här gjort några överväganden, för att mitt i Europa även komma fram till några enhetliga bestämmelser tillsammans med de schweiziska myndigheterna?

Kinnock, Neil
Jag tackar den ärade ledamoten. Jag måste säga att en del av mina vänner säger att jag är ganska begåvad i vissa avseenden, men jag är ännu inte begåvad nog att kunna läsa det som inte är skrivet. Och eftersom de schweiziska hänvisningarna inte är en del av det här betänkandet, är jag säker på att den ärade ledamoten, som är mycket förstående, kommer att förstå varför jag inte har svarat.
Dessutom, samtidigt som jag tar full hänsyn till de svårigheter som kan orsakas då Schweiz intar en annan åsikt, är jag inte angelägen om att föra in nytt material i förhandlingarna om landtransporter med Schweiz, som jag just har avslutat på ett mycket tillfredsställande sätt för unionen. Jag är helt beredd att diskutera det med honom under andra omständigheter.

Jarzembowski
Det förvånar mig, herr kommissionär, att ni inte har något enkelt svar på en mycket enkel fråga, ty i normala fall har ni ett svar på allting, vare sig det är förberett eller inte. Jag utgår ifrån att ni kommer att ta upp kollegan Ferbers fråga. Jag menar att som stimulans skulle vi också kunna säga att vi kanske vore beredda att i utbyte mot erkännandet av denna registreringsskylt fastslå transitavgiften genom Schweiz till 236 Schweizerfrancs. Men det borde vi kanske hellre diskutera över en whisky vid tillfälle!

Kinnock, Neil
För det första är jag medveten om att Schweiz är med i Genève- och Wienkonventionerna, så det finns en viss försäkran där. Som en särskild eftergift till Jarzembowski är jag också beredd att ringa upp den schweiziska transportministern och rekommendera att för att Jarzembowski skall kunna ha vilka skyltar han vill, att han gör det mot den lilla ersättningen av att betala en dubbel schweizisk vägavgift för att köra igenom landet. Kanske det är ett privilegium som han inte skulle vilja dra nytta av. Jag tänker definitivt träffa Ferber angående den specifika fråga som han har tagit upp.

Camisón Asensio
Herr ordförande! Jag skulle inte vilja att denna debatt tog slut utan jag fick tillfälle att framföra mina varmaste gratulationer till kommissionären för hans exceptionella skicklighet att vara lättsinnig i den här frågan. Jag måste verkligen få sagt att hans lättsinne står i skarp kontrast med det allvar och oro som många sektorer inom den europeiska industrin uppvisar. Jag ville nämna denna skarpa kontrast, som förundrat mig.

Kinnock, Neil
Om den ärade ledamoten inte kan se skillnad på en viss övergående munterhet kring en del av den text som jag måste läsa upp för parlamentet, och att banalisera ett förslag, då understiger hans vishet betydligt hans ålder.

Ordföranden
Jag förklarar debatten för avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 12.00.
(Sammanträdet avslutades kl. 23.20.)

