Återupptagande av sessionen
Talmannen. -
Jag förklarar Europaparlamentets session återupptagen efter avbrottet torsdagen den 14 mars 2002.
Jag måste meddela er att jag sitter i talmansstolen eftersom Europaparlamentets talman Cox är på väg till Strasbourg från Storbritannien, där han tidigt i dag infann sig för att överlämna sina kondoleanser till Storbritanniens kungafamilj med anledning av drottningmoderns frånfälle.
På grund av denna händelse kommer en tyst minut att hållas i morgon till minne av drottningmodern.

Talmannen. -
Kära kolleger! Natten till tisdagen den 26 mars inträffade tragiska händelser i staden Nanterre i Frankrike. Under kommunfullmäktiges sammanträde sköt en beväpnad person en mängd skott mot kommunfullmäktiges ledamöter, vilket fick till följd att åtta kommunalråd dödades och fjorton skadades mycket allvarligt.
Jag skulle vilja uttrycka mitt djupaste deltagande och medlidande å Europaparlamentets vägnar till staden Nanterre, kommunfullmäktige och offrens familjer. Jag skulle också vilja lovorda modet hos de ledamöter av kommunfullmäktige som lyckades övermanna angriparen.
Vidare mördades den 21 mars Juán Priede Pérez, det enda socialistiska kommunalrådet i byn Orio i Baskien, av två terrorister. Samma dag uttryckte vi å parlamentets vägnar våra kondoleanser och vårt deltagande till Priedes familj och till det spanska socialistpartiets presidium. Dessutom skickade vi ett stödbudskap till de spanska myndigheterna. Genom mordet på Juán Priede Pérez, visade terroristerna ännu en gång att de inte bara förnekar rätten till liv utan det till och med i ett fall som detta då det gäller en människa som var djupt engagerad i medborgarnas bästa. Tillika förnekar de rätten att delta i lokala politiska skeenden och rätten att utöva demokratiska rättigheter.
Mina damer och herrar kolleger! Med anledning av dessa två händelser uppmanar jag er att hålla en tyst minut.
(Parlamentet höll en tyst minut.)

Nogueira Román (Verts/ALE).
Herr talman! Jag vet att det skall antas en resolution om problemet Israel-Palestina under denna sammanträdesperiod, men jag anser att vi inte kan börja utan att minnas att det begåtts 200 mord på palestinskt territorium och att det palestinska folket kränks av en stats armé.
Jag tror därför att vi också behöver börja denna sammanträdesperiod med ...
(Talmannen avbröt talaren.)

Talmannen. -
Herr Nogueira Roman, får jag be er att upprepa anmärkningen då vi kommer till punkten om Mellanöstern.

Evans, Jonathan (PPE-DE).
Herr talman! En ordningsfråga. Jag skulle, genom er, vilja tacka talman Cox för hans besök till Förenade kungariket i dag. Låt mig i detta sammanhang, å PPE-DE-gruppens vägnar, säga att ett antal brittiska kolleger önskar delta på åtminstone något sätt i statsbegravningen av drottningmodern i morgon. Den skall äga rum klockan 12.30. Jag har tagit upp frågan i min grupp, som stöder min begäran om att omröstningen i morgon skall flyttas fram till 11.30, så att alla brittiska ledamöter som så önskar åtminstone kan följa statsbegravningen klockan 12.30.

Duhamel (PSE).
Herr talman! Jag vill tacka för ert inlägg nyss och helt kort säga till de folkvalda som vi tillhör och till de medborgare som hör oss att när terrorister blir galningar och galningar blir terrorister och dödar folkvalda, samtidigt som det blir allt vanligare med populistiska och allt grövre angrepp som syftar till att kränka politiker och folkvalda, då är det bra att komma ihåg att dessa människor, dessa folkvalda, står i främsta ledet bland dem som modigt försvarar det allmänna bästa.

Di Lello Finuoli (GUE/NGL).
Herr talman! Med all respekt vill jag påpeka att det mycket ofta är så att publiken på läktaren sitter kvar på sina bekväma stolar när vi reser oss upp för att avhålla en tyst minut. Eftersom även de är europeiska medborgare tycker jag att de borde resa sig upp och genomföra den tysta minuten tillsammans med oss.

Murphy (PSE).
Herr talman! En ordningsfråga i anslutning till den punkt som Evans tog upp. Även jag skulle vilja tacka talman Cox för hans besök i London i dag för att på Europaparlamentets vägnar betyga sin vördnad med anledning av drottningmoderns död. Jag hoppas att talmanskonferensen kan bifalla Evans begäran om att flytta fram omröstningarna i morgon förmiddag, så att de brittiska ledamöter - och andra ledamöter - som vill följa begravningen på TV kan göra det.

Talmannen. -
Tack, herr Murphy.

Talmannen. -
Nästa punkt på föredragningslistan är det slutgiltiga förslaget till föredragningslista som utarbetats av talmanskonferensen i enlighet med artikel 110 i arbetsordningen.
Angående tisdagen:
Beträffande den gemensamma debatten om budgetkontrollutskottets sex betänkanden om beviljande av ansvarsfrihet har Europeiska socialdemokratiska partiets grupp begärt att omröstningen om dessa betänkanden skall äga rum på onsdag kl. 12.00.
Ordet går till ordföranden för Europeiska socialdemokratiska partiets grupp, Barón Crespo, som också har skrivit ansökan om att omröstningen skall flyttas.

Barón Crespo (PSE).
Herr talman! Senareläggning av omröstningen har föreslagits just i förhållande till Morgans betänkande om övriga institutioner. Men naturligtvis är beviljandet av ansvarsfrihet en gemensam omröstning. Och anledningen är att rådet måste ta ett steg framåt i förhållande till parlamentet i den konkreta frågan att utveckla utrikes- och säkerhetspolitiken och dess beskattning.
Rådet har en positiv inställning och i morgon skall rådet svara kommissionen. Vi anser att det är viktigt att ta detta steg och att en senareläggning av omröstningen till onsdagen skulle hjälpa oss att bedöma denna positiva inställning å rådets sida. Därför har vi begärt senareläggningen, som dessutom kommer att bidra till att tiden för omröstningar i morgon kommer att vara kortare.

Talmannen. -
Herr Barón Crespo, med er tillåtelse anser jag att ert inlägg stöder att omröstningen flyttas till onsdag kl. 12.00.
Inga kolleger vill yttra sig däremot.
(Parlamentet gav sitt samtycke.)
Angående tisdagen:
När det gäller rådets och kommissionens uttalanden om situationen i Mellanöstern, vilket kommer att vara den första punkten på onsdagen, har Solana, rådets höge representant för utrikespolitiken, meddelat oss att han kan närvara och göra sitt uttalande på tisdag efter kl. 17.00.
Under dessa omständigheter skulle föredragningslistan för tisdag eftermiddag kunna se ut på följande sätt: från kl. 15.00 till 17.00 gemensam debatt om försvaret och frågan om försvarsmateriel, från kl. 17.00 till 19.00 gemensam debatt om situationen i Mellanöstern med uttalanden av Solana och av kommissionen.
Jag måste informera parlamentet om att om nämnda ändring godtas kommer vi på grund av debatten om situationen i Mellanöstern att tvingas inställa den gängse frågestunden med kommissionen.

Poettering (PPE-DE)
Herr talman, kära kolleger! Vår grupp stöder förslaget att vi skall förlägga Solanas uttalande till i morgon eftermiddag kl. 17.00 och hålla en anslutande debatt, så att tiden från kl. 17.00 till 19.00 kan användas för detta. Man måste också informera kollegerna om att Solana inte kan vara här på onsdag - det måste vi visa förståelse för - eftersom han reser till Madrid för att träffa den amerikanske utrikesministern. Det skälet måste vi som parlament godta.
Men jag vädjar om en sak, och jag vore tacksam om de andra grupperna kunde ansluta sig till detta. Kollega Baron Crespo, jag vänder mig särskilt till er eftersom jag inte ville knyta något villkor till vårt godkännande av att man skjuter upp omröstningen om budgetkontrollen. Men vi har godkänt ert argument, och jag ber om att ni godkänner att vi, när vi förbereder en resolution om Mellanöstern, inte röstar på onsdag, utan på torsdag. Vår grupp är egentligen inte positiv till en resolution, men talmanskonferensen hade en annan åsikt, nämligen att det skall läggas fram en resolution. Vi är demokrater, och vi godtar detta.
Vi kommer också att delta i förhandlingarna om en resolution, fastän vi just under den senaste sammanträdesveckan hade en resolution som var mycket välunderbyggd, men vi kommer att delta så som det föreskrivs i de parlamentariska spelreglerna. Men om man på onsdag i Madrid förhandlar mellan Europeiska unionen - alltså Solana och Piquet - å ena sidan, och Powell å andra sidan, då måste det ändå vara möjligt att även ta med resultatet av detta samråd i texten. Det blir formellt förmodligen inte så lätt, men i varje fall bör grupperna få möjlighet att muntligt kommentera resultatet i Madrid.
Därför vädjar jag enträget om att vi inte röstar om resolutionstexten på onsdag - det skulle hur som helst vara för sent för förhandlingarna i Madrid - utan att vi röstar på torsdag, när vi känner till resultaten från Madrid. Jag vore tacksam om ni kunde godta detta, ty vi tillmötesgår ju också er, när ni här ibland lägger fram befogade intressen.
(Applåder)

Barón Crespo (PSE).
Herr talman! Kära kollega Poettering, tillåt mig att göra en rättelse i er information.
Det kommer inte att hållas ett bilateralt möte mellan Europa och USA på onsdag i Madrid utan ett toppmöte som leds av rådets ordförande, Aznar, er partikamrat. Till mötet kommer Förenta nationernas generalsekreterare Kofi Annan, som då befinner sig i Madrid, den ryska utrikesministern Ivanov, Powell, Piqué och Solana.
Det är ett svar på något som redan röstats om här i parlamentet. Vi tror att det är mycket viktigt att alla är där, om så är möjligt även en representant för Arabförbundet, men det är inte ännu bekräftat. Därför är mötet på onsdag i Madrid särskilt viktigt. Jag kommer inte att påbörja den debatt vi skall hålla i morgon, men jag tror att det är viktigt och absolut nödvändigt att parlamentet med kraft uttalar sig för att försvara Europas roll och att det försöker bidra med en smula ljus och något hopp i denna tragiska tid vi genomlever. Därför tror jag att det är politiskt lämpligt att vi lägger fram en färsk, levande resolution till toppmötet i Madrid, vilket är helt möjligt.
Jag tillägger något mer. Natos parlamentariska församling, som inte är känd för sin anslutning till socialismen har i sin ständiga kommitté den 6 april lagt fram en resolution som jag tror överensstämmer med den vi skulle kunna lägga fram. Jag tror och hoppas att vi kan nå en resolution med en liknande riktning. Jag tänker på något som är mycket kärt för PPE-DE-gruppen, Natos parlamentariska församling. Därför insisterar jag i enlighet med talman Cox doktrin - talman Cox som för närvarande inte är här men som tycker så - att det är nödvändigt att inte halka efter i händelseförloppet. Jag anser därför att det är särskilt lämpligt att rösta på onsdagen, och att man i Madrid får reda på omröstningens resultat i tid.

Watson (ELDR).
Herr talman! Vi bör inte utan vidare flytta frågestunden med frågor till kommissionen. Självfallet måste det finnas plats för storpolitik i denna kammare, men för många av våra ledamöter är frågestunden med frågor till kommissionen ytterst viktig. I själva verket sker en stor del av vår granskning av kommissionen genom frågestunden.
Jag godtar argumenten den här gången, eftersom vi vill att företrädare för rådet och kommissionen skall närvara under debatten. Jag skulle dock vilja vädja till mina kolleger i de andra grupperna och säga att vi inte bör göra det till en vana att flytta frågestunden med frågor till kommissionen. Den är en viktig del av vårt arbete.
Vår syn på frågan om omröstningen är att det rör sig om en situation som förändras mycket snabbt. Vi kommer helt säkert att veta mer på torsdag än på onsdag. Det finns i det här fallet goda skäl att genomföra omröstningen på torsdag vid lunchtid och inte på onsdag.

Talmannen. -
Herr Watson, ni kan vara säker på att era anmärkningar angående ärendet om frågorna till kommissionen har noterats.

Wurtz (GUE/NGL).
Herr talman! Jag är nyss hemkommen från Jerusalem och Ramallah och jag vill framför allt stödja principen för morgondagens debatt, oavsett vilka arrangemang som krävs för att ställa frågor till kommissionen, även om det i övrigt är en viktig fråga.
Debatten måste äga rum i Solanas närvaro och vad jag och min grupp framför allt anser vara viktigt är att vi i vår gemensamma resolution bemöter den israeliska regeringens oacceptabla och nonchalanta agerande gentemot Solana och Piqué, det vill säga Europeiska unionens företrädare. Om omröstningen sedan äger rum på onsdag eller torsdag tycker jag är av underordnad betydelse. Om jag måste välja föredrar jag onsdag, av de skäl som Barón Crespo angav. Men huvudsaken är att vi intar en tydlig ståndpunkt, oberoende av vad som sägs i Madrid och av den kompromiss som olika parter kan enas om där.

Frassoni (Verts/ALE).
Herr talman! Jag kan fatta mig mycket kort, för jag håller helt med om det som ordförande Wurtz just sade. Jag skulle särskilt vilja betona vikten av att vårt parlament den här gången antar en resolution med verkligt bred uppslutning - jag vänder mig framför allt till ordförande Barón Crespo och ordförande Poettering. Jag tror att i alla fall vi har alla instrument som fordras för att kunna tala med en enda röst, och jag tycker att det är viktigt att göra det. Som ordförande Wurtz sade föredrar också vår grupp att omröstningen om resolutionen äger rum på onsdag.

Puerta (GUE/NGL).
Herr talman! Även om jag, som det stora flertalet ledamöter här i kammaren, försvarar att det är en första prioritering att hantera det tragiska problemet i Främre orienten, ansluter jag mig som vice talman ansvarig för frågor till kommissionen och rådet och som representant för alla de som frågat och vill få reda på kommissionens uppfattning, till det som den liberala gruppens ordförande, Watson, just sagt.
Jag anser att man inte kan ta bort frågestunden till kommissionen. Byt tid, finn en bra lösning, men frågestunden kan inte vara en joker som parlamentet kan hoppa över, utifrån kommissionens och rådets möjlighet att komma hit. Jag anser att det är en brist på respekt att ta bort den och jag litar på er och kammaren att frågestunden kommer att behållas, även om det skulle vara vid en annan tidpunkt.

Talmannen. -
Herr Puerta, jag vill försäkra er att det inte finns några avsikter att utelämna frågestunden med kommissionen. Emellertid finns i föreliggande fall vissa svårigheter, vilket jag tror alla förstår. I alla händelser noterar vi era anmärkningar liksom vi noterade Watsons anmärkningar.

Posselt (PPE-DE)
Herr talman! Det är första gången ni befinner er i denna situation. Därför riktar sig min förebråelse inte heller mot er, men jag har under de senaste åren här upplevt många vice talmän, som i samband med denna diskussion om frågestunden har sagt att de skall bemöda sig om att det inte skall upprepas, att det är ett undantag. Men det blir allt mer till regel. Det är ett faktum, som jag kan bevisa statistiskt, och därför vädjar jag enträget om att man återigen förlägger frågestunden till en tidpunkt när den absolut säkert kan äga rum. Tidigare ägde den alltid rum i början av kvällssammanträdet under tisdagen, och alltid punktligt. Efter att man förlagt den till eftermiddagen, har den regelbundet saboterats varannan eller var tredje gång. På torsdag kommer vi nu att sluta redan kl. 17.30, eftersom vi uppenbarligen inte har något att diskutera fram till 18.30 eller 19.00. På fredagarna sammanträder vi inte, och ändå har vi inte tid för parlamentsledamöternas elementära, enligt fördraget garanterade rätt att ställa frågor - det är absolut oacceptabelt, och jag vädjar inte bara om att man ändrar detta, utan också om att man så snart som möjligt tar igen denna frågestund med kommissionär Busquin och andra, där många av oss har förberett oss noggrant. Vi vill inte få skriftliga svar från tjänstemännen, utan vi vill kunna höra oss för om hur det parlamentariskt är brukligt.
(Applåder)

Talmannen. -
Herr Posselt, jag förklarade även tidigare att särskilt den här gången står vi inför en mycket besvärlig situation. Vi noterar även era anmärkningar, jag försäkrar er emellertid att det inte finns några avsikter att ta bort frågestunden.
Vi fortsätter nu med två omröstningar:
Den första gäller om det godtas att debatten om Mellanöstern äger rum på tisdag som tidigare anförts.
(Parlamentet gav sitt samtycke.)
Den andra omröstningen gäller huruvida omröstningen om de aktuella resolutionerna skall äga rum på onsdag eller torsdag.
(Parlamentet röstade för onsdag.)

Provan (PPE-DE).
Herr talman! Jag skulle vilja be er klargöra en tidigare punkt. Ni sade att vi kommer att stryka frågestunden, men kommer vi även att stryka kommissionens meddelande kl. 17.30?

Talmannen. -
Herr Provan, ni har rätt. Även kommissionens uttalande kl. 17.30 måste utgå.
Angående onsdagen:
Jag måste påminna er om att efter de beslut vi har fattat kommer debatten samt rådets och kommissionens meddelanden om Mellanöstern enligt vad nu gäller att äga rum på tisdag eftermiddag.
Jag har en begäran från Leinen om att debatten skall äga rum på onsdag.

Leinen (PSE)
Herr talman! Osedvanliga situationer kräver ju ibland också osedvanliga åtgärder. Jag skulle ha önskat att parlamentets talman på onsdag efter omröstningen under lunchpausen vädjar om en demonstration för fred i Mellanöstern. Vi har ett underbart inre rum, där annars alltid fester äger rum. Vi har en underbar plats framför huset. Alla våra assistenter, alla personer som är här skulle kunna medverka. Det enda som behövs är en mikrofon. Om detta är ett hinder skulle jag rentav kunna hjälpa till att skaffa fram en.
Jag tror att en sådan osedvanlig åtgärd skulle ge en stark signal om att Europa inte är villigt att godta denna våldsspiral i Mellanöstern. Det skulle ge starka bilder, just på onsdag, den viktiga dagen för en fredlig lösning i Mellanöstern. Jag vädjar om att ni diskuterar detta med era medarbetare under talmanskonferensen.
(Applåder)

Talmannen. -
Jag tackar så mycket, ledamot Leinen, för er anmärkning. Jag kommer att överlämna den oförändrad till parlamentets talman.
Angående torsdagen:
Beträffande debatten om aktuella och brådskande frågor har vi fått en begäran från Europeiska folkpartiets grupp (kristdemokrater) och Europademokraterna samt även från Europeiska socialdemokratiska partiets grupp om att det under rubriken ?Mänskliga rättigheter? skall tillföras en ny punkt med rubriken ?EU:s ståndpunkt vid FN:s generalförsamlings extra session om barn?
(Parlamentet gav sitt samtycke.)
Vidare har Europeiska folkpartiets grupp (kristdemokrater) och Europademokraterna samt Europeiska socialdemokratiska partiets grupp begärt att rubriken på punkt fem skall formuleras på följande sätt: ?Skyfallen på Teneriffa och i östra delen av Spanien samt klimatförändringar?.
(Parlamentet gav sitt samtycke.)
Vår arbetsplan har således fastställts.
Inlägg i procedurfrågor

Corrie (PPE-DE).
Herr talman! En ordningsfråga. Kammaren skulle kanske vilja veta att vi antog en mycket skarp resolution vid den gemensamma parlamentariska församlingens möte i Kapstaden, ett möte som leddes skickligt av bland andra Kinnock. Det är de goda nyheterna.
De dåliga nyheterna är att redaktören för den dagstidning som publicerade resolutionen, i dess helhet och exakt återgiven, med stöd av de nya drakoniska lagar som införts av president Mugabe har hotats och dömts till böter på 2 000 US dollar - eller två års fängelse, om han inte betalar böterna. Han har förklarat att han hellre hamnar i fängelse än låter bli att berätta sanningen.
Med tanke på att yttrandefriheten är denna kammares grundval, skulle ordförandeskapet kunna skriva till Mugabe och säga att vi räknar med att denne man inte kommer att skadas och att vi stöder yttrandefriheten?

Kinnock (PSE).
Herr talman! Jag stöder naturligtvis vad min kollega, Corrie, har sagt. Detta skulle vara den första tillämpningen av lagen om tillträde till information, som nyligen antogs av parlamentet i Zimbabwe. Vi får inte underskatta det allvarliga i hoten mot journalisterna på The Daily News.
Vi bör följaktligen vara mycket försiktiga, så att vi inte förvärrar situationen på något sätt. Jag skulle vilja föreslå att vi kanske skulle överväga att skriva till justitieministern i stället för till president Mugabe, liksom att vi skulle säga att vi endast bekräftar händelserna i Kapstaden. I den rådande situationen vill vi inte säga någonting som inte låter neutralt. Jag skulle bara vilja be alla komma ihåg det när brevet skickas.

Gorostiaga Atxalandabaso (NI).
Herr talman! Ni sade att en person hade dödats i Baskien, men i själva verket dödades i förra veckan ytterligare en person av Guardia Civil. Hans namn var Joseba Andoni Urdaniz. Ni kan ha fått oriktig information från de spanska myndigheterna. Två människor dödades. 
(Talmannen avbröt talaren.)

Talmannen. -
Som ni vet har vi hållit en tyst minut till minnet av människor som blev offer för terrorismen. Jag vill verkligen be er om att respektera minnet av dessa människor som vi har hedrat.

Read (PSE).
Herr talman! En ordningsfråga. Jag vill framföra ett klagomål mot min kollega Helmer. Han sammanställer ett elektroniskt nyhetsbrev med namnet ?Straight Talking?, i vilket han har skrivit saker som i mina ögon är mycket kränkande för Nicole Fontaine. Han beskriver hennes åsikter som socialistiska med en dragning åt det marxistiska - en beskrivning som jag tror överraskar såväl Fontaine som andra i denna kammare -, men det som är allvarligast är att han säger att titeln på hennes memoarer bör vara ?Mein Kampf?. Detta är allvarligt, och jag skulle vilja be Helmer, genom er, herr talman, att antingen be om ursäkt och ta tillbaka dessa ord eller, alternativt, att förklara dem.

Helmer (PPE-DE).
Herr talman! Jag tackar fru Read för att hon gör så bra reklam för mitt elektroniska nyhetsbrev. Om det finns kolleger som vill sättas upp på distributionslistan, låt mig veta det, så skall jag gladeligen notera deras namn.
Inför toppmötet i Lissabon höll Fontaine ett tal i vilket hon kritiserade kapitalismen. Jag tycker därför att jag är i min fulla rätt att beskriva dessa åsikter som socialistiska med en dragning åt det marxistiska. Det jag skrev om Fontaines bok Mes combats var, som jag kommer ihåg det, att skämtare i parlamentet hade sagt att den tyska utgåvan bör ges titeln ?Mein Kampf?, vilket jag tror är tyska för Mes combats. Jag återgav alltså bara skvaller, vilket jag anser att jag har rätt att göra. Jag skulle vilja säga till min regionala kollega Read att frågan om Fontaines tal inför toppmötet i Lissabon luftades i denna kammare för nästan två år sedan. Hon är följaktligen lite sent ute.

Sánchez García (ELDR).
Herr talman! Jag vill bara påminna om det brev jag sände till Cox förra veckan för att berätta om en katastrof som drabbade ön Teneriffa, i synnerhet huvudstaden Santa Cruz de Tenerife, där tyvärr sju personer dog, förutom de materiella skadorna. Jag skulle vara tacksam om ni förmedlade att vi beklagar sorgen till borgmästaren i staden och också om denna kammare på torsdag stöder det förslag till resolution som några kanariska kolleger lagt fram.

Eriksson (GUE/NGL).
Herr talman! Rådet har begärt att brådskande förfarande skall tillämpas när det gäller särskilda restriktiva åtgärder riktade mot vissa personer, den så kallade terroristbekämpningen. Utskottet LIBE har ett extra sammanträde i kväll.
Jag hoppas att man också kommer att beakta att några av oss i GUE/NGL-gruppen har bett några offer för denna terroristlagstiftning i Europeiska unionen att komma hit till Europaparlamentet på onsdag, både för en presskonferens och för ett rundabordssamtal. Det gäller tre personer som är svenska medborgare och som har hamnat i en råttfälla. Det är en mycket stor rättslig skandal, åtminstone enligt min och många andras uppfattning.
I detta sammanhang vill jag också verkligen beklaga att man från rådet inte är villig att med någon representation delta i detta rundabordssamtal. Jag tycker att det är oerhört skamligt med tanke på att det faktiskt gäller medborgare som inte har möjlighet att försvara sig. De blir inte ens anklagade, men däremot fryses alla deras möjligheter att försörja sig ekonomiskt.

Alyssandrakis (GUE/NGL).
Herr talman! Jag skulle vilja informera parlamentet om att den internationella konferens för solidaritet med det palestinska folket som ägde rum i Nicosia den 5 och 6 mars med 43 vänsterpartier samt andra partier och organisationer från 22 länder antog en resolution i vilken man fördömer Israels attack på alla fronter mot det palestinska folket, den palestinska myndigheten och mot den palestinska ledningen.
I resolutionen uttrycks också konferensens solidaritet med Israels fredsälskande krafter samt uppmanas världssamfundet, och särskilt FN:s säkerhetsråds ständiga medlemmar, Europeiska unionen och Arabförbundet, att utöva påtryckningar på Israel att rätta sig efter Förenta nationernas resolutioner, både nyligen och tidigare antagna sådana.
Man kan fråga sig, herr talman, hur det är möjligt för Israel att genomföra sådana grymheter mot civilbefolkningen, till och med mot barn, medan världens makthavare passivt ser på.
Man kan fråga sig hur Israel kan ta sig friheten att gå handgripligt tillväga mot grekiska parlamentsledamöter, att förbjuda en delegation från Cyperns parlament inträde och till och med att förbjuda höga befattningshavare från Europeiska unionen att träffa ordförande Arafat.
Man kan fråga sig varför inte Europeiska unionen använder de medel man har till sitt förfogande för att stoppa den israeliska aggressionen, vidtar ekonomiska åtgärder och stoppar vapenexporten till Israel.
Att inte fördöma Israel utan i stället tiga innebär under dessa tragiska förhållanden att man blir medskyldig till det brott som det innebär att begå folkmord på det palestinska folket och att göra slut på freden.

Schulz (PSE)
Herr talman! Jag kommer än en gång tillbaka till kollegan Reads kommentar och Helmers uttalanden. Helmer får mig att påpeka en sak som jag aldrig hade trott att jag någonsin måste göra. Jag har ju här i kammaren ofta starkt kritiserat talman Fontaine under hennes ämbetstid. Men nu måste jag konstatera följande: När Helmer i sitt nyhetsbrev skriver att kollegan Fontaine med sina yttranden tangerar marxismen eller socialismen, måste jag verkligen beslutsamt motsäga honom. Nicole Fontaine har gjort sig förtjänt av en hel del, men att säga att hon tangerar marxismen eller socialismen, är fel. Det, herr Helmer, skulle vara ungefär som om man sade att ni tangerar kloka påpekanden. Det är lika fel.
Jag måste konstatera att vi inte kan tillåta att ledamöter och företrädare för denna kammare förolämpas på detta sätt, ty förutom att det är ett skämtsamt påpekande är det ju så att rekommendationen till en företrädare för Europaparlamentet att kalla sin bok ?Min kamp?, verkligen inte på något sätt tål en historisk jämförelse. Jag anser att man i denna kammare har rätt att klandra detta.
Jag vill än en gång fråga kollegerna i PPE-gruppen följande: I denna kammare är det så att politiker av samma politiska riktning tillsammans skall ansluta sig till en grupp - hur kan egentligen PPE-folket sitta tillsammans med en sådan man i en gemensam grupp?
(Applåder)

Bigliardo (UEN).
Herr talman! När det gäller Israel och Palestina skulle jag vilja fästa er och ledamöternas uppmärksamhet på att vår kollega Morgantini, som har begett sig till de ockuperade territorierna med en delegation italienska parlamentsledamöter och fackföreningsföreträdare, har gripits och använts som en mänsklig sköld av den israeliska armén. Jag vet mycket väl att frågan är väldigt allvarlig och att detta kan tyckas vara en irrelevant detalj, men jag anser att en sådan behandling av en modig kvinna som företräder vårt parlament måste fördömas. Jag vore tacksam om kammarens talman ville skicka en protestnot till den israeliska regeringen angående behandlingen av Morgantini.

Santini (PPE-DE).
Herr talman! Mitt inlägg gäller samma sak som Bigliardos, men vinklingen är en annan. Jag - liksom förmodligen alla - känner solidaritet med Morgantini, men inte för att hon är ledamot av Europaparlamentet utan för att hon är europeisk medborgare: jag skulle alltså vara solidarisk med vilken annan europeisk medborgare som helst.
Redan före Bigliardos inlägg hade jag emellertid tänkt be att kommissionen i morgon under debatten om Israel och Palestina lägger in en rekommendation till alla europeiska medborgare som inte innehar uppdrag för Förenta nationerna, Nato eller Europeiska unionen att avstå ifrån att utöva en makaber turism som kännetecknas av nyfikenhet och falsk solidaritet. Den som beger sig till ett territorium där det pågår ett regelrätt krig gör det på egen risk och kan inte vänta sig att det internationella samfundet skall dras in i detta. Jag tror inte att de behöver några dylika besökare där: solidariteten skall vi visa i våra städer, i våra länder och i våra parlament. Två eller tre delegationer med italienska parlamentsledamöter från vänsterkanten har avvisats på flygplatsen i Tel Aviv: de gick omkring på flygplatsen och ställde till med mer störningar och skapade ytterligare orosmoment. Jag tror inte att det finns något behov av detta. Därför ber jag kommissionen att göra en uttrycklig rekommendation till de europeiska medborgarna att avstå från denna slags turism.

Helmer (PPE-DE).
Herr talman! Jag skulle bara vilja svara Schultz. Han säger två saker. För det första ger han en politisk syn på Fontaines hållning i hennes tal i Lissabon. Hon höll där ett tal i vilket hon angrep kapitalismen mycket tydligt.
(Talmannen avbröt talaren.)

Talmannen. -
Herr Helmer, jag anser att frågan har diskuterats på ett uttömmande sätt. Dels har ni haft möjlighet att uttrycka era åsikter och dels har kollegerna haft möjlighet att bedöma vissa saker. Låt oss nu inte börja en hel debatt om en fråga som, anser jag, har uttömts.

Brok (PPE-DE)
Herr talman! Jag vill bara komma med ett kort påpekande: Situationen med Helmer är en sak, angreppet på en grupp är en annan. För det första: Den som känner till de europeiska socialdemokraternas bandbredd och deras historiska bakgrund under de senaste tio - femton åren, bör inte yttra sig om en sådan mångfald, som Schulz just har gjort. För det andra: Tycke och smak skall man inte diskutera, och i den frågan är vi återigen ense.

Doyle (PPE-DE).
Herr talman! En ordningsfråga. Jag har begärt ordet för att be er kontakta de colombianska myndigheterna och be dem klargöra situationen och garantera säkerheten för de två officiellt godkända människorättsarbetare som befinner sig i Bolivarprovinsen i Colombia på uppdrag av Corporation of Professional Community Services (Sembrar; organisationen för yrkesmässig volontärverksamhet).
Det rör sig om två EU-medborgare. Den ena är irländare, Gearóid Ó Loinsigh, och den andra är en tysk kvinna, Gudrun Christa Kern. Båda är officiellt godkända människorättsarbetare. De reste till regionen den 13 mars för ett avtalat möte med styrelsen för South Bolivar Agri-Mining Federation (förbundet för jordbruk och gruvdrift i södra Bolivar). De stötte på betydande svårigheter, först med den nationella arméns femte brigad i området, och sedan blev deras hotell genomsökt. Jag ber er genom parlamentets ordförandeskap att kontakta de colombianska myndigheterna och se till att dessa två personer på ett säkert sätt kan utföra det arbete som de har ombetts utföra av den irländska regeringen och av den irländska icke-statliga organisationen, när det gäller irländaren, och jag är säker på att detsamma gäller för den tyska kvinnan.

McKenna (Verts/ALE).
Herr talman! Jag vill vidareutveckla det som Doyle har sagt. Gearóid Ó Loinsigh är en personlig vän till mig, och för två år sedan reste jag med honom till Colombia. Dessa människor, som arbetar för en människorättsorganisation, bjöds in av ett lokalt jordbruks- och gruvsamhälle för att undersöka brott mot de mänskliga rättigheterna i ett särskilt område. Så snart de hade anlänt till området möttes de av armén, som frågade dem varför de var där och så vidare. De blev därefter rekommenderade att bo på ett bestämt hotell, som var ett välkänt mål för dödspatruller. Lyckligtvis tog de inte in där, för vid midnatt den natten blev just det hotellet utsatt för en räd av dödspatruller. Parlamentet är skyldigt att sända ett tydligt budskap till de colombianska myndigheterna. Något måste göras i fråga om dödspatrullerna, de paramilitära grupperna och de colombianska myndigheternas stöd till dessa.
FN:s kontor i Bogotá, som samfinansieras av EU, har vid ungefär 100 tillfällen utfärdat rekommendationer om att avväpna dessa paramilitära grupper. De colombianska myndigheterna gör i stort sett ingenting förutom att låtsas stödja dessa rekommendationer. Såväl FN som Amnesty International har bekräftat att de paramilitära grupperna står för omkring 75-80 procent av kränkningarna av de mänskliga rättigheterna i Colombia. Det är hög tid att de colombianska myndigheterna lever upp till internationella normer och parlamentet bör sända ett tydligt budskap om att de kommer att ställas till svars om någonting händer de två människorättsarbetarna.

De Rossa (PSE).
Herr talman! Jag hade fått den uppfattningen att sessionstjänsten hade underrättats om min avsikt att ta upp frågan om irländaren Gealóid Ó Loinsigh, som för närvarande är på flykt undan paramilitära högergrupper. Verkligheten i Colombia är just nu tyvärr att många människorättsarbetare, både EU-medborgare och colombianska medborgare, hotas av paramilitära grupper - och i vissa fall faktiskt av statliga säkerhetsstyrkor. Vi har hört att en ung kvinna, Blanca Valencia, har varit tvungen att gå i landsflykt i Spanien efter att ha utsatts för över 50 dödshot på grund av sitt arbete för Colombias folk.
Jag anser att parlamentets talman bör ta upp saken med de statliga myndigheterna i Colombia så snart som möjligt och undersöka vad vi som parlament kan göra för att lägga in en så kraftig protest som möjligt. Vi bör undersöka vilka åtgärder vi kan vidta till stöd för vår protest. Det är inte godtagbart att colombianska medborgare och andra personer som åker till Colombia för att hjälpa till i människorättsliga undersökningar antingen mördas eller arbetar under hotet att mördas.
De Rossa (PSE). -
Talmannen. -
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkandet (A5-0047/2002) av Deprez, för utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor om förslaget till rådets beslut om säkerhet i samband med fotbollsmatcher med en internationell dimension (12175/1/2001 - C5-0067/2002 - 2001/0824(CNS)).

Deprez (PPE-DE)
. (FR) Herr talman, mina damer och herrar! Sport i allmänhet och fotboll i synnerhet intar en helt speciell plats i vårt samhälle, såväl i medborgarnas praktiska utövning som i det allmänna medvetandet. De folkmassor som regelbundet tar sig till stora matcher - framför allt större internationella matcher - är helt enkelt häpnadsväckande, precis som antalet TV-tittare.
Professionell fotboll är i dag på samma gång en viktig idrottsverksamhet, ett stort sällskapsspel, ett stort underhållningsföretag och även - det kan inte förnekas - ?big business?. Tyvärr är de större matcherna - och framför allt större internationella matcher - också alltför ofta ett forum för aggressiva uppträden, oroligheter och våldshandlingar, som är oacceptabla såväl i förhållande till idrottens etiska dimension som när det gäller den nödvändiga respekten för människor och egendom.
För övrigt finns det ingen medlemsstat som helt undgår risken för oroligheter, även om vissa internationella matcher är mindre utsatta än andra och även om vissa klubbars och landslags supportrar givetvis är lättare att kontrollera än andra. Det är just för att hjälpa till att bättre förebygga och kontrollera risken för oroligheter som kan uppstå i samband med internationella matcher som Belgien har tagit initiativ till det förslag till rådets beslut som vi i morgon kommer att få tillfälle att yttra oss om.
Herr talman och kära kolleger! Detta förslag till beslut utgår från tre konstateranden. För det första blir de internationella fotbollsmatcherna allt fler, vare sig det gäller olika europeiska ligor, Europamästerskap eller andra turneringar, och detta medför ett ökat antal resor för supportrarna och därmed ökade risker för oroligheter före, under och efter matcherna.
Det andra konstaterandet är att bästa sättet att förebygga oroligheter och upprätthålla ordningen vid matcherna är att i första hand förfoga över ett organiserat och effektivt system för informationsutbyte om de generella risker som vissa matcher utgör - och i synnerhet vissa typer av supportrar som reser runt för att följa dessa matcher - och därmed i andra hand förbättra samordningen mellan säkerhetsansvariga myndigheter. I detta avseende måste man erkänna att det nuvarande systemet för samarbete mellan polisstyrkorna, som enbart grundas på frivilliga överenskommelser och tillfälliga kontakter i samband med varje match, har visat sig vara bristfälligt, för att inte säga ineffektivt. Systemet är varken tillräckligt tillförlitligt, snabbt eller systematiskt.
Kära kolleger! I förslaget till beslut föreslås därför uttryckligen att det i varje medlemsstat blir obligatoriskt att inrätta eller utse ett nationellt informationsställe för fotboll, vilket skall vara det enda, direkta och centrala kontaktstället för de av medlemsstaternas polismyndigheter och -tjänster som ansvarar för säkerheten vid en internationell match eller tävling. Varje sådant nationellt informationsställe skall följaktligen förses med lämplig utrustning och kvalificerad personal. Det säger sig självt att insatsbehoven inte är desamma i Finland, Österrike, Frankrike, Tyskland, Förenade kungariket och Nederländerna. De olika nationella kontaktställen som härigenom inrättas eller utses skall alltså fungera som en sorts informationsnätverk för såväl uppgifter av allmän karaktär (antal supportrar som förflyttar sig, riskgrupper, eventuella ?kärntrupper?) som personuppgifter, det vill säga supportrar som utgör en särskild risk för den allmänna ordningen och säkerheten.
Genom att godkänna det föreslagna betänkandet har utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor uttryckt sitt stöd för huvuddragen i detta förslag till rådets beslut. Utskottet har även godkänt nitton ändringsförslag, som alla syftar till att göra nätverket mer operativt, eller med andra ord, fru Buitenweg, att förbättra skyddet av medborgarna vid utväxling av personuppgifter.
Genom att anta betänkandet markerar parlamentet sin vilja att mer effektivt bekämpa huliganism och kommer härigenom att hjälpa den professionella fotbollen att slå vakt om sin främsta uppgift, som är att erbjuda entusiastiska supportrar underhållning av hög kvalitet, utan att låta några vildar förvandla de arenor och städer som tar emot dem till träningsläger för ligister och slagfält för rivaliserande ligor.

Sanders-ten Holte (ELDR)
Fru talman, herr kommissionär, kolleger! Jag skulle vilja börja med att framföra mina hjärtliga gratulationer till herr Deprez för hans betänkande. Det var ingen lätt uppgift eftersom rådet ständigt kom med en justerad version. Trots detta har han lyckats att komma med ett grundligt betänkande i denna viktiga fråga som medborgaren känner sig mycket engagerad i.
Så länge det handlar om ett gott informationsutbyte och en bättre samordning med de funktionärer som ansvarar för säkerheten vid fotbollsmatcher instämmer jag helt i hans förslag. Det skulle säkert vara mer effektivt om man centraliserade informationen för varje medlemsstat hos en enda institution som då kunde fungera som kontaktpunkt för alla berörda. Det är verkligen nödvändigt. I till exempel Nederländerna fungerar detta mycket bra.
Jag skulle emellertid vilja varna för att privatlivet och den enskilda supporterns individuella rättigheter i detta sammanhang inte får kränkas. Artikel 4.3 är av avgörande betydelse. Den nationella och internationella lagstiftningen ligger till grund för insamling, utbyte och användande av informationen. Agerande mot verkligt fotbollsvåld hör hemma i rättsväsendet och inte i idrottsorgan som organiserar fotbollsmatcher.
Kampen mot fotbollsvandalism är dock inte enbart en fråga om mer effektivt agerande från polisens sida. Jag tycker att det är mycket viktigare att förändra supporterns mentalitet. Idrott och såväl professionell fotboll som amatörfotboll har en bred social funktion. Experter har påpekat att fotbollsrelaterat våld bland annat bottnar i ett strävande efter manlighet, status och kamp om territorium. Detta måste förändras, och här finns en självklar uppgift för klubbarna, supporterföreningarna och spelarna själva. Även UEFA spelar en viktig roll i detta sammanhang. Genom sina intensiva kontakter med de nationella fotbollsorganen och en stor erfarenhet av att organisera fotbollsmatcher känner de bättre än någon annan till de problem som kan uppträda. Och jag vill uppmana dem att medverka. Jag vill även uppmana de nationella informationscentren att i hög grad involvera idrottsklubbar, supporterföreningar och UEFA i sina verksamheter för att dessa skall kunna utföras så bra och effektivt som möjligt för att öka säkerheten vid fotbollsmatcher med internationell dimension.

McCarthy (PSE).
Fru talman! Jag skulle först vilja svara på Cashmans vägnar. Cashman är socialistgruppens skugga för detta betänkande, men kan inte närvara i kväll. Han skulle vilja upplysa kammaren om att PSE-gruppen välkomnar betänkandet och de åtgärder i detta som syftar till att förhindra huliganers och organiserade ligisters framfart på matcher. Vi kommer dock att behöva övervaka det sätt på vilket dessa övervakningscentrum utför sina uppgifter, för att se till att alla aktörer inom fotbollen deltar till fullo i utbytet av information. Viktigast av allt är behovet av att säkerställa tillräckliga resurser, såväl när det gäller pengar som personal. Det skulle vara fel att väcka förväntningarna som inte kan infrias. Naturligtvis kan vi besegra huliganismen. Förslagen visar att vi har viljan att göra jobbet, men resurserna måste motsvara uppgiften.
Jag skulle dessutom vilja göra ett personligt inlägg i debatten. Även jag skulle vilja uttala mitt stöd för Deprez betänkande och för ändringsförslagen i detta, särskilt för ändringsförslag 10, i vilket han efterlyser fördjupat samarbete och organiserat utbyte av information. Om det europeiska nätverket av nationella informationscentrum för fotboll skall bli effektivt, måste vi ta itu med de nuvarande bristerna i systemet för informationsutbyte och ad hoc-kontakter.
I fredags besökte jag underrättelseenheten för fotboll inom Stor-Manchesters poliskår. Tyvärr har vi stor erfarenhet och sakkunskap när det gäller att tackla fotbollsrelaterat våld i min hemstad. Den biträdande polismästaren för Stor-Manchesters polis har läst betänkandet och välkomnar personligen initiativet mot bakgrund av vad han kallar ?olika sätt att förfara vid, till exempel, Manchester Uniteds bortamatcher och Englands bortamatcher?. I fredags förberedde sig enheten för två nyckelmatcher på lördagen. En av dessa var Oldham mot Stoke City - senast de två lagen möttes härjade kända huliganer omkring i staden och förstörde egendom och attackerade människor. I Förenade kungariket har vi förebyggande fotbollslagstiftning för att ta itu med våra huliganproblem. Det gör att vi kan utfärda närvaroförbud, så när ett hundratal av dessa fans anlände till Oldham, arresterades de omedelbart, eftersom de inte får närvara vid några matcher. Närvaroförbuden gäller även vid internationella matcher.
Underrättelseenheten för fotboll har en sofistikerad databas över ?fotbollsprominenser?, vilken använder den senaste digitala bildtekniken för att uppdatera och registrera ärenden. Låt mig berätta för er på vilka punkter enheten anser att EU:s system för informationsutbyte måste förbättras: I juni 2000 förvisades 150 fans från Charleroi. Bland de personer som anlände till Manchesters flygplats fanns belgiska medborgare, av vilka några kanske inte alls hade deltagit i någon huliganverksamhet. Att samla ihop och förvisa utan att åtala hjälper inte underrättelsenätverket mot huliganism på något sätt. En förteckning över, och en rapport om, de förvisade personerna skickades i det följande till underrättelseenheten: förvisso mycket användbar, men rapporten innehöll ingen information. Poliserna kunde inte läsa förteckningen eftersom den inte var på engelska, och de kunde inte handla på grundval av den, eftersom informationen inte medgav några ytterligare åtgärder på grund av åtal eller fällande. Under EM 1996 anlände tyska fans till Manchester. Som en följd av tyska lagar om skydd av uppgifter och skydd för privatlivet kunde inga förteckningar över kända huliganer vidarebefordras till de lokala underrättelsegrupperna, och de poliser som arbetade inom enheten hade därför inte tillgång till någon information i ett användbart format för att gripa sig an huliganerna. Detta visar, herr kommissionär, att vi måste standardisera våra informationsformat och samtidigt erkänna att det finns olika kulturer för övervakning och informationsinsamling runtom i EU. Kanske måste vi överväga någon form av informationsprotokoll. Den idén framkastades av polismännen på den underrättelseenhet för fotboll som jag besökte.
Vi måste förebygga, inte reagera på, huliganismen. När det gäller kostnadsfrågan, som tas upp i ett ändringsförslag som har lagts fram av Sanders-Ten Holte, skulle det utan tvekan vara bra med en studie om huruvida klubbarna bör betala mer för övervakningen av huliganerna. Svårigheten är emellertid vem som skall betala de kostnader som uppstår när fotbollshuliganerna härjar i städerna flera timmar efter matchens slut.
År 2004 kommer vi att stå som värd för Europamästerskapsfinalen på Old Trafford i Manchester. Vår prioritering måste vara att skydda den laglydige supportern och att slå ned på huliganer som förstör matchen. Det behövs ett ändamålsenligt och förebyggande synsätt på informationsutbyte mellan nationella övervakningscentrum. Det faktum att de finns till, herr kommissionär, kommer inte i sig självt att garantera att huliganerna försvinner.

De Clercq (ELDR).
Förslaget att upprätta ett europeiskt nätverk av nationella informationsställen för fotboll, med andra ord att förbättra samarbetet mellan medlemsstaterna när det gäller att upprätthålla den allmänna ordningen vid internationella fotbollsmatcher, är ett belgiskt initiativ som baseras på erfarenheterna från Euro 2000, Europeiska mästerskapen för landslag, vilket som ni vet organiserades gemensamt av Belgien och Nederländerna i juni 2000. Förslaget är ett bra förslag. Det är ett bra förslag, och jag tycker att initiativet är utmärkt. Jag skulle bara vilja påpeka två saker.
För det första, förslaget gäller, naturligtvis, endast Europeiska unionens medlemsstater. Man skulle kunna ställa frågan: vad skall gälla för länderna utanför Europeiska unionen? Många klubbar därifrån deltar också i internationella tävlingar. Turkiet, Rumänien och Kroatien spelar också mot lag från EU-medlemsstater. Ni kommer att säga: kandidatländer borde naturligtvis överta gemenskapens regelverk, och det stämmer. Men det gäller inte i dag; det gäller inte ens i morgon. För somliga av dem gäller det tidigast 2004. Och sedan, vad händer med de övriga? Med icke-kandidatländerna? Möjligtvis kan ett samarbete med UEFA och med de nationella fotbollsförbunden komma till stånd för att hitta en lösning.
Kommentar nummer två: ett större engagemang och samarbete från klubbarnas och supporterföreningarnas sida är viktigt för att förbättra klimatet, för att förbättra kvaliteten. Och jag tror att man måste arbeta på detta.

Sörensen (Verts/ALE).
Fru talman, kolleger! Stora internationella fotbollsmatcher är en höjdpunkt för supportrar, men ofta en dyr mardröm för ordningsmakten och lokala myndigheter och ofta en källa till lidande, mycket elände till följd av förstörelse, exempelvis av trädgårdar, bilar, altaner osv., för människor som bor i området runt idrottsarenorna.
Detta beslut av rådet är i första hand riktat mot en hård kärna som hittills har kunnat utnyttja luckor i informationsutbytet mellan de olika polismyndigheterna. En effektiv samordning av uppgiftsutbytet är heller ingen överflödig lyx. Det måste stå klart att det i första hand handlar om ett förebyggande instrument här som skall möjliggöra en tillförlitlig bedömning av riskerna.
Deprez betänkande är i övrigt mycket bra. Han har lyckats med att förtydliga och skärpa den ursprungliga texten, bland annat genom att rikta större uppmärksamhet mot perioderna före och efter matcherna.
Ett väl fungerande nätverk av informationsställen för fotboll måste vara i stånd att sätta in styrkor på ett målinriktat och effektivt sätt. De internationella fotbollstävlingarna slukar mycket energi och medel från de berörda polismyndigheterna, vilket medför risken att andra uppgifter utförs på ett mindre bra sätt.
Nyckelfrågan när det gäller instrument av den här typen är emellertid hur själva kontrollen skall kunna kontrolleras. Ett första, nästan självklart steg i detta sammanhang är att de berörda personerna blir upplysta om det faktum att de hamnar i denna databank och får insyn i den. Mot detta skulle man kunna invända att det hindrar polismyndigheternas kontrollerande funktion och ger de åsyftade personerna en taktisk fördel. Men detta är, tror jag, en missuppfattning av tillvägagångssättet.
Det handlar inte bara om en självklar rättighet, nämligen att man vet om man förekommer i en databank eller inte; det handlar lika mycket om en tydlig varning, och det har även en motverkande effekt.

Schröder, Ilka (GUE/NGL).
Fru talman! Kära kolleger! Ärligt talat kan jag inte bli särskilt entusiastisk över couch potatoes , som sitter framför dumburken eller på fotbollsstadion under nittio minuter och tittar på en liten rund lädergrej och knappt två dussin trikåklädda personer, och emellanåt reser sig från sina platser och ibland vrålar begeistrat, ibland vrider sina händer i förtvivlan.
Men det är ju inte det som det handlar om här, ty skyddet av de grundläggande rättigheterna - och det är detta som enligt min åsikt hotas av förslaget - är bara meningsfullt om det kan tillämpas på alla människor i en stat, och inte enbart på dem vars tankar och gärningar godkänns av staten.
I det så kallade området för frihet, säkerhet och rättvisa syftar Deprez betänkande till ett konkret insamlande av mer information om fotbollshuliganer. I diskussionen om förslaget bestred föredraganden hela tiden att det här långsiktigt handlar om utreseförbud, förebyggande anhållanden och kränkningar av de grundläggande rättigheterna, eftersom ju inga som helst åtgärder har planerats utöver insamlandet av uppgifter.
Jag faller tillbaka på ett exempel från det land där jag valdes, för att förtydliga att jag anser att det på lång sikt överhuvud taget inte kommer att stanna vid att man bara samlar in uppgifter. I Tyskland kom det till exempel ett lagförslag, enligt vilket utresor kan begränsas för misstänkta huliganer. För ett år sedan tillämpades det dock inte på huliganer, utan på människor som ville resa till Genua för att demonstrera! Några personer, som ursprungligen röstat för denna lag, uttalade sig då via medierna och sade att detta hade de ju alls inte velat. De hade bara röstat för lagen eftersom de antog att den verkligen bara skulle gälla för fotbollshuliganer, och inte för personer som ville yttra sin politiska åsikt.
Här menar jag att man mycket väl ser vad som kan ske med sådana förslag. Jag skulle bli förvånad om det bara handlar om att samla in uppgifter. Ty vad skall man ha insamlade data till, om man sedan inte gör någonting med dem? Den bakomliggande politiska manövern är mycket lätt att genomskåda. I huliganerna har man återigen funnit en målgrupp som från borgerlig synpunkt är mycket väl lämpad för att legitimera polisåtgärder, och därigenom motiverar man sedan åtgärder, som inskränker skyddet av de grundläggande rättigheterna och sedan utvidgas till andra personer. På lång sikt innebär det alltså att det inte kommer att stanna vid att samla in uppgifter, utan att utresebegränsningar, förebyggande anhållanden osv. säkert kommer att vinna inträde i Fästning Europas politik, och även kommer att tillämpas på andra kretsar av personer.
Om ni vill godkänna detta, om det motsvarar er syn på området med frihet, säkerhet och rättvisa, då bör ni faktiskt rösta för Deprez betänkande.

Karamanou (PSE).
Fru talman! Rådets initiativ och Deprez betänkande kommer att fylla ett stort tomrum som finns när det gäller att förebygga och bemästra huliganism och våld på fotbollsarenorna, vilket har antagit explosionsartade dimensioner under de senaste åren, också på grund av medlemsstaternas oförmåga att vidta effektiva åtgärder.
Utan tvivel är kommersialiseringen av fotbollen och strävan efter vinst den bakomliggande orsaken till de svåra oroligheterna på fotbollsarenorna. Ogärningarna begås inte längre av våldsamma massor av upphetsade supportrar utan av organiserade maffior som använder fanatismen och våldet för att tjäna vissa olagliga syften som inte har det minsta med sportsmannamässig anda att göra. Kort sagt, vissa har bedömt att våldet på fotbollsarenorna säljer, att det ger vinst. Våldet på fotbollsarenorna är organiserat och styrt och med idrotten som fasad döljs ofta - även enligt en brittisk undersökning i frågan - vanliga straffrättsliga brott såsom narkotikahandel och penningtvätt.
Under de senaste åren har till och med de olika grupperna av huliganer i mycket stor utsträckning använt ny teknik, mobiltelefoner och Internet för att bättre organisera sin verksamhet och naturligtvis för att vilseleda polisen. Ur denna aspekt anser jag att skapandet av ett nätverk av informationscentra och en förstärkning av de 15 medlemsstaternas polisiära och rättsliga samarbete för bemästrande av våldet på fotbollsarenorna utgör ett villkor för skapandet av ett europeiskt område med frihet och säkerhet.
Avgörande förblir naturligtvis även idrottsklubbarnas roll vilka måste hålla avstånd till huliganismen och undervisa sina supportrar om idealen för ädel tävlan, samarbete, dialog och respekt för alla eventuella olikheter samt om fredlig samexistens.
Avslutningsvis, fru talman, skulle jag vilja betona att Olympiska spelen 2004 i Aten utgör en betydande möjlighet för återupplivande av den olympiska andan och tankarna om den olympiska vapenvilan och freden, som ett alternativt politiskt förslag till våldets filosofi och innebörd.

MacCormick (Verts/ALE).
Fru talman! Även jag skulle vilja tacka herr Deprez, och förvisso den belgiska staten, för detta utomordentliga betänkande och utmärkta initiativ. Det är sant att gisslet med våld, ofta organiserat våld, har plågat den internationella idrotten, särskilt den internationella fotbollen, alltför länge. Vi stöder helhjärtat initiativ som syftar till att öka samarbetet mellan myndigheter i olika medlemsstater. De är ett livsviktigt instrument i kampen för att hålla idrotten ren och bevara den i dess rätta form.
Vi vill be er överväga en liten, men viktig, textändring. Det föreslagna beslutet är bristfälligt i ett avseende: det tycks förutsätta att varje medlemsstat företräds av endast ett landslag. Så är inte fallet, som ni mycket väl vet. Till exempel företräds mitt eget hemland av ett självständigt skotskt lag, trots det faktum att Skottland inte är - åtminstone inte för tillfället - en självständig medlemsstat. Vi har en lång fotbollstradition, och den första internationella fotbollsmatchen någonsin var faktiskt matchen mellan Skottland och England 1872. Skottlands supportrar - den så kallade Tartan Army (Skotskrutiga armén), som är skotskrutig, men ingen armé - har nu under ganska många år haft ett enastående rykte om sig att uppföra sig väl och ha ett gott humör.
Av denna anledning har jag och mina kolleger i Europeiska fria alliansen lagt fram tre ändringsförslag till rådets text. De kommer inte att ändra innehållet, men väl ge ett erkännande till Skottlands, Wales, Nordirlands och Englands skilda fotbollshistoria och, förvisso, rättsliga historia. Tala inte om landslaget, utan om landslagen. Jag ser att Deprez godtar punkten, och jag tackar honom för det.

Buitenweg (Verts/ALE).
Fru talman! Tre talare för Gruppen De gröna/Europeiska fria alliansen, det är anmärkningsvärt, och jag tror att det i varje fall bevisar två saker. För det första att vi, till skillnad från Ilka Schröder, har stort intresse för 22 män i kortbyxor som springer efter en boll. Och för det andra, att vår grupp även vill ta itu med problemen runt dessa matcher på ett seriöst sätt.
Det finns ett ändringsförslag - det har i någon mån redan nämnts av min kollega - som jag också vill uppmärksamma er på eftersom jag hoppas att ni kommer att stödja det. Det handlar om det ändringsförslag där det står att när uppgifter registreras om personer som utgör en fara för den allmänna ordningen måste dessa personer upplysas om det faktum att deras uppgifter har registrerats. Det är en annorlunda situation än när det gäller exempelvis kriminella. När det gäller kriminella kan jag tänka mig att man inte vill att de skall veta att man är på jakt efter dem, eftersom man fortfarande ägnar sig åt ett undersökningsförfarande. Men när det gäller dessa personer har det snarare en kraftigt förebyggande effekt. De vet att man håller ögonen på dem. Det är alltså inte bara så att människor som felaktigt har registrerats skall kunna bli avregistrerade, utan det har även en kraftigt förebyggande effekt. Personerna vet att man håller ögonen på dem, och då borde de tänka sig för två gånger innan de missköter sig igen. Ändringsförslag 22, jag hoppas att ni kan stödja det.

Vitorino
Fru talman, mina damer och herrar! Kommissionen anser att detta initiativ om huliganism är ett viktigt initiativ och att det i viss mån illustrerar det samarbete som redan finns på detta område. Jag kan för övrigt säga att detta exempel kommer att tjäna som en inspirationskälla som kan tillämpas på andra områden. Initiativet från Belgien utgår ifrån en detaljerad utvärdering av Europamästerskapen i fotboll 2000, vilken fick stöd och finansiering från kommissionens Oisinprogram, och i vilken kommissionen deltog. Vår åsikt är att inrättandet av nationella informationsställen för fotboll och ett tätt samarbete kan vara ett effektivt sätt att förebygga och bekämpa uttryck av huliganism inom fotbollen.
Det huvudsakliga målet är att medlemsstaterna skall kunna utbyta information om fotbollslagens supportergrupper och deras rörelser till andra länder, samt om klassificering av dessa grupper som fredliga eller våldsamma. Syftet med detta informationsutbyte är framför allt att hjälpa länder som organiserar fotbollsmatcher att förebygga eventuella våldsamma uttryck och garantera säkerheten för alla dem som älskar denna sport och som i lugn och ro vill delta och gå på matcherna.
Det nya med detta beslut är att det, förutom att det gör det möjligt att fortsätta det redan befintliga informationsutbytet, är juridiskt bindande, vilket innebär att det handlar om ett steg för att stärka den rättsliga säkerheten i behandlingen av denna information. Då det handlar om informationsutbyte om personuppgifter gäller det att skydda dessa, och framför allt ta hänsyn till att inte enbart gällande internationella rättsregler för att skydda privatlivet tillämpas på dessa informationsutbyten, utan att vi enligt kommissionens mening också bör integrera detta informationsutbyte i ett rättsligt instrument som kan reglera personuppgiftsskyddet i alla frågor som gäller den tredje pelaren, det vill säga, i alla frågor som gäller det rättsliga samarbetet.
Jag avslutar med att tacka ledamot Deprez för den sportsliga anda med vilken han överlämnat detta betänkande och jag vill också rikta ett särskilt tack till ledamot MacCormick för den historiska informationen om att den första fotbollsmatchen ägde rum 1872 mellan Skottland och England, även om jag beklagar att ni inte berättade vem som vann ...

Talmannen. -
Tack, herr kommissionär Vitorino.
Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 12.00.

Talmannen. -
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkandet (A5-0036/2002) av Kirkhope, för utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor om Konungariket Nederländernas initiativ inför antagandet av rådets beslut om inrättande av ett europeiskt nätverk av kontaktpunkter med avseende på personer som har gjort sig skyldiga till folkmord, brott mot mänskligheten och krigsförbrytelser (11658/2001 - C5-0499/2001 - 2001/0826 (CNS)).

Kirkhope (PPE-DE)
. (EN) Fru talman! Efter Deprez utmärkta betänkande tycker jag att det är ganska tragiskt att jag måste tala inför kammaren om frågor som vi uppriktigt sagt, här i det 21:a århundradet, inte borde behöva debattera, än mindre arbeta med: folkmord, brott mot mänskligheten och krigsförbrytelser. För bara några år sedan var jag minister i Förenade kungariket, och jag ansvarade för en lagstiftning som upprättade lämpliga mekanismer för att ta itu med krigsförbrytare från en svunnen tid. Det är därför särskilt tråkigt att det i dag råder en situation där det fortfarande finns många oerhört ondskefulla personer i världen som uppför sig på ett sätt som är fullständigt oacceptabelt för varje anständig människa som tror på demokrati och individens frihet, som jag gör.
Jag vill säga några ord om betänkandet, eftersom somliga personer har uttryckt åsikten att det är onödigt att ha ett system av kontaktpunkter i Europa för att behandla dessa frågor, att ett omfattande samarbete redan äger rum på till exempel polisiär nivå och justitieministerienivå. Så är tyvärr inte fallet. Fastän stadgan för den internationella brottmålsdomstolen antogs i juli 1998, är detta i sista hand en fråga som fortfarande först och främst är nationella regeringars ansvar och faller inom ramen för nationell straffrättslig jurisdiktion. Till exempel är samarbetet mellan nationella regeringar och nationella polismyndigheter helt avgörande om vi skall ställa några av de mycket obehagliga personer som vi måste ta itu med till ansvar, på grund av deras brotts internationella och fasansfulla natur.
Jag kommer ihåg hur jag som minister talade med min polske kollega, Miller, som av en tillfällighet nu är Polens premiärminister, om vissa krigsförbrytare. Fastän Polen för närvarande inte är medlem i EU, men hoppas bli det inom en inte alltför avlägsen framtid, stod det klart att mycket fortfarande återstod att göra för att försöka förbättra samverkan mellan de olika brottsbekämpande myndigheterna.
En möjlighet som föreslås i mitt betänkande är att ha kontaktpunkter som är lätt identifierbara i de olika nationalstaterna. I ett ändringsförslag som vi har lagt fram till betänkandet klargör vi faktiskt att vi anser att detta inte bör lämnas som ett vagt förslag att precisera vid någon tidpunkt i framtiden, utan att det tydligt bör anges att kontaktpunkterna bör vara en uppgift för medlemsstaternas polis- eller justitiedepartement. Det är den första punkten.
Det är också viktigt, vilket framhölls under den föregående debatten, att vi undersöker de senaste metoderna och ser till att dessa metoder samordnas så att vi får till stånd de nödvändiga åtalen och fällande domarna. Frågan om personuppgifter, till exempel, är mycket viktig. Några personer har uttryckt oro över att enskildas privatliv och svarandes rättigheter skulle kunna påverkas av mångfaldigande eller av ett annat synsätt i frågor som rör personuppgifter. Jag försöker i betänkandet åstadkomma konsekvens. Jag är övertygad om att kommissionär Vitorino skulle hålla med om att en samverkan måste präglas av ökad konsekvens. Jag instämmer inte i allt som sker på europeisk grund, men det rör sig här om en situation i vilken det finns ett tydligt behov av samarbete på en nivå där vi är konsekventa i vårt synsätt. Det är också nödvändigt att våra system är lätta att känna igen och lätta att överföra mellan berörda nationalstater.
Samarbete är nyckeln till framgång. Det är nyckeln till framgång på de områden som Deprez har talat om. Det är nyckeln till framgång på de områden som jag här åsyftar. Det är en nödvändighet. I betänkandet understryks detta behov och framhävs, framför allt annat, den beslutsamhet som finns i Europas olika stater att gå samman för att ta itu med de mycket obehagliga personer som tyvärr fortfarande finns på vår jord.

Keßler (PSE)
Fru talman! Föreliggande nederländska initiativ bör principiellt välkomnas. Ett sådant initiativ för ett europeiskt samarbete för effektivare rättsliga åtgärder mot förbrytelser bör stödjas, i synnerhet när det handlar om så avskyvärda gärningar som folkmord, brott mot mänskligheten och krigsförbrytelser.
Mitt syfte var att hålla initiativet med avseende på förfarandet för informationsutbyte mellan kontaktpunkterna så enkelt som möjligt. Denna avsikt stöds också från tysk och nederländsk sida i rådet. Därför ansåg jag att det var riktigt att i artikel 2.2 hänvisa till den aktuella gällande lagen om rättshjälp mellan medlemsstaterna, som fastslagits i bi- och multilaterala fördrag. Tvärtemot vad föredraganden anser finns det faktiskt mellan alla medlemsstater ett sådant avtal, nämligen det som godkändes av Europarådet den 20 april 1959. Dessutom finns det ett nytt avtal om rättshjälp från maj 2000, som är anpassat till mer aktuella förhållanden, men som ännu inte ratificerats av alla medlemsstater. Detta nya avtal om rättshjälp vore redan en tydlig förenkling, som alltså skulle göra det överflödigt att skapa ett nytt förfarande. Nu var visserligen föredraganden införstådd med hänvisningen till de befintliga avtalen, men han ville inte stödja att man strök det nya förfarande som skulle införas i artiklarna 3-6.
Eftersom jag inte ville ta risken att utskottet godkände ett sådant motsägelsefullt betänkande, avstod jag till slut från att lämna in de förutnämnda ändringsförslagen. Men jag hyser fortfarande starka betänkligheter. Likaså vill jag betona att jag anser att det är utomordentligt viktigt att skapa ett europeiskt nätverk av kontaktpunkter. Jag hoppas också att framgången för detta nätverk och detta viktiga initiativ inte påverkas negativt av tvister om förfarandet.
Jag gratulerar herr Kirkhope till hans betänkande.

McKenna (Verts/ALE).
Fru talman! Min grupp stöder Kirkhopes betänkande varmt. Betänkandet är mycket viktigt i det att det inte påverkar andan i det nederländska initiativet, och vi kommer att rösta för det.
Det är oerhört viktigt att inrätta nätverk eller kontaktpunkter för krigsförbrytelser i varje medlemsstat. Det är viktigt att det finns förbindelser med de polisiära och rättsliga myndigheterna för att underlätta samarbetet i medlemsstaterna när det gäller krigsförbrytelser. Detta exemplifieras av den senaste utvecklingen på det folkrättsliga området, och särskilt framgångarna för FN-tribunalerna för före detta Jugoslavien och för Rwanda med att spåra och åtala personer som har gjort sig skyldiga till krigsförbrytelser, brott mot mänskligheten och folkmord. Dessa åtal väcker större intresse, och har starkare stöd, bland allmänheten än någonsin tidigare.
Det finns fall där personer som har gjort sig skyldiga till brott mot mänskligheten har kommit undan i stort sett ostraffade - till exempel fallet Pinochet - och det finns andra fall där man blundar för krigsförbrytelser och för grova internationella kränkningar av de mänskliga rättigheterna tills den stund kommer då det är politiskt korrekt att protestera mot dem. Vi måste protestera mot dessa brott från allra första början. Det är viktigt att betänkandet inte syftar till att inrätta ett centralt samordningsdepartement. Initiativet lämnar på det hela taget genomförandet till medlemsstaterna, vilka sedan måste lämna information om de platser som har upprättats. Initiativet belyser också ett av de viktiga problem - skyddet av uppgifter - som kan uppstå i samband med överföring av uppgifter och information. Vi får inte glömma bort att frågan om uppgiftsskydd är en oerhört viktig fråga, som aldrig får utelämnas i någon av dessa debatter.

Vitorino
Fru talman, mina damer och herrar! Kommissionen stöder det nederländska förslaget om att inrätta dessa kontaktpunkter för folkmordsbrott, eftersom vi anser att det är ett rimligt förslag som pekar mot en enkel och billig uppbyggnad. Detta förslag påverkar inte de befintliga rättsliga mekanismerna för rättshjälp utan utgör ett viktigt komplement i de nödvändiga åtgärder som gör det möjligt för Europeiska unionens medlemsstater att uppfylla sina skyldigheter enligt stadgan för den internationella brottmålsdomstolen, som inrättades genom avtalet 1998 och som snart kommer att träda i kraft genom ratificeringen av det nödvändiga antalet medlemsstater.
Samarbetet mellan Europeiska unionens medlemsstater på detta område, för att förebygga denna typ av brott, har redan tagits upp i en gemensam ståndpunkt från rådet den 11 juni 2001. Därför anser vi att det nederländska initiativet följer en konsekvent och bestående linje angående dess särskilt avskyvärda brott på internationell nivå. Kommissionen delar den emfas föredraganden Kirkhope, vilken jag också vill gratulera till det utmärkta betänkandet, lägger vid att denna typ av samarbetsmekanismer inte får påverka skyddsgarantierna för personuppgifter eller äventyra de åtalades rätt till försvar. Här gäller gemensamma tillämpningsbestämmelser, dessa är Europeiska konventionen om skydd för de mänskliga rättigheterna och Europarådets konventioner i frågan, och detta är ännu ett exempel på frågor som vi, tillsammans med de som togs upp i Deprez betänkande, diskuterar när det gäller den rättsliga ställningen för att garantera personuppgiftsskyddet i Europeiska unionens rättsliga samarbete.

Talmannen. -
Tack, herr kommissionär Vitorino.
Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 12.00.

Talmannen. -
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkandet (A5-0082/2002) av Coelho, för utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor, om förslaget till rådets beslut om inrättande av ett ramprogram enligt avdelning VI i Fördraget om Europeiska unionen - Polissamarbete och straffrättsligt samarbete (KOM(2001) 646 - C5-0694/2001 - 2001/0262(CNS)).

Coelho (PPE-DE)
Fru talman, herr kommissionär, kära kolleger! Jag vill börja med att gratulera kommissionen, här personifierad av António Vitorino, till det utmärkta initiativ man lägger fram. Vi kritiserar ofta med rätta kommissionen, men i dag är det riktigt att gratulera den till det initiativ som läggs fram och som på ett positivt sätt svarar på Europaparlamentets rekommendationer i Kesslers betänkande om att slå ihop de fem programmen under avdelning VI till ett gemensamt ramprogram.
Som vi alla vet skall unionen enligt artikel 29 i unionsfördraget fortsätta mot målet att ge medborgarna en hög skyddsnivå i ett område med frihet, säkerhet och rättvisa, genom att inrätta gemensamma åtgärder för medlemsstaterna på det polisiära och rättsliga samarbetet också när det gäller brottmål. Det var inom denna ram som de fem tvååriga finansieringsprogrammen skapades under avdelning VI vilka avslutas i december 2002 och var - och fortfarande är - Grotius II, riktat till rättstillämpare, Oisin II, till medlemsstaternas brottsbekämpande myndigheter, Stop II, till de ansvariga för åtgärder mot människohandel och sexuellt utnyttjande av barn, Hippocrates, till det brottsförebyggande området, och Falcone, till personer med ansvar för kampen mot organiserad brottslighet.
Det förslag vi debatterar här i dag handlar om att skapa ett gemensamt ramprogram för att slå samman alla åtgärder under avdelning VI i fördraget om Europeiska unionen, vilket återspeglar utvecklingen av gemenskapsprogrammen i allmänhet och de fem års erfarenheterna på området. Vi lyckas därigenom, enligt vår mening, försäkra oss om en mer sammanhållen helhet och en ännu större effekt av de åtgärder som stöds, göra det möjligt att på ett effektivare sätt utnyttja de ekonomiska medlen, undvika eventuella överlappningar mellan de olika programmen samt fylla de existerande luckorna.
Även om jag anser att kommissionens inriktning är ganska positiv tycker jag det är lämpligt och förnuftigt att lägga fram några ändringsförslag med följande mål:
För det första att bättre klargöra programmets handlingslinje, och formulera det tydligare (också för att de presenterade projekten bör behandlas i ljuset av deras överensstämmelse med programmets mål) och på det sättet avvisa vaga eller oprecisa begrepp.
För det andra, ge vårt samtycke till att ta med gränsöverskridande projekt om brottsofferhjälp i programmet, samtidigt som det politiska och rättsliga samarbetet främjas. Vi främjar härigenom ett effektivt försvar av brottsoffrens intressen i medlemsstaterna, främst genom inrättandet av ett nätverk av kontaktpunkter. Det kan också visa sig lämpligt att genomföra en oberoende studie om genomförandestadiet när det gäller rambeslutet, följt av förbättringsförslag för varje land.
För det tredje, erkänna att det är viktigt och lämpligt att kandidatländerna associeras, men att det är lämpligt att klargöra att deras medverkan bör ske både i utformningen och utförandet av projektet. En ren medverkan i projektet, nästan som enkla konsumenter kan inte anses tillräckligt.
För det fjärde, precisera att initiativrätten för att utforma förslag inte kan begränsas enbart till medlemsstaternas och kandidatländernas offentliga sektor utan också bör utsträckas till icke-statliga organisationer, universitet och andra intresserade organ.
För det femte, när det gäller finansieringen finns det en planerad medfinansiering på högst 70 procent som i vissa fall kan uppgå till 100 procent. Det handlar om specifika projekt och kompletterande åtgärder. Den 100-procentiga finansieringen som gemenskapens motprestation är bara försvarlig när det gäller projekt med större intresse för själva Europeiska unionen och som inte kan genomföras med ett mindre ekonomiskt stöd som grund. Men det är också lämpligt att understryka här, och jag är säker på att detta också är António Vitorinos inställning, att den bakomliggande tanken är att försöka finansiera ett så stort antal projekt som möjligt med tillgängliga medel.
För det sjätte, kommissionens förslag sammanfaller med parlamentets vilja att öka stödet till projekten för att främja inrättandet av ett område med frihet, säkerhet och rättvisa, men det är litet svårt att godta ett förslag som överskrider den befintliga budgetplanen. Därav förslaget om att detta ramprogram skall gälla för perioden 2003 till 2006, efter vilken avtalet för förnyas i enlighet med den nya budgetplanen.
Och för att avsluta tycker jag att det är beklagligt att Europaparlamentets ståndpunkt inte är tillräckligt beaktad. Därför föreslog jag att parlamentet skall ges tillfälle att medverka, vilket säkert skulle ge det möjlighet att på bästa sätt utöva sitt ansvar som budgetmyndighet. Skapandet av ett område med frihet, säkerhet och rättvisa utgör ett av de viktigaste målen för parlamentet, varför det är av yttersta vikt att vara associerad.

Jensen (ELDR)
. (DA) Fru talman! Jag vill å budgetutskottets vägnar tacka föredraganden Carlos Coelho och utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor för att ha inkluderat större delen av budgetutskottets ändringsförslag i betänkandet. Det förslag som kommissionen har lagt fram samlar ju fem befintliga program - Grotius II, Oisin II, Stop II, Hippocrates och Falcone - under ett enda, och jag anser att förslaget i stora drag ligger i linje med parlamentets önskan att garantera mer stöd till projekt som kan ge Europeiska unionens medborgare en union med större säkerhet. Inre säkerhet är ju en av de prioriteringar som parlamentet framhäver i riktlinjerna för budgetförfarandet för 2003 (det kommande året) som antogs vid det senaste mötet här i Strasbourg. Ett av syftena med programsammanslagningen är att det i framtiden skall bli en närmare koppling mellan polissamarbetet och det rättsliga samarbetet, och för budgetutskottet finns det ett syfte i den icke oväsentliga effekten som innebär ett bättre utnyttjande av de finansiella resurserna. Det är glädjande att se att även kandidatländerna får möjlighet att delta i de projekt som finansieras under programmet, men det måste stå klart att parlamentet som budgetmyndighet inte kan godta att budgetplanen överskrids. Programmet bör därför först begränsas till perioden 2003-2006, dvs. kortas ned med ett år. Detta innebär naturligtvis en motsvarande nedskärning av budgetanslaget. Sedan kan man längre fram förlänga denna period. Slutligen anser jag att det är viktigt att budgetmyndigheten tillfrågas om det trots allt skulle visa sig nödvändigt att öka anslagen till programmet. En ökning av anslagen till detta program får nämligen inte resultera i en sänkning av anslagen till andra program som också finansieras under kategori 3 i budgetplanen.

Keßler (PSE)
Fru talman! Genom unionsfördraget är vi ålagda att skapa ett område med frihet, säkerhet och rättvisa för de europeiska medborgarna. Rådets förslag är ett viktigt steg på denna väg. Det är visserligen bara fem redan befintliga program som sammanfattas, men denna sammanfattning skapar enhetlighet och översiktlighet. Detta är särskilt nödvändigt på detta ömtåliga område med det rättsliga samarbetet i brottmål.
Genom sammanfattningen av programmen kan man nu förhindra överlappningar och sluta de gap som finns. Skapandet av ett enda ramprogram kommer också att ytterligare förbättra utnyttjandet av de ekonomiska medlen. Bara genom gränsöverskridande rättsliga åtgärder och verkställighet kan dagens brottslighet bekämpas, ty brottslingarna drar i stor omfattning nytta av friheterna i Europeiska unionen. Unionens medborgare kommer också att känna sig mer säkra. De vet att det inte finns någon straffrättslig fristad för brottslingar. De rättsliga åtgärderna mot dem är likadana i hela unionen.
I detta sammanhang kan man särskilt välkomna ändringsförslaget om att på Internet offentliggöra resultaten av de samfinansierade undersökningarna inom ramen för detta program. Detta är ytterligare ett steg mot mer öppenhet, som vi behöver för att än en gång visa medborgarna på fördelarna med ett europeiskt samarbete.
Det bör särskilt framhävas och välkomnas att man stärker skyddet för offren. Det är offren som blir mest lidande, men inte alls tas om hand på bästa sätt eller får det bästa skyddet. Man måste därför se till att det garanteras ett effektivt skydd av offrens intressen i strafförfarandet. Med tanke på EU:s utvidgning är det särskilt positivt att man tar hänsyn till kandidatländerna i rådets förslag och att de kan tas med i olika projekt.
Däremot kan man inte acceptera att Europaparlamentet inte beaktas i rådets förslag; särskilt med tanke på parlamentets budgetsuveränitet krävs det att man åtminstone informeras om hur programmet löper, och inte får en rapport om det först år 2005. Därför bör vi stödja föredraganden i hans strävan att åstadkomma en ändring här.
Avslutningsvis vill jag gratulera herr Coelho till hans betänkande och särskilt till att han lyckats att genomföra de erforderliga språkliga preciseringarna.

Krarup (EDD).
Fru talman! I de stora politiska sammanhangen utgör detta betänkande en bagatell. Ekonomiskt sett handlar det om mindre än en promille av Europeiska unionens årsbudget och de omedelbara politiska konsekvenserna inspirerar varken till bifall eller protester. Det handlar om ett program som har stöd i avdelning VI i Fördraget om Europeiska unionen. Det är klart att jag som jurist och demokrat får säga att det alltid är bra med samarbete och utveckling, och att det kan vara nyttigt och lärorikt, men det är mycket farligt att ta retoriken på allvar. I betänkandets motivering står följande: ?Om man vill garantera de europeiska medborgarna ett område med frihet, säkerhet och rättvisa, måste man se till att brottsutredningar och rättsförfaranden och deras genomförande kan skötas ordentligt även över nationsgränserna.? Det verkar som om frihet, säkerhet och rättvisa uppfinns i och med dessa beslut, men i själva verket är det ju så att den allra största delen av det rättsliga kriminalpolitiska och polisiära arbetet försiggår på nationell och lokal nivå. Det är frågan om en retorisk bluff, som bidrar till eller bör ses som ett led i en utveckling mot en likriktning av de polisiära, rättsliga och kriminalpolitiska besluten. Vad ekonomin beträffar skulle man kunna säga att 65 miljoner euro trots allt utgör en del pengar, och detta är ännu en punkt när det gäller den långa raden av program som införlivas i Europeiska unionens förvaltningsförfarande. Jag skall inte uppehålla mig längre kring detta utan slutligen bara påpeka det egendomliga i kommissionens upplysning om att dessa program har utgjort föremål för en utvärdering. De har nämligen utvärderats år 2000 trots att de allra flesta av dem först antagits 2001. Detta är en imponerande klärvoajans som lovar gott inför projekten.

Vitorino
Herr talman, ärade ledamöter! Jag vill börja med att tacka Carlos Coelho och gratulera honom till hans utmärkta betänkande. Jag vill understryka att målet med detta ramprogram är att rationalisera och förenkla genomförandet av samarbetsprogrammen mellan medlemsstaterna på det politiska och straffrättsliga området, och detta är i överensstämmelse med en uttrycklig begäran från Europaparlamentet i Kesslers betänkande.
När det gäller innehållet i detta ramprogram så omfattar det de fem tidigare programmen i sin helhet och täcker även genomförandet av åtgärder som är knutna till planen för drogbekämpande för vilket Europaparlamentet har skapat en specifik budgetrubrik som avslutas under innevarande år. Programmet omfattar alla områden som är och bör vara föremål för en europeisk åtgärd, vilket visar de offentliga myndigheternas och projektmottagarnas engagemang, vilka vi står i nära förbindelse med, och det återspeglar också resultaten av den externa utvärdering som för två år sedan genomfördes av, vilket är uppenbart, programmen som föregick utvärderingen. Ibland anklagas kommissionen för att vara en institution som lider av schizofreni, men ännu har vi inte kommit till den punkten att vi utvärderar det som ännu inte genomförts?
Med denna inriktning begränsades den rättsliga grunden frivilligt för att formulera de stora inriktningarna, och kommissionen anser att man bör lämna till de årliga programmen att på ett mer precist sätt definiera varje års prioriteringar utifrån den politiska situationens utveckling och de egna behoven i när det gäller brottsläget. Med denna inställning är det enligt min mening svårt att godta de ändringsförslag som är föreslagna till artikel 2, eftersom de betonar en annan specifik fråga. Kommissionen anser att målen skall definieras generellt inom ramprogrammet och att definitionen av prioriteringarna sker inom varje årligt program. Alla frågor som tas upp i ändringsförslag täcks emellertid enligt min mening väl av den allmänna formuleringen i kommissionens förslag och det är möjligt att det kommer att vara möjligt att inkludera dem i varje årsprogram.
Ramprogrammet betonar också tanken om partnerskap. Detta är ett grundläggande element, för projekten bör bedrivas inte bara genom ett brett europeiskt deltagande utan även - och detta redan från början - inom ramen för en tät förbindelse mellan de viktigaste inblandade i de olika länderna. Det ändringsförslag som föredraganden ingivit och som bättre preciserar denna uppfattning om partnerskap är alltså helt godtagbar för kommissionen. Som Carlos Coelho sade kan kandidatländerna redan nu delta i projekten. Kommissionen vill gå längre och inom ramen för Europaavtalen utveckla ett system med finansiella protokoll som gör det möjligt för organisationer etablerade i kandidatländerna att ha samma rätt att lägga fram förslag och på samma villkor och enligt samma bestämmelser som organisationer i medlemsstaterna. Därför är jag glad över det ändringsförslag som föredraganden ingivit på denna punkt, vilket föreslår en formulering jag tycker är lyckad, och som ännu tydligare pekar på kandidatländernas möjlighet att medverka.
När det gäller övriga ändringsförslag godtar kommissionen de som behandlar skälen och som berikar texten, eller innehåller vissa preciseringar, som till exempel den mer explicita referensen till att inkludera universiteten, icke-statliga organisationer och skolor bland de bidragsberättigade organisationerna.
När det gäller kraven på en tidigareläggning av interimsbetänkandet till juni 2004 vill kommissionen föreslå att datumet juni 2005 bibehålls. Däremot skulle vi föreslå att årsrapporten tidigarelades till juni 2004 så att Europaparlamentet informeras så snabbt som möjligt om de första resultaten av genomförandet av programmet vilka då redan skall ha gett effekter som kan utvärderas. Slutligen, angående programmets varaktighet måste jag medge att när det gäller andra existerande program i Europeiska unionen, har inte argumentet om att ?den rättsliga grunden förutser dess genomförande efter 2006?, det vill säga efter budgetplanens utgång, använts, och därför skulle vi vilja be parlamentet att givetvis med hänsyn till att anslagsbeloppet för perioden efter 2006 hela tiden kommer att vara beroende av den budgetplan som skall antas efter 2006, att begränsningen för den rättsliga grunden trots allt inte skall kvarstå efter 2006 och att det kunde omfatta planerade åtgärder till år 2007, givetvis med reservation för att det konkreta ekonomiska anslaget alltid beror på den nya budgetplanen. För att avsluta vill jag tacka föredraganden och Europaparlamentet för det stödet och den uppmuntran och stimulans ni har gett till denna viktiga uppgift att rationalisera programmen på ett särskilt känsligt område, det politiska och straffrättsliga samarbetet på europeisk nivå.

Talmannen. -
Tack, herr kommissionär.
Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon.

Talmannen. -
Nästa punkt på föredragningslistan är en gemensam debatt om
betänkandet (A5-0080/2002) av Di Lello Finuoli för utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor om förslaget till rådets rambeslut om skydd för miljön genom strafflagstiftning (nytt samråd) (15525/2001 - C5-0022/2002 - 2000/0801(CNS)), och 
betänkandet (A5-0099/2002) av Oomen-Ruijten för utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor om förslaget till Europaparlamentets och rådets direktiv om skydd för miljön genom strafflagstiftning (KOM(2001) 139 - C5-0116/2001 - 2001/0076(COD)).

Di Lello Finuoli (GUE/NGL)
. (IT) Herr talman, herr kommissionär, ärade ledamöter! Bakgrunden till detta rambeslut är välkänd. Vi rådfrågas för andra gången eftersom det rambeslut som vi uttalade oss om för två år sedan har setts över. Under tiden har dock kommissionen framfört generella betänkligheter mot rambeslutet och påpekar att miljöskyddet täcks av åtskilliga gemenskapstexter, av vilka de flesta föreskriver bötesstraff. Följaktligen anser kommissionen att frågan skall handläggas med instrument från den första pelaren.
Kommissionen insisterar på att de befintliga sanktionerna har visat sig otillräckliga, vilket bevisas av miljösituationen i Europa. Det förslag till direktiv som skall diskuteras i samband med betänkandet från Oomen-Ruijten skall därför ses som ett komplement till förslaget till rambeslut. Enligt kommissionen måste vi använda ett instrument ur den första pelaren och detta instrument skall ha företräde framför ett instrument ur den tredje pelaren. Detta innebär att när en fråga faller inom gemenskapens behörighet är det inte möjligt för unionen att anta gemensamma regler med hjälp av ett instrument ur den tredje pelaren utan att överskrida gemenskapens befogenheter.
Jag vill påminna om att parlamentet håller med kommissionen om detta: vid sammanträdet 15 november 2001 antog vi med ett förfarande utan debatt en rekommendation om straffrättsliga påföljder och gemenskapslagstiftning i vilken, närmare bestämt i punkt 6, vi uppmanade rådet att inte vidta några åtgärder rörande straff på miljöområdet innan förslaget till direktiv om skydd för miljön med strafflagstiftning hade antagits. Dessa båda dokument - rambeslutet och direktivet - kompletterar varandra och är tänkta att fungera tillsammans, för att undvika den schizofrena situationen att ha två dokument som säger olika saker om samma ämne. Som ni ser i ändringsförslagen hänvisar vi just till direktivet i rambeslutet när det gäller definitioner och straffrättsliga påföljder, eftersom vi är övertygade om att direktivet är ett nödvändigt och användbart instrument för att skydda oss mot miljöförstöring, just på grund av att det är ett gemenskapsinstrument.
Jag måste lägga till en mycket viktig aspekt: i direktivet tycks man ha filosofin att skydda miljön i förväg, det vill säga att skyddet skall komma innan miljön är fullständigt förstörd, medan man i rambeslutet - som rådet har tagit fram - i realiteten vill införa straff som skall utmätas när miljön redan är förstörd, eller åtminstone har irreparabla skador. Här har vi naturligtvis inte den tid som fordras, men i utskottet har vi redan benat ut dessa skilda filosofier på ett väldigt tydligt sätt. Jag insisterar alltså på att vi bör rösta för både rambeslutet, som redan har antagits i utskottet, och direktivet eftersom dessa båda dokument är tänkta att komplettera varandra. Om vi i stället fattar ett beslut som bygger på en ologisk filosofi eller rent av antar ändringsförslag 28 i Oomen-Ruijtens betänkande, som innebär ett totalt avslag, kommer vi tillbaka till ett fullständigt schizofrent tillstånd. Vi måste alltså inse att dessa båda instrument kompletterar varandra och anta båda i den form de föreligger.

Oomen-Ruijten (PPE-DE)
. (NL) Herr talman, ärade kommissionär, kolleger! Miljöbrottsdirektivet kommer att erbjuda ett nytt europeiskt rättsligt instrument som skall bidra till ett bättre upprätthållande av de europeiska miljölagarna som genomförs och utförs i medlemsstater. Ämnet är spännande. Spännande, eftersom den rättsliga systematik som väljs är förträfflig, men även kommer att ge europeiska jurister väldigt mycket att tänka på under flera års tid. Uppfattningen att medlemsstaterna som tillämpningsinstrument för den europeiska miljölagstiftningen måste förfoga över möjligheter till straffrättsliga påföljder delas till fullo av kommissionen, parlamentet och rådet. Vi är splittrade när det gäller på vilket sätt ett sådant system för straffrättsliga påföljder vid allvarliga miljööverträdelser skall formuleras och initieras samt när det gäller frågan om vem som skall få vara med och besluta.
I likhet med föredragande Di Lello från utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor ställer jag mig här på Europeiska kommissionens sida och förespråkar ett miljöbrottsdirektiv under den första pelaren. Rådet valde med det så kallade danska förslaget åtgärder inom ramen för den tredje pelaren. Ledamöterna av utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor avvisar med rätta dessa. Det som förenar rådet, parlamentet och kommissionen är att vi alla vill hörsamma den mycket uttryckliga begäran som framfördes av Europeiska rådet i Tammerfors i oktober 1999 om gemensamma definitioner, gemensam rättsskipning och gemensamma straff inriktade mot ett begränsat antal sektorer av särskild betydelse, men där i synnerhet miljöbrott nämns.
Eftersom valet av den rättsliga grunden i den första pelaren fortfarande väcker frågor hos rådet - och som jag just fick höra även hos några av kollegerna i min grupp - skulle jag vilja framföra några upplysande kommentarer som jag hoppas att jag för övrigt även kan övertyga tvivlare med. Jag kommer att göra detta på grundval av ett antal punkter. Varför satsar vi på den första pelaren, och varför råder jag till att välja den första pelaren?
För det första: rådet, med det danska förslaget, baserar sig på artikel 31, inledning och punkt e) i EU-fördraget, där befogenhet ges till gemensamt agerande i fråga om rättsligt samarbete vid brottmål, och där e) gör det möjligt att etappvis anta åtgärder som syftar till att utarbeta minimiföreskrifter som avser beståndsdelarna i fråga om brottsliga handlingar och som avser straff på sådana områden som organiserad brottslighet, terrorism och illegal narkotikahandel. Denna bestämmelse tas upp i avdelning VI. Enligt artikel 29 i EU-fördraget gäller bestämmelserna i denna avdelning emellertid, jag citerar, ?utan att det påverkar Europeiska gemenskapens befogenheter?. Men även i artikel 47 i EU-fördraget står det att EU-fördraget inte inverkar på fördragen om upprättandet av Europeiska gemenskaperna. Herr talman! Det innebär alltså att straffrätten inte uteslutande hör till Europeiska unionens område. EG-domstolens rättspraxis, som jag för övrigt även hänvisar till i betänkandet, bekräftar att EU-fördraget inte kan resa några hinder.
En andra punkt: frågan som därefter uppstår, nu när det inte finns några allmänna hinder för att få till stånd straffrättsliga åtgärder under EG-fördraget, är: vad kan, vad får EG göra mer specifikt? Om vi sedan ser på artikel 280.4 i EG-fördraget, som ansluter till artikel 5 där subsidiaritetsprincipen fastställs, då konstaterar jag att man även på det miljöstraffrättsliga området måste ha i åtanke att EG-lagstiftningen inte stör organiseringen av nationell rättsskipning.
En tredje punkt: det är alltså avgörande att det inte handlar om specifika bestämmelser i fråga om straffrätt i detta direktiv, utan att straffrätten kommer till användning för att göra miljöpolitiken effektiv. Användandet av straffrätten är ju på många områden en viktig slutartikel för tillämpningen av regler där, således med hänsyn till subsidiaritetsprincipen, en viss grad av samordning i fråga om användandet av den straffrättsliga tillämpningen kan vara till nytta för att gemenskapsbestämmelser skall kunna genomföras fullständigt.
För det fjärde: miljöbrottsförslaget baseras på artikel 175.1 i EG-fördraget som föreskriver att rådet enligt medbeslutandeförfarandet i artikel 251 skall vidta alla åtgärder som tjänar till att förverkliga miljömålen i artikel 174, förutsatt att subsidiaritetsprincipen inte står i vägen för detta.
En femte punkt: förslaget till ett direktiv ansluter till miljödirektiv och förordningar som är fastställda på grundval av artikel 175.1 och tillfogar endast en straffrättslig aspekt till denna lagstiftning. Härigenom fortsätter man alltså på samma linje, varigenom direktivet förpliktigar medlemsstaterna att fastställa straffrättsliga påföljder för aktiviteter som förorsakar betydande skada på miljön.
Herr talman, kolleger! När jag har bedömt förslaget och lagt fram ändringsförslag har jag låtit mig vägledas av de kriterier jag just nämnt.
Artikel 1 i direktivet, som syftar till att fastställa miniminormer i fråga om brottsliga handlingar, har jag lämnat oförändrad. På det sättet har medlemsstaterna själva möjlighet att fastställa påföljdssatsen. I artikel 2 har jag bland definitionerna även nämnt framkallande av ett miljöbrott, varvid jag för övrigt baserat mig på det så kallade danska förslaget. För det tredje, brottsliga handlingar som nu nämns i bilagan har jag tagit upp under artikel 3, med ett par små ändringar. Ändringsförslag 22 avvisar jag bestämt eftersom det enligt min uppfattning inte finns någon rättslig grund för det. Den fjärde punkten: i artikel 4 förtydligar jag begreppet ?ram?. I stället för att låta medlemsstaterna fastställa straffen är det bättre att använda begreppet straffrättsliga påföljder. Ändringsförslag 25 har jag anpassat eftersom subsidiaritetsprincipen spelar en roll även här.
Vi kan bara uppmana medlemsstaterna att införa åtgärder som beslagtagande om detta element också nämns uttryckligen i det egna rättssystemet.
Herr talman! Det är med detta direktiv som att gå på lina. Som Europaparlament måste vi vara mycket noggranna eftersom jag utgår ifrån att EG-domstolen kommer att pröva detta, och det är inte omöjligt att vi kommer dit på grund av Europeiska kommissionen.
Slutligen vill jag tacka mina kolleger, inte enbart de från utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor och föredraganden för utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor, utan även kollegerna från utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden samt alla medföredragande. Herr talman! Vi har samarbetat enigt, och även om insatsen nu verkar vara mycket teknisk ligger det mycket politik bakom som inte är av vikt enbart för kommissionen, utan helt klart även för Europaparlamentet. Vi tjänar ett gott syfte: ett bättre miljöskydd.

Terrón i Cusí (PSE).
Herr talman! Jag vill bara säga att ett extra möte i utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor börjar kl. 19.30 på grund av en brådskande fråga från rådet. Jag har begärt ordet om de följande två betänkandena och jag tror att så är fallet för flera av de ledamöter i nämnda utskott som är här just nu.
Jag begär ordet för att det i protokollet skall stå varför jag lämnar kammaren och för att säga att jag som samordnare i Europeiska socialdemokratiska gruppen i utskottet måste gå ut för att också uttrycka att vi borde undvika detta slag av situationer.

Talmannen. -
Vi förstår helt er situation och kommer att föra det till protokollet.

Wuori (Verts/ALE)
Herr talman! Antalet miljönormer har under de senaste trettio åren ökat så enormt, att deras antal i protokollen till internationella konventioner och motsvarande instrument är över femtiofaldigt. Inom ramen för FN-systemet har vi över femhundra sådana konventioner och inom gemenskapsrätten över etthundra direktiv. Dessa har ofta den nackdelen att de inte är tillräckligt specifika och verkställandet av dem är otillåtligt ineffektivt.
Vi behöver i sista hand straffrättsliga påföljder och därför är det nu viktigt att vi stöder kommissionens förslag till direktiv. Det är betydligt mera täckande, konsekvent och effektivt än rådets ramavtal, vilket belastas av de allmänna svagheterna i miljölagstiftningen och vars rättsliga grund dessutom är klart felaktig. Förslaget till direktiv, vilket grundar sig på punkt 1 i artikel 175 i EG-fördraget, är det rätta instrumentet i det här fallet. Utgående från artikel 47 i fördraget om Europeiska unionen, det vill säga gemenskapsrättsinstrumentet i den första pelaren, måste man ge det klart företräde, såsom man på ett mera detaljerat sätt framfört i yttrandet från utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor.

Coelho (PPE-DE).
Herr talman! Jag vill börja med att gratulera Di Lello Finuoli och Oomen-Ruijten till det utmärkta arbete de har bedrivit för att sammanlänka ansträngningarna med målet att skapa instrument för att bekämpa de allt större och vanligare effekterna av den gränsöverskridande miljöbrottsligheten. Jag vill också påminna om en av de senaste Eurobarometer-undersökningarna som bekräftar att miljön, tillsammans med säkerheten, hälsan och arbetslösheten, är en av de stora frågorna som oroar medborgarna i Europeiska unionen. Vi är alltså skyldiga att hjälpa till att finna lösningar som kan ge svar på denna oro och som kan garantera ett skydd av miljön och medborgarnas hälsa, så att vi höjer allas livskvalitet.
Vi har nu å ena sidan ett initiativ från Danmark (från 2000) som syftar till att anta ett rambeslut i rådet för allvarliga miljöbrott i vilket föreslås att medlemsstaterna vidtar enhetliga miljöskyddsåtgärder inom den straffrättsliga ramen, och effektiva straffrättsliga undersökningar och åtgärder, liksom ett effektivt samarbete på det polisiära, straffrättsliga och administrativa området, det vill säga, fastställa ett regelverk med straffrättsliga sanktioner mot miljöbrott. Å andra sidan har vi ett initiativ från kommissionen (2001) som syftar till att utforma ett straffrättsligt direktiv för miljöskydd med artikel 175 i gemenskapsfördraget som grund. Detta förslag är avsett att tillämpas för verksamhet som bryter mot gemenskapens miljölagstiftning och/eller bestämmelser antagna av Europeiska unionen för att uppfylla denna.
Jag anser att vi bör berömma den strategi som de båda föredragandena, Di Lello Finuoli och Oomen-Ruijten, har följt med att försöka få de båda betänkandena att stämma överens så mycket som möjligt, vilket gör Europaparlamentets ståndpunkt klar och konsekvent inför de två initiativen. Man försöker ge klara indikationer på parlamentets otvetydiga preferenser när det gäller kommissionens inställning, det vill säga, antagandet av ett instrument i första pelaren, för att lagstifta i frågor om miljö och gemenskapskonkurrens. Det är dock lämpligt att här betona att straffrätten inte är enbart Europeiska unionens behörighet, det vill säga, här handlar det om att det aktuella sanktionssystemet inte är tillräckligt för att garantera tillämpningen av gemenskapsrätten, och därigenom är det nödvändigt med minimibestämmelser som innebär effektiva, proportionella och avskräckande sanktioner, men det är ändå i de oreglerade medlemsstaterna som man bör anta strängare bestämmelser och sanktioner inom ramen för detta område.

Paciotti (PSE).
Herr talman! De två utmärkta betänkanden vi diskuterar är ytterst tydliga bevis på behovet av en seriös institutionell reform som leder till en samordning av unionens befogenheter i fråga om rättsligt och polisiärt samarbete inom gemenskapen. Dessa frågor tillhör i dag den så kallade tredje pelaren. Detta är någonting som Europaparlamentet har föreslagit upprepade gånger och som jag hoppas att konventet om Europas framtid och sedermera regeringskonferensen som skall reformera fördragen kommer att göra. Det är enda sättet att undvika framtida kontraproduktiva institutionella dispyter och konflikter och framför allt är det enda sättet att göra arbetet till skydd för medborgarnas rättigheter effektivt.
Det är lätt att konstatera att somliga av dessa rättigheter - såsom rätten till ett gott miljöskydd och förbättrad miljö, en rättighet som framgår av artikel 37 i unionens stadga om de grundläggande rättigheterna - inte värnas tillräckligt av medlemsstaterna om inte gemenskapen ingriper på ett verkningsfullt sätt. Ingen av medlemsstaterna har ratificerat Europarådets konvention från 1998 om skydd för miljön genom strafflagstiftning. De många gemenskapsdirektiven på miljöområdet utgör inte ett tillräckligt skydd eftersom de tillämpas dåligt och ofta inte följs, vilket i sin tur beror på att det saknas effektiva sanktioner.
Därför förtjänar kommissionens förslag till direktiv, enligt vilket medlemsstaterna åläggs att införa straffrättsliga sanktioner, att antas i sin helhet, med de vettiga ändringsförslag som framgår av Oomen-Ruijtens betänkande. Kommissionen, parlamentet och till och med rådets rättstjänst har flera gånger understrukit att miljöskyddet är ett av gemenskapens grundläggande mål, enligt artiklarna 3 och 6 i gemenskapsfördraget, att den korrekta rättsliga grunden för skydd av miljön via strafflagstiftningen är artikel 175 i fördraget och att gemenskapsrätten gäller före unionens rätt. Trots detta vill rådet anta ett rambeslut om detta ämne som inte begränsar sig till att integrera utan går på tvärs mot direktivförslaget, begränsar dess tillämpningsområde, dess omfattning och avför frågan från medbeslutandeförfarande med Europaparlamentet. Di Lello hävdar med all rätt i sitt betänkande att detta rambeslut måste vara konsekvent med direktivet, att vi bör avvakta att det utfärdas och hänvisa till det utan att upprepa det som redan täcks av direktivet utan i stället vid behov komplettera det.
Jag hoppas att parlamentet kommer att anta båda betänkandena och att alla tänker över det lämpliga i att i framtiden undvika liknande skadliga motsättningar genom att till fullo införliva den tredje pelaren i gemenskapen.

Ries (ELDR).
Herr talman! Den liberala gruppen gläder sig också åt detta förslag till direktiv från kommissionen, precis som den välkomnar det förslag till ramdirektiv som utarbetades av rådet i december 2001. Den vill naturligtvis också tacka våra båda föredragande, Oomen-Ruijten och Di Lello. Dessa båda initiativ är ett konkret svar på en av befolkningens hjärtefrågor - 88 procent av unionens medborgare vill att unionen vidtar konkreta åtgärder för att skydda miljön. Det är ett av resultaten i en Eurobarometer som genomfördes för knappt ett år sedan och som min kollega Coelho nyss nämnde.
För att bemöta miljöbrottslig verksamhet stöder den liberala gruppen den ståndpunkt som företräds av Oomen-Ruijten, nämligen att den första pelarens gemenskapsram är den som lämpar sig bäst. Vi anser att ett direktiv är det lämpligaste verktyget för att upprätta en europeisk förteckning över miljöbrott och fastställa en gemensam straffrättslig grund.
När det gäller närmare detaljer i detta förslag anser jag i likhet med de flesta av mina kolleger att anstiftan till brott mot den europeiska miljölagstiftningen skall bestraffas, såväl som själva den brottsliga handlingen. På samma sätt är det bättre att hänvisa till lagbrott i generella termer, för att undvika att miljöbrottslingar hamnar i ett juridiskt vakuum.
Därutöver och bortsett från att parlamentet och kommissionen har en annan uppfattning än rådet om den rättsliga grunden, tycker jag att det är viktigt att agera snabbt och lugna våra medborgare genom att vidta straffåtgärder mot dessa den moderna tidens förorenare. I dag skulle jag nämligen vilja påstå att det i synnerhet på miljöområdet är oviljan att tillämpa lagarna som undergräver lagarna och gynnar skrupelfria personer. Låt mig som ett exempel nämna att de flesta av våra medlemsstater har förstärkt sin uppsättning straffåtgärder. Det är bra. Samtidigt är det allvarligt att konstatera att miljöbrottmålen endast utgör två procent av alla brottmål. Därför måste man på gemenskapsnivå använda avskräckande åtgärder för att se till att gällande lagstiftning tillämpas, men även för att effektivt angripa de organiserade nätverk som avsiktligt har gjort miljöföroreningar till sitt nya vapen.

Blokland (EDD).
Herr talman! Straffrätten i fråga om miljöbrott är fortfarande rena skämtet i medlemsstaterna. Det avsiktliga förorenandet av vår miljö kan på grund därav inte bekämpas på erforderligt sätt. En av orsakerna är att de europeiska direktiven inte genomförs, respekteras och tillämpas. Erfarenheten visar att de nuvarande påföljderna för överträdelse av europeisk och nationell miljölagstiftning är minst sagt otillräckliga. Tydligen är straffrättsliga påföljder det enda som är tillräckligt avskräckande för att miljölagstiftningen skall följas.
Det är inte för inte som den europeiska miljölagstiftningen finns, med tanke på att vi har att göra med gränsöverskridande effekter vid bland annat luftförorening och vattenförorening. Vid sidan av detta har avfallstransporter till platser där det inte förekommer någon miljöansvarig hantering många negativa konsekvenser. Detta kan samtidigt leda till störningar på den inre marknaden. Dessa orsaker föranleder mig att stödja en internationell strategi mot miljöbrott. Jag är av den åsikten att det aktuella direktivet är ett lämpligt och effektivt medel i detta sammanhang. I Oomen-Ruijtens betänkande underbyggs detta på ett övertygande sätt. Frågan kvarstår om vi behöver ett rambeslut från rådet för detta.
Slutligen, herr talman, jag kommer att rösta för direktivet, men är benägen att rösta emot förslaget till rambeslut, såvida inte kommissionär Vitorino kan lyckas övertyga mig om att rambeslutet är absolut nödvändigt för att direktivet skall kunna träda i kraft.

Berthu (NI).
Herr talman! Kommissionen lägger i dag fram ett förslag till direktiv som ålägger medlemsstaterna att tillämpa straffåtgärder för ett antal synnerligen allvarliga brott mot gemenskapens miljölagstiftning.
Ingen förnekar att det är nödvändigt att förstärka skyddet av en allt mer hotad miljö och att stränga straffåtgärder ofrånkomligen måste införas. Men vad som i våra ögon är problematiskt är att kommissionen för detta ändamål vill använda sig av direktivet som gemenskapsinstrument, i detta fall på grundval av artikel 175.1 i EG-fördraget. I denna artikel föreskrivs mycket riktigt att gemensamma åtgärder skall vidtas på miljöområdet, men i enlighet med den allmänna filosofi som präglar fördragen respekterar man helt medlemsstaternas självständighet på det straffrättsliga området. Att hävda att rätten att föreskriva straffåtgärder implicit ryms i gemenskapens befogenheter på miljöskyddsområdet, för att denna rätt är nödvändig för att genomföra gemenskapens miljöpolitik och därmed inte kan särskiljas från den, vore helt förledande. Om straffåtgärderna implicit ryms i artikel 175.1, kan de väl i så fall lika gärna rymmas i alla övriga artiklar i fördraget som godkänner att gemenskapsnormer ställs upp inom ett eller annat område? Man skulle då undan för undan komma därhän att man förnekar en grundläggande princip i fördraget: den nationella behörigheten på det straffrättsliga området. Och genom att förneka denna princip skulle man närma sig idén med en centraliserad union, som inte är den union vi vill ha.
Det betyder inte att vi skall förhålla oss passiva. Tvärtom! Det danska ordförandeskapet lade fram ett förslag till ramdirektiv om miljöskydd med hjälp av straffrättsliga åtgärder, som uppmuntrade till skärpta sanktioner samtidigt som man visade större respekt för medlemsstaternas frihet genom att lägga förslagets rättsliga grund inom den tredje pelaren, det vill säga fördragets rent mellanstatliga del. Denna väg är klart att föredra. Herr talman! Det är den vägen vi måste följa.

von Boetticher (PPE-DE)
Herr talman, kära kolleger! Varför är de förslag, som nu läggs fram för oss, så viktiga? I själva verket har några medlemsstater hittills försummat att i tillräcklig utsträckning hota med påföljder vid överträdelser av miljöskyddsföreskrifterna. Därför växte antalet överträdelser på miljöområdet, som fastställdes av kommissionen, från 612 överträdelser år 1999 till 755 överträdelser år 2000. Som ledamot av utskottet för framställningar vill jag tillägga att också allt fler av dessa fastställs till följd av inlämnade framställningar. Ty det är just medborgarna i unionen som har utvecklat en känsla för miljöintressen och som visar på allt fler av dessa miljöbrott, respektive vänder sig till oss för att få hjälp, då de ofta inte får något skydd från medlemsstaterna. Det vore alltså bra om miljömedvetandet i regeringarna kunde ligga på ungefär samma nivå som hos medborgarna.
I 39 fall har kommissionen under år 2000 här väckt talan mot medlemsstaterna hos EG-domstolen. Det är alltså på tiden att vi reagerar som union. Vi vill därigenom inte urholka den nationella straffrätten; direktivet gäller ju bara för den verksamhet som skyddar gemenskapens miljörätt, och de föreskrifter, med vars hjälp medlemsstaterna hittills har genomfört denna gemenskapsrätt. Vi fastslår bara minimikrav för strafflagstiftningen som skydd för miljön, så att man överlåter på medlemsstaterna att bibehålla dessa åtgärder respektive skapa skärpta skyddsåtgärder. Det som framför allt bekämpas genom detta direktiv är den miljöförorening som kan tillskrivas enskilda eller juridiska personer. Därvid måste, vid sidan av det aktiva agerandet och försummelser att uppfylla plikterna, även anstiftandet vara straffbart.
Fortfarande verkar miljöbrott i vissa medlemsstater betraktas som gentlemannaförseelser. Det måste det bli slut på. Direktivet, men även rambeslutet är det nödvändiga, lämpliga och rimliga medlet för detta.

Patrie (PSE).
Herr talman, kära kolleger! Det finns i själva verket ett stort antal gemenskapsdirektiv och gemenskapsförordningar avsedda att skydda miljön i dess mest skiftande former. Men vi vet alla att många av dessa texter förblir kraftlösa skrivbordsprodukter så länge effektiva sanktioner saknas.
När finansiella och materiella sanktioner utdelas genom tillämpning av principen att förorenaren skall betala bedöms detta oftast som otillräckligt av en allmän opinion som är fullt medveten om hur föga avskräckande verkan dessa straff har, med tanke på de stora vinster som genereras av de verksamheter som ligger bakom de största miljöföroreningarna.
Vidare vet vi också att vissa miljöskador till sin natur är oåterkalleliga, och därför inte möjliga att materiellt återställa. Dessa överväganden gör det därför motiverat för medlemsstaterna att anta bestämmelser som gör det möjligt att utdöma straffåtgärder för underlåtenhet att följa gemenskapens miljöföreskrifter. Därför stöder jag och mina kamrater i det europeiska socialdemokratiska partiets grupp helhjärtat kommissionens initiativ.
Vi bör dock inte underskatta den främsta svårighet som vi i detta fall har att göra med, nämligen problemet med den rättsliga grunden. Jag för min del försvarar ståndpunkten att denna fråga tveklöst faller inom ramen för de befogenheter unionen tilldelats inom ramen för den första pelaren och därför kräver att vi antar ett ramdirektiv som skall godkännas av parlamentet.
Det var för övrigt innebörden i den rekommendation som parlamentet antog i november 2001. Det finns skäl att påminna rådet om att det skulle ha agerat i strid mot Europaparlamentets politiska vilja, om det hade gått vidare med sitt förslag till ramdirektiv inom ramen för den tredje pelaren.
På grund av att vi är måna om att stärka miljölagstiftningen genom att tillämpa effektiva, proportionerliga och avskräckande straffåtgärder är det vidare vår absoluta skyldighet att anta en solid och juridiskt vattentät text som inte riskerar att bli föremål för EG-domstolens sanktioner. Det betyder att vi måste vara extra uppmärksamma på subsidiaritetsprincipen och de behörighetsregler som föreskrivs i fördraget.
Även om gemenskapen har befogenhet att ålägga medlemsstaterna att tillämpa straffåtgärder om gemenskapens materiella normer kränks, saknar den i gengäld behörighet att fastställa vilken typ och grad av sanktioner som skall tillämpas. Vi måste därför vara synnerligen försiktiga med att hänvisa till begrepp som utlämning för brott, som för tankarna till en gradering av lagbrott och straff. Jag känner mig dock lugnad av den formulering som föredraganden Oomen-Ruijten senare har använt sig av.
På samma sätt saknar gemenskapen behörighet att anta bestämmelser som innebär en tillnärmning mellan de nationella straffrättsliga bestämmelserna. Att därför nämna begreppet anstiftan - som inte existerar i alla medlemsstaters lagstiftning - är detsamma som att vilja åstadkomma en tillnärmning mellan nationella bestämmelser, något som jag tycker avsevärt försvagar textens juridiska giltighet.
Det är med förbehåll för dessa synpunkter som jag vill upprepa mitt fulla stöd för ett godkännande av denna text och mina gratulationer till föredraganden Oomen-Ruijten. Denna text utgör för oss en kraftfull politisk signal mot en form av brottslighet som våra medborgare har allt svårare att tolerera.

Goodwill (PPE-DE).
Herr talman! Efter händelserna den 11 september fanns det en verklig internationell vilja att effektivisera och förbättra systemen för utlämning med anledning av terroristbrott. På samma gång som det är sant att terrorism kan påverka miljön, till exempel genom utsläpp av sjukdomsalstrande organismer eller genom avsiktlig förgiftning av vattentäkter, går man i detta betänkande mycket längre än till terrorism.
Jag håller med Berthu om att vi måste motstå frestelsen att utvidga EU:s intressesfär till det rättsliga området, vare sig det gäller miljön eller någonting annat. Jag är särskilt oroad över de ändringsförslag i vilka man talar om utlämning eller om överlämnande eller konfiskering av vinster som befogenheter inom ramen för den första pelaren. Rådet från parlamentets rättstjänst är att det inte finns någon rättslig grund enligt artikel 175 för detta förslag. Varför betalar vi dessa jurister för att ge oss råd som vi sedan struntar i?
Jag ser gärna att medlemsstaterna samarbetar för att anta förslag inom ramen för den tredje pelaren för att bekämpa miljöbrott, till exempel med gemensamma definitioner av lagbrott; de brittiska konservativa kommer dock att rösta emot betänkandet i dess ändrade form eftersom det saknar rättslig grund. I skälen talas det mycket om subsidiaritet, men själva artiklarna strider mot subsidiaritetsprincipen.
Europeiska unionen skulle göra klokare i att avleda sin energi till ett område där det verkligen har rättsliga befogenheter att dra trilskande medlemsstater inför EG-domstolen för vägran att foga sig efter befintliga direktiv, som von Boetticher föreslog tidigare.

Rack (PPE-DE)
Herr talman! Om gemenskapen vill se seriöst på uppdraget att skydda miljön, kan och får den inte inskränka sig till att uteslutande utfärda skyddsnormer. Den måste också se till att ifrågavarande föreskrifter iakttas. Om enkla sanktionsmekanismer inte räcker till, måste man också kunna ta till storsläggan med straffrätten - naturligtvis bara i viktiga undantagsfall och med respekt för den subsidiära uppgiftsfördelningen, när det gäller miljöskydd och framför allt när det gäller straffrätt.
Så långt röstar nästan alla grupper i kammaren för föreliggande förslag från kommissionen och för ändringsförslagen från utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor, som vi tackar kammarens föredragande, fru Oomen-Ruijten, så hjärtligt för.
Några av oss befarar att man med detta förslag lämnar dörren alltför öppen för en enhetlig europeisk miljöstrafflagstiftning och i fortsättningen eventuellt rentav en europeisk miljöbyrå med FBI-befogenheter. Denna oro är obefogad. Ingenting sådant är planerat. Man har valt rätt medel - ett direktiv, som skall genomföras av medlemsstaterna - och med en rad ändringsförslag har man sörjt för att man inte ingriper i kärnområdena för den statliga, rättsliga och straffrättsliga befogenheten. Detta till exempel i ändringsförslag 30, där det uttryckligen påpekas att exempelvis utlämning bara föreskrivs när den finns med i medlemsstatens bestämmelser.
Med ett sådant förfarande vill vi uppnå ett viktigt gemenskapssyfte med hjälp av rätt instrument. Därför bör vi rösta för förslagen från kollegan Oomen-Ruijten och utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor.

Vitorino
. (EN) Herr talman! Jag vill tacka Oomen-Ruijten och Di Lello Finuoli för deras utmärkta arbete med två texter som behandlar samma ämne: förslaget till direktiv och förslaget till rambeslut om skydd för miljön genom strafflagstiftning. Båda betänkanden bidrar avsevärt till en viktig debatt på EU-nivå.
Vid Europeiska rådets extra möte i Tammerfors 1999 enades man om att gemensamma definitioner, gemensamma anklagelser och gemensamma påföljder skulle fastställas i ett begränsat antal sektorer av särskild betydelse, och bland dessa sektorer lyfte man fram frågan om miljöbrott.
Som kammaren säkert kommer ihåg - och flera ledamöter har nämnt detta - lade Danmark år 2000 fram ett initiativ till rambeslut om bekämpning av grova miljöbrott. Detta rambeslut är baserat på bestämmelserna i Fördraget om Europeiska unionen och hör därför till den tredje pelaren.
År 2001 antog kommissionen ett förslag till direktiv om samma ämne, ett förslag baserat på artikel 175 i Fördraget om upprättandet av Europeiska gemenskapen. Båda förslagen har samma syfte. De avser att förbättra genomförandet av gemenskapens miljölagstiftning och har samma utgångspunkt: att vi alla inser att miljöskyddet i våra medlemsstater skulle kunna vara effektivare.
Kommissionen har trots det valt en ambitiösare strategi genom att föreslå ett direktiv. Kommissionen har följt denna linje av ett antal skäl. Gemenskapen har, inom givna behörighetsramar, befogenhet att styra beteenden för att uppnå ett gemenskapsmål. När det gäller konkreta straffrättsliga påföljder har kommissionen aldrig bestridit att gemenskapen ensam inte kan ge sig ut för att handla på det straffrättsliga området. I den mån som det är nödvändigt för att uppnå gemenskapens mål, är kommissionen dock övertygad om att gemenskapen kan ålägga medlemsstater att föreskriva straffrättsliga påföljder då strafflagstiftningen garanterar att gemenskapslagstiftningen vederbörligen följs.
Kommissionen anser att de påföljder som för närvarande föreskrivs av medlemsstaterna inte är tillräckliga och att de inte garanterar att Europeiska unionens lagstiftning följs till punkt och pricka.
Kommissionen eftersträvar inte en konflikt mellan institutionerna. Huvudsyftet med vårt förslag är att skapa en ytterligare garanti för opartiskhet och att ge myndigheterna större utrymme för gränsöverskridande utredningar av miljöbrott.
Herr Blokland! Detta är anledningen till att direktivet måste åtföljas av ett rambeslut. I direktivet kan vi föreskriva bestämmelser för straffrättsliga påföljder, men den konkreta räckvidden för de straffrättsliga påföljderna måste anges i rambeslutet. På grundval av rambeslutet kan de rättsliga myndigheterna i medlemsstaterna genomföra gränsöverskridande utredningar av miljöbrott.
Frågan om huruvida förslag som rör strafflagstiftningen bör vara baserade på bestämmelserna i Fördraget om Europeiska unionen eller i Fördraget om upprättandet av Europeiska gemenskapen är inte bara en intressant rättslig fråga för europeiska jurister, den är av grundläggande institutionell betydelse, särskilt när det gäller Europaparlamentets uppgift och befogenheter, domstolens jurisdiktion och den europeiska lagstiftningens rättsliga följder på detta område. Jag kan ansluta mig helt och hållet till de argument som framförts av Oomen-Ruijten. Jag skulle vilja upplysa er om att kommissionen aldrig har ifrågasatt det faktum att frågor om rättsligt samarbete hör till den tredje pelaren.
Förslaget till rambeslut bör därför ses som en text som kompletterar direktivet. Alla de ändringsförslag som har lagts fram syftar till att omvandla förslaget till rambeslut till ett instrument som kompletterar kommissionens förslag till direktiv. Alla grundläggande aspekter på frågan omfattas av kommissionens förslag till direktiv. Rådets rambeslut kommer att behandla tre saker av betydelse: juridiska personers ansvar, behörighet i fråga om jurisdiktion samt frågor rörande utlämning och åtal.
Vi respekterar subsidiariteten eftersom det rambeslut som lades fram av Danmark följer Europarådets konvention om skydd för miljön genom strafflagstiftning mycket nära. Hittills har ingen beskyllt Europarådets konvention för att strida mot subsidiaritetsprincipen.
Oomen-Ruijtens och Di Lello Finuolis betänkanden följer exakt just denna linje.
För kommissionens räkning välkomnar jag därför yttrandet om förslaget till rambeslut från utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor.
När det gäller de specifika ändringsförslagen till förslaget till direktiv gläder det mig att kunna upplysa er om att kommissionen kan godta alla de framlagda ändringsförslagen med följande undantag: ändringsförslagen 8 och 9, 10, 11 och 13, 19, 20 och 27, 21, 24, 25, 28 och 29. Jag är på det hela taget mycket tacksam för parlamentets betydande insats, som förbättrar de två texter som kammaren kommer att rösta om.
Jag skulle än en gång vilja tacka föredragandena, liksom Wuori, föredraganden av yttrandet från utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden, för deras värdefulla arbete och stöd, särskilt med tanke på att de har varit tvungna att arbeta inom mycket snäva tidsramar med en mycket komplicerad fråga. Jag hoppas att betänkandena kommer att få allmänt stöd av kammaren i morgon.

Talmannen. -
Tack, herr kommissionär.
Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon.

Oomen-Ruijten (PPE-DE)
. (NL) Jag skulle vilja ställa en fråga till kommissionären. Jag har under utskottssammanträdena förstått att Europeiska kommissionen skulle kunna godta alla antagna ändringsförslag. Jag skulle gärna vilja veta av Europeiska kommissionen i morgon bitti varför de inte övertar vissa saker.

Talmannen. -
Vi går lite utanför protokollet, men med tanke på att frågan är intressant ger jag kommissionären ordet, om han vill ha vänligheten att svara.

Vitorino
. (EN) Herr talman! Jag skulle kunna gå igenom vart och ett av de ändringsförslag som kommissionen inte kan godta, men om den ärade ledamoten samtycker, kommer jag skriftligen att förklara skälen till att vi inte kan godta de ändringsförslag som jag just räknade upp. Det finns åtminstone ett ändringsförslag för vilket skälet är lätt att förstå: ändringsförslag 28, som förkastar kommissionens förslag i dess helhet. Det är ett ändringsförslag som jag är säker på att kommissionen aldrig kommer att godta!

Talmannen. -
Så får det också bli. Vi tackar er, herr kommissionär.

Talmannen. -
Nästa punkt på föredragningslistan är en gemensam debatt om
betänkandet (A5-0085/2002) av Oostlander för utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor om förslaget till rådets beslut om förslaget till rådets beslut om antagande av ett handlingsprogram för administrativt samarbete när det gäller yttre gränser, visering, asyl och invandring (Argo) (KOM(2001) 567 - C5-0553/2001 - 2001/0230(CNS)), och
betänkandet (A5-0078/2002) av von Boetticher för utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor om initiativet från Konungariket Belgien, Konungariket Spanien och Republiken Frankrike inför antagandet av rådets beslut om ändring av artikel 40.1 och 40.7 i konventionen om tillämpning av Schengenavtalet av den 14 juni 1985 om gradvis avskaffande av kontroller vid de gemensamma gränserna (11896/2001 - C5-0563/2001 - 2001/0820(CNS)).

Oostlander (PPE-DE)
. (NL) Herr talman! Ämnet för Argo-förslaget är mycket intressant. Men vid behandlingen av kommissionens förslag lade jag märke till att författarna redan på förhand hade garderat sig ganska ordentligt mot all sorts motstånd som skulle kunna förväntas från rådet. Det vill säga, enligt min uppfattning ger man direkt efter för tekniken alltför mycket, jag skulle vilja kalla det för hokuspokus, genom att organisera det hela så att vid överförandet av uppgifter från den tredje pelaren till den första pelaren kan rådets byråkrati fortsätta att hålla i tyglarna medan Europaparlamentets och Europeiska kommissionens befogenheter förblir en ren formsak.
Det är en för timid hållning som enligt min uppfattning passar bättre i ett rådssekretariat än i en blivande federal regering. Kommissionen är beskyddare av fördragen och av de europeiska värdena, och det måste den enligt min åsikt proklamera på ett självsäkert sätt.
På diverse punkter har jag med hjälp av parlamentsutskottet försökt att förstärka gemenskapsdimensionen i förslaget. Vi vill alltså ge kommissionen en knuff i ryggen, i synnerhet där det handlar om kommissionens initiativrätt.
Genomförandet av Argo kan inte enbart vara något för de nationella offentliga förvaltningsorganen. Det är exempelvis mycket underligt att icke-statliga organisationer osv. fick en chans i det så framgångsrika Odysseus men inte i uppföljaren Argo. Det är orsaken till att jag sätter värde på en förstärkning av kommissionens initiativrätt. Detta måste betonas starkt, för via kommissionen kan även andra kopplas in för att Argo skall bli lyckat. Argo kan inte heller enbart vara ett samarbete mellan nationella byråkratier. Här är det nödvändigt med vägledning från gemenskapens sida för att direktivens syften skall bevakas så objektivt som möjligt. Även här är kommissionen således beskyddare av fördragen och av allt som den har framfört i direktiv.
Jag har också blivit lite irriterad på det sätt som man avhänder sig såväl genomförande som kontroll och då framför allt genom att hänvisa till begreppet öppenhet. Enligt min uppfattning har öppenhet nästan aldrig något att göra med klubbar som består av tjänstemän, utan det avser alltid folkrepresentationer. En annan användning av ordet urvattnar det helt och hållet. Det får vi absolut inte göra. På grundval av öppenhet kan vi alltså inte bagatellisera kontrollen av förfaringssättet med hjälp av klubbar sammansatta av de nationella byråkratierna, medan de nationella parlamenten och Europaparlamentet stannar utanför. Jag syftar i synnerhet på artikel 3.e.
Enligt normala parlamentariska och rättsstatliga principer skall huvudlinjerna inom politiken anges och utformas av den verkställande makten, kommissionen, och godkännas och kontrolleras av folkrepresentationen, Europaparlamentet. Vi har för övrigt även befogenheterna på budgetområdet. Detaljerna i fråga om genomförandet kan sedan utformas med hjälp av nationella yttranden, vilket även föreskrivs i förslaget.
Det finns dessutom behov av en tydlig rollfördelning, en ansvarsfördelning, i fråga om vem som egentligen kontrollerar vad. Jag tror att kommissionen och Europaparlamentet är behöriga i fråga om de aspekter som avser gemenskapen och de nationella myndigheterna och parlamenten i fråga om de nationella aspekterna.
Slutligen skulle jag även vilja säga något om Europeiska unionens yttre gränser som inom mycket kort tid kommer att ligga på ett helt annat ställe; de kommer nämligen att sammanfalla med de fattiga kandidatländernas yttre gränser. Jag tycker att Argo borde föregripa detta och förbereda för att en överföring av ansvar, ett gemensamt ansvar för de yttre gränserna, kommer till stånd, och helst i tid, för det är dags redan om ett par år.
Herr talman! Jag har också sett ett ändringsförslag som vi har problem med. Det är ändringsförslaget från den liberala sidan, som behandlar personer som inte är förföljda av statliga aktörer. För det mesta talar vi bara om politisk förföljelse som utövas av den egna statsmakten. Jag tycker att det är korrekt i sin allmänhet. Om någon förföljs i sitt eget land av icke-statliga organ och kan leva tryggt någon annanstans i landet, då behöver han inte nödvändigtvis komma till Amsterdam. Då kan han helt enkelt stanna i Turkiet, eller i Ryssland. Vi pläderar också alltid för hjälp i regionen, och om man nu i ett ändringsförslag av Ludford pläderar för hjälp via asyllagstiftningen i Europeiska unionen för dem som även skulle kunna komma tillrätta på en annan plats i sitt eget land, då förefaller det mig vara fel, och vi anser att det är viktigt att tydligt påpeka detta.
Herr talman! Slutligen, Europaparlamentet uppmanar Europeiska kommissionen att inta ett självsäkert förhållningssätt, och jag hoppas att den också skall se det som en knuff i ryggen. Om rådet inte vill finns det fortfarande tillräckligt med tid för att basunera ut det på hemmaplan.

von Boetticher (PPE-DE)
Herr talman, kära kolleger! Avvecklingen av våra inre gränser och det därmed förbundna polissamarbetet, liksom säkrandet av våra yttre gränser, kommer att vara en av de största utmaningarna för Europeiska unionen i det nya århundradet. Min kollega Oostlander har i sitt betänkande tacknämligt påpekat nödvändigheten av ett gemensamt system för de yttre gränserna. Innehållet i mitt betänkande gäller den fortsatta utvecklingen av tillämpningen av Schengenavtalet när det gäller gränsöverskridande övervakning.
Där de inre gränserna redan avskaffats har den nationella polisen möjlighet att efter överenskommelse med polisen i ett grannland bevaka misstänkta som passerar gränserna. Tillsammans med förföljandet är instrumentet med den gränsöverskridande övervakningen den hittills effektivaste möjligheten bland de gränsöverskridande rättsliga åtgärderna. Hur nödvändiga sådana bestämmelser är märktes i Tyskland under den senaste veckan, när gisslan togs vid ett bankrån och förövarna flydde över gränsen till Polen och sedan vidare till Ukraina. Trots att samarbetet här var bra, skulle bestämmelser i likhet med konventionen om tillämpning av Schengenavtalet säkert ha underlättat förföljandet i det här fallet.
Genom rådets förslag skall nu listan på de brott, där det är möjligt med gränsöverskridande övervakning, utvidgas med organiserade bedrägerier, brott som sammanhänger med organisationer för människosmuggling, tvätt av pengar som härrör från organiserad brottslighet och handel med radioaktivt material. Jag undrar varför vi inte också tar med den lista med terrordåd, som vi antog bara för några månader sedan. Jag tror att det var ett mycket viktigt beslut, och det bör vi då också infoga i detta förslag. Därför betraktar jag förslaget från kollegan Buitenweg och andra som en positiv komplettering.
I annat fall trasslar vi alltmer in oss i en snårskog av otaliga varierande bestämmelser om straffrättsligt samarbete. I framtiden måste vi bemöda oss om att i väsentligt högre utsträckning än tidigare ha enhetliga straffrättsliga ramar. Samtidigt förbiser man tyvärr också att konventionen om tillämpning av Schengenavtalet hittills inte bara är negativt präglat av ett snävt tillämpningsområde, utan framför allt av byråkratiska hinder. Jag har därför föreslagit några systematiska klargöranden, vilka fick ett brett stöd i utskottet. Därför bör vi våga utveckla denna konvention om tillämpning av Schengenavtalet och åstadkomma verkliga framsteg.
Sedan den gränsöverskridande övervakningen infördes har tillämpningen tredubblats. Det vanligaste hindret som nämns av de verkställande tjänstemännen är ofta att det saknas befogenhet att gripa personerna. Hittills har tjänstemän som utför övervakning på främmande territorium tvingats att maktlöst se på när brott begås. De får inte ingripa, utan kan uteslutande informera sina oftast redan helt överbelastade nationellt ansvariga kolleger. Innan dessa har ingripit har förövarna i regel hunnit försvinna. Mitt förslag är därför att man även ger en utländsk polisstyrka, som genomför en gränsöverskridande övervakning, möjlighet att beröva förövarna friheten tills den nationella polisstyrkan kommer fram, när förövarna för det första har begått ett brott där det kan bli aktuellt med utlämning, och när för det andra den nationella polisen inte själv kan förhindra detta brott.
Det går väl knappast att få våra europeiska medborgare att förstå varför utländsk polis visserligen utför övervakning, men inte får ingripa i det akuta brottsfallet. Här bör vi anpassa våra lagar betydligt bättre till verkligheten i vårt sammanväxande Europa.
Men vid all vidareutveckling av denna konvention om tillämpning av Schengenavtalet är jag fast övertygad om att Europeiska unionen i detta sammanväxande Europa också behöver verkliga polisbefogenheter. Inom ramen för konventet, där det som bekant planeras en omarbetning av fördragen, kommer vi inte bara att diskutera vilka befogenheter som vi kanske måste lägga tillbaka på medlemsstaterna, utan vi måste också ta upp de områden där vi i Europa behöver ytterligare självständiga befogenheter. Bekämpningen av organiserad brottslighet, nämligen den gränsöverskridande, är ett sådant område, där vi som parlament också eftertryckligen måste påpeka att det med tanke på parlamentarisk kontroll och kontroll från åklagarmyndighetens sida också krävs en självständig, verkställande makt för polisen inom ett snävt tillämpningsområde.
(Applåder)

Naranjo Escobar (PPE-DE).
Herr talman! Programmen för administrativt samarbete i invandrings- och därtill hörande frågor har enligt min bedömning stor vikt.
I dag talar vi om programmet Argo vars slutgiltiga syfte är att en enhetlig behandling av tredje landsmedborgare skall garanteras. Och jag vill påminna om att på de områden, som helt eller delvis, täcks av detta program är antalet direktiv, förordningar och andra gällande eller tillämpliga instrument mycket högt samt att denna gemenskapsrättsliga regelsamling bör tillämpas på ett sammanhängande sätt som på ett likvärdigt sätt garanterar tredje landsmedborgares rättigheter.
Det finns mycket relevanta aspekter som bör beaktas i programmet. Det är av grundläggande vikt att det genomförs olika insatser för att förebygga den olagliga invandringen, insatser mot förfalskning av dokument och insatser som är nödvändiga i det konsulära samarbetet.
Målet med att fastställa en gemensam politik inom detta område är en stor utmaning och dess framgång beror till stor del på om unionen utgör ett verkligt område av säkerhet och frihet.
Mitt land har under få år gått från att vara ett utvandringsland till ett land som tar emot ett stort antal invandrare och som samtidigt har problem beroende på sitt läge som yttre gräns i unionen.
Även om det inte är en nyhet - eftersom det är en fortsättning med nya vinklingar på det tidigare programmet Odysseus - är programmet Argo en nyckelfaktor. Ökningen av anslagna medel är tecken på att vi tar det arbete som måste göras för att de nationella förvaltningarna skall agera på ett enhetligt sätt och tillämpa bästa praxis på allvar.
Jag håller med om vår kollega föredraganden Oostlanders vinkling. Jag gratulerar honom till att i sitt betänkande ha speglat förslag som förbättrar texten och som låter det stå klart att kommissionen och parlamentet bör spela en huvudroll i utvecklingen av programmet.
Herr talman! Vi har gjort framsteg i detta område i kommissionär Vitorinos regi, men den väg som vi har kvar är fortfarande lång. Därför är det lyckat att åtagandena från Tammerfors och Laeken om asyl, invandring och gränskontroll finns bland det nuvarande ordförandeskapets mål att arbeta vidare med. Det är ett krav som inte bara härleds från den nuvarande invandringsverkligheten i unionen utan också från medborgarnas längtan efter en verklig politisk union.

Keßler (PSE)
Herr talman! Jag välkomnar handlingsprogrammet Argo. Jag är fast övertygad om att man endast genom ett ökat samarbete mellan de nationella myndigheterna kan minska på de befintliga skillnaderna i tillämpningen av gemenskapens föreskrifter. Att man måste harmonisera behandlingen från medlemsstaternas sida bevisas framför allt av det stora antalet framställningar som riktas till Europaparlamentet. Under de senaste åren kom 468 framställningar som rörde skillnaderna i behandling på detta område. Det är alltså verkligen på tiden att man reglerar denna fråga ytterligare.
En förbättring i jämförelse med det nuvarande programmet Odysseus är också det uttryckliga införlivandet av viseringsområdet. Även i denna fråga har det lämnats in många framställningar.
Inom det europeiska samarbetet är det elektroniska datautbytet av särskild betydelse. Här kräver jag att det skapas en gemensam databas över hela Europa. Denna databas måste vara tillgänglig för de ansvariga myndigheterna i medlemsstaterna - vid behov även i tredje land - samt för de ansvariga förvaltningarna inom de europeiska organen. Härvid måste dock absolut skyddet av den privata sfären och av konfidentiell information garanteras i full utsträckning.
Dessutom måste det garanteras att de nationella myndigheterna på förfrågan från utskottet för framställningar lämnar uppgifterna inom rimlig tid. Endast genom detta krav kan rättssäkerheten för framställaren skyddas. Hittillsvarande förseningar i samband med informationslämnandet orsakar hinder för framställarna, som inte kan godtas. Detta kan enligt min åsikt bara förhindras genom att man gör det möjligt för utskottet för framställningar att, om så är nödvändigt, offentliggöra ett negativt förhållande från myndigheternas sida. Ingen myndighet vill väl få dålig publicitet.

Pirker (PPE-DE)
Herr talman, herr kommissionär, värderade kolleger! Dessa betänkanden och handlingsprogrammet visar att unionen är på god väg, nämligen i riktning mot en säkerhetsunion, och den visar därmed att säkerheten börjar vid gränsen. Om vi vill ha öppna inre gränser, behöver vi fungerande övervakningssystem för de yttre gränserna, och vi behöver också kompenserande delar, exempelvis gränsöverskridande övervakning. Det understryks kraftigt här.
För detta ändamål behöver vi det nya handlingsprogrammet Argo. Inte bara därför att pengarna från Odysseus är förbrukade, utan också därför att vårt mål måste vara att bygga upp en likvärdig säkerhetsnivå vid alla yttre gränser, också de framtida, nämligen för att å ena sidan säkra oss mot olaglig invandring, organisationer för människosmuggling och internationell organiserad brottslighet, och å andra sidan ha möjligheter till kontroll, stöd och legal invandring samt för att förbereda asylbeviljanden.
Jag anser att det är särskilt viktigt att framhäva vissa åtgärder, exempelvis enhetliga normer vid tillämpning av informationsteknik, eller att vi när allt kommer omkring försöker skapa en gemensam grundläggande utbildning, dvs. uppnå en gemensam utbildnings- och kvalificeringsnivå. Vi bör också försöka ta itu med det som vi behöver i framtiden, nämligen att blandade team, som utgörs av experter från flera medlemsstater, på lämpligt sätt skall arbeta operativt med att säkra gränserna.
Jag anser att det är en viktig punkt att man försäkrar sig om möjligheten - liksom tidigare för Odysseus - att även kandidatländerna kan delta i programmet, ty därigenom garanterar vi en optimal uppbyggnad av kandidatländerna i riktning mot mer säkerhet för vår gemensamma större europeiska union.
(Applåder)

Evans, Robert J.E. (PSE).
Herr talman! Jag skulle vilja gratulera Oostlander och von Boetticher till deras betänkanden. Jag kommer att inrikta mina kommentarer på Oostlanders betänkande och Argosystemet. Vi inser att det är nödvändigt med ett gemensamt synsätt på invandring och på frågan om visering, asyl och våra yttre gränser. Jag anser inte att Europeiska unionen fungerar väl utan ett sådant gemensamt synsätt. Vi går i den här riktningen och vi är i behov av ett realistiskt och modernt förhållningssätt som innebär att vi ser situationen i Europa och i övriga världen som den är, och inte låtsas att situationen är annorlunda eller föreställer oss den som vi skulle vilja att den var.
Jag vill inrikta mig på ändringsförslagen 41 och 42, som Oostlander nämnde och som han och jag har diskuterat, eftersom de är mycket viktiga. Jag är tacksam mot Schmidt och Baroness Ludford i den liberala gruppen för att de har lagt fram ändringsförslag 42, för detta ändringsförslag blev föremål för en häftig diskussion i vårt utskott, och det var på grund av ett mindre administrativt missförstånd som det inte - med en rösts marginal - antogs i utskottet. Skillnaden mellan ändringsförslag 42 och ändringsförslag 41 är att man i ändringsförslag 42 talar om att erbjuda asyl och skydd till människor som flyr från statlig och icke-statlig förföljelse. Det är den icke-statliga förföljelsen som vi måste ägna vår uppmärksamhet.
Vi kan alla komma på länder där makten innehas av regimer som vi ogillar och där människor flyr för att undkomma trakasserier, förföljelser och angrepp från statens sida, men här måste vi emellertid ta i betraktande de fall då dessa människor flyr från icke-statliga organisationer eller organ. 
Jag har tidigare anfört exempel hämtade från Afghanistan, där talibanernas statsbildning aldrig erkändes.
Om vi inte tog med detta, skulle vi inte ha godtagit förföljelse av talibanerna som tillräcklig grund för att erbjuda människor asyl. Det finns dessutom andra länder runtom i världen - till exempel Somalia, som jag inte är någon expert på - där det är svårt att säga vad som är staten och vad som inte är staten. Det finns även människor som flyr från krigshärjade länder och som är i behov av skydd. Vi skulle kunna upprätta en lång förteckning över dessa länder. 
Det finns följaktligen många länder som är delade av krafter tillhörande en eller annan fraktion, några statliga och några icke-statliga. Det rör sig kanske bara om ett litet antal människor, men min grupp är av den åsikten att vi bör erbjuda dem skydd. Det är anledningen till att vi kommer att stödja ändringsförslag 42, och jag anser att vi bör rösta om det ändringsförslaget före ändringsförslag 41, eftersom det är kraftfullare och har en annan inriktning. Om orden ?och rådande praxis? stryks i ändringsförslag 41, skulle vi inte ha fullt lika svårt att stödja ändringsförslaget, eftersom det innehåller formuleringen ?i enlighet med Genèvekonventionen?, och det finns få personer i denna kammare som skulle motsätta sig något som står i samband med Genèvekonventionen, som vi stöder.
Några ord om utvidgningen. Den innebär en verklig utmaning. Vi måste reda ut frågan om asyl, visering och invandring innan utvidgningen äger rum, men vi kan inte förvänta oss att kandidatländerna efter utvidgningen skall ha högre standarder än dem som vi själva väljer. Många kandidatländer gör bra ifrån sig, och ekonomin och levnadsstandarden i de länderna närmar sig nivån i EU:s länder. Utvidgningen handlar inte om att bygga en ny, skarpare och mer svårforcerad yttre gräns. Om vår europeiska union blir framgångsrik, får vi inte låta det leda till att en ytterligare skiljelinje dras mellan oss och de länder som kommer att befinna sig utanför en ny, utvidgad union med 25 eller 27 stater.
Det handlar om att dela på ansvaret, att se till att människor kommer i åtnjutande av möjligheter och rättigheter, och vi kommer att stödja den tanken.

Schmidt, Olle (ELDR).
Herr talman, herr kommissionär! Jag vill koncentrera mig på Argoprogrammet och börja med att tacka Oostlander för ett bra betänkande. Vid utskottets behandling gick ett antal förslag igenom som ytterligare stärkte programmets gemensamma dimension.
Det kan inte, herr talman, nog poängteras hur viktigt det är att EU får ett gemensamt synsätt när det gäller asylfrågorna. Då är det viktigt att de administrativa rutinerna fungerar på ett likartat sätt överallt. De människor som söker sig till Europa skall behandlas på ett respektfullt, humant och likvärdigt sätt. Dessa människor får inte skeppas mellan de olika medlemsländerna som varor, såsom tyvärr ofta sker idag.
De senaste åren visar med all tydlighet på behovet av gemensamma program och gemensam finansiering inom asylområdet. Det behövs, precis som övriga kolleger har sagt, utbildning, utbyte av erfarenheter och utveckling av gemensam praxis. Kandidatländerna, som kommer att bilda EU:s nya yttre gränser, är självfallet också viktiga i detta sammanhang.
Tyvärr, och det tycker jag förtjänar att påpekas, har EU:s flykting- och asylpolitik under de senaste åren mest präglats av rakt motsatta tendenser. Medlemsländerna har ofta agerat kortsiktigt och oövertänkt, med katastrofala mänskliga lidanden som följd. Ibland kan man undra om vissa medlemsländer har tävlat i att åsidosätta humanism och rättssäkerhet.
Den liberala gruppen har, som Oostlander påpekade, lagt fram ett ändringsförslag som handlar om en vidare definition av flyktingbegreppet i Genèvekonventionen. Genèvekonventionen utgör förvisso den grundpelare som asyl- och flyktingpolitiken måste utgå ifrån, men det finns anledning att anpassa praxis efter förändringarna i verkligheten. Såsom Robert Evans påpekade har de senaste årens erfarenheter visat på detta. Flyktingar måste kunna söka skydd såväl från staten som från trakasserier i hemlandet, och därför behövs en vidare definition. Vi föreslår således en vidare definition, och vi hoppas att kammaren också kan acceptera vårt förslag.

Schröder, Ilka (GUE/NGL)
Herr talman, ärade kolleger! Genom Argoprogrammet skall man se till att EU:s yttre gränser även i fortsättningen säkras mot inkräktare. Som förebild för EU:s gränsförstärkning tjänar här det tyska avskärmningssystemet vid den polska gränsen. Delarna i denna strategi utgörs av välutbildade poliser, hightech-anläggningar och effektivt samarbete mellan de olika myndigheterna och - jag vet att ni tycker att det är fantastiskt, jag skall genast också säga min åsikt om det - och med ökande deltagande från privat säkerhetstjänst och angivare bland befolkningen.
Genom Argoprogrammet skall man se till att samma isoleringsnivå upprättas vid EU:s nya ostgräns, innan kontrollerna vid de nya inre gränserna avvecklas i enlighet med Schengenavtalet. Det är inte någon hemlighet att de som försvarar en europeisk repressionspolitik i detta ser kärnan till en europeisk gränspolis.
Målet för handlingsprogrammet är att effektivt isolera sig mot att oönskade flyktingar kommer in i EU. Dessa kan sedan nästan enbart komma in med hjälp av människosmugglare. Ökad avskärmning kommer - och detta önskar man - att leda till ökade priser för denna marknadsanpassade hjälp och göra den farligare. Samtliga yttringar som är för flyktingar, men mot människosmugglare, är i bästa fall hyckleri, i värsta fall ett stöd för en dödlig gränsavskärmning. De planerade ändringarna i konventionen om tillämpning av Schengenavtalet motsvarar också målen i handlingsprogrammet Argo. För att upprusta gränspolisen vid de yttre gränserna ges de allt fler befogenheter från inrikespolisen.
När det som här handlar om samarbete mellan repressionsmyndigheterna, träder intressant nog gränsernas roll i bakgrunden. Den planerade ändringen av Schengenavtalet föreskriver i princip inget annat än att i händelse av gränsöverskridande övervakning också fixa ytterligare befogenheter åt utländsk polis. I framtiden kommer inte bara misstänkta att bevakas, utan också deras vänner och väninnor. Initiativet är därmed i linje med målet för det europeiska styret, nämligen att primärt genomföra repressiva säkerhetsåtgärder, i stället för att garantera människornas rättigheter och friheter. Därigenom ger föredraganden von Boetticher och kommissionen ytterligare ett exempel på villfarelsen att man kan skapa säkerhet genom ökade repressionsåtgärder från polisens sida.
Båda initiativen bidrar därmed till en utveckling som leder den nationella konkurrensstaten med nyliberal prägling direkt in i den auktoritära polisiära säkerhetsstaten. På den vägen utgör de ytterligare ett steg i riktning mot ett europeiskt panoptikum.

Borghezio (NI).
Herr talman! Några påpekanden angående Oostlanders betänkande. Jag instämmer i tacket till föredraganden, men jag kan inte förtiga några synpunkter på asylrätten, en humanitär princip som ingen civiliserad människa kan annat än instämma i. Dock måste det finnas mycket tydliga regler för asylrätten om vi vill undvika den allvarliga och påtagliga risken att den utnyttjas för att underlätta för olagliga flyktingar att ta sig in på Europeiska unionens territorium. Det önskar vi oss verkligen inte.
I det dokument vi diskuterar hävdar man att man vill undvika att flytta asylsökande från en stat i unionen till en annan, men vi hyser vissa tvivel på att detta mål kan uppfyllas med hjälp av så minimala regler som i förslaget, bland annat med tanke på att staterna får möjlighet att ge de asylsökande bättre och mer omfattade stöd.
Vad detta anbelangar skulle jag vilja påtala två begränsningar hos förslaget. För det första förutser man att många kommer att hänvända sig till rättsliga myndigheter angående beviljade eller nekade bidrag, bostäder, vård etc. Detta innebär att det sociala kommer att få ett oändligt antal nya kunder med en rättslig ställning i värdlandet som detta i många fall inte ens ger sina medborgare. För det andra har principen om fri rörlighet för den sökande och medföljande familjemedlemmar inom territoriet en klar konsekvens: ju mindre möjligheter den asylsökande har att få asyl, desto större sannolikhet att han försöker sopa igen spåren efter sig och därmed bidrar till att öka antalet olagliga invandrare som är svåra att spåra.
Detta handlar om allvarliga och konkreta problem. Det finns många regler som behandlar den asylsökande som om han redan hade beviljats asyl, till exempel de som handlar om tillgång till långvarig verksamhet som yrkesutbildning.
Avslutningsvis måste det till ändringar i dokumentet för att det inte skall bli ett hindrande instrument i stället för ett direktiv som på ett konkret och effektivt sätt försvarar de människor som har rätt till asyl. Det är detta vi är rädda för, att det kan bli till hinder för kampen mot olaglig invandring som är en allvarlig och oroande företeelse.

Kaufmann (GUE/NGL)
Herr talman! Förslaget om handlingsprogrammet Argo räcker inte till på de avgörande punkterna. Det är visserligen positivt att man i förslaget till Odysseus efterföljare bland annat ställer pengar till förfogande för en bättre utbildning av tjänstemän, men vad är det för nytta med ett utbildnings-, utbytes- och samarbetsprogram, när de hittills gällande ramvillkoren kvarstår oförändrade!
Det går inte an att asylsökande, så som hittills skett, återförvisas till EU:s yttre gränser av respektive gränsmyndigheter. Det går inte an att de löper risk att genom en kedjereaktion återförvisas till den stat där de förföljts. Deras asylansökningar måste granskas av en oberoende myndighet i ifrågavarande medlemsstat - så som det föreskrivs i kommissionens förslag till direktiv från rådet om fastställande av miniminormer för upptagande av asylsökande i medlemsstaterna. Asylsökande måste kunna vidta rättsliga åtgärder mot negativa beslut från förvaltande myndigheter. Det är det minimum av rättsprinciper som vi kan begära av oss själva.
Låt oss inte glömma bort att gränstjänstemän kan vara väl så bra utbildade, men när de råkar ut för uppgifter där det ställs för höga krav på dem, exempelvis att besluta om asylsökandes väl och ve, då tjänar hela den bra utbildningen ingenting till.

Berthu (NI).
Herr talman! Gränsöverskridande övervakning är ett noga reglerat förfarande som ger polistjänstemän i en medlemsstat möjlighet att fullfölja sitt arbete när de spårar en misstänkt genom att vid behov passera en gräns till en annan medlemsstat, efter att till denna ha gjort en framställan om rättsligt samarbete.
Det förslag till beslut vi i dag behandlar på förslag av Belgien, Spanien och Frankrike förbättrar detta förfarande, bland annat genom att komplettera listan över brott som får motivera att det används. Europaparlamentets behöriga utskott föreslår vidare att även terrorism skall höra dit, vilket förefaller klokt.
Likväl känner vi oss ganska förbryllade över andra ändringsförslag i parlamentets betänkande. Man utsträcker exempelvis övervakningsrätten till att omfatta vissa privata platser och ger i vissa fall möjlighet att gå längre än till ren övervakning och att genomföra arresteringar av misstänkta. Det behöriga utskottet tycks ge intryck av att vilja göra gränsöverskridande övervakning till inledningen på en multilateral interventionsrätt inom ramen för en union utan inre gränser. Herr talman! En sådan utveckling måste givetvis avvisas, eftersom den på sikt skulle medföra förvirring i fråga om ansvarsfrågan och leda till nackdelar som skulle vara långt större än de förväntade fördelarna.

Vitorino
. (FR) Herr talman, ärade ledamöter! Först av allt vill jag tacka de båda föredragande, Oostlander och von Boetticher, för deras utmärkta betänkanden.
Det första förslag som vi i dag diskuterar är ett förslag till finansieringsprogram för att främja samarbetet mellan de nationella myndigheter som ansvarar för genomförandet av gemenskapens regler inom de områden som omfattas av artiklarna 62 och 63 i fördraget. Detta Argoprogram kommer att komplettera de lagstiftningsinitiativ som redan har inletts, eller som kommer att inledas på grundval av artiklarna 62 och 63 i fördraget. Jag instämmer med Kaufmann och erkänner att programmet måste ses i nära anslutning till regelverket, och jag hoppas att vi kommer att få ett regelverk. Men man måste också erkänna att gemenskapens lagstiftning och dess införlivande i medlemsstaternas nationella lagstiftning inte räcker för att harmonisera bruket inom områden som detta. Det finns ett mycket viktigt område och det är de metoder som de nationella myndigheterna tillämpar för att kontrollera de yttre gränserna, utfärda viseringar och hantera asylansökningar och situationer som rör invandring.
Som flera av er har framhållit kommer Argoprogrammet att ersätta Odysseusprogrammet. Men det finns väsentliga skillnader som man klart och tydligt bör slå fast. För det första är Argo ett program för administrativt samarbete. Därför inriktar det sig särskilt på nationella förvaltningar och myndigheter med behörighet att tillämpa gemenskapens regelverk på grundval av artiklarna 62 och 63 i fördraget. Det stämmer inte att det enbart handlar om samarbetsprogram mellan polisstyrkor, eftersom det finns mycket viktiga uppgifter på asyl- och invandringsområdet som sköts av enheter inom medlemsstaternas civila förvaltning.
I det aktuella fallet är programmets huvudaktörer de nationella förvaltningarna. Det måste jag understryka, eftersom detta kanske är en punkt där jag är av annan åsikt än Oostlander. När vi får ett regelverk kommer den första uppgiften för tillämpningen av gemenskapens regelverk att ligga på medlemsstaternas nationella förvaltningar. Vad detta program inte utesluter är att nationella förvaltningar som får finansiellt stöd genom Argoprogrammet får delegera uppgifter rörande genomförandet av de berörda programmen till frivilligorganisationer, som kan föreslå projekt och tillämpningsprogram med beaktande av programmets mål.
Utöver de allmänna mål som fastställs i den rättsliga grunden för Argoprogrammet anges även mer detaljerade mål inom vart och ett av följande områden: yttre gränser, visering, asyl, emigration. I Argo förutses nya typer av åtgärder, såsom bättre metoder, tekniker för insamling, analys och spridning av information, åtgärder i tredje land.
När det gäller kontrollen av de yttre gränserna vill jag uppmärksamma er på att Schengenregelverket har diskuterats inom ramen för Europeiska unionen, tillsammans med viktiga frågor som hör till den första pelaren och även tillsammans med viktiga frågor som hör till den tredje pelaren. Svårigheten ligger här i att ordentligt skilja mellan gemenskapsaspekten och den aspekt som rör det mellanstatliga samarbetet, för att kunna avgränsa dem korrekt. Jag vill i alla händelser tacka Oostlander för hans stöd till kommissionens förslag och lova honom att vi kan dela andemeningen i många av de ändringsförslag som har lagts fram, i synnerhet de som syftar till att stärka gemenskapens roll och de som syftar till att komplettera och stärka målsättningarna för det administrativa arbetet. Vi är angelägna om att programmet så snart som möjligt antas av rådet, så att kommissionen under återstoden av detta år kan inleda de förfaranden som krävs för att genomföra programmet och i vederbörlig ordning utnyttja de budgetmedel som beviljats för detta år.
När det gäller det andra förslaget, som gäller förslaget om ändring av artikel 40 i konventionen om tillämpning av Schengen, ett ändringsförslag som lagts fram av Belgien, Spanien och Frankrike, syftar det som von Boetticher påpekar till att under vissa förhållanden ge polisen i medlemsstaterna rätt att utöva en diskret övervakning av en person som misstänks för inblandning i ett brott som kan bestraffas med utlämning, när denna person passerar en gräns. Jag vill framhålla att en sådan ändring i min mening utgör en väsentlig och konkret förbättring av polisens möjligheter att tillämpa lagen i sitt arbete.
Som föredraganden påpekade är gränsöverskridande övervakning ett instrument för att upprätthålla allmän ordning och säkerhet, något som är särskilt viktigt sedan de gemensamma gränserna slopades mellan de medlemsstater som deltar i Schengensamarbetet. Jag vill också understryka att den föreslagna ändringen underlättar utredningar, men inte kommer att förändra den rättsliga ram som dessa omfattas av, eftersom de nationella myndigheterna självklart endast får handla i enlighet med sin egen nationella lagstiftning, enligt vad som föreskrivs i Schengenkonventionen. Jag är ledsen, men vi har mycket långt kvar till den totalitära staten.
Sammanfattningsvis ligger två initiativ och förslag på bordet, vilka har föregåtts av ett omfattande arbete av utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor. Dessa initiativ och förslag bör möjliggöra högst konkreta framsteg inom områden som jag menar är grundläggande för det område för frihet, säkerhet och rättvisa som gradvis håller på att upprättas.

Talmannen. -
Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 12.00.

Talmannen. -
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkandet (A5-0081/2002) av Luís Marinho för utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor om förslaget till rådets förordning om kriterier och mekanismer för att avgöra vilken medlemsstat som har ansvaret för att pröva en asylansökan som en medborgare i tredje land har gett in i någon medlemsstat (KOM(2001) 447 - C5-0403/2001 - 2001/0182(CNS)).

Marinho (PSE)
Herr talman! När någon knackar på Europas dörr för att komma ifrån våldet i ett krig, ett inbördeskrig så är det en flykting enligt Genèvekonventionen, en flykting som kommer för att begära asyl enligt de grundläggande mänskliga rättigheterna. Man kan inte naivt svara denna person att han har tagit fel på gata eller nummer på hus och säga att det inte är där man behandlar sådant, att det är på ett annat ställe, ett annat land, att någon kommer att säga vilket om han insisterar, insisterar och frågar ...
Det var för att komma ifrån denna och andra situationer som vi ofta möter i Europa, som kommissionen vid en läglig tidpunkt utformade detta förslag till förordning, en slags vägvisare för asylrätten, som för varje konkret situation och fall säger vem och var man skall lämna ett svar och vilket land som skall behandla en asylansökan. När allt kommer omkring är det en dörr som öppnas för en ångestfylld flykting som bara hoppas kunna prata med någon.
Av problemets natur ser man initiativets omfattning. Vi håller inte på att lösa hela flyktingfrågan, men vi håller på att ta ett steg. Som föredragande är jag stolt över att ha gjort allt för att få detta initiativ godkänt, och därför har jag ett lugnt samvete, och för att ge kommissionen styrka i den kamp som fortfarande kommer att möta hinder från några medlemsstater, men jag hoppas de inte blir många. Därför vill jag tacka medlemmarna och mina kamrater i utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor och alldeles särskilt och innerligt föredraganden Eva Klamt, utan vars ansträngningar och förståelse vi svårligen hade haft förutsättningarna i dag för att kunna rikta in oss på godkännandet av kommissionens initiativ. Tack så mycket fru Eva Klamt.
Vi har, herr talman, levt laglöst i en uppsjö av goda intentioner. Bestämmelser finns det och vissa ratificerar dem, de gäller här men inte där, vissa dörrar öppnas och andra stängs, och det är i detta gungfly där de få bestämmelserna blandas ihop med noll rättigheter, som knepen, påhittigheten, listen och flykten undan myndigheterna skapas. På det sättet blir resultatet att de som går under jord, nätverken, maffian och brottsligheten ökar, något som inte går att förlåta dem som utför det, men som bara är möjligt för att länderna, med rika personer, aldrig har kommit överens om minimibestämmelser för att objektivt ta ansvaret för behandlingen av en asylansökan.
Kommissionens förslag är modigt. Det garanterar att en ansökan verkligen behandlas och stoppar förvirringen genom mängder med ansökningar och förekomsten av omkringkretsande flyktingar, och anförtror dessa bestämmelser och dess kontroll till EG-domstolen. Det grundas främst på principen om att varje medlemsstat är ansvarig för att människor olagligen tar sig in i landet eller att en asylsökande uppehåller sig i landet, vilket tvingar varje land till förbättringar av sina mekanismer för att bekämpa den olagliga invandringen. Detta ansvar kan bara, utifrån objektiva fakta, upphöra genom tilläggskriterier som handlar om värdering av familjeåterförening. Därigenom följer de minderåriga med vid den vuxnes asylansökan och de som inte åtföljs förs, enligt den formulering jag föreslår, till den stat där det finns någon släkting som vill och kan ta hand om dem. På samma sätt kan man komma ifrån kriterierna för ankomst eller uppehälle när det finns garantier om familjeåterförening när en av dem redan har ansökt om asyl i någon medlemsstat.
Slutligen, herr talman, har vi framför oss, genom det ursprungliga förslaget och dess möjliga ändringsförslag och oavsett resultaten av omröstningarna om dessa, det längsta möjliga familjebegreppet: det innefattar gifta och ogifta par, när varje land erkänner detta rättsligt. Stoppandet i detta fall av diskriminering på grund av kön, skyddat släktskap i uppåtstigande led och för makars minderåriga barn, vilket utsträcks till övriga barn och andra släktingar när man bevisar sammanlevnad och beroende av dessa släktingar i ursprungslandet. Även när det gäller humanitära skäl, hälsoskäl och andra, kan den asylsökande enligt den godkända formuleringen i mitt betänkande, närma sig en annan släkting såvitt det land där ansökan är gjord accepterar detta.
Herr talman! Det viktiga är att se till att asylansökan och flyktingen som ansöker får ett svar och att det europeiska rättsliga nätverket tjänar de ansökandes rättigheter, ländernas skyldigheter och hindrar att avsaknaden av lag leder till en förstärkt rasism och främlingsfientlighet. Detta initiativ garanterar oss dessa tre mål och därför tror jag naturligtvis att det kommer att godkännas.

Sbarbati (ELDR)
. (IT) Herr talman! Först och främst skulle jag vilja gratulera föredraganden, och sedan vill jag i sanningens namn påminna om att medlemsstaterna allt som oftast har bortsett ifrån någonting mycket enkelt och uppenbart: under historiens lopp har inga avspärrningar, oavsett de geografiska förhållandena, någonsin varit så verkningsfulla att människor på flykt inte har kunnat hitta sätt att ta sig över gränsen eller spärren i fråga. Därför tycker jag att man i detta betänkande gör problemet rättvisa och framför allt försöker finna en lösning som är rätt övertygande, också genom att man på ett positivt sätt kommer vidare ifrån Dublinkonventionen. Det handlar alltså om en viktig åtgärd och om en odiskutabel förbättring av förordningen.
När det gäller själva sakfrågan måste jag säga att man i detta betänkande siktar på att hitta en balans mellan två motstridiga krav: å ena sidan försöker man förhindra att asylförfarandet missbrukas och å den andra försöker man göra det möjligt för dem som verkligen behöver det att ansöka om flyktingstatus. I sammanhanget finns det nya kriterier och nya undantag som vi är positiva till, framför allt de som syftar att hålla samman familjegrupperna inom en enda medlemsstat. Detsamma gäller också medlemsstaternas ansvar om de inte vidtar verkningsfulla åtgärder mot medborgare i tredje land som olagligen uppehåller sig inom deras territorier, vilket anses vara detsamma som för medlemsstater som inte gör tillräckliga kontroller.
Vi anser alltså att rådet bör införa ett rättvist och effektivt asylförfarande, ett enkelt och praktiskt tillvägagångssätt som kan inrymma dessa nya bestämmelser om mekanismer för att fastställa vilken medlemsstat som skall handlägga asylansökan.
Herr talman! Avslutningsvis är vi verkligen glada över innehållet i artikel 27 i förordningen, enligt vilken all diskriminering på grund av kön, ras, hudfärg och till och med ålder skall förbjudas. Detta är ett kriterium som vi anser vara progressivt och övertygande.

Klamt (PPE-DE)
Herr talman, mina damer och herrar! Jag vill tacka kommissionen för dess balanserade och pragmatiska förslag och herr Marinho för hans betänkande och hans beredvillighet till konstruktivt samarbete. Utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor har med stor majoritet antagit detta betänkande, och därmed stärkt föredraganden i hans åsikt. Kommissionens förslag utgör ett märkbart framsteg gentemot Dublinkonventionen och är därmed ett viktigt steg i riktning mot uppbyggnaden av ett gemensamt europeiskt asylsystem.
De viktigaste nyheterna är:
För det första, betoningen på de enskilda medlemsstaternas ansvar, när dessa medlemsstater medger olagligt inresta personer fortsatt uppehåll på sitt territorium.
För det andra, anpassningen av fristerna för förfarandet till dem som gäller för erkännande eller frånkännande av flyktingstatus, så att en snabb bearbetning av asylansökningarna kan garanteras.
För det tredje, införandet av bestämmelser som syftar till att skydda de asylsökandes familjeenheter.
Förfarandena för att bestämma vilken medlemsstat som är ansvarig bör också åstadkomma en rättvis fördelning av kostnaderna. Därför får ansökan i en viss medlemsstat inte skapa fullbordade faktum, alltså inte utgöra något ansvarskriterium. Det tas samma hänsyn till detta krav i de föreskrivna åtgärderna för att förenkla förfarandet, där man samtidigt påskyndar förfarandet och skyddar ansvarsprincipen, som i det planerade underlättandet av bevis vid bestämmandet av vilken medlemsstat som är ansvarig.
Tack vare en kompromiss med föredraganden kunde vi i utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor anta ett betänkande, där ogenomförbara och oacceptabla ändringsförslag inte beaktades. Därigenom blev det möjligt för kommissionen, parlamentet och rådet att gemensamt komma fram till en förnuftig lösning för att reglera medlemsstaternas ansvarsområde i fråga om asylärenden. De avvisade ändringsförslagen, som syftade till att utvidga familjebegreppet och stryka väsentliga delar av förordningen, har nu lämnats in på nytt. Dessa ändringsförslag avvisas av Europeiska folkpartiets grupp. Särskilt gäller detta en odifferentierad utvidgning av familjebegreppet, till exempel till underhållsberättigade familjemedlemmar utanför kärnfamiljen.
Likaså bör vi under morgondagens omröstning klart avvisa att väsentliga delar i förordningen stryks. Än en gång: Kommissionens förslag är realistiskt och balanserat. Det erbjuder en rad förbättringar gentemot Dublinkonventionen. Det finns ingen anledning att försöka ändra detta förslag på ett sätt som till slut varken är till nytta för de asylsökande eller medlemsstaterna. Jag tackar för det goda samarbetet.

Terrón i Cusí (PSE).
Herr talman! För det första vill jag lyckönska föredraganden för innehållet i betänkandet och för det sätt han arbetat på och etablerat en dialog med de andra grupperna i kammaren, som jag tror varit positiv. Jag vill också lyckönska kommissionen till det inledande förslaget.
Jag tror att man här i dag bör påminna sig om att vi till flyktingarna säger att endast ett land i Europeiska unionen kommer att bedöma asylansökan. Det är detsamma som att säga att fjorton av de femton europeiska länderna inte kommer att finnas kvar på den relativt korta lista på demokratiska och framgångsrika länder där en förföljd medborgare på lagligt sätt kan begära asyl.
Jag tror att det ger EU-länderna och unionen det stora ansvaret att i gengäld erbjuda dessa personer fasta säkerhetsgarantier på olika sätt. Dessa bör ta sig uttryck i respekt för dennes person och familj, antagandet av ett snabbt beslut som är gynnsamt för de personer som söker asyl, förbud för alla former av diskriminering och garanterad tillgång till rättvisa, i syfte att överklaga beslut till berörd stat som då åter granskar ärendet.
Jag förstår också att detta förslag är ett nödvändigt steg, som kräver andra för att bli meningsfullt. Jag tror att vi kan bekräfta att denna kammare i morgon bör stödja detta förslag för att vi skall kunna gå vidare i den tidigare riktningen. Vi ser hur rådet har problem att göra framsteg i att sätta samman denna harmoniserade och europeiska asylpolitik och hur svårt rådet har att ta dessa steg. Jag tror att det skulle vara mycket viktigt att denna kammare ger ett starkt stöd till förslaget till inriktning på det sätt jag nu angett, så att vi alla tillsammans skall sporra rådet att leva upp till det ansvar det åtog sig i Tammerfors.
Därför kommer min grupp och jag, precis som föredraganden sagt, att begära att detta betänkande antas med de ändringsförslag som redan gått igenom i utskottet och med några av dem som kommer att läggas fram i kammaren.

Schmidt, Olle (ELDR).
Herr talman, herr kommissionär! Förra veckan besökte jag Bosnien och Hercegovina och Republika Serbska. Kolleger, det är bara tio år sedan ett ohyggligt mördande och massakrerande av oskyldiga människor inleddes mitt i det Europa som vi alla försäkrat aldrig mer skulle få se några massgravar med skändade lik. Så blev det inte. Massgravar hittas idag och likrester identifieras. Jag såg själv rester av 500 människor ligga uppradade i en industrilokal.
Herr talman, aldrig förr har EU:s tillkortakommande varit mera uppenbart. När flyktingströmmarna började komma agerade EU långsamt och var handlingsförlamat. Det saknades ett gemensamt synsätt. Betänkandet av Marinho liksom kommissionens förslag är därför ytterst viktiga. Jag vill ge föredraganden en eloge för det arbete han har lagt ned och för den lyhördhet han har visat.
Vi i den liberala gruppen accepterar grundprincipen i förslaget om hur man skall se på asylsökande, hur man skall hantera detta och även de undantag som finns. Vi vill emellertid göra reglerna mer förutsägbara och öka hänsynen till individens önskemål. En del av förslagen accepterades också mycket vällovligt av utskottet.
Låt mig nämna några viktiga punkter. Ökade hänsyn skall tas till individuella önskemål om asylland. Det är människor vi har att göra med! Reglerna som avgör ansvarigt land måste präglas av rättssäkerhet och förutsägbarhet. Även en annan person, än en släkting, med nära band till en minderårig asylsökande skall kunna få vårdnaden om det är i barnets intresse. Ansvarigt asylland kan således avgöras av sådana faktorer. Asylsökande som har en familjemedlem i ett visst medlemsland skall kunna få sin ansökan behandlad där.
Överklaganden om vilket land som är ansvarigt för ansökan måste ha uppskjutande effekt, så att asylsökanden inte förflyttas till annat medlemsland under väntetiden. Personuppgifter om asylsökande skall bara kunna lämnas ut till berörda medlemsländer och inte till alla medlemsländer, som kommissionen föreslår.
Låt mig särskilt lyfta fram ändringsförslag 12, som Klamt också var inne på. Det är vår uppfattning att en partner och en sambo oberoende av kön skall räknas som familjemedlem i medlemsländer som behandlar ogifta och gifta par på ett likvärdigt sätt. Kommissionen är otydlig på denna punkt, och här behövs ett klarläggande. Det är min förhoppning att kammaren i morgon kan stödja detta förslag.
Avslutningsvis vill jag ställa en direkt fråga till kommissionär Vitorino. Det förslag som ni har kommit med skulle enligt min uppfattning omöjliggöra den typ av skändligheter som pågår vid Sangatte vid kanaltunneln med ett bollande av människor och ansvar mellan olika medlemsländer. Vad gör ni för att redan nu se till att händelserna vid Sangatte omöjliggörs? Vad gör ni för att i kontakt med London och Paris se till att detta förslag kan bli verklighet redan nu?

Lambert (Verts/ALE).
Herr talman! En del av svaret på den sista frågan skulle vara att många av problemen i Sangatte skulle lösas om det fanns ett lagligt sätt att resa in i Förenade kungariket för att ansöka om asyl. När det gäller det föreliggande betänkandet av Marinho har min grupp dock under mycket lång tid kritiserat Dublinkonventionen av ett antal anledningar, inte minst för att den enligt vår mening blandar ihop invandringskontroll och asylsökande, som inte alls nödvändigtvis är samma sak.
Vi är väl medvetna om att människor väljer en viss medlemsstat som sitt bestämmelseland av ett stort antal anledningar. Det kan vara ett land som de har hört talas om. De kan ha familjeband till landet. Det kanske redan finns ett större antal människor från deras egen hemregion i området. Landet har kanske rykte om sig att behandla asylsökande rättvist snarare än att behandla dem som potentiella brottslingar och hålla dem instängda. Det erbjuder kanske möjligheter till arbete. Det kan bero på tidigare koloniala band. Det kan finnas en språkkoppling. Det finns alla möjliga typer av anledningar.
Omfattande forskning visar att asylsökande kommer bättre till rätta, åtnjuter bättre psykisk hälsa, lär sig bosättningslandets språk snabbare - särskilt när det gäller barn - om ett antal av de ovanstående förutsättningarna gäller. Men vi vet att asylsökande i allmänhet vill medverka i de samhällen som tar emot dem och inte känna sig som oönskade lösdrivare dömda till att leva på nåder och tolerans. Positiv motivering är följaktligen oerhört viktigt för en lyckad asylpolitik.
I våra ögon tycktes Dublinkonventionen bygga på antagandet att det första ?säkra? landet är bra nog. Den byggde även på antagandet att regeringen i det landet hade en skyldighet att handlägga asylärendena och att se till att de asylsökande stannade där. Vi vet att Dublinkonventionen har gett upphov till alla möjliga sorters problem, både administrativa och människorättsliga.
I de nya förslagen erkänns åtminstone familjens betydelse, även om kriterierna för definitionen av ?familj? inte är tillräckligt långtgående; min grupp har lagt fram ändringsförslag eftersom vi inte anser att kärnfamiljen är den enda fungerande modellen. Förslagen bygger dock fortfarande på antagandet att en medlemsstat av någon anledning är ansvarig gentemot övriga medlemsstater för sina misslyckanden i fråga om inrese- och gränskontroll. Inte helt överraskande kommer länder med långa sjö- eller landgränser nära ursprungsländer att utgöra de främsta inresevägarna, och de förväntas således bära huvudansvaret för asylsökande, antagligen utlösta av flyktingfonden.
Min grupp instämmer inte i detta synsätt, vilket är anledningen till att vi har lagt fram ändringsförslag som syftar till att skilja invandringskontrollen från prövningen av asylansökningar. Om vi verkligen fullgör den skyldighet som Terrón i Cusí talade om och inrättar en effektiv och rättvis asylpolitik av hög standard - något som jag ibland tvivlar på - så kan de positiva faktorer som avgör i vilket land ansökan lämnas in endast verka och bidra på ett positivt sätt. Om vi inte lyckas med det, så bör människor ha rätt att välja var de söker asyl.

Pirker (PPE-DE)
Herr talman, herr kommissionär! Jag välkomnar kommissionens förslag, och jag stöder också föredraganden och betänkandet så som det förelåg till omröstning i utskottet. Jag anser dock att de ändringsförslag som lämnats in av De gröna med flera är absolut oacceptabla och kontraproduktiva. Om de antogs skulle det leda till att hela betänkandet avvisas, och jag hoppas därför att det ursprungliga betänkandet och kommissionens förslag kommer att stödjas.
Jag vill också på några punkter säga varför: De gröna vill tänja ut familjebegreppet så långt som möjligt, långt utöver kärnfamiljen, ända fram till släktingar och vänner. Därmed skulle ni uteslutande främja invandringen. Men här handlar det om att hjälpa flyktingar.
Ni vill också införa en valmöjlighet för de asylsökande, som så att säga själva skall kunna avgöra i vilken medlemsstat förfarandet skulle förlöpa. Ni kränker därigenom principen om första inreseland och den fördelning av kostnaderna som vi indirekt kan uppnå, och som en sista konsekvens skulle ni skärpa situationen i de länder som redan måste kämpa med de största problemen när det gäller integrationen. Ni vill också stryka de instrument som kommissionen och föredraganden planerar för att bekämpa missbruk när det handlar om förfalskade eller ogiltiga dokument, visa som har gått ut eller liknande. Därmed skulle ni inte bara godta missbruket, utan rentav främja det och därmed också stödja att man bryter mot befintliga rättsnormer. Det skulle vi inte i något fall kunna godta.
Om ni sedan också vill förse alla rättsmedel med en uppskjutande verkan, då skulle ni därmed förhindra snabba och säkra beslut samt bra lösningar. Jag kan här, liksom i utskottet, än en gång definitivt säga er att vi, PPE-gruppen, stöder kommissionens och föredragandens förslag. Men om era ändringsförslag eller bara ett av dem får majoritet, då kommer vi att avvisa hela betänkandet.

Ceyhun (PSE)
Herr talman! Först vill jag uttrycka min uppskattning för föredragandens arbete; han har verkligen ansträngt sig för att innehållet skall motsvara idén med att optimera unionens asylpolitik. Hans önskan visade entydigt vägen för att skapa ett område med frihet, säkerhet och rättvisa. Han har tagit det uppdrag som är förankrat i Amsterdamfördraget på stort allvar. Det kan jag bara önska att vi alla gör.
Jag anser att det är riktigt att utförligt diskutera medlemsstaternas ansvar när det gäller att ta emot flyktingar och ansvaret för en asylansökan. Allt detta är till fördel inte bara för unionens medborgare, utan också för flyktingarna, som då exakt vet hur läget är. På grund av det ökade terrorhotet och den allmänna ökningen av flyktingströmmarna över hela världen måste vi äntligen skapa klarhet för människorna om deras möjligheter i Europeiska unionen. Därför är det rätt att man i detta förslag till förordning noggrant funderar över en definition för hur familjemedlemmar får följa efter, och att man här skapar klarhet.
Mycket riktigt och viktigt är här också att man stöder familjeåterföreningen. Båda sakerna tjänar till en sammanhållen asylpolitik. Vi vill att varje stat skall ha rätt att förfara i enlighet med sin nationella lagstiftning. Men det bör inte hindra någon från att lära av andra medlemsstater. Vi vill gemensamt garantera asyl och förhindra missbruk. Allting måste då inte vara identiskt i länderna, men man bör lära av varandra hur man kan skydda flyktingar och förhindra missbruk.
Ytterligare en anledning till att vi nu diskuterar bestämmelserna om ansvarsområde för respektive medlemsstat är att vi inom överskådlig tid kommer att ansluta de första kandidatländerna till unionen. En sak är klar: Innan nya medlemmar ansluts måste unionen så långt som möjligt ha kontroll över sin inrikespolitik, sin asylpolitik och sin emigrationspolitik. Vi kan inte konfrontera de nya medlemmarna med en ofärdig asylpolitik. Mycket kommer att vara tillräckligt svårt för dem i anslutningsprocessen. Bestämmelserna i EU om det exakta ansvarsområdet för medlemsstaterna gentemot flyktingarna skall därför skapas nu, innan de första nya staterna kommer till.
Projektet med en utvidgad europeisk union och ett gemensamt rättsområde blir säkrare och mer framgångsrikt genom vårt arbete med detta betänkande, om vi klarar av att få alla medlemsstater att stå bakom en gemensam reglering. Detta förslag till en förordning från rådet erbjuder en möjlighet att utvärdera de erfarenheter som man gjort med Dublinkonventionen och införliva dem i en ny lagstiftning. Jag hoppas att vi alla lyckas med det!

Ludford (ELDR).
Herr talman! Det är sannerligen nödvändigt att förbättra Dublinkonventionens genomförande och att införliva den i Europeiska gemenskapens lagstiftning, under EG-domstolen och parlamentets tillsyn. Vi måste sätta stopp för problemet med flyktingar ?i kretsgång?. Asylsökande är inte paket som skall skickas runt; de är människor av kött och ben som antingen har eller inte har rätt till humanitärt skydd, men som i alla händelser måste behandlas med respekt och värdighet. De flesta är utmattade, många är vilsna, rädda eller svaga.
Det tål att upprepas gång på gång att medlemsstaternas främsta skyldighet är att behandla asylansökningar raskt, att snabbt integrera de personer som godtas och att avvisa dem som inte godtas. Det betyder inte att man skall ta genvägar, eftersom ärenden som avgörs hafsigt eller orättvist riskerar att ta längre tid i slutändan på grund av överklaganden. Detta innebär i sin tur inte att sökandenas rätt att överklaga bestrids. Ett av min grupps ändringsförslag skulle medföra att överklaganden fick en suspensiv verkan. Om de inte får det, och sökanden överförs, kommer han eller hon inte att kunna följa proceduren eller hålla kontakt med sin advokat, vilket är orättvist.
Vår grupp vill även stärka bestämmelserna om familjesammanhållning ytterligare. Ett av våra ändringsförslag skulle ge ogifta par, inklusive par där båda partner är av samma kön, utökade rättigheter till återförening. Vi är också välvilligt inställda till ändringsförslaget från Gruppen De gröna, även om jag är rädd för att det har mindre chans än vårt. Det måste göras ytterligare framsteg, genom en konvergens mellan den familjerättsliga utvecklingen på nationell nivå och EU:s bestämmelser för invandring och fri rörlighet, i fråga om att erkänna ogifta partner som familj, särskilt - men inte bara - dem i registrerade partnerskap. Jag hoppas verkligen att socialistgruppen kommer att stödja ELDR:s mycket rimliga ståndpunkt.
Jag förstår de argument som framförs av dem som vill att sökandens personliga önskemål skall vara den faktor som avgör var en asylansökan behandlas, snarare än den stat som bär ansvaret för inresan. Men det är tyvärr inte möjligt förrän det finns ett fullt fungerande gemensamt asyl- och invandringssystem som är fritt från konstgjorda snedvridningar som påverkar detta val.
Man förväxlar också asyl med invandring. Asylsystemet bygger på ett trängande behov av skydd. Om det uteslutande är önskemål om bestämmelseort som avgör, riskerar vi att i slutändan undergräva systemets integritet.
Det nya förslaget innehåller en klausul som skulle tvinga en medlemsstat att ta på sig ansvaret om den under längre tid än två månader har känt till och tolererat att människor vistas olagligen på dess territorium. Detta skulle gälla för Sangattelägret nära Calais. Jag uppmanar den franska regeringen att erkänna att detta är logiskt och absolut nödvändigt, fastän jag förstår att de motsätter sig tanken i rådet. Vi kommer förr snarare än senare att bli tvungna att såväl ta itu med behovet av att ha både en invandringsrutt och en asylrutt in i EU, som att ge oss i kast med smugglarna. Men situationen i Sangatte kan inte tillåtas att fortsätta att orsaka irritation. Lägret kan inte stängas; det skulle vara omänskligt och bara leda till att problemet flyttades någon annanstans. Men situationen är splittrande och farlig, och Förenade kungariket måste inse att det även är deras problem. Det krävs en omedelbar bilateral lösning som stöds av den nya Dublinkonventionen II men som är resultatet av en pragmatisk bilateral överenskommelse.

Santini (PPE-DE).
Herr talman! Vi måste komma ihåg att detta är ett förslag till direktiv som bara fastställer minimikriterier för tillämpningen, det vill säga att dess största förtjänst säkerligen är det stora handlingsutrymme det ger medlemsstaterna att tillämpa en del av de nationella reglerna och en del av de gemensamma. Vi kan emellertid säga att detta direktiv är litet av en lösning på jakt efter ett problem. I många länder, däribland Italien, vidtas åtgärder av detta slag nämligen sedan lång tid tillbaka som svar på den invandringskris som råder.
Vad detta anbelangar tycker jag att det verkar som om än en gång i den här typen av debatter alla inte har helt klart för sig skillnaden mellan de tre sorternas asylansökningar och därmed mellan de personer som lämnar in dem: det finns politiska flyktingar, de som flyr från krigsskådeplatser och vanliga invandrare som söker arbete. Det är klart att detta är tre mycket olika kategorier och att de lösningar man kan hitta för att reglera deras ställning också blir mycket skilda.
I detta direktiv talas det också om Argo och Odysseus: två program med samma syfte, far och son, program som lyckligtvis på ett mycket bra sätt förenar laglighet med stränghet.
Under debatten har jag hört en del klart överdrivna farhågor framföras. Någon sade till och med att vi kanske är på väg mot en polisstat. Uppriktigt sagt tycker jag inte det finns fog för detta: jag har aldrig hört uttryck för någon liknande rädsla under den tidigare debatten. Det skall dock sägas att om stränghet nu inte betyder en polisstat utan framför allt garantier för att asylansökningarna handläggs enligt reglerna, om stränghet framför allt innebär att skilja mellan invandrare som inte uppfyller reglerna och olagliga invandrare och brottslingar, att skilja mellan hederliga invandrare och narkotikakurirer och slavhandlare, då är det välkommet med stränghet i dagens läge, en väl avvägd stränghet. Detta bland annat eftersom ärliga människor inte har någonting att frukta av denna stränghet och de asylsökande blir emottagna och får förståelse och hjälp.

Coelho (PPE-DE).
Herr talman, herr kommissionär, kära kolleger! Asylfrågan har fått en framträdande plats på Europeiska unionens politiska dagordning och i dess medlemsstater, framför allt efter Amsterdamfördragets ikraftträdande, vilket gav gemenskapen nya behörigheter vilket öppnade nya handlingsmöjligheter på europeisk nivå. Det förslag vi debatterar i dag placerar sig inom ett europeiskt gemensamt asylsystem som grundas på en fullständig och omfattande tillämpning av Genèvekonventionen. Man försöker med detta skapa en tydlig, enklare och hanterlig metod, för att avgöra vilket land som är ansvarigt för en asylansökan som har lämnats in i en medlemsstat av en medborgare från ett tredje land i ett asylförfarande som man försöker göra jämlikt och effektivt.
Förslaget innehåller nya bestämmelser som avser att innestänga det förfarande som har visat sig vara mycket mödosamt genom att det förutsätter kortare förfaranden och ökar deras effektivitet genom att ett samarbete mellan medlemsstaterna skapas och man därigenom försöka skapa ett rättvist och humant system för de asylsökande. Det är av yttersta vikt inte bara för de asylsökande utan också för själva medlemsstaterna genom att man skapar en enhetlig reglering, direkt tillämplig i hela Europeiska unionen, och som garanterar att alla asylsökningar faktiskt behandlas och samtidigt undviker att en mängd ansökningar lämnas in i flera olika länder.
Jag välkomnar ansträngningarna från föredraganden Luís Marinhos och ledamoten Eva Klamt, vilka har försökt få fram en behärskad text anpassad till det eftersträvade målet. Det är nu angeläget att vi alla samarbetar för att undvika att lösryckta ändringsförslag godkänns som kan störa balansen i den text som togs i utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor.

Hedkvist Petersen (PSE).
Herr talman! Det är mycket lätt att känna vanmakt inför den asylsituation som vi har i Europa. Det är lätt att känna vanmakt inför det faktum att så många människor behöver detta skydd, men också inför den oförmåga vi har på många håll när det gäller att integrera asylsökande och invandrare i våra medlemsstater.
Detta är en mycket viktig fråga, och jag vill därför börja med att tacka min kollega Marinho för allt arbete han har lagt ned på detta betänkande. Jag vill naturligtvis också tacka kommissionen för förslaget. Jag vill understryka vad Marinho sade om hur viktigt det är att medlemsstaterna nu tar denna fråga på allvar och går från ord till handling.
Förslaget om ansvaret för asylansökningar är ett litet, men mycket viktigt, steg för att skapa en gemensam asylpolitik i EU. Trots Schengenavtalet och borttagandet av gränser inom detta område, finns det stora skillnader mellan medlemsstaternas flyktingmottagande och asylsökandenas möjligheter att få uppehållstillstånd. Ett solidariskt flyktingmottagande och en solidarisk hantering av ansökningar är alltså framför allt viktigt för de asylsökande själva. Det är därför glädjande att EU nu kan gå ett steg längre än vad Dublin-konventionen har gjort. Med förkortade handläggningstider minskar risken för utdragna väntetider med allt vad det innebär av osäkerhet för de asylsökande.
Förslagen om att stärka barnens rättigheter när det gäller den egna familjen är särskilt viktiga. De barn som lämnas ensamma för att fly från krig och förtryck måste få allt stöd som vi kan ge dem. Ett viktigt bidrag till detta är det vidgade familjebegrepp som vi nu har möjlighet att fatta beslut om.
Till sist vill jag påpeka att det är viktigt att vi har respekt för människors sätt att välja familjeförhållanden, så att vi även här försöker jämställa olika former av samboförhållanden och partnerskap.

Matikainen-Kallström (PPE-DE).
Herr talman! Det är viktigt att den utomordentliga Dublinkonventionen som ligger till grund för förslaget till förordning uppdateras i enlighet med Amsterdamfördraget. Det finns dock en risk att vi i stället för att utveckla, snarare förstör. Det måste finnas klara spelregler för vilken medlemsstat som har ansvaret för respektive asylansökan. Det är viktigt att behandlingstiden för asylansökningarna är så kort som möjligt. Ju effektivare det europeiska systemet är, desto bättre är det för alla parter. Det är inte rätt att en person som ansöker om asyl är tvungen att gå sysslolös och vänta långa tider enbart på grund av byråkrati. Medlemsstaterna måste kunna effektivera handläggningen av asylansökningar och framställningar om övertagande. Ur ett mänskligt perspektiv är en månad absolut maximum.
Frågan beträffande vårdnaden om underåriga är inte alltid entydig, om de biologiska föräldrarna inte kan handha vårdnaden. Det är heller inte nödvändigtvis bra för barnet, att vilken frivillig släkting som helst kan fungera som vårdnadshavare. Detta kan även utnyttjas till olaglig inresa i ett land, varvid de personers intresse som verkligen söker asyl äventyras. Begreppet vårdnad måste definieras klart och tydligt. Uppfattningen av begreppet familj skiljer sig mycket mellan länderna i söder och norr. Vad är en kärnfamilj? Inbegriper den föräldrarna och barnen eller alla tänkbara släktingar inklusive sysslingar? Behandlingen av direktivet om familjeåterförening är ännu inte avslutad, varför det är orimligt att i varje direktiv för sig definiera vad en familj är. Direktivet om familjeåterförening måste snabbt träda i kraft.

Vitorino
. (FR) Herr talman, ärade ledamöter! Förslaget till förordning om att ersätta Dublinkonventionen med ett gemenskapsrättsligt instrument ingår, enligt vad som föreskrivs i artikel 63 i fördraget, i det åtgärdspaket som krävdes i Tammerfors och som utöver denna förordning omfattar tre förslag till direktiv om följande frågor: gemensamma miniminormer för asylförfaranden, gemensamma miniminormer för villkor för mottagande av asylsökande, och kriterier för att få flyktingstatus eller subsidiär skyddsstatus samt dessa personers rättsliga ställning. Förslaget har på grundval av ett arbetsdokument från kommissionens enheter föregåtts av ett omfattande samråd med medlemsstaterna, FN:s flyktingkommissariat och de icke-statliga organisationerna. Tack vare det utmärkta arbete som utförts av föredraganden Marinho, som jag vill gratulera, kommer även Europaparlamentet att kunna lämna sitt bidrag till detta ärende.
Om vi arbetade inom ramen för ett enhetligt asylsystem som till alla delar var harmoniserat, är det förvisso så att den mest praktiska lösningen kanske skulle vara att erkänna ansvaret hos den stat där ansökan har inlämnats. Så är nu inte fallet. Vi bedriver vårt arbete i en verklighet där harmoniseringen gäller gemensamma miniminormer. Det är nödvändigt att erkänna att den mest pragmatiska och effektiva lösningen i nuläget, då harmoniseringen är mycket begränsad, är att erkänna att den stat som bär ansvaret för att flyktingarna kommer in på unionens territorium skall vara det land som yttrar sig om asylansökan, i en anda av solidaritet och lojalt samarbete. Följaktligen bygger kommissionens förslag på samma princip som Dublinkonventionen. Det åligger den medlemsstat som är mest delaktig i att den asylsökande anlänt till eller vistas på Europeiska unionens territorium att handlägga en asylansökan, med vissa noga angivna undantag som syftar till att värna om familjegruppers sammanhållning.
Man måste dock erkänna att Dublinkonventionen inte har haft avsedd effekt. Vi måste dra lärdom av det förflutna. Därför har vi föreslagit flera nya åtgärder: nya bestämmelser som lägger tonvikten vid det ansvar en medlemsstat ådrar sig gentemot övriga medlemsstater när man låter olagliga invandrare fortsätta att uppehålla sig i landet, kraftigt förkortade tidsfrister för förfaranden i syfte att uppfylla målet med en snabb handläggning av asylansökningar, till förmån för äkta asylsökande, att man undviker att alltför länge lämna de sökande i ovisshet om utgången av asylärendet, längre tidsfrister för att förflytta berörda personer till det ansvariga medlemslandet, i syfte att beakta de praktiska svårigheterna vid verkställandet, och nya bestämmelser i syfte att bevara sammanhållningen i de asylsökandes familjegrupper, i den mån detta är förenligt med målet om en snabb handläggning av asylansökningar.
Svaret på frågan från Olle Schmidt lyder som följer. För det första finns det tydliga regler om medlemsstatens ansvar, för det andra har vårt förslag kompletterats med grad av bevisning som krävs för att fastställa vilka medlemsstater som bär ansvaret, och till sist finns det regler om extra ansvar för den medlemsstat som visar prov på släpphänthet.
Kommissionen är medveten om att inget system för att fastställa ansvaret i asylfrågor kan göra anspråk på att vara perfekt. Precis som Sarbati påpekar i sitt betänkande för utskottet för framställningar, har vi försökt hitta en medelväg (inte helt lätt, det skall erkännas) mellan å ena sidan medlemsstaternas legitima intresse av att bekämpa fenomenet med asylum shopping och det stora antal ansökningar en och samma individ kan lämna in för att få uppehålla sig en längre tid på Europeiska unionens territorium och å andra sidan de asylsökandes intresse av att få sin ansökan behandlad inom rimlig tid och inte varaktigt skiljas från sina familjemedlemmar, när det inte finns något rimligt skäl som motsäger att deras ansökan behandlas i samma medlemsstat.
Kommissionen kan godta de ändringsförslag som har föreslagits av föredraganden och som enligt vår mening förbättrar texten och klargör de intentioner som har väglett kommissionen vid utarbetandet av denna text. Jag är säker på att det inte kommer som någon överraskning om kommissionen inte godkänner de ändringsförslag som har inspirerats av andra tankegångar, som hur aktningsvärda de än är förvanskar förslaget och går emot kommissionens tydligt aviserade föresats att få fram en pragmatisk, rimlig, effektiv text så snart som möjligt.

Talmannen. -
Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 12.00.

Talmannen. -
Tack så mycket herr Di Lello Finuoli. Jag har noterat er anmärkning.
