HIV/AIDS: Upptäckt och behandling på ett tidigt stadium (debatt)
Talmannen
Nästa punkt är uttalanden av rådet och kommissionen om HIV/AIDS: Upptäckt och behandling på ett tidigt stadium.
Jean-Pierre Jouyet
Fru talman, kommissionsledamot Potočnik, mina damer och herrar! Det har gått 25 år sedan hiv upptäcktes. Epidemin har nu krävt över 25 miljoner liv och det är idag av största vikt att EU på nytt bekräftar sitt åtagande att bekämpa den globala hiv/aids-pandemin.
Det är viktigt att alla får tillgång till förebyggande åtgärder, tester, tidig behandling och stöd på området, vilket Europaparlamentet, ert parlament, betonade i sin resolution av den 24 april 2007. Det finns ett trängande behov av att öka utvecklingstakten och genomföra fler kampanjer om förebyggande åtgärder och fler informations-, utbildnings- och medvetenhetskampanjer. Vi måste även investera i forskning och utveckling om nya strategier för förebyggande och testning, som måste uppdateras i takt med att pandemin ändras.
Det är framförallt av största vikt att testning och behandling sker på ett så tidigt stadium som möjligt och att det går att få tag i antiretrovirala läkemedel till ett överkompligt pris. När diagnosen ställs för sent eller om immunförsvaret blivit alltför nedsatt av sjukdomen löper patienterna en ökad risk att dö under de fyra nästkommande åren efter diagnosen.
Vi måste använda nya strategier och verktyg, till exempel snabba screeningtester, för att kunna göra en tidigare kontroll. Det vore bra om man kunde erbjuda testning i större omfattning, naturligtvis med patienternas samtycke. Det är viktigt att komma ihåg att dessa snabba screeningtester kan göras även där det inte finns något medicinskt laboratorium och att patienterna kan få resultatet på relativt kort tid.
Det är också viktigt att få bukt med diskrimineringen för att uppmuntra människor som lever med hiv/aids att gå och testa sig på tidigt stadium. Rädslan för den stigmatisering som ett positivt testresultat innebär kan hindra patienterna från att gå och testa sig tidigt. EU måste därför uttala sig tydligt och konsekvent mot alla former av diskriminering av människor som lever med hiv/aids överallt i världen.
Denna starka övertygelse delas av den franske presidenten Nicolas Sarkozy och Bernard Kouchner, som har gjort FN uppmärksamt på frågan. Hiv ska behandlas som en överförbar men icke-smittsam sjukdom. Alla begränsningar av hiv-positiva personers möjligheter att röra sig, resa och bosätta sig var de vill på grund av sin hiv-smitta är kontraproduktiva. Alla sådana åtgärder gör att patienterna drar sig för att testa sig och få behandling, vilket skadar den enskilda individen och samhället.
Avslutningsvis vill jag göra två iakttagelser. Den första är att vi har ett gemensamt mål. Människor som testar positivt för hiv måste få god behandling, oavsett ursprung, nationalitet, åsikter, ålder, kön, sexuell läggning, religion eller andra faktorer.
Den andra iakttagelsen är att det i det här sammanhanget krävs internationell samordning om vi ska kunna bekämpa pandemin. Jag vill hylla Eurohivprogrammet, där man sedan 1984 har spridit viktig information om hiv/aids till WHO, Unaids och Europeiska centrumet för förebyggande och kontroll av sjukdomar. Vi måste öka samarbetet mellan FN-organ och regionala organ om vi ska kunna ge alla människor möjlighet till förebyggande åtgärder, testning och tidig behandling, se till att människor som bär på sjukdomen inte längre stigmatiseras eller diskrimineras och se till att länderna på södra halvklotet har ordentlig tillgång till läkemedel.
EU måste mer än någonsin delta i kampen.
Janez Potočnik
Fru talman! Jag vill säga till ledamöterna och minister Jean-Pierre Jouyet att när vi nu närmar oss världsaidsdagen den 1 december 2008 så är detta plenarsammanträde ett bra tillfälle att reflektera över några väsentliga framsteg i kampen mot hiv/aids och att fokusera på de allvarliga utmaningar som vi har framför oss.
Årets Nobelpris i medicin gick till två europeiska forskare vid Pasteur-institutet - professor Françoise Barré-Sinoussi och professor Luc Montagnier, som 1983 var de första att isolera det humana immunbristviruset.
Denna banbrytande upptäckt banade väg för många viktiga framsteg och diagnoser, och behandlingen av hiv-infektioner, och innebar att vi kunde förstå mer om hiv-infektionernas uppkomst och ursprung och deras förödande konsekvenser.
25 år senare finns det dock fortfarande inget botemedel mot hiv/aids och vi ser fortfarande miljontals nya fall varje år över hela världen, inklusive tiotusentals nya fall i Europa.
Hur kan det ske? Det är välkänt hur man effektivt kan förhindra överföringen av hiv.
Framgångsrika kampanjer på 1980-talet och i början på 1990-talet har visat att medvetenhet och kunskap är viktiga delar i strategier för att förebygga hiv-infektioner.
Ett målmedvetet politiskt ledarskap och civilt ansvar är ytterligare två grundläggande förutsättningar för att bekämpa hiv/aids - liksom ett öppet och konstruktivt samarbete med inblandade parter.
Dagens plenarsammanträde är också ett utmärkt tillfälle att på nytt bekräfta vårt politiska åtagande - ett tillfälle att vara ambitiösa. Jag bör tillägga att jag verkligen uppskattar Europaparlamentets åtagande att låta hiv/aids stå kvar på den politiska dagordningen.
Vi hade nyligen ett mycket värdefullt åsiktsutbyte om hiv/aids vid ett rundabordssammanträde som anordnades av vice talman Miguel-Angel Martínez Martínez och Zita Gurmai om behovet av hiv-tester samt vård och stöd av högsta kvalitet på ett tidigt stadium. Experter uppskattar att i genomsnitt 30 procent av de hiv-smittade i Europa inte är medvetna om sin situation. Det finns två risker med denna otroliga siffra: för det första för den berörda personen, eftersom han eller hon kanske inte får vård och behandling i tid, och för det andra för hans eller hennes partner som riskerar att smittas.
Vad kan vi som politiker göra för att ta itu med och bemästra situationen?
Våra gemensamma humanistiska kärnvärderingar och ett starkt engagemang för mänskliga värderingar, solidaritet och vårt ställningstagande mot diskriminering måste vara utgångspunkten för all politik för att bekämpa hiv/aids och bör vara grunden i alla insatser för att bekämpa sjukdomen. EU har en klar och tydlig ståndpunkt och åtgärdsplan. Vi koncentrerar oss på förebyggande åtgärder och på att öka medvetenheten, vi främjar hiv-testning och tillgång till behandling för alla som behöver, vi kämpar för läkemedel som människor har råd med, vi motsätter oss och kämpar mot alla former av diskriminering eller stigmatisering och vi försöker hitta bästa metoder och vi stöder det civila samhället. Vi måste skapa förutsättningar för effektiva, praktiska insatser inom våra politiska ansvarsområden som gynnar både samhället och människor som lever med hiv och aids.
Vi kan givetvis inte vara nöjda. Vi måste fortsätta att kämpa.
EU ser även på situationen utanför sina gränser och på vilka förödande konsekvenser hiv/aids har i Afrika söder om Sahara och i andra utvecklingsländer. Detta utgör en enorm utmaning för den sociala tillväxten och utvecklingen.
Östeuropa och Centralasien är fortfarande de platser i världen där epidemin sprider sig snabbast.
Mot bakgrund av detta bekräftar vi på nytt vårt åtagande att hjälpa våra partnerländer att rusta sig för att ge alla tillgång till förebyggande åtgärder, behandling, vård och stöd.
Jag välkomnar på kommissionens vägnar resolutionen om upptäckt och behandling på ett tidigt stadium och jag välkomnar och stöder principen om att undanröja alla hinder för hiv-tester, behandling och vård.
Kommissionen uppmuntrar även människor att utnyttja möjligheten att hiv-testa sig och uppmanar medlemsstaterna återigen att inrätta testcentrum som uppfyller internationella standarder och som fungerar enligt överenskomna principer.
Kommissionen håller för närvarande på att utveckla sin andra strategi för att bekämpa hiv/aids i EU och även i vårt närområde. Den kommer att i större utsträckning vara inriktad på förebyggande åtgärder och på regioner och grupper som är hårdast drabbade av epidemin. Det viktigaste av allt för att en förebyggande strategi ska lyckas är dock öppenhet och tolerans på politisk nivå och på samhällsnivå: öppenhet för hur dagens verklighet, sexualitet och beteenden ser ut, öppenhet för metoder att begränsa skadan, öppenhet för att bekämpa orättvisor, diskriminering och förtryck och öppenhet för andra kulturer och seder.
Kommissionen kommer att fortsätta att göra allt den kan för att ta itu med den utmaning som hiv/aids utgör. Jag vet att vi har parlamentets stöd i denna strävan och vi skattar det högt.
Låt oss fortsätta denna kraftfulla gemensamma politiska insats tillsammans med rådet för att se till att vi alla lever upp till våra skyldigheter.
John Bowis
Fru talman! I Storbritannien har vi 80 000 människor som lever med hiv och som kommissionsledamoten sa har 1 av 3 av dem inte fått någon diagnos. En av 360 gravida kvinnor är också hiv-positiva. I tio procent av alla nya fall i Europa rör det sig om multiresistenta stammar, och utvecklingen går mot de 20 procent som vi ser i Amerika.
Vi ser att allt fler människor lever med multiresistent tuberkulos och med aids. Enligt Europeiska centrumet för förebyggande och kontroll av sjukdomar har antalet nya fall av hiv-smitta fördubblats mellan 1999 och 2006. De menar att 11 procent av fallen är unga personer mellan 15 och 24 år. Vi såg att det i 53 procent av fallen rörde sig om överföring mellan heterosexuella, till stor del från människor som kommer från drabbade länder. En tredjedel är dock män som har sex med män och mindre än 10 procent är sprutnarkomaner, vilket kanske är förvånande.
Men utöver allt detta - och jag välkomnar verkligen vad ministern sa - stigmatiserar vi dem. Stigmatiseringen utgör en grym extra börda utöver sjukdomens plågor. Vad värre är uppmuntrar den människor att dölja sin sjukdom och att inte träda fram och testa sig och få behandling. Lösningarna utgår från dessa siffror, från dessa fakta. Vi måste ställa en tidig diagnos, som alla hittills har sagt. Vi behöver tillförlitliga tester, vi behöver utbildning. Vi behöver den förståelse som kommer av detta och som kan motverka stigmatiseringen. Vi behöver den pågående forskningen och utvecklingen och vi behöver vård, eftersom allt färre människor faktiskt dör av aids. Allt fler människor lever med det.
Zita Gurmai
Fru talman! Det gladde mig mycket att kommissionsledamoten nämnde den rundabordskonferens som jag var med och organiserade och agerade ordförande för. Även Miguel Angel Martínez och kommissionsledamot Androulla Vassiliou deltog aktivt i konferensen.
Aids är en av vårt århundrades allvarligaste sjukdomar. Bara inom EU har 215 000 människor smittats med hiv de senaste tio åren. Enligt beräkningar i år har nästan en tredjedel av de aidssmittade - som min kollega nämnde - ännu inte diagnostiserats, vilket innebär en betydande hälsorisk för Europas invånare. Det är hög tid att vi vidtar konkreta åtgärder och lägger fram praktiska förslag om hur hiv/aids kan bekämpas effektivt, med fokus på evidensbaserad tidig diagnos och behandling av hiv/aids.
Det här är inte bara en hälsofråga. Det är en strategisk fråga när det gäller EU:s framtida utvidgning och en central fråga när det gäller grannskaps- och migrationspolitiken. Vi bör kombinera EU:s politik på olika områden för att lyfta fram varje EU-medborgares rätt till bättre hälsa och levnadsvillkor och inte glömma bort kvinnornas roll. De utgör den största riskgruppen när det gäller hiv/aids.
Det är oerhört angeläget att det finns en noggrann övervakning av sjukdomen. Tidig diagnostisering och färre hinder för tester betraktas som ett akut behov. Det måste vidtas åtgärder för att ge människor tillgång till kostnadsfria och anonyma tester så att fler människor testar sig. Varje medlemsstat måste utarbeta en strategi för att minska förekomsten av hiv/aids som är inriktad på utsatta grupper och kända högriskgrupper.
Strategin måste även omfatta informations- och upplysningskampanjer om prevention, testning och behandling av hiv/aids. Vi måste inse att ökade satsningar på forskning och utveckling för att få fram effektivare behandlings- och preventionsverktyg som vacciner och mikrobicider kommer att spela en avgörande roll för att hiv/aids-strategierna ska bli framgångsrika på sikt.
Diskrimineringen av människor som lever med hiv/aids måste förpassas till det förgångna i hela EU. Bekämpningen av hiv/aids får inte leda till att hiv-positiva medborgare diskrimineras, t.ex. genom att deras rörelsefrihet begränsas. I Europaparlamentets partiöverskridande resolution behandlas alla situationer tillsammans. Målet är gemensamt och det utvidgade Europa kan inom den närmaste tiden ta initiativet till ett utökat internationellt samarbete om evidensbaserad tidig diagnos och behandling av hiv/aids.
Jag är säker på att om tidig diagnos och ett system för tidig behandling ingick i ett pilotprogram kunde det kanske användas som ett gemensamt europeiskt verktyg i samband med andra hälsorelaterade politiska åtgärder. Jag känner verkligen stor tacksamhet gentemot alla kolleger som har stött och arbetat med detta initiativ.
Georgs Andrejevs
Fru talman! Jag har ända sedan jag hade äran att upprätta betänkandet om bekämpning av hiv/aids i Europeiska unionen och angränsande länder varit mycket engagerad i frågan om människor som lever med hiv med alla dess konsekvenser och komplikationer.
I samband med konferensen ”Hiv i Europa 2007” för ett år sedan gick deltagarna ut med en omfattande appell om insatser för att effektivt bekämpa hiv/aids i Europa. En del av det som ingick i appellen tas också upp i detta gemensamma förslag till en resolution.
Syftet med resolutionen är att bidra till bekämpningen av hiv/aids på politisk nivå. Rådet och kommissionen uppmanas därför utforma en heltäckande hiv-strategi för att främja tidig diagnos och behandling och se till att alla européer informeras om fördelarna med tidig behandling.
I resolutionen krävs att kommissionen ska avsätta betydande resurser för att genomföra denna strategi och medlemsstaterna uppmanas intensifiera sina informations- och upplysningskampanjer om förebyggande, testning och behandling.
Jag är medveten om att kommissionen har för avsikt att tidigarelägga ett nytt meddelande om bekämpning av hiv i EU och angränsande länder, och att kommissionsledamot Androulla Vassiliou har lovat att personligen vidta ytterligare åtgärder på detta område.
Låt mig avslutningsvis säga att det här är en situation som måste hanteras omgående.
Vittorio Agnoletto
Fru talman, mina damer och herrar! Jag har arbetat som läkare och bekämpat aids i 21 år och varje år hör jag samma debatter.
Rent kliniskt är situationen glasklar: vi har ungefär 30 antiretrovirala läkemedel som kan förlänga livet för personer med hiv. Vi har inget läkemedel som kan förstöra viruset, vilket är anledningen till att vi i västvärlden och i Europa har fått se dödligheten minska samtidigt som antalet människor som lever med hiv och som tekniskt kan beskrivas som ”potentiella smittspridare” har ökat. Vi löper alltså större risk idag att komma i kontakt med människor med hiv än tidigare, eftersom antalet hiv-positiva överlevare ökar. Och vad görs då i detta läge? Ingenting.
De flesta europeiska länder har inte haft någon kontinuerlig preventionskampanj på flera år. Kondomer är dyra och låt oss tala klarspråk så att alla förstår: kondomer är dyra och är ett av de viktigaste sätten att förhindra hiv-virusets spridning.
För att inte tala om satsningar på skadebegränsning inriktade på framför allt narkotikamissbrukare för att förhindra att de delar sprutor. Hur många länder gör satsningar av det slaget på nationell nivå? I Italien diagnostiseras 50 procent av de bekräftade aidsfallen samtidigt som hiv-viruset - många människor vet alltså inte om att de har hiv förrän de blir sjuka.
Var är kampanjerna för att öka tillgången till tester, som bör vara kostnadsfria och anonyma? Om det förekommer diskriminering vet vi att människor kommer att försöka gömma sig, de kommer inte att testa sig, vilket gör att de riskerar sin egen och andras hälsa.
En sista punkt: idag har rådet återigen talat om bistånd till det globala syd, men vad hände egentligen med de förslag som parlamentet lade fram när vi röstade för den senaste versionen av TRIPS-avtalet, genom vilka kommissionen och rådet ålades att öka anslagen för att bekämpa aids i det globala syd och framför allt överföra teknik och ge läkemedelsbistånd.
Avril Doyle
(EN) Fru talman! År 2006 rapporterades över 86 000 nysmittade hiv-fall och över 13 000 fick diagnosen aids i WHO:s europeiska region.
I Västeuropa fanns 10 procent av de nysmittade i åldersgruppen 15-24 år, och 25 procent av dem var kvinnor. Den vanligaste smittvägen var, som kommissionsledamoten påpekade, heterosexuella kontakter.
I Östeuropa var sprutnarkomani den vanligaste smittvägen. Det är mycket oroande att 27 procent av de nysmittade fanns i åldersgruppen 15-24 år och att 41 procent av de nysmittade patienterna var kvinnor.
I dagsläget vet 30 procent av de hiv-smittade inte om att de är smittade och dessa personer orsakar över hälften av alla nya hiv-fall. En sen diagnos innebär också sen behandling med antiretrovirala läkemedel och att chansen att läkemedlen ska ha någon verkan minskar.
Det finns ett akut behov av riktlinjer på EU-nivå när det gäller hiv-tester och rådgivning. Vi behöver utförliga och flexibla riktlinjer om bästa metoder när det gäller rapportering, testning, behandling och vård.
I mitt hemland Irland uppgick det totala antalet rapporterade aidsfall i slutet av december 2007 till nästan 1 000 personer - även om statistiken över hiv och aids bör tolkas med försiktighet eftersom det finns en betydande underrapportering och sen rapportering. På grund av denna underrapportering räknar man dock med att siffran kommer att stiga. Totalt rapporterades 4 780 hiv-smittade under samma period. Preventionsstrategier måste än en gång bli en toppnyhet och förstasidesstoff för våra e-tidningar. En självbelåtenhet har satt in. Rädslan för smittan har försvunnit. Vi måste tala klartext, med öppenhet och tolerans. John Bowis har alldeles rätt i att färre människor visserligen dör i aids, men att fler och fler människor lever med aids.
Michael Cashman
(EN) Fru talman! Jag vill tacka det franska ordförandeskapet för dess engagemang i kampen mot aids och hiv och även tacka deltagarna i kvällens debatt.
Det är en debatt som hålls sent på kvällen om en fråga som faktiskt påverkar oss alla varje minut, varje dag. Som homosexuell man på 1970- och 1980-talet kunde jag lätt ha smittats av hiv-viruset. Jag hade tur. Jag smittades inte. Men jag blev vittne till hur stora delar av hela generationer mejades ned av ett virus och av diskriminering och stigmatisering.
Vårt budskap i kväll måste därför vara att vi ska se till att det finns tillgång till behandling och till tidiga tester, men förutom det - och John Bowis ypperliga och fantastiska insats som hälsominister i en konservativ regering - måste vi säga att ”händer det dig, så händer det mig - eller min dotter eller min son”. Människor låter inte testa sig tidigt av en enkel anledning: rädsla för den diskriminering - den stigmatisering - som de blir tvungna att leva med.
Jag kommer ihåg en gång i början av 1980-talet när jag besökte ett sjukhus för att försöka muntra upp patienterna - vilket jag aldrig lyckades med! Jag kom in på en hiv-avdelning och fick se en nära vän ligga i en av sängarna. Inte ens för mig hade han kunnat berätta att han hade och var döende i en aidsrelaterad sjukdom. Så kan det fortfarande se ut, inte bara i våra länder utan även i andra världsdelar. Det som händer i andra världsdelar påverkar oss direkt, för om vi inte tar kontakt med de grupper som är i riskzonen kommer budskapet aldrig att nå ut till dem. En sexarbetare som smugglas in i EU löper lika stor risk som en person från EU som besöker Afrika eller någon annan världsdel. Jag välkomnar därför denna resolution. Den 1 december 2008 är den 20:e internationella aidsdagen, men inte mycket har förändrats förutom att liv läggs till liv, går till spillo och ödeläggs. Jag tackar därför parlamentet, ordförandeskapet och kommissionen och alla talare som är här för att sända en signal om att ”det som händer andra, händer även oss”.
Toomas Savi
(EN) Fru talman! Jag har insett att hiv-positiva människor ibland behandlas som spetälska och att man inte känner till att de med tidig diagnos och behandling kan vara aktiva i samhället i flera år innan de utvecklar aids och sjukdomen på allvar börjar påverka deras liv.
Sådana fördomar visar på okunnighet. Det är oerhört viktigt att se till att hiv-smittade får stöd och förståelse. Då blir människor modigare och kan få sin virussmitta diagnostiserad på ett tidigt stadium, i stället för att välja ett elände som kan utsätta andra för risker.
Det är oerhört viktigt att hiv-positiva kan vara öppna med sitt tillstånd utan rädsla för diskriminering så att vi kan öka medvetenheten och toleransen i samhället om hiv och aids.
Colm Burke
(EN) Fru talman! Förmågan att förebygga och behandla hiv skiftar mellan olika socioekonomiska och geopolitiska miljöer. Att främja en tidig diagnos av hiv borde vara ett inslag i alla övergripande strategier för att bekämpa aids.
Till och med i länder där antiretrovirala behandlingsalternativ är mycket begränsade kan man främja hälsan avsevärt genom att diagnostisera och behandla sexuellt överförbara sjukdomar, tuberkulos och andra opportunistiska infektioner bland hiv-smittade personer.
I en amerikansk forskningspublikation nyligen konstaterades att den självrapporterade tiden mellan det att man får hiv-diagnosen och söker vård faktiskt har ökat. Tiden mellan diagnos och vård var betydligt längre bland sprutnarkomaner än bland andra riskgrupper. Sedan tillkommer problemet att aids i allt större utsträckning betraktas som en behandlingsbar sjukdom, vilket undergräver folkhälsobudskapet om att man ska testa sig ofta och snabbt sätta in behandling mot hiv.
Mairead McGuinness
(EN) Fru talman! Jag tackar Michael Cashman för den starka lidelse som han har fört in i debatten. Jag är mycket glad att jag stannade och lyssnade på honom och jag hoppas att andra hör vad han hade att säga och att det får dem att agera.
Det som oroar mig när det gäller denna fråga är att den rädsla vi kände på 1980-talet har glömts bort och fått oss att inte längre hålla ett öga på situationen, trots att vi har en hel generation som inte växte upp under 1980-talet och som behöver höra detta budskap igen.
Utmaningen för oss alla är att försöka få ut ett budskap om förebyggande till allmänheten, men utan att få tillbaka den stigmatisering som ibland följer efter. Det är något vi måste lyckas med, för även om det är viktigt med tester och livsviktigt med behandling för de som lider av sjukdomen, så vill vi också förhindra att människor får, lever med och tragiskt nog också dör i aids.
Jean-Pierre Jouyet
Fru talman, kommissionsledamot Potočnik, mina damer och herrar! Det här är en verkligt fascinerande och stundom gripande debatt. Jag vill särskilt tacka Michael Cashman för hans starka berättelse. Jag vet att han har haft täta kontakter med Roselyne Bachelot, som ber om ursäkt för att hon inte kunde vara här i kväll och som har sagt att vi måste agera som om vi alla var smittade och arbeta tillsammans med de största riskgrupperna. Toomas Savi talade också om att människor måste kunna tala öppet om sin sjukdom. Colm Burke betonade värdet av tolerans och vikten av lika tillgång till sjukvård. Mairead McGuinness påpekade, mycket relevant, att vi inte får glömma vad som hände på 1980-talet.
Låt mig återknyta till det som John Bowis sa - och jag tror att detta kan vara en gemensam utgångspunkt som alla ställer sig bakom - nämligen att allt fler människor idag lever med aids och att det finns en ökad resistens mot antiretrovirala läkemedel. Det betyder att vi måste acceptera dessa två fenomen och av de skäl som ni har anfört göra ännu starkare motstånd mot alla former av diskriminering. För det andra måste vi, såsom vi har kommit överens om, göra allt vi kan för att möjliggöra tidig diagnos. Zita Gurmai hade alldeles rätt när hon betonade kvinnornas utsatta situation och behovet av att framför allt främja förebyggande åtgärder. Avril Doyle framhöll att viruset ökar bland unga människor och att preventionsarbetet måste öka, men utan att inskränka människors rörelsefrihet, vilket Zita Gurmai instämde i. Alla dessa aspekter förefaller mig vara oerhört viktiga: öppenhet, vad Michael Cashman sa om anonymitet, fri sjukvård, bättre spridning av kondomer och lika tillgång till tester för alla befolkningsgrupper.
Av Vittorio Agnoletto, vars expertis på området är vida känd, fick jag veta att retrovirala läkemedel förlänger livet men att inga läkemedel kan bota sjukdomen, vilket betyder att vi måste förbättra de förebyggande åtgärderna, oavsett kostnad. John Bowis tillade också att man måste satsa mer på forskning och utveckling.
Jag tror att det är dessa aspekter som vi tillsammans bör arbeta vidare med, att vi har de nödvändiga resurserna, och jag håller helt med Georgs Andrejevs när det gäller resolutionsförslaget, vars syfte är att vidareutveckla tidig behandling i alla avseenden.
Jag tror att denna debatt uppmuntrar oss att även i fortsättningen vara uppmärksamma och vaksamma, att bekämpa alla former av diskriminering samt att agera utifrån vad som har skett tidigare och inte som om situationen har återgått till det normala.
Janez Potočnik
Fru talman! Jag deltog i en konferens i början av den här veckan eller om det var förra veckan - ibland är jag, som förmodligen även ni nuförtiden, lite vilse tidsmässigt. Det var en konferens om fattigdomsrelaterade sjukdomar. Hiv och aids tillhör naturligtvis de tre sjukdomar som skördar flest människoliv idag, vid sidan om malaria och tuberkulos.
Fortfarande dör fem miljoner människor över hela världen varje år av dessa tre sjukdomar, vilket är detsamma som om Danmarks befolkning skulle utplånas varje år. Problemet är så uppenbart närvarande än idag att det helt enkelt vore omoraliskt att inte ägna det tillräcklig uppmärksamhet.
Vi måste göra allt vi kan när det gäller förebyggande kampanjer. Vi måste göra mer för här har vi sovit lite. Vi måste göra allt vi kan för att se till att det tidigt konstateras om personer har smittats. Vi måste göra mer för att hitta ett botemedel, vi måste göra mer för att vara försiktiga. Eftersom jag som ni vet är ansvarig inom kommissionen för finansieringen av forskning kan jag naturligtvis lova att vi även i framtiden kommer att använda våra resurser för att aktivt leta efter ett hiv/aids-vaccin.
Vi har ett fantastiskt projekt som nu har pågått i flera år. Det heter EDCTP och är ett samarbete med länderna i södra Afrika som rör klinisk prövning. I början drogs det med stora problem, men nu fungerar det riktigt bra och bara förra året, 2007, gjorde vi ett åtagande här. I detta sammanhang arbetar medlemsstaterna tillsammans med kommissionen. Samtliga medlemsstater samarbetar med afrikanska stater för att bygga upp deras kapacitet. På bara ett år har de satsat mellan 80 och 90 miljoner euro och denna summa fördubblas naturligtvis eftersom vi står för den andra hälften.
Även forskningen bör alltså fortsätta på detta område. Precis som min kollega, kommissionsledamot Androulla Vassiliou, är engagerad inom sitt område är även jag besluten att inom mitt område fortsätta sökandet.
En sak som inte har tagits upp här idag och som jag tycker bör nämnas är vikten av grannskapspolitiken och den strukturella sammanhållningspolitiken, för det är just i dessa länder i Europa eller i vårt närområde som detta är en kritisk fråga. Även de kan och bör användas för dessa syften.
Låt mig avslutningsvis säga att vi helt enkelt har en moralisk skyldighet som människor att agera. Jag är verkligen glad över att vår röst idag var så tydlig. Den var så enig och till och med lidelsefull.
Talmannen
Jag har mottagit sex resolutionsförslag, som ingivits i enlighet med artikel 103.2 i arbetsordningen.
Debatten är härmed avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum torsdagen den 20 november 2008.
