

Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är rådets och kommissionens uttalanden om Världsbanken. 
Nicolas Schmit,
   . – Herr talman! I anslutning till rådets uttalande om Världsbanken kan jag bekräfta att Världsbanken globalt sett har mycket stor betydelse på utvecklingsfinansieringens område. Det står därmed klart att Världsbankens politiska och administrativa ledning är en oerhört viktig fråga. Som företrädare för EU:s ordförandeskap kan jag dock tyvärr inte redogöra för rådets ståndpunkt eller för det arbete som rådet utfört på detta område.
Inte heller EU som helhet har faktiskt någon del i Världsbankens beslutsfattande eller verksamhet, vilket naturligtvis också är synd. Därför måste de EU-medlemsstater som också är medlemmar av Världsbankens organ fastställa sina ståndpunkter om banken. Av detta skäl har rådet inte antagit någon ståndpunkt i dessa frågor, eftersom det saknar behörighet för detta. Inget av rådets organ har diskuterat en strategi för Världsbanken eller samordning av en eventuell gemensam europeisk ståndpunkt i detta avseende, och inte heller Världsbankens beslutsförfaranden.
Jag vill också tillägga att medlemsstaterna arbetar med att samordna sina ståndpunkter, för att få större tyngd inom de internationella institutionerna, även de internationella finansinstituten som Världsbanken. Rådet som institution deltar emellertid inte i detta arbete, eftersom gemenskapen som sagt saknar behörighet på detta område.
Det stämmer också att Paul Wolfowitz, som utnämnts till chef för Världsbanken, besökt Bryssel, där han träffade Ekofinrådets ordförande Jean-Claude Juncker och företrädare för Världsbankens övriga europeiska guvernörer. Vid detta helt informella möte diskuterades Världsbankens framtida strategi för utvecklingsfinansiering med den chef som den amerikanska regeringen utnämnt, såsom är brukligt.
Jag kan därför bara beklaga att rådet saknar behörighet i denna fråga. Framöver bör vi kanske överväga att förbättra samordningen mellan EU:s medlemsstater inom dessa internationella institutioner, där de tack vare sin sammanlagda tyngd faktiskt även har större representation än Förenta staterna. 
Joaquín Almunia,
   . – Herr talman! Som ledamot av kommissionen med ansvar för förbindelserna med internationella finansinstitut är jag tacksam för detta tillfälle att ge parlamentet kommissionens syn på vår institutions förbindelser med Världsbanken.
Världsbanken och EU är globalt sett de två viktigaste aktörerna i kampen mot fattigdom och finansieringen av utvecklingsstöd.
Europaparlamentet är väl medvetet om att EU står för ungefär hälften av det sammanlagda offentliga stödet till utvecklingsländerna, och att unionen dessutom i de flesta fall är deras viktigaste handelspartner, något som återspeglar den vikt vi fäster vid solidaritet i vår internationella politik.
Det främsta målet för gemenskapens utvecklingspolitik är att begränsa och slutligen utrota fattigdomen. Här ingår att stödja en hållbar ekonomisk, social och miljömässig utveckling, främja en gradvis integration av utvecklingsländerna i den globala ekonomin och bekämpa orättvisor.
Som ledamöterna vet har EU gjort ett fast åtagande att bidra till uppnåendet av millenniemålen, med hjälp av utökad och förbättrad finansiering av utvecklingsstödet, större samstämmighet i utvecklingspolitiken och framför allt ökat fokus på Afrika.
På förslag av min kollega Louis Michel har kommissionen nyligen föreslagit konkreta åtgärder för var och en av dessa frågor, åtgärder som jag tror att Louis Michel haft tillfälle att debattera här i parlamentet.
Jag skulle i korthet vilja kommentera de två första frågorna: finansieringsnivåerna och behovet av att förbättra samstämmigheten i vår utvecklingspolitik.
När det gäller finansieringen tillkännagav EU vid toppmötet i Monterey sitt engagemang för att öka det offentliga utvecklingsstödet från 2002 års nivå på 0,33 procent av BNP till 0,39 procent 2006, som ett första steg mot uppnående av målet på 0,7 procent 2015.
I förra månaden föreslog kommissionen ytterligare två inbördes sammanhängande mål för 2010: ett mellanliggande mål för hela EU på 0,56 procent av BNP i utvecklingsstöd och ett individuellt mål för varje medlemsstats offentliga utvecklingsstöd på minst 0,51 procent för de medlemsstater som ingick i unionen före utvidgningen och 0,17 procent 2010 för de nya medlemsstaterna.
Det är oerhört viktigt att denna ansträngning görs, men det är ändå inte tillräckligt. Vid sidan av stödet har de utvecklade ländernas politik en enorm betydelse för utvecklingsländernas möjligheter att nå millenniemålen, och kommissionen betonar i detta sammanhang vikten av samstämmighet i utvecklingspolitiken. För första gången görs också åtaganden i denna riktning i de aktuella meddelandena.
Vad beträffar förbindelserna med Världsbanken vill jag ta upp två frågor: operativt samarbete mellan kommissionen och banken och EU:s representation i bankens ledning.
Kommissionen har mångåriga förbindelser med Världsbanken. Vi har samma agenda för att minska fattigdomen och vi har naturligtvis också millenniemålen gemensamt. Världsbanken arbetar för att nå dessa mål med hjälp av sina huvudsakliga verksamhetsriktlinjer och genom att utvärdera de framsteg som gjorts inom ramen för den globala övervakningsrapporten.
Kommissionen och banken samarbetar nära om tillhandahållandet av stöd genom det förvaltningsfondsavtal som undertecknades 2001 och ändrades 2003. Detta samarbete har lett till att EU deltar i en rad förvaltningsfonder och sedan 2000 bidragit med mer än 1,5 miljard euro.
Andra exempel är fonden för bekämpning av aids och särskilda fonder, t.ex. initiativet för de kraftigt skuldtyngda fattiga länderna (HIPC).
Dessutom bygger både kommissionens och bankens arbete i allt större utsträckning på nationella strategier för fattigdomsminskning som utformats av utvecklingsländerna själva.
Vid sidan av dessa globala initiativ är samarbetet med Världsbanken även inriktat på vissa prioriterade geografiska områden. Vi genomför gemensamma analyser, för gemensamma dialoger om politiken och arbetar för att samordna den finansiella planeringen för länderna i EU:s närområde. De samordnade insatserna mellan Världsbanken och EU:s institutioner gäller alltså inte bara länder som redan tillhör unionen, utan givetvis även kandidatländerna och de länder som omfattas av grannskapspolitiken, t.ex. på västra Balkan, i Nordafrika och i Mellanöstern, samt OSS-länderna.
EU:s samarbete med dessa länder, genom kommissionen och Världsbanken, syftar till att se till att de politiska strategier som tillämpas på olika områden kompletterar varandra, bidrar till införlivandet av gemenskapens regelverk och lägger särskild vikt vid institutionell utveckling, miljön och dess infrastrukturer, ekonomiska reformer och utveckling av den privata sektorn.
För att uppnå detta har kommissionen, och i vissa fall Europeiska investeringsbanken, under de senaste fem åren undertecknat tre samförståndsavtal med Världsbanken.
Dessa avtal fungerar som konkreta ramar för ett förstärkt samarbete genom en ekonomisk dialog och tekniskt och finansiellt bistånd. De gäller samordning av vår verksamhet på de områden som omfattas av EU:s grannskapspolitik, och under de kommande månaderna kommer samförståndsavtalet att utvidgas till att även omfatta de nya medlemsstaterna och kandidatländerna, och längre fram förhoppningsvis västra Balkan.
Till sist vill jag säga något om EU:s representation i Världsbankens styrande organ.
För närvarande är 184 stater anslutna till banken, däribland EU:s 25 medlemsstater. EU-medlemsstaternas andel av rösterna i banken är 28 procent, jämfört med 16 procent för Förenta staterna.
Dessa 28 procent återspeglar i praktiken dock inte EU:s verkliga tyngd. Unionens bidrag till den finansiering som beviljas är ännu större. I detta sammanhang är exemplet i den senaste översynen från Internationella utvecklingsfonden (IDA) talande. Det har skett en dramatisk förändring av givarnas bidrag; EU:s andel har ökat från 48 till 60 procent, medan Förenta staternas andel har sjunkit till 13,8 procent, vilket är den lägsta siffran i organisationens historia.
Trots dessa siffror över EU:s medverkan, både i bankens kapital och i finansieringen, utnyttjar vi inte till fullo denna tyngd, eftersom EU inte har någon enad representation i bankens styrande organ. Detta innebär alltså att EU:s medlemsstater, trots att de numerärt sett dominerar bankens styrande råd, generellt har mindre inflytande än Förenta staterna.
Kommissionen deltar för närvarande endast som observatör i mötena med bankens utvecklingskommitté, som är det främsta beslutsfattande organet. Situationen är densamma i Internationella valutafondens internationella monetära och finansiella kommitté. EU:s inflytande över utvecklingssamarbetet står därmed i stark kontrast mot dess faktiska inflytande i Världsbanken och, tack vare vår gemensamma valuta, i det internationella valutasystemet i fallet med Internationella valutafonden.
Kommissionen har framhållit att EU måste tala med en röst om vi vill åtgärda den bristande balansen mellan inflytande och bidrag och uppnå en större närvaro på den internationella scenen. Om EU kan lägga fram en gemensam europeisk ståndpunkt kommer unionen att synas mer och få ökat inflytande. I detta sammanhang bör det noteras att vissa framsteg nåtts i fråga om EU:s samordning med bankens styrande organ.
Sedan förra året har exempelvis EU:s verkställande direktörer i Världsbanken hållit årliga möten med ledamöter av parlamentet, med kommissionen och med företrädare för icke-statliga organisationer.
EU:s verkställande direktörer i Världsbanken har enats om att mötas varje vecka för att utbyta åsikter, och en kommissionstjänsteman från vår delegation i Washington deltar regelbundet i dessa möten.
Kommissionen arbetar för att förbättra samordningen mellan de europeiska verkställande direktörerna i Washington, men det slutliga målet måste vara en enad representation från EU:s sida i Världsbankens styrande organ. Innan ett sådant beslut fattas måste givetvis de rättsliga och budgetmässiga konsekvenserna undersökas noga, men detta får inte utgöra något hinder för en seriös analys av hur målet skall kunna nås.
Sammanfattningsvis har vi ett mångårigt och intensivt samarbete med Världsbanken, särskilt när det gäller stödet till utvecklingsländerna. Kommissionen vill upprätthålla och förstärka dessa utmärkta arbetsförbindelser och förbättra samordningen, både med Världsbanken på operativ nivå och bland medlemsstaternas företrädare i bankens styrande organ. På så sätt skulle unionen tala med en röst och få det inflytande den förtjänar i banken. 
Anders Wijkman,
   . – Herr talman! Jag vill tacka för inläggen från Schmit och Almunia. Det finns mycket som kan sägas om Världsbanken, dess styrning och inte minst hur dess ledning utses. Valet av Wolfowitz nyligen visar att kompetens för den specifika uppgiften spelat mindre roll än politiska meriter. Det visar att utseendet av höga chefer i det internationella systemet fortfarande lämnar mycket övrigt att önska.
Men jag har kort tid på mig och ska fokusera specifikt på relationerna mellan EU och banken. Både Schmit och Almunia pekar på svagheten idag, dvs. att vi inte uppträder enat och med en röst. Från parlamentets sida hade vi nyligen ett möte med de europeiska direktörerna i Världsbanken och de var helt eniga i att kräva och efterfråga ett mer enat uppträde från unionens sida i utvecklingsfrågor, rent allmänt och specifikt när det gällde arbetet i banken. Vi hade också ett möte med Jeffrey Sachs för någon månad sedan i utvecklingsutskottet och han ställde frågan varför – givet det enormt stora flödet av biståndspengar jämfört med resten av världen – ”varför uppträder inte EU mer enat, ni skulle få ut större effekt av ert arbete, bättre resultat och ni skulle också ha ett större inflytande i hela detta viktiga sammanhang”.
Både Schmit och Almunia har ju understrukit i sina inlägg att vi har en brist idag. Hur ska vi kunna skapa ett mer enigt och enat uppträdande i utrikespolitiken om vi fortsätter att uppträda så splittrat i de här internationella institutionerna? Det är också typiskt att vi i de diskussioner som nu förs om säkerhetsrådets kommande sammansättning överhuvudtaget inte diskuterar om EU som union skulle ha en plats i säkerhetsrådet, utan att det fortfarande är medlemsstaterna på nationell nivå som gäller.
Herr talman, jag kan bara understryka från min utgångspunkt att vi måste få en ändring på detta plan. Vi måste skapa en större enighet i samarbetet och vi måste harmonisera våra insatser på ett helt annat sätt för att verkligen få ut det resultat vi vill av unionens uppträdande och kunna ta ett större ansvar på den globala arenan. 
Poul Nyrup Rasmussen,
   . – Herr talman, herr Schmit, herr Almunia! Jag vill tacka de två sistnämnda för deras inlägg om Världsbanken i dag. Enligt min mening inriktade de sig verkligen på vad som i grunden behövs. Det står klart att vi nu, fem år efter det att millenniedeklarationen om utvecklingsländernas grundläggande behov fram till 2015 undertecknades år 2000 av bland andra mig, tvingas konstatera att det inte gått åt rätt håll. Tvärtom har det tyvärr gått åt fel håll på de flesta områden.
Det står också klart att 54 länder under de senaste 15 åren blivit fattigare och att en miljard människor nu lever på mindre än två euro per dag. Världsbanken fungerar inte så bra som den skulle kunna. Ett antal viktiga reformer har inletts, men det finns många problem som vi ännu inte tagit itu med. Jag stöder till fullo Joaquín Almunias betoning av att Europa kan tala med en röst, och jag skulle vilja föreslå att vi överväger fyra brådskande uppgifter.
Den första uppgiften härrör från det verkliga behovet i dagens Europa av att finna ett sätt att agera gemensamt i Världsbanken. Om vi gör det får vi 27,98 procent av rösterna, jämfört med Förenta staternas 16,39 procent. För närvarande är Tyskland, med 4,49 procent, det europeiska land som har störst andel röster efter Förenta staterna. Jag talar inte om en ny intressekonflikt, utan om en mycket bättre balans i Världsbanken och vårt behov av att, som en andra uppgift, försöka åstadkomma en reform av bankens utlåningsregler och villkor och verkligen se till att detta sker. Vi måste få till stånd en samordning mellan Världsbankens, Internationella valutafondens och FN:s stöd till utvecklingsländerna. På så sätt kommer våra insatser att gå i samma riktning i stället för att överlappa varandra.
Den tredje uppgiften gäller vårt behov av att reformera Washingtonsamförståndet. Det är nu dags att sluta kräva samma saker av de fattiga länderna som av de rika och att hjälpa till med uppbyggnaden av friska och starka stater i utvecklingsländerna, så att de får rätt till inflytande över utvecklingspolitiken. Vår fjärde och sista uppgift, herr talman, är att verkligen ta ILO:s rapport om fattigdomen i världen på allvar, vilket Världsbanken också bör göra. ”Anständiga arbeten för alla” är fattigdomsbekämpningens grundläggande verktyg.
Låt mig avsluta med att hålla med Joaquín Almunia och Nicolas Schmit om hur viktigt det är att EU nu också påtar sig det genuina ansvar som följer av att vara världens största organisation för bistånd till utvecklingsländerna. Vi bör ta ett delat ansvar för att även Världsbanken agerar på motsvarande sätt. 
Johan Van Hecke,
   . – Herr talman! När Världsbanken inrättades 1944 producerade de sju rikaste länderna, G7, den absolut största delen av alla varor i världen. I dag producerar de knappt hälften. Vid Världsbankens bildande var Förenta staterna den största långivaren. I dag är det den största låntagaren. För sextio år sedan var utvecklingsländerna fortfarande oförmögna att hävda sig, men i dag kan deras inflytande i multilaterala förhandlingar, exempelvis inom Världshandelsorganisationens ramar, inte längre ignoreras.
Allt detta visar att Världsbanken är i trängande behov av drastiska reformer. Så länge utvecklingsländerna saknar verkligt inflytande över Världsbankens politik och beslutsfattande kommer den att fortsätta att uppfattas som ett kontrollinstrument i händerna på de så kallade rika, i stället för en internationell institution med inriktning mot stabilitet och utveckling, i en anda av ömsesidig respekt och stabilt partnerskap.
Världsbanken har nu en avdelning för yttre förbindelser med mer än 300 anställda, som av banken själv beskrivs som en av de viktigaste avdelningarna för att förbättra dess anseende, men frågan är fortfarande om detta inte kan göras på ett annat sätt, nämligen genom att på ett effektivare sätt göra utvecklingsländerna delaktiga i bankens verksamhet, äntligen öka insynen i beslutsfattandet och bättre övervaka utgifterna. Kort sagt hör jag till dem som anser att Världsbanken är i akut behov av nya resurser – inte i ekonomiskt hänseende, utan internt. I denna internationella organisation, som betraktas som en av de största och mest inflytelserika, tycks ju tiden faktiskt ha stått still i mer än 50 år när det gäller både struktur, verksamhet och attityd. 
Monica Frassoni,
   . – Herr talman, mina damer och herrar! Jag vill uttrycka min stora tacksamhet till ledamöterna i de andra grupper som har ställt sig bakom vårt förslag att debattera Världsbanken, även om jag, i likhet med de flesta av oss, mycket väl visste att rådet egentligen inte kunde säga något annat än vad Nicolas Schmit framfört nu på morgonen. Vi måste emellertid vara medvetna om att en otillfredsställande situation kan och måste ändras, särskilt som jag ser detta som ett område där den politiska viljan kan bidra.
Vi behöver inte ta till några framträdande artiklar i fördraget för att se till att rådet och kommissionen, med nödvändighet tillsammans med parlamentet, kan arbeta för att förbättra EU:s samordning eller åtminstone föra upp den på dagordningen. Samordningen inom EU bör emellertid inte begränsas till det värdefulla arbetet med tekniskt och finansiellt samarbete, utan den måste också omfatta Världsbankens politik – där vi helt saknar inflytande – i fråga om utnämningsförfaranden och kriterier för att bevilja finansiering. Jag anser att det är på dessa tre punkter som Europaparlamentet i högre grad bör inrikta sina insatser, och det kan vi göra om vi vill.
Herr rådsordförande! Rätta mig gärna om ni väljer att svara, men jag anser att detta inte är en fråga om behörighet, utan om politisk vilja: om rådet vill kan det agera, precis som både kommissionen och parlamentet.
Vi känner väl till att det under 2000 och 2001 utfärdades riktlinjer för att göra utnämningsförfarandet öppnare och mer godtagbart. Dessa riktlinjer har ignorerats, vilket har en djup politisk innebörd: återigen är det inte en procedurfråga eller en institutionell fråga. Förenta staterna underkände den första kandidat som EU föreslog som chef för Internationella valutafonden. EU-länderna agerade inte på samma sätt när Paul Wolfowitz föreslogs leda Världsbanken. Det kunde de ha gjort. Två telefonsamtal var allt som behövdes för att övertyga ett par europeiska premiärministrar eller regeringschefer, och de verkställande direktörerna förbigicks helt och hållet. Jag menar att det varit fullt möjligt att förhindra detta om vi så önskat.
När det gäller Världsbankens politik har vi i dag inga särskilda garantier för att vissa små genombrott som initierats av James D. Wolfensohn kommer att få någon fortsättning; jag talar om styrningen och om korruptionsfrågan. Jag anser att vi bör försöka påverka även här. Det finns en rad oerhört kontroversiella projekt, t.ex. den stora dammen i Nam Theun-floden i Laos och gruvprojektet i Guatemala, som möter motstånd överallt, och ändå har våra verkställande direktörer gett dem grönt ljus. Om parlamentet och den allmänna opinionen känt till dessa frågor hade de med största sannolikhet agerat annorlunda. Vid sidan av talet om maktlöshet skulle jag också vilja se några tecken på en vilja att agera. 
Luisa Morgantini,
   . – Herr talman, mina damer och herrar! Jag vill tacka Monica Frassoni för att hon på ett så rakt sätt klargjort vilka frågor vi står inför.
Enligt min mening har utnämningen av Paul Wolfowitz till chef för Världsbanken återigen illustrerat den brist på demokrati och öppenhet som präglar processen för att välja ut och utnämna chefen för världens viktigaste finansinstitut för utveckling. Den har också bidragit till att uppmärksamheten vänts mot parlamentets utskott för utveckling. Vi vill gärna tro att världsbankschefen har en positiv syn på lösning av interkulturella konflikter, utöver ett odiskutabelt engagemang för multilateralismen, givetvis kombinerat med ett personligt engagemang för social rättvisa och fattigdomsbekämpning.
Visst kan man kritisera personen i fråga, som under alla omständigheter är välkänd som en av de ivrigaste förespråkarna för doktrinen om krig i förebyggande syfte, för att inte tala om export av demokrati med hjälp av vapen – men vem vet, till och med Paulus blev ju omvänd på vägen till Damaskus. Bortsett från detta tycks emellertid Världsbanken inte ha utvecklats särskilt mycket sedan dess ramar fastställdes i Bretton Woods för mer än 60 år sedan. Detsamma gäller röst- och mandatsystemet, som måste ses över, delvis till följd av förfrågningar från länder i syd och rörelser som på senare år ställt krav på ett annorlunda syd och på deltagande.
EU har åtagit sig att garantera och underlätta ett större deltagande från utvecklingsländernas sida i globala ekonomiska beslutsprocesser, även i de internationella finansinstituten. Vid sidan av dessa avtal och åtaganden från EU:s sida – i Monterey, Barcelona och Johannesburg – vore det dock riktigt och logiskt att säkra ett gott styre av en institution som har partnerskap som det främsta villkoret för beviljande av finansiering.
Bristen på efterlevnad av demokrati- och öppenhetskriterierna underminerar internationella institutioners grundvalar, legitimitet och trovärdighet, i en värld där vi behöver starka och legitima internationella institutioner som främjar engagemang. Man behöver bara läsa Aminata Toures bok där hon beskriver sina tragiska erfarenheter av Världsbankens agerande i Mali.
EU kan spela en avgörande roll för att säkra denna legitimitet. EU måste rentav spela denna roll, men för att kunna göra det måste unionen tala med en röst. En bättre samordning mellan de europeiska direktörerna måste åstadkommas, med tanke på att EU har 30 procent av rösterna i Världsbankens och Internationella valutafondens styrelser.
EU är som sagt världens största givare, och ändå glömmer man ofta att komplettera donationerna med verkningsfulla politiska insatser. Europaparlamentets ledamöter kan spela en viktig roll och har redan gjort det vid ett möte i New York. Tydliga reaktioner är nödvändiga, men en demokratisk reform av processen måste också syfta till att komma till rätta med asymmetrin mellan ekonomierna i nord respektive syd. 
Jag anser att vi måste skapa utveckling, medan Världsbankens politik däremot mycket ofta har haft förödande effekter för befolkningarna. Det handlar framför allt om privatisering och grundläggande behov. Det vore ju meningslöst, som Graham Watson sade, om marknaderna i utvecklingsländerna var fulla av varor som folk inte kan köpa eftersom de varken har några arbeten eller några pengar att köpa dem för. 
John Whittaker,
   . – Herr talman! Inom Europeiska unionen är vi mycket duktiga på skenhelig retorik om behovet av att bekämpa fattigdomen i fattiga länder. Men även om det kan se så ut är det inte detta som dagens diskussion gäller. Som Joaquín Almunia klart och tydligt har framhållit handlar den om inflytande.
Jag kommer inte att uttala mig om Paul Wolfowitz lämplighet som chef för Världsbanken (IBRD), men den motvilja mot honom som EU inledningsvis visade har mildrats. EU behöver stöd för Pascal Lamy, som man vill ha som chef för Världshandelsorganisationen (WTO), och för den kandidat, möjligen Valerie Ann Amos, som man vill skall leda FN:s utvecklingsprogram (UNDP). Detta är förklaringen till Action Aids uttalande och liknande kommentarer från andra icke-statliga organisationer att EU:s stöd för Paul Wolfowitz är en omvändelse under galgen. 
Jag vill inte på något sätt förringa värdet av det bistånd som fattiga länder får från Världsbanken och EU, men rättvisa handelsvillkor skulle vara av betydligt större värde för dem än aldrig så generösa bidrag eller skuldlättnader. Handel, inte allmosor, ger fattiga länder hjälp till självhjälp, som indonesierna mycket riktigt framhöll efter flodvågskatastrofen. 
Tyvärr tycks EU bidra starkt till att öka fattigdomen genom att följa sin egen agenda. Exempelvis betalades pengar ut till Mauretanien, Angola och Moçambique för rätten att fiska ut deras kustfarvatten och göra fiskarna i dessa länder utfattiga. Vidare sluts ekonomiska partnerskapsavtal med vars hjälp EU försöker köpa sig fattiga nationers medgivande till sina protektionistiska åtgärder. 
Vi kommer tveklöst att få höra fler vackra ord. Sanningen är att det är egenintresset, i långt större utsträckning än människokärlek, som styr EU:s handlande, och detta egenintresse främjas av att EU har placerat sitt eget folk på de ledande befattningarna. 
Hans-Peter Martin (NI ).
   – Herr talman! Jag skulle vilja använda den korta tid som står till mitt förfogande till att komma med ett förslag.
Den 18 maj kommer kommissionen att rikta uppmärksamheten mot det europeiska initiativet för att främja öppenhet. En mängd olika idéer har lagts fram, bland annat om en ny utformning av EU:s webbplatser. Skulle inte rådet och kommissionen, och även parlamentet för den delen, kunna vidta den konkreta åtgärden att lansera en förbättrad webbplats där det mycket tydligt framgår vad Världsbanken egentligen gör och vilka framsteg vi européer hittills nått inom denna institution? Det skulle också kunna framgå vilka våra företrädare vid Världsbanken är, vilka konkreta projekt det handlar om och vilka möjligheter vi har att göra vår röst hörd.
Varför säger jag då allt detta? Efter att ha följt debatten på TV-skärmen tvingades jag dra den beklagliga slutsatsen att nästan allt som sades redan sagts för 20 år sedan. Enligt min mening kan de nödvändiga reformerna, som de flesta medlemmar anser att Världsbanken är i trängande behov av, endast åstadkommas om man med hjälp av öppna förfaranden ser till att skapa insyn. 
Othmar Karas (PPE-DE ).
   – Herr talman, herr kommissionsledamot, mina damer och herrar! Det som hittills sagts under denna debatt har återigen tydligt visat att vi globalt sett är en stor betalare men ännu ingen stor politisk aktör. Det räcker inte med att vi bara försöker förklara vad detta beror på och beklagar det; vi måste också agera, och vi måste göra allt som står i vår makt för att se till att det sker utan dröjsmål, så att klyftan minskar mellan det vi är och det vi vill vara. I annat fall kommer vi inte att kunna fullgöra våra åtaganden, varken inom EU eller utanför.
Varken rådets eller kommissionens rapport är främst rapporter om Världsbanken, utan snarare grundliga analyser av våra brister. Det framgår tydligt av de båda rapporterna att problemet inte ligger hos Världsbanken, utan hos oss. Som rådets ordförande redan sagt är vårt problem att det är medlemsstaterna, och inte rådet, som ansvarar för denna fråga, även om det vore förlåtligt att tro att det är samma sak. I sin egenskap av rådsmedlemmar bör medlemsstaterna göra allt som står i deras makt för att se till att rådet vidtar åtgärder mot denna brist.
En kommentar gick ut på att vi borde inleda denna process någon gång i framtiden. I stället måste vi dock börja nu, utan dröjsmål. Konstitutionen ger oss möjlighet att göra det, eftersom den ger EU rättslig status. Vi måste utnyttja denna status för att ta itu med svagheterna i vår yttre representation.
Som jag ser det finns det ett samband mellan den politik vi driver inom IMF, Världsbanken, WTO, FN och EIB. Alla våra företrädare i dessa institutioner måste tala med en röst och samordnas av en person om vi skall kunna fullgöra våra skyldigheter världen över. Globaliseringens allt större inverkan på våra handlingar innebär att det finns ett växande behov av en global ordning, en social och ekonomisk ordning och en principiell ordning. Vi kommer inte att kunna spela vår roll i dessa organisationer på rätt sätt om vi inte först upprättar en sådan ordning inom EU. Det är vi som måste agera, inte Världsbanken. 
Margrietus van den Berg (PSE ).
   – Herr talman! I ett tidigare liv intog Paul Wolfowitz en rätt ensidig ståndpunkt och framstod för oss som en hårding. Nu har han blivit chef för Världsbanken, ett multilateralt utvecklingsinstitut. Detta är sannerligen ett enastående exempel på tvättning, för att använda en penningterm. Det har också varit genant för Europa. Som någon sade för en stund sedan finns det nya förfaranden som ger oss inflytande, men allt som behövdes för att göra honom till chef var några telefonsamtal från Förenta staterna. Vi hade inte på förhand enats om en gemensam kandidat, såsom var fallet med Pascal Lamy för WTO. I Världsbankens fall kom vi för sent och vi hade inte enats. Jag menar att det var vår svaghet, och rådet och kommissionen är i sina rapporter tillräckligt uppriktiga för att medge det.
Det behöver knappast sägas att det inte bara handlar om en gemensam kandidat utan även om politik. Det är allmänt känt att de internationella, multilaterala finansinstituten när det gäller Washingtonsamförståndet har riktlinjer och prioriteringar som ofta är oförenliga med den politik för utveckling och fattigdomsbekämpning som vi i Europa skulle vilja anta på internationell nivå. Det handlar inte nödvändigtvis om att allt skall vara på det ena eller det andra sättet. Vad vi behöver är balans. För att nå denna balans och för att kunna placera sociala mål, fattigdomsbekämpning och millenniemål centralt i Världsbanken måste vi tala med en röst. För detta krävs gemensamma insatser. Jag håller med om vad som sades för en stund sedan: den nya konstitutionen kan ge oss större utrymme och ett slags skyldighet att i dessa institutioner agera som Europa och tala med en röst.
Det är häpnadsväckande: vi står för 60 procent av de förmånliga lånen och har mycket större andel av rösterna, men ändå är vi samtidigt praktiskt taget frånvarande. Det här skulle vi aldrig tolerera på handelsområdet. Jag menar att detta är det centrala. Vi behöver också samstämmighet. I Afrika, t.ex., har Världsbanken varit inblandad i det prioriterade utbildningsinitiativet. Kommissionen vill emellertid inte ha något med detta att göra, för de nationella strategidokumenten för det området handlar om vägar och infrastruktur, inte om utbildning. Vi bidrar alltså inte alls, men vi här i kammaren fordrar samstämmiga, gemensamma insatser.
Det finns alltså svårigheter på båda sidor. Kan inte rådet och kommissionen på nytt överväga om man med den nya konstitutionen som grund skulle kunna ta ett initiativ, åtminstone i politiskt-ekonomiskt avseende, på Världsbankens vägnar? Vi måste också nå en starkare ställning än i dag när det gäller vårt sätt att samarbeta. Dagens hållning är faktiskt mycket nedslående. Varken rådet eller kommissionen vill ta på sig ansvaret. Båda har ju låtit både mycket övertygande och pessimistiska på samma gång. Låt oss gå framåt med större tillförsikt. 
Ignasi Guardans Cambó (ALDE ).
   – Herr talman! Det står klart att Världsbanken är ett effektivt instrument, och skulle kunna vara det i ännu större utsträckning, och jag tror inte att det är den nya ledningen som är problemet. Det oroar mig inte särskilt att Världsbankens nya ledning kan komma att leda den energi som hittills riktats mot andra områden i en ny riktning, för att få Världsbanken att fungera bättre.
Vårt problem är EU:s hyckleri när vi ägnar oss åt att förklara för våra medborgare att EU vill ha inflytande i världen och att vi vill bidra till fred i världen. Regeringarna säger samma sak till sina egna väljare men gör sedan inte minsta ansträngning för att omsätta dessa ord och löften i verklig handling.
EU som sådant väger inte särskilt tungt i Världsbanken. Det är inte en ny konstitution som krävs, utan problemet är politisk vilja och samstämmighet. Kommissionsledamot Joaquín Almunia gav en mycket god beskrivning av detta. Vi har 25 medlemsstater som inte talar med varandra i Världsbanken, och det måste vi fördöma. Det är mycket lätt att protestera mot utnämningen av Paul Wolfowitz, och det kanske vi bör göra, men det borde vara mycket lättare för oss alla att fördöma våra regeringars oförmåga att samordna sig i fråga om politik, utnämningar och kriterier för att bevilja finansiering. 
Frithjof Schmidt (Verts/ALE ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! Det mest överhängande problem vi står inför när det gäller Världsbankens politik är strukturanpassningen. Världsbanken har i flera årtionden stött strukturanpassningsprogram, och ändå har dessa ofta fått groteska resultat, t.ex. i fallet med privatisering av tjänster.
Ett bra exempel på detta är vattenförsörjningen. Trots att denna privatiserats och infrastruktur har uppförts har priset på vatten stigit så snabbt att de fattigaste samhällsgrupperna inte längre har råd med det. Ett annat exempel är handelspolitiken, eftersom beviljande av lån med påtvingad liberalisering och öppnande av marknader som villkor innebär att utvecklingsländernas förhandlingsposition i WTO-rundorna försvagas. Allt detta står i skarp kontrast mot EU:s utvecklingspolitiska målsättningar, där exempelvis vattenförsörjningen tillskrivs en nyckelroll i kampen mot fattigdom, och det handlar om att stärka utvecklingsländernas förhandlingskapacitet i WTO-rundorna. Detta är därför ett centralt angreppssätt för att förändra Världsbankens politik.
Den reform som nu inleds kommer inte att innebära någon som helst förändring. Det som kallas den nya urvalspolitiken för lån och som tydligen skall införas är i grund och botten ett medgivande av att den politik som Världsbanken fört i över 30 år har misslyckats. Den innebär i korta drag att de länder som deltagit i Världsbankens strukturanpassningsprogram de senaste åren och årtiondena utan att ha nått några goda resultat och utan att ha vunnit något nu kommer att få pengar för att ta itu med sina mest trängande sociala problem. De länder som inte deltagit på avsett sätt kommer att få mindre pengar. Denna åtskillnad mellan de som presterat bättre respektive sämre är oerhört tvivelaktig, och enligt min mening är både kommissionen och rådet skyldiga att kräva att den åtminstone görs med utgångspunkt i tydliga, öppna och lättbegripliga kriterier. Jag anser att de också är skyldiga att uppmana Världsbanken till långtgående förändringar av sin strategi för fattigdomsminskning, inom ramen för FN:s reform och millennieutvecklingsmålen.
Proinsias De Rossa (PSE ).
   – Herr talman! Jag måste säga att jag är mycket bestört över rådets uttalande här i dag att inte ett enda av dess organ har ansträngt sig det minsta för att uppnå enighet om vår inställning till Världsbanken. Man har inte heller utnyttjat vårt uppenbara ekonomiska och röstmässiga inflytande i Världsbanken, trots att alla statsöverhuvuden nyligen under högtidliga former skrev under konstitutionsfördraget, där vi förklarar att vi vill utrota fattigdomen i världen, och trots att samtliga medlemsstater har skrivit under utvecklingsmålen för det nya årtusendet. 
Det finns fortfarande stater som drar sig undan sitt åtagande att nå det biståndsmål på 0,7 procent av bruttonationalprodukten (BNP) som har varit bestämt sedan årtionden. Min egen medlemsstat förklarade högtidligen förra året i Förenta nationernas generalförsamling att man skulle nå målet på 0,7 procent av BNP senast 2010. I år har man meddelat att man inte kommer att nå denna siffra, inte för att vi saknar pengar utan för att regeringen föredrar att använda pengarna till att vinna nästa val! 
Det är tydligt att medlemsstaternas regeringar är mer intresserade av att bedriva handel än att utrota fattigdomen. De är mer intresserade av att säkra sin egen ställning i Världshandelsorganisationen (WTO) än att arbeta mot unionens mål. Kan jag få be kammaren att sluta upp med att komma med förklaringar och i stället inrätta en särskild kommitté som kan ta fram underlag för ett gemensamt ställningstagande om EU och Världsbanken och därefter förmå rådet och kommissionen att ansluta sig till parlamentets inställning i denna fråga? 
Nicolas Schmit,
   . – Herr talman! Jag vill till att börja med tacka ledamöterna för denna oerhört intressanta debatt och för deras mycket värdefulla budskap inte bara till rådet utan också till kommissionen. Jag skulle vilja ta upp ett par frågor, och jag vill börja med EU:s inflytande i finansinstituten, framför allt Världsbanken. Låt mig för ett ögonblick tala på ordförandeskapets vägnar och inte som företrädare för rådet.
Det stämmer att vi, om vi vore aktieägare i ett privat bolag, skulle förvalta vår andel av bolagets kapital på ett mycket otillfredsställande sätt. Men som ni vet är det lite mer komplicerat än så, och vi befinner oss inte i den situationen. Vi befinner oss i en helt annan situation, som till sin karaktär är politisk. Ändå måste jag säga att uppmaningen till EU att förbättra samordningen av sina ståndpunkter inom dessa organisationer, och främst inom Världsbanken, härrör från en absolut nödvändighet, eftersom vi, som flera av er sagt, inte är i närheten av att utöva vårt fulla inflytande, inte bara i finansiella termer utan även politiskt.
I detta avseende vill jag påpeka att det kan finnas en artikel i fördraget som vi bör titta på en gång till och kanske utnyttja för att följa upp denna förmiddags debatt. Jag talar om artikel 99 i fördraget – som även ingår i utkastet till konstitution – enligt vilken medlemsstaterna på grundval av ett förslag får förbättra samordningen av sina ståndpunkter inom finansinstitut och internationella finanskonferenser. Jag menar därför att frågan om EU:s representation i internationella sammanhang – särskilt i internationella finanskretsar – fortfarande återstår att lösa. Jag behöver inte på nytt gå in på de svårigheter som detta innebär.
Den andra fråga ni tog upp, och som kanske i viss mån hänger samman med den första, var reformen av de internationella finansinstituten, främst Världsbanken. Jag anser att EU har en oerhört viktig roll i detta sammanhang. Vi måste verkligen uppmana den nye världsbankschefen att genomföra reformer, inte bara av Världsbankens verksamhet utan även av dess politik. Detta var också en del av syftet med det informella mötet med Paul Wolfowitz. Även här menar jag att EU skulle kunna spela en ännu större roll om vi talade med en röst. Detta leder oss tillbaka till frågan om EU:s inflytande i de internationella institutionerna. Det står klart att det inom dessa institutioner är nödvändigt att ta större hänsyn till den nya maktbalansen i världen och att se till att nya internationella aktörer och nya ekonomiska maktfaktorer integreras bättre, utan att i det sammanhanget glömma bort utvecklingsländerna.
Slutligen gäller det politiken för utvecklingsstöd. Kommissionsledamoten lämnade också en del upplysningar i det avseendet. EU är den största givaren och står för mer än 50 procent av utvecklingsstödet. Jag måste framhålla att vi har börjat titta på nya sätt att finansiera utvecklingsstödet. Vid Ekofinrådets senaste möte behandlades dessa finansieringssätt. Ni känner alla till den idé som lades fram om att införa vissa specifika skatter för att nå upp till, eller öka, nivåerna för utvecklingsstödet, och jag kan berätta att Ekofinrådet vid sitt informella möte den 13–14 maj i Luxemburg planerar att på nytt ta upp dessa nya metoder för finansiering av utvecklingsstödet, framför allt för att se till att målen för millennietoppmötet i september kan nås. 
Joaquín Almunia,
   . – Herr talman! Jag vill för det första säga att jag instämmer i alla de anföranden som handlat om behovet av en närmare samordning mellan EU:s medlemsstater i Världsbankens verksamhet, beslutsfattande, politiska inriktning och strategi.
Kommissionen använder de verktyg som står till dess förfogande för att försöka påverka och styra Världsbankens politik i enlighet med våra mål för utvecklingspolitiken och det offentliga utvecklingsstödet. I mitt inledande anförande talade jag om de samförståndsavtal och de förvaltningsfonder som vi använder för att kombinera Världsbankens resurser med EU:s budgetmedel i en lång rad insatser världen över, när vi anser att sådana insatser är förenliga med EU:s mål, våra prioriteringar i fråga om utvecklingsstöd och vår politik för att stödja utvecklingen i världens fattigaste länder.
För det andra vill jag upprepa något som jag sade i mitt inledande anförande och som också många av er har tagit upp: vikten av att EU strävar efter att tala med en röst i Världsbanken och andra internationella institutioner.
Vissa av er har sagt att konstitutionens ikraftträdande kommer att bidra till att detta mål kan nås, och det stämmer att konstitutionens ikraftträdande, EU:s status som juridisk person och den politiska stimulans som konstitutionens genomförande innebär måste hjälpa oss att nå målet. Men som rådets ordförande just påpekat borde EU faktiskt redan med de gällande bestämmelserna tala med en röst i många organ, inklusive Världsbanken och Internationella valutafonden, åtminstone med avseende på Euroområdet.
Det finns dock något annat som kan vara oss till hjälp. Jag vet inte om detta är förenligt med alla medlemsstaters vilja, men jag tror att det är förenligt med EU:s, parlamentets, kommissionens och rådets kollektiva vilja. Europa vill vara en global aktör, som Othmar Karas sade, men det finns vissa länder som kommer att vara globala aktörer och som i de styrande organen kräver reformer av hur världens länder och regioner är företrädda i de internationella finansinstituten, framför allt Världsbanken. EU kan inte reagera splittrat på detta tryck utan måste stå enat och sträva efter att tala med en röst.
Jag vill kommentera utnämningen av Världsbankens nye chef. Som ni vet är Europeiska kommissionen inte på något sätt delaktig i den processen, men Paul Wolfowitz kommer att bli chef för Världsbanken den 1 juni. Från och med den dagen vill vi att Världsbanken skall fortsätta att arbeta med de positiva inslag som präglat James D. Wolfensohns chefskap under de senaste tio åren. Detta var också vad jag sade till Paul Wolfowitz vid de två tillfällen de senaste veckorna då jag som ledamot av kommissionen hade möjlighet att tala personligen med honom: Europeiska kommissionen och hela EU vill att Världsbanken från och med den 1 juni fortsätter i samma positiva riktning som under James D. Wolfensohns ledning. Och jag måste säga att Paul Wolfowitz reaktioner så här långt tyder på att han har för avsikt att fortsätta arbetet med de positiva inslagen. Jag hoppas att vi efter den 1 juni får se att så verkligen är fallet. 
Talmannen.
   – Debatten är avslutad. 
Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är rådets och kommissionens uttalanden om situationen i Kirgizistan och Centralasien. 
Nicolas Schmit,
   . – Herr talman, mina damer och herrar! Det gläder mig mycket att jag fått tillfälle att på rådets vägnar tala om dessa viktiga frågor som gäller den betydelsefulla regionen Centralasien. Det är en region av stor vikt för EU i olika avseenden: geopolitiskt, geostrategiskt och även ekonomiskt.
Trots vissa förbättringar på senare tid är situationen i Kirgizistan fortfarande kritisk. Den nya politiska dynamiken är uppbyggd kring personliga och regionala allianser, och de politiska partierna har bara en rent formell roll. Presidentvalet planeras till den 10 juli, och den andra omgången skulle kunna äga rum den 24 juli. Säkerhetsriskerna och den ovissa ekonomiska situationen kan komma att försvåra presidentvalskampanjen. Valkampanjen utvecklas i själva verket i allt högre grad till en tävling mellan de två huvudkandidaterna på landets politiska scen, Felix Kulov och Askar Akajev.
Landets stabilitet beror därför i mycket hög grad på ett eventuellt närmande mellan dessa två politiska ledare. En kompromiss dem emellan skulle kunna innefatta ett åtagande att respektera valresultatet, såsom ju bör ske i en demokrati, under förutsättning att den kandidat som förlorar ges premiärministerposten. De informella kontakterna mellan de två lägren har hittills emellertid inte gett några påtagliga resultat. I samband med presidentvalskampanjen bör det internationella samfundet, inklusive OSSE och EU, främst betona vikten av att valet blir fritt och demokratiskt.
Fria och demokratiska val är dock ingen automatisk garanti för att demokratiseringsprocessen skall lyckas helt och hållet. Många politiska frågor kvarstår på dagordningen, främst konstitutionella reformer, det planerade parlamentsvalet, mediernas oberoende och utvecklingen av ett politiskt system grundat på naturlig framväxt av politiska partier.
Frågan om konstitutionella reformer har redan nämnts i valdebatten. Parlamentet har inrättat ett konstitutionellt råd, med uppgift att fastställa riktlinjerna för den konstitutionella reform som skall genomföras efter valet. Olika politiska aktörer har dock helt skilda uppfattningar om detta. Det ekonomiska klimatet förbättras inte i tillräcklig utsträckning och den allmänna ordningen är fortfarande osäker. Konfiskeringen av mark i området kring Bisjkek ökar risken för oro. Etniska frågor är centrala för den politiska debatten. Generellt sett är de etniska minoriteternas situation fortfarande bekymmersam.
Alla de viktigaste internationella aktörerna, inklusive Ryssland, stöder upprätthållandet av intern säkerhet och stabilitet i Kirgizistan. Landets nya ledare har lyckats vidmakthålla goda förbindelser med alla grannländer, särskilt Kazakstan och Uzbekistan. OSSE:s arbete för Kirgizistan kommer snart att slutföras och den kirgiziska regeringen måste godkänna det under de kommande dagarna. Europeiska kommissionen tillkännagav nyligen sin avsikt att anslå 25 miljoner euro till Kirgizistan 2005.
Som ni vet ger den allmänna situationen i Centralasien fortfarande anledning till oro. Ett antal faktorer skapar osäkerhet kring länderna i regionen. För det första är de allvarligaste hoten mot den regionala stabiliteten i Centralasien avsaknaden av ekonomiska reformer, det fortsatt auktoritära styret och korruptionens, den organiserade brottslighetens och narkotikahandelns utbredning. Vi talade i går om narkotikaproblemen i Afghanistan, och dessa länder ligger längs narkotikans handelsväg.
Befolkningens politiska rättigheter urholkas i de flesta av dessa länder. Det regionala samarbetet är ännu inte tillräckligt eftersom det saknas tillit och politisk vilja i regionens stater. Fattigdom och bristande tillväxt i de centralasiatiska länderna har förvärrat de socioekonomiska spänningarna. Den geopolitiska närheten till Afghanistan har tillsammans med vissa inhemska faktorer gett den islamiska extremismen möjlighet att spridas, och som jag just sade har detta lett till ökad narkotikahandel. Potentiella konflikter i staternas närområden och mellan dem kan komma att blossa upp till följd av blandningen av etniska minoriteter på deras territorier.
Olika konkreta frågor måste tas upp om situationen i vissa länder i området. Jag skall sammanfatta dem helt kort. I Kazakstan uppfyllde inte parlamentsvalet i september 2004 de allmänt accepterade internationella kriterierna. Oppositionen fick, trots ett ökande stöd hos folket, bara ett mandat. Den sittande presidenten kommer sannolikt att utlysa presidentval innan hans mandatperiod löper ut i januari 2006. Regeringens inblandning i lagstiftningsprocessen, oppositionen, medierna, civilsamhället och finanssystemet ger anledning till oro. Den människorättsliga situationen förvärras.
I Uzbekistan kunde inte den lagliga oppositionen delta i parlamentsvalet den 26 december 2004. Landets reformprogram har inte gått framåt och fattigdomen har ökat ytterligare. Det finns en verklig risk för att den islamiska fundamentalismen skall sprida sig alltmer bland befolkningen i detta land.
I Turkmenistan är avsaknaden av yttrandefrihet och demokratisk debatt, omöjligheten att driva opposition mot regeringen och frånvaron av ett program för strukturreformer stora källor till oro.
Situationen i Tadzjikistan, slutligen, präglas av två huvudproblem: det inhemska käbblet mellan olika provinser och den utdragna ekonomiska krisen.
Trots de problem och svårigheter som jag just redogjort för anser EU att förbindelserna med regionen är av avgörande betydelse, och unionen är därför beredd att stödja dessa länders övergång till effektiv marknadsekonomi och fungerande demokrati.
Europeiska kommissionens ställföreträdande generaldirektör för yttre förbindelser besökte nyligen fyra republiker i Centralasien. Den 12 maj kommer gemensamma kommittén EU–Turkmenistan att sammanträda i Asjchabad. I anslutning till gemensamma kommitténs möte kommer ett särskilt möte att hållas i syfte att få i gång dialogen om de mänskliga rättigheterna. En trojka från EU kommer att träffa företrädare för fem länder i regionen i Tasjkent i slutet av månaden. Samarbetsrådet EU–Kirgizistan kommer att sammanträda i Bryssel i juni, och samarbetsråden EU–Kazakstan och EU–Kirgizistan kommer att sammanträda där i juli. 

Albert Jan Maat (PPE-DE ).
   – Herr talman! Innan kommissionsledamoten får ordet anser jag att det behövs ett klargörande, för jag har hört två datum för presidentvalet i Kirgizistan: den 10 och den 18 juni. Såvitt jag vet gäller inte dessa datum längre. Vad jag förstår kommer presidentvalet att äga rum den 10 juli. Innan parlamentsdebatten inleds tycker jag att det vore lämpligt att rådet eller kommissionen … 
Talmannen.
   – Herr Maat! Detta är inte en ordningsfråga. 
Joaquín Almunia,
   . – Herr talman! Det är en ära att få delta i detta plenarsammanträde för att med er diskutera situationen i en region av stor strategisk betydelse, nämligen Centralasien och framför allt Republiken Kirgizistan.
Sedan president Akajev störtades till följd av massprotesterna den 24 mars, som orsakats av brotten mot internationella normer och OSSE-normer i samband med parlamentsvalet i februari och mars, har både EU:s höge representant för den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken, Javier Solana, och kommissionsledamoten med ansvar för yttre förbindelser, Benita Ferrero-Waldner, som tyvärr inte kan delta i denna debatt, uppmanat Republiken Kirgizistan att sträva efter nationell försoning med utgångspunkt i dialog och samförstånd, så att den politiska reformprocessen kan gå framåt.
Republiken Kirgizistan har en unik möjlighet att skapa en verklig mångpartidemokrati i Centralasien och att utrota den korruption som i så hög grad bidragit till den senaste krisen. Denna möjlighet ligger i händerna på de politiska ledarna i landet, som måste visa sitt fasta engagemang för att nå verkliga framsteg med de politiska reformerna. Bästa sättet att åstadkomma detta är att vidta åtgärder för att garantera upprättandet av en mångpartidemokrati och respekten för de mänskliga rättigheterna och rättsstatsprincipen, i enlighet med Kirgizistans internationella åtaganden.
Jag vill understryka att det kommande presidentvalet måste hållas i en anda av politisk liberalisering och förberedas och anordnas på ett fritt, rättvist och öppet sätt. Enligt de uppgifter vi fått kommer valet att hållas den 10 juli. Valet kommer att övervakas nära av EU och hela det internationella samfundet. Republiken Kirgizistans demokratiska meriter kommer att förbättras om interimsregeringen följer rekommendationerna i slutrapporten från delegationen från OSSE:s kontor för demokratiska institutioner och mänskliga rättigheter, som offentliggjordes i mars i år.
Inom OSSE:s ramar utarbetar EU, med hjälp av en mekanism för akuta ingripanden, en rad åtgärder för att hjälpa till med valet och med reformerna av vallagarna.
EU uppmanar Kirgizistan att skapa ett klimat där landets medier och journalister kan utöva sina rättigheter och friheter till fullo, i enlighet med de internationella åtagandena. Jag anser att OSSE har möjlighet att ge myndigheterna råd på detta område.
Det är viktigt att på ett effektivare sätt bekämpa korruptionen i alla länder i Centralasien, eftersom den identifierats som en av de viktigaste orsakerna till händelserna i Kirgizistan.
Jag vill nu tala om samarbetet mellan EU och de centralasiatiska länderna. I slutet av förra året inledde EU ett initiativ för att förbättra den politiska dialogen med regionen. I detta syfte träffade trojkan av EU:s regionala direktörer sina centralasiatiska motparter i Bisjkek i december förra året.
Denna politiska dialog mellan EU och Centralasien kan otvivelaktigt bidra till att förändra förbindelserna mellan de två regionerna i framtiden, förutsatt att dialogen är konstruktiv. Kommissionen ser positivt på det intresse som de fem centralasiatiska länderna visat för denna process.
Huruvida dialogen blir framgångsrik är avhängigt av i vilken utsträckning bägge parter deltar. I detta avseende kommer EU alltid att stödja ekonomisk liberalisering och, givetvis, politisk demokratisering i Centralasien. Dialogen skulle kunna inriktas på frågor av gemensamt intresse för båda regionerna: kampen mot terrorism, narkotika- och människohandel, penningtvätt och olaglig invandring samt frågor om energi, transport och utökat ekonomiskt samarbete.
Den politiska dialogen mellan EU och Centralasien skulle kunna underlätta den regionala integrationen i området och ge politisk vägledning för samarbetet mellan de två regionerna.
EU undersöker nu vad som bör göras härnäst. Mötet mellan EU:s trojka och de centralasiatiska utrikesministrarna i Tasjkent i slutet av juni utgör ett lämpligt tillfälle för fortsatta diskussioner om dialogen.
EU uppmanar de fem länderna i Centralasien att gå vidare med den politiska liberaliseringen. Det enda sättet för ett land att nå välstånd som kommer dess medborgare till godo, att åstadkomma stabilitet och säkerhet och att verkligen främja regional integration är att se till att den ekonomiska utvecklingen går hand i hand med politisk liberalisering, rättsstatliga principer och utveckling av ett aktivt civilsamhälle, där ett av de grundläggande inslagen är tryckfrihet. Jag är övertygad om att detta är det bästa sättet att stärka förbindelserna mellan Centralasien och EU.
Kommissionen förväntar sig ett bättre samarbete mellan EU och länderna kring Kaspiska havet, vilket man enades om vid ministerkonferensen om energi och transport i Baku i november förra året. I politiskt hänseende har energi blivit en säkerhetsfråga. Det ligger i båda regionernas intresse att samarbeta för att åstadkomma en effektivare och mer långtgående integration av våra system och energimarknader.
Intensifieringen av samarbetet mellan EU och Centralasien är beroende av både politiska och ekonomiska aspekter, och EU är i detta avseende fortfarande villigt att hjälpa till i denna betydelsefulla region. 
Elmar Brok,
   . – Herr talman, herr rådsordförande, herr kommissionsledamot! Vi försummar ofta den här regionen eftersom den tidigare låg i Sovjetunionens skugga och därför inte utvecklades självständigt. I dag har regionen dock en enorm strategisk betydelse på grund av sina gas- och oljefyndigheter, sin betydelse som energileverantör och så vidare. Denna strategiska betydelse är också ett resultat av Kinas ökande intressen i regionen, den tilltagande muslimska fundamentalismen och det faktum att ett antal av de här länderna har blivit involverade i droghandeln.
Denna urholkning av demokratin, rättsstatsprincipen och de mänskliga rättigheterna gör det allt svårare att samarbeta med regionen, fullfölja befintliga partnerskaps- och samarbetsavtal och ingå eller ratificera nya avtal, och detta är någonting som vi måste ta itu med. Vi måste också inse att regimer av det här slaget blir öar av instabilitet snarare än av stabilitet, som vi har sett efter valet i Kirgizistan och händelserna i Ukraina tidigare.
Ju mer instabil situationen är i en region med så avgörande geografisk betydelse, desto mer påverkas våra intressen. Därför vill jag uppmana kammaren att betrakta detta som en övergripande strategifråga snarare än att ägna sig åt enskilda frågor, och jag vill framhålla hur viktigt det är att den demokratiska processen i de här länderna verkligen stöds. 
Mina följande kommentarer riktar sig till rådet och kommissionen. Som jag ser det ligger det i allas intresse att vi kommer fram till en överenskommelse med Förenta staterna, som inte längre bara ser landet som ett kortsiktigt basläger för Afghanistan, och med Ryssland, vars inställning till utvecklingstendenser av det här slaget ofta påverkas av gamla tänkesätt. Det ligger i alla tre partnernas intresse att regionen stabiliseras, men vi kommer bara att kunna åstadkomma det om vi arbetar tillsammans för att upprätta demokratin och rättsstatsprincipen. Vi bör göra detta till en ny prioriterad fråga. 
Jan Marinus Wiersma,
   . – Herr talman! Jag tror att vi alla lätt kan enas om att vi, mot bakgrund av det som händer i Kirgizistan, måste betrakta regionen som en helhet och föra en debatt om vad som skall göras i fråga om Centralasien, vilka EU:s intressen är och vad vi kan göra för att förbättra situationen och göra regionen mer stabil. Utvecklingen i Kirgizistan är minnesvärd i sig och det finns en slående likhet med vad som hände i Ukraina. Samtidigt måste vi komma ihåg att det som skedde i Kirgizistan självfallet inte var någon orange revolution, och vi måste vänta och se hur utvecklingen i landet utfaller, särskilt mot bakgrund av det rättvisa och fria val som skall hållas där. När vi talar om valet måste Europeiska unionen och OSSE spela en central roll som observatörer och därigenom ge Kirgizistans folk vissheten att valet har genomförts på ett rättvist sätt och att den regering som tillträder efter det är legitim och förmögen att bidra till landets utveckling.
Om allt detta går enligt ritningarna anser vi att Europeiska unionen också bör överväga hur den kan hjälpa Kirgizistan under nuvarande omständigheter, eftersom detta kommer att få positiva konsekvenser för andra länder i regionen. Utan att ge mig in i en lång analys av hur det går för Uzbekistan och andra länder i Centralasien vill jag nämna att Kirgizistans grannländer också har stora problem som Europeiska unionen bör ägna sig åt. Detta är verkligen vår centrala fråga till kommissionen: Vi har en strategi för Ryssland och vi har den nya grannskapspolitiken för många länder, men vad skall vi göra åt Centralasien? Vilka initiativ som delvis syftar till att stödja utvecklingen i Kirgizistan kan vi se fram emot under de kommande åren? Som vi ser det handlar det inte bara om att trygga energiförsörjningen utan också om huruvida vi kan stärka banden med de här länderna och hur vi i någon utsträckning kan europeisera Centralasien, det vill säga sprida och förankra de värderingar som vi i Europeiska unionen, Europarådet och OSSE har. Vi hoppas att kommissionen och rådet kommer att lägga fram flera initiativ om detta. 
Ona Juknevičienė,
   . – Jag leder delegationen till republikerna i Centralasien och Mongoliet och snart kommer vi att resa till den här regionen, till Centralasien och just till Kirgizistan. De flesta av parlamentets företrädare tror på de nyheter som har spritts världen över om en tulpanrevolution i Kirghizien. Jag vill framföra min åsikt om detta, utifrån ett kanske lite annorlunda perspektiv. Jag anser visst att det skedde en omvälvning i landet, en folklig omvälvning, men att kalla den en revolution liknande det som hände i Ukraina och Georgien anser jag vore förhastat, och jag vill uppmana parlamentet att vara försiktigare med att använda sådana ord. Varför säger jag det? Därför att folkets roll inte är tillräckligt klar. Vad vill landet och vad vill ledarna? Det är här som det borde märkas en skillnad.
Den här regionen är dock särskilt viktig för Europaparlamentet och Europeiska unionen av två skäl. För det första hör vissa länder i Centralasien, speciellt Kazakstan, till Europeiska unionens främsta handelspartner i fråga om energitillgångar. Som ni kanske vet är också grannländerna i regionen, såsom Kina, mycket intresserade av att få dessa länder på sin sida. Därför måste vi särskilt uppmärksamma vårt reguljära, målmedvetna samarbete för att hjälpa de här länderna att skapa demokrati. Vi måste lära oss av Förenta staternas aktiva deltagande i den här regionen, och det är synd att behöva säga att Europeiska unionen faktiskt inte är särskilt aktiv och inte särskilt effektiv med sina program, för det måste vi erkänna. Trots att kommissionen hävdar att vi är en av de främsta finansiärerna i regionen, det vill säga ställer stora belopp till förfogande, så används inte dessa medel särskilt effektivt. Vilket är vårt mål? Vilket mål bör Europeiska unionen ha i Centralasien, i alla länder och särskilt i Kirgizistan i dag? Att trygga demokrati, stabilitet och ordning. Att åstadkomma ett nära samarbete mellan dessa länder. Som jag redan har nämnt kommer delegationen att besöka regionen den 14–20 maj. Efter besöket kommer vi att kunna informera parlamentets ledamöter om hur situationen i Kirgizistan och i regionen egentligen ser ut. Jag vill också nämna att det kommer att hållas ett möte med Förenta staternas företrädare om samordning av verksamheten i regionen den 2 juni. Jag uppmanar parlamentets alla ledamöter att delta. 
Cem Özdemir,
   . – Herr talman, herr rådsordförande, herr kommissionsledamot! Eftersom jag bara har en minut på mig vill jag inrikta mig på en enda aspekt av den här frågan. Jag instämmer i de kommentarer som de föregående talarna har gjort, eftersom jag också anser att vi främst bör erkänna att OSSE har en avgörande roll i Centralasien. Detta gäller speciellt i fråga om konfliktförebyggande åtgärder, men också krishantering och främjande av rättsstatsprincipen, de mänskliga rättigheterna och de demokratiska rättesnörena. Vi bör inte glömma att OSSE också gör en hel del på andra områden, såsom stöd till det civila samhället och åtgärder för att skydda minoriteter.
Vi bör särskilt välkomna OSSE:s arbete i den här regionen, speciellt det som har att göra med valövervakning och förberedelserna av det kommande valet, som skall hållas i Kirgizistan i juni 2005. Detta arbete syftar till att se till att valet kan hållas i enlighet med internationella och europeiska normer. Frågan om polisutbildningen spelar också en avgörande roll i det här sammanhanget, särskilt i Kirgizistan.
Avslutningsvis vill jag be rådet, och även kommissionen, att se till att vi samarbetar nära med OSSE. Speciellt bör vi utnyttja de erfarenheter som Alojz Peterle, OSSE:s särskilda sändebud till regionen, har samlat på sig på området på bästa sätt. 
Jiří Maštálka,
   . – Mina damer och herrar! Jag vill tacka kommissionsledamoten för hans inledande kommentarer. Jag vill också säga att jag varmt välkomnar de politiska förändringar som har ägt rum i Kirgizistan, eftersom de också kommer att ge oss möjlighet att klargöra målen för vår utrikespolitik.
Vid första påseende tycks allt vara mycket enkelt. Det förekom valfusk i valet i Kirgizistan och efter valet tvingades presidenten att avgå till följd av folkets protester, och Bisjkek stod på tur för att drabbas av den dominoeffekt som tidigare ledde till att regeringarna i Tbilisi och Kiev störtades. Moskva stödde en odemokratisk president och led nederlag.
Samtidigt börjar det dock också bli uppenbart att revolutionen i Kirgizistan, som i mångt och mycket var ett uppror mot ett oligarkiskt styre som hade kommit till under privatiseringseran, hade en stark social dimension. Detta har faktiskt varit en gemensam nämnare i alla postsocialistiska länder där det har funnits grupper som har stått eller står i den politiska maktens centrum, antingen som ett resultat av sina gamla kontakter eller av sina etniska eller partipolitiska band till dem som för närvarande har makten. Medlemmarna i dessa grupper gjorde sig större rikedomar än de hade kunnat drömma om genom privatiseringarna, som inte bara ledde till stora klyftor i samhället, utan också gav dem erforderliga resurser och en önskan att ge sig in i politiken. 
Det finns dock fler aspekter på upproret i Kirgizistan som gör att det skiljer sig från andra uppror av det här slaget. Detta uppror ägde rum i ett land som hade den mest liberala regimen i Centralasien. Vilken oligarki som helst skulle dra slutsatsen att ju större restriktioner som införs på ett lands frihet, desto större möjligheter har den att sitta kvar vid makten. Dessutom skiljer sig situationen i Kirgizistan från situationen i till exempel Ukraina, eftersom rysskräcken inte spelade någon roll i det kirgiziska upproret.
I det här sammanhanget vill jag upprepa min maning att vi skall se till att EU:s politik avspeglar det faktum att Europeiska unionen är en institution som värnar om rättsstatsprincipen och den sociala rättvisan som ideal. Därför bör vi stödja de krafter som vill öka den konstitutionella ordningen och den sociala rättvisan, både i Kirgizistan och på andra håll. 
Johannes Blokland,
   . – Herr talman! Vid en tidpunkt som denna, när vi firar att de allierade befriade Europa från Nazityskland, har många européer blandade känslor. När allt kommer omkring var det när vi kastade av oss det tyska oket som vi banade väg för årtionden av förtryck från Sovjetunionens sida, vilket också drabbade Centralasien. I förra månaden gjorde sig Kirgizistan av med en auktoritär ledare efter ett orättvist val. Både de styrande och folket i landet är rädda för att muslimska extremister kan komma att dra nytta av den politiskt instabila situationen. Islamistiska terrororganisationer, däribland Hizb ut-Tahrir som verkar för islamistiskt världsherravälde, utgör ett särskilt hot mot hela den centralasiatiska regionen. Därför bör vi välkomna att regionen bekämpar denna islamistiska radikalisering som ett inslag i kampen mot internationell terrorism.
Tyvärr tar inte de auktoritära regimerna i regionen itu med den här frågan ordentligt, och följden har bland annat blivit att de har många problem när det gäller religionsfrihet. Visst bör regeringarna i Centralasien försöka att behålla kontrollen över radikaliseringen inom islam, men jag anser att det är att gå för långt att kräva att kristna kyrkor skall registrera sig hos regeringen. Man behöver inte vara rädd för attacker från det hållet.
Med jämna mellanrum får vi rapporter om att både registrerade och icke registrerade kristna församlingar stöter på stora problem, också förföljelse. Låt mig bara ta ett exempel. I Kazakstan har Valery Pak i den icke registrerade baptistförsamlingen Kyzyl-Orda hotats och förföljts i åratal. Detta måste få ett slut, för alla länderna i Centralasien har faktiskt religionsfrihet inskriven i sina konstitutioner. Jag vill uppmana rådet och kommissionen att stödja de här ländernas kamp mot den muslimska fundamentalismen och att samtidigt ställa dem till svars i fråga om problemen med religionsfriheten, kravet på att kyrkor skall registreras och särskilt de icke registrerade baptistförsamlingarnas situation, liksom de oförrätter som har begåtts mot Valery Pak och andra. 
Anna Elzbieta Fotyga,
   . –  Jag vill börja med att gratulera ordförandeskapet till dess utmärkta arbete med att sammanställa en detaljerad analys av situationen i Centralasien, och särskilt i Kirgizistan. Med er tillåtelse vill jag göra några ytterligare kommentarer om situationen i det landet.
Trots att det har gått mer än en och en halv månad sedan kuppen i Kirgizistan är läget där fortfarande långt ifrån stabilt, och detta är en källa till djup oro i grannländerna. Vi har noterat ett antal uppmuntrande tecken på att saker och ting håller på att återgå till det normala, och jag anser att ett sådant tecken är att det inte har etablerats någon diarki på vare sig parlaments- eller statschefsnivå. Jag syftar främst på president Akajevs avgång i april. Samtidigt har det dock inträffat saker som skulle kunna orsaka en hel del oro. Till exempel har det förekommit ett antal incidenter med anknytning till ett mystiskt och politiskt motiverat dödsfall, vilket har gjort att det har ställts allt fler frågor om de genomförda förändringarnas verkliga natur. Enligt min mening kommer sättet att hantera det kommande presidentvalet att fungera som ett lackmustest av dessa förändringar. I det här läget vill jag framhålla att OSSE har spelat, fortfarande spelar och utan tvivel kommer att fortsätta att spela en avgörande roll när det gäller Kirgizistan. Övervakningen av situationen före valet och själva valet bör särskilt inrikta sig på de aspekter i valförfarandet som direkt ledde till protesterna och kuppen i Kirgizistan, såsom att kandidater kan uteslutas och röster köpas. De kirgiziska myndigheternas inställning till att tidigarelägga parlamentsvalet kommer också att bli en viktig måttstock.
Om ni tillåter skulle jag vilja göra ytterligare en kommentar på grundval av min egen erfarenhet av samhällslivet i Polen. När ett samhälle väl börjar att kämpa för sina omistliga rättigheter blir detta en oåterkallelig och naturnödvändig process, oavsett hur lång tid kampen varar. EU:s stöd till dessa förändringar bör därför ta hänsyn till detta och inriktas på civilsamhället. Jag tycker att EU skall ge ekonomiskt stöd, men detta skall förutsätta att kriterierna om mänskliga rättigheter och rättsstatsprincipen uppfylls. 
Ryszard Czarnecki (NI ).
    –  Herr talman, mina damer och herrar! Jag har fortfarande mitt besök i Kirgizistan för några år sedan i livligt minne. Det är ett land med stor naturskönhet och ett överflöd av vatten, som är en viktig naturtillgång i den delen av världen. Världens ögon riktades nyligen mot Kirgizistan när dess ledare sedan lång tid tillbaka, president Akajev, störtades. Vissa, däribland en del av de närvarande här i kammaren, har ganska naivt tolkat detta som en händelse som liknar de som inträffade i Georgien och Ukraina. Sanningen är dock en helt annan. De nya georgiska och ukrainska regeringarna gör sig stor möda för att se till att deras länder driver en politik som är självständig från Moskva. I Kirgizistan är emellertid den nya politiska apparaten precis lika ryssvänlig som sin föregångare, om inte mer. Situationen i landet är fortfarande långt ifrån stabil, vilket mordförsöket på presidentkandidaten Bayaman Erkinbajev nyligen visade. Den senaste utvecklingen i Kirgizistan kan inte ses i termer av svart och vitt, även om vissa västerländska observatörer tycks önska att det vore så.
Det är viktigt att EU spelar en aktivare roll i den här delen av världen och inte lämnar dessa människor i ryssarnas och amerikanernas våld. Trots detta bör vi naturligtvis samarbeta med de båda sistnämnda i den här frågan. 
Albert Jan Maat (PPE-DE ).
   – Herr talman! Det gläder mig att kommissionen har rett ut missförståndet i rådets meddelande om valdatumet: det är den 10 juli. Kommissionen skall alltså ha en eloge för att den var mer välinformerad. Jag vill instämma i det som ordföranden för Centralasiendelegationen sade, nämligen att vi bör akta oss för att jämföra situationen i Kirgizistan med situationen i Ukraina. Tiden kommer att utvisa om revolutionen är av samma slag eller om ett antal ledare har satt igång en annan process. Situationen i Kirgizistan är betydligt annorlunda: demokratin i landet följer etniska och regionala linjer, vilket inte i sig förvärrar läget eller ändrar det faktum att det vore bra om Europeiska unionen investerade i Centralasien. För tillfället investeras det för lite och det som är slående är att det tills nyligen var de två fattigaste länderna, Mongoliet – ett land som förtjänar erkänsla för att det inte har några problem när det gäller demokrati och mänskliga rättigheter – och Kirgizistan, som gjorde bäst ifrån sig.
Nu när revolutionen i Kirgizistan pågår bör vi dra fördel av den. Jag är glad över de 25 miljonerna från kommissionen, men de känns verkligen som en spottstyver. På kort sikt bör Europeiska unionen göra följande. Jag uppmanar rådet och kommissionen att tillsammans med parlamentet investera i valet genom att sända en stark övervakningsdelegation till den 10 juli och stödja OSSE för att se till att valet avlöper väl. Val som avlöper väl väcker ju tillit hos folket, också när det gäller kommande parlamentsval. Dessutom är det viktigt att Europeiska unionen investerar mer i utbildning och ekonomiskt samarbete, för det är helt snurrigt att lejonparten av de utländska investeringarna i utbildning för närvarande görs av fundamentalistiska muslimska grupperingar. Detta måste få ett slut. Det är en utmaning för Europa att investera mer i Kirgizistan, särskilt i utbildning och ekonomiskt samarbete. Landet behöver också sunda frihandelsavtal i detta syfte.
Jag vill tillägga en annan kritisk synpunkt på regionen. Jag skulle vilja veta vad kommissionen tänker göra åt det ökande förtrycket i Kazakstan, däribland att den största oppositionstidningen nyligen stängdes och att dess journalist Irina Petrusheva fängslades i Ryssland på begäran av myndigheterna i Kazakstan. 
Bernadette Bourzai (PSE ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! Det har sagts mycket i de föregående anförandena som jag inte skall återkomma till. Överlag instämmer jag i det som sägs i det förslag till gemensam resolution som har lagts fram.
Jag skulle dock vilja understryka tre viktiga punkter. För det första var ekonomiska och sociala svårigheter en viktig utlösande faktor bakom händelserna i Kirgizistan. Detta berodde på att den betydande ovisshet och fattigdom som rådde utgjorde en bra grogrund för att demonstrationerna skulle sprida sig och regeringen störtas, eftersom den leddes av Akajev, som hade berikat sig på den kirgiziska ekonomins bekostnad sedan 1991. Oacceptabla företeelser såsom korruption och nepotism spädde på folkets tysta men legitima missnöje. Folket strävar efter förbättrade förhållanden och vi måste ta hänsyn till dessa strävanden. Om vi skall stödja den pågående övergången till demokrati måste vi således vara särskilt noga med att valet kännetecknas av hederlighet och tillförlitlighet och med att genomföra en politik som handlar om dialog och nationell försoning. Det är bara en stabil, legitim regering som kommer att kunna fullborda de reformer som behövs för att förbättra förhållandena för Kirgizistans medborgare på ett framgångsrikt sätt. 
Det som står på spel när det gäller de mänskliga rättigheterna och grundläggande friheterna är en annan avgörande aspekt av den nuvarande situationen. Europeiska unionen måste förvissa sig om att demokratiseringsprocessen bygger på en verklig politisk pluralism och också tillåter media och icke-statliga organisationer att verka fritt och självständigt. De samarbetsprojekt som OSSE har lanserat och de som ingår i Tacisprogrammet måste stödjas och främjas.
Slutligen anser jag att vi måste bredda vårt sätt att betrakta händelserna i Kirgizistan till ett regionalt perspektiv som omfattar hela Centralasien. Demokratiseringen i Kirgizistan kan således ses som ett hopp, ett exempel som kan följas av de andra länderna i Centralasien där de mänskliga rättigheterna kränks. Skärpningarna av lagstiftningen till nackdel för icke-statliga organisationer och oppositionsgrupper gör att Europeiska unionen måste vara vaksam och särskilt uppmärksam på den föränderliga politiska situationen i regionen. 
Charles Tannock (PPE-DE ).
   – Herr talman! Kirgizistan är en liten, otroligt naturskön muslimsk republik i Centralasien med stolta nomadtraditioner. Kirgizistan tvångsanslöts av Ryssland 1864 men blev självständigt från Sovjetunionen 1991. Landet har nyligen låtit tala om sig när oegentligheter i samband med parlamentsvalet den 27 februari orsakade omfattande protester som startade i södra delen av landet. Presidenten tvingades fly när han anklagades för korruption och valfusk. 
Under ett besök i delstaten Georgia i går krävde president George W. Bush frihet och demokrati i hela den kommunistiska världen. Kirgizistan är ett fattigt bergland med en ekonomi som huvudsakligen baseras på jordbruk, men under den f.d. presidenten Askar Akajevs ledning har betydande marknadsreformer genomförts. Han har utmärkt sig genom en förhållandevis liberal ekonomisk politik, och han har förbättrat regelverket och infört jordreformer. Kirgizistan var det första land inom Oberoende staters samvälde (OSS) som lyckades vinna inträde i WTO, och de flesta statliga företag har sålts, även om vänskapskorruption och annan korruption beklagligtvis har frodats. 
Man kan hoppas att landet genom denna revolution, om det handlar om det, slutgiltigt kommer att slå in på en väg som leder till demokrati, respekt för de mänskliga rättigheterna och goda styrelseformer. Det skulle kunna bli en förebild för omgivande stater som Uzbekistan, Kazakstan och Tadzjikistan, där man fortfarande lever under auktoritära styrelseformer som bara delvis håller på att förändras. Gränstvister mellan Kirgizistan och dess grannländer fördröjer emellertid processen för gränsdragning mot framför allt Tadzjikistan, men även Uzbekistan. 
Man har också problemet med olaglig odling av cannabis och opiumvallmo för marknaderna inom OSS och medregeringens begränsade insatser för att få bukt med de olagliga narkotikaskördarna. Kirgizistan är även genomgångsland till narkotikamarknaderna i Sydvästasien och för den narkotika som är på väg till Ryssland och övriga Europa.
Presidentval skall äga rum i juli. Detta har jag fått bekräftat på Internet. Europaparlamentet bör absolut sända observatörer som övervakar Kirgizistans övergång till demokrati. 
Genowefa Grabowska (PSE ).
    –  Herr talman, mina damer och herrar! Det är uppenbart att Europaparlamentet mycket gärna vill samarbeta med Kirgizistan, liksom med de andra länderna i Centralasien. Det framgår av det partnerskaps- och samarbetsavtal som ingicks 1995. Exempel på frågor som intresserar parlamentet är mänskliga rättigheter, demokratisering av vardagslivet, miljöskydd och energi, och dessa frågor bör uppmärksammas särskilt.
Många satte sitt hopp till den kirgiziska konstitutionen när den antogs 1993. Trots att den har ändrats fyra gånger sedan dess tycks den fortfarande vara en potentiellt god grund för fortsatta demokratiska reformer i landet. Trots att rättsväsendet enligt konstitutionen officiellt är oberoende och har till uppgift att se till att de mänskliga rättigheterna respekteras i landet har dock observatörer klargjort att reformerna inte har varit tillräckliga, att korruptionen fortfarande är utbredd och att domarna inte har tillräckligt bra betalt. Enligt dessa observatörer är det ett brott mot de demokratiska principerna att presidenten utser ledamöterna i konstitutionsdomstolen, domarna i högsta domstolen och skiljemännen i skiljedomstolen. De har varnat för att de mänskliga rättigheterna inte får inskränkas under förevändning av att terrorismen skall bekämpas.
Europeiska unionen både kan och bör ge det ekonomiska stöd som den alltid ger för att vända dessa negativa trender. Vidare kan och bör den ge sitt vanliga moraliska stöd genom att vara närvarande närhelst så behövs och varhelst demokratin behöver stödjas och rättsstatsprincipen återupprättas. 
Andreas Mölzer (NI ).
   – Herr talman! Det nya årtusendet verkar ha fört med sig en våg av förändringar, särskilt i de stater som bildades när Sovjetunionen föll. Externa faktorer, såsom kampen för makt och kontroll över oljeledningar, var inte huvudorsaken till de ”färgrika revolutionerna” i Centralasien, även om USA och Ryssland utan tvivel gjorde hemliga försök att utöva inflytande. Det är mycket mer troligt att dessa revolutioner tvärtom berodde på en gradvis modernisering av de tidigare sovjetrepublikerna. Folken i Centralasien hade blivit frustrerade över de gamla stelbenta strukturerna och ville ha snabba förändringar utan blodspillan. Naturligtvis hoppas allmänheten också att dessa förändringar skall leda till ekonomisk uppgång och ge välstånd.
I princip kan reformer av det här slaget medföra positiva förändringar. Det verkar dock delvis ha uppstått ett maktvakuum i Kirgizistan och detta innebär att det finns risk att stämningarna förändras och att landet hamnar i kaos och inbördeskrig. Det ligger i EU:s intresse att ge en hjälpande hand och bistå med råd för att stabilisera den politiska situationen, men om vi blandar oss i för mycket kan effekten bli den motsatta, så att den balans om gradvis håller på att skapas i landet rubbas. Kirgizistan vill när allt kommer omkring bevisa att det kan gå vidare med återuppbyggnadsåtgärder för egen maskin. Det faktum att en revolutionär våg av det här slaget när som helst kan sprida sig bör också mana till eftertanke, eftersom det inte vore någon överraskning om denna trend skulle fortsätta i andra länder med liknande förutsättningar, såsom Kazakstan, Tadzjikistan och Turkmenistan. EU bör omedelbart börja förbereda sig för en sådan eventualitet. Jag vill också instämma i det som en av de föregående talarna sade om att vi inte får lämna området i bara USA:s och Rysslands våld. 
Alojz Peterle, (PPE-DE )
   . Efter det politiska upproret i Kirgizistan, som inte är helt jämförbart med utvecklingen i Ukraina och Georgien, finns de främsta orsakerna till ekonomisk, social och annan instabilitet fortfarande kvar. Naturligtvis kan inte den nya regeringen lösa de ackumulerade problemen genom presidentvalet den 10 juli, och verkligen inte heller på flera månader efter det.
Själv upplevde jag revolutionen som särskilt sändebud för OSSE:s ordförande och anser att OSSE bedriver ett mycket framgångsrikt arbete där, med stöd av Europeiska unionen och Förenta nationerna. Jag är tacksam för era vänliga ord om det arbete som OSSE utför. För närvarande strävar man primärt efter ett rättvist val, förbättrad säkerhet och politisk dialog mellan presidentkandidaterna. Vi vet att det finns stora skillnader mellan norr och söder, och på grund av detta – om än inte bara på grund av detta – kan det uppstå en politisk instabilitet innan valet faktiskt äger rum. Efter den 10 juli kommer det naturligtvis att finnas ett trängande behov av långsiktigt stöd från världssamfundet för att genomföra politiska, ekonomiska och sociala reformer.
Det gläder mig mycket att kommissionsledamot Joaquín Almunia redan har framhållit den strategiska aspekten i dag, följd av Elmar Brok och andra talare. Jag har själv flera gånger påtalat att Europeiska unionen måste tänka igenom sina förbindelser med området, som inte ingår i det utvidgade europeiska grannskapet men som ligger oss närmare än man kan tro. Jag anser att vi, som Elmar Brok redan har sagt, också måste ta hänsyn till de transatlantiska och ryska dimensionerna av dessa förbindelser. Hur som helst är jag för att parlamentet visar att det bryr sig om Kirgizistan genom att sända en stark observatörsgrupp, och jag vill också försäkra er om att det kirgiziska parlamentet ivrigt väntar på att vår parlamentsdelegation skall anlända. 
Panagiotis Beglitis (PSE ).
   – Herr talman! Att presidentvalet har utlysts till juli innebär inte, åtminstone inte för dagen, att alla förutsättningar för politisk stabilitet och demokratisering av landet föreligger. Alla ledamöterna har talat om de allvarliga problem som Kirgizistan har.
Europeiska unionen bör dock arbeta nära tillsammans med OSSE för att organisera och övervaka valet och öka det humanitära och det ekonomiska stödet genom Tacisprogrammet och det allmänna preferenssystemet. 
Den centralasiatiska regionen får inte bli en ny konflikthärd där stormakterna – Förenta staterna, Ryssland och Kina – kämpar om den strategiska kontrollen över energitillgångarna.
Inom ramen för terrorismbekämpningen har Centralasien blivit värdområde för nya militärbaser, och militariseringen ökar på ett farligt sätt.
Europeiska unionen har ett intresse av att vara den stabiliserande kraften i området. Den strategirapport för länderna i området som Europeiska unionen antog 2002, avseende perioden 2002–2006, behöver revideras och utökas med hänsyn till den nya situation som håller på att uppstå. Jag tror på detta och uppmanar kommissionen att börja ta fram en ny strategirapport för området omedelbart, utan att vänta till 2006.
Demokratisering, regionalt samarbete, att bekämpa narkotikahandeln och den ökande religiösa fanatismen är viktiga utmaningar som vi måste klara under de kommande åren. Ett mer aktivt deltagande från FN:s sida betraktas som viktigt för att bidra till detta. 
Ursula Stenzel (PPE-DE ).
   – Herr talman! Den positiva dominoeffekt som började med det demokratiska uppvaknandet i Ukraina och Georgien har nu spridit sig till ett tredje land. Det som har hänt i Kirgizistan är ytterligare ett bra exempel på hur den postsovjetiska nomenklaturan störtas från makten, även om händelserna i dessa tre länder inte nödvändigtvis går att jämföra. Regeringen Akajev kollapsade utan inblandning utifrån, som ett resultat av ett spontant folkuppror. Allmänhetens tålamod hade helt enkelt blivit för prövat av sådant som valfusk och de enorma förmögenheter som en svågerpolitisk släkt hade gjort sig genom att behandla landet som sin egen privata egendom.
Sovjetunionen kollapsade för nästan 15 år sedan, men detta var ingen geopolitisk katastrof, som den ryske presidenten Vladimir Putin vill få oss att tro, utan en geopolitisk möjlighet. De välbehövliga åtgärder som OSSE och ODIHR, ett OSSE-kontor som för närvarande leds av en österrikare, vidtar är den enda externa faktor som kan sägas ha haft någon inverkan på händelseutvecklingen.
Vladimir Putin kan tyckas ha lärt sig något av de misstag som han begick i Ukraina och den kirgiziska oppositionen agerade också smart när den i förväg meddelade honom att regeringschefen skulle störtas. Det var av det skälet som Vladimir Putin varken ingrep till stöd för systemet eller satsade på fel häst, som han gjorde i Ukraina, trots att president Akajev tog sin tillflykt till Moskva när han hade störtats och faktiskt smugglades ut ur landet i en hoprullad matta. Stabila och icke-korrupta demokratier kan bara vara bra för Ryssland.
Vilka lärdomar bör EU dra av allt detta? Den första är att vi måste stödja demokratiseringen i området och den andra att vi bör se till att demokratin stärks och det civila samhället stöds, särskilt i Kazakstan, så att det ekonomiska biståndet inte hamnar i fel händer. Kazakstan är mycket större, rikare och har en helt annan geopolitisk betydelse än Kirgizistan, som visserligen är vackert, men som bara är ett litet land. 
Libor Rouček (PSE ).
   – Som denna debatt redan har visat kan man urskilja två trender i Kirgizistan och i hela Centralasien. Den första är att det politiska läget förvärras och att de mänskliga rättigheterna och de medborgerliga friheterna inskränks. Den andra är att området som helhet håller på att få en större strategisk betydelse, och en långt ifrån oväsentlig anledning till detta är de energiresurser som finns i länder som Turkmenistan, Uzbekistan och Kazakstan.
Eftersom jag bara har en minut på mig vill jag kort inrikta mig på två områden där Europeiska unionen bör hjälpa till. Det kan inte råda något tvivel om att det första området är att stödja de mänskliga rättigheterna, de medborgerliga friheterna, valförfarandet i Kirgizistan och det civila samhället.
Det andra är ett område som inte har beaktats så mycket i parlamentet, nämligen stödet till regionalt samarbete, eller med andra ord till de centralasiatiska staterna i deras kamp mot terrorism och narkotikasmuggling samt till exempel i deras energisamarbete och utnyttjandet av vattentillgångar. Både Uzbekistan och Kazakstan har energitillgångar, och det finns betydande vattentillgångar i Kirgizistan. För att uttrycka det på ett annat sätt skulle jag vilja veta hur kommissionen anser att den och Europeiska unionen kan stödja detta regionala samarbete. 
Jas Gawronski (PPE-DE ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! Eftersom vi också måste diskutera den resolution som vi har på bordet och eftersom jag anser att ingen hittills har gjort det, vill jag säga att jag tycker att resolutionen är realistisk och objektiv. Det gläder mig att den har fått stöd från nästan alla politiska grupper. Det visar att Europaparlamentet står enigt och ökar dess trovärdighet.
Först och främst skall dock EU:s beslut att rikta sin uppmärksamhet mot Kirgizistan välkomnas eftersom Europeiska unionen har varit frånvarande alltför länge, som Elmar Brok just påpekade, och EU har sin del av ansvaret för att Akajevregimen och andra liknande regimer i området har tolererats. Det är också sant att Askar Akajev, när Europeiska unionens delegation träffade honom i Bisjkek för två år sedan, framstod som ärlig och övertygande när han hävdade att hans mål var en mer demokratisk och öppen stat. Vi kanske trodde honom då, men det gör vi verkligen inte längre.
I resolutionen nämns den känsliga situationen i Kirgizistan, och detta är inte mer än rätt eftersom slutresultatet på intet sätt har uppnåtts, till skillnad mot i Ukraina och Georgien, som Ursula Stenzel påpekade. För närvarande råder det ett farligt maktvakuum. En annan fråga som framhålls i resolutionen är de inbördes stridigheterna inom oppositionen, som för närvarande tycks ha makten men som bara förenas i kampen mot Akajevregimen medan dess demokratiska trovärdighet fläckas av dess tidigare samarbete med Akajevs diktatur.
Av det skälet är punkt 4 i resolutionen ytterst viktig, eftersom den innehåller en förhoppning om en genomgripande reformering av konstitutionen och därigenom varnar för risken att den maktapparat som tar över liknar sin föregångare, och att den enda skillnaden är vilka politiker som är inblandade. Denna risk finns. Under många år har Förenta staterna stött de demokratiska krafterna i Kirgizistan ekonomiskt och moraliskt och det måste vi också börja göra. 
Péter Olajos (PPE-DE ).
   – Herr talman! De förändringar som NIS-regionen har genomgått under det senaste året visar att de postsovjetiska systemen är i kris och att de inte har levt upp till förväntningarna på ekonomiska, politiska och sociala reformer. Det tydligaste exemplet på detta i Centralasien är Kirgizistan. Tyvärr tvingas vi åse att vissa ledare återigen har dragit fel slutsatser av de färgrika revolutionerna och i stället för att rätta till sina misstag, som händelseutvecklingen har gjort uppenbara, har de blockerat de möjliga utvägarna ur krisen för sig själva, sina länder och sina folk.
Det var tråkigt att höra att utvecklingen i Kirgizistan tvingade ledaren av grannlandet Kazakstan att vidta vissa stränga åtgärder. Det förefaller som om resolutionsförslag som syftar till att förändra valförfarandet och medias arbetsvillkor leder fel och att lagförslaget om nationell säkerhet har kritiserats av Organisationen för säkerhet och samarbete i Europa vid ett öppet forum. Detta är särskilt beklagligt eftersom världssamfundet med glädje har erkänt att Kazakstan hittills har gjort framsteg i fråga om social och ekonomisk omstrukturering och med att trygga fred och harmoni mellan olika nationaliteter och grupperingar. När vi såg att Kazakstan blev det första landet i NIS-regionen som förtjänade det hedrande och ansvarsfulla ordförandeskapet ingav det oss hopp. Det är kanske därför som det blir ännu mer beklagligt att oppositionstidningen har stängts med ett svepskäl och att oppositionens potentiella kandidat, Zharmakhan Tuyakbai, har fått utstå brutala fysiska attacker två gånger på mindre än en månad. Det faktum att polisen har gjort absolut ingenting när dussintals unga brottslingar har genomfört överfall kan inte vara en tillfällighet. Vi kan bara hoppas att statscheferna på allvar vill finna och straffa förövarna.
Demokrati betyder hederlig konkurrens mellan politiska motståndare och dylika attacker är inte förenliga med demokrati. Vi måste förklara att myndigheterna alltid har ansvaret för att skapa förutsättningar för lika möjligheter och hederliga medel i sitt eget land. 
Nicolas Schmit,
   . – Herr talman! För det första vill jag rätta till ett misstag som jag gjorde när det gäller datumet för valet i Kirgizistan. Albert Maat sade att detta val har utlysts till den 10 juli. Denna information kom den 6 maj och jag ber er därför att ursäkta mig för detta misstag.
Jag vill också tacka de ledamöter som har talat för alla de analyser som de har gjort. De var mycket användbara och låg helt i linje med regionens betydelse. Den geopolitiska och geostrategiska betydelse som den här regionen har för Europeiska unionen har framgått klart. Det innebär att Europeiska unionens närvaro i regionen måste öka. Vi har alla ett intresse av att regionen skall bli mer stabil, vilket först och främst betyder att vi måste stödja dessa länders strävan att befästa sin relativt unga självständighet. Jag anser att Europeiska unionen kan spela en viktig roll för att behålla den nödvändiga jämvikten mellan å ena sidan Ryssland och å andra sidan Förenta staterna och möjligen Kina i det här sammanhanget.
Som åtskilliga talare har betonat är stabilitet särskilt viktigt eftersom dessa stater fortfarande är bräckliga internt och därmed särskilt utsatta för en hotande terrorism och fundamentalism. Därför måste vi arbeta tillsammans med de här staterna så att de kan utvecklas till demokratier där de mänskliga rättigheterna respekteras i större utsträckning och där de demokratiska systemen stärks. Detta kommer bara att bli möjligt om vi hjälper de här staterna att främja ekonomisk tillväxt. De här länderna är mycket olika. Den ekonomiska situationen i ett land som Kirgizistan skiljer sig mycket från den i ett land som Kazakstan, som potentiellt skulle kunna tillhöra de rikare staterna. Också här kan Europeiska unionen spela en ytterst viktig roll. Vi har haft samarbetsavtal med de här länderna sedan 1990-talet och inom ramen för dessa samarbetsavtal håller vi regelbundna möten både i syfte att bygga upp ett samarbete och för att skapa en politisk dialog.
Det budskap som också framkom ur er resolution, som jag välkomnar, är att Europeiska unionen har en mycket viktig politisk roll. Vi kan spela denna roll i nära samarbete med OSSE, särskilt i frågor som har med de mänskliga rättigheterna och övergången till demokrati att göra. 
Joaquín Almunia,
   . – Herr talman! Även jag vill tacka alla ledamöterna för deras bidrag till den här debatten, dvs. för deras inlägg, med målet att unionens alla institutioner skall kunna enas kring en så riktig bedömning som möjligt av den reella situationen och av de utmaningar, strategier och instrument som vi har tillgång till för att ge länderna i Centralasien frihet, tryggade mänskliga rättigheter och en demokratisk process. För detta kommer naturligtvis inte bara att vara avgörande för medborgarnas strävan i regionen. Att staterna i regionen får stabilitet, välstånd och demokrati kommer också utan tvivel att vara något mycket viktigt för vår egen säkerhet.
För det första är valet den 10 juli mycket viktigt. Det är mycket viktigt att detta val kan hållas i en lugn atmosfär med garantier för att väljarnas önskan kommer att respekteras.
Ur den synvinkeln är OSSE:s insatser avgörande, vilket jag sade i mitt inledande anförande som många av er har instämt i, och kommissionen anser att det som den måste göra för att detta val skall genomföras på bästa sätt måste samordnas under ledning av OSSE. Hur som helst har vi använt de mekanismer som vi har tillgång till och anslagit 1,3 miljoner euro för att se till att valförfarandet blir korrekt – som jag också sade i mitt första anförande.
Det skulle vidare vara önskvärt, om det ännu inte finns något beslut om detta, att en delegation från parlamentet övervakar detta val som observatörer och ger en garanti eller försöker att förbättra villkoren för att det allmänna valet skall kunna genomföras med alla tänkbara demokratiska säkerhetsåtgärder.
Jag vill också göra en annan kommentar om behovet av en regional strategi, en regional linje. Många av er har nämnt detta och kommissionen håller med om att det sedan slutet av 2002 har funnits en strategi som drogs upp efter besöket av före detta kommissionsledamoten med ansvar för utrikesfrågor. Den syftar huvudsakligen till att främja stabilitet och säkerhet i regionen, en hållbar ekonomisk utveckling med en minskad fattigdom och försvaret av de mänskliga rättigheterna som främsta prioritet.
Det möte med energiministrarna som hölls i november förra året var mycket viktigt för genomförandet av denna strategi, med tanke på att ett av Europeiska unionens största intressen i regionen – ur ekonomisk synvinkel – är energitillgångarna, och vi anser att vi måste gå vidare i den riktningen. I juni kommer trojkan och utrikesministrarna i regionen att hålla ett annat viktigt möte för att bedöma läget och fortsätta att förverkliga denna strategi.
Därför kommer allt som innebär att de olika delarna i vår strategi tar form, dvs. att det skapas en gemensam regional linje för regionen med alla dess dimensioner i fråga om demokratisering, kamp mot fattigdom, försvar, att trygga våra ekonomiska intressen och skydda de mänskliga rättigheterna, självfallet att få kommissionens stöd, och allt det som parlamentets resolution innehåller kommer då att vara välkommet.
Slutligen har vi för närvarande ingen exakt information om det särskilda fall som Albert Jan Maat nämnde i sitt anförande – brottet mot de mänskliga rättigheterna. Trots att jag vet att Albert Jan Maat inte befinner sig i plenisalen för närvarande skulle jag vilja be honom att berätta mer så att våra företrädare i området kan skaffa sig all erforderlig information, som vi sedan kommer att ställa till parlamentets förfogande. 
Talmannen.
   – Jag har avslutningsvis mottagit sex resolutionsförslag(1), som ingivits i enlighet med artikel 103.2 i arbetsordningen.
Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon.

Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är omröstningen.
se protokollet

Stefano Zappalà (PPE-DE ),
   . – Fru talman, mina damer och herrar! Ändringsförslag 54, som ingår i block 1, innebär att flera tabeller läggs in i bilaga 5, som skall betraktas som ett komplement till tabell 22 i rådets gemensamma ståndpunkt: inte alternativ, utan komplement! Jag gör detta klargörande eftersom det inte framgår som det står, och så att det kan tas till protokollet att det är en ståndpunkt som vi är överens om. 
Talmannen.
   – Era kommentarer kommer att tas till protokollet och språktjänsten kommer att ombes att granska de olika språkversionerna och deras innehåll i detalj. 

Mario Borghezio (IND/DEM ).
   – Fru talman, mina damer och herrar! Jag begärde ordet för att lägga fram ett muntligt ändringsförslag. Jag yrkar på att två adjektiv ”offentlig och privat” läggs till termen ”säkerhet” för att utvidga denna lämpliga säkerhetsåtgärd till att omfatta anställda i den privata säkerhetssektorn, vilka ofta bestraffas och får otillräckligt skydd på fackföreningsnivå. 


Talmannen.
   – Era kungliga högheter! Det är en stor ära för mig att som Europaparlamentets talman här i dag få välkomna statschefen i det land som för närvarande innehar ordförandeskapet i Europeiska unionen. 
På mina kollegers och mina egna vägnar önskar jag er varmt välkommen, Ers kungliga höghet. Er närvaro här i vår kammare visar på Ert intresse för europeisk integration och den viktiga roll som Ert land spelar i den processen. Ert besök har en historisk länk till Er faders, storhertig Jeans, besök den 22 november 1990, för nästan femton år sedan.
Då hade Europeiska unionen tolv medlemsstater och Europeiska unionen hade 340 miljoner medborgare. I dag har vi mer än det dubbla, 25 länder, och vi har 455 miljoner européer. Dessa siffror visar att vi har kommit långt, och under den här tiden har vi lyckats återförena en kontinent och skapa gemensamma värden.
Ert land, Luxemburg, har alltid varit en lojal och hängiven förkämpe för europeisk integration, och Ert ordförandeskap har än en gång bevisat att de så kallade ”små länderna” – som är små till storleken men stora i historien – kan utöva storartade ordförandeskap och ge ökad åt integrationen av gemenskapen, tack vare de insatser som intelligenta politiker har gjort, vilka konstant har stått till parlamentets förfogande.
Om vi blickar bakåt måste vi komma ihåg att Ert lands namn, Luxemburg, är förknippat med viktiga händelser i den europeiska historien, såsom Luxemburgkompromissen 1966, då man lyckades föra tillbaka Frankrike till gemenskapens bord. Detta var ett enastående ögonblick i Europas historia och det bär Ert lands namn. Och i dag, när tre fjärdedelar av Er mandatperiod har gått, har Luxemburgs ordförandeskap redan varit en stor framgång, och jag är säker på att återstoden av det kommer att bli en än större framgång.
Ert lands regering har nått en överenskommelse om stabilitetspakten med respekt för dess grundprinciper under sitt ordförandeskap för unionen, Ers majestät. Den har gett Lissabonstrategin en ny inriktning och vi har just undertecknat anslutningsfördragen med Rumänien och Bulgarien i Luxemburg, även om man inte kan komma ifrån att den svåraste frågan, den om budgetplanen för 2007–2013, inte är löst än. Låt oss lita på att det luxemburgska ordförandeskapet anstränger sig för att komma fram till en bra lösning.
Ers majestät! Sedan ni utnämndes till storhertig i oktober 2000 har Ni alltid visat att Ni bryr Er om Ert lands invånare, särskilt genom att se till att de olika nationaliteter som lever där har integrerats ordentligt och förhindra alla former av socialt utanförskap. Vi vet att Er hustru, storhertiginnan María Teresa, bedriver detta arbete tillsammans med Er, och det är en ära för oss att få välkomna också henne hit i dag.
Tillsammans befäster ni Er familjs band till Ert folk och går vidare på den väg som Er far slog in på i en kombination av tradition och modernitet. Det är kanske den bästa sammanfattningen av det som Luxemburg representerar i dag: den bästa kombination av tradition och modernitet som människan någonsin har lyckats skapa.
Ordet är Ert, Ers majestät.
Henri de Luxembourg,
   . Herr talman, mina damer och herrar! Det var för 15 år sedan, 1990, inför ett luxemburgskt ordförandeskap, som min far, storhertig Jean, hade äran att tala i detta celebra forum. Några av er satt i Europaparlamentets bänkar redan vid den tidpunkten och jag gratulerar er särskilt till ert trägna engagemang i Europas tjänst.
Herr talman! Era vänliga ord nyss om mitt land berörde mig djupt. Jag och storhertiginnan, liksom alla de som följer med oss på detta besök, tackar er för det varma välkomnandet.
1990–2005: vilka förändringar, jag skulle till och med säga vilka omvälvningar, har inte ägt rum under denna tid, också i den underbara staden Strasbourg! Den ståtliga byggnad som vi nu befinner oss i och bänkarnas storlek i denna plenisal är påtagliga bevis på de historiska förändringar som vår kontinent har genomgått. Låt oss minnas de enorma förhoppningar som vissa hade och den allvarliga oro som andra kände inför omfattningen av de utmaningar som kommunismens död och återföreningen av vår kontinent innebar. Är inte tiden mogen att se tillbaka på hur långt vi har kommit sedan dess, och därvid vidkännas de framgångar som vi utan tvivel har haft?
Faktum kvarstår att vi under de senaste månaderna, vid de ceremonier som har avhållits för att högtidlighålla 60-årsdagen av krigsslutet, med glädje har kunnat minnas att det som gjorde att denna satsning förverkligades var en önskan att göra krig mellan oss omöjligt i framtiden.
I likhet med er, herr talman, reste jag till Auschwitz där vi tillsammans med ett antal stats- och regeringschefer tyst begrät de miljontals oskyldiga offer som dödades eller lemlästades under de vidrigaste förhållanden. Jag vill också framhålla att ledarna för parlamentets politiska grupper var närvarande den dagen, vilket är mycket betydelsefullt.
Det var skyldigheten att minnas som förde oss samman den dagen och denna skyldighet måste fortsätta att styra vår strävan efter europeisk integration med förnyad vaksamhet, så att historien inte upprepar sig. Mot den bakgrunden gläder det mig att i dag ha tillfälle att dela med mig av några funderingar till er, funderingar som av uppenbara skäl går utöver vårt ordförandeskaps program.
Herr talman! Mina överväganden får mig först och främst att minnas vad vi har uppnått. Vilken iakttagare som helst måste inse att den väg som vi har vandrat under de senaste 15 åren kantas av obestridliga framsteg, som vissa till och med skulle kalla imponerande. Således framstår EU nu som starkare, eftersom det har enats kring de gemensamma värden som det kan verka för i världen. Tillsammans har vi lyckats avvärja faran att vår union skulle degenerera till att bara vara ett frihandelsområde. Efter Tysklands återförening, som följde tätt på Europeiska enhetsakten, vilken i sin tur kom efter en mycket lyckosam utvidgning söderut, har vi tillsammans under svåra omständigheter skapat en gemensam valuta som i dag kräver respekt och beundran.
Vår union har lyckats med utvidgningen österut. Låt mig dela med mig av vad vi kände i Luxemburg nyligen när de högsta företrädarna för Bulgarien och Rumänien i tur och ordning undertecknade sina länders anslutningsakter. EU har således kunnat svara upp emot de legitima förhoppningarna hos dessa folk – som har lidit så mycket under en ideologi som under fyrtio år vägrade att tillerkänna dem deras mest grundläggande rättigheter.
Vi har avskaffat våra inre gränser och öppnat ett gemensamt område med frihet och säkerhet för 450 miljoner medborgare.
I enlighet med sina allianser har medlemsstaterna gjort självständiga insatser i Demokratiska republiken Kongo. Våra trupper har tagit över efter Nato i Bosnien och Hercegovina. I Afghanistan är den europeiska närvaron viktig för att driva på landets övergång till verklig demokrati.
Globaliseringen har vi alltid hanterat genom att försöka att göra Europa till ett expertcentrum i förhållande till de ekonomiska jättarna Förenta staterna, Japan, Kina, Indien och Brasilien. Parallellt med det har vi lyckats göra mottot ”enighet ger styrka” till vårt och framträda som trovärdiga i världen när det gäller demokrati och solidaritet med utvecklingsländerna. Slutligen skulle jag kunna nämna de enorma framstegen med livsmedelssäkerheten. Efter långa och hårda förhandlingar har det beslutats att hygienen avseende den mat som 450 miljoner konsumenter äter skall styras av samma normer.
Ni vet säkert att jag skulle kunna fortsätta att rada upp exempel. Låt mig nämna här att Europaparlamentets roll i många avseenden har varit avgörande för att dessa framgångar skulle kunna nås. Parlamentet har intagit en central plats i vår unions institutionella balans, ibland med moroten och ibland med piskan till hjälp. Genom att göra det har Europaparlamentet tagit till sig den hädangångne Jean Monnets tankar, jag citerar: ”Vårt enda val står mellan förändringar som vi tvingas göra och förändringar som vi vill och kan åstadkomma”.
Denna påminnelse om dessa otvivelaktiga framsteg och den hyllning till Europaparlamentarikerna som den innebär hindrar inte att jag mycket tydligt märker att många av medborgarna, däribland många unga människor, känner sig tveksamma till europeisk integration. Vi kan inte undgå att märka att fräschören och entusiasmen över att tillhöra denna stora familj fortfarande är påtaglig i de nya medlemsstaterna.
Själviskheten har dock en tendens att komma i vägen för den dynamik som drev Europas fäder. Den debatt som nu pågår i medlemsstaterna om ratifikationen av konstitutionsfördraget belyser detta mycket väl. Många deltagare ger intrycket att de anser sig stå utanför integrationsprocessens utmaningar. De hävdar att de är besvikna på politikerna. Ändå har ingen ännu kunnat föreslå någon annan modell, i avsaknad av ett trovärdigt alternativ.
Tron på denna integration har otvivelaktigt minskat. Som en mycket klok krönikör påpekade: ”Grundstenarna efter kriget – återförening, solidaritet inför den hotande kommunismen, återuppbyggnad – är numera inte mer än utsmyckning”. När våra demokratiska strukturer möter denna dysterhet ger de ofta intrycket av stagnation och maktlöshet.
Hur kan vi förklara dessa tvivel, denna förvirring, denna negativa inställning? En del filosofer, såsom fransmannen Marcel Gauchet, säger att de beror på de tider som vi lever i, med andra ord att vi håller på att gå igenom ett paradigmskifte.
När förändringarna sker i relativt långsam takt, som under 1970- och 1980-talen, är det inte så svårt att anpassa sig. När de däremot leder till att traditionella referensramar kullkastas, som vi har upplevt särskilt i fråga om globaliseringen, är det en helt annan sak! Vi måste smälta omvälvningen, skapa oss nya referensramar och bygga upp nya instrument. Kort sagt måste vi omdefiniera våra perspektiv och vårt sätt att se på saker och ting.
I det här sammanhanget vill jag påminna om någonting som Michel Rocard sade, nämligen att en av EU:s tragedier är att det är dömt till förvaltande. Och visst måste vi instämma med den förre premiärministern att det är beklämmande och därmed mycket negativt för medborgarnas, särskilt ungdomarnas, motivation att EU domineras av pengar, kapital, investeringar, standarder och subventioner.
Vi måste erkänna att dessa områden helt enkelt är för tråkiga för att väcka någon större entusiasm, även om de är mycket viktiga. Låt oss komma ihåg att ingenting som har skett ända sedan den europeiska integrationen inleddes skulle ha varit möjligt utan en kombination av stora visioner och kompetens.
Är det inte dags att vi ställer oss den centrala fråga som alltid förblir densamma, nu när detta större Europa tar form: Varför vill vi leva tillsammans och sammanlänka våra öden helt eller delvis?
Svaret är verkligen inte självklart. Vad det egentligen handlar om är 450 miljoner människor, med sina egna beslut och ambitioner, sina egna svagheter och passioner, men framför allt sina egna styrkor och enorma kvaliteter. Dessa människor förväntas emellertid dela ett historiskt öde på ett och samma territorium: vårt Europa.
Det europeiska äventyret kan bara knytas till människor och nationer, som en uttolkning av vår stora mångfald. Var och en av dessa nationer utgör ett territorium med sin egen skönhet och rikedom, men också med sina egna ärr som tiden har ristat in i våra minnen.
Vår unions främsta uppgift är att skapa försoning mellan arvet från det förflutna och framtidens utmaningar genom att skilja mellan det som måste bevaras och det som måste betraktas som förlegat. Den måste nu skapa sin legitimitet utifrån sig själv, dvs. utifrån hur den går framåt och bygger upp sig själv.
Hur kan vi eliminera risken för en nedgång som ingen skulle klara av att bryta på egen hand när vi har dessa mäktiga utvecklingscenter? Men framför allt, hur kan vi skapa förutsättningar för ny tillväxt? I dessa termer bör denna pånyttfödelse för Europa – som måste sägas vara vår gemensamma ambition – vara det sociala projektet för de generationer som förbereder sig för att ta över kontrollen.
Låt oss påminna oss själva om att ett folks välmåga och välstånd inte kan bedömas enbart i termer av BNP, om vi vill övertyga våra medborgare. Därför måste vi se till att vi inte bygger ett Europa som några har nytta av men där social utslagning, våld i alla former, arbetslöshet och bristande intresse att bevara vår miljö samtidigt breder ut sig. 
Låt oss också komma ihåg att en bättre tillväxtkurva inte tjänar så mycket till om den inte innebär bättre tillgång till grundläggande utbildning, kultur, hälsovård, social rättvisa och framför allt arbete!
Det bästa sättet att definiera det här sociala projektet är fortfarande genom en demokratisk debatt. Denna debatt kan självfallet inte begränsas till parlamentet, som ni för övrigt med all rätt hoppades i er resolution om fördraget om upprättande av en konstitution för Europa. 
Som det står i det fördraget måste vi, med hjälp av civila organisationer och våra samhällen, verka för att medborgarna involveras aktivt i diskussionerna om ratifikationen. Det gläder mig att se att ert budskap inte har passerat obemärkt. Tvärtom måste vi tillstå att debatterna har varit livliga. De argument som läggs fram och de alternativ som presenteras lämnar dock visserligen oproportionerligt stort utrymme för demagogi och till och med osanningar.
Jag kan bara hoppas att parlamentets ledamöter kommer att bli direkt involverade och att det kommer att framkomma en gemensam ambition på ett högre plan än de politiska lojaliteterna: att se till att Europa skriver sin egen historia. Jag skall helt enkelt upprepa det som min far sade om detta 1990: ”Ni är de valda företrädarna för våra länder. Ni måste klara av att mobilisera all kreativ energi och föra den med er.”
Om vi skall kunna leva tillsammans måste vi förstå varandra bättre. För att kunna göra det måste vi utnyttja våra skillnader.
Luxemburgs folk är så att säga dömt till öppenhet gentemot andra, mot bakgrund av sina speciella sociologiska egenskaper. Detta gäller också dess välstånd. Under de otaliga resor som jag har gjort under de senaste 25 åren, vilka har fört mig till alla världsdelarna, lärde jag mig mycket snabbt att storhertigdömet som sådant inte kunde väcka potentiella investerares intresse.
Däremot har det faktum att mitt land, trots sin blygsamma storlek, ligger i EU:s centrum och är fast förankrat i detta viktiga forum ofta varit avgörande för våra åtgärder för att modernisera och diversifiera vår ekonomi.
Av det skälet är Europa det naturliga valet för Luxemburg. Historien har visat oss att vår nations existens när som helst kan sättas i fråga om vi förblir isolerade – den kunde ha försvunnit och det vet vi om. Vi är väl medvetna om att vi har en privilegierad ställning som en av de medlemsstater som lade grunden till den europeiska integrationen.
Jag vill avslutningsvis be er begrunda en kommentar av Milan Kundera. Han sade följande mycket snart efter kommunismens fall: ”Det tycks mig ofta som om den kända europeiska kulturen skulle gömma ännu en annan okänd kultur, den man möter hos de små nationerna [...]. Man förmodar att de små med nödvändighet måste imitera de stora. Det är en illusion. De är till och med mycket olika. De små nationernas Europa är ett annat Europa, det har ett annat synsätt, och dess tänkande bildar ofta den rätta kontrapunkten till de storas Europa.”
Avsikten med mitt anförande här i dag var att påminna er om denna särprägel. Tack för att ni lyssnade.
Talmannen.
   – Ers majestät! På Europaparlamentets vägnar vill jag tacka Er för det Ni sade. Det visade vilka ingående kunskaper Ni har om vår politiska integration, som Ert land har varit en privilegierad aktör i och åskådare till.
Era ord tjänar också som en uppmuntran i den här institutionens vardagliga arbete, och det återstår bara för mig att önska Er och Er hustru en angenäm fortsatt vistelse i Strasbourg.


Luís Queiró (PPE-DE ),
   .– Jag röstade för det här betänkandet, för det första eftersom alla gällande regler som ser till att medlemsstaterna kommer att ta vederbörlig del i processen uppfylldes och för det andra eftersom parlamentet har gjort en positiv bedömning av den godkända kandidaten. 

Hélène Goudin, Nils Lundgren och Lars Wohlin (IND/DEM ),
   .– Vi motsätter oss dagens gemensamma jordbrukspolitik och vänder oss emot förändringar av ringa principiell betydelse inom det rådande systemet. Vi kräver en samlad översyn och omprövning av hela den gemensamma jordbrukspolitiken och då är det svårt att bryta ut enskilda områden som det ärende som nu är uppe till omröstning.
Vår mening är att kvotsystemet för potatisstärkelse, som nu är uppe till omröstning, absolut inte bör förlängas, utan EU måste avskaffa kvotsystem av alla slag inom jordbruket. 

Ilda Figueiredo (GUE/NGL ),
   .– I dag antog parlamentet den gemensamma ståndpunkten om det förslag till direktiv som kommissionen lade fram 2002. Det har flutit mycket vatten under broarna sedan dess, och ett antal aspekter som inte fanns med i ursprungsförslaget har nu lagts in.
I den aktuella versionen omfattas ett antal situationer – avlönade och fria yrken, tillfälligt tillhandahållande av tjänster och de så kallade ”reglerade” yrkena, såsom läkare, sjuksköterskor och arkitekter – om än från olika perspektiv.
Det finns också en rad ändringsförslag som syftar till att klargöra yrkesorganisationernas roll i fråga om erkännande av yrkeskvalifikationer och att en enda kommitté skall inrättas för detta ändamål. I ändringsförslagen förordas också att yrkesrepresentanter skall kunna medverka i den nya kommitténs arbete och att det ska införas ett individuellt yrkeskort med information om innehavarens karriärutveckling. 
Hélène Goudin, Nils Lundgren och Lars Wohlin (IND/DEM ),
   .– Vi stödjer strukturer och regler som förhindrar diskriminering på arbetsmarknaden för medborgare från andra länder. Vi är varma anhängare av en rörlig och öppen inre marknad i EU. Vi anser dock att respektive medlemsland skall bedöma vilka yrkeskvalifikationer som ömsesidigt skall erkännas. Direktivet tar tyvärr inte tillräcklig hänsyn till nationella förutsättningar och behov. Utbildningssystemen varierar mellan medlemsländerna och det är därmed svårt att ömsesidigt erkänna praktiskt taget samtliga yrkeskvalifikationer. Vi stödjer det ändringsförslag som förordar att direktivet inte skall gälla notarius publicus. 
Alexander Lambsdorff, Barbara Weiler och Joachim Wuermeling (PPE-DE ),
   .– Detta direktiv ger ännu inte någon tillfredsställande lösning på ett problem som finns med tyska yrkeskvalifikationer. Efter ändringar i den tyska lagstiftningen kommer direktivet att innebära att de tyska kvalifikationerna (gesäll) och (mästare) kommer att placeras i samma kategori, trots att mästare måste genomgå en krävande fortsättningsutbildning som varar i många år.
Det skulle dock fortfarande gå att lägga in kvalifikationen mästare i en högre kategori, genom att ta med den i bilaga II till direktivet. Vi röstade för kompromissen i förhoppning om att den kommitté för erkännande av yrkeskvalifikationer som kommer att bli ansvarig för dessa frågor enligt artikel 58 i direktivet kommer att hörsamma denna begäran innan tidsfristen för införlivande går ut. 
Marine Le Pen (NI ),
   .– Erkännandet av yrkeskvalifikationer inom EU skulle vara ett verkligt framsteg om det inte ingick i en större strategi som syftar till att avskaffa de nationella gränserna, som bara betraktas som hinder för den fria rörligheten för varor och personer. Det har nu blivit en gemenskapsdygd att vara nomad, och geografisk och yrkesmässig rörlighet är A och O för de nya européerna.
Systemet för erkännande av yrkeskvalifikationer kommer att tvingas anpassa sig till förändringar som kan inträffa i arbetslivet eller i utbildningssystemen, i enlighet med den ultraliberala filosofi som driver EU-institutionerna. I den andan har kommissionen fastställt en mycket underlig socialpolitik som uppmuntrar till utbildning och rörlighet för arbetstagare med minimikrav på utbildningarna som skall se till att arbetsmarknaden blir mer anpassningsbar.
Å andra sidan har de reglerande organen och branschorganen gett uttryck för ett antal farhågor angående vissa yrkens framtid och utbildningens kvalitet i vissa länder, särskilt när det gäller folkhälsan.
Slutligen är direktivet om erkännande av yrkeskvalifikationer en följd av tjänstedirektivet. Med andra ord är Bolkesteindirektivet mer aktuellt än någonsin! 
Astrid Lulling (PPE-DE ),
   .– Vi behöver ett direktiv om erkännande av yrkeskvalifikationer för att trygga etableringsfriheten och friheten att tillhandahålla tjänster på den inre marknaden utan diskriminering i fråga om nivån på yrkeskvalifikationerna. Denna princip är det ingen som ifrågasätter. Vi måste låta bli att blanda ihop den med det beryktade Bolkesteindirektivet, ett förslag som syftade till att skapa en verklig inre marknad för tjänster och som vi kommer att diskutera här under de kommande månaderna och ändra där det behövs.
När det gäller de ändringsförslag som har underställts oss i samband med förslaget till rekommendation för andra behandlingen håller jag med hantverkarna i mitt land, som oroar sig för att det kommer att krävas lägre yrkeskvalifikationer för att etablera sig, vilket inte är förenligt med Lissabonstrategin och den vikt som där läggs vid utbildning. Den legitima strävan att skapa en inre marknad som verkligen fungerar får inte leda till sänkta standarder. Det ligger i både företagens och konsumenternas intresse att kvalificerade tjänster och produkter tillhandahålls. Därför röstade jag för de ändringsförslag som, med rätta, syftar till att öka rättssäkerheten för människor som ägnar sig åt näringsverksamhet. 

Ilda Figueiredo (GUE/NGL ),
   .– Vi röstade för det här betänkandet eftersom det är ett försök att förbättra producentorganisationernas funktion genom att införa ett system för krishantering och främja frukt och grönsaker, liksom lokala arter, med tanke på att konsumtion av frukt och grönsaker inverkar positivt på folkhälsan.
Jag håller med föredraganden om att vi måste verka för att det upprättas producentorganisationer i regioner där sådan verksamhet har en mycket ringa omfattning, såsom i Portugal. Jag vill också betona vikten av att garantera producentorganisationerna rättssäkerhet och förenkla övervakningsförfarandena genom att införa enhetliga kriterier för hur de operativa program som görs av de olika nationella och europeiska myndigheterna skall kontrolleras.
Vi välkomnar också ”införande av ett effektivt system för hantering av marknadskriser i syfte att förhindra att sektorn överges i händelse av allvarligare priskollapser”. När det gäller det praktiska genomförandet och den ”säkerhetsreserv” som nämns i betänkandet bör denna helt utgöras av gemenskapsmedel, eftersom detta är det mest rättvisa sättet att lösa problemet. 
Hélène Goudin, Nils Lundgren och Lars Wohlin (IND/DEM ),
   .– Betänkandet syftar till att förenkla EU:s organisering av marknaden för frukt och grönsaker. Men det bevarar den gemensamma jordbrukspolitikens befintliga strukturer. Därför kan vi inte stödja betänkandet. 
Luís Queiró (PPE-DE ),
   . – Det är väl känt att jordbruket har stor betydelse för Portugal. I det här sammanhanget bör mitt land försöka skydda ett område som inte bara ligger i en specifik yrkeskategoris intresse, utan i hela nationens. Därför röstade jag för betänkandet, eftersom jag anser att förslaget motsvarar producentorganisationernas förväntningar och eftersom jag vill se en lämplig modell för stödet till förädlade produkter. 

Joseph Muscat (PSE ).
   – Jag röstade emot borttagandet av möjligheten att göra undantag så att en enskild arbetstagare kan arbeta mer än åtta timmars övertid i veckan av praktiska skäl som har att göra med de behov som arbetstagarna och Maltas industri har. Det finns ett samförstånd mellan alla arbetsmarknadens parter om detta i mitt land.
Jag anser att vi bör begränsa arbetstiden och skapa en bättre balans mellan arbete och familj. Ni måste dock förstå att det inte finns någon hyresmarknad i vårt land och att det är ont om mark, som därför är mycket dyr. Varje kärnfamilj, särskilt de unga, lånar tusentals pund för att få någonstans att bo. De binder upp sig för att betala enorma summor i många år, och en stor del av den totala inkomsten, inklusive övertidsinkomsterna, går åt till att betala den lägenhet eller det hus som de bor i.
Åtskilliga av dessa familjer befinner sig i en sådan situation mot sin egen vilja, därför att marknaden dikterar det, och de är i betydande utsträckning beroende av inkomsterna från övertidsarbetet, inte för att kunna tillfredsställa några köpnycker utan för att klara dessa åtaganden. De mest utsatta familjerna är de som har låga inkomster.
Om vi begränsar deras övertid hjälper vi dem inte, utan gör deras kors ännu tyngre att bära. Och vem skall ge dem de pengar som de behöver? Europeiska unionen? Labourpartiet har varnat för det här problemet och vi är här för att försöka lösa det. Jag är dock väldigt rädd för att det är ett sisyfosarbete. 
John Attard-Montalto (PSE ).
   – Herr talman! Jag vill förklara varför jag gick emot partilinjen när det gäller de flesta ändringsförslagen i Cercasbetänkandet. Skälet var att det vid informella möten med de största fackliga organisationerna i mitt land kommit fram att Malta för närvarande inte har ekonomiska möjligheter att genomföra arbetstidsdirektivet. 
Som min kollega, som just har yttrat sig i kammaren, förklarade skulle låglönegrupperna inte ha någon möjlighet att klara av sina ekonomiska åtaganden om de inte kunde förstärka sin inkomst med övertid och andra ersättningar. 
Carlo Fatuzzo (PPE-DE ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! Jag tillfrågade ett representativt urval av de 20 miljonerna äldre i Italien, av vilka många röstade för att jag skulle företräda dem i Europaparlamentet, hur jag skulle rösta om arbetstidsförkortningen. Detta urval svarade: ”En del människor vill att vi skall arbeta hela våra liv, vartenda år av vårt arbetsliv plus så många månader, veckor, dagar och timmar om dagen som är möjligt och tänkbart, och som om det inte vore nog vill de också att vi skall få våra pensioner under så få år och månader som möjligt och att beloppen skall vara så låga som möjligt. Det enda som vi kan hoppas på är att vi åtminstone skall kunna arbeta så lite som möjligt under arbetsdagen”. Därför röstade jag för Cercasbetänkandet och ändringsförslagen om förkortad arbetstid. 
Hugh Allister (NI ),
   .– Jag röstade mot betänkandet om arbetstidsdirektivet, eftersom enskilda arbetstagare skulle förlora rätten att undantas från den maximala arbetstiden på 48 timmar i veckan. Detta förslag är en oacceptabel inblandning i människors valfrihet och självbestämmanderätt och ett typiskt exempel på att man i Bryssel inte kan låta bli att reglera alla aspekter av vårt samhällsekonomiska liv. 
Ändringsförslaget om att behålla bestämmelsen om undantag avslogs tyvärr, och övriga Europa står nu alltså i kö för att försöka pracka på oss ett arbetstidsdirektiv som till stor del saknar stöd i Förenade kungariket. Detta är en av de svåruthärdliga nackdelarna med EU-medlemskapet och en nyttig varningssignal för den ökande kontroll från EU:s sida som, mot bakgrund av de samhällsekonomiska trossatser som del III innehåller, skulle bli följden av den nya konstitutionen. 
Derek Roland Clark (IND/DEM ),
   .– Parlamentsledamöterna från United Kingdom Independence Party (UKIP) röstade mot ändringsförslag 37, eftersom arbetstidsdirektivet redan har trätt i kraft och kommer att fortsätta att gälla. Vi vill därför försöka mildra de sämsta inslagen i det. För närvarande kan en enskild person eller en grupp som sluter avtal med arbetsgivaren undantas från 48-timmarsveckan. Kommissionen vill behålla möjligheten till undantag, men Cercasbetänkandet omöjliggör detta. 
Ändringsförslag 37 förtecknades som ”Förslag om att avslå kommissionens förslag”. Genom att avslå detta ändringsförslag försökte UKIP återupprätta kommissionens ståndpunkt och alltså behålla undantagen. 
Véronique De Keyser (PSE ),
   .– Vid en tidpunkt då konstitutionsfördraget kräver att vänstern kämpar för ett ja i omröstningen anser jag att de ändringar av arbetstidsdirektivet som Cercasbetänkandet medför är en seger, med tanke på den starka pressen från högern. Denna seger kan dock inte dölja att det fortfarande finns ett steg tillbaka socialt sett i den text som vi röstade om i dag, närmare bestämt följande:
1) Möjligheten till undantag kommer att finnas kvar i tre år.
2) Årsarbetstiden skall inte längre förhandlas fram mellan arbetsmarknadens parter. Detta är därför ett steg bakåt på ett viktigt område, nämligen övervakningen av flexibiliteten.
3) Även om ”icke-produktiva” perioder – till exempel jourtjänst – fortfarande ingår i arbetstiden kan undantag göra det möjligt att beräkna dem särskilt.
Syftet med konstitutionsfördraget är att införa mer av social dialog, men det här direktivet minskar den. Dessutom inverkar direktivet på en av de grundläggande landvinningarna från förra århundradets bataljer: sänkningen av arbetstiden och regleringen av arbetsdagen. Därför avstod jag, samtidigt som jag välkomnar de ansträngningar som Alejandro Cercas och socialdemokratiska gruppen i Europaparlamentet har gjort för att hålla den ultraliberalism som kännetecknar det här direktivet stången. 
Proinsias De Rossa (PSE ),
   .– Jag stöder fullt ut Cercasbetänkandet och anser det vara ett betydelsefullt steg mot 48 timmars arbetsvecka i samtliga 25 medlemsstater från 2010. Det kommer att innebära att det nuvarande undantaget fasas ut och att nya stränga villkor införs för beräkning av jourtid inom 48-timmarsveckan. Arbetstiden kommer fortfarande att beräknas på en fyramånadersperiod, men beräkningstiden kan undantagsvis, genom kollektivavtal som garanterar en strängare kontroll, fastställas till tolv månader.
En ordentlig arbetstidsreglering är en hörnsten i det sociala Europa. Den gör det möjligt att förena arbete och familjeliv och reglerar en viktig hälso- och säkerhetsfråga. 
Det är i grunden fel att det går att bevilja undantag från lagstiftningen om hälsa och säkerhet, och det är viktigt att man så snart som möjligt sätter stopp för detta. Den största risken är att denna möjlighet till undantag utsträcks till att gälla samtliga medlemsstater, vilket skulle göra arbetstidsregleringen överflödig och resultera i ett ”race to the bottom”, dvs. att man låter de sämsta villkoren gälla. 
Att ha 2010 som genomförandedatum ger båda sidor av näringslivet tid att förhandla fram nya avtal som tar hänsyn till 48-timmarsveckan. Den europeiska fackliga samorganisationen (EFS) stöder betänkandet fullt ut, eftersom det kommer samtliga arbetstagare inom EU tillgodo. 
Mia De Vits (PSE ),
   .– Jag avstod i omröstningen om Cercasbetänkandet om översyn av arbetstidsdirektivet. Den antagna kompromisstexten kan inte betraktas som något framsteg för det sociala Europa. Vi måste fortsätta att vara mycket vaksamma när det gäller att försvara de sociala landvinningarna.
För det första är ledstjärnan för direktivet flexibilitet, inte arbetstagarnas hälsa och säkerhet.
Även om medlemsstaternas möjlighet att göra undantag från bestämmelserna om arbetstid kommer att försvinna med tiden (om tre år) hindrar detta för det andra inte medlemsstaterna att på begäran fastställa arbetstid på grundval av individuella avtal och därigenom kringgå de sociala garantierna i de framförhandlade avtalen under tre år.
För det tredje innebär möjligheten att beräkna arbetstid på årsbasis också genom lagstiftning att en exklusiv rättighet till samråd med arbetsmarknadens parter går förlorad.
Trots att parlamentet beskriver jourtid som arbetstid kan den inaktiva delen av jourtjänstgöringen beräknas på ett ”särskilt sätt” (genom kollektivavtal eller lagbestämmelser), utan att det finns några garantier för de berörda arbetstagarna. 
Dessutom hotar också åtskillnaden mellan aktiv och inaktiv jourtid att sprida sig till andra sektorer. 
Ilda Figueiredo (GUE/NGL ),
   .– Vi välkomnar att parlamentet inte antog ett stort antal av förslagen i kommissionens ståndpunkt om det nya arbetstidsdirektivet. Det här är ett av de farligaste inslagen i attackerna på arbetstagarnas rättigheter. Det äventyrar de landvinningar som har gjorts under en mer än 100 år lång kamp samt påverkar miljontals arbetstagare och deras familjer.
Vi välkomnar att möjligheten till undantag slopas tre år efter det att ett nytt direktiv, som vi bidrog till, antogs.
Vi är mycket besvikna över att man har accepterat en klassificering av inaktiv tid och att utslagen i EG-domstolen inte skall beaktas. Detta gör att risken att arbetslivet avregleras ännu mer uppstår, vilket leder till ännu större svårigheter med att förena arbete och familj och värna om arbetstagarnas hälsa och säkerhet. Det finns också en möjlighet att beräkna arbetstiden på årsbasis. Därför röstade vi emot. 
Hélène Goudin, Nils Lundgren och Lars Wohlin (IND/DEM ),
   .– Vi anser rent principiellt att EU inte ska besluta om medlemsländernas arbetstider. Detta är en fråga för parlamenten och arbetsmarknadens parter i varje medlemsland att avgöra. Vi har valt att stödja de ändringsförslag som öppnar för ökat nationellt självbestämmande, men röstar nej till resolutionen i sin helhet. 
Louis Grech (PSE ),
   . – Jag håller i huvudsak med om flertalet av de synpunkter och argument som framförs i betänkandet. Många arbetstagare i Malta har emellertid långa arbetsdagar, eftersom de antingen är tvungna till det för att ekonomin skall gå ihop eller för att de skall klara av sina andra åtaganden. 
Direktivet är stelbent på vissa områden och skulle få negativa återverkningar på vår lilla öekonomi och för alla berörda parter.
Om detta betänkande genomförs kan det skada våra försök att behålla jobben och eventuellt skapa nya jobb utan att den sociala modellen urholkas. 
Arbetstagarnas valfrihet och konkurrenskraft å ena sidan och ett effektivt tillhandahållande av en allmän hälso- och sjukvård och säkerhet inom arbetslivet å den andra är båda väsentliga inslag i det maltesiska folkets välstånd, och det går inte att ersätta det ena med det andra. 
För Maltas del är det därför absolut nödvändigt att den enskildes rätt att välja att stå utanför arbetstidslagstiftningen bibehålls. 
Denna ståndpunkt har brett stöd i Malta, också bland de fackliga organisationerna. 
Stora delar av vår befolkning anser inte att betänkandet gagnar Malta. Av dessa skäl anser jag att det för min del fortfarande är olämpligt att rösta för detta betänkande. 
Richard Howitt (PSE ),
   .– I mitt eget område i östra England har vi de längsta arbetstiderna i Förenade kungariket. En tiondel av transportarbetarna arbetar mer än 60 timmar i veckan, och motsvarande andel av maskinarbetarna arbetar mer än 56 timmar i veckan. Utbildade handelsanställda lägger ned 53 timmar i veckan på sitt arbete, och byggnads- och lagerarbetarna har en arbetstid på mer än 50 timmar i veckan. Lika rätt som det var att införa en lägstalön för att få bukt med problemet med löner som inte går att leva på, är det nu att sätta stopp för orimligt långa arbetsdagar, som dels gör att arbetstagare hunsas och utnyttjas, dels orsakar stress och andra hälsoproblem som förstör familjelivet. Under förutsättning att nödvändiga rättssäkerhetsgarantier ges stöder jag därför helhjärtat att Storbritanniens undantag från EU:s arbetstidsregler fasas ut. 
Carl Lang (NI ),
   .– I Cercasbetänkandet, som ledamöterna från antog trots att det innehåller åtskilliga luckor, vill man avskaffa den möjlighet till undantag som kommissionen ville behålla. Denna bestämmelse, som innebar att vissa medlemsstater kunde öka den lagliga arbetsveckan till mer än 48 timmar, förvärrade den sociala dumpningen i Europa. I ett Europa utan gränser kommer inte franska företag som är bundna av 35-timmarsveckan att kunna konkurrera med företag i europeiska länder som använder sig av möjligheten till undantag.
Vi gör oss dock inga illusioner. Antagandet av Cercasbetänkandet är bara ett första steg. Vid första behandlingen i dag pressade Europaparlamentet tillbaka kommissionens positioner eftersom många ledamöter är rädda för att den franska valmanskåren skall ge uttryck för sitt missnöje den 29 maj. 
Marie-Noëlle Lienemann (PSE ),
   .– Jag röstade för ändringsförslag 37 om att avvisa detta förslag till direktiv, i vilket de negativa delarna i den tidigare lagstiftningen bibehålls – såsom möjligheten att göra undantag – och nedmonteringen av arbetstidsreglerna inleds.
Föredraganden Alejandro Cercas försöker dock att visa att Europaparlamentet har för avsikt att se till att undantagsmöjligheten, som är ett verkligt hot mot den europeiska sociallagstiftningens framtid, avskaffas inom tre år. Jag anser att vi måste stödja honom i denna strävan. Icke desto mindre kan jag inte acceptera att han i gengäld går med på att maximitiden på 48 timmar liksom arbetstiden får beräknas på årsbasis som arbetsgivarna har krävt och att jourtiden medräknas i mindre omfattning.
Denna kompromiss är inte tillfredsställande och den är ingalunda det framsteg som vi har rätt att förvänta oss i Europeiska unionen. Den innehåller till och med några steg bakåt.
Vi befinner oss i början av lagstiftningsförfarandet och en röst för Cercasbetänkandet betyder bara att man stöder linjen att avskaffa möjligheten att göra undantag. Icke desto mindre kommer jag inte att stödja en text som bygger på 48 timmar i slutet av medbeslutandeförfarandet. 
Tamara Liotard (GUE/NGL ),
   .– Kommissionens förslag att ändra arbetstidsdirektivet är i praktiken negativt för miljontals arbetstagare i Europa. Möjligheten till undantag kvarstår, trots att denna möjlighet bevisligen leder till längre arbetsveckor och inverkar på arbetstagarnas hälsa. Den bör avskaffas så snart som möjligt, helst under 2008, och jag stödjer Alejandro Cercas kompromiss med detta syfte. Vi betraktade förlängningen av referensperioden från fyra månader till ett år, med toppar på 65-timmarsveckor, som ett feodalt 1800-talsfenomen, och därför måste vi hålla fast vid en referensperiod på fyra månader. Slutligen måste EG-domstolens utslag i fråga om jourtjänstgöring följas.
Kommissionen tillgodoser ensidigt företagens önskan om större flexibilitet. Dagens maximiarbetsvecka på 48 timmar är faktiskt redan förlegad. För närvarande är arbetsveckan omkring 40 timmar och en stor majoritet arbetstagare vill arbeta ännu mindre. Därför stöder jag en EU-standard för arbetstid för att omfördela arbetet ytterligare och göra det möjligt att bättre kunna förena arbete, familj, omsorg och utbildning. 
Astrid Lulling (PPE-DE ),
   .– Jag anser att vi måste ändra i arbetstidsdirektivet från 1993 så att det bättre tillfredsställer dagens behov. Det måste dock trygga en hög nivå på skyddet för arbetstagarnas hälsa och säkerhet, erbjuda företagen större flexibilitet i fråga om hur arbetstiden administreras samt göra det möjligt att bättre kunna förena arbete och familj.
Det låter som om vi försöker göra det omöjliga. Jag anser att vårt bidrag bör innebära att referensperioderna kan förlängas. Jag är för en beräkning på årsbasis, som också kan påverka arbetstagarna och som kommer att göra det möjligt för oss att ta hänsyn till fluktuationerna i efterfrågan, särskilt säsongsvariationer.
När det gäller jourtjänstgöring hade jag kunnat leva med kommissionens förslag som respekterar subsidiaritetsprincipen, eftersom det innebär att den inaktiva delen av jourtiden inte betraktas som arbetstid, om inget annat framgår av nationell lagstiftning eller kollektivavtal.
Slutligen anser jag att det strider mot direktivets syfte att behålla möjligheten till undantag. 
Cecilia Malmström (ALDE ),
   .– Arbetstid är något som passar sig för nationell lagstiftning och som inte EU bör reglera. Nu finns det emellertid redan ett direktiv på EU-nivå som reglerar arbetstid och detta direktiv syftar till att uppdatera det befintliga direktivet. Folkpartiet har därför röstat för att enskilda regler i arbetstidsdirektivet ska bli så bra som möjligt. Vi har värnat om subsidiaritetsprincipen och om en flexibel arbetsmarknad samtidigt som arbetstagarnas hälsa skyddas.
Tyvärr röstades en massa detaljregleringar igenom som vi tror kan skada småföretag i Europa. Vi röstade därför nej till hela förslaget. 
Toine Manders (ALDE ),
   .– När det gäller ändringsförslag 10 ansåg den nederländska delegationen från Folkpartiet för frihet och demokrati (VVD) att det var klokt att rösta emot det ändrade kommissionsförslaget om arbetstidens förläggning. VVD-delegationen anser att det faktum att EU föreskriver att den totala jourtjänstgöringstiden, inklusive icke aktiv tid och vilotid, skall betraktas som arbetstid är ett exempel på inblandning från Bryssels sida som bara kommer att göra att EU förlorar ännu mer stöd, just när det tvärtom behöver ännu mer av den varan. 
David Martin (PSE ),
   .– Jag gratulerar min kollega Alejandro Cercas till hans utmärkta betänkande. 
Han har nått en beundransvärd kompromiss mellan de behov som finns på en flexibel arbetsmarknad och skyddet för enskilda arbetstagare mot de negativa effekter som långa arbetsdagar kan få på deras hälsa och säkerhet och på balansen mellan arbete och privatliv. 
Beräkningen på årsbasis av 48-timmarsveckan kommer att göra det lättare för företagen att klara av säsongsvariationer, plötsliga ökningar av efterfrågan eller krissituationer. 
Den anställde kommer att tillförsäkras en rimlig arbetstid under hela året. 
Att avskaffa möjligheten till undantag kommer att utgöra ett skydd för de arbetstagare som enligt det nuvarande direktivet utsätts för påtryckningar att frånsäga sig sina rättigheter. 
Andreas Mölzer (NI ),
   .– De lösningar som vi tidigare framgångsrikt har tillämpat är inte längre tillräckliga för att överbrygga dagens problem, i form av ökande arbetslöshet och en skakig ekonomi.
”Normala” arbetsförhållanden blir allt mindre norm och samhället blir allt mer flexibelt. Detta återspeglas i nya sätt att förlägga arbetstiden, såsom deltidsarbete eller arbetstidskonton. Den som vill klättra vidare på karriärstegen har inget annat val än att vara flexibel.
Samtidigt har vi emellertid också problemet med sjunkande födelsetal i Europa, och det skulle vara ett katastrofalt misstag att försöka vända den utvecklingen med hjälp av invandring. Balansen mellan arbete och familjeliv kommer att spela en ännu mer avgörande roll i det hänseendet.
Föräldrarna tvingas ofta att göra sitt yttersta för att kunna förena arbete och familjeliv. Flextid kan bara vara till nytta för familjerna om vi gör nödvändiga förändringar för att stödja system som barnomsorg för att se till att hänsyn tas till sådana förändringar. Om det är så att vissa småbarnspappor och småbarnsmammor måste sluta att arbeta, då kan EU mycket väl redan ha missat tåget. 
Claude Moraes (PSE ),
   .– Europaparlamentets labourgrupp (EPLP) röstade i dag för det förslag till kompromisspaket om arbetstiden som har utarbetats av den socialdemokratiska gruppen i Europaparlamentet (PSE) samt gruppen för Europeiska folkpartiet (kristdemokrater) och Europademokrater (PPE-DE). Det kommer nu att läggas fram för regeringarna i Europeiska unionens råd för behandling. Detta ligger i linje med resultatet av vår omröstning 2004 och den princip som är kärnpunkten i direktivet, nämligen arbetstagarnas hälsa och säkerhet samt möjligheten att förena arbete och familjeliv och att öka produktiviteten. 
EPLP har förståelse för de anpassningssvårigheter som Förenade kungariket och andra står inför, men genom de möjligheter till flexibilitet som en del av bestämmelserna i betänkandet ger utrymme för, t.ex. att beräkningsperioden kan utsträckas till tolv månader, har man undanröjt dessa svårigheter. 
I enlighet med EG-domstolens utslag i målen Simap och Jaeger medger vi att jourtid räknas som arbetstid. Dessa vägledande domar har konsekvenser för den statliga hälsovårdsmyndigheten och medlemsstaternas hälso- och sjukvårdssystem, men genom att medlemsstaterna själva tillåts beräkna denna del av arbetstiden uppfyller det kompromisspaket som vi har tagit fram kraven på flexibilitet. 
EPLP hoppas att en positiv omröstning i detta första skede av processen kommer att resultera i att ett arbetstidsbetänkande antas som slår vakt om arbetstagarnas hälsa och säkerhet och gör det möjligt att uppnå balans mellan arbete och familjeliv, samtidigt som det ger utrymme för erforderlig flexibilitet. 
Luís Queiró (PPE-DE ),
   .– Att det fanns tydliga skillnader mellan majoritetsomröstningen i sysselsättningsutskottet och den i industriutskottet är i sig symptomatiskt för den bristande balansen mellan den version som går till omröstning och de många ändringsförslag som lämnats in.
Jag tror personligen på en modell som först och främst stöder subsidiaritetsprincipen och ger medlemsstaterna tillräckligt spelrum för att anpassa reglerna för arbetstid till den egna ekonomiska situationen. Det viktigaste är att kunna anpassa sig till varje lands ekonomiska verklighet och särskilda behov, under förutsättning att man ansluter sig till de grundläggande värdena, eftersom detta är en av de viktigaste riktlinjerna för den nationella lagstiftningen, och det gäller definitivt i Portugals fall.
I vilket fall som helst skadar överdrivet strama regler på detta område ekonomin, industrin och servicesektorn och det påverkar därför både arbetstagare och arbetssökande. 
Kathy Sinnott (IND/DEM ),
   .– Jag tittar i arbetstidsbetänkandet och i samtliga betänkanden som rör arbetstiden för att se om man har tagit med den största arbetskraftsgruppen i Europa, nämligen de hemarbetande, dvs. de som sköter om hem och barn. Det har man inte. 
Detta är särskilt beklagligt, eftersom ett dokument som rör det antal timmar som en person arbetar under en vecka gäller dem mer än någon annan arbetstagargrupp inom EU. Vi kunde, och borde, ha beaktat frågor som rör ”jourarbetstid” när det gäller de hemarbetande. Detta är inte bara ett förbiseende. Det är att diskriminera och utestänga människor med oerhört långa arbetsdagar – människor som alltid har jourtid. 
Kan vi bestämma oss för att kartlägga de hemarbetandes situation och ta med dem i våra rekommendationer om framtidens arbetsliv? Kan vi också bestämma oss för att upphöra att diskriminera denna viktiga arbetskraftsgrupp som redan är utsatt för lönemässig diskriminering? 
Konrad Szymański (UEN ),
   .–  Min inställning till frågan påverkas av övertygelsen att veckoarbetstiden, en nyckelaspekt av det sociala och ekonomiska livet i EU:s medlemsstater, inte skall regleras på EU-nivå.
Arbetstiden regleras genom arbetsrätten, som i varje demokratiskt land antas av ett parlament som företräder samtliga parter som berörs av sysselsättningsprocessen. Detta ger tillräckliga garantier för att anställdas och arbetsgivares rättigheter skall efterlevas.
Dagens omröstning är en svart dag för det europeiska företagandet och välståndet. Ja-rösterna från vänstern och de liberala innebär att parlamentet har antagit förslaget om att strama upp arbetstidsdirektivet. Direktivet kommer nu att bli en av de skadligaste delarna i EU-lagstiftningen eftersom det innebär inget mindre än ett beslut att överföra den franska och tyska ekonomins problem till alla övriga länder. Det innefattar länder som är emot sådana åtgärder, exempelvis Polen, Förenade kungariket och Irland. Läkare, sjuksköterskor och vissa journalister kommer att drabbas hårdast av restriktionerna för veckoarbetstid och av att jourtid skall räknas in i arbetstiden, och slutresultatet blir att den europeiska ekonomins konkurrenskraft som helhet kommer att minskas ytterligare.
I detta fall är parlamentets försök till motivering genom att hänvisa till Lissabonstrategin höjden av hyckleri. 
Georgios Toussas (GUE/NGL ),
   .– Parlamentsgruppen från Greklands kommunistiska parti kommer att rösta emot direktivet om arbetstidens förläggning eftersom det är en hämndlysten attack mot arbetarklassens rättigheter från EU, de urbana regeringarna och storfinansen.
Målet med kommissionens och föredragandens förslag är att underminera arbetstiden genom att införa två nya termer – aktiv jourtid och inaktiv jourtid – och mer flexibla arbetstider för att öka storfinansens vinst.
Den tid som kallas inaktiv jourtid räknas inte som arbetstid, trots att den anställda står till arbetsgivarens förfogande.
Pandoras ask har alltså öppnats och arbetsrätten har raserats fullständigt. Definitionen av arbetstid och arbetsdagens längd är frågor som har varit föremål för klassbaserade konflikter mellan arbetarklassen och storfinansen under många år.
Konsekvenserna för arbetarklassen är smärtsamma: mer obetalt arbete, närhelst och hur än den kapitalistiska produktionen kommenderar det, vilket underminerar de kollektiva arbetsmarknadsöverenskommelserna, intensifierar slaveriet, vållar fler arbetsplatsolyckor, försämrar försäkrings- och pensionsvillkoren, drastiskt minskar den lediga tiden för sociala aktiviteter och leder till familjelivets sammanbrott. 
Greklands kommunistiska parti bidrar till att omstrukturera och förstärka den klassbaserade inriktningen av arbetarklassrörelsen för att åstadkomma radikala förändringar och tillfredsställa arbetarklassens och gräsrötternas nuvarande behov. 
Anders Wijkman (PPE-DE ),
   .– Frågan om arbetstidens reglering är komplicerad. Min huvudinriktning i samband med detta direktiv är att denna typ av frågor i första hand hör hemma på medlemsstatsnivå. När därför förslaget om opt-out röstades ned – en regel som därtill ej tillämpas i Sverige – samt förslaget om att beräkna genomsnittlig arbetstid på längre tid än fyra månader förkastades, fann jag det lämpligt att rösta emot hela förslaget. 
Talmannen.
   –Röstförklaringarna är avslutade. Sammanträdet kommer att återupptas kl. 15.00 med uttalanden om Europas framtid 60 år efter andra världskriget. 


Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är uttalanden om Europas framtid 60 år efter andra världskriget.
Som ni minns gjorde jag ett uttalande om andra världskrigets slut i Europa i måndags, en dag som sammanföll med Europadagen, i maj månad, när dessutom ett år hade gått sedan tio nya länder blev medlemmar.
Med tanke på detta trefaldiga sammanträffande beslutade talmanskonferensen att hålla en debatt i dag om Europas framtid 60 år efter andra världskriget, vilket skulle vara mer än endast ett högtidlighållande och mer än en tillbakablick. Det skulle vara en blick in i vår framtid på grundval av minnet av det förgångna.
Jean-Claude Juncker och José Manuel Barroso är här för att introducera den …
… de har nyligen varit i Moskva och deltagit i firandet av krigsslutet och de kommer nu att vara med oss under den här debatten där vi som sagt skall försöka att se framåt och inte bara minnas det förgångna – det vill jag återigen betona.
Vi är tacksamma för de ansträngningar som ni båda har gjort för att kunna vara här med oss. Er närvaro förhöjer avgjort vår debatt. Jag skall först ge ordet till dem, som brukligt är. 
Jean-Claude Juncker,
   . – Herr talman, herr kommissionsordförande, mina damer och herrar! Sextio år har gått sedan andra världskrigets slut. Att minnas den 8 maj 1945, den dag då Tredje riket gav upp, är vår stora skyldighet och jag vill gratulera Europaparlamentet till att ha uppmärksammat den 8 maj 1945 här i dag.
Skyldigheten att minnas är stor, särskilt för dem som är födda efter andra världskriget, män och kvinnor i min generation. När vi erinrar oss den 8 maj 1945, den tyska demokratins kapitulation 1933 och den fruktansvärda perioden mellan dessa två datum måste vi i den yngre generationen minnas med stor återhållsamhet, åtminstone när det gäller den generation av män och kvinnor som berördes.
Människor som liksom jag är födda efter andra världskriget – 1954, 1955 och senare – måste minnas med återhållsamhet eftersom vi inte var förstahandsvittnen till den tragedi som drabbade den europeiska kontinenten. Till skillnad från dem före oss såg vi inte koncentrationslägren och fängelserna där människor dödades, torterades och förnedrades fullständigt. Till skillnad från dem såg vi inte slagfälten eftersom vi inte behövde passera dem själsligt och mycket ofta även kroppsligt känna dödens tyngd. Vi varken kunde eller behövde bevittna de långa processionerna av fångar som reste genom Europa från alla länder och faktiskt utgjorde ett enda europeiskt begravningståg, till skillnad från dem som både kunde och tvingades bevittna detta. De av oss som är födda efter andra världskriget har inte ställts inför tragiska val, vare sig individuella eller kollektiva. Vi behövde inte säga vare sig ja eller nej, vi kunde värma oss i glöden från efterkrigstiden och besparades sådana tragiska val.
Att minnas den 8 maj 1945 är en handling som stimulerar vårt kollektiva minne. Detta är extremt betydelsefullt nu när förstahandsminnena och förstahandserfarenheterna av kriget och dess omedelbara efterdyningar – verklig kunskap med massor av personliga erfarenheter och ädla känslor – är på väg att bli en del av historien, med allt vad det innebär i form av distans och förment objektiva tolkningar av minnen. I dag är förstahandsvittnena till denna fruktansvärda period i Europas historia på väg att lämna den här världen bakom sig. Det är rörande att se ryska krigsveteraner på sina lastbilar på Röda torget och den långa processionen av människor som gick ut i krig för sin egen skull och för vår, och som i dag inte längre kan gå. Vi däremot vet alla vart de är på väg. Vi har därför en djup skyldighet att minnas.
För männen och kvinnorna i min generation innebär att minnas inte bara att minnas ohämmat utan också med en stor portion tacksamhet. Framför allt måste vi visa tacksamhet mot våra fäders och far- och morfäders generation, som när de kom tillbaka från slagfälten och koncentrationslägren och äntligen fick lämna fängelserna hade all anledning att ge upp och inte göra något annat än att begråta sitt öde. I stället byggde de upp Europa och gjorde Europa till den bästa kontinent som finns. Låt oss visa vår tacksamhet över de fantastiska verk som utförts av en generation av män och kvinnor som inte hade något annat val än att gå ut i krig, men som ville ha fred!
När vi minns och känner denna djupa skyldighet att minnas måste vi också tala sanning. För Europa är den 8 maj 1945 en befrielsens dag.
 Den 8 maj 1945 var också en nederlagets dag. Med detta menar jag fascismens och nationalsocialismens nederlag, liksom slutet på en demokratisk kapitulation inför de fruktansvärda händelser som hade ägt rum sedan 1933. Framför allt var det emellertid en dag av frigörelse även för Tyskland.
Jag vill säga till de valda företrädarna för det tyska folket som befinner sig här i kammaren att tyskarna är bättre grannar till oss nu än de någonsin varit.
Genom att minnas den 8, 9 och 10 maj visar vi också vår tacksamhet mot det folk som förenade sin styrka och energi med Europas för att befria den europeiska kontinenten. Efter dessa 60 år, snarare än 60 år för sent, vill jag betona i vilken utsträckning vi som européer måste visa vår tacksamhet mot de unga amerikanska och kanadensiska soldater som kom från andra sidan Atlanten till Europa för att befria det, och vi vet inte ens hur många andra länder de bidrog till att befria. Vi får aldrig glömma det.
Jag tänker även på Röda arméns soldater. Vilka förluster! Alltför många avbrutna livshistorier bland ryssarna, som bidrog med 27 miljoner liv till Europas frigörelse! Ingen behöver hysa stor kärlek – även om jag gör det – till den djupa och eviga ryska staten för att erkänna att Ryssland förtjänar att behandlas väl av Europa.
Jag vill särskilt hylla de människor i Europa som kunde säga nej medan andra alltför ofta frestades att säga ett svagt ja. Jag vill här i dag hylla de människor i Förenade kungariket som kunde säga nej, och utan vars bidrag inget hade varit möjligt.
Den återupprättade friheten i början av maj 1945 åtnjöts emellertid inte i samma utsträckning i hela Europa. Vi satt bekvämt i våra gamla demokratier och kunde leva i frihet i Västeuropa efter andra världskriget, och i en situation av återupprättad frihet vars pris vi alla väl känner till. De som levde i Central- och Östeuropa åtnjöt emellertid inte samma grad av frihet som vi har upplevt i 50 år.
De var underställda någon annans lagar. De baltiska staterna, vars inträde i Europa jag vill välkomna och till vilka jag vill säga att vi är stolta över att ha dem bland oss, tvingades till integration i en grupp som inte var deras egen. De omfattades inte av utan av som inte var deras egen. De människor och länder som drabbades av den ena motgången efter den andra led mer än några andra européer.
De andra länderna i Central- och Östeuropa fick inte uppleva denna fantastiska möjlighet till självbestämmande som vi fick uppleva i vår del av Europa. De befriades inte. De tvingades att utvecklas under den regim av principer som påtvingades dem. Det är med stor sorg i hjärtat som jag nämner de hårda ord som sagts i dag om utvidgningen. I och med att andra världskriget äntligen tagit slut vill jag i dag i stället säga: länge leve utvidgningen!
Detta Efterkrigseuropa, som utan kriget aldrig skulle ha blivit det Europa vi har i dag, detta Europa som reste sig ur krigets aska, skulle aldrig ha blivit till om det inte hade varit för de så kallade grundarna av EU – människor som Robert Schuman, Joseph Bech, Konrad Adenauer, Alcide de Gasperi och andra – som utifrån efterkrigsuttrycket ”aldrig mera krig” bidrog till hopp, böner och ett program för första gången i kontinentens historia. I dag måste vi med känsla och tacksamhet minnas de människor som hade mod att säga ja efter att de först sagt nej.
De hade inte kunnat göra det om de inte hade känt sig styrkta av sitt folks ädla och djupa känslor. Vi säger inget mot folkens vilja. Vi har kunnat bygga upp Europa på det sätt vi har gjort efter andra världskriget eftersom Europas folk aldrig mer ville återuppleva den tragedi som den europeiska kontinenten erfarit två gånger under 1900-talet.
EU:s grundare är välkända, men det finns också människor som utvecklades i skuggan och som delade dessa ädla känslor. Sedan har vi filosoferna, tänkarna och politikerna som vi alltför ofta glömmer: Leon Blum, som drömde om EU inifrån ett fransk fängelse, den store Altiero Spinelli som fängslades på en italiensk ö av de italienska fascisterna, och andra som vi inte känner till namnet men som vi är skyldiga mycket. Jag vill hylla dessa människor, vare sig de är glömda eller anonyma, som gjorde det möjligt att skapa det som skapades efter andra världskriget.
Det fanns en fri del av Europa och en del av Europa som var förlamad av det katastrofala historiska påbudet, Jaltaöverenskommelsen, där man försökte dela upp Europa i två delar för alltid. Man försökte dela upp Europa i två delar som mycket ofta stirrade på varandra och mellan vilka vi alltför ofta inte kunde bygga broar. Det kalla kriget – den term som kärleksfullt användes för att beskriva den andra tragiska perioden i Europas historia – förlamade Europas stormakter och hindrade dess största talanger från att uttrycka något förmånligt som de kanske hade uttryckt om de haft möjlighet.
Jag för min del är född i december 1954, men jag föredrar att säga att jag är född 1955. Först och främst – om jag får göra en utvikning – växte jag upp med respekt för det som hade uppnåtts av min fars generation, som upplevde ett förskräckligt dubbelt öde. För det första för att de människor i Luxemburg som föddes mellan 1920 och 1927 tvingades att ta värvning i tyska , och för det andra för att de bar en uniform som inte var deras egen och som stod för andra ambitioner än deras. Det är ett fruktansvärt öde att behöva bära sin fiendes uniform. Samma sak gäller för övrigt människorna i Alsace och Lorraine som jag vill hylla.
Jag växte upp under det kalla kriget, då världen tycks ha varit lättare att förstå. Vissa var med oss och andra var emot oss. Vi visste inte varför vi tyckte om dem som var med oss, men vi visste att vi skulle avsky de andra. Vi visste att hotet kom från den andra sidan, och de på andra sidan trodde att hotet kom från vår sida. Så många förlorade tillfällen! Hur mycket tid förlorades i Europa som ett resultat av dessa idiotiska analyser direkt efter kriget?
Låt oss i dag glädjas över att vi inte längre behöver hänvisa till det kalla krigets kompromisslösa logik och över att vi har kunnat sluta fred mellan Europas två delar.
Jag tänker ofta på Europas kloka män, exempelvis Winston Churchill – sannolikt för att jag själv inte är en av dem. När den första kongressen om Europarörelsen samlades i Haag 1947 och gav upphov till idén att skapa Europarådet eftersom Sovjetunionen vägrade att låta de andra länderna i Central- och Östeuropa delta i både Marshallplanen och inrättandet av Europarådet, förklarade den store Churchill med sitt eget profetiska erbjudande: ”Vi börjar i väst ett arbete som vi kommer att avsluta i öst.” Mina damer och herrar! Låt oss vara stolta över att ha uppnått detta.
Jag minns Victor Hugos ord när han 1949 skrev: ”En dag kommer det inte att finnas några andra slagfält än mötesplatser för idéer. En dag kommer bomber och kulor att ersättas av röster.” Låt oss vara stolta över att vi uppnått detta i dag.
Låt oss vara stolta över att vi kan säga detta till Europaparlamentet, de valda företrädarna för Europas folk, vars ledamöter är arvtagare till dem som kunde säga nej när det behövdes, och till dem som kunde säga ja när det var det enda val som återstod. Låt oss visa vår tacksamhet mot dem som sade nej när det behövdes och låt oss vara stolta över alla dem som i dag säger ja till ett större EU och till ett Europa som fått uppleva att dess historia och geografi har försonats. Låt oss vara stolta över dem som inte vill att Europa skall bli ett frihandelsområde, och låt oss vara stolta över dem som likt oss och miljoner andra anser att Europa är en komplex kontinent som förtjänar mer än att vara ett frihandelsområde. Låt oss vara stolta över det Europa som byggts av dem som var här före oss, och låt oss uppträda på ett sätt som är värdigt deras arvtagare.
José Manuel Barroso,
   . – Herr talman, herr rådsordförande, ärade ledamöter, kära vänner! Det är en stor ära för mig att representera kommissionen vid denna ceremoni i det parlament som företräder européerna. I dag ser vi bakåt på det förgångna och framåt mot framtiden. Vi är här för att minnas, erkänna och bygga upp.
Låt oss först titta tillbaka på det förgångna. Den största världsomspännande konflikten orsakade blandade känslor bland alla dem som överlevde den. Den var en källa till lättnad för många, en källa till tomhet, absolut, och ofta en källa till rädsla för framtiden, en rädsla för att efterkrigstiden inte skulle vara bättre – utan till och med värre – än tiden före. 
Det är därför vi minns. Vi minns den extrema förstörelsen som ödelade Europa. Knappast något land undkom oskatt. Det som vissa har kallat det ”europeiska inbördeskriget” vittnade om den omänsklighet som människan är i stånd att utsätta andra människor för. Vi européer känner oss ofta stolta över allt som vår civilisation och kultur har åstadkommit, de stora triumfer som den europeiska andan har firat, men vi måste också ödmjukt erkänna att några av de värsta ohyggligheter som människosläktet någonsin har begått ägde rum i Europa under 1900-talet. 
Vi får emellertid inte heller glömma de fantastiska berättelserna om besegrade motgångar, eller de resor som så många européer gav sig ut på, stundtals över både berg och hav, för att försöka skapa sig en tillvaro i fred och lycka. Vissa fann denna tillvaro genom att helt enkelt återvända hem. Vi minns dem som inte fick denna möjlighet, de som såg frihetens ljus slockna i nästan samma stund som det skymtade fram – de som upplevde att en mardröm följdes av en annan. 
Vi måste ändå medge att något fantastiskt reste sig ur det Europa som 1945 låg i ruiner. Jag skulle vilja citera en av den tidens visionärer som talade i Zürich 1946. Han sade: ”Jag kommer nu att säga något som kommer att slå er med häpnad. Det första steget mot ett nyskapande av den europeiska familjekretsen måste vara ett kompanjonskap mellan Frankrike och Tyskland. Endast på detta sätt kan Frankrike återvinna den moraliska ledningen i Europa. Europa kan inte blomstra upp utan […] ett andligen stort Tyskland.” Churchill hade rätt. Det är i dag lätt att glömma bort vilket mod som krävdes för att säga detta just då. Det han sade var häpnadsväckande.
Ännu mer häpnadsväckande var de gärningar som ledde till att dessa ord förvandlades till verklighet. Vi får inte glömma den oerhörda beslutsamhet som Robert Schuman, Jean Monnet, Konrad Adenauer, Alcide de Gasperi och många andra visade och vad de åstadkom genom att återuppbygga i stället för att gräva ner sig i tankar om vedergällning. Vi måste också minnas, och erkänna, den framsynthet som de transatlantiska ledarna visade när de hjälpte till att axla den börda som återuppbyggnaden innebar, i stället för att vända ryggen åt den. 
Låt oss stanna upp ett tag innan vi blir alltför entusiastiska, eftersom det som grundarna påbörjade var anmärkningsvärt men ofullständigt. Som kommissionen sade i sitt uttalande den 9 maj: För miljontals människor skulle den sanna frihetens klocka inte komma att slå vid andra världskrigets slut utan först vid Berlinmurens fall. Efter 1945 miste de sin frihet och sina möjligheter i stort sett så snart de hade återvunnit dem. Vissa förlorade den politiska kontrollen över sina länder medan andra förlorade sitt oberoende. För åtskilliga människor i Europa innebar krigsslutet fred och frihet, men för en del betydde det endast fred men ännu inte frihet.
Vi får inte glömma hur det såg ut i Europa. För 60 år sedan genomled vi förintelsen här i denna världsdel. För ungefär 30 år sedan levde människorna i flera länder i Sydeuropa, däribland mitt eget land, fortfarande under diktatur. Till för bara 15 år sedan fanns det i hälften av Europas länder varken frihet eller demokrati. Därför har jag svårt att förstå att vi kan undgå att vara optimistiska över Europas framtid när vi konstaterar hur det numera ser ut i Europa och jämför det med hur det såg ut för bara några år sedan. 
Som tur var slutade inte historien här. Det som 40- och 50-talens europeiska ledare skapade var ett ljus i mörkret och något att sträva mot. En ljusglimt under mörka år för dem som inte kunde räkna med att få uppleva samma fred, välstånd och stabilitet som övriga européer, och en fantastisk och stark sporre för de folk och länder som kämpade för att bryta sig loss och såg Europeiska gemenskapen, som den då kallades, som en katalysator för omvandlingen av sina länder. 
För min generation har Europa alltid varit synonymt med demokrati. Som artonåring beslöt jag och andra att befria mitt eget land från en själsdödande, maktfullkomlig och bakåtsträvande regim. Därför hyser jag och så många andra i min generation en alldeles särskild beundran för människorna i Tjeckien, Estland, Ungern, Lettland, Litauen, Polen, Slovakien, Rumänien och Bulgarien för deras utomordentliga insatser i kampen för demokrati, och för hur själva föreställningen om Europa för dessa människor är knuten till demokratin som begrepp. Det borde, och är också, med oerhörd stolthet som Europeiska unionen och dess institutioner tar emot såväl dessa nya folk och medlemmar som folken i Malta och på Cypern. 
Denna omvandling förtjänar alltså att erkännas och att minnas. Varför? Därför att den ibland verkar vara på väg att glömmas bort. I dag är det alldeles för lätt att ta den fasta grund för given som vårt Europa, och den nya frihetens och de gemensamma värderingarnas Europa, vilar på. 
Vi måste därför slå fast: Europeiska unionen får inte bli offer för sin egen framgång. Att integrera en så stor variation av medlemmar som enas kring ett gemensamt projekt är verkligen en fantastisk prestation. Den utmaning som vi alla ställs inför är fantastisk. Jag är övertygad om att detta enorma projekt, som snart kommer att omfatta 27 länder och 500 miljoner människor, kommer att genomföras trots de stormiga perioder som oundvikligen kommer att äga rum ibland.
Detta genomförande äger ibland rum så fridfullt att vi riskerar att glömma vad som föregick det. Från och med nu förefaller räkenskaperna för de dödliga konflikter som härjade i Europa vara begränsade till historieböckerna. De skapade emellertid rubriker för bara 10 år sedan, när massakrer ägde rum i vissa länder på Balkan.
Vi kan säga ”aldrig mer!” på vår kontinent. Det är lätt att säga, men Europas historia visar att vi måste arbeta för freden och inte ta den för given. Det är knappast någon munter utsikt eftersom både problem och rädsla finns i dagens Europa. I Berlin, i den stora byggnad som en gång hyste det som den demokratiska republiken Tyskland kallade sitt parlament, är ordet inskrivet, som betyder tvivel. Tvivel och rädsla finns, särskilt bland unga människor. Deras rädsla är allvarlig: rädslan för att hitta eller inte hitta ett arbete, och rädslan för en mer konkurrensbetonad värld som ibland uppfattas som en utmaning. Rädslan handlar emellertid om att hitta eller inte hitta ett arbete, och inte om att hitta eller inte hitta sitt eget land.
För närvarande är det klokt att finna ett effektivt sätt att lösa de svårigheter som är knutna till integrationen av marknaderna, oavsett om svårigheterna är verkliga eller bara uppfattas som sådana. Det är inte en fråga om väpnade konflikter mellan konkurrenter som blir motståndare eller fiender. Detta är anledningen till att vi, när vi ställs inför denna rädsla, måste följa exemplet från generationerna före oss. Vi måste visa samma fantasi och samma mod. Låt oss komma ihåg att det ambitiösa partnerskap vi slutit i Europa har varit början till de fridfulla revolutioner som har givit miljoner européer frihet och demokrati!
Det europeiska exemplet – EU med sex, tio, tolv, femton och nu tjugofem medlemmar – har varit den verkliga drivkraften bakom demokratiseringen i södra Europa, i Latinamerika och senare i Central- och Östeuropa. Låt oss komma ihåg att friheten är den drivkraft som stimulerar tillväxt, sysselsättning och investeringar och som erbjuder fler européer möjligheten till ett bättre liv.
Andan av demokrati och modernitet i våra samhällen vittnar om vår förmåga att uppfinna vår kontinent på nytt. Från den inre marknaden till de yttre gränserna, från främjandet av inre sammanhållning till skyddet av en hållbar utveckling och miljö, från solidaritetsdimensionen till rättvisa i jordens alla hörn – eftersom vi inte eftersträvar ett instängt EU – bygger Europeiska unionen hela tiden upp Europa. Detta sker i konkreta steg som förbättrar det dagliga livet för våra folk. Ratificeringen av konstitutionen kommer att stärka dessa åtaganden och lägga grunden till ännu mer betydande framsteg i framtiden.
Låt oss därför i dag minnas detta förskräckliga krig och dess konsekvenser. Låt oss i vårt framtidsinriktade arbete inspireras av den visionära ambitionen och beslutsamheten hos de ledare och medborgare som föregått oss, från försoning till samarbete och från samarbete till Europeiska unionen!
Hans-Gert Poettering,
   . – Herr talman, herr rådsordförande, herr kommissionsordförande, mina damer och herrar! År 1945 – för 60 år sedan – var Europa ett slagfält i ruiner. Ett barbariskt krig hade tagit 55 miljoner människors liv, ytterligare miljoner – vi vet inte hur många – blev hemlösa, miljontals människor blev flyktingar eller fördrevs från sina hem. Föräldrar förlorade sina söner, hustrur förlorade sina män och barn förlorade sina fäder. I slutet av mars 1945 förklarades min egen far, som var menig i armén, saknad. Det var först mycket senare som vi fick veta att han fanns bland de döda. Jag såg honom aldrig.
År 1945 var många av Europas städer ödelagda och ekonomin låg i ruiner. I världen skapade namnet Europa rädsla och fruktan. Var ansvaret låg för att andra världskriget bröt ut finns det inte längre någon tvekan om: den olagliga nationalsocialistiska regimen i Tyskland piskade upp sina rasvillfarelser och sitt maktanspråk till ett inferno av aggressioner mot alla andra folk i Europa. Försöket att utrota judarna skulle komma att bli dess värsta brott. Nationalsocialisternas totalitarism ledde hela Europa i fördärvet. När slutet kom 1945 var det tyska folket självt bland offren, vid ett tillfälle när det var tunnsått med segrare.
I stället för segrare fanns det överlevare, några lyckosamma, andra med mindre tur. De förstnämnda i väst, de sistnämnda i Central- och Östeuropa. Ett framsynt amerikanskt stöd gjorde att nytt liv kunde uppstå i den västra delen av kontinenten som åtnjöt frihet, respekt för människans värdighet, demokrati och en marknadsekonomi som var reglerad genom lagstiftning. Vi blev alldeles nyss påminda om att det var Winston Churchill som skissade upp bilden av ett Europas förenta stater – och låt mig tillägga att EU aldrig skulle vara fullständigt utan Storbritannien. Efter 1945 återuppstod Europa, med början vid Atlantkusten. Folket var utmattat men förenades och gladdes åt att kunna starta på nytt i frihet. Robert Schuman kommer alltid att bli ihågkommen och hyllad för att ha sträckt ut handen till tyskarna och uppmanat dem att delta i denna nya början. Utan den franska storsintheten skulle EU återigen bara ha blivit overklig idé – och låt mig tillägga att när Europeiska unionen nu gör ytterligare en ny start med en gemensam konstitution kommer EU även i framtiden, mer än någonsin, att behöva Frankrikes konstruktiva engagemang.
År 1945 var även människorna i Central-, Öst- och Sydosteuropa fyllda av hopp om en ny början, om att få en ny chans att leva i frihet och fred, precis som de som hörde till samma kultur som vi alla delar. De fick lära sig av bitter erfarenhet att fred utan frihet bara delvis leder till befrielse från den totalitära orättvisans ok. Deras förhoppningar krossades av Sovjetunionens maktövertagande. Även om den nationalsocialistiska totalitarismen besegrades 1945 delade Stalins totalitarism Europa och tvingade folken i Central-, Öst- och Sydosteuropa att följa hans orättvisa regler. Hoppet övergav emellertid inte de mindre lyckliga överlevarna från andra världskriget – hoppet om ett gemensamt Europa som var intellektuellt, moraliskt och politiskt förnyat, med utsikten om välstånd för alla dess medborgare. De gav slutligen form åt detta hopp i en fredlig revolution, vars paroll blev . Det skulle ta årtionden innan muren raserades.
Efter att ha varit ledamot av parlamentet ända sedan det första direkta parlamentsvalet 1979, ser jag vår debatt i dag – en debatt som vi tillsammans håller på ett värdigt sätt, och med det allvar den förtjänar – som ett tillfälle att glädjas åt att Europa nu är enat och ett tillfälle att glädjas åt att ledamöter från åtta centraleuropeiska länder finns bland oss och åtnjuter samma rättigheter som vi.
År 1989 lyftes den dubbla bördan av totalitarism från Europa. Det vi lärde oss 1989 var vilken makt Europas värderingar har för oss alla och hur beroende vi är av att modiga män och kvinnor föregår med gott exempel om vi vill behålla vår frihet. Efter 1989 kunde Europa återigen börja andas med båda lungorna, för att citera den store oförglömlige påven Johannes Paulus II. 
Människorna i Västeuropa hade utfört ett värdefullt och nödvändigt arbete för att förbereda den dagen, och det de gjorde kommer att leva vidare. Inrättandet av Europeiska unionen med gemensamma värderingar med inriktning på mänsklig värdighet, den överstatliga unionen i en fri gemenskap med egna bindande lagar var det konsekventa svaret på den möjlighet som lades fram i slutet av kriget. Enandet av Europa är ett freds- och frihetsprojekt.
Alla européer har nu möjlighet, och skyldighet, att gå den väg som det återförenade Europa har stakat ut. Vi arbetar nu tillsammans med att bygga upp ett EU som försvarar sina värderingar för alla medborgares skull. EU kan nu ge ett gemensamt svar på krigföring och totalitarism, genom att fortsätta på vägen mot en gemensam europeisk union av folk och stater, ihärdigt, med inre övertygelse och med ett accepterande av den mångfald som är EU:s styrka och storslagenhet. Den aktuella debatten om den europeiska konstitutionen är ett utmärkt tillfälle för oss att erinra oss dessa grundläggande saker, eftersom våra värderingar och ideal för första gången i EU:s historia skrivs in i en konstitution.
EU är inte enbart en politisk konstruktion, utan ett intellektuellt levande område. Därför måste svaret på det hemska kriget, vars slut vi i dag högtidlighåller med tacksamhet, vara moraliskt, ett ”aldrig mer” till den ofrihet som leder till krig, ett ”aldrig mer” till det krig som berövar människorna deras frihet. Detta sammanfattar motivet till byggandet av ett nytt EU, ett EU som förkastar totalitarism, nationalistisk arrogans och omänsklighet utan gränser, ett EU som vägrar att låta någon av dess stater bestämma över andra, ett EU som bekräftar varje människas omisskännliga värdighet, jämvikten mellan olika sociala gruppers och människors intressen, ett respektens och mångfaldens EU, varifrån det verkligen får sin styrka, ett EU av demokrati och lagstiftning. 
Många framsteg har gjorts när det gäller inre försoning – försoning mellan folk och stater i Europa. Vi vill – och vi måste – fullfölja detta arbete med inre försoning, eftersom vi också vill försonas med folket i Ryssland och människorna i den ryska federationen. Under den period av vår historia som nu börjar kommer EU emellertid att behöva eftersträva försoning i världen och med världen omkring oss i större utsträckning än tidigare. Europas krig blev ett världskrig. Europas enande måste vara till nytta för världen. Vi kan vara tacksamma mot ledamöterna i det här parlamentet – och jag vill särskilt tacka min kollega Elmar Brok – som har utarbetat en resolution som i morgon kommer att ge uttryck för våra värderingar.
Vi minns nu alla offer för andra världskriget, allt lidande och all förstörelse. Vi erinrar oss i vilken utsträckning fred och frihet hör ihop och behovet av att vårt arbete tjänar mänskligheten, inte minst för att främja dialogen mellan olika kulturer.
Där den här dialogen med omvärlden ger resultat kommer vi att försvara de värderingar som för oss mot framtiden. På så sätt kan denna minnesdag ge oss ett nytt uppdrag och uppmana oss att samarbeta för att bygga en bättre värld – en fredligare värld och en friare värld. 
Martin Schulz,
   . – Herr talman, mina damer och herrar! När vi erinrar oss den 8 maj 1945 och minns vad som då hände tänker vi på den period som föregick den dagen och även på perioden efter. Det är omöjligt för en tysk parlamentsledamot att tänka på detta datum utan att samtidigt erinra sig sin egen nationalitet. Den grupp som jag talar för innefattar parlamentsledamöter från Tyskland och företräder det land som ville ha det här kriget, som förberedde det, som förde det och som organiserade det på ett skoningslöst sätt.
Jag talar emellertid också för ledamöter från Polen, det land som var det första som invaderades av den tyska armén, liksom för ledamöter från de länder – Förenade kungariket och Frankrike – som var främst bland de allierade, utan vars förenade makt Hitler inte hade kunnat övervinnas. Närmast mig sitter Poul Nyrup Rasmussen, som under många år var premiärminister i Danmark, ett land som Hitlers Tyskland invaderade och ockuperade över en natt – och en av de ockuperande soldaterna var min egen far.
Jag talar också för ledamöter från länder som led under en diktatur långt efter andra världskrigets slut. Min grupp innefattar en advokat som försvarade offer för Francoregimen, och en annan ledamot som själv var ett offer och som har torterats i hemliga polisens fängelsehålor. Vissa av kollegerna i min grupp är från Portugal och Grekland, män och kvinnor som – precis som ni, herr kommissionsordförande – gladdes åt att få se diktatorerna drivas ut ur sina länder. Min grupp innefattar min vän Józef Pinior, som blir gruppens nästa talare och som under en tid torterades i kommunistiska fängelser därför att han var fackföreningsman och socialdemokrat.
För mig är det ett privilegium att få tala för alla dessa människors räkning; ett privilegium som jag tackar Europeiska unionen för. Detta är något som vi alla kan vara tacksamma för mot de män och kvinnor som efter den 8 maj 1945 var tvungna att ta ansvaret för arbetet med att ena Europa, vilket de lyckades med. Precis som rådets ordförande sade var man tvungen att lära sig läxorna den 8 maj 1945, och man lärde sig de rätta läxorna. Europeiska unionens historia, Europas historia under perioden efter den 8 maj 1945, är en framgångshistoria. Det är historien om den bestämda beslutsamhet som växte fram ur ruinerna, historien om ”aldrig mer!” Detta ”aldrig mer!” sades inte bara rakt ut i tomma luften. Det tog gestalt och form, former som vi arbetar under i dag, som vi drar nytta av i dag, former som gör det möjligt för mig att företräda ledamöter av den judiska tron, som gör det möjligt för min grupp att innefatta muslimska ledamöter, som gör att min grupp kan bestå av ledamöter som har lidit och andra som har lärt sig av dem som har lidit. De gör det möjligt för oss att finna gemensamma grunder genom att fastställa en sak: lärdomen från den 8 maj måste vara att om detta ”aldrig mer!” skall bli permanent måste vi kämpa för det på nytt varje dag. För vår demokrati, för vårt Europa, fortsätter vår kamp dag för dag.
Låt oss i dag minnas orsakerna, perioden före, som kännetecknades av en insikt. Det är unikt i människans historia att en stat definierar sig och sina syften i termer av utrotning av andra folk och raser. Aldrig, vare sig förr eller senare, har det funnits en stat som motiverat sin egen existens genom att säga att den existerar som en stat för att judar, slaver, romer, sinter och handikappade skall kunna utplånas. Något sådant är unikt i människans historia. Det är det otroliga med Tredje riket; nazisterna ville att det inte skulle finnas ett spår kvar av judarna i Europa.
För några veckor sedan var jag i Yad Vashem, minnesplatsen i Jerusalem. Jag steg ned i korridorerna och hallarna under jord där ödet för miljontals offer skildras. Direktören för Yad Vashem som visade mig runt sade till mig: ”Varje dag går jag ned i detta helvete och ser dem – bilderna, bara dem. Det är ett helvete.” Sedan gick jag upp för trappan och genom en korridor till det nya museet som har en stor glasad framsida och där, i solskenet, ligger staden Jerusalem. ”Varje dag”, sade direktören för Yad Vashem, ”när jag kommer ut från detta helvete och ser den här synen vet jag att de inte lyckades. Vi lever. Vi klarade det. Det gjorde inte nazisterna.”
Varje minne, varje minnesdag, varje namn vi läser, är en seger över de brottslingar som inte ville att något skulle finnas kvar. Om vi minns dem lever det judiska folket kvar, liksom romerna och sinterna, liksom de som mördades av politiska skäl, liksom de handikappade. De lever kvar i vårt minne och därför lever de.
Så många offer, så många namn! Anne Frank var en liten judisk flicka vars enda brott var att vara en liten judisk flicka i Amsterdam. Låt oss minnas Anne Frank en dag som denna. Sophie Scholl var en ung tysk student, vars enda brott var att hon var en rättskaffens person, och hon halshöggs vid 18 års ålder för att ha delat ut flygblad där nazistregimen kritiserades. Jag tänker också på Krzysztof Baczynski, en ung polsk poet som sköts till döds i Warszawa av en tysk prickskytt. Tre namn av 55 miljoner offer! Tre namn som får företräda alla andra offer. Låt mig upprepa: tre namn som vi erinrar oss och som får företräda alla dem vi bör minnas.
De senaste veckorna har vi ofta undrat över meningen med vår Europeiska union, och man har frågat oss vad den skall vara bra för. Vad den här unionen är till för beskrivs i våra tal i dag. Att även i dag fortsätta detta enande arbete, som fortfarande övervinner splittring, fortfarande föraktar rasism, fortfarande utesluter alla antisemiter, rasister och nazister från det demokratiska samhället, fortfarande föraktar dessa brottslingar, fortfarande räknar upp deras gärningar och fortfarande minns dem – det är basen, den moraliska och intellektuella grunden till Europeiska unionen, den union som byggts upp av våra fäder och deras fäder. 
Med tiden har EU fått ett arv; EU är inte längre en nyhet. Unionen är nu 60 år gammal eftersom den i princip föddes den 8 maj 1945. Just nu har vi ett arv att förvalta om vi skall föra den vidare. Om vi bryr oss om detta arv och känner oss bundna att minnas att Tredje riket stod för människans moraliska bottenläge, varifrån vi dragit de rätta slutsatserna genom att skapa denna union, då kommer vi EU-politiker att bidra till att de unga män och kvinnor som sitter här på kammarens läktare kan se fram emot en ljusare framtid än vad deras föräldrar och far- och morföräldar hade.
Graham Watson
   , . – Herr talman! Den brittiske poeten John Donne konstaterade: ”Ingen människa är en ö, hel i sig själv; varje människa är en del av kontinenten, en del av fastlandet; om en tuva spolas bort av havet, förminskas Europa”. 
Detta skrevs 1624, men ändå fortsatte folk och stater på vår kontinent att föra krig i över 300 år. Hat och stamtänkande är det otäcka arv som Europa har lämnat efter sig. Om vi inte visste det förut bör ”kriget som skulle göra slut på alla krig” ha visat oss den meningslöshet och det trauma som uppstår ur organiserad krigföring. Vårt uppvaknande ur den mardrömmen ledde till att Nationernas Förbund (NF) bildades, men ändå fortsatte vi att överföra de viktigaste resultaten av de vetenskapliga framstegen till framställning av dödsbringande massförstörelsevapen. När andra världskriget var slut i Europa, den 8 maj 1945, hade över 40 miljoner människor mist livet. 
Om man vill vara cynisk kan man kanske säga att 1900-talets européer hade svårt att lära sig. Det krävdes två blodiga krig och en kontinent i ruiner för att lära oss att ett enat Europa är mer värt mer än summan av dess delar. 
Inte ens då kunde alla av oss förverkliga vår önskan om fred och frihet. Medan maj 1945 för de flesta européer innebar att deras länder befriades från nazismens tyranni och att en ny tid av frihet och återuppbyggnad inleddes, kom ett tyranniskt styre snabbt att avlösas av ett annat för dem som råkade bo på fel sida om järnridån. Ytterligare två generationer förvägrades den frihet som vi nu upplever. Som student vid Karl Marx-universitetet i Leipzig 1976 såg jag detta med egna ögon. 
Det är oundvikligt att vår syn på historien skiljer sig åt. Diskussionen måste dock handla om framtiden, inte det förgångna. Låt oss glädjas åt att Europa är enat i fred och att vi kan sitta tillsammans i samma debattkammare. Låt oss också glädja oss åt att vi har ett antal gemensamma överstatliga institutioner som beslutar i frågor av ömsesidigt intresse. 
Det var den nödvändiga insikten om att vi är ömsesidigt beroende av varandra som ledde till att Europeiska unionen bildades och att Sovjetblocket slutligen föll samman. Vi började med kol och stål, som var byggstenarna i efterkrigstidens Europa. Vi byggde upp den gemensamma marknaden, den välståndets grundbult som mina föräldrar aldrig kunde drömma om, och på tröskeln till det nya århundradet förverkligade vi den gemensamma valutan för 300 miljoner européer. 
När vi nu högtidlighåller 60-årsdagen av oavbruten fred ser vi att Europa har nått långt på vägen mot att gradvis bygga upp en solidaritet mellan folken i våra länder. Europeiska unionen har tveklöst blivit en framgång – frihet, jämlikhet och broderskap har kommit att prägla vår gemensamma lagstiftning och samhällsstruktur. Det finns emellertid inga garantier för att det alltid kommer att vara så, och vi står nu vid ett vägskäl, nämligen konstitutionsfördraget. Kommer vi att kunna fortsätta framåt och ytterligare befästa den hittills längsta perioden av fred, stabilitet och välstånd, eller kommer vi att få se den vittra sönder och följas av nationell konkurrens och politisk balansgång? 
En kolumnist i påminde oss förra veckan om hur tunn civilisationens fernissa är och hur svårt det är för samvetets röst att göra sig hörd när vi frestas att bryta mot rättsstaten och brista i respekt mot våra medmänniskor. Detta är den utmaning som våra medlemsstater står inför när de uppmanas att ratificera konstitutionsfördraget.
Utgångspunkten och förutsättningen för ett fredligt och välmående Europa har alltid varit konvergens och delat ansvar. Samarbetet har utvecklats från att gälla handel till att omfatta socialpolitik, sysselsättning, invandring, polis- och rättsväsende och utrikespolitik. Genom omvälvningarna i Central- och Östeuropa befriades vi från det ok som lades på oss vid Jaltakonferensen, men nya utmaningar väntar. Jag tänker bland annat på den utmaning som det innebär att ge en växande befolkning världen över mat, kläder och tak över huvudet, samtidigt som allt fler tvingas till migration genom krig och svält eller av ren och skär förtvivlan. Vi måste också ta itu med hålet i ozonlagret, de smältande istäckena, de höjda havsvattennivåerna och klimatförändringarna. En ytterligare utmaning är hotet från den internationella organiserade brottsligheten som har lett till att vissa kriminella grupper nu är mäktigare än många regeringar och genom handel med narkotika och handeldvapen samt människohandel och samarbete med terroristorganisationer drar sorg och elände över åtskilliga människor. Inget land kan ensamt klara av dessa utmaningar. För att kunna erbjuda trygghet, välstånd och möjligheter, vilket våra landsmän förväntar sig av sina regeringar, måste vi samarbeta. Vi måste samarbeta också med Förenta staterna och Kanada, vilkas folk vi har så mycket att tacka för och vilkas värderingar vi i mångt och mycket delar, inte bara för att tillsammans med dem möta gemensamma utmaningar, utan också för att förmå dem att känna tillförsikt inför ett nytt och mäktigare Europa.
Europa har möjlighet att vara en hoppets fyr och en förebild när det gäller tolerans, mångfald och stabilitet i en värld där dessa företeelser fortfarande är sällsynta. Vi kan kräva grundlagsstadgade rättigheter eller se på när våra rättigheter urholkas. Vi kan välja mellan att antingen ratificera konstitutionsfördraget och sätta vår lit till demokratin och till en regering som kan avkrävas ansvar, eller att även i fortsättningen lägga alltför stor makt i händerna på människor som inte utsetts genom val. Vi kan vänskapligt räcka ut handen åt de medellösa, eller dra oss undan i vanföreställningen om att vi lever i en fristad där inget kan hota vårt välstånd. Vi kan välkomna Rumänien, Bulgarien, Turkiet och länderna i västra Balkan och acceptera pluralism och mångfald i Europa, eller fortsätta att behandla varandra med fientlighet och misstänksamhet. Konvergens är inte bara ett ideal utan en ekonomisk och politisk nödvändighet. Det är dags att komma bort från nationellt egenintresse och arbeta för ökad konvergens. Samarbete är det som leder framåt och gör att vi tillsammans kan möta de globala utmaningarna. 
Europa har en ledande roll i denna tid av globalt styre. Det är en stabiliserande kraft och ett riktmärke för andra länder och folk. Handel och samarbete kan ge andra samma fördelar som har kommit oss till del, och min grupp välkomnar därför ökade kontakter med Ryssland och Folkrepubliken Kina. Men av historien bör vi lära oss att inte bli ett redskap för auktoritära regimer. ALDE-gruppen ser med oro på vissa av rådets politiska åtgärder. Att exempelvis försöka bjuda under amerikanerna och slumpa bort de mänskliga rättigheterna till lägstbjudande skulle vara en förolämpning mot den värdighet som Europas folk har kämpat så hårt för att uppnå. 
Liksom ingen människa är en ö är inte heller ett land en ö. Vi står samlade i vår strävan att slå vakt om en bräcklig värld och att leda dess invånare. Låt Europa stå som exempel på att olikheten har ett värde i sig och låt oss anta utmaningen.
Daniel Marc Cohn-Bendit,
   . – Herr talman! Jag är född en månad före 1945. Mina föräldrar lämnade Tyskland för 72 år sedan. År 1933 var min far advokat: Han försvarade Secours Rouge och skulle ha arresterats. Jag är född exakt nio månader efter de allierades landstigning i Normandie. Jag är ett barn av befrielsen, av en militär invasion som befriade Europas jord och gjorde det möjligt för mina föräldrar att få ett barn, ett ”barn av befrielsen”.
Det är anledningen till att vårt minne – mitt minne – är kantat av fasa. Fasan från Auschwitz, den som visade det värsta som mänskligheten är kapabel till. Kolima, det som visade vad den mest barbariska politiska ideologin är kapabel att göra. Oradour-sur-Glane, som visade vad en militär ockupation kan ge upphov till. Katyn, som visade att befrielse och förstörelse kan äga rum samtidigt. Hela den polska eliten massakrerades av Röda armén för att hindra det polska folket från att gå samman och skapa sin egen oberoende stat. Vi fortsatte sedan att begå massakrer som var bortom all jämförelse, men som icke desto mindre var jämförelsevis dödliga och grymma. Vi har massakrerna under kolonialkrigen, och Srebrenica, som ägde rum för på dagen 10 år sedan.
Som ett resultat av dessa massakrer utfördes något fantastiskt av de män och kvinnor som inte hör till mitt politiska parti men vars betydelse jag erkänner för att de lyckades – för det gjorde de – med att bygga upp detta Europa, vare sig de heter De Gaulle eller Konrad Adenauer, Willy Brandt eller Helmut Kohl, François Mitterand – det spelar inte så stor roll. Vi som är födda efter 1945 är Europas barn, men vi är också antitotalitarismens barn. Detta Europa skapades för att förhindra att totalitarism alls skulle kunna återuppstå, vare sig från vänster eller höger. För att citera en sång som några känner till: Det finns ingen allenarådande frälsare, vare sig Gud eller kung eller ledare eller kommunism eller nyliberalism. Det finns ingen befriande ideologi för mänskligheten. Det finns bara en liten och mycket ömtålig sak som många människor hånar och som helt enkelt kallas ”demokrati”. 
 Mina kära vänner, mina damer och herrar! Det är alltid antingen lätt eller svårt för en tysk att tala om ”kriget, 60 år senare”. Tyskland har upplevt både nationalsocialism, med all dess barbari, och kommunistisk totalitarism. Tyskland är därför också en symbol för Europa och om vår generation har någon skyldighet så är det att säga sanningen. Det viktiga är inte att förklara för kammaren vad EU:s politiska uppgift är; det kan vi göra dag ut och dag in. Det viktiga är endast hur seriöst vi ser på denna antitotalitära skyldighet. Om vi verkligen agerar enligt den är det inte möjligt att bortse från de mänskliga rättigheterna och respekten för människans värdighet för vilken realpolitik det än må vara
Vi måste tala med ryssarna, men vi måste också tala om Tjetjenien. Vi måste tala om brott. Vi måste tala med kineserna, men vi måste tala om hur det kinesiska folket förtrycks. Vi kan inte bara säga ”låt oss då häva embargot” och gå vidare till nästa punkt på dagordningen. Så att kineserna får några vapen. Så att det säljs några Transrapid till dem. Med en historia som Europas bakom oss kan vi helt enkelt inte göra det!
Det är för att vi står i tacksamhetsskuld till sanningen och för att vi tror på EU som vi alla, när vi formar och organiserar framtidens EU, måste minnas vad Europa en gång var och vad det inte får tillåtas att bli igen.
Det är i tider som dessa som jag – som tänker på Europas historia på detta sätt – är stolt över att förespråka en konstitution som innehåller arvet från det antitotalitära Europa. Jag är övertygad om att vi kommer vinna. Denna konstitution kommer att bli verklig i Europa. Det är vad jag tror, det är vår skyldighet för våra barns skull, som kommer att ärva det som våra föräldrar gav oss att förvalta.
Francis Wurtz,
   . – Herr talman! Det fina tal som Jean-Claude Juncker höll står, tillsammans med den särskilda betoningen i efterföljande tal, i skarp kontrast till det extremt misslyckade och oroande innehållet i det resolutionsförslag som lagts fram för oss från majoriteten av grupper på 60-årsdagen av nazisternas kapitulation. Jag är övertygad om att kvinnor och män i de flesta av de politiska grupper som är representerade i parlamentet kommer att känna obehag när de ställs inför denna text, som mer eller mindre är en revidering av historien.
När en institution som vår tar upp den händelse som var avgörande för EU:s tillblivelse och dagens värld som var alla allierades seger – amerikanare, britter och sovjeter i koalitionen mot Hitler, är varje ord viktigt. Låt oss slå vad om att många män och kvinnor förväntade sig att i ett uttalande av denna typ få läsa rader som denna: ”Den 8 maj 1945 var en dag av befrielse för Europa”. Varför inte, eftersom det är sanningen? Det var en dag när den sovjetiska armén bidrog på ett avgörande sätt.
Utan att försöka förbise det stalinistiska förtrycket på något sätt skulle ett antal européer, när de ställs inför olika demonstrationer av nostalgi för Tredje riket, utan tvekan också ha hoppats att få höra oss säga att det ur intellektuell och moralisk synvinkel är oacceptabelt att ursäkta nazisternas ohyggligheter genom att peka på stalinismens brott, och att vi verkligen – med tanke på minneskriget som för närvarande gör att de baltiska republikerna och Ryssland är i konflikt med varandra – bör komma ihåg Nazitysklands del av ansvaret för tragedin i de baltiska staterna.
Mina damer och herrar! Jag skall klargöra en punkt: alla argument som jag just lagt fram kom faktiskt från en artikel som i förrgår publicerades i den franska dagstidningen , signerad Michael Mertes som tidigare var rådgivare åt förre förbundskanslern Helmut Kohl. Det är er politiska familj, ledamöter i gruppen för Europeiska folkpartiet (kristdemokrater) och Europademokrater! Gudskelov! Vi förlorade kriget, avslutar man med, och lägger till en rad som jag föreslår att ni begrundar: det sätt som vi ser på det förgångna lär oss mer om våra nuvarande attityder än om det förgångna som sådant.
Hur kommer medborgarna i en tid när Europeiska unionen rådfrågar dem om ett konstitutionsförslag att tolka begreppet med ett utvidgat Europa som börjar med att ifrågasätta hörnstenen i visionen om Europa och världen, som föddes den 8 maj 1945, nämligen att nazismen inte var vare sig en diktatur eller en tyranni lik någon annan, utan snarare en fullständig brytning med samhället som helhet? 
Vi för vår del är beredda att hålla en debatt där vi vänder på alla stenar, vare sig den koncentreras på stalinismens brott, den tysk-sovjetiska pakten i dystert minne eller till och med de baltiska staternas historia. Inget, absolut inget, får emellertid låta oss banalisera nazismen, vars syfte – om vi nu behöver påminna om det – var att utrota lägre stående och utvidga utrymmet för den högre stående rasen genom masskrig. Det är anledningen till att vi hade rätt att förvänta oss en text om den 8 maj 1945 från Europaparlamentet med ett helt annat fokus. Det hade inte heller varit för mycket att dessutom hedra de anonyma soldaterna vid detta tillfälle, de som utan annan ambition än att leva och agera som rättrådiga män och kvinnor engagerade sig i motståndsrörelsen och riskerade livet, vilket så många av dem offrade för vår frihet. Ett ord – bara ett ord – om ohyggligheterna i Hiroshima och Nagasaki och de tiotusentals döda i ett besegrat land skulle inte heller ha varit för mycket.
Europaparlamentet har verkligen misslyckats med att försona sig med historien vid detta tillfälle. Dessutom vägrar min grupp enhälligt att stödja denna resolution som kommit alltför långt ifrån vår uppfattning om ett Europa med 25, 27 eller 30 medlemmar.
Jag skall ägna de sista orden åt en europeisk ledare som för 20 år sedan fann de rätta orden när han talade om den 8 maj 1945, och gjorde det i ett land där det var mycket svårt att säga det öppet. Jag talar om den förre tyske presidenten, Richard von Weizsäcker, om jag får citera honom. 
 ”Vi har styrkan att se sanningen i vitögat så bra vi kan, utan förskönande eller förvanskning. 
För varje dag blev något tydligare, och detta måste sägas i dag för oss alla: Den 8 maj var en befrielsens dag. Den befriade oss från nazisterna omänsklighet och tyranni”.
Maciej Marian Giertych,
   . –  Herr talman, mina damer och herrar! Andra världskriget började i september 1939 när mitt hemland, Polen, invaderades och ockuperades av Tyskland och Sovjetunionen. Denna delning av Polen uppstod som ett resultat av Molotov-Ribbentrop-pakten, som hade undertecknats en vecka tidigare i Moskva. Polen besegrades inte av de kämpande grupperna från nazist- eller kommunistpartierna, utan av sina grannländers reguljära väpnade styrkor, eller med andra ord av Tysklands , och och av Röda armén. Det bör tilläggas att det nationalsocialistiska partiet med rikskansler Hitler i spetsen styrde över Tyskland då och hade kommit till makten genom ett demokratiskt beslut av de tyska väljarna. Stalin och kommunistpartiet regerade i Ryssland och hade kommit till makten genom revolutionen.
Vi högtidlighåller nu 60-årsdagen av den tyska kapitulationen, som ägde rum den 8 maj 1945 och som har kommit att symbolisera slutet för de kränkande handlingar som Nazityskland begick i de ockuperade länderna. Detta innebar ändå inte slutet på de onda gärningar som började med Sovjetunionens invasion av Polen 1939. Vi vann kriget mot Tyskland, men vi förlorade kriget mot Ryssland. Det innebar att vi påtvingades en främmande makt, ett främmande ekonomiskt system och en främmande ideologi.
Vi kämpade på alla fronter i andra världskriget, och vi var där både när de första och de sista skotten avlossades. 1941 innefattade våra allierade i kriget mot Tyskland även Sovjetunionen. Vi erkänner den roll som Ryssland spelat för att besegra Nazityskland och den enorma förlust av människoliv som landet led då. Det ändrar ändå inte det faktum att Ryssland agerade som om landet hade besegrat Polen. Vad mer är, våra allierade i väst i kampen mot Tyskland var också allierade med Sovjetunionen och gav sitt medgivande till vår förslavning i Jalta. Vi tvingades befria oss själva sakta men säkert, först genom att avkollektivisera jordbruket, sedan genom att befria kyrkan, sedan genom att få tillåtelse till små och privata företag och slutligen genom att uppnå friheten att bilda fackföreningar och få yttrandefrihet och politisk frihet.
Den enda hjälp vi fick från resten av världen i denna process bestod av den kapprustning som USA så småningom vann, och särskilt på grund av framgången med president Reagans ”Star Wars”-program, som försvagade Sovjetunionen. De amerikanska truppernas närvaro i Europa och förekomsten av Nato innebar att Västeuropa kunnat åtnjuta fred under de 60 senaste åren. Nu skördar även länderna i Central- och Östeuropa fördelarna, trots att de varken är Natomedlemmar eller har bildat partnerskap för fred. Var och en av oss har en längtan efter fred och frihet och en framtid utformad enligt våra önskemål.
Min generation, som direkt upplevde andra världskriget, kommer inte att finnas med oss så länge till, och vi måste se till att framtida generationer minns sanningen om detta krig. För oss polacker är det en källa till stor sorg att så många medier i väst fortsätter att använda meningar som vi anser är förolämpande, såsom ”polska koncentrationsläger” eller till och med ”polska gaskammare och krematorier”, vilket var vad brittiska dumdristigt nog hänvisade till. Några av dessa dödsfabriker var visserligen belägna på polskt territorium, men faktum kvarstår att de var tyska, inte polska. Inte alla tyskar bär ansvaret för sådana saker, och vi erkänner att den tyska nationen har tagit avstånd från sitt skamliga nazistarv, men vi är måna om att se till att framtida generationer inte associerar Polen med de brott som begicks av nazisterna, eftersom Polen inte var ansvarigt för dem. 
På samma sätt är inte heller det ryska folket ansvarigt för de brott som begicks under Stalins tid, eller med andra ord för deportationerna, gulagerna, folkmorden i Katyn och underkuvandet av Central- och Östeuropa. Det var de kommunistiska ledarna i Sovjetstaten som var ansvariga för dessa brott, och ryssarna själva led också av förslavningen. Vi vill försonas med det ryska folket och den ryska staten, men vi förväntar oss att de entydigt skall ta avstånd från det kommunistiska arvet. De nuvarande ledarna i Tyskland och Ryssland, med andra ord de länder som startade andra världskriget, har emellertid givit en gemensam intervju för den tyska tidningen där de försöker avleda uppmärksamheten från allt utom sina ömsesidiga relationer och de förluster de led.
Vi försöker för närvarande upprätta vänskapliga förbindelser med både Tyskland och Ryssland. Så långt tillbaka som 1961 sände de polska biskoparna ett berömt brev till de tyska biskoparna som innehöll meningen ”vi förlåter och ber om förlåtelse”. Vi intar samma hållning till våra nuvarande relationer med Ryssland, men förlåtelse och försoning innebär inte att vi skall glömma. Vi vill därför se till att det aldrig mer upprepas sådana saker som folkmord, en stats underkuvande av en annan, angrepp eller krig. 
Wojciech Roszkowski,
   . –  Herr talman! Olika nationer har väldigt olika erfarenheter av andra världskriget, så den debatt vi för i dag är kanske den viktigaste debatten om europeisk identitet som har hållits på många år. Om vi verkligen vill gå samman och forma en gemensam europeisk andlig gemenskap måste vi sträva efter att fullt ut förstå de historiska erfarenheter som Europas nationer har. För detta finns det vissa frågor som vi måste tala om på ett rättframt sätt.
Den resolution som markerar att det är 60 år sedan kriget slutade har kommit till stånd som ett resultat av en kompromiss som satt mycket långt inne, och i stort ger den en exakt bild av krigets konsekvenser. Men hittills har ingenting sagts om kopplingen mellan början och slutet på kriget eller om de åsikter om kriget som för närvarande högljutt förkunnas i Ryssland. Münchenavtalet och delningen av Tjeckoslovakien var Hitlers första aggressiva handlingar, men man kan inte förneka att Molotov-Ribbentrop-pakten var den verkliga krigsorsaken. Polen blev offer för samarbetet mellan Tredje riket och Sovjetunionen i september 1939. Detta åtföljdes av att Tyskland invaderade Norge, Danmark, Belgien, Holland, Luxemburg, Frankrike, Jugoslavien och Grekland och att Sovjet invaderade Finland, Litauen, Lettland och Estland. Stalin slöt inte upp med de allierade i deras kamp mot Tyskland av egen fri vilja. Tvärtom, han vägrade att samarbeta med Frankrike och Storbritannien. Det var först efter Hitlers anfall mot Sovjetunionen i juni 1941 som han försäkrade sig om understöd från britterna och amerikanerna genom att ingå en ny koalition som till slut besegrade Tredje riket.
Trots att det var Röda armén som fick ta den värsta stöten gjordes inga ändringar av Sovjetsystemet. Gulag-arkipelagen fortsatte att expandera och det antal liv den krävde kan jämföras med antalet sovjetiska medborgare som stupade i kriget. Samarbetet mellan de Tre stora byggdes endast skenbart på delade värderingar och var därför omöjligt att upprätthålla efter krigets slut. Kort före sin död tillstod Roosevelt att Amerika inte kunde göra affärer med Stalin eftersom denne hade brutit alla sina löften. Men detta medgivande kom för sent. Europa var delat och Östeuropa drevs i armarna på den stalinistiska totalitarismen. Polen tillhörde de länder som påverkades och var det första som bjöd Hitler något motstånd, detta i en tid då Stalin var hans allierade. De polska väpnade styrkorna utgjorde en fjärdedel av de allierades styrkor och landet förlorade relativt sett störst antal människor under kriget.
Tyvärr är man i Ryssland nuförtiden ovillig att medge att Sovjetunionen spelade en dubbel roll under kriget. President Putin har anammat en stalinistisk tolkning av andra världskriget och dess efterspel och hävdar att Molotov-Ribbentrop-pakten var ett normalt internationellt avtal. Ryssland har officiellt förnekat att Stalin angrep Polen 1939, att folkmord begicks i Katyn och att Sovjetunionen ockuperade de baltiska staterna. Man hävdade rentav att Jaltakonferensen gav Polen demokrati.
Viktor Jerofejev, en välkänd rysk författare, skrev nyligen att man i Ryssland är tillräckligt upplyst för att göra åtskillnad mellan Stalins totalitarism och Hitlers regim. Om man verkligen var upplyst i Ryssland skulle det finnas skäl att hoppas att man kunde försonas med Europa. Varje tecken på återupprättelse av Stalin skall dock vara en varning för oss alla.
Varför är detta så viktigt just nu? President Putin har sagt att försoning mellan Ryssland och Tyskland skulle kunna statuera exempel för Europa. Men försoning som baseras på en stalinistisk tolkning av historien får tyvärr varningsklockorna att ringa, och de ringer särskilt högt i Warszawa, Vilnius, Riga och Tallinn.
Såväl folket i Polen som folken i de andra nationerna i Centraleuropa anser det vara omöjligt att uppnå fred och försoning i Europa om länderna som ligger mellan Tyskland och Ryssland utelämnas i ekvationen på det här sättet. Europaparlamentet måste förstå att vi i Polen och Centraleuropa sitter i en obekväm ställning när Västeuropas supermakter och Ryssland skakar hand över våra huvuden. 

Philip Claeys (NI ).
   – Herr talman! Det är av stor vikt att vi i denna stund hedrar minnet av andra världskrigets slut för 60 år sedan. Det är också bra att det vid detta tillfälle åter understryks att frihet och demokrati inte bör tas för givna utan aktivt måste upprätthållas. Nationalsocialismens grymheter är ett svart kapitel i Europas historia och de tidigare talarna gjorde rätt i att påpeka att det inte finns mycket, om något, att lägga till.
Det är beklagligt att Västeuropa ägnar så lite uppmärksamhet åt det historiska faktum att det för 60 år sedan gavs officiellt klartecken för att överlämna Östeuropas folk till Sovjetockupationen, till diktatoriska kommunistregimer som helt visst var av samma kaliber som nazisterna i fråga om fasa och förbrytelser. Röda armén var redan i Warszawa 1944 och väntade bara på att nazisterna skulle slå tillbaka upproret. För 60 år sedan gav man överallt i väst beröm och uppskattning åt Joseph Stalin, en tyrann som vid det laget redan hade dödat miljontals människor och som med det befriade västs tysta medgivande skulle fortsätta att döda flera miljoner till, i och utanför Ryssland.
Faktum är att det är hög tid att Ryssland följer Tysklands exempel och gör upp med det förflutna. Officiellt befriades länder som Estland, Lettland och Litauen av Röda armén. Lettlands president Vaira Vike-Freiberga poängterade att 1945 inte innebar någon frihet alls för de baltiska staterna, tvärtom. Låt mig citera henne: ”Det innebar slaveri, det innebar ockupation, det innebar underkastelse och stalinistisk terror.”
De europeiska ledare som var i Moskva för några dagar sedan gjorde sig knappt besväret att föra denna realitet på tal. Det som innebar befrielse för västeuropéerna för 60 år sedan var ännu en Golgatavandring för Östeuropa. Skillnaden var att de nya diktaturerna kunde räkna med aktivt stöd och sympati från så många västeuropeiska politiker, medier, intellektuella och många andra. Några av dessa fanns till och med på de sovjetiska säkerhetstjänsternas avlöningslista. Det kanske är lämpligt att 60 år senare ta en titt på dessa frågeställningar. Europa kanske inte helt kan göra upp med det förflutna, såvida inte någon sorts Nürnbergrättegång om kommunismen genomförs. Inte i ett försök att riva upp gamla sår utan för att vi aldrig skall glömma och för våra barns och barnbarns framtids skull.
Jag tar illa vid mig när en europeisk kommissionsledamot har bilder på sin webbplats där han demonstrerar sin beundran för någon som Fidel Castro. Jag tar illa vid mig när intellektuella och politiskt ansvariga fortsätter att förneka eller förminska den islamistiska extremismens tillkomst. Jean-François Revel har redan talat om – den totalitära frestelsen. Om det finns en läxa som vi måste lära från andra världskrigets fruktansvärda grymheter så är det att totalitarismen inte skall få en chans till, var den än uppkommer. 
József Szájer (PPE-DE ).
   – Den store ungerske poeten Attila József som föddes för ett sekel sedan påminner oss om att vi, de europeiska nationerna, som har utkämpat många krig med varandra, har många gemensamma angelägenheter att bringa ordning i.
I sitt brev nyligen till Vytautas Landsbergis och mig skrev kommissionsledamot Frattini att er historia också är vår historia. När vi firar världskrigets slut i Europa får vi inte glömma att krigsslutet gav olika saker till var och en av de europeiska nationerna. För nationer som hade större lycka markerade det slutet på långt lidande och omätbar förstörelse för 60 år sedan. Vi bugar för alla som uppoffrat sig för fred. Men en ny ond diktatur väntade för den andra halvan av Europa med lika mycket lidande och förstörelse. Natt efter natt utan gryning, ockupation efter ockupation utan självständighet, omänsklig diktatur efter omänsklig diktatur utan frihet.
Den slovakiska ledamoten Zita Pleštinská sitter här bakom mig bland oss. Hennes ungerske far István Kányai jagades lika mycket av nazisterna som av fascisterna och utstod senare nio års helvete i Sovjets koncentrationsläger. Den som befriar den oskyldige fången från ett fängelse och låser in honom i ett annat är en fångvaktare, inte en befriare. Och fången ser honom inte som någon som gav honom hans frihet utan som någon som tog den. För många europeiska nationer kom deras länge efterlängtade frihet femtio år efter den 8 maj 1945. Det sista steget togs datumet den 1 maj 2004, som utgör slutet på Jaltas världsordning. Andra världskriget slutade i praktiken den 1 maj 2004. Det vore därför lämpligare att fira krigsslutet här, i det återförenade Europas huvudstad i stället för i Moskva.
Europas nationer såg två sidor av samma mur: Taggtråden delade oss i tu under ett halvt sekel. Vi uthärdade det outhärdliga, höll ut under det system som skapades av Sovjets Röda armé och som höll sig kvar efter befrielsen. Folkmord, klassrelaterad och etnisk rensning, mord, tortyr, deportation och berövande av oskyldiga människors mänskliga rättigheter begicks i den progressiva socialistiska andans namn. Det system som tvingades på centraleuropeiska nationer av Sovjetkommunismen var en direkt följd av den plan som Stalin talade om den 19 augusti 1939 inför politbyrån när han lämnade en förklaring om Molotov-Ribbentrop-pakten: Jag citerar: 
Våra nationer reste sig mot sådan bolsjevikisk partidiktatur många gånger: I Berlin 1956, i Ungern och Poznañ 1956, i Tjeckoslovakien 1968 och i Polen 1980. Väst välkomnade våra revolutioner, visade oss sin sympati och tolererade diktaturen igen när Sovjetunionen kuvade och med blodsutgjutelser utrotade dessa uttryck för önskan om frihet. Kära kolleger, vår historia är även er historia. Men vi, de nationer som befriades från Sovjets ockupation för ett decennium sedan, har inget förbarmande när det handlar om vår senaste historia. Efter kriget rätade man stolt på sig i Västeuropa och åtnjöt fredliga framgångar. Detta gav upphov till dagens situation där det finns människor som tillhör den mer lyckligt lottade halvan av Europa. Till och med här i Europaparlamentet finns dessa människor som vill generera kapital för egen del genom att skrämma den egna befolkningen med de billiga medborgarna i de nya medlemsstaterna, med människor som hamnade i ekonomisk kris på grund av den fruktlösa socialistiska ekonomin som de påtvingades.
Men många människor i Västeuropa förstår inte heller varför den femuddiga röda stjärnan, liksom hakkorset, har blivit symbolen för hat och förtryck. Vår historia är även er historia. För 60 år sedan besegrades nazismens makt gemensamt av nationer i Europa. Den misskrediterade politiska klassen försvann. Det finns inga torg uppkallade efter Hitler och inga statyer restes till åminnelse av nazistiska mördare. Ett halvt sekel senare kollapsade Sovjetunionen och kommunistregimen. Den jugoslaviska kommunismen som gick sin egen väg utan sovjetisk ockupation led ett förödmjukande underlag. Arvtagarna till det fallna kommunistsystemet är vältaliga affärsmän som kräver respekt, ansvarsfulla politiker, så att säga. Statyer av Stalin har rests i Ryssland igen och man kallar Sovjetockupationen för befrielse igen. De verkar vilja höra allt mindre om den kommunistiska diktaturens illgärningar.
Ärade parlament, våra tankar får inte färgas av dubbelmoral. Auschwitz, massakern i Katynskogen, nazismen och den dubbla sovjetiska ockupationen av de baltiska staterna, orättfärdiga diktaturer som sliter sönder Europas intressesfärer, gränser som dras med hjälp av tvång och olika pakter, deportation av hela nationer, mord, tortyr, lemläsning av människor, berövande av rösträtt och utväxling av befolkningar, murar som delar nationer, kränkningar av de mänskliga rättigheterna och minoriteters rättigheter. Allt detta är grava orättvisor oavsett förövare.
I dag 60 år efter det militära slutet på kriget är det tid att konfronteras med dessa frågor. Den sovjetiska arméns enorma uppoffringar kräver respekt och ära. Men den ockuperande armén förtjänar inte vår respekt. Den tvingade sin egen förtryckardiktatur på en del av Europas nationer. Så länge vi inte förmår kalla en grymhet en grymhet, förkunna att mord är mord och så länge vi väger en synd mot en annan kommer krig att fortsätta rasa i våra huvuden och såren inte att läka. Jesus säger att sanningen befriar oss. Europas återförening skapar möjligheter för en ny start. Vi som en gång var vinnare och förlorare, förtryckare och förtryckta kan bygga ett gemensamt, demokratiskt Europa som bygger på värdet av mänsklig värdighet som är rotat i den kristna traditionen med hopp om en ljusare framtid och lyckligare kommande generationer. Låt oss lyssna på Attila József och poeten och bringa ordning i våra gemensamma angelägenheter! 
Józef Pinior (PSE ).
    –  Mina damer och herrar! I dag hedrar Europaparlamentet minnet av det är 60 år sedan andra världskriget tog slut, historiens mest fruktansvärda krig. Det krävde miljontals människors liv och ledde till judarnas förintelse och att Europa störtades ned i barbariets djup, ekonomisk förödelse och moraliskt förfall. Vi skall sänka våra huvuden till minne av denna tid och hedra minnet av offren för detta krig.
Mina damer och herrar! Även om det finns vissa viktiga ögonblick i vårt gemensamma minne som låter oss bygga en politisk gemenskap så minns man i var och en av Europas nationer 1900-talet på sitt eget sätt. Anledningen är att våra stater och folk har varit med om olika historiska och politiska händelser. Men det finns en sak som förenar oss då vi minns de offer som kriget krävde och kampen för frihet och demokrati. Det är minnet av dessa saker som utgör en grund för vår gemensamma europeiska identitet. I dag hedrar vi minnet av offren för nazismens terror i de länder som ockuperades av Tredje riket. Vi hedrar också minnet av förintelsens offer, med andra ord folkmordet mot judar i Europa under andra världskriget, ett brott som saknar motstycke i människans historia. Vi hedrar minnet av de allierades seger över Tredje riket och i synnerhet den roll som Amerikas förenta stater spelade i Europas befrielse. Vi minns de soldater som dog för att befria världen från nazismen och de 14 miljoner soldater som slogs i Röda armén. Vi bevarar minnet av de förluster som leds på alla sidor i andra världskriget och dem som föll offer för Stalin under kriget. Massakern på cirka 22 000 polska medborgare och krigsfångar i Katyn och i andra läger och fängelser i Sovjetunionen våren 1940 har blivit en symbol för den senare. Vi betygar vår vördnad för dem som slogs för frihet, demokrati och mänskliga rättigheter och minns särskilt den heroiska motståndsrörelsen som kämpade mot fascism och ockupation i de olika länderna. Denna rörelses ideal, dess medlemmars vilja att offra sig i ett ensidigt krig är nu ett verkligt arv och något vi alla kan vara stolta över, och det är ett gott exempel för Europas unga människor.
Jag vill i dag hedra minnet av motståndsrörelsen i Warszawagettot och dem som tillhörde den judiska militärorganisationen som tog till vapen den 19 april 1943 för att försvara det judiska getto som hade skapats i Warszawa av ockupationsstyrkorna. Trots att de inte hade en chans att vinna militärt fick deras strid halvvägs in i kriget mitt i ett Europa som styrdes av nazisterna en djupare mening. I dag ser vi deras hjältedåd som det starkaste beviset genom tiderna på människans anda och en av de moraliska värderingarna i det Europa vi har byggt. Den judiska militärorganisationens manifest sade att vi kämpar för er och vår frihet och för er och vår mänskliga, sociala och nationella ära och värdighet.
Mina damer och herrar! Vi uppmärksammar att slutet på kriget inte bar med sig verklig befrielse, självständighet och demokrati för alla Europas nationer. Slutet på kriget innebar nya former av förtryck och en brist på suveränitet och demokrati för de central- och östeuropeiska staterna och de baltiska staterna. Det innebar även kränkningar av de mänskliga rättigheterna under den status quo Sovjetunionen införde för den här delen av Europa, förlorad självständighet för Estland, Litauen och Lettland samt deras införlivande i Sovjetunionen. Socialisterna, socialdemokraterna och den demokratiska vänstern tog avstånd från alla former av diktatur och alla icke-demokratiska regimer. Vi är en politisk rörelse som alltid stått på demokratins och de mänskliga rättigheternas sida när diktatorer kommit till makten efter andra världskriget, oavsett om detta har skett i de baltiska staterna, i Central- och Östeuropa eller i de sydeuropeiska länderna Portugal, Spanien och Grekland.
Jag talar i dag i Europaparlamentet i Strasbourg på mark som kan vittna om krigens ärr och Europas undergång. Våra förfäder möttes på denna mark som soldater på motsatta sidor. Nu möter vi varandra som medborgare och Europaparlamentariker som företräder ett Europa som enas. Den europeiska integrationen och byggandet av den europeiska gemenskapen har sedan 1950-talet varit vårt svar på krig. Konflikterna mellan Europas nationer övervanns i arbetet med att inrätta de europeiska institutionerna och så fortsätter det än i dag. Europeiska unionen är i dag produkten av tre stora demokratiska processer, närmare bestämt segern mot fascismen under kriget, diktaturernas fall i Sydeuropa i slutet av 1970-talet och demokratins seger i Central- och Östeuropa och i de baltiska staterna.
En modell för internationell ordning skapas i Europa på grundval av fred och samarbete och en gemenskap inrättas i enlighet med principen om respekt för mänsklig värdighet, frihet, demokrati, jämlikhet, rättsstaten och mänskliga rättigheter inklusive minoriteters rättigheter.
De olika folk som utgör Europeiska unionen, som nu har 25 medlemsstater, bär på en mångfald av historiska erfarenheter. Ratificeringen av en konstitution för Europa innebär att ett enat Europa kan inrättas med målen fred, rättvisa och solidaritet i hela världen. Detta Europa kan också bli till ett område där människans förhoppningar kan infrias, för att låna den formulering som används i konstitutionsfördragets ingress. Vi har tillsammans färdats lång väg, från ett Europa tyngt av krig, totalitarism och mänsklig misär till ett demokratiskt Europa där fria nationer inom EU gemensamt skapar en europeisk framtid. 
Jan Jerzy Kułakowski (ALDE ).
    –  Herr talman, mina damer och herrar! Nu när 60 år har gått sedan andra världskrigets slut är Europas framtid beroende av om två grundläggande villkor uppfylls. Det första är att historien kring de händelser som inträffande under andra världskriget allmänt erkänns och det andra är att en gemensam vision om europeisk integration kommer till stånd på grundval av denna historia.
Människors sätt att minnas historien på kan variera beroende på om slutet på kriget innebar verklig befrielse eller inte. I Polen minns man ett antal viktiga datum som tragiska händelser då andra världskrigets öde beseglades. Det första är den 1 september 1939 när Hitler angrep Polen. Detta datum utgör början på en mardrömslik tid av ockupation, förtryck och koncentrationsläger då ockupationsstyrkorna gjorde sitt bästa för att eliminera den polska nationen och dess folk. Men det var också en tid av hjältedåd som utfördes av den stat och det samhälle som gick under jorden. Ett annat datum som polackerna minns är den 17 september 1939. Trots att detta datum inte är lika välbekant i Västeuropa är det både smärtsamt och mycket viktigt, eftersom det var då Sovjetunionen angrep Polen. Angreppet skedde som en följd av att Molotov-Ribbentrop-pakten slöts mellan Hitler och Stalin, vilket ledde till en andra delning av Polen. Andra datum är från 1943, då de brott som begåtts i Katyn 1940 avslöjades. Tiotusentals polska officerare och tjänstemän slaktades på Stalins order bara för att de tjänstgjorde för den polska staten. Vidare ägde heroiska uppror rum 1943 och 1944. Det första var upproret i Warszawagettot som slutade med blodigt nederlag, eller snarare förintelse, och det andra var Warszawaupproret, som de sovjetiska trupperna åsåg från floden Wislas högra strand utan att ingripa. Det sista datum som polackerna minns är 1945, då Jaltakonferensen ägde rum. Den gav upphov till järnridån som delade Europa i 44 år och skar av mitt land, Polen, från europeisk demokrati och integration. Detta är allt jag vill säga om hur vi minns historien.
Om vi talar om en gemensam vision för den europeiska integrationen vill jag lyfta fram en grundläggande fråga. Det vi minns är de brott som begicks av systemen och de offer som dessa system krävde. Dessa minnen får under inga omständigheter splittra nationer och folk. Det är budskapet bakom Solidaritet, den polska sociala rörelse som utlöste Östeuropas befrielse och som också firar 25-årsjubileum i år. Denna rörelse var den drivande kraften bakom återupptagandet av förbindelserna mellan de två delarna av Europa som hade separerats till följd av Jaltabesluten. Jag vill rent kategoriskt hävda att solidaritet måste vara den vägledande principen för vår gemensamma framtid.
Jag vill avsluta genom att uppmana samtliga ledamöter att rösta för denna resolution. 
Tatjana Ždanoka (Verts/ALE ).
   – Herr talman! Jag anser att ett fredligt och välmående Europa måste grundas på respekten för de mänskliga rättigheterna. Därför kan jag inte rösta för Elmar Broks resolution. Den innehåller ett antal påståenden som skulle skapa en rättslig grund för kränkning av de mänskliga rättigheterna och leda till enorma orättvisor i såväl mitt land, Lettland, som dess grannland Estland. 
I resolutionsförslaget konstateras att länderna i Östeuropa under decennier var ockuperade av Sovjetunionen. För Estlands och Lettlands del skulle en sådan beskrivning få ödesdigra konsekvenser för de över en halv miljon människor som bosatte sig där under dessa decennier. Toomas Ilves från Estland förklarade nyligen i att detta påstående skulle innebära att skyddet för minoriteterna därmed skulle bli betydelselöst. Det lettiska parlamentet gick dessutom för två veckor sedan med på ytterligare överläggningar om den deklaration där man begär att Europaparlamentet skall undanta landet från skyldigheten att ta emot de utländska medborgare och deras ättlingar som förflyttades till Lettland under ockupationen.
Min far var sjöofficer i Sovjetarmén och var med om att besegra Hitlers armé och hans lokala allierade, där Viktors Arājs och Herberts Cukurs och många andra ingick, vilka bar ansvaret för likvideringen av 80 000 lettiska judar, däribland min fars farföräldrar. Min far kastades dessutom på order av Stalin ut ur armén, eftersom han var jude. Jag kommer aldrig att gå med på att min far var ockupant eller att min mor, som var rysk-ortodox och kom till Riga från Sankt Petersburg 1950, skulle riskera att sändas åter, som det står i utkastet till lettisk deklaration. Det som sägs i Europaparlamentets resolution kommer att uppmuntra de lettiska lagstiftarna att mycket snart godkänna denna deklaration. Jag vill inte att de baltiska staterna blir ett nytt Balkan. Vi parlamentsledamöter ansvarar fullt ut för våra yttranden. 
Giusto Catania (GUE/NGL ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! Den 8 maj 1945 var det datum då slutet på andra världskriget proklamerades, men det var också det datum då slutet beseglades för de fascistiska och nazistiska diktaturerna i Europa. Den dagen frigjorde sig Europa från diktaturens spöke och datumet innebar också starten för ett Europa som strävar efter fred och social rättvisa.
Europa befriades tack vare motståndet från de kvinnor och män, de frihetskämpar som byggde detta Europas institutionella och moraliska grundvalar. Europa befriades av dem som stred vid Stalingrad, i lika utsträckning av amerikanska och kanadensiska trupper som av Sovjetarmén. Datumet kan ses som den grundsten som ett nytt Europa byggdes på.
Detta kapitel i historien angrips och plundras alltför ofta av revisionisterna, och till och med den här debatten störs av omisskännliga drag av revisionism. Genom att röra ihop den 8 maj 1945 med stalinismens brott skadar vi minnet av Europas befrielse. Låt mig vara tydlig på den punkten: När det gäller politiska övertygelser, personuppgifter och kulturell utveckling har jag och min grupp inga svårigheter att bestämt fördöma stalinismens ohyggligheter. Men i den här debatten försöker vissa personer i smyg uppliva Noltes teorier där nazism likställs med kommunism, och inte bara med stalinism.
Under detta korta århundrade hotades freden och den sociala rättvisan faktiskt inte bara av stalinism utan i lika mån av kolonialism, imperialism och nyliberalism, från Algeriet till Vietnam, från bombningarna av Belgrad till massakrerna i Sabra och Shatila fram till händelserna den 11 september 1973 i Santiago de Chile.
Vi måste agera rätt i förhållande till historien. Minnet av det förflutna är en gåva som är avgörande för att vi skall kunna ge oss i kast med framtiden och skapa detta Europas horisont. Det finns bara ett sätt att stärka Europa: Ordet krig måste raderas ur vårt ordförråd. Europa måste spela en aktiv roll för att bygga en fredlig värld som sträcker sig från Irak via Afghanistan till Palestina. Sammanfattningsvis måste vi i Europa visa större mod och auktoritet och vända på det berömda latinska talesättet och med bestämdhet hävda eller ”om du vill ha fred, bered dig på fred”. Detta måste vara vår ledstjärna. 
Nigel Farage (IND/DEM ).
   – Herr talman! Ibland undrar jag vad Europeiska unionen är till för. Skälen kan inte vara ekonomiska, eftersom vi inte någonstans i världen har höga handelstariffer och vi nu förvisso har en global ekonomi. De kan absolut inte vara demokratiska, eftersom Europaparlamentet är den enda demokratiska inrättningen inom EU och i stort sett inte gör någon nytta alls. 
Om det emellertid fanns något argument för EU:s existens som skulle kunna få mig att ändra åsikt skulle det vara att EU kan ge oss och stå som garant för fred. Detta grundar sig dock i sin helhet på en rad felaktiga antaganden. Det var inte demokratiska nationalstater som startade de två världskrigen. Ser man tillbaka på historien upptäcker man att mogna demokratier inte startar krig mot varandra. 
Det är också missvisande och i grunden felaktigt att påstå att EU har upprätthållit freden i Europa de senaste 50 åren. Vilket krig har det stoppat? Tänkte Portugal anfalla Italien i mitten av 1970-talet? Vilket krig skulle EU ha kunnat stoppa? Om någon har stått som garant för freden under de senaste 50 åren är det tveklöst Nato, som är ett föredöme i fråga om mellanstatligt samarbete. 
Talman Josep Borrell Fontelles talar ständigt om Europas återförening. Jag undrar ibland vad det är han talar om över huvud taget. Kärnfrågan är om EU kommer att kunna vara en garant för fred. Garanterar en federation fred? Den gjorde det inte i Jugoslavien eller i Sovjetunionen och inte heller i Amerikas förenta stater som ju upplevt ett av de bittraste och blodigaste inbördeskrigen i mänsklighetens historia. Om vi genom lögnaktiga påståenden fortsätter att försöka övertyga Europas folk om hur bra detta projekt är kommer vi med största sannolikhet att ge näring åt och upphov till förbittring och extrem nationalism. Vad vi måste göra om vi vill undvika en katastrof är att låta Europas folk få reda på vad det egentligen är som vi vill uppnå och ge dem fria och rättvisa folkomröstningar. 
Ģirts Valdis Kristovskis (UEN ).
   – Mina damer och herrar! Jag kan, 60 år efter andra världskriget, med övertygelse hävda att Europeiska unionen är den bästa modellen hittills för samarbete mellan länderna på den gamla kontinenten. I Europa har dialog ersatt krig och ändå har man inte lyckats förstå den historiska sanningen och hur staters och politikers intressen är sammanflätade med varandra.
Ja, vid denna tidpunkt firar vi tillsammans minnet av en av mänsklighetens största segrar över den nazistiska ideologin. Vi minns fascismens offer, sänker huvudet och minns dem som dog i striderna. Ja, det är tillfredsställande att hela Europaparlamentets politiska spektrum har kunnat enas om resolutionen om slutet av andra världskriget och för första gången samtidigt bedömer och fördömer både nazist- och kommunistregimernas brott. I vår gemensamma deklaration fastslås klart och tydligt att ingen försoning kan ske utan historisk sanning. Endast ett starkt Europa kan erbjuda lösningar på hur vi skall kunna komma över historiens arv som innehåller orättvisa och det femtioåriga sociala, politiska och ekonomiska förfallet i de nationer som hållits instängda. Men tyvärr sades inte allt i vår deklaration. Det som Jean-Claude Juncker sade i Moskva igår är inte heller acceptabelt. Han menade att lösningen på dessa problem är en fråga för kommande generationer. Det är endast de mäktiga som kallar sakerna vid deras rätta namn. För några dagar sedan i Riga sade George Bush rakt ut: ”Jaltaöverenskommelsen följde i samma orättfärdiga tradition som Münchenavtalet och Molotov-Ribbentrop-pakten. Återigen, när mäktiga regeringar förhandlade kunde de små nationernas frihet på något sätt offras. Men detta försök att offra friheten för stabilitetens skull lämnade efter sig en kontinent som var delad och instabil.” Det verkliga kalla kriget i Europa som varade i nästan 50 år bekräftar detta. Alla i Europaparlamentet vet att NATO, den nordatlantiska unionen, skapades för att stödja den europeiska säkerheten i ett klimat av rädsla för en invasion av den totalitära, cyniska och aggressiva Sovjetregimen. Detta är en bekräftelse på att man efter andra världskriget inte alls kunde lita på en allierad som Stalin. Det onda imperium som skapades av Stalin var oacceptabelt, trots att segern över den nazistiska ideologin dessförinnan hade firats gemensamt.
Mina damer och herrar! När vi tänker på Europas framtid bör vi ha det jag just sade i särskild åtanke. Nu har 60 år gått sedan andra världskriget, och Europa utformar sin framtid tillsammans med sina bundsförvanter. Tyvärr gör Ryssland, som är Sovjetunionens arvtagare, fortfarande uttalanden där man förnekar inflytandet över länderna i Östeuropa och ockupationen av mitt land Lettland, och av Litauen och Estland. Det är förödmjukande att den historiska sanningen förnekas och att kommunistregimens brott tolereras. Detta är föraktfullt mot dem som föll offer och dödades av regimen, ändå sker detta i dag. Ryssland försöker hålla fast vid möjligheterna att manipulera den allmänna världsopinionen. Ryssland riktar allmänhetens intresse mot problemet med icke-medborgare i Lettland och överdriver det, men fortsätter samtidigt att kränka de mänskliga rättigheterna för dem som föll offer och dödades av den totalitära Sovjetregimen, och för deras familjer, genom att förneka deras lidande och förluster. En sådan inställning från Rysslands sida bidrar inte till försoningen mellan Ryssland och de stater i Östeuropa och Baltikum som har återvunnit sin frihet. Det behövs ett verkligt fördömande av kommunismens brott och en lösning av deras konsekvenser i den europeiska framtida stabilitetens namn. Jag uppmanar er att rösta för resolutionen! 
Jana Bobošíková (NI ).
   – Mina damer och herrar! EU-nationernas historia har sannerligen inte varit lätt. Man har sett nationer slåss mot varandra, förråda varandra och utsätta varandra för grymheter. Det var européerna som hittade på den ariska rasens överlägsenhet, den slutgiltiga lösningen för andra raser och gaskamrarna. Dessutom satt övriga Europa till en början bara och tittade på och gjorde ingenting åt saken medan detta pågick.
Tyvärr har man ännu inte gjort upp med denna period. Ännu 60 år efter andra världskriget finns det parlamentsledamöter som vägrar rösta för resolutioner som fördömer förintelsen, som envist likställer offren för andra världskriget med de som orsakade det och som förfalskar historien och inte lyckas hålla isär orsak och verkan i den mest fasansfulla konflikten genom tiderna.
De anföranden som ledande företrädare för medlemsstaterna och EU-institutionerna den senaste tiden har hållit för att markera 60-årsjubileet av krigsslutet har avslöjat att de är uppslukade av tanken att vår tids välstånd och fred är ett direkt resultat av Europeiska unionens historia. Låt oss för framtida generationers skull inte glömma att så inte alls är fallet. Freden i Europa kan lika gärna hänföras till närvaron av amerikanska trupper på europeisk mark och välstånd kan förklaras av ekonomisk tillväxt i Asien och Förenta staterna och den ökade världshandeln. När det gäller frihet ägde revolutioner rum i ett antal europeiska länder, även mitt eget, utan någon hjälp från Bryssel.
Det är något bekymmersamt att den demokrati och välfärd som vi lyckats uppnå nu är hotad. Europas potential att agera som en global aktör minskas av den obegripliga och orättfärdiga konstitutionen för Europa som gynnar vissa länder på bekostnad av andra. Det avstånd som finns mellan politiker och verkligheten äventyrar Europas framtid ytterligare eftersom medborgarna i medlemsstaterna förstår allt mindre av det språk som talas av EU-institutionerna och deras företrädare. Var kommer Europa att hamna om allmänheten inte förstår sina ledare? Blir det ett enkelt byte för den värsta formen av populism bara för att ingen förstår?
Det är min fasta övertygelse att ingen mediakampanj någonsin kommer att ge allmänheten nytt förtroende för tanken på ett gemensamt Europa. Detta kan bara ske genom att praktiska och lättbegripliga åtgärder genomförs som erbjuder lösningar på de verkliga problemen. Europeiska ledares oförmåga att främja tillväxt och den fega EU-nationalistiska strategin i ekonomiska frågor är långt ifrån ett lämpligt svar på den globala ekonomins verklighet.
Jag företräder medborgare i ett land som lidit på grund av järnridån som föll för 15 år sedan. Men i dag ser vi försök att bygga nya ridåer runt Europa för att hålla Förenta staterna, kinesiska textilier, billig arbetskraft och många asylsökande utanför. Att avskärma oss från världen kommer inte att lösa de problem som Europa står inför.
Med tanke på allmänhetens bristande intresse och den ekonomiska avmattningen är det uppenbart att det sätt som EU just nu leds på inte kommer att hålla om Europa skall bli konkurrenskraftigt.
EU:s ledare bör ha modet att erkänna för sig själva och allmänheten att den återupplivade Lissabonstrategin och den orättfärdiga konstitutionen för Europa inte är något annat än en återvändsgränd och att den inte kommer att resultera i mer rättvisa, frihet eller välstånd. Det enda rätta sättet att reagera på den situation som råder i den globala ekonomin och den globala politiken är att vara öppen, begränsa vår inblandning i ekonomiska frågor, sänka skatterna, låta nationalstaterna verka friare och samordna frågor på EU-nivå på ett vettigt sätt, och detta bara där det visar sig behövas. 
Talmannen.
   – Jag har mottagit ett resolutionsförslag(1), som ingivits i enlighet med artikel 103.2 i arbetsordningen.
Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum på torsdag.
Pedro Guerreiro (GUE/NGL ).
   – Detta högtidlighållande av 60-årsjubileet för segern över nazist-fascismen har satt igång en revisionism och historieförfalskning som är motbjudande, och det oacceptabla förslag till resolution som lagts fram av utskottet för utrikesfrågor utgör en del av detta.
Det är allt annat än naivt, utan det är en fruktansvärd historieförfalskning med syfte att uppnå några mycket specifika mål.
Målet är att sudda ut det väsentliga bidrag som Sovjetunionen lämnade och dess folks heroiska kamp för att krossa den brutala dödsmaskin som utgjordes av de nazist-fascistiska arméerna och regimerna, tillsammans med dess avgörande roll att tygla den imperialistiska aggressionen under efterkrigstiden.
I detta förslag till resolution försöker man förringa och smutskasta den ärorika och heroiska roll som kommunisterna spelade i kampen mot fascismen.
Avsikten är att retuschera nazismens fasor, att miljontals människor dog i koncentrationsläger, att miljontals män, kvinnor och barn dödades och att hela länder systematiskt ödelades.
Det görs ett försök att skyla över det faktum att Hitler kom till makten med hjälp av tyskt kapital och under medverkan av de stora kapitalistiska intressen som ända till slutet närde hoppet att den nazistiska krigsmaskinen skulle krossa huvudfienden, Sovjetunionen.
Precis som för 60 år sedan görs här försök att försvara det oförsvarliga, nämligen imperialistisk och militär aggressivitet och aggressioner mot folks suveränitet.
Det kommer inte att lyckas! 
Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är muntliga frågor (B6-0236/2005) till rådet i överensstämmelse med artikel 109 i arbetsordningen. 
Talmannen.
   – Fråga nr 1 har dragits tillbaka.
Är rådet medvetet om att National Labor Relations Board (NLRB), Förenta staternas motsvarighet till Arbetsdomstolen, har berövat universitetslärare vid privata amerikanska universitet skyddet av amerikansk arbetslagstiftning? Rätten att organisera sig kollektivt i en fackförening är en mänsklig rättighet. Är rådet villigt att sätta press på Bush-administrationen att tillåta akademiska fackföreningar att organisera sig för att skydda kvaliteten på arbetsplatserna, den akademiska friheten och den vetenskapliga nivån på amerikanska universitet?
Nicolas Schmit,
   . – Herr talman! När det gäller situationen för universitetslärare i Förenta staterna kan jag besvara Robert Evans fråga genom att säga att rådet inte känner till den situation han beskriver.
Den typ av yrkesmässiga förbindelser som Robert Evans nämner faller inom varje medlemsstats nationella behörighet. Därför har Europeiska unionen ingen möjlighet att diskutera denna typ av förbindelser med de amerikanska myndigheterna, trots att frågan om mänskliga rättigheter utgör en betydande del av den normala dialogen mellan Europeiska unionen och Förenta staterna. 
Robert Evans (PSE )
   . – Tack för detta svar, även om det inte riktigt var det svar jag ville ha. Detta är verkligen inte en fråga som kräver att 25 länder handlar individuellt; detta är en mycket allvarlig fråga.
Våra förbindelser med Förenta staterna handlar inte bara om handel och företag som tjänar pengar, och på samma sätt är det inte enbart en fråga för Förenta staterna, och inte heller en fråga som bara berör amerikanska medborgare, eftersom det finns ett stort antal européer som undervisar vid dessa amerikanska institutioner. Jag har nu förstått att rektorn vid Columbiauniversitetet i New York har gett riktlinjer för hur han skulle vilja att universitetslärare behandlas och straffas.
För att solidarisera med och försvara den internationella arbetsrätten vill jag säga till ordförandeskapet att vi inte borde tiga om detta och inte bara stå och se på och tillåta en uppenbar kränkning av arbetstagarnas rättigheter. Även om detta sker i Förenta staterna kan det också drabba EU-medborgare. Jag skulle vilja be rådets ordförande att gå tillbaka och undersöka vad mer som kan göras. 
Nicolas Schmit,
   . – Jag beklagar att jag inte kan säga mer just nu. Jag har emellertid noterat ledamotens kommentarer. Jag stöder helt åsikten att varje land måste respektera den internationella arbetsrätten. Det är en ståndpunkt som jag accepterar och som med all rätt skulle kunna tas upp i samband med våra förbindelser med Förenta staterna, som jag tidigare påpekat. 
Talmannen.
Uppfyller Serbiens minoritetsskyddsbestämmelser europeiska normer? Frågan gäller framför allt de bestämmelser som gäller i Vojvodina, sandjaket Novi Bazar (även kallat Novi Pasar) och i Presevo-dalen. Hur ser rådet på dessa bestämmelser i jämförelse med de normer som enligt Ohrid-avtalet gäller för Makedonien? 
Nicolas Schmit,
   . – Rådet bevakar noggrant situationen när det gäller minoriteters rättigheter i länderna på västra Balkan. Den senaste analysen av minoriteternas rättigheter i Serbien och Montenegro är den som kommissionen lade fram i sin genomföranderapport, där kommissionen bedömer om Serbien och Montenegro är redo att börja förhandla om ett stabiliserings- och associeringsavtal. Situationen för minoriteters rättigheter i f.d. jugoslaviska republiken Makedonien beskrevs i kommissionens senaste årsrapport, som utarbetats inom ramen för stabiliserings- och associeringsprocessen.
Generellt sett har situationen för minoriteters rättigheter i länderna på västra Balkan förbättrats under de senaste åren, även om mycket fortfarande återstår att göra. Istället för att göra en jämförelse mellan de åtgärder som vidtagits för minoriteter i Serbien och Montenegro och i f.d. jugoslaviska republiken Makedonien, tänker rådet fortsätta att uppmuntra dessa länder att – utifrån deras unika omständigheter – utforma en minoritetspolitik som är fullt förenlig med europeiska normer. 
Bernd Posselt (PPE-DE ).
   – Herr talman! Eftersom Ohrid-avtalet innehåller väldigt stränga villkor för Makedonien när det gäller skyddet av minoriteter, vill jag att vi undviker att tillämpa dubbla måttstockar, vilket vi riskerar att göra. Vi är här främst intresserade av två områden: förvaltningsområdet Novi Pazar samt Vojvodina, där minoritetsproblemen fortsätter att vara extremt allvarliga, och det är de områdena jag vill göra er uppmärksamma på. 
Nicolas Schmit,
   . – Jag erkänner gärna vikten av att fästa rådets uppmärksamhet på behandlingen av minoriteter i de regioner som ni just nämnde, och att utifrån Ohrid-avtalet göra någon form av jämförelse mellan skyddet av minoriteter.
Jag anser dock att vi här talar om två olika situationer, som måste bedömas därefter. I samband med att Europeiska unionens förbindelser med Serbien utvecklas kommer vi att ta tillvara möjligheten att kraftigt insistera på minoritetsskyddet i de regioner ni just nämnde. 
Talmannen.
Vilket svar har rådet givit på det förslag som kommissionsledamoten Olli Rehn lade fram vid sammanträdet i utskottet för utrikesfrågor (AFET) i januari, enligt vilket kommissionen – i ett försök att bryta det nuvarande dödläget – är beredd att lägga till artikel 308 EG som en andra rättslig grund för bestämmelserna om bistånd och handel? 
Nicolas Schmit,
   . –Som redan tidigare har påpekats i svar på liknande frågor fortsätter rådet sina ansträngningar att återförena Cypern. Rådet hoppas dessutom att alla cyprioter snart skall kunna leva tillsammans, både som cyprioter och EU-medborgare, på en återförenad ö inom Europeiska unionen.
Sett ur detta perspektiv har Europeiska unionen åtagit sig att undersöka åtgärder för att bryta turkcyprioternas isolering och underlätta återföreningen av Cypern genom att främja ekonomisk utveckling inom det turkcypriotiska samhället. Vissa åtgärder har redan vidtagits, som till exempel förordningen om ”gröna linjen” som antogs 2004 och nyligen ändrades för att få större räckvidd och ökad effektivitet.
Viktigt arbete har även utförts som fokuseras på andra åtgärder, nämligen kommissionens förslag dels om det finansiella stödinstrument som skall främja ekonomisk utveckling inom det turkcypriotiska samhället, dels om handel i områden där regeringen i Republiken Cypern inte utövar någon effektiv kontroll. Att anta de båda förslagen är ännu inte möjligt, eftersom det återstår vissa problem, särskilt med den direkta handeln.
Det är det senare förslaget som ledamoten särskilt hänvisar till i sin fråga. Det förslag som kommissionsledamot Olli Rehn lade fram för Europaparlamentets utskott för utrikesfrågor vid mötet i januari och som gällde en omarbetning av förslagets rättsliga grund, har ännu inte presenterats för rådet. I själva verket ligger ansvaret hos kommissionen att omarbeta förslaget på detta sätt, om den så önskar. Självfallet kan inte ordförandeskapet just nu säga vad rådets beslut kommer att bli i denna fråga.
Jag måste dock påpeka att det finns åsikter som går emot kommissionens strategi när det gäller den rättsliga grund som den tidigare godkände. Som rådsordförande kan jag återigen försäkra frågeställaren om att rådet kommer att fortsätta sina ansträngningar att främja Cyperns ekonomiska integration och förbättrade relationer mellan de två cypriotiska samhällena och med Europeiska unionen. 
Sarah Ludford (ALDE ),
   . – Jag vill tacka rådets ordförande för hans svar. Jag tycker att alla verkar skylla på varandra. Det är över ett år sedan rådet lovade att bryta isoleringen av turkcyprioter i kölvattnet efter att de med två tredjedelars majoritet hade röstat ja till FN:s Annan-plan för en politisk lösning. Man måste fråga sig hur någon skall kunna lita på EU:s löften om detta inte kommer att hållas. Som ministern påpekade skulle man kunna bidra till en politisk lösning genom att införa direkt handel och hjälpa ekonomin i norr. Ingen är hjälpt av att turkcyprioterna ligger så långt efter grekcyprioterna när det gäller inkomst och ekonomisk utveckling.
När kommer man att utöva starka påtryckningar för att faktiskt infria detta årsgamla löfte? Under tiden kommer turkcyprioterna att lämnas kvar i sin isolering och förlora sin tillit till EU:s löften. Jag måste medge att jag inte kan klandra dem. När kan vi förvänta oss att de två bestämmelserna antas? 

Nicolas Schmit,
   . – Jag kan bara säga till er, Sarah Ludford, att er fråga kommer i precis rätt ögonblick. Om en och en halv timme kommer jag, som företrädare för ordförandeskapet och tillsammans med kommissionsledamot Olli Rehn, att resa till Cypern för att försöka diskutera de frågor som ni just nu har tagit upp. Det är ordförandeskapets avsikt att försöka lösa dessa frågor så snabbt som möjligt och därmed agera i enlighet med de politiska åtaganden som rådet gjorde i april. 
Talmannen.
   –Eftersom frågeställaren är frånvarande, utgår fråga nr 5.
En gemensam rapport gjord av Oxfam, ActionAid och European Debt and Development Coalition offentliggjordes nyligen, i vilken EU-medlemsstaternas insatser på utvecklingsområdet utvärderades. Rika länder i världen kom 1970 överens i FN:s generalförsamling om att senast 1980 nå upp till målet att 0,7 procent av BNI skall gå till externt bistånd. Tjugofem år efter denna tidsfrist har endast fem länder nått detta mål, varav fyra är EU-medlemsstater. Flera andra länder har brutit sina löften angående kampen mot fattigdom. Detta gäller till exempel Irland, som har övergett sina planer på att nå målet på 0,7 procent till 2007.
Kommer det luxemburgska ordförandeskapet, med tanke på att det har förklarat att kampen mot fattigdom kommer att vara huvudmålet för sitt program, att använda sitt inflytande för att förnya medlemsstaternas biståndsåtaganden, och vilka planer finns på att se till att målen för EU:s utvecklingsstöd uppnås? 
Nicolas Schmit,
   . – Det förslag där kommissionen anger vilka åtgärder som bör vidtas för att påskynda processen att infria millennieutvecklingsmålen har diskuterats av rådets arbetsgrupp sedan den 14 april 2005. Det luxemburgska ordförandeskapet tänker göra allt det kan för att göra det möjligt för rådet att beskriva huvudpunkterna i sina nya åtaganden under mötet den 23–24 maj. I huvudsak kommer dessa åtaganden för det första att avse utarbetandet av nya etappmål för att öka biståndsbudgetarna före år 2010, såväl de enskilda staternas som Europeiska unionens, i en ansträngning att nå totalsiffran 0,7 procent av BNI till år 2015. För det andra kommer de att inriktas på att påskynda reformerna för att förbättra biståndets kvalitet och för det tredje kommer de att avse hur Europeiska unionen genom sin egen modell för hållbar utveckling – genom sin inrikes- och utrikespolitik – kan påverka utvecklingsvillkoren. Detta kräver en sammanhängande utvecklingspolitik, vilket är en grundläggande del i vår metod för samarbete och utveckling. För det fjärde kommer rådet att se det som en prioriterad fråga att Afrika drar nytta av dessa nya signaler och tar vara på de möjligheter som ett partnerskap mellan de två kontinenterna erbjuder.
Europeiska unionen är fullt medveten om uppgiftens betydelse och att det brådskar. Under mötet den 22–23 mars ställde Europeiska rådet krav på kommissionen och rådet att påskynda sitt arbete med att anta slutgiltiga ståndpunkter i de olika frågorna, speciellt när det gällde de olika komponenterna i ”utvecklingsdelen”, för att göra det möjligt för Europeiska unionen att spela en aktiv roll under de kommande diskussionerna inför Förenta nationernas toppmöte som skall hållas i september 2005. Jag har redan i dag på förmiddagen meddelat att Ekofinrådet, efter att ha övervägt eventuella nya finansieringsmetoder under sitt senaste möte, kommer att återkomma till frågan under det informella möte som skall äga rum denna helg. 
Gay Mitchell (PPE-DE ).
   – Jag skulle vilja påminna rådsordföranden om att man kom överens om detta 0,7-procentsmål för 35 år sedan och att hittills endast fem stater, varav fyra EU-stater – fyra av 25 EU-stater – har uppnått detta 0,7-procentsmål. År 2025 kommer det att finnas ytterligare 2 miljarder människor på denna planet, varav 90 procent födda i tredje världen. Vilken sorts värld kommer vi att överlämna till nästa generation? Vi har just talat om andra världskriget. Vad är det vi bygger upp för våra barn och barnbarn? Vilka säkra åtgärder kommer rådet att vidta för att se till att medlemsstaterna uppfyller sina skyldigheter? 
Nicolas Schmit,
   . – Jag anser faktiskt att det finns en ny vilja att skapa en tydligare och mer bestämd utveckling mot 0,7-procentsmålet. Självklart håller jag med om det som ledamoten just sade: det tar för lång tid. I själva verket har vi diskuterat detta mål i över 30 år. Det är nu dags att förverkliga det, och det stämmer att de tidsfrister som har beslutats kanske fortfarande är överdrivet långa. 
Talmannen.
Under frågestunden den 23 februari 2005 ställde jag en fråga där jag uppmanade rådet att påminna israelerna om att Mordechai Vanunu togs illegalt, praktiskt taget kidnappades, från europeiskt område för att ställas inför rätta i Israel för påstådda brott begångna tjugo år före denna händelse, under den skrattretande föreställningen att han fortfarande kände till hemligheter som kunde skada Israel. I denna fråga uppmanade jag rådet att uppmuntra den israeliska regeringen att upphöra med förföljelsen av denne man och tillåta honom att lämna Israel och, om han så önskar, bosätta sig i EU.
Det verkar dock som att den israeliska regeringen fortsätter förföljelsen av Mordechai Vanunu. Vilka åtgärder tänker rådet följaktligen vidta? 
Nicolas Schmit,
   . – Sedan mitt anförande i kammaren i februari har den israeliska regeringen, till vår stora bedrövelse, beslutat att förlänga de restriktioner som infördes förra året gällande frigivningen av Mordechai Vanunu med ytterligare 12 månader. Dessutom pågår just nu en rättegång, där Mordechai Vanunu anklagas för att ha överträtt dessa restriktioner. När rättegången avslutas riskerar han att dömas till ytterligare ett fängelsestraff. Det verkar som om detta är en mycket känslig fråga för de israeliska myndigheterna och att de på detta sätt vill skydda den israeliska statens säkerhet. Genom att ta beslutet att förlänga restriktionerna för Mordechai Vanunu hävdar den israeliska regeringen att han fortfarande kan avslöja viktig information.
Mot den bakgrunden och nästan 20 år efter denna händelse är det även rimligt att uppmärksamma de grundläggande rättigheterna för en individ som har suttit 18 år i fängelse, som till exempel rätten att leva ett värdigt liv i fred och frihet. Vi planerar därför att fortsätta dialogen med de israeliska myndigheterna inom ramen för den politiska dialog som vi för med dem, i synnerhet när det gäller frågan om respekt för de mänskliga rättigheterna, genomförandet av grannskapspolitiken, där den israeliska regeringen har lovat att samarbeta, säkerhetsfrågor och frågor om icke-spridning av massförstörelsevapen och, mycket riktigt, respekt för de mänskliga rättigheterna. 
David Martin (PSE ).
   – Jag tackar rådsordföranden för hans svar, vilket var så givande det kunde vara under rådande omständigheter. Det är dock uppenbart för mig att Israel har gått från att skydda statens säkerhet till att förfölja denna man. Jag hoppas att rådet verkligen kommer att fortsätta att sätta press på Israel för att de skall släppa honom. Mordechai Vanunu har valts till rektor vid universitetet i Glasgow i mitt hemland, och vi skulle väldigt gärna vilja se att han kunde komma till universitetet och axla sin roll. Därför hoppas jag att rådet kommer att fortsätta med sina påtryckningar. 
Nicolas Schmit,
   . – Rådet har noterat er önskan och kommer att göra som jag tidigare har sagt. 
Talmannen.
I Georgien begås i dag brott mot landets grekiska befolkning. Angrepp utförs i Tsalkaregionen, vaggan för den första rent grekiska befolkningen. Grekiska organisationer rapporterar om att grekiska familjer har mördats och andra fördrivits från sina byar. Det finns även problem med befolkningens fasta egendom. Enligt uppgifter har under de senaste sju åren 7 000 ”inkräktare” lagt beslag på bostäder och annan egendom som de vägrar att återlämna till de rättmätiga ägarna.
Känner rådet till dessa händelser? Vilka åtgärder tänker rådet vidta för att värna de grundläggande rättigheterna för Georgiens grekiska befolkning? Tänker ordförandeskapet och Javier Solana ta upp denna fråga med Tbilisi? Är Javier Solana beredd att i samarbete med OSSE, Europarådet och FN:s människorättskommission lägga fram en rapport om människorättsläget för grekerna i Georgien? 
Nicolas Schmit,
   . –Låt mig på rådets vägnar först av allt tacka frågeställaren för informationen om kränkningar av de grundläggande rättigheterna för den grekiska befolkningen i Georgien. I sin politiska dialog med Georgien har rådet vid flera tillfällen uttryckt sin oro över att skyddet av de mänskliga rättigheterna i detta partnerland behöver förbättras. Rådet kommer att fortsätta att ta varje tillfälle i akt för att framföra sin oro över läget för de mänskliga rättigheterna i Georgien, i synnerhet inom ramen för samarbetet med OSSE, Europarådet och FN:s kommission för de mänskliga rättigheterna.
Den 17 januari 2005 utsåg generalsekreteraren och den höge representanten för den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken Michael Matthiessen till sin personlige representant för mänskliga rättigheter. EU:s särskilda sändebud för Sydkaukasien, Heikki Talvitie, hjälper Georgien att genomföra politiska och ekonomiska reformer, speciellt i fråga om rättsstaten, demokratisering, mänskliga rättigheter, gott styrelseskick, utveckling och fattigdomsbekämpning.
Rådet underströk i sina slutsatser av den 25 april betydelsen av dessa mål och förnyade sitt åtagande att utveckla dessa olika komponenter i sina förbindelser och i synnerhet i sin grannskapspolitik. När handlingsplanen för EU:s grannskapspolitik mellan Europeiska unionen och Georgien har utarbetats och förhandlats kommer Europeiska unionen att betona behovet av att förbättra bevakningen av de mänskliga rättigheterna i landet. Rådet tänker därför mycket noggrant bevaka utvecklingen av grekernas situation och ta upp frågan med de georgiska myndigheterna varje gång det finns anledning till det.
Eventuellt kommer även Europaparlamentet att ta upp denna fråga under nästa möte med den gemensamma parlamentarikerkommittén EU–Georgien, som enligt uppgift skall äga rum den 13–14 juni 2005. 
Panagiotis Beglitis (PSE ).
   – Herr talman! Jag tackar rådsordföranden för hans svar. Jag håller absolut med om de principiella ramar han beskrivit för oss.
Problemet är dock inte bara det principiella ramverket, utan vad Europeiska unionen kan göra rent konkret för att skydda de mänskliga rättigheterna och minoriteters rättigheter i Georgien och övriga världen. Det handlar om vilka påtryckningsmedel och kontrollmekanismer vi inom Europeiska unionen har för att övertyga eller utöva påtryckningar på de georgiska myndigheterna för att de skall respektera den grekiska minoritetens rättigheter.
Jag tar upp detta eftersom jag framför mig har rapporten från EU:s särskilda sändebud – som ni kallade honom – för de mänskliga rättigheterna i Georgien, daterad den 12 april. I sin beskrivning av läget för de mänskliga rättigheterna tecknar han en väldigt otrevlig bild av grekernas situation i Georgien.
Och vad gör vi? Vilka instrument har vi inom ramen för våra förbindelser med Georgien? Det är detta som är viktigt idag. 
Nicolas Schmit,
   . – Georgien har genomgått en period av stora omvälvningar men har nu slagit in på vägen mot demokrati. Landet försöker även närma sig Europeiska unionen. Jag anser att denna försoning med Europeiska unionen, framför allt inom ramen för EU:s grannskapspolitik, även bör innebära att påtryckningar kan utövas på de georgiska myndigheterna för att förmå dem att inte bara respektera de mänskliga rättigheterna i allmänhet, utan även minoriteternas rättigheter i synnerhet. När det gäller förbindelserna mellan Europeiska unionen och Georgien anser jag därför att denna fråga behöver få en framträdande roll. Dessutom är det tack vare att Georgien önskar närma sig Europa och framför allt Europeiska unionen som vi får bättre möjligheter att försvara rättigheterna för de grekiska minoriteter som ni tidigare nämnde. 
Talmannen.
Den 2 februari 2005 lanserade åtta europeiska stats- och regeringschefer ”Decenniet för integration av romer 2005–2015”. De lovade att arbeta för att avskaffa diskriminering och överbrygga de oacceptabla klyftorna mellan romer och övriga samhället.
Hur ämnar rådet bidra till genomförandet av målen för detta åtagande? Är rådet villigt att regelbundet rapportera om hur integrationen av romerna i det europeiska samhället fortskrider? 
Nicolas Schmit,
   . – Rådet välkomnar det åtagande som gjordes i Sofia den 2 februari 2005 av ett antal stats- och regeringschefer att avskaffa alla former av diskriminering av romer till 2015. Jag behöver inte påminna er om den debatt som vi precis haft om andra världskrigets slut och om det lidande som romerna utsattes för. Åtagandet är ett stort steg, eftersom romerna sedan den 1 maj 2004 är den största etniska minoriteten inom Europeiska unionen. På grund av deras speciella situation är integreringen av dem en mycket stor utmaning i fråga om skydd av grundläggande rättigheter och social integrering.
Som frågeställaren säkert vet har Europeiska unionen under anslutningsförhandlingarna med de nya medlemsstaterna, såväl med Bulgarien som med Rumänien, vid flera tillfällen tagit upp romernas situation som ett exempel på ett område i stort behov av politisk uppmärksamhet från de staternas regeringar, framför allt mot bakgrund av de politiska Köpenhamnskriterierna som anknyter mer specifikt till behovet av att garantera respekten för och skyddet av minoriteter.
När vi ställs inför utmaningen att integrera romerna faller det tyngsta ansvaret på de nationella myndigheterna, förutom myndigheterna i de regioner och kommuner som har högst antal romska invånare. Alla medlemmar i civilsamhället, tillsammans med romerna själva, har en viktig roll att spela. Medlemsstaterna, å sin sida, kan även genomföra olika politiska program och relevanta instrument på gemenskapsnivå med anknytning till icke-diskriminering, likabehandling och integrering i samhället. Framför allt kan de utnyttja rådets direktiv 2000/43 om genomförandet av principen om likabehandling av personer oavsett ras eller etniskt ursprung. Detta direktiv omfattar faktiskt ett stort antal områden där diskriminering av romerna kan förekomma: sysselsättning, yrkesutbildning, grundutbildning, socialt skydd, tillgång till varor och tjänster och tillgång till bostäder.
Slutligen kan man utnyttja strukturfonderna, och i synnerhet Europeiska regionala utvecklingsfond och Europeiska socialfonden, för att finansiera en rad initiativ till förmån för romerna. Detta gäller speciellt gemenskapsinitiativet Equal, som finansieras av Europeiska socialfonden och där man håller på att utveckla nya strategier för att bekämpa diskriminering och ojämlikhet på arbetsmarknaden, något som i synnerhet drabbar den romska befolkningen. 
Claude Moraes (PSE ).
   – Tack för det svaret. Ert svar gav uttryck för allvaret i den utmaning vi står inför, eftersom romerna nu är den största homogena minoriteten i det utvidgade EU.
Är vi medvetna om medlemsstaternas overksamhet, till exempel när det gäller genomförandet av direktivet om likabehandling och artikel 13 i direktivet om genomförandet av principen om likabehandling av personer oavsett deras ras eller etniska ursprung, där kommissionen vidtar tvångsåtgärder? Är vi medvetna om att medlemsstaterna ligger långt efter i tillämpningen av befintlig lagstiftning som är till för att skydda den romska befolkningen? Detta är en allvarlig fråga. Kan frågan om romerna, med hänsyn till hur stor den är, återspeglas i det luxemburgska ordförandeskapets slutdeklaration, så att man kan vara säker på att det kommande brittiska ordförandeskapet kommer att ta denna fråga på lika stort allvar? 
David Martin (PSE ).
   – Jag skulle vilja sätta ytterligare press på rådsordföranden i den sista fråga som min kollega tog upp. Det skulle innebära en mycket positiv signal om denna fråga togs upp på stats- och regeringschefsnivå, och om slutkommunikén innehöll en hänvisning till den. Romerna anser sig vara en åsidosatt grupp inom Europeiska unionen. Detta skulle skicka en positiv signal till dem och kanske fungera som en uppmuntran till de andra medlemsstaterna att vidta lämpliga åtgärder. 
Nicolas Schmit,
   . – Först vill jag säga att EU:s lagstiftning måste genomföras fullt ut av alla medlemsstater. Jag anser att detta är ett ansvar som delas av alla stater från det ögonblick då de blir medlemmar av Europeiska unionen.
Jag skulle vilja tillägga att gemenskapens åtgärdsprogram mot diskriminering syftar till att främja åtgärder för att bekämpa diskriminering på grund av ras eller etniskt ursprung. Ett av de prioriterade områden som identifierades i 2004 års åtgärdsprogram avsåg just integrering av romer på arbetsmarknaden. För alla medlemsstater som har en romsk minoritet inom sina gränser innebär detta att dessa minoriteter skall omfattas av nationella åtgärdsprogram som fokuseras på arbetsmarknaden. Jag anser att det handlar om att använda gemenskapens instrument som jag nämnde tidigare till att uppmuntra och se till att medlemsstaterna behandlar integreringen av romska minoriteter i samhället på detta sätt. 
Talmannen.
Kommissionen har framlagt nya förslag till direktiv om säkerheten vid kärnkraftverk och om slutförvaring av nukleärt avfall. Under rådets nuvarande ordförandeskap har behandlingen av dessa frågor inte alls gått framåt. Hur ser den stat som nu innehar ordförandeskapet på frågan om varför inga framsteg gjorts och när kan man vänta sig att det skall hända något på den här punkten? 
Nicolas Schmit,
   . – Som rådet tidigare sagt, i sitt svar på fråga nr 1778 från Paul Rübig, ledde behandlingen av kommissionens förslag till att rådet godkände slutsatserna den 28 juni om kärnsäkerhet och om säkerheten kring hantering av utbränt kärnbränsle och radioaktivt avfall.
I slutsatserna bekräftas att gemenskapen och dess medlemsstater står fast vid sitt åtagande om en kärnkraftssäkerhet på hög nivå. Samtidigt är det en fråga om – och nu citerar jag ur slutsatserna – att inom ramen för Euratomfördraget underlätta valet av instrument som på effektivaste sätt kan bidra till att uppnå kärnsäkerhet och en säker hantering av utbränt kärnbränsle och radioaktivt avfall utan att utesluta något instrument och heller inte vika från principernas linje om bättre lagstiftning.
I enlighet med dessa slutsatser utarbetades en handlingsplan under andra halvåret 2004. Den är inriktad på tre områden: kärnkraftsanläggningarnas säkerhet, säkerheten kring hanteringen av utbränt kärnbränsle och hanteringen av radioaktivt avfall samt finansieringen av en avveckling av kärnkraftsanläggningar och en säker hantering av utbränt kärnbränsle och radioaktivt avfall.
I samband med detta har det luxemburgska ordförandeskapet dragit upp riktlinjerna för ett arbetsprogram som fastställer de uppgifter som skall slutföras och även utsett tre expertgrupper som ansvarar för de olika områdena i handlingsplanen. En allmän rapport är planerad till slutet av 2006 med detta program som grund och med hänsyn tagen till planeringen för de olika internationella myndigheter vilkas arbete har betydelse för att uppgifterna skall slutföras.
Jag kan försäkra er om att det luxemburgska ordförandeskapet fäster största vikt vid denna fråga. Låt mig dock påpekat att det förekommer blockerande minoriteter som hindrar oss från att komma fortare framåt på denna väg. 
Jonas Sjöstedt (GUE/NGL ),
   . – Herr talman! Jag vill tacka rådet för dess svar på Esko Seppänens fråga. Jag har två följdfrågor. Den första gäller om rådet anser att slutförvaring av radioaktivt avfall är en fråga av gemensamt intresse på så vis att EU bör eftersträva gemensamma lösningar för olika medlemsländer och hur man skall och var man skall slutförvara sitt avfall. Min andra fråga gäller Euratomfördraget. En av diskussionspunkterna i samband med förhandlingarna om den nya konstitutionen var ju om Euratomfördraget skulle få leva kvar, vilket det gör i konstitutionen. Anser rådet att det hade blivit svårare att bedriva en övernationell politik på det här området om man inte hade haft Euratomfördraget som rättslig grund. 
Nicolas Schmit,
   . – Låt oss börja med Euratomfördraget. Förutom i konventet har det förekommit initiativ som ställer krav på just en reformering av Euratomfördraget. I själva verket anser jag att det borde vara hög tid att genomföra en grundläggande reform av det fördraget. Vi vet dock att en sådan reform är extremt svår att genomföra, eftersom medlemsstaterna inte har samma inställning till utvecklingen av kärnkraften. Några av dem anser dessutom att kärnkraften helt enkelt inte skall utvecklas. Detta är delvis anledningen till att vi är kvar i detta dödläge.
När det gäller frågan om slutförvaring har jag redan meddelat er att samråd nu äger rum mellan experter för att hitta bättre sätt att säkerhetskontrollera slutförvaringen av radioaktivt avfall. Jag kan försäkra er att ordförandeskapet kommer att göra sitt yttersta för att det inom ramen för det nuvarande arbetet skall göras framsteg i denna fråga, utan att glömma säkerhet, trygghet och maximalt skydd för miljö och människor. 
Talmannen.
För en kort tid sedan meddelade Turkiets statsminister Erdogan att hans regering beslutat att senarelägga tidpunkten för när Turkiets nya strafflag skall sättas i kraft. Från början var detta tänkt att ske under innevarande månad.
Hur ser rådet på detta, framför allt mot bakgrund av att det varit ett av gemenskapens institutioners grundläggande krav i fråga om Turkiets anpassning till gemenskapens regelverk att landet skulle ta i bruk en ändrad strafflag? Underrättades rådet officiellt av Turkiets regering om orsakerna till denna senareläggning samt om vid vilken tidpunkt den nya strafflagen slutligen skulle sättas i kraft, och om så varit fallet, vad tänker rådet då ge för svar till Turkiets regering? Anser rådet att det kommer att få konsekvenser för inledandet av anslutningsförhandlingar med detta kandidatland den 3 oktober 2005 om strafflagen inte sätts i kraft? 
Nicolas Schmit,
   . –Strafflagen är en av de sex rättsakter som nämns i kommissionens rekommendation från oktober 2004 och som enligt Europeiska rådets slutsatser av den 16–17 december 2004 måste antas innan anslutningsförhandlingarna kan påbörjas.
Europeiska unionen är medveten om den turkiska regeringens beslut att senarelägga datumet för när strafflagen skall träda i kraft. De turkiska myndigheterna meddelade att den nya strafflagen skulle träda i kraft den 1 juni 2005 istället för den 1 april 2005. De turkiska myndigheterna meddelade att man avsåg att ta tillfället i akt att omarbeta texten, med den speciella förhoppningen att förbättra bestämmelserna om yttrande- och pressfriheten.
I det nyligen avslutade mötet mellan associeringsrådet och Turkiet hänvisade Europeiska unionen till denna viktiga fråga och uppmuntrade Turkiet att på nytt se över sina bestämmelser för att stilla Europeiska unionens oro på detta område och agera i enlighet med principerna i Köpenhamnskriterierna. 
Rodi Κratsa-Τsagaropoulou (PPE-DE ).
   – Herr talman! Jag vill mer konkret fråga er om ni sett några framsteg i reformen av strafflagen, åt vilket håll utvecklingen går och vilken tidsplan som skall tillämpas. Vilka specifika krav har ni? Har ni bestämt en tidsplan? Kommer det att bli en viktig fråga för er inför den 3 oktober, när ni undersöker Turkiets kriterier och skyldigheter? 
Nicolas Schmit,
   . – Jag anser verkligen att kommissionen och rådet bevakar utvecklingen mycket noggrant i denna avgörande och viktiga fråga. I detta skede har jag ingen anledning att tvivla på den bestämda viljan hos de turkiska myndigheterna att godkänna och tillämpa en brottsbalk som har reviderats av de anledningar som jag tidigare nämnt. Därför anser jag att det inte finns något skäl att tvivla på Europeiska rådets beslut. 
Talmannen.
Saddam Hussein kommer eventuellt att dömas till döden. Samtidigt tar EU kategoriskt ställning för ett avskaffande av dödsstraffet, eller för att dödsdomar inte skall verkställas, liksom för rätten till en opartisk rättegång. Iraks president har dessutom deklarerat att det strider mot hans övertygelser om mänskliga rättigheter, som han är en varm anhängare av, och mot hans principer om dödsstraffets avskaffande att skriva under Saddams dödsdom. Med tanke på detta undrar jag följande: Vilka åtgärder tänker rådet vidta för att än en gång göra klart att EU motsätter sig dödsstraffet i varje enskilt fall? 
Nicolas Schmit,
   . – Det är ett välkänt faktum att Europeiska unionen vill avskaffa dödsstraffet. Den ståndpunkten försvaras aktivt av Europeiska unionen i dess förbindelser med länder i tredje världen och på multilateral nivå, i enlighet med Europeiska unionens ståndpunkt om dödsstraffet.
I juli 2004, när man ställdes inför ett återinförandet av dödsstraffet i Irak, reagerade rådet genom att ta upp frågan med de irakiska myndigheterna vid flera tillfällen och kommer att göra det även i fortsättningen. 
Adamos Adamou (GUE/NGL ),
   . – Jag vill tacka rådsordföranden för svaret på Dimitrios Papadimoulis fråga. Jag har inga fler kommentarer. 
Talmannen.
Villkoren för att etniska minoritetspartier i Rumänien skall få delta i val är definierade i lag. Enligt dessa villkor krävs att minst 15 procent av den etniska minoriteten är medlemmar i partiet och att mer än 300 underskrifter har samlats in i 15 av landets olika regioner. Europarådets kongress konstaterade den 16 juli 2004 att dessa krav inte är tillämpliga på partier som redan är representerade i parlamentet. Europarådets Venedigkommission fastställde den 6 december 2004 att villkoren för att nationella etniska minoriteter skall få ställa upp kandidater i val är prohibitiva, och att de alltså är omöjliga att uppfylla (kommissionens yttrande nr 300/2004). Europeiska kommissionen konstaterar i sin landrapport att förvaltningstekniska hinder avsevärt begränsar nationella etniska minoritetspartiers möjligheter att anmäla sig till val.
Vilken ytterligare information har rådet om dessa omständigheter i Rumänien? Vilka åtgärder har det vidtagit för att förbättra situationen? Vilka åtgärder avser det att vidta – med tanke på Rumäniens förestående anslutning till EU – för att åstadkomma en ändring i situationen och för att ge de nationella etniska minoriteterna i Rumänien rätt till demokratisk representation i enlighet med de europeiska normerna? 
Nicolas Schmit,
   . – Liksom kommissionen och Europaparlamentet har rådet under utvidgningsprocessen betonat den särskilda betydelsen av att skydda minoriteter och lika möjligheter till politisk representation för dessa minoriteter.
Mer specifikt påpekade Europeiska unionen under det senaste mötet med associeringsrådet EU–Rumänien, dvs. innan anslutningsfördraget undertecknades, att politisk mångfald är en viktig princip i alla demokratier och att den är djupt förankrad de politiska Köpenhamnskriterierna. Europeiska unionen förmådde Rumänien att ändra alla sina restriktiva bestämmelser om politiska partier och planering av kommunalval, något som tidigare hade hindrat vissa partier från att delta i val.
Rådet är medvetet om problemen för vissa nya politiska partier som företräder etniska minoriteter i Rumänien att registrera sig för att kunna ställa upp i val. Utvecklingen av dessa frågor kommer även i fortsättningen att bevakas utifrån de politiska Köpenhamnskriterierna inom ramen för den förstärkta bevakningen av Rumäniens förberedelser inför anslutningen. 
Talmannen.
Medlemsstaterna har enats om två grundläggande internationella avtal om skydd av barn och deras familjer. Det ena är rådets förordning (EG) nr 1347/2000(1) om domstols behörighet och om erkännande och verkställighet av domar i äktenskapsmål och mål om föräldraansvar för markars gemensamma barn. Det andra avtalet är Haagkonventionen från 1996 som handlar om föräldraansvar i förbindelser mellan medlemsstater och tredje länder. Det var meningen att båda dessa avtal i form av kompletterande rättsakter skulle träda i kraft vid ungefär samma tidpunkt.
Det var också meningen att medlemsstaterna skulle inlämna sina rättsakter om ratificeringen före den 1 januari 2005. Kan rådet bekräfta uppgiften om att detta nu blockeras av Förenade kungariket och Spanien i samband med tillämpningen av Gibraltarkonventionen? Kan rådets ordförandeskap redogöra för vad det ämnar göra för att lösa det här problemet med tanke på att det finns behov av en rättslig ram som skulle omfatta kidnappning av barn mellan EU:s medlemsstater och tredje länder? 
Nicolas Schmit,
   . – Rådet vill påpeka för frågeställaren att konventionen om behörighet, tillämplig lag, erkännande, verkställighet och samarbete i frågor om föräldraansvar och åtgärder till skydd för barn som ingicks i Haag den 19 oktober 1996 ger ett värdefullt bidrag till skydd av barn på internationell nivå och att vi därför hoppas att de bestämmelserna kommer att genomföras utan dröjsmål. Det var med detta i åtanke som rådet den 19 december 2002 beslutade att uppmana medlemsstaterna att underteckna konventionen i gemenskapens intresse.
När det gäller ratificeringen av konventionen vill rådet även påpeka för frågeställaren att det råder allmän enighet om lämpligheten i att ratificera den och att en annan fråga kvarstår, som gäller Gibraltar. Rådet förväntar sig att de två medlemsstater som skulle kunna lösa denna fråga gör stora ansträngningar, så att konventionen kan ratificeras av medlemsstaterna i hela gemenskapens intresse, om möjligt före årsslutet 2005. 
Diana Wallis (ALDE ).
   – Tack, herr rådsordförande! Jag tror emellertid att meningen var att detta skulle ratificeras i mars. Skrivelser från Haagkonferensen har inte besvarats, och detta sänder en mycket dålig signal till föräldrar och andra som skulle vilja utnyttja denna konvention, både inom gemenskapen och i tredjeland. Det sänder också ett olyckligt budskap till omvärlden. Jag hoppas att er försäkran att den kommer att träda i kraft innan årets slut visar sig stämma. 
Talmannen.
Om man under det luxemburgska ordförandeskapet inte lyckas nå en kompromiss om budgeten för åren 2004–2007, finns det då en risk för att frågan drar ut på tiden fram till början av 2006? Är det inte troligt att det brittiska ordförandeskapet inte kommer att vilja anta en slutlig ståndpunkt i ärendet?
Nicolas Schmit,
   . – Som svar på denna fråga och på de antydningar som har gjorts, kan jag bara upprepa att det luxemburgska ordförandeskapet fortfarande är fast beslutet att nå en politisk överenskommelse om budgetplanen i juni 2005. Detta gäller dessutom för den överväldigande majoriteten av Europaparlamentets ledamöter. Man har därför inte planerat för något annat scenario och ordförandeskapet tvivlar inte på att kommande ordförandeskap, oberoende av resultatet, kommer att ta itu med sina skyldigheter på ett målmedvetet sätt. 
Ryszard Czarnecki (NI ).
    –  Herr talman! Jag vill tacka rådets företrädare för att han har informerat oss om att ordförandeskapet är fast beslutet att nå en överenskommelse. Det är mycket glädjande. Jag känner emellertid en viss oro över de senaste rapporterna om denna kompromiss, eftersom villkoren skulle vara oerhört ofördelaktiga för de nya medlemsstaterna, t.ex. Polen, men kanske främst för Tjeckien och Ungern. Jag anser att det är helt avgörande att man når en kompromiss under det luxemburgska ordförandeskapet, med andra ord under årets första sex månader. Jag hoppas för ordförandeskapets skull, och förvisso för allas vår skull, att man når en sådan kompromiss – men jag menar att det är viktigt att den får folkligt stöd i våra länder.
Nicolas Schmit,
   . – Det luxemburgska ordförandeskapet litar på det starka och bestämda stödet från ert parlament för att kunna nå en överenskommelse. Jag hoppas dessutom att vi med god vilja från alla regeringar skall kunna klara av det. 
Talmannen.
Med hänvisning till den pågående diskussionen om vilka principer som skall styra verksamheten vid och finansieringen och kontrollen av det helt nya verktyg som de europeiska grupperingarna för gränsöverskridande samarbete (EGGS) utgör, kan rådet redogöra för sina utgångspositioner och ange vilken riktning diskussionen har tagit om möjligheten att införa detta verktyg och om dess framtidsutsikter? 
Nicolas Schmit,
   . – Europeiska grupperingar för gränsöverskridande samarbete är ämne för ett förslag till Europaparlamentets och rådets förordning som överlämnades till kommissionen den 14 juli 2004. Detta förslag till förordning håller på att granskas av en av rådets arbetsgrupper, som främst koncentrerar sig på strukturella åtgärder. Till följd av de diskussioner som denna grupp inledde förra sommaren lade ordförandeskapet den 19 april fram en kompromisstext som därmed gjordes tillgänglig för allmänheten och som fungerar som grund för det arbete som utförs av den grupp som ansvarar för de strukturella åtgärderna. Det är därför omöjligt att just nu säga något om hur rådets ståndpunkt kommer att formuleras när diskussionen är slutförd. Eftersom förordningen kommer att antas i enlighet med medbeslutandeförfarandet är det uppenbart att parlamentet deltar i förfarandet. 
Lidia Joanna Geringer de Oedenberg (PSE ).
    –  Tack så mycket! Herr talman, herr rådsordförande! Jag känner naturligtvis till detta förslag till förordning, men jag har några frågor som jag skulle vilja ställa till rådet för att få veta dess åsikt. I artikel 159.3 i EG-fördraget anges att särskilda åtgärder får vidtas utanför fonderna för att genomföra de ekonomiska och sociala sammanhållningsmål som fastställs i fördraget. Jag vill därför fråga vilken typ av åtgärder detta är, utanför vilka fonder de antas och om huruvida det finns några planer på att upprätta nya fonder i detta syfte. Hänvisningar till transnationellt, mellanregionalt och gränsöverskridande samarbete hittar man dessutom först och främst i motiveringen till förslaget till förordning. I de senare artiklarna betonas bara gränsöverskridande samarbete. Jag skulle vilja veta om detta innebär att denna typ av samarbete kommer att begränsas eller om de möjligheter till samarbete som hittills har funnits enligt Interreg IIIA kommer att fortsätta att vara tillgängliga. 
Nicolas Schmit,
   . – Ni hänvisar i själva verket till tredje stycket i artikel 159 i EG-fördraget, som medger att särskilda åtgärder får vidtas utanför de fonder som nämns i första stycket i samma artikel i syfte att uppnå fördragets mål för den ekonomiska och sociala sammanhållningen. Det kan handla om gränsöverskridande samarbetsåtgärder eller andra strukturella åtgärder.
Jag har ingen möjlighet att ge er ytterligare information eftersom arbetsgruppens uppgift är just att fastställa de andra strukturella åtgärder som kan utgöra ämne för dessa åtgärder i tredje stycket i artikel 159. 
Talmannen.
   – Eftersom frågeställaren inte är närvarande bortfaller fråga nr 17.
Europeiska unionen har i en förklaring uttryckt sin tillfredsställelse över hur folkomröstningen om en ny grundlag i Burundi avlöpt men har samtidigt uppmanat Burundi att så snabbt som möjligt omsätta de återstående faserna av valprocessen i praktiken, i enlighet med bestämmelserna i fredsavtalet.
Vilka konkreta initiativ har rådet och medlemsstaterna redan tagit såsom stöd till valprocessen i Burundi för att på det sättet bidra till att trygga en varaktig stabilitet i landet också efter valen? 
Nicolas Schmit,
    – Europeiska unionen övervakar noga fredsprocessen i Burundi. I detta sammanhang välkomnar den det friktionsfria genomförandet av folkomröstningen om antagandet av en ny konstitution, som hölls i Burundi den 28 februari i år. Antagandet av konstitutionen var ett nödvändigt steg i riktning mot att skapa fred och stabilitet i Burundi och i hela området kring de afrikanska stora sjöarna.
Under förhandlingarna om eldupphör och den treåriga övergångsperioden har unionen haft nära kontakt med alla sidor i Burundi, antingen genom EU:s särskilda sändebud Aldo Ajellos närvaro eller genom en rad besök som har gjorts av EU:s ordförandeskap under den aktuella perioden. Vårt stöd demonstrerades genom flera förklaringar och åtgärder som genomfördes inte bara i själva Burundi, utan även i närliggande stater och i Sydafrika. Det var för övrigt Sydafrika som tog initiativet till förhandlingar om eldupphör, först under president Nelson Mandelas beskydd och sedan under vice president Jacob Zumas beskydd.
EU bidrog till finansieringen av avvecklingen av afrikanska trupper i Burundi innan Afrikanska unionen tog över, och EU ger även stöd till FN:s nuvarande uppdrag i landet. EU har begärt 4,4 miljoner euro för organiseringen av val, och i samarbete med det regionala initiativet utövar EU påtryckningar för att en tidsplan för valet skall införas innan den nyligen förlängda övergångsperioden löper ut den 26 augusti.
EU:s bidrag till valet uppgår till en tredjedel av valets budget. Vi håller också på att förbereda en observatörsgrupp som kommer att finnas i Burundi under valet som äger rum den 4 juli. Genom det nationella vägledningsprogram som undertecknades i augusti 2003 inom ramen för den nionde Europeiska utvecklingsfonden tilldelas 172 miljoner euro till Burundi, i huvudsak till landsbygdsutveckling, budgetstöd och gott styre. Detta är områden som – om de får stöd – bör kunna bidra till att bevara långsiktig stabilitet i landet efter valet.
Johan Van Hecke (ALDE ).
   – Herr talman! Jag vill bara tacka ministern för hans oerhört tydliga svar. 
Talmannen.
I dagens läge har man återigen tagit itu med frågan om en ny stadga för ledamöterna av Europaparlamentet. Därvid är det inte bara frågan om att de skall få ett enhetligt avlöningssystem utan också om bättre insyn och om att många av deras hittillsvarande privilegier skall avskaffas. Bland dessa privilegier märks överdrivet höga dagtraktamenten, schablonersättning för kontorskostnader utan krav på styrkande dokumentation, sjukvårdsersättningar av det mest rundhänta slag samt gratis livförsäkring.
På vilket sätt avser rådet utöva inflytande på Europaparlamentet till förmån för ökad insyn och avskaffande av sådana privilegier?
Är rådet berett att låta dokumentet med sin ståndpunkt i fråga om ledamotsstadgan, vilket framlades den 26 april 2005, bli offentligt tillgängligt, oavkortat och i samtliga former, något som också lagts till grund för förhandlingarna?
Hur avser rådet förhindra att nya privilegier införs på smygvägar, till exempel med hjälp av beslut från Europaparlamentets kvestorskollegium, och vilka möjligheter har rådet att anmoda Europaparlamentet att använda budgetmedel sparsamt och effektivt samt att se till att medlen faktiskt används på detta sätt?
Nicolas Schmit,
   . – Ledamotsstadgan som tas upp i ledamotens fråga, och särskilt principerna som skall tillämpas för parlamentsledamöternas kostnadsersättningar, är för närvarande föremål för förhandlingar och diskussioner mellan Europaparlamentet och rådet. Jag har inte möjlighet att säga mer just nu, eftersom dessa diskussioner fortfarande pågår och det därför skulle vara för tidigt att göra några mer ingående kommentarer om frågan i dag. 
Hans-Peter Martin (NI ).
   – Herr talman! Jag har ställt mycket specifika frågor, så var vänlig och besvara dem.
Varför motsätter man sig ett offentliggörande av ståndpunktsdokumentet? Det är ju faktiskt ståndpunkterna som jag frågar om, men ni hänvisar till inledningen av min fråga. Jag måste säga till rådet att detta gör frågestunden meningslös. Vad är det som är fel med ståndpunktsdokumentet från den 26 april 2005? Varför får vi inte ta del av det? Det är av största vikt för oss. Jag skulle läsa min fråga högt för er om det inte vore för att jag har använt mina 30 sekunder. Var vänlig och ge oss ett svar! 
Piia-Noora Kauppi (PPE-DE ).
   – Vi har fått höra att Coreper diskuterade denna fråga i dag och att den kommer att behandlas i rådets och parlamentets juridiska avdelningar och sedan antas vid rådets möte den 23 maj. Kan ni försäkra oss om att vi, när rådets slutliga beslut har fattats, kommer att ha tillgång till all dokumentation innan parlamentet måste fatta sitt slutliga beslut? Kan ni lova att vi kommer att få all information om detta, och kan ni bekräfta tidsplanen? 
Anna Hedh (PSE ).
   – Herr talman! Jag skulle vilja säga att jag håller med Martin om att det finns många privilegier som vi parlamentsledamöter skulle kunna vara utan. När det gäller resebidraget så skulle jag gärna vilja ha en åsikt från rådet i alla fall. Jag kan nämna att vi svenska socialdemokrater betalar tillbaka allt utom den faktiska resekostnaden, och för min del blev det 6 300 euro bara på ett halvår. För de pengarna skulle vi kunna göra mycket mera i EU. 
Nicolas Schmit,
   . – Jag måste först och främst korrigera Piia-Noora Kauppi, eftersom Coreper inte har haft något möte i dag; Coreper har alltså inte kunnat diskutera något förslag som gäller stadgan. 
Jag kan bara bekräfta att man diskuterar en rad olika aspekter av stadgan. Man koncentrerar sig dessutom på de viktigaste delarna i parlamentets förslag som överlämnades till rådet för nästan två år sedan. Jag vill för övrigt påpeka att det är Europaparlamentets ansvar att fastställa stadgan, förvisso efter att ha fått rådets godkännande. Jag vill tillägga att rådet har ett särskilt intresse av att stadgan antas, eftersom den är minst lika viktig som den som gäller för ert parlament. Så snart vi har nått en överenskommelse anser jag att stadgan skall kunna träda i kraft, om parlamentet så önskar. 
Alla dessa frågor rör beslut som måste fattas av parlamentet självt, enligt förordningen. Jag kan också försäkra er, herr Martin, att rådet anser att det är viktigt med öppenhet i samband med utgifter. Ni är inte ensam; rådet är lika enträget som ni på denna punkt. 
Talmannen.
Ett av Portugals två sockerraffineringsföretag har – med kommissionens stöd – ansökt om säkerhetsåtgärder mot sockerbeta från Azorerna i syfte att förbjuda sockerexport från Azorerna, med hänvisning till att det exporterade företagets traditionella sändningar måste beräknas utifrån genomsnittet för tre år under vilka det inte förekom några sändningar, nämligen 1989, 1990 och 1991.
Domstolen i Portugal hänvisade frågan till EG-domstolen för ett förhandsavgörande. I sitt förtydligande (C-0282/00) slog EG-domstolen fast att den portugisiska domstolen bör avvisa det av kommissionen understödda målet, ett beslut som sedermera har överklagats.
Kommissionen motsäger sig detta beslut och har med alla medel försökt få det ändrat. Bland annat har kommissionen i detta syfte ändrat de villkor som fastställs i förordning (EEG) nr 1600/1992(2) och på vars grundval domstolen ännu inte givit kommissionen rätt. Ändringarna i förordningen innebär att traditionella sändningar från Azorerna skall baseras på genomsnittet för åren 1989, 1990 och 1991, vilket är liktydigt med att förbjuda dem.
Den ändring av artikel 4 i förordningen som kommissionen föreslagit (KOM(2004)0687 slutlig) utgör därmed en ändring av en generell i det enda syftet att undanröja konkurrens från azoriansk sockerbeta.
Anser inte rådet att en sådan ändring av en generell standard för att uppnå ett specifikt syfte är olaglig? Anser inte rådet att kommissionens sätt att utnyttja sin initiativrätt för att vinna en rättsfråga som den har förlorat inför EG-domstolen utgör en form av maktmissbruk?
Nicolas Schmit,
   . – Frågan som tas upp i detta sammanhang är ämne för det förslag till förordning som lades fram av kommissionen den 24 oktober 2004, i vilket man anger specifika åtgärder inom jordbruket för unionens randområden. Detta förslag till förordning har diskuterats rent allmänt i en av rådets arbetsgrupper. Det luxemburgska ordförandeskapet kommer utan dröjsmål att sammankalla ett nytt gruppmöte för att påskynda ansträngningarna – i syfte att nå en överenskommelse på rådsnivå – så snart rådet har fått Europaparlamentets yttrande om det aktuella förslaget till förordning. Det är inte rådets uppgift att uttrycka några åsikter om hur Europeiska kommissionen utövar sin initiativrätt i enlighet med fördragen. 
Paulo Casaca (PSE ).
   – Herr talman! Jag vill först och främst framföra mina varmaste gratulationer. Detta är första gången jag gör ett inlägg sedan ni tillträdde er tjänst.
Jag skulle också vilja tacka rådets ordförandeskap för att det har uppmärksammat en fråga som inte är mindre viktig bara därför att den har att göra med en minoritet i EU:s utkant. Jag vill fråga er, herr rådsordförande, om det luxemburgska ordförandeskapet har för avsikt att fortsätta att, från och med nu och fram till det slutliga beslutet, lägga ned lika mycket omsorg och uppmärksamhet som hittills på denna fråga, och om det därmed kommer att fortsätta att uppvisa samma höga grad av engagemang. 
Nicolas Schmit,
   . – Tack för gratulationerna.
Jag kan försäkra er om att det luxemburgska ordförandeskapet fäster särskilt stor vikt vid problemen i de yttersta randområdena och, händelsevis, jordbruksproblemen i dessa områden. Vi hoppas att vi skall kunna lösa denna fråga på ett bra sätt som överensstämmer med era önskemål. 
Talmannen.
   – Fråga nr 21 har dragits tillbaka. Eftersom frågeställarna är frånvarande, utgår frågorna nr 22 och 23.
Enligt rådet är och förblir det en av EU:s prioriterade uppgifter att bistå den palestinska myndigheten på dess viktiga väg mot att ta ansvar för lag och ordning och att stärka den civila poliskapaciteten och kapaciteten för upprätthållande av lag och ordning.
I detta avseende inrättade EU nyligen ett samordningsorgan i Ramallah för stöd till den palestinska polisen.
Kan rådets tjänstgörande ordförande beskriva samordningsorganets exakta uppdrag? Vilka ekonomiska resurser kommer organet att tilldelas för att kunna utföra sitt uppdrag på ett meningsfullt sätt? 
Nicolas Schmit,
   . – EU:s samordningskontor för palestinskt polisstöd ger stöd till Europeiska unionens särskilda representant för fredsprocessen i Mellanöstern. Dennes uppdrag är att samordna stödet från EU:s medlemsstater och, om det skulle visa sig vara nödvändigt, stödet från internationella biståndsgivare till den palestinska civila polisen. Han samarbetar med den palestinska myndigheten. Under detta samarbete ger han praktiska råd både till den palestinska civila polisen och till dem som leder polisarbetet inom den palestinska myndigheten. På den strategiska nivån är han ansvarig för att upprätthålla kontakterna med andra intressenter. Han granskar dessutom reformeringen av polisen. Enheten består av fyra polisrådgivare i högre ställning från EU och en lokal kontorschef. Just nu pågår rekrytering av ytterligare två rådgivare.
På grundval av ett samförståndsavtal mellan Europeiska unionens särskilda representant, Marc Otte, och departementet för internationell utveckling i Förenade kungariket, har utvecklingskostnaderna och de löpande kostnaderna för det första året finansierats av Förenade kungariket med 390 000 euro. Ytterligare 220 000 euro har beviljats av Förenade kungariket för ett biståndsprogram till stöd för små investeringar. Detta program förvaltas av EU:s samordningskontor.
Uppgifterna för EU:s samordningskontor omfattar utarbetande och framläggande av förslag samt tillhandahållande av hjälp med förvaltning av ett antal specifika bilaterala biståndsprojekt, av vilka en del redan har inletts. Dessa projekt syftar särskilt till att renovera centrumet för polisutbildning i Jeriko, att garantera utbildning och tillhandahålla utrustning för upprätthållande av lag och ordning samt att genomföra en översyn av kommunikationsinfrastrukturen och kommunikationsutrustningen.
Dessa projekt, som finansieras och genomförs av EU:s medlemsstater och andra biståndsgivare, utgör en stor del av den betydande summan av ekonomiskt, materiellt och tekniskt stöd som ges till den palestinska civila polisen. Den lämpliga och nödvändiga mekanismen för deras genomförande, jämte den strategiska ramen, övervakas av EU:s samordningskontor.
Lönerna och boendekostnaderna för de högre polisrådgivarna betalas av de aktuella medlemsstaterna och måste betraktas som bidrag av kompletterande karaktär. Den polisenhet som finns i Bryssel ger också förvaltningsstöd.
Det format som inledningsvis antogs för inrättandet av EU:s samordningskontor har den fördelen att det är lätt och flexibelt ur ett förvaltningsmässigt perspektiv, vilket gör det möjligt för EU att reagera snabbt och effektivt och i ett lämpligt sammanhang på den palestinska civila polisens behov, närmare bestämt de behov som fastställs i enlighet med rådets strategiska riktlinjer och som påpekas i frågan. 
Seán Ó Neachtain (UEN ).
   – Jag vill tacka rådets ordförande för hans mycket utförliga svar. Detta arbete är mycket uppmuntrande. Kan rådets ordförande tala om huruvida detta kommer att fortsätta i framtiden med ytterligare kollektivt ansvarstagande? Denna typ av samarbete är för närvarande nödvändigt. 
Paul Rübig (PPE-DE ).
   – Herr talman, herr rådsordförande! Min fråga har att göra med samordningskontoret i Ramallah, där ett av de största problemen är arbetslöshet. Anser ni att det är möjligt att detta samordningskontor även kan samordna den ekonomiska verksamhet där EU och den palestinska staten deltar? 
Nicolas Schmit,
   . – För det första, när det gäller säkerhetsfrågorna, kan jag helt enkelt meddela att EU – med tanke på de framsteg som nu verkar ske och med hänsyn till det val som har hållits i det palestinska området – måste engagera sig djupare för att hjälpa till med genomförandet av alla de säkerhetsbestämmelser som kommer att möjliggöra en fortsättning på fredsprocessen och sålunda nå målet att skapa en palestinsk stat.
När det gäller det ekonomiska samarbetet måste vi undersöka i vilken utsträckning EU, genom sitt betydande ekonomiska bistånd till det palestinska området, skall bidra till driften av det aktuella kontoret.
Ni känner vid det här laget till att James D. Wolfensohn kommer att företräda Världsbanken i det palestinska området när det gäller samordning av åtgärder för ekonomiskt bistånd: vi talade om detta i morse. Vi måste ha ett nära samarbete med James D. Wolfensohns kansli, och vi måste undersöka om EU:s kontor erbjuder den lämpliga ramen för att se till att detta samarbete faktiskt äger rum och blir så effektivt som möjligt. 
Talmannen.
   – Eftersom den tid som har avsatts för frågestunden har löpt ut, kommer frågorna nr 25–28 att besvaras skriftligen(3).
Frågestunden är avslutad. 
Brian Crowley (UEN ).
   – Jag har en ordningsfråga. Jag ber rådets ordförande och er, herr talman, om ursäkt för att jag inte var här när min fråga skulle tas upp. Jag var på ett annat sammanträde i Winston Churchill-byggnaden, och när jag kom tillbaka hade frågan bortfallit. 
Talmannen.
   – Jag har noterat detta, herr Crowley. Jag upprepar hur som helst det som jag sade tidigare: jag anser att frågestunden är avslutad.

Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är kommissionens presentation av det preliminära förslaget till allmän budget – Budgetåret 2006. 
Dalia Grybauskaitė,
   . – Herr talman! Kommissionen vill lägga fram det preliminära förslaget till budget som vi antog den 27 april. Detta är den sista budgeten under den nuvarande budgetplanen. I vårt förslag koncentrerar vi oss på de viktigaste politiska målen som kommissionen och parlamentet har kommit överens om inom fyra viktiga politikområden: översynen av Lissabonstrategin, säkerhet och solidaritet, utvidgning samt yttre förbindelser. Jag kommer att behandla dessa fyra politikområden.
Den viktigaste prioriteringen i denna budget är översynen av Lissabonstrategin, som syftar till att stärka den ekonomiska tillväxten och skapa arbetstillfällen. Den europeiska budgeten bidrar till denna målsättning på tre politikområden: inre politik, utveckling av jordbruket och strukturpolitik.
När det gäller inre politik räknar vi med en ökning med 2 procent. Forskning och utveckling kommer att öka med 4,7 procent, vilket bidrar direkt till att Lissabonmålen uppfylls.
Den gemensamma jordbrukspolitiken sammanfaller också till stor del med Lissabonmålen. År 2006 kommer att bli det första år som medlen för direktstöd kommer att överföras till utgifterna för landsbygdens utveckling, vilka kommer att höjas till 13,6 procent. 
EU:s strukturfonder kommer sammantaget att öka med 5 procent och uppgå till 44,6 miljarder euro. Deras huvuduppgifter är att öka tillväxtpotentialen för regioner som släpar efter, samt att öka antalet arbetstillfällen. Tillsammans bidrar dessa åtgärder till att uppfylla målen i Lissabonstrategin, och de utgör minst en tredjedel av budgeten. 
Låt mig nu återgå till budgetens andra huvudsakliga målsättningar, solidaritet och säkerhet. Kommissionens förslag innefattar åtgärder för att förbättra den sociala och miljömässiga säkerheten, garantera grundläggande rättigheter och främja ett aktivt medborgarskap, särskilt för unga. Bland de prioriterade åtgärderna finns också kampen mot terrorismen, förbättringen av livsmedels- och transportsäkerheten samt en trygg energiförsörjning, och inom dessa områden föreslås enligt det preliminära budgetförslaget en ökning med 5 procent.
När det gäller den inre politiken vill jag till sist understryka att kommissionens förslag ger budgetmyndigheterna, och i synnerhet parlamentet, tillräckliga marginaler för att öka budgetanslagen till de program som den tycker är nödvändiga. Dessa ökningar måste dock diskuteras med rådet. Kommissionen är naturligtvis beredd att hjälpa till och stödja detta initiativ.
Nästa prioritering är att se till att utvidgningen blir en framgång. Den fortsatta infasningen av de nya medlemsstaterna återspeglas i alla interna utgiftskategorier, med särskilt kraftiga ökningar inom strukturpolitiken – upp till 30 procent – och politiken för att utveckla landsbygden – upp till 9 procent. På den administrativa sidan återspeglas detta infasande i en begäran om 700 nya tjänster.
För kandidatländerna föreslår kommissionen att endast de belopp som redan har godkänts för respektive föranslutningsstrategi skall anslås. För att stödja dessa föranslutningsstrategier begär kommissionen också 100 nya externa personaltjänster.
På området yttre förbindelser är det inte möjligt att inom det förutbestämda taket tillmötesgå de nya prioriteringarna för 2006 och samtidigt garantera kontinuiteten för pågående samarbetsprogram. Därför föreslår kommissionen att flexibilitetsinstrumentet tillämpas för större delen av återuppbyggnadsstödet till Asien. Vi vill understryka att det tak som fastställdes i Berlin för femte gången på sju år inte kommer att vara tillräckligt.
Jag övergår nu till de övergripande siffrorna i budgeten för 2006. Enligt kommissionens förslag uppgår betalningarna till 112,6 miljarder euro och åtagandena till 121,3 miljarder euro, vilket innebär en ökning på 6 procent respektive 4 procent. Detta motsvarar 1,02 procent av Europeiska unionens bruttonationalinkomst i betalningar och 1,09 procent av bruttonationalinkomsten i åtaganden.
Med tanke på de pågående förhandlingarna om den kommande budgetplanen vill jag betona att kommissionen begär vad som på detta stadium är nödvändigt och tillräckligt för att finansiera unionens politik 2006. Man bör komma ihåg att vi i dag talar om årsbudgeten. I det preliminära budgetförslaget för 2006, vilket redan motsvarar 1,02 procent av EU:s bruttonationalinkomst i betalningar, tas ingen hänsyn till behoven i samband med den kommande utvidgningen till Bulgarien och Rumänien eller den fullständiga integrationen av nya medlemsstater. Detta gäller särskilt jordbruks- och sammanhållningspolitiken, som det redan har beslutats om. Naturligtvis tas inte heller någon hänsyn till ökade investeringar för att skapa tillväxt och nya arbetstillfällen, vilket krävs enligt översynen av Lissabonstrategin.
Jag är säker på att detta kommer att bli ett viktigt år för oss alla, och jag kan försäkra er om att kommissionen kommer att sträva efter att hjälpa budgetmyndigheterna att nå en bra överenskommelse om 2006 års budget för EU och dess medborgare. 
Giovanni Pittella (PSE ),
   . – Herr talman, mina damer och herrar! Jag hoppas att den jämförelse som kommer att följa av kvällens framläggande kan ge ett gynnsamt resultat. Jag hoppas att detta år blir positivt, men sanningen är att de inledande tecknen bara är delvis uppmuntrande.
Det gläder mig att kunna berömma Dalia Grybauskaitės arbete. I hennes budgetförslag kan vi finna praktiska lösningar på vissa frågor som parlamentet anser vara viktiga och som finns i dess riktlinjer. Jag syftar på moduleringen av jordbruksutgifter som stöd till landsbygdsutveckling, på ökningen under rubrik 2 om regionalpolitik, på de större anslagen till ungdomar och kultur samt på ökade de medlen till byråer.
Jag kan inte säga samma sak om rubrik 4 om yttre åtgärder och stöd till små och medelstora företag. Dalia Grybauskaitė informerade oss om att det direkta stödet i Lissabonstrategin står för mer än en tredjedel av budgetförslaget. Vi kommer att kontrollera detta rubrik för rubrik, men vid en första genomgång ser det ut som om beloppen är otillräckliga. Även om denna bedömning vore felaktig är emellertid hänvisningen till den överenskommelse om hållbar utveckling som nåddes under Europeiska rådets möte i Göteborg utan tvekan otillfredsställande: det kan inte bli någon konkurrenskraftig tillväxt utan hållbar tillväxt.
Förslaget om yttre åtgärder verkar dessutom vara en besvikelse. Detta är utan tvekan en gammal öm punkt, ett smärtsamt sår som öppnas på nytt under varje budgetförfarande. Ett djärvare tillvägagångssätt skulle emellertid ha påskyndat rådets ansvar och fått parlamentets fulla stöd.
Rent allmänt förväntade vi oss större kraft, men vår ståndpunkt kommer emellertid att vara konstruktiv. Det ligger inte i vårt intresse att förteckna utgifter, utan att försvara parlamentets och Europeiska unionens rättigheter. 
Janusz Lewandowski (PPE-DE ),
   . –  Herr talman, fru kommissionsledamot! Det ser ut som att de många frånvarande ledamöterna betraktar dagens framläggande som om det bara vore ett rutinförfarande. Men detta är knappast fallet när det gäller mig själv eller kommissionsledamoten, som t.o.m. kan förstå mig när jag talar polska.
Vad är det som är så särskilt med 2006? För det första är det det sista året i den nuvarande budgetplanen. Detta innebär att nya och dyra uppgifter har tillkommit som inte fanns i våra tidigare planer, och som ett resultat av detta kommer finansieringen att bli stram, särskilt under tredje och fjärde rubriken. Vi måste oundvikligen sluta kompletterande avtal med ordförandeskapet, som då kommer att vara brittiskt.
För det andra är 2006 en övergångsperiod till den nya budgetplanen. Som sådan ger den oss problem med betalningsnivåerna, som ligger nästan 7 miljarder euro lägre än det betalningstak som fastställts i budgetplanen i procentuell andel av BNP. De ligger också under 2005 års nivå på 1,03 procent. Vi måste noga överväga i vilken utsträckning detta kommer att uppfylla våra faktiska behov under 2006.
Även om vissa drag i 2006 års budget är kända från tidigare år finns det en del nya prioriteringar. Dessa inbegriper ett försök att återuppliva Lissabonstrategin genom tillgång till ny finansiering. Enligt kommissionsledamoten kommer finansieringen av denna strategi att öka med 8 procent, vilket innebär att man måste göra nedskärningar inom andra områden under den tredje rubriken. Jag vill tillägga att en ökad finansiering inte kan ersätta de faktiska reformer som är själva kärnan i Lissabonstrategin. En annan ny prioritering har anknytning till en rad utrikespolitiska utmaningar som vi står inför. Dessa rör framför allt återuppbyggnaden av de länder som slagits i spillror av tsunamin samt tillhandahållandet av EU-stöd för främjandet av den demokrati och det civila samhälle som håller på att skapas i länderna utanför vår östra gräns. Utan tvekan kommer denna prioritering att göra det nödvändigt att använda flexibilitetsinstrumentet. En annan prioritering som vår föredragande har tagit med är ungdomarna, och detta kommer att känneteckna parlamentets budgetstrategi under 2006.
Jag har redan betonat de starka kopplingar som finns mellan förhandlingarna om årsbudgeten och förhandlingarna om den fleråriga budgetplanen. Det står fullständigt klart att det kommer att bli lättare för oss att förhandla om 2006 års budget med det brittiska ordförandeskapet och att dessa förhandlingar kommer att äga rum i en vänligare atmosfär om det luxemburgska ordförandeskapet lyckas att slutföra förhandlingarna om den fleråriga budgetplanen. Jag har ingen aning om detta är ett realistiskt mål, men jag anser att det är ett mål som vi alla bör ha.
Talmannen.
   – Jag har förstått att den tryckta versionen av det preliminära budgetförslaget finns hos utskottssekretariatet, och att andra exemplar kommer att finnas tillgängliga senare denna vecka.
Debatten är avslutad. 
Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är ett betänkande (A6-0106/2005) av Valdis Dombrovskis för budgetutskottet om beräkningen av Europaparlamentets inkomster och utgifter för budgetåret 2006 (2005/2012(BUD)). 
Valdis Dombrovskis (PPE-DE ),
   . – Fru kommissionsledamot, mina damer och herrar! Följande prioriteringar har lagts fram inom beräkningen av Europaparlamentets inkomster och utgifter för budgetåret 2006.
Den första prioriteringen är slutförandet av 2004 års runda om utvidgning av EU, genom att fullständigt integrera företrädare för de nya EU-staterna i EU-institutionerna, samt förberedelserna för 2007 års runda om utvidgning av EU, då Rumänien och Bulgarien kommer att bli medlemmar. Det rådande läget är oroande: trots att det redan har gått ett år sedan utvidgningen har man ännu inte tillsatt många av de fasta tjänster som avsatts för de nya medlemsstaterna. Man har bedömt att bara 78 procent av dessa tjänster kommer att vara tillsatta i slutet av 2005. Europaparlamentets generalsekreterare måste därför utfärda en rapport om skälen till förseningen och lägga fram förslag om att lösa situationen. Ett av de problem som kommer att betonas i detta sammanhang är den överdrivna byråkratin och de långsamma förfaranden som föregår anställningarna.
Den andra prioriteringen är en effektiv och starkt målinriktad användning av Europaparlamentets budgetresurser. Denna prioritering inbegriper frågor som t.ex. styrning av EU-institutionernas utgifter mot grundläggande uppgifter, godkännande av önskemål om nya fasta tjänster från budgeten endast efter bedömning av möjligheten att omfördela resurser och personal inom ramen för den befintliga budgeten, stöd till nya initiativ endast efter bedömning av deras påverkan på budgeten samt interinstitutionellt samarbete med hänsyn till ekonomisk och effektiv användning av budgetresurser.
Frågan om det belopp på över 200 miljoner euro per år som används utöver allt annat för att Europaparlamentet skall ha ett säte i Strasbourg, är naturligtvis fortfarande aktuell. Det största problemet är det samtidiga underhållet av två byggnader för Europaparlamentet, en i Bryssel och en i Strasbourg. Man måste inse att denna fråga faller under Europeiska rådets jurisdiktion.
Den tredje prioriteringen handlar om att förbättra EU:s budgetterminologi genom att göra den fullständigare och öppnare i syfte att på ett tydligare sätt visa skattebetalarna hur deras resurser används. Man behöver förbättra förslaget till terminologi så att dessa kriterier uppfylls på ett bättre sätt.
När vi nu talar om Europaparlamentets budget skulle jag vilja betona att man kommer att fastställa ett tak för de totala budgetutgifterna i enlighet med en noggrann bedömning av de berättigade behoven. Att nå ett tak på 20 procent av de totala förvaltningsutgifterna är inte ett mål i sig. I förslaget från Europaparlamentets generalsekreterare fastställs en budget för Europaparlamentet för budgetåret 2006 på 1,3416 miljarder euro. Vi välkomnar budgetutskottets stöd för föredragandens förslag att minska detta belopp med 20 miljoner euro. Tidigare års erfarenhet av att stora belopp av outnyttjade resurser har omfördelats och vissa medel inte har använts alls, visar att vi har en möjlighet att använda de europeiska skattebetalarnas pengar på ett försiktigare sätt. Det slutgiltiga utgiftstaket för Europaparlamentets budget kommer att fastställas under den första behandlingen. Jag vill betona följande som viktiga aspekter av parlamentets arbete under 2006: för det första en bättre förklaring till EU-medborgarna av Europaparlamentets arbete, med särskild betoning på den roll som Europaparlamentets informationskontor har i EU:s medlemsstater, och för det andra Europaparlamentets förberedelser för att spela en större roll vid lagstiftningen, såsom det anges i EU:s konstitutionsfördrag. 
Jag skulle till sist vilja betona att 2006 är det sista året i den befintliga budgetplanen. I detta avseende är frågan om summan av betalningsbemyndiganden från EU:s gemensamma budget för 2006 särskilt aktuell. Det är viktigt att den totala summan av åtaganden och betalningsbemyndiganden i budgeten för 2006 motsvarar EU:s åtaganden, däribland dem som har samband med EU-utvidgningen.
Jag vill uppmana rådet att omvärdera sin inställning till EU:s budget för 2006, då det på artificiell väg blockerade summan av betalningsbemyndigandena. Om vi vill se EU som en pålitlig partner är det viktigt att EU uppfyller sina åtaganden, däribland dem som gjordes i samband med utvidgningen. Det är viktigt att åtagandena i denna budgetplan återspeglas på motsvarande sätt i budgeten för 2006. 
Markus Ferber,
   . – Herr talman, fru kommissionsledamot, herr generalsekreterare, mina damer och herrar! Låt mig börja med att uttrycka mitt varmaste tack till vår föredragande, Valdis Dombrovskis, för att han har åtagit sig – och fortsätter att utföra – den otacksamma uppgiften att utarbeta parlamentets budget, för vilken han kan förvänta sig mer än hyllningar och glädjekörer från sina kolleger. Han har också utfört uppgiften på ett verkligt passionerat sätt. Jag vill alltså först och främst på PPE-DE-gruppens vägnar uttrycka ett verkligt innerligt tack till föredraganden för att han har gjort detta.
Jag skall bara ta upp en fråga, och den betyder mycket för mig. Hur mycket pengar behöver Europaparlamentet? Siffran ”20 procent av administrationskostnaderna” viskas både i parlamentets korridorer och hålls fram som ett obestridligt faktum. Herr generalsekreterare! Bara i år, 2005, kommer det att bli ett överskott på 50 miljoner euro helt enkelt därför att vi måste ta fasta på denna magiska siffra på 20 procent, men utan att ha något att använda den på.
Under 2006 blir det mer av samma sak. Till och med nu, i vårt preliminära budgetförslag som antagits av presidiet, finns det en hänvisning till 90 miljoner euro i outnyttjade medel. Jag undrar verkligen vad den gör där. Måste vi verkligen ta pengar ur den europeiska allmänhetens fickor och tillåta att de hamnar i en uppblåst budget, trots att vi mycket väl vet att vi inte ens kan använda dem? Som jag ser på saken väcker detta verkligen frågan om huruvida detta är rätt sätt att sköta saken på lång sikt.
Eftersom det finns pengar som vi inte behöver och som vi, enligt vad vi redan kan se, inte kommer att behöva nästa år, rekommenderar jag att dessa pengar överhuvudtaget inte infogas i budgeten!
Jag skulle ha blivit mycket glad om Gérard Onesta, som har utarbetat ändringsförslag i denna fråga, hade varit närvarande i dag och tagit ansvar för de förslag han har lagt fram. Ett skäl till varför man inte kommer att använda dessa medel – inte heller på andra saker – är emellertid att vi är mycket medvetna om att vi kommer att behöva dessa pengar om vi får en stadga. Jag måste verkligen uppmana till en stram budget för detta parlament! 
Louis Grech
   , . – Herr talman! Låt mig först av allt tacka föredraganden för hans betänkande. Vi håller i stort sett med om huvudlinjen i hans argument. Självklart håller vi med honom om att mer behöver göras för att få en rationellare och öppnare budget samt striktare budgetdisciplin.
Ett område som verkar vara problematiskt är personalrekryteringen. Jag antar att det är korrekt att utgå från att kravet på ytterligare personal har grundats på berättigade och realistiska behov. Därför är det mycket svårt att förstå eller motivera förseningarna i den urvals- och rekryteringsprocess som berör utvidgningen. Åtgärder har vidtagits för att rätta till problemet och hantera denna viktiga fråga. Trots detta håller jag dock inte med om att en tillfällig nödlösning som går ut på att anställa tillfällig personal skall anses vara ett genomförbart alternativ. Även om jag kan förstå resonemanget bakom detta argument är jag rädd att denna typ av kompromiss, om den godtas, skulle kunna missbrukas då och då i våra kommande budgetar.
Dessutom har föredraganden föreslagit en minskning av marginalen i reserven för oförutsedda utgifter. Vi håller i princip med om att anslag bör knytas till specifika åtgärder och vi bör undvika att anslag bortfaller vid utgången av budgetåret.
Ändå måste vi ta hänsyn till de utmaningar som vi står inför under den närmaste framtiden och den osäkerhet som fortfarande är uppenbar, bland annat när det gäller flerspråkiga tjänster, investeringar i fast egendom, ledamotsstadgan samt antagandet av stadgan för ledamöternas assistenter, som vi ställer oss bakom och stöder helt och fullt.
Mot denna bakgrund vore det klokt att instämma i det ändringsförslag som innebär att det slutliga beslutet i denna fråga skall fattas på ett senare stadium. Jag tycker faktiskt att föredraganden gjorde bra i att skjuta upp det slutliga beslutet om den muntliga överenskommelsen om nivån på 20 procent i utgiftskategori 5. Jag håller med om att detta riktmärke inte är knutet till någon obestridlig och absolut lag, och vi skall inte tveka att ifrågasätta och omarbeta denna överenskommelse om vi inte är övertygade om att den nödvändig. Jag anser dock inte detta vara fallet, och det vore otillrådligt att avskaffa dessa riktlinjer nu.
Riktlinjen på 20 procent skulle ironiskt nog kunna leda till en viss grad av sund budgetmässig disciplin och effektivitet om den utnyttjas i praktiken. Självklart stöder vi argumenten att vi, för att uppnå en effektiv budget, måste granska alla former av utgifter, använda resurserna mer effektivt och undvika slöseri och dubblering av funktioner.
Vi bör fortsätta att fokusera på våra huvudtjänster och kärnverksamheter, vilket leder mig till en annan viktig fråga. Vi har ännu inte upplevt den fulla effekten av -reformen, även om det delvis finns en godtagbar förklaring till det. Endast ett fåtal mål verkar ha uppnåtts. Eftersom de nödvändiga strukturerna finns borde vi kunna ha realistiska förväntningar på att de flesta målen kan uppfyllas och att en reform för att få bort uppenbara och dolda flaskhalsar skulle kunna genomföras.
På en annan nivå välkomnar vi varmt den föreslagna förbättringen av besökstjänsten. Utifrån min mycket korta och begränsade erfarenhet av Europaparlamentet anser jag att programmen utgör ett praktiskt och direkt redskap för att förbättra uppfattningen om EU. Dessutom har de en multiplikatoreffekt som inte bör underskattas.
Jag välkomnar också varmt förslaget om att förbättra strategin för kommunikation och information. Tidigare har vi inte tagit itu med denna fråga på rätt sätt. Vi vet att det finns en barriär mellan EU och dess medborgare, oavsett om den är verklig eller enbart upplevd. Vi kan och bör göra mer på denna viktiga punkt. Om vi verkligen vill få medborgarna att betrakta Europaparlamentet som sitt parlament och ett parlament som företräder deras önskemål, måste en effektiv strategi för information och kommunikation genomföras snarast. Detta borde vara en av våra viktigaste prioriteringar. Om vi misslyckas med detta kommer vi att ha misslyckats med ett grundläggande huvudmål med djup förankring i verkligheten.
Slutligen vill jag återigen gratulera Valdis Dombrovskis, inte bara till hans betänkande, utan också till att han som ny ledamot från ett nytt medlemsland har gett oss ett exempel på att integrationsprocessen kan vara produktiv och effektiv. 
Kyösti Tapio Virrankoski,
   . – Herr talman! Allra först vill jag tacka och gratulera föredraganden, Valdis Dombrovskis, till ett utmärkt betänkande. Parlamentets budget är en komplex administrationsbudget som kräver en hel del förtrolighet med parlamentets arbetsmetoder och förfaranden. Föredraganden har lyckats bra med detta, vilket återspeglas till exempel i det ringa antalet ändringsförslag. Jag önskar honom all framgång även i fortsättningen.
Parlamentets budget kännetecknas fortfarande av de brister som har orsakats av utvidgningen. Trots att de nya medlemsstaterna nu har varit med oss i över ett år, är ett betydande antal av de tjänster som inrättades för dem alltjämt obesatta. Parlamentets administrativa avdelningar uppskattar rent av att kanske bara knappt 80 procent kommer att vara tillsatta vid årets slut. Situationen tycks vara särskilt problematisk inom språksektorn. Eftersom det finns ett behov av flerspråkighet och bra språktjänster för att Europaparlamentet skall fungera demokratiskt, bör vederbörlig uppmärksamhet ägnas åt att säkerställa en smidig och effektivt fungerande språktjänst.
Föredraganden gör helt rätt i att rikta uppmärksamheten på budgetens uppbyggnad. Denna måste ständigt utvecklas. I likhet med kommissionens budget måste parlamentets budget utvecklas i en verksamhetsbaserad riktning som klargör och bekräftar det personliga ansvaret. Den grad av effektivitet som uppnås bör tydligt kunna härledas från uppbyggnaden. I framtiden måste vi också fastställa olika indikatorer för att skapa en utgångspunkt för analys av de åtgärder som har vidtagits.
Det är särskilt viktigt att rikta uppmärksamheten mot hur effektivt parlamentet självt fungerar. ”Raising the game”-reformen är särskilt viktig för alla parlamentsledamöter. De är tvungna att fatta beslut i frågor som är mer komplicerade än någonsin. Det kommer därför att bli nödvändigt att ge lagstiftningsarbetet extra stöd.
Parlamentets budget har av tradition hållits på en nivå motsvarande 20 procent av de administrativa utgifterna. Eftersom det har varit möjligt att hålla nere parlamentets utgifter, särskilt tack vare en bra byggnadspolitik, borde det för närvarande finnas åtskilligt manöverutrymme: allt upp till 90 miljoner euro. Eftersom det finns ett överskott från förra året är det i detta skede omöjligt att förutsäga vilka de faktiska behoven kommer att bli. Följaktligen måste det slutgiltiga beslutet om reserven för oförutsedda utgifter fattas till hösten. Det är onödigt att öka parlamentets budget såvida det inte finns verkliga skäl till att göra det. En gräns på 20 procent är inte ett mål som vi bör sikta på, utan ett självpåtaget tak. Betänkandet kommer att utgöra en bra utgångspunkt för uppföljningsarbetet. 
Sergej Kozlík (NI ).
   – Herr talman, fru kommissionsledamot, kära kolleger! Den senaste opinionsundersökningen av de slovakiska medborgarnas inställning till Europeiska unionen har gett ett tydligt svar. Ett år efter EU-anslutningen tycker 83 procent av allmänheten i Slovakien att det var ett bra steg, och det slovakiska parlamentet har i dag ratificerat utkastet till konstitution för Europa. Å andra sidan håller Slovakiens medborgare på att bli extremt känsliga för de problem som är förknippade med inskränkningar av parlamentsledamöternas möjligheter att utöva sitt mandat, och detta gäller särskilt de ledamöter som företräder de nya staterna. Dessa inskränkningar beror på de tidsödande administrativa procedurerna inom Europaparlamentet för att tillhandahålla språkligt stöd, tillräckliga översättningsresurser och tolktjänster i parlamentets utskott och politiska grupper.
Det resolutionsförslag om Europaparlamentets budget som Valdis Dombrovskis har lagt fram – och jag tar tillfället i akt att tacka honom för hans förtjänstfulla arbete – utgör ett kompetent svar på situationen. Det är bara synd att den ursprungliga lydelsen i resolutionsförslaget, som beskrev förseningarna i rekryteringen av ny personal som oacceptabla, i den nuvarande versionen har ersatts av ett mjukare attribut, ”beklagliga”. Ett otillräckligt språkligt stöd undergräver principen om lika möjligheter och begränsar parlamentsledamöternas möjligheter att utöva sitt mandat, och detta gäller särskilt parlamentsledamöterna från de nya medlemsstaterna. Detta innebär i själva verket diskriminering, vilket strider mot andan i ett enat Europa – ett Europa som vi anslöt oss till som nya medlemmar – och det är verkligt oacceptabelt.
Det vore onekligen beklagligt och olyckligt om den positiva attityden till EU i de nya medlemsstaterna skulle påverkas negativt till följd av brister i Europaparlamentets administration snarare än på grund av åtstramningar i budgeten. 
Laima Liucija Andrikienė (PPE-DE ).
   – Herr talman! Jag skulle vilja koncentrera mig på tre frågor: den totala nivån på parlamentets budget, personalpolitiken och informationspolitiken.
När det gäller den totala nivån på parlamentets budget har denna enligt generalsekreterarens förslag fastställts till 20 procent av utgiftskategori 5, vilket motsvarar 1,34 miljarder euro. Jag ger mitt bestämda stöd till föredragandens förslag att minska anslagen till reserven för oförutsedda utgifter med 30 miljoner euro och att införa en summa på 10 miljoner euro till byggnadsreserven. I betänkandet understryks också att nivån på parlamentets budget bör fastställas på grundval av berättigade behov, och vi påminns om att förlikningsanslag bör undvikas.
Europaparlamentets personalpolitik bör förbättras. Förbättringar krävs för att skynda på rekryteringsförfarandena för att fylla de 750 obesatta tjänsterna inom Europaparlamentets administration och för att inrätta ett befordringssystem som verkligen är baserat på meriter.
I betänkandet understryks också oron över den snabba övergången från tillfällig personal till kontraktsanställd personal, och man kräver detaljerade uppgifter i denna fråga. Jag föreslår att vi inom Europaparlamentet uppmanar generalsekreteraren att undersöka hur man kan att mildra effekterna av att nuvarande ställning avskaffas för den befintlig hjälppersonal vid de politiska grupperna som väntar på att rekryteringsförfarandet skall slutföras. Vi bör uppmana generalsekreteraren att inför presidiet lägga fram ett förslag om att ändra de interna rekryteringsbestämmelser som presidiet antog den 3 maj 2004, så att de politiska grupperna kan dra nytta av samma rekryteringsbestämmelser som gäller för parlamentets administration.
Sist men inte minst kommer informationspolitiken. Föredraganden stöder en förbättring av besökstjänsten och ett stärkande av de externa kontorens roll. Det understryks att medlemsstaternas kommunikationspolitik bör ta hänsyn till nationella olikheter för att medborgarna skall kunna nås bättre.
Till sist vill jag tacka Valdis Dombrovskis för ett utmärkt betänkande. 
Hans-Peter Martin (NI ).
   – Herr talman! Betänkandet är en dubbel skandal som bittert återspeglar majoritetens åsikt i parlamentet och som blottlägger de metoder som används här. Betänkandet skrevs ursprungligen i högst allmänna ordalag, men genom muntliga ändringsförslag har man infogat beslut som innebär att 60 miljoner euro av parlamentets förväntade överskott på sammanlagt 90 miljoner euro för 2006 helt enkelt skall hållas i reserv – och då kan ju som bekant allt möjligt hända med pengarna under budgetens gång – och ytterligare 10 miljoner euro avsättas till byggnader, trots att flera personer, däribland generalsekreteraren, som är här i dag, alltid har sagt att vi egentligen inte behöver dem till detta.
I stället för att helt enkelt återlämna pengarna till EU:s skattebetalare, snarare än att göra något för parlamentets rykte och visa att, ja, vi har uppfattat budskapet och kan klara oss med mindre, har man fuskat in pengarna i budgeten genom ändringsförslag, och det är värt att framhålla att ändringsförslagen var muntliga. Varför säger jag att pengarna har fuskats in? Det gör jag eftersom jag som fullvärdig och röstberättigad ledamot av utskottet i fråga reste invändningar mot dem och mina invändningar helt enkelt förbigicks. Jag har ännu inte fått något svar på de invändningar som jag har rest till presidiet och till parlamentets talman. Enligt en odaterad skrivelse var ingenting av detta illa menat. Den saken är omtvistad.
Jag kommer att utnyttja alla till buds stående rättsmedel. Varken resolutionen eller betänkandet har tillkommit lagenligt, och inte heller kan omröstningen äga rum i morgon. För de europeiska skattebetalarnas skull uppmanar jag det fåtal personer som är här att rösta mot betänkandet, särskilt mot dessa delar av det. Det kommer att finnas undertecknade förslag med denna innebörd. 
Talmannen.
   – Kan ni bekräfta om ni har fått skrivelsen från parlamentets talman som svar på de klagomål ni reste? Om inte kommer jag att låta en vaktmästare ge er en kopia av den. 
Hans-Peter Martin (NI ).
   – Herr talman! I dag vid lunchtid mottag jag per fax en odaterad skrivelse på engelska. Jag antar att det är den ni åsyftar. Låt mig tillägga att andra medlemmar har fått oerhört utförliga svar inom loppet av tre dagar, men trots upprepade varningar har ärendet förhalats. Jag skulle också vilja tillägga att jag redan har svarat ett bestämt nej på skrivelsen. Jag anser inte att saken behandlas vare sig korrekt eller lagenligt. 
Hynek Fajmon (PPE-DE ).
   – Herr talman, fru kommissionsledamot, mina damer och herrar! Parlamentets budget för 2006 bör återspegla ett antal av de centrala prioriteringar som anges i Dombrovskisbetänkandet.
Som parlamentsledamot från en ny medlemsstat skulle jag vilja uppmärksamma kammaren på flera praktiska problem som står i direkt samband med att vissa aspekter av parlamentets arbetssätt fortfarande inte har förändrats efter förra årets utvidgning. Mitt största bekymmer är att de officiella språken ännu inte har lika status, trots att det har gått ett år sedan utvidgningen, och att många utskotts- och delegationssammanträden inte tolkas till alla deltagarnas språk. Dessutom förekommer stora förseningar i utdelningen av handlingar på ledamöternas officiella språk.
Dessa problem är en direkt följd av de långsamma framstegen med att anställa tjänstemän från de nya medlemsstaterna inom parlamentets administration, och det är inte bara tolkningen och översättningen som har drabbats. Det antal personer från de nya medlemsstaterna som arbetar för parlamentet fortsätter att vara mycket litet, och vi är fortfarande långt ifrån att tillsätta alla de tjänster som man öronmärkte medel för i budgeten.
Det finns absolut inget försvar för dessa förseningar, som faktiskt är rätt avsevärda. Enligt Valdis Dombrovskis betänkande kommer förmodligen endast 78 procent av de tjänster som redan har inrättats att vara tillsatta vid utgången av året. Enligt min mening måste man vidta omedelbara åtgärder för att rätta till förhållandena och se till att de nya medlemsstaternas medborgare företräds i lika grad inom parlamentets administration.
Jag anser också att det är oacceptabelt att Europaparlamentets skyltar i parlamentets byggnader fortfarande inte är skrivna på alla EU-språken. Den första besöksgrupp som kom från Tjeckien i november 2004 uppmärksammade mig på detta, och trots de påstötningar som jag har sänt till kvestorn har ännu ingenting gjorts åt saken.
De tjänster som besökare i parlamentet erbjuds fungerar dock förhållandevis smidigt. Jag har redan bjudit in två grupper av medborgare till Strasbourg, och deras reaktioner har fått mig att anse att sådana besök är oerhört viktiga. Likväl skulle vi fortfarande kunna förbättra vårt sätt att kommunicera med allmänheten. Det är tråkigt att behöva säga att det inte finns något informationsmaterial på tjeckiska eller på de andra nya medlemsstaternas språk och att inga exemplar av den europeiska konstitutionen finns att få för besökare från de nya medlemsstaterna. Jag anser att något måste göras åt saken inom den närmaste framtiden. 
Zbigniew Krzysztof Kuźmiuk (PPE-DE ).
    –  Herr talman, fru kommissionsledamot, mina damer och herrar! Jag skall tala om parlamentets budgetberäkning för 2006 och Dombrovskisbetänkandet om denna beräkning. Förslaget till EU:s allmänna budget för 2006 lades nyligen fram för parlamentet, och jag skulle därför vilja börja med att tre kommentarer om detta förslag.
För det första är jag som företrädare för Polen, som är en ny medlemsstat, orolig över den ytterst låga nivån på betalningarna enligt denna budget, nämligen 1,02 procent av EU:s BNI. I detta sammanhang bör det påpekas att taket för betalningarna för 2006 är 1,08 procent av BNI enligt den nuvarande budgetplanen, eller med andra ord 7 miljarder euro mer i absoluta tal.
Min andra punkt är att det är Europeiska kommissionen som har föreslagit denna nivå på betalningarna, trots att samma institution helt nyligen förordade genomsnittliga årliga betalningar på 1,14 procent av BNI i budgetplanen 2007–2013. Enligt min mening kommer det inte att bli någon lätt uppgift att förklara för EU:s medborgare hur det skall vara möjligt att finansiera EU:s alla utgifter med sammanlagt 112 miljarder euro, när betalningarna väntas nå omkring 130 miljarder euro 2007.
För det tredje tycker jag att det är förbryllande att administrationsutgifterna förväntas öka avsevärt enligt denna budget, närmare bestämt med 6,2 procent, samtidigt som utgifterna för externa åtgärder har fallit med 2 procent och utgifterna för föranslutningsstrategin har minskat med så mycket som 4 procent jämfört med 2005.
För att fortsätta från föregående punkt skulle jag vilja gå vidare till frågan om parlamentets budgetutgifter 2006. Dessa väntas uppgå till 20 procent av de totala administrationsutgifterna, eller med andra ord till 1,342 miljarder euro. Detta motsvarar en ökning på 5,5 procent jämfört med 2005. Det bör betonas att huvudskälet till denna ökning i finansieringen är att se till att det finns medel tillgängliga för att fullborda EU:s utvidgning och införliva 10 nya medlemsstater och att göra det möjligt att vidta förberedelser och öronmärka de nödvändiga medlen för Bulgariens och Rumäniens anslutning i januari 2007. Jag skulle vilja ta tillfället i akt att påpeka att endast 78 procent av de tjänster med samband till utvidgningen som inrättades i 2004 och 2005 års budgetar kommer att vara tillsatta vid utgången av 2005, vilket är ytterst oroväckande.
Slutligen skulle jag vilja gratulera Valdis Dombrovskis till hans uttömmande betänkande om parlamentets utgifter 2006. Det behandlar inte bara frågor som gäller utvidgningen, utan även frågor som gäller kvaliteten på och effektiviteten i parlamentets arbete, särskilt ledamöternas arbete med handlingar som har utarbetats på deras eget språk. Betänkandet åskådliggör också de problem som vi ställs inför när vi vill föra parlamentet och frukterna av dess arbete närmare medborgarna. 
Paul Rübig (PPE-DE ).
   – Herr talman! Jag vill särskilt tacka Valdis Dombrovskis och övriga som har varit delaktiga i betänkandet. Inget annat parlament i världen – tror jag åtminstone – besparar skattebetalarna tiotals miljoner på ett år. En sådan hushållning med pengarna är verkligen berömvärd. Som vi vet kräver vi att stadgan skall antas, vilket kommer att betyda extrautgifter för parlamentet, samtidigt som de nationella budgetarna slipper en stor börda. Om vi lägger ihop genomsnittskostnaden för en tjänsteman, då är denna försiktighetsåtgärd – tillsammans med vad stadgan kommer att ge oss – särskilt värd uppmärksamhet och beröm.
Vår uppgift i framtiden blir att förklara detta vårt EU långt bättre än vad som har varit fallet hittills. Vi måste göra människorna mer medvetna om vad Europaparlamentet sysslar med. Under valet framfördes hård kritik bland annat mot att människorna hör för lite om parlamentets politiska verksamhet. Jag vill uppmana dem som utövar ansvar i parlamentet att lägga ned långt större möda på informationspolitiken än de har haft för vana att göra hittills. 
Janusz Lewandowski (PPE-DE ),
   . – Herr talman! Jag svarar på de rättsliga aspekterna av Hans-Peter Martins reservationer, inte innehållet i dem.
Den uppsättning muntliga ändringsförslag han nämnde lades fram för budgetutskottets ledamöter dagen före omröstningen i detta utskott och det fanns inga reservationer mot dessa ändringsförslag. Efter att ha röstat för flera av dem började Hans-Peter Martin framföra reservationer, men utan att klargöra på vilka artiklar han baserade sina reservationer. Därför fortsatte jag med omröstningen, med enhälligt stöd av budgetutskottet. Detta är min förklaring.
Hans-Peter Martin (NI ).
   – Herr talman! Jag vill göra ett uttalande i enlighet med artikel 145. Vad Janusz Lewandowski har sagt är alldeles uppåt väggarna. Parlamentets praxis, i både plenum och utskotten, är att ett ändringsförslag inte kan gå till omröstning om det mot detta ändringsförslag görs en invändning som är proportionell mot det beslutsmässiga antalet ledamöter – vilket betyder att en person gör invändningar i ett utskott eller att 37 ledamöter reser sig i kammaren. Jag skulle vilja påpeka för budgetutskottets ordförande att denna praxis och denna bestämmelse inte är beroende av vid vilken tidpunkt ett sådant muntligt ändringsförslag läggs fram. Vi vet alla att skriftliga ändringsförslag i regel är ganska mycket mer detaljerade.
Precis samma sak som jag har beskrivit såg vi senast i måndags i budgetkontrollutskottet, vars ordförande – som själv också kommer från en ny medlemsstat – gång på gång frågade om det fanns några invändningar mot ett muntligt ändringsförslag, och det var uppenbart för alla att det inte skulle ha blivit någon omröstning om en invändning hade gjorts.
Vad som försiggår här är ett försök att kringgå ansvar, att undvika att medge att något har gjorts på ett sätt som inte borde ha varit möjligt. Jag står fast vid att jag rent innehållsmässigt – jag har tilldelats talartiden, jag har rätt till den enligt arbetsordningen – verkligen hänvisade till artikel 150, som …
Talmannen.
   – Kommissionsledamoten för nästa debatt har inte kommit ännu. I annat fall hade jag inte tillåtit denna ordväxling.
Talmannen har skrivit till Hans-Peter Martin. I skrivelsen förklaras att de invändningar som Hans-Peter Martin gjorde inte rörde lingvistiska problem, utan innehållet i varje ändringsförslag. Trots detta anser talmannen att utskottsordförandens beslut att fortsätta med omröstningen låg i linje med arbetsordningen och tidigare praxis.
Eftersom Hans-Peter Martin har antytt att han tänker ta upp saken igen i morgon, föreslår jag att han följer arbetsordningen. Jag vill inte gå vidare med detta nu.
Låt mig tillägga, herr Martin, att jag hoppas att jag inte hörde er anklaga utskottets ordförande för att ha gett en missvisande bild av det inträffade. Ni måste vara mycket försiktig med vad ni säger. Enligt den tolkning jag hörde antydde ni att han ljög. Ni får inte säga så.
Generalsekreteraren har lyssnat mycket uppmärksamt på alla kollegers inlägg. Jag vill verkligen tacka er för detta.
Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 12.00. 
Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är en muntlig fråga (B6-0233/2005) till kommissionen från Jo Leinen för utskottet för konstitutionella frågor om de institutionella aspekterna av den europeiska avdelningen för yttre åtgärder. 
Bastiaan Belder,
   . – Herr talman! Jag anser att vi som parlamentsledamöter är skyldiga att ta reda på exakt när debatterna börjar, och det finns ingen som helst ursäkt att inte vara här. Vi har tillräckliga möjligheter att ta reda på när vi skulle kunna delta i en debatt här. Dessutom skulle jag i ärlighetens namn vilja säga att jag inte är så värst intresserad av kommissionens ståndpunkt, eftersom kommissionen endast sällan besvarar mina relevanta frågor. Detta i förbigående sagt.
Den nervösa tonen i den fråga som utskottets ordförande, Jo Leinen, har ställt både förvånar och roar mig. Den röjer rädslan hos en uttalade konstitutionsförespråkare för att en av de mest iögonfallande nyheterna i konstitutionen, nämligen inrättandet av en EU-utrikesminister, kommer att visa sig vara en mellanstatlig trojansk häst. Det tycks som om denna minister och hans förvaltningsapparat – den europeiska avdelningen för yttre åtgärder – nu också får dem som vill ha en sådan minister att tvivla, men det är alldeles för sent för det. I fredagen den 6 maj framhöll Henry Kissinger klart och tydligt att bristen på en gemensam utrikespolitik inte kommer att avhjälpas genom att man bestämmer ett telefonnummer. Jag kan faktiskt rekommendera er alla artikeln. När allt kommer omkring är det innebörden av vad som sägs när telefonen väl ringer som räknas.
Än en gång begår Europeiska unionen det klassiska misstaget att försöka överskyla bristen på politisk enighet med rent institutionella åtgärder. En ärlig analys av dessa institutionella åtgärder avslöjar att den högt prisade men mycket olyckliga konstruktionen med dubbla befogenheter rubbar den institutionella balansen mellan EU-institutionerna. Inrättandet av en EU-utrikesminister går stick i stäv mot den viktiga principen om att de olika institutionerna skall verka oberoende av varandra. I punkt 7 i artikel I-26 fastslås faktiskt att kommissionens ledamöter inte får ta emot instruktioner från någon regering, någon institution eller något organ. Denna bestämmelse tycks inte gälla för kommissionens framtida vice ordförande. Jag skulle vilja se den förespråkare för denna nya funktion som kan vederlägga detta.
Denna minister, men även den europeiska avdelningen för yttre åtgärder, kommer att vara en konstant källa till spänning mellan institutionerna, och jag har inte ens nämnt finansieringen av de tjänstemän som kommer att arbeta vid avdelningen eller förbindelserna med den nationella diplomatin, som vi har ägnat ännu en fin utfrågning som slutade i en mängd frågetecken. Jo Leinens spagatövningar är dock ingenting jämfört med de atletiska akrobatkonster som den framtida ministern och chefen för avdelningen för yttre åtgärder kommer att bli tvungen att utföra.
Som brinnande motståndare till konstitutionsfördraget hoppas jag att det kommer att förkastas i Frankrike, precis som det kommer att förkastas i mitt eget land. Om så inte sker kommer det att finnas ett fortlöpande behov av nära övervakning från vår sida av det riskfyllda vågstycke som kallas Europeiska unionen. 
Jo Leinen (PSE ),
   . – Herr talman! Jag har just kommit tillbaka från ett offentligt möte i Lorraine om den europeiska konstitutionen, och flertalet personer där var positiva till tanken på en EU-utrikesminister som har en avdelning för yttre åtgärder under sig. Jag är övertygad om att människorna runtom i EU tycker likadant. Till exempel återspeglas i Eurobarometrarna ständigt folkets önskan om att EU skall agera samfällt gentemot omvärlden. Därför vidtas åtgärder i denna riktning genom den europeiska konstitutionen.
En utrikesminister skulle ge EU:s värden ett ansikte och försvara EU:s intressen i världen. För att utföra sina uppgifter behöver han eller hon naturligtvis den avdelning för yttre åtgärder som vi har talat om. Den dubbla funktionen gör konstruktionen ganska komplex, vilket vi måste hitta en lösning på. Jag anser att detta måste göras i konstitutionens anda – och vilken är konstitutionens anda? Den innebär att den tidigare andra pelaren, med dess rätt så mellanstatliga upplägg, integreras med gemenskapsmetoden. Själva idén med debatterna i konventet och på regeringskonferensen var att integrera vad som var den andra pelaren med ett EU som har status som juridisk person och som är tänkt att fungera som en odelad enhet både internt och extern.
I artikel 296 i konstitutionen förklaras att den utrikespolitiska avdelningen skall inrättas genom en rådsresolution efter det att parlamentet har hörts och efter kommissionens godkännande. Vi inriktar oss i dag på denna punkt. Kommissionen är delaktig i avdelningens utformning. Vi här i kammaren var oroliga för att rådet hade kommit mycket längre i sitt arbete, hade börjat staka ut gränser och redan hade dragit upp bestämda planer, medan kommissionen var alltför tveksam och intog ett alltför reserverat förhållningssätt i frågan. Vi har i dag därför väckt frågan om hur kommissionen avser att se till att gemenskapsmetoden vidareutvecklas och garanteras inom området yttre förbindelser, om hur avdelningen skall organiseras administrativt och ekonomiskt och om hur parlamentet skall kunna övervaka dess verksamhet.
Vi bör använda alla till buds stående medel för att förhindra att det skapas en tredje byråkrati vid sidan av kommissionens och rådets förvaltningar. Detta vore det värsta tänkbara som kunde hända. Sedan uppstår naturligtvis frågan om huruvida den utrikespolitiska avdelningen skall vara en del av rådet eller av kommissionen, och här måste vi betänka att det i många länder redan nu finns delegationer som skulle kunna bli EU-ambassader. Jag tycker att det vore rätt och riktigt att organisatoriskt och budgetmässigt göra avdelningen till en del av kommissionen snarare än av rådet.
Rådet skulle likväl garanteras full delaktighet, för avdelningen skulle utan tvekan finnas för att genomföra de beslut som fattas av rådet som politisk enhet. Exempel på detta slags dubbelhet finns i många länder, däribland Tyskland, där det på vissa förvaltningsnivåer finns organ som tjänar både de lokala myndigheterna och staten. Långt ifrån att vara något okänt skulle detta kunna fungera även i detta fall.
Vi måste också besluta vad avdelningen för yttre åtgärder skall göra och vad den inte skall göra. Jag anser inte att det vore klokt att skapa en mastodontmyndighet med ansvar för alla portföljer från kommissionsledamot Peter Mandelsons handel till kommissionsledamot Louis Michels utvecklingspolitik. Dessa måste delas mellan en traditionell utrikespolitisk avdelning, för vilken utrikesministern har ansvaret, och andra generaldirektorat och kommissionsledamöter med egna ansvarsområden. Med en utrikesminister som även är kommissionens vice ordförande skulle det naturligtvis vara möjligt att koncentrera befogenheter och förpliktelser i ett par händer och att uppnå konsekvens inom området.
Vi ser med spänd förväntan fram emot vad kommissionen har att säga och hoppas att allt som görs i denna viktiga fråga kommer att överensstämma med konstitutionens anda och framhäva denna. 
Margot Wallström,
   . – Herr talman! De nya överenskommelser på det utrikespolitiska området som finns i konstitutionsfördraget gör det möjligt för Europeiska unionen att öka effektiviteten och enhetligheten i sina externa åtgärder. Detta är ett bra skäl att hoppas att konstitutionsfördraget kommer att ratificeras.
I synnerhet måste vi så långt det är möjligt förena de två pelarna i unionens externa åtgärder: gemenskapens yttre förbindelser och den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken. Detta kommer att öka vårt inflytande, stärka vår röst och hjälpa oss att främja våra europeiska värderingar och intressen över hela världen. Av det skälet stöder kommissionen inrättandet av unionens utrikesminister med dubbla roller. Kommissionen föreslog faktiskt denna idé för konventet. Det är en logisk och nödvändig förbättring av den struktur som skapades genom Maastrichtfördraget och Amsterdamfördraget.
Den framtida ministern kommer på grundval av sin erfarenhet som hög representant samtidigt att vara kommissionens vice ordförande. Som kommissionsledamot kommer han att ha tillgång till gemenskapens befogenheter och gemenskapsmetodens redskap, vilka kommer att vara nödvändiga för hans uppgifter. Därför förordar vi starkt inrättandet av en effektiv europeisk avdelning för yttre åtgärder för att göra det möjligt för ministern/vice ordföranden att utföra sitt arbete effektivt med full respekt för gemenskapsförfarandena.
Konstitutionen bekräftar kommissionens viktiga ansvar för utrikesfrågor, bland annat dess roll i unionens externa representation och i genomförandet av budgeten. Den stärker kommissionens roll när det gäller samordning och samstämmighet på olika utrikespolitiska områden, och detta kommer att vara ministerns/vice ordförandens särskilda ansvar.
Enligt konstitutionen, liksom enligt det nuvarande fördraget, skall kommissionen genomföra budgeten under överinseende av parlamentet. Parlamentets rättigheter måste respekteras, såväl i dess egenskap av budgetmyndighet för verksamhetsbudgeten och den administrativa budgeten som i dess roll i den fleråriga programplaneringen.
Ordförande José Manuel Barroso och den höge representanten Javier Solana har gått med på att arbeta nära tillsammans. Som ni vet kommer det kommande förslaget om inrättandet av de nya avdelningarna att läggas fram av honom i egenskap av minister och beslutas av rådet efter samråd med parlamentet och med kommissionens samtycke.
Kommissionen, däribland ministern/vice ordföranden, kommer att försöka bevara och främja gemenskapsmetoden, som har visat sig fungera och leda till bra resultat när det gäller yttre förbindelser. Mer allmänt kommer kommissionen att vara aktiv och vaksam för att skydda den institutionella balansen.
Medlemsstaterna har börjat diskutera frågorna om inrättandet av den europeiska avdelningen för yttre åtgärder och börjar förstå de komplicerade frågor som omfattas av detta. En process av diskussioner och kommunikation fortsätter i huvudstäderna, särskilt i fråga om den framtida avdelningens status. Det råder allmän enighet om att det bör vara en avdelning (”av eget slag”), men det finns olika åsikter om vad detta skulle innebära i praktiken.
Låt mig säga några ord om frågan om den nya avdelningens administrativa status i förhållande till kommissionen och rådet, vilket är en viktig punkt i det resolutionsförslag som har lagts fram av utskottet för konstitutionella frågor. De olika frågor det rör sig om diskuteras fortfarande, så det är för tidigt att ge ett definitivt svar. De olika krav som ställs i konstitutionen måste uppfyllas, till exempel i fråga om att inkludera tjänstemän från kommissionen och rådet samt nationella diplomattjänster. Kommissionens ansvar för att genomföra budgeten och för gemenskapspolitiken bör bevaras. Samtidigt bör dubbelarbete undvikas. Synergieffekter och effektivitet bör styra förberedelserna, och starkare och mer sammanhängande externa åtgärder bör vara den vägledande principen.
Nästa steg blir en gemensam lägesrapport som skall läggas fram av den höge representanten och kommissionen inför Europeiska rådets möte i juni. I detta sammanhang är parlamentets åsikter viktiga, och därför är jag glad att få delta i er debatt i dag.
Jag avslutar med att upprepa att vi i kommissionen delar parlamentsledamöternas mål att skydda och stärka gemenskapsmetoden samt kommissionens och parlamentets roll i denna process. Samtidigt menar jag att vi delar ert mål att skapa nya strukturer som verkligen kan bidra till att förbättra effektiviteten, enhetligheten och inflytandet i unionens politik och handlingar i världen.
Naturligtvis finns det fortfarande osäkerhet på olika håll. Både parlamentet, kommissionen, rådets generalsekretariat och medlemsstaterna har sina farhågor. Men vi tror att chanserna och möjligheterna för unionen och dess institutioner till slut kan övervinna dessa farhågor. Vi bör utnyttja denna möjlighet att utvecklas på väg mot en kraftfullare och effektivare europeisk utrikespolitik. 
Talmannen.
   – Fru kommissionsledamot! Vi inledde debatten utan er. Kanske kan ni i ert svar i slutet av debatten nämna att ni var försenad och förklara varför ni var det. Detta vore bra eftersom ni är ansvarig för förbindelserna med Europaparlamentet. 
Íñigo Méndez de Vigo,
   . – Herr talman! Vi har varit tvungna att lyssna till vad Bastiaan Belder har berättat för oss om vad han tycker, eller snarare inte tycker, om den utrikespolitiska avdelningen. Detta är ett självplågeri som vi måste uthärda i parlamentet, och ni, herr talman, är i hög grad ansvarig för det. Med detta sagt anser jag dock att frågan är central, och jag är därför glad att utskottet för konstitutionella frågor har tagit detta initiativ.
När vi diskuterade frågan i konventet orsakade den enorm träta, och min vän och kollega Elmar Brok var en av de personer som arbetade hårdast för att driva saken i denna riktning. Om ni frågade mig vilken nyhet i den europeiska konstitutionen som var mest betydelsefull, skulle jag utan tvekan svara utrikesministern.
Jag tror att tanken på en utrikesminister – det vill säga en utrikesminister med dubbla befogenheter, utsedd av Europeiska rådet men Europeiska kommissionens vice ordförande – har vunnit stöd i slutändan eftersom detta för förespråkarna av mellanstatlighet är ett sätt att lägga vantarna på kommissionens pengar och personal och för de mer gemenskapssinnade ett sätt att få inflytande över unionens utrikespolitik.
Hur vi strukturerar ministerns grundläggande instrument, den utrikespolitiska avdelningen, är därför mycket viktigt. Och, fru vice ordförande, ni har varit oerhört reserverad. Vad menar jag med det? Jo, att ni inte har sagt oss någonting alls. I den handling som era avdelningar har utarbetat sägs att ni förhandlar och att vi får vänta och se vad som händer. Nå, jag skulle vilja tala om för er att detta är en väldigt viktig fråga för min grupp, dvs. gruppen för Europeiska folkpartiet (kristdemokrater) och Europademokrater, och att vi i parlamentet, med tanke på att utrikespolitik är en sak för regeringarna snarare än för folket, för prinsarna snarare än folket, som det gamla ordstävet lyder, vill ha kontroll över unionens utrikespolitik. Den utrikespolitiska avdelningens placering är därför en central fråga.
Vi kommer därför att granska avdelningens placering mycket noga, och mina vänner och kolleger i gruppen kommer i sina anföranden utan tvivel att kunna tala om för er klart och tydligt var vi vill att den skall placeras. 
Margrietus van den Berg,
   . – Herr talman! Jag skall närma mig ämnet med utvecklingssamarbetet som utgångspunkt. Vi anser att inrättandet av den europeiska avdelningen för yttre åtgärder till följd av den europeiska konstitutionen är av enorm betydelse och ett viktigt steg i riktning mot ett EU som agerar gemensamt och som spelar en mer effektiv och enhetlig roll i världen.
Jag vill inrikta mig på den betydelse som politiken för utvecklingssamarbete har som en av de viktigaste hörnstenarna i EU:s politik för yttre förbindelser. Två begrepp är här centrala, nämligen självständighet och samordning.
När det gäller självständighet är utvecklingssamarbetet ett självständigt område inom det mycket breda spektrumet av yttre förbindelser. Dess ställning kommer att förstärkas i den nya europeiska konstitutionen eftersom utvecklingssamarbete och humanitärt bistånd kommer att utgöra självständiga mål med egen rättslig grund. I och med att dessa politikområden ligger på gemenskapsnivå har kommissionen och parlamentet här en viktig roll att spela. Det är ytterst viktigt att ansvaret blir kvar hos båda institutionerna.
Men samtidigt måste samordningen mellan de olika delarna av den externa politiken förbättras. Vi tycker att det är en god idé att lägga avdelningen under kommissionen, på det villkoret att rådet bestämmer hur de mellanstatliga befogenheterna skall byggas ut. Samordning mellan de olika delarna är nödvändigt för en enhetlig politik, som är ett uttryckligt krav i konstitutionen – vilket det i själva verket var redan i Maastrichtfördraget. En enhetlig politik måste garantera att andra grenar av den externa politiken, såsom handels- eller försvarspolitiken, inte gör det svårare att nå de viktigaste utvecklingspolitiska målen (millennieutvecklingsmålen). Vi bör också undvika dubbelarbete, som är ett slöseri med tid och pengar. Vi bör därför förena våra krafter, även på fältet.
Slutligen skulle jag vilja tillägga att finansieringen av avdelningen inte får inverka negativt på de befintliga budgetarna för extern politik eller på möjligheterna att nå millenniemålen.
Den europeiska avdelningen för yttre åtgärder är ett viktigt nytt begrepp inom EU:s externa politik, och den måste formas med omsorg och med respekt för konstitutionens bestämmelser och Europaparlamentets rättigheter. Det är ytterst viktigt att gemenskapsmodellen respekteras inom detta område och att kommissionen kan behålla sin roll som verkställare av politiken. 
Andrew Duff,
   . – Herr talman! Det är av yttersta vikt att vi inrättar en avdelning för yttre åtgärder, men detta är också en mycket svår sak att lyckas med. Om vi lyckas kommer vi att ha uppnått en praktisk integration på plats i tredjeländer, och den ökade effektiviteten kommer inte bara att framhäva unionens intressen mer effektivt över hela världen, utan den kommer också att påverka analys- och planeringsarbetet i Bryssel.
Utrikesministern behöver en förstklassig avdelning som kan förse honom med de resurser och uppgifter han behöver och också rekrytera och utbilda en diplomatkår som i egentlig mening är europeisk.
Jag välkomnar kommissionsledamotens försiktiga uttalande, men det står helt klart att överenskommelsen är långt ifrån nådd inom rådet, särskilt när det gäller de mindre och större medlemsstaternas intressen, och några av de största problemen återstår att lösa.
Kommissionen måste helt klart försöka vinna förtroendet hos medlemsstaternas utrikesministrar, men den behöver också skydda de särskilda privilegier och den erfarenhet den har uppnått genom åren över hela det politiska spektrumet, från utvecklingsfrågor till miljöfrågor, och naturligtvis även handelsfrågor.
Parlamentet befarar helt klart att kommissionens ordförande skulle kunna reduceras till att bli unionens inrikesminister och att hela utrikesdimensionen överlåts till utrikesministern/vice ordföranden. Detta skulle försvaga kommissionen och göra alla inblandade parter en stor otjänst. 
Irena Belohorská (NI ).
   – Herr talman, fru kommissionsledamot, mina damer och herrar! Jo Leinens fråga ställdes samtidigt som medlemsstaterna inledde ratificeringen av konstitutionsfördraget. Det gläder mig att mitt land, Slovakien, i dag ratificerade konstitutionsfördraget, i synnerhet som jag har varit delaktig i utarbetandet av det.
I enlighet med konstitutionsfördraget bör Europaparlamentet förbereda sig på att spela en ny, mer framträdande roll. Hittills har Europaparlamentet bara haft ett minimalt inflytande över utrikespolitiken, vilket till stor del har utövats genom befogenheten att fatta budgetbeslut. Vi bör inse att Europaparlamentet är den enda EU-institution som är direktvald av medborgarna. Vi bör därför eliminera det demokratiska underskottet och se till att Europaparlamentet blir direkt delaktigt i beslutsfattandet i utrikespolitiken. Det räcker inte med att Europaparlamentet hörs. Utformningen av Europeiska unionens utrikespolitiska ståndpunkter bör inte överlåtas helt på diplomater. Kommissionen och rådet bör efter behov samarbeta med utskottet för utrikesfrågor och övriga utskott. 
Elmar Brok (PPE-DE ).
   – Herr talman, fru kommissionsledamot, mina damer och herrar! Den europeiska avdelningen för yttre åtgärder är ett omfattande åtagande administrativt sett och sannolikt den viktigaste strukturfråga som har framkommit ur konstitutionen, åtminstone när det gäller formen på Europeiska unionen verkställande arbete i framtiden.
Jag anser att vi verkligen måste lyckas med detta, eftersom det på ett avgörande sätt kommer att bestämma hur EU kan spela sin roll i världen, och jag tycker också att det skulle vara fel att närma sig frågan med en defensiv inställning och säga att utrikesministern skall göra vad rådet gör i dag, för att sedan lappa ihop något och lämna utveckling och handel hos kommissionen som tidigare.
Oavsett vem som ansvarar för vad är utrikesministerns uppgift att bestämma innehållet i de externa åtgärderna som helhet, med följden att allt liksom av sig självt hamnar inom hans eller hennes ansvarsområde. Följaktligen kommer ett defensivt förhållningssätt från kommissionens sida inte att bidra till att föra saker och ting framåt. Kommissionen måste i stället vara framåtsyftande, och i stället för att låta besluten fattas någon annanstans och ta för givet att vissa områden hamnar utanför dess behörighet måste den kräva att alla beslut skall fattas inom kommissionen. Detta blir den centrala frågan.
Jean-Luc Dehaene, som kommer att tala inom kort, ledde arbetsgruppen för detta i konventet, och han vet därför vad konventet ville. Det ville vidareutveckla gemenskapsmetoden.
Jag är tacksam mot er, fru kommissionsledamot, för att ni säger att ni delar parlamentets önskan att föra gemenskapsmetoden framåt. Men betyder detta att vi kommer att få en gemensam europeisk avdelning för yttre åtgärder som – organisatoriskt, administrativ och budgetmässigt – är beroende av kommissionen? Detta är en tydlig och enkel fråga som inte har fått något svar. Vi ber er därför att svara på den, kanske när ni återkommer till frågan.
Vi är beredda att stödja kommissionen, och det var parlamentsledamöterna som fick konventet och regeringskonferensen att godta bestämmelsen att detta kan ske endast med kommissionens samtycke. Jag hoppas att kommissionen kommer att ha modet att gripa tillfället och att själv komma fram till beslutet. Inget beslut kan fattas om kommissionen motsätter sig det, och jag hoppas att ni därför kommer att gå längre än den allmänna gemenskapsmetoden och inta ståndpunkten i den förklaring som Jo Leinen har lagt fram, enligt vilken avdelningen för yttre åtgärder administrativt, organisatoriskt och budgetmässigt kommer att vara knuten till kommissionen, samtidigt som den naturligtvis troget skall genomföra rådets beslut i ärenden där rådet är behörigt.
Jag anser att dynamiken i den administrativa utvecklingen betyder att detta är den enda väg framåt som ligger i både ert och vårt intresse. Kanske kan ni göra era svar enklare. Då skulle kanske till och med jag förstå dem. 
Panagiotis Beglitis (PSE ).
   – Herr talman! Vi är allihop överens om att konstitutionsfördraget medför viktiga institutionella nyheter för de yttre förbindelserna. Vi har talat om skapandet av befattningen som utrikesminister och inrättandet av den europeiska avdelningen för yttre åtgärder. Det vore ingen överdrift att säga att dessa nya institutioner är fröet till ett framtida gemensamt europeiskt utrikesministerium i Europeiska unionen.
Jag är en av dem som anser att man med konstitutionsfördraget borde ta djärvare steg i riktning mot att fördjupa denna politik, öka användningen av kvalificerad majoritet och ytterligare stärka Europaparlamentets befogenheter inom den gemensamma utrikespolitiken. Under rådande omständigheter och med hänsyn till sambanden har vi i alla händelser dock en bra och övertygande kompromiss, och jag stöder därför en röst för konstitutionsfördraget.
När det gäller denna nya institution – den europeiska avdelningen för yttre åtgärder – måste vi börja förbereda dess arbete redan nu, så att vi är redo så snart konstitutionsfördraget – som jag hoppas – träder i kraft i november. Det finns alltför lite tid, om man anser att det finns viktiga institutionella och organisatoriska frågor som måste lösas. Jo Leinens initiativ var därför rätt initiativ vid rätt tidpunkt.
Jag vill dock påpeka att vi måste finna den bästa tänkbara lösningen för att stärka de externa åtgärdernas effektivitet, konsekvens, enhetlighet och synlighet.
En av grundfrågorna handlar om att förstärka Europaparlamentets rådgivande och kontrollerande funktion och att öka dess delaktighet, både nu i förberedelsestadiet och när den europeiska avdelningen väl är inrättad och i full gång. Jag föreslår därför att vi uppmanar kommissionens ordförande och Javier Solana att förelägga Europaparlamentet en gemensam lägesrapport innan de lägger fram denna för Europeiska rådet i juni och att lova att höra parlamentet i alla efterföljande stadier. 
Mirosław Mariusz Piotrowski (IND/DEM ).
    –  Jag ställer mig väldigt tvivlande och reserverad till tanken på att inrätta en europeisk avdelning för yttre åtgärder, och jag skulle vilja fästa kammarens uppmärksamhet på tre i mina ögon betänkliga saker.
Den första gäller frågan om huruvida gemenskapsrätten utgör en laglig grund för den europeiska avdelningen för yttre åtgärder. Tillämpliga artiklar i Fördraget om Europeiska unionen har visserligen anförts, liksom andra delar av lagstiftningen, men den viktigaste referenspunkten för inrättandet av avdelningen är utkastet till fördrag om upprättandet av en konstitution för Europa. Av fördragsutkastet följer att inrättandet av en EU-diplomattjänst är en självklar konsekvens av att man bedriver en gemensam utrikes- och säkerhetspolitik och utser en EU-utrikesminister, som tidigare talare redan har nämnt. Det bör dock påpekas att utkastet till konstitutionsfördrag ännu inte har antagits, och inte nog med det, det finns också all anledning att tro att det kommer att förkastas av medborgarna i medlemsstaterna. Frågan är därför om vi inte bör erkänna att det i nuläget är alldeles för tidigt att diskutera en europeisk avdelning för yttre åtgärder. Jag skulle också vilja hävda att detta är ännu ett exempel på EU:s arroganta hållning gentemot medborgarna i de suveräna EU-staterna. Eftersom man inom EU-institutionerna tycks tro sig ha rätten att gå händelserna i förväg, skulle jag vilja fråga om kommissionen har en plan B, för den händelse att konstitutionsfördraget skulle förkastas.
För det andra gav medlemsstaternas regeringar ett löfte när de undertecknade utkastet till konstitutionsfördrag i november 2004, ett löfte med ovissa konsekvenser. Medlemsstaterna åtog sig att avhålla sig från varje handling som skulle kunna hindra att konstitutionen träder i kraft. Betyder detta automatiskt att medlemsstaterna måste ägna sig åt själlös propaganda med syftet att fördraget skall antas? Utesluter inte detta att man lämnar tillförlitlig och saklig information om innehållet i konstitutionen och om de eventuella följderna för livet i EU-nationerna?
Slutligen min tredje betänklighet, som gäller den planerade strukturen för den europeiska avdelningen för yttre åtgärder, eftersom denna kan medföra att det skapas en ny armé av tjänstemän med oklara eller till och med bara partiella befogenheter. Vi kan inte ens vara säkra på att strukturen inte kommer att innebära att generaldirektoraten, avdelningen för yttre åtgärder och kommissionens övriga organ hanterar samma ärenden. Slutresultatet av detta blir en svällande EU-byråkrati, även om denna redan brister i fråga om insyn och bara utgör en onödig börda för skattebetalarna i medlemsstaterna.
Vilka ekonomiska följder väntas inrättandet av den europeiska avdelningen för yttre åtgärder få? Hur kommer kostnaderna att delas, och vem får bära den tyngsta bördan? Dessutom skulle jag vilja fråga hur många tjänstemän som för närvarande arbetar i kommissionens enheter med ansvar för EU-extern politik och hur många tjänstemän som beräknas arbeta i den framtida avdelningen för yttre åtgärder? 
James Hugh Allister (NI ).
   – Herr talman! När kommissionsledamoten svarar på de frågor som ställts under denna debatt vill jag uppmana henne att fokusera på två saker. Den första rör det som framfördes av föregående talare.
Eftersom den europeiska avdelningen för yttre åtgärder (EEAS) kan få rättsliga status och legitimitet endast om konstitutionen godkänns, är det fullständigt uppenbart att kommissionen och rådet föregriper utgången av ratificeringsprocessen när de redan nu arbetar med att inrätta en organisation, personal och en ram för EEAS. Kan kommissionen berätta för oss hur mycket den budgeterar för de föregripande åtgärder som den vidtar enbart på grundval av antaganden? Hur mycket har denna spekulativa satsning kostat oss hittills och hur mycket är det troligt att den kommer att kosta oss under de kommande arton månaderna?
Kan kommissionen för det andra informera den bredare allmänheten om hur den har tänkt att medlemsstaternas utrikespolitik skall skötas när EEAS väl har inrättats? Kan ni särskilt säga om det är ett korrekt antagande att den nationella utrikespolitiken då endast kommer att kunna genomföras på ett sätt som överensstämmer med den gemensamma utrikespolitiken och underordnat EEAS? 
Alexander Stubb (PPE-DE ).
   – Herr talman! Jag uppskattar att ni ser ganska entusiastisk ut även om jag misstänker att ni just nu mycket hellre skulle vilja äta sparris med resten av parlamentet.
Jag har tre allmänna påpekanden. För det första antar jag att detta är den viktigaste institutionella fråga som vi kommer att behandla under de närmaste fyra till fem åren. Det handlar egentligen om den verkställande makten. Det handlar om vem som skall sköta utrikespolitiken – kommissionen eller rådet. Det gläder mig mycket att medlemsstaterna har fört fram denna fråga. Det gläder mig att de har överlämnat fem informationsblad till Anticigruppen. Det gläder mig att dessa har behandlats vid Corepers möten och det gläder mig också att kommissionen har haft möten med medlemsstaterna. Mest av allt gläder det mig att vi i Europaparlamentet har fört fram debatten och diskussionen ljuset.
Det andra påpekande som jag vill göra är att jag anser att en gemensam avdelning för yttre åtgärder endast kommer att medföra fördelar. På många sätt finns det endast vinnare i hela denna fråga. Det handlar om att ge oss bättre konsulära tjänster. Det handlar om att ge oss bättre rapportering och rent allmänt handlar det om att ge oss en bättre gemensam utrikes- och säkerhetspolitik. För som vi alla vet: utan en fungerande offentlig förvaltning på EU-nivå kan den inte fungera.
För det tredje vill jag upprepa det som ÍñigoMéndez de Vigo och Elmar Brok redan sagt, nämligen att det ur vår synvinkel finns två nyckelfrågor. Den första är att det, även om det kanske är ett system , dvs. av eget slag, är mycket viktigt att två uppgifter stannar hos kommissionen: dels budgeten, dels den allmänna förvaltningen.
Avslutningsvis vill jag säga till kommissionen att jag hoppas att den står fast till slutet, eftersom vi måste undvika att frågor om handel och bistånd övergår till mellanstatlig nivå eller till rådet. Underskatta aldrig rådssekretariatets förmåga att dra undan mattan för kommissionen – de gör det om de får chansen.
Jean-Luc Dehaene (PPE-DE ).
   – Herr talman, fru kommissionsledamot! För det första skulle jag, som Elmar Brok nämnde, vilja yttra mig i egenskap av ordförande för konventets arbetsgrupp för yttre förbindelser. Ytterst strävade denna grupp efter att undvika att det i slutändan antas en dubbel utrikespolitik, en politik som utgår både från rådet och kommissionen. En positiv sak var att arbetsgruppen ville att politiken i högre grad skulle präglas av konsekvens och kontinuitet och att det skulle bli möjligt att utnyttja hela EU:s resurser för gemensamma utrikespolitiska åtgärder.
Även om en majoritet av konventets ledamöter ansåg att det bästa sättet att åstadkomma detta var genom gemenskapsmetoden var vi förnuftiga nog att inse att detta inte är möjligt just nu. Det är därför denna kompromiss har utarbetats mellan dem som är för ett förbättrat status quo och dem som är för gemenskapsmetoden.
Utrikesministern skulle vara ordförande för ministerrådet, bestämma dess dagordning och som dess talesman garantera politikens konsekvens och kontinuitet. Som kommissionens vice ordförande skulle utrikesministern också ge en koppling till gemenskapspolitiken. Med kommissionens godkännande skulle ministern även kunna använda gemenskapsmedel för att underbygga sin politik. Arbetsgruppens ståndpunkt var att ministern helst skulle samråda med kommissionen om sina initiativ och få kommissionens stöd för dem, redan från början.
Vi hade till och med föreslagit att rådet skulle fatta majoritetsbeslut när ett gemensamt initiativ tas av utrikesministern och kommissionen. Detta var ett alltför långtgående steg i de flestas ögon, men jag vill ändå påstå att utrikesministerns framgång och det inflytande ministern kommer att kunna utöva i hög grad kommer att bero på hur ministern passar in i kommissionen och samarbetar med denna.
Arbetsgruppen insåg från första början att utrikesministerns logistiska stöd hade avgörande betydelse. Vi har alltid förespråkat att delegationerna skall göras om till en enhetlig extern representation i form av EU-ambassader. Även i Bryssel bör ministern ha en strategisk tjänsteavdelning till sitt förfogande, för närvarande med tjänstemän från både kommissionen och rådet samt diplomater från medlemsstaterna.
Även om en sådan avdelning måste arbeta både för ministerrådet och kommissionen ansåg arbetsgruppen att den av funktionsskäl borde placeras inom kommissionen, även om den lojalt måste stå till utrikesministerns och ministerrådets förfogande.
Enligt min åsikt har inrättandet av en ny självständig myndighet mycket lite gemensamt med vårt mål. Vi ville avskaffa pelarna, men i stället inrättas en superpelare i form av en ny avdelning. På samma sätt tycker jag att det är ett steg i fel riktning att kommissionens tjänsteenheter inte längre skall vara gemensamma. Kommissionen måste försvara sin ställning efter bästa förmåga och finna en plats för denna avdelning för yttre åtgärder inom sina tjänsteenheter. Kommissionen måste komma ihåg att den måste vara enig och därför har sista ordet. I Brokbetänkandet kommer vi Europaparlamentariker tydligt att förespråka dessa lösningar och helhjärtat stödja kommissionen, men det är kommissionens sak att leda förhandlingarna. 
Charles Tannock (PPE-DE ).
   – Herr talman! Jag och mitt nationella parti har starka reservationer mot hela frågan om en gemensam gemenskapsdiplomati. Jag kan inte förneka att det stora inflytande som kommissionen nu har genom sin biståndsverksamhet och sitt monopol på utrikeshandeln har tillfört ytterligare en viktig internationell, politisk och ekonomisk dimension. Dessutom har den samtidiga utvecklingen av den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken och den europeiska säkerhets- och försvarspolitiken, även om dessa till synes utövas på mellanstatlig nivå, gett EU en mer framträdande internationell profil som aktör på världsscenen.
Men eftersom jag kommer från ett stort land – Förenade kungariket – med en stolt och oberoende utrikespolitik motsätter jag mig förslaget till EU-konstitution, där det för första gången fastställs att EU är en juridisk person och där en tjänst som utrikesminister inrättas under ledning av en ny rådsordförande som tillsätts för fem år. Allt detta är utformat för att skapa en mer tvingande och bindande gemensam utrikes- och säkerhetspolitik, vilket hotar Förenade kungarikets fullständiga oberoende på det utrikespolitiska området. Helt klart finns det i EU-25 nu många fler små länder som liksom Alexander Stubbs hemland Finland har förhoppningar om ett sex månader långt EU-ordförandeskap om konstitutionen inte går igenom. För dem är det attraktivt med de skalfördelar som en diplomatisk avdelning för EU kan medföra, inbegripet att deras nationella tjänstemän bemannar unionens delegationer. Om det osannolika skulle inträffa att konstitutionen går igenom kan även ekonomiska besparingar göras genom att inrätta fullfjädrade EU-ambassader, som vid behov delvis kan ersätta de små ländernas bilaterala beskickningar.
Icke desto mindre stöder jag en bättre och grundligare diplomatisk utbildning för Relexpersonal som sänds utomlands för att arbeta vid kommissionens delegationer. Jag stöder att Europaparlamentet utför en mer formell granskning i form av utfrågningar av delegationernas chefer som utförs av utskottet för utrikesfrågor på uppdrag av parlamentet. Vidare bör parlamentsledamöter på tjänsteresa få ett mer formaliserat stöd – vilket det måste sägas att vi vanligen får.
Jag är emellertid allvarligt oroad över att EU skall beviljas fler av de yttre kännetecknen för en självständig stat, vilket är vad den europeiska avdelningen för yttre åtgärder innebär, om det ytterligare minskar mitt lands förmåga att föra en egen oberoende utrikes- och säkerhetspolitik när det ligger i vårt eget nationella intresse att göra det. 
Maria da Assunção Esteves (PPE-DE ).
   – I utmaningen att konstitutionalisera EU är kanske de yttre åtgärderna den mest komplexa, kontroversiella och fascinerande aspekten. Genom sina yttre åtgärder sprider EU en ny ledarstil runtom i världen, en stil som kännetecknas av aktivt delande av gemensamma värden och respekt för de mänskliga rättigheterna.
Avdelningen för yttre åtgärder innebär därför inte bara administrativ och ekonomisk effektivisering och en strävan efter att organisera. Avdelningen visar nu att EU:s utrikespolitik är ett gemensamt livstidsprojekt, en modell med samförstånd om de stora perspektiv för människorna som EU utformar för sig självt och för sina förbindelser med världen.
Allt detta förutsätter att EU:s institutioner samarbetar sinsemellan och att de utrikespolitiska besluten är demokratiskt förankrade. Den nya konstitutionen visar att beslut om den gemensamma utrikespolitiken nu fattas på grundval av kriterier som inte enbart är mellanstatliga, utan snarare gemensamma för samtliga EU-institutioner som handlägger politiska beslut. Kommissionens åtgärder utlöser därför automatiskt en kontakt med parlamentet.
För att få ett sammanhängande EU med en tydligt angiven strategisk vision, som bygger på multilateralism och på ett nytt system med internationell lagstiftning, måste vi se till att institutionerna samverkar och skapar synergier och att det finns ett löpande internt samförstånd. Det är så framtiden för den nya europeiska avdelningen för yttre åtgärder måste se ut. Detta genererar följande frågor om avdelningen: Vilken grundläggande form har den? Hur skall den hantera den enorma spännvidden av ämnesområden? Hur skall den organisera sin befogenhetsfördelning? Hur skall den förhindra att spänningar uppstår mellan rådet och kommissionen, för att inte tala om tendensen att båda institutionernas förbindelser övergår i feodalism? Hur skall den slutligen utforma ansvarskedjan, inbegripet kedjan av demokratiskt ansvar? 
Margot Wallström,
   . – Herr talman! Jag tackar det fåtal ledamöter som i vanlig ordning är närvarande vid Europaparlamentets sena debatt. Det kan ibland vara något av en utmaning att följa Europaparlamentets tidsplanering. Jag hade fått intrycket att debatten skulle börja kl. 22.00. Därför kom jag tio minuter tidigare – som tur är samtidigt som Jo Leinen. Jag vill tacka er för att ni bjudit in mig till debatten.
Jag har med stort intresse lyssnat till vad parlamentsledamöterna har sagt under kvällens debatt, eftersom den europeiska avdelningen för yttre åtgärder är ett ämne som orsakar upprörda känslor. Det handlar om institutionella och konstitutionella frågor av grundläggande betydelse. Inrättandet av en utrikesminister för EU som samtidigt kommer att vara vice ordförande för kommissionen är en av de viktigaste nyheterna för Europeiska unionens institutionella arkitektur. Det förenar de två pelarna inom området utrikesfrågor, dvs. gemenskapsmetoden och den mellanstatliga metoden. Denna minister med två hattar kommer att ha olika slag av uppgifter. Därför är inrättandet av denna avdelning en så viktig och svår utmaning.
Jag skall kortfattat kommentera några frågor som ställts. Till Margrietusvan den Berg vill jag säga att biståndspolitiken är och förblir en nyckeldel i Europeiska unionens politik och en viktig tillgång för Europa i världen och i samband med konstitutionen. Biståndspolitiken är inte underordnad något annat politikområde. Den kommer att behålla sin särskilda status inom ramen för gemenskapsmetoden, men alla politikområden måste integreras bättre i ett sammanhängande utrikespolitiskt koncept. Detta kommer att öka, inte minska, effektiviteten i unionens biståndspolitik.
Jag kan försäkra Andrew Duff om att konstitutionen inte kommer att försvaga kommissionens gemenskapsbefogenheter. Ministern och hans tjänsteavdelning kommer, under ledning av kommissionens ordförande, att vara bundna av kommissionens förfaranden och principen om kollegialt ansvar.
Jag håller fullständigt med Elmar Brok om att vi inte får vara defensiva. För kommissionen innebär de nya överenskommelserna inom ramen för konstitutionen fler möjligheter än risker. Det är också viktigt att betona att inget kan beslutas mot kommissionen inom detta område.
Till James Hugh Allister med flera vill jag säga att vi inte föregriper ratificeringen av konstitutionen. Vi förbereder endast ett beslut som kan fattas först efter det att konstitutionen har ratificerats och trätt i kraft och parlamentet har avgett sitt yttrande.
När det gäller effekterna för budgeten och personalen har inga planer, uppskattningar eller beräkningar gjorts eftersom vi ännu inte har börjat planera detaljerna. I egenskap av budgetmyndighet kommer parlamentet senare att besluta om alla siffror.
Jag tror att detta var de huvudsakliga frågor som ställts och jag kan försäkra er om att parlamentets synpunkter kommer att beaktas när frågan utvecklas under de kommande månaderna. Den resolution som utskottet för konstitutionella frågor antog i tisdags – och som jag förstår kommer att behandlas i plenarsammanträdet om två veckor – är ett särskilt viktigt bidrag som måste beaktas, inte endast av kommissionen utan också av medlemsstaterna och rådet.
Vi förväntar oss att det tekniska arbetet skall fortskrida under andra halvåret så att principbeslut kan fattas under nästa år när ratificeringen av konstitutionen har slutförts. Formellt samråd med parlamentet om förslaget om en minister kommer att hållas i ett lämpligt skede, och kvällens debatt kommer att följas av andra debatter där ledamöterna kan utveckla sina synpunkter mot bakgrund av de framsteg som gjorts och som parlamentet kommer att hållas underrättat om.
Jag skall avsluta med att än en gång säga att vi i kommissionen är medvetna om parlamentsledamöternas strävanden att skydda och främja gemenskapsmetoden samt kommissionens och parlamentets roller i denna process. Jag vet att detta är något som Elmar Brok är oroad över. Vi delar samma mål, nämligen att skapa nya strukturer som verkligen kan bidra till att göra EU:s politik och insatser i världen mer effektiva och sammanhängande och öka deras inflytande. 
Talmannen.
   – Vi skall kontrollera den information som ni har fått, fru kommissionsledamot. Enligt min mening har en attraktiv kvinna alltid rätt att vara sen.
Med undantag av en ledamot, som hade ordet innan ni anlände, fru kommissionsledamot, är alla de ledamöter som har haft ordet under debatten fortfarande kvar. Det är ovanligt. 
Elmar Brok (PPE-DE ).
   – Herr talman! Jag vill tacka kommissionsledamot Wallström för hennes ord om att ingenting kan beslutas mot kommissionen. Så står det i utkastet till konstitution och jag är tacksam över att hon åter förtydligade detta.
Detta handlar inte om huruvida parlamentets ståndpunkter kan godtas, utan vi har frågat vilken förhandlingsposition kommissionen har, med andra ord huruvida kommissionen hävdar att denna avdelning bör bindas till kommissionen eller inte. Vi vill mycket gärna veta hur ni ser på detta.
Det handlar heller inte om parlamentets deltagande, tvärtom. Vi har samlats här i dag för att hjälpa kommissionen att undvika en situation där det finns en mekanism för den inre marknaden och en utrikesminister med betydande egen makt, och i stället fastställa att det är kommissionen som administrativt sett skall vara EU:s ansikte mot omvärlden.
Herr talman! Ni kanske kan ordna fram det dokument åt mig som skulle ge oss en rättslig grund för att fastställa att parlamentet måste knuffa kommissionen i rätt riktning. 
Margot Wallström,
   . – Herr talman! Jag vill bara säga att det är viktigt att förstå att vi inte ännu är i ett förhandlingsskede. Vi är fortfarande i det förberedande skedet, där vi ser över alla de tekniska detaljerna. Det vore olyckligt om vi låste oss i förhandlingspositioner redan nu. Det finns alldeles för mycket tekniskt och förberedande arbeta att göra innan dess. Som jag sade tidigare kommer vi att hålla parlamentet informerat om våra framsteg. 
Talmannen.
   – Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i Bryssel torsdagen den 26 maj. 
Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är ett betänkande (A6-0095/2005) av Javier Moreno Sánchez för utskottet för internationell handel om utvärderingen av Doharundan efter WTO-överenskommelsen den 1 augusti 2004 (2004/2138(INI)). 
Javier Moreno Sánchez (PSE ),
   . – Herr talman, mina damer och herrar, herr kommissionsledamot! Jag vill börja med att tacka alla som har bidragit till att förbättra detta betänkande, som vi skall rösta om i morgon, för deras samarbete. Betänkandet ger en balans mellan å ena sidan parlamentets fullständiga stöd för att försvara unionens intressen i de pågående förhandlingarna och å andra sidan dess ambition att se till att denna utvecklingsrunda får ett framgångsrikt slutresultat, vilket skulle innebära att utvecklingsländerna fullt ut integreras och deltar i världsekonomin.
Genom detta betänkande vill parlamentet sända ett beslutsamt politiskt budskap till stöd för att de förhandlingar, där kommissionen spelar en framträdande roll, skall bli framgångsrika, och upprepa vårt åtagande till WTO och dess multilaterala handelssystem, som otvivelaktigt är den bästa mekanismen för att främja frihandel och visa solidaritet på ett sätt som gynnar alla. Detta budskap kommer vid en mycket lämplig tidpunkt, eftersom Dohaprogrammet står vid en skiljeväg. Programmet befinner sig i ett viktigt skede och får inte tillåtas att ta ett steg tillbaka.
Efter den misslyckade ministerkonferensen i Cancún har överenskommelsen från den 1 augusti 2004 en odiskutabel politisk betydelse, eftersom den förde förhandlingarna in på rätt spår igen och dessutom innehåller ett erkännande av behovet av att fullt ut integrera utvecklingsländerna i världsekonomin. Den är dock bara en färdplan. Förhandlingarnas framgång hänger på att det finns en fast politisk vilja hos alla parter att nå en grundläggande överenskommelse i Hongkong.
Vi måste åka dit med ett ambitiöst och balanserat förslag inom de olika områden som omfattas av avtalet: utveckling, jordbruk, industriprodukter (andra produkter än jordbruksprodukter), tjänster och underlättande av handeln, utan att glömma behovet av att ställa utvecklingen i centrum för förhandlingarna, trots att jordbruket otvivelaktigt är drivkraften i dessa. För att nå detta mål måste konkreta och specifika åtaganden, som innehåller datum och tidsfrister, göras genom en öppen, effektiv och allomfattande förhandlingsprocess, där alla WTO-medlemsländer deltar fullt ut.
På utvecklingsområdet måste vi se till att förhandlingarna handlar om problem som rör fattigdomen, undernäringen och svälten i världen, där målet är en halvering senast 2015 i enlighet med millenniedeklarationen, genom ett närmare förhållande mellan WTO och övriga internationella organisationer.
Kommissionen bör också utarbeta förslag i syfte att inrätta handelsintegrerande mekanismer för utvecklingsländerna, för att ersätta förluster som dessa länder kan komma att lida till följd av handelns liberalisering.
Framsteg på området tekniskt bistånd och kapacitetsuppbyggnad samt främjande av syd-syd-handeln är också särskilt viktigt för att se till att utvecklingsländerna integreras i världsekonomin och för att stärka deras exportkapacitet.
Inom jordbruket måste WTO:s medlemmar arbeta på ett balanserat sätt i förhållande till de tre pelarna – exportstöd, inhemskt stöd och marknadstillträde – för att inrätta detaljerade förhandlingsinstrument för Hongkong samtidigt som alla WTO:s medlemmar nedrustar.
När det gäller tillträdet till marknaderna för andra produkter än jordbruksprodukter måste utrymme skapas för flexibilitet och tillämpning av icke-ömsesidighet för utvecklingsländerna, genom att tillämpa principen om särskild och differentierad behandling av dessa länder. 
För tjänster bör omarbetade erbjudanden av hög kvalitet läggas fram denna månad, och jag anser inte att det bör krävas att utvecklingsländerna avreglerar tjänster som rör medborgarnas grundläggande behov.
Mina damer och herrar, herr kommissionsledamot! Rundans framgång och WTO:s legitimitet och trovärdighet hänger även tveklöst på om det civila samhället anser sig vara med och dela vinsterna av den internationella handeln.
I denna process, där det efter Seattle finns ett starkt socialt intresse, framstår det som viktigt att understryka den roll som de demokratiska parlamenten måste spela för att ge röst åt allmänhetens uppfattning i internationella forum såsom WTO, eller för Europaparlamentets del såsom ett organ som ansvarar för den demokratiska kontrollen av unionens handelspolitik och som kommer att bli medlagstiftare inom detta område när konstitutionen för Europa träder i kraft. Om ni tillåter att jag kortfattat tar upp en högaktuell fråga så är detta ytterligare ett argument som kan läggas till i raden av fördelar med denna konstitution och som motiverar ett europeiskt ja i omröstningarna, både i Frankrike och övriga länder.
Mina damer och herrar, herr kommissionsledamot! Som den spanske poeten Antonio Machado sade: ”Vandrare, det finns ingen väg, vägen skapas där du går.” Vi befinner oss nu halvvägs mellan Genève och Hongkong – mellan nostalgin över det som vi lämnar bakom oss och otåligheten att nå vårt slutmål. Vi måste åka till Hongkong med ett ambitiöst och balanserat förslag som det civila samhället och alla WTO:s medlemsländer kan ta till sig och som genererar resultat som de är nöjda med. 
Peter Mandelson,
   . – Herr talman! Jag vill först av allt gratulera Javier Moreno Sánchez till hans utmärkta betänkande, som är mycket hedrande inte endast för föredraganden utan också för hela parlamentet. Jag välkomnar denna debatt eftersom jag anser att parlamentet är kommissionens viktigaste partner vid genomförandet av vår handelspolitik och särskilt när det gäller Doharundan, som fortsättningsvis är vår viktigaste prioritet.
Javier Moreno Sánchez understryker att det är nödvändigt att göra framsteg i alla frågor på den omfattande dagordningen, med tydlig betoning på målen fattigdomsminskning och hållbar utveckling, vilket är en betoning som jag starkt stöder. Dessa mål utgör kärnan i stadgan om upprättandet av denna runda och de är lika viktiga i dag som när de först utformades.
Sedan jag tillträdde min tjänst har jag gjort allt för att föra utvecklingsagendan från Doha framåt och hålla den på rätt spår. Jag vill att Doha skall leda till en handel som främjar utveckling. Det är vad jag hoppas och tror på och det är själva kärnan i den politik som jag arbetar för.
Europa kan emellertid inte göra detta på egen hand. Som jag sade i Genève på min allra första dag som kommissionsledamot för handel kan EU inte ensamt finansiera WTO. Förra sommaren hade EU modet att föra upp sina exportbidrag för jordbruksprodukter på förhandlingsbordet. Det är nu upp till de övriga att visa sina kort. I konkreta ordalag måste denna runda resultera i förbättrat marknadstillträde och ökade handelsmöjligheter för alla parter, inte endast för utvecklingsländerna, som jag tror och vill skall vara de största vinnarna i rundan, utan också för vår egen industri och våra egna tjänsteleverantörer i Europa. Det kommer att göra det möjligt för oss att förbättra EU:s starka sidor i kunskapsekonomin för allas vår framgång och nytta.
Marknadstillträde för industriprodukter och tjänster är nyckelfrågor i rundan. Utan framsteg i dessa frågor kan rundan inte avslutas. För att detta skall kunna uppnås vill jag försäkra mig om att de mer utvecklade utvecklingsländerna engagerar sig djupare i andra frågor än jordbruksfrågor. Hittills har de tryckt på hårt för sin sak i jordbruksfrågorna, vilket de är fullständigt berättigade att göra och vilket är vad man förväntar sig av dem. De har emellertid visat liten vilja att verkligen engagera sig i de frågor som rör handeln med industriprodukter och tjänster, till och med då objektiva analyser visar att detta skulle ligga i deras eget ekonomiska intresse. Detta måste ändras. Vi måste alla visa viljan att anpassa oss, förändra oss och ta hänsyn till andras intressen. Därför agerade vi oss som vi gjorde i jordbruksfrågorna.
De andra stora industriländerna måste nu följa vårt exempel och bli mer aktiva när det gäller tjänstehandeln samt arbeta på sina egna jordbruksreformer för att matcha det som har lagts fram av oss i EU.
Förra veckan hölls flera informella WTO-handelsministermöten i Paris. Jag uttryckte min djupa oro över den långsamma takten i de pågående förhandlingarna. Jag uppmanade alla medlemmar att sluta hålla sina kort så nära intill bröstet och börja lägga dem på bordet. Det gäller oss alla, jag pekar inte endast på andra. Alla måste göra det, inte endast Europa.
Jag förklarade också vår uppfattning om vad en ambitiös rundan bör resultera i. Det krävs parallella framsteg inom alla de tre pelarna i jordbruksförhandlingarna, inte endast i fråga om exportbidragen utan också i fråga om de tullar och kvoter som begränsar marknadstillträdet. Alla industriländer, inte endast EU, måste göra synliga framsteg för att reformera sin jordbrukspolitik, och alla de länder som klarar av det, även de mer utvecklade utvecklingsländerna, måste genomföra en betydande och reell minskning av industritullarna – inte endast på papperet – samtidigt som man hela tiden respekterar de svagare ländernas särskilda omständigheter. Erbjudanden om tjänster som innebär nya reella handelsmöjligheter måste läggas fram och WTO:s regelverk måste stärkas betydligt, såväl i fråga om handelsunderlättande åtgärder och antidumpningsåtgärder som geografiska beteckningar.
Jag upprepade också min vädjan om ytterligare ansträngningar för att hantera utvecklingsländernas särskilda problem, i synnerhet – men inte uteslutande – de fattiga och sårbara ländernas problem, genom särskild och differentierad behandling i rundan och genom ett avsevärt ökat handelsbistånd från de rikare delarna av världen. Ni gör helt rätt i att peka ut kapacitetsuppbyggnaden – det viktigaste stöd vi kan ge – som nödvändig för att möjliggöra handel och underlätta anpassning så att utvecklingsländerna, särskilt de svagare bland dem, verkligen kan ta del av den handel som vi främjar genom denna runda.
Vi gjorde framsteg i Paris. Vi nådde en överenskommelse om den mycket viktiga men också mycket tekniska frågan om omvandlingen av särskilda tullar – så och så många euro per bushel av den varan, så och så många euro per kilo av den varan – till deras motsvarighet som procent av värdet. Kärnfrågan om hur mycket och på vilken grund dessa tullekvivalenter kommer att nedsättas återstår att diskutera – det är en senare fråga – men vi har nu en grund för att gå vidare i jordbruksfrågorna och därigenom med alla andra aspekter av utvärderingen av Doharundan. I detta sammanhang vill jag uttrycka mitt erkännande för Mariann Fischer Boels arbete och gratulera henne till det. Jordbruk är ett tufft område och jag respekterar hennes sätt att hantera det.
Under de kommande månaderna kan vi också förvänta oss framsteg i fråga om industritullarna. Många medlemmar har också bekräftat sin avsikt att lägga fram bättre erbjudanden i fråga om tjänstehandeln i slutet av månaden. Vi förväntar oss en intensifierad diskussion mellan nyckelaktörerna från och med nu och fram till det korta ministermötet i Kina, som kommer att äga rum den 12–13 juli. Före sommaruppehållet bör vi kunna ha ett första förslag till hur ett eventuellt Hongkong-paket skulle kunna se ut. Om det finns någon möjlighet till ett ambitiöst resultat i Hongkong i slutet av året och således ett ambitiöst resultat av rundan bör man i detta första förslag, som jag hoppas skall vara klart i juli, åtminstone punkt för punkt fastställa de områden där det finns ett växande samförstånd mellan WTO-medlemmarna. Förslaget bör också bringa klarhet i vilka våra gemensamma mål är i de viktigaste marknadstillträdesfrågorna – jordbruk, industriprodukter och tjänster. Slutligen bör man i förslaget också ange de viktigaste av de problemområden där överenskommelse måste nås för att garantera framgång i Hongkong så att rundan kan avslutas.
Det gläder mig att dessa tankegångar finns med i ordförandeskapets sammanfattning av det korta ministermötet i Paris. Ni kan vara förvissade om kommissionens höga ambitioner i det fortsatta arbetet inför Hongkong.
Kommissionen instämmer helhjärtat i mycket av det som sägs i betänkandet, men jag vill särskilt påpeka två saker. När det gäller omnämnandet av flexibiliteten för utvecklingsländerna i punkt 6 i betänkandet instämmer kommissionen med påpekandets syfte. Vi är beredda att bevilja utvecklingsländerna flexibilitet genom särskild och differentierad behandling, både för de minst utvecklade länderna och för andra svaga och sårbara länder. Detta förutsätter emellertid att vi beaktar utvecklingsnivån och detta innebär att vi måste behandla utvecklingsländerna olika i varje enskild fråga. Vi kan inte helt enkelt godta samma mall för alla.
Min andra kommentar rör förslaget om en ”utvecklingsbox” i jordbruksförhandlingarna som anges i punkt 9. Kommissionen kan instämma i att ramen kan och bör skydda EU:s intressen. Det är emellertid alltför optimistiskt att i fråga om inhemska stöd som snedvrider handeln säga att ”EU kommer att klara dessa minskningar ”. I fråga om marknadstillträde anger man i betänkandet att en mycket positiv hantering av känsliga produkter kommer att ge EU möjlighet att skydda sin marknadsordning. Detta är förvisso vad EU hoppas på, men även under de bästa av omständigheter kommer besvärliga eftergifter ändå att behöva göras för vissa produkter.
Tillåt mig att avsluta här. Jag skall lyssna till vad parlamentsledamöterna har att säga och besvara deras frågor i slutet, om och när jag har möjlighet till det. Jag vill än en gång tacka Javier Moreno Sánchez för hans betänkande och jag vill tacka parlamentet för möjligheten att diskutera detta mycket viktiga ämne. 
Maria Martens (PPE-DE ),
   . – Förhandlingarna om utvecklingsrundan från Doha syftar till att ge utvecklingsländernas ekonomer en vitamininjektion och till att ge dem en verklig plats i världsekonomin. Förhandlingarna syftar till en mer rättvis fördelning i världen.
För att bekämpa fattigdomen i världen har vi enats om de s.k. millennieutvecklingsmålen. Sunda handelsvillkor för utvecklingsländerna kan utgöra ett viktigt bidrag och detta är det mål vi bör ha för Hongkong. Det finns många frågor som jag vill ta upp, varav kommissionsledamoten redan har nämnt flera.
I vår handelspolitik bör vi kunna dra en tydligare gräns mellan de olika utvecklingsländerna. Skillnaderna är alltför stora för ett enda, enhetligt regelverk. Det finns starka och svaga och det finns stora och små ekonomier. Det finns länder med stor eller liten kapacitet för produktion och tillväxt. Vi bör kunna anpassa vår politik i högre grad. Därför bör särskild och differentierad behandling av utvecklingsländerna vara en av de centrala frågorna på dagordningen i Hongkong.
Det har talats mycket om vilka konsekvenser överenskommelserna i Hongkong kommer att få för de handelsmedgivanden som har beviljats utvecklingsländerna och som dessa länder fruktar kommer att urholkas. Jag vill be kommissionsledamoten att informera Europaparlamentet efter förhandlingarna om så verkligen har skett.
För det tredje verkar utvecklingsländerna fortfarande knappast kunna dra någon verklig fördel av de möjligheter som ges åt dem och jag vill därför betona vikten av kapacitetsuppbyggnad och tekniskt bistånd. Vi måste arbeta hårdare med dessa frågor för att förstärka ländernas export- och handelskapacitet. När länderna är beroende av en eller två exportprodukter är det även viktigt att försöka uppmuntra dem att diversifiera.
Nu vill jag övergå till att tala om exportstöd, som kommissionsledamoten redan tagit upp, vars negativa effekter på de lokala marknaderna redan är kända. Vi måste fastställa en tidsram för att snarast fasa ut dessa exportstöd. Det är olyckligt att något slutdatum inte anges i texten.
Europeiska unionen har slutligen en viktig uppgift i Hongkong. Vi vet alla hur det gick med förhandlingarna i Cancún. Det får inte upprepas. Slutligen vill jag tacka föredraganden för hans betänkande, som är klokt, och för ett gott samarbete. 
Joseph Daul (PPE-DE ),
   . – Herr talman, herr kommissionsledamot! Dagens debatt är särskilt viktig eftersom vi befinner oss i ett upptrappat skede av förhandlingarna i Genève. I förra veckan i Paris sade ni att ministermötet hade gjort framsteg. Jag för min del skulle vilja påpeka fyra saker.
För det första är jag mycket bekymrad över attityden hos ett flertal länder, som saknar ett uppriktigt engagemang för dessa förhandlingar. Ett bevis för detta anser jag vara den fullständiga bristen på verkliga framsteg inom andra områden än jordbruk. Diskussionerna om marknadstillträde för industriprodukter och tjänster har gått i stå och detsamma gäller diskussionerna om regelverket. Vi kan inte stödja en så obalanserad förhandling där jordbruket får betala för alla andra sektorer när Europeiska unionen har gjort ofantliga ansträngningar inom just denna sektor.
För det andra hänger förhandlingsrundans framgång på att tillväxtländer som Brasilien, Indien och Kina tar ett verkligt ansvar i förhandlingarna. Dessa länder måste också öppna upp sina marknader för övriga utvecklingsländer, eftersom den verkliga drivkraften för utveckling under de närmaste åren kommer att ligga i ökad handel mellan de sydliga länderna.
För det tredje är överprövningsorganets senaste beslut om socker en påminnelse för oss om att det inte finns någon ärlighet i förhandlingar. Det är därför mycket viktigt att bedöma varje del av förhandlingarna med utgångspunkt från WTO-lagstiftningen, för att förhindra en situation där den kompromiss vi har godtagit kullkastas av ett beslut fattat av WTO:s domare och där de fattiga länderna med största sannolikhet också kommer att bestraffas. Vi måste se över denna fråga igen.
Den fjärde och sista och den absolut viktigaste punkten som jag vill betona för er, herr kommissionsledamot, är att de förhandlare som fattar beslut i dag tar på sig ett tungt ansvar för miljontals kvinnors och mäns framtid. Det är enkelt att slutföra förhandlingar, men jag tror att problemen kanske bara kommer att skjutas på framtiden, när ni inte längre har något att säga till om. Jag tror på er. Men, framför allt, skjut inte upp problemen till era efterträdare. Låt oss hädanefter, innan vi skriver under eller säger ja, begrunda detta tillsammans om igen så att vi kan vi kan överlämna en acceptabel situation till era efterträdare. 
Georgios Papastamkos,
   . – Herr talman! Den utmaning som Hongkongkonferensen innebär anger ramarna för WTO:s trovärdighet, operativa erkännande och dynamiska kraft.
Jag anser att det finns fem strukturella hinder för förhandlingarna om Doharundan.
För det första de ledande handelsparternas oförmåga att förlika sig med tanken på att ge upp sitt interna ekonomiska och politiska oberoende.
För det andra svårigheten att fatta beslut på grund av den enorma ökningen av antalet WTO-medlemmar, tillsammans med organisationens alltmer heterogena karaktär.
För det tredje bristen på jämvikt mellan avancerade handelssystem i liberaliseringen av handeln. EU har gjort de jämförelsevis största eftergifterna, vilket har gjort EU-marknaden till världens mest öppna marknad.
För det fjärde övriga internationella aktörers ovilja att också ta på sig en ledande roll i förhandlingarna.
För det femte utvecklingsländernas defensiva hållning i de nya förhandlingsfrågorna.
Utvidgningen och förstärkningen av WTO:s multilaterala regelverk, som är EU:s strategi, begränsas av principen om internationella organisationers specialisering. Denna princip anger också ramarna för WTO:s fortsatta utveckling, både i socialpolitikens och miljöfrågornas globala organisation.
Därför anser jag att en ny global paraplykonstruktion måste inrättas, som omfattar följande pelare:
- WTO, som på ett tillfredsställande sätt verkar för en effektiv resursfördelning,
- en internationell ekonomisk organisation för internationell ekonomisk stabilitet,
- en internationell utvecklingsorganisation för internationell omfördelning av resurser och stöd för utvecklingen i de fattiga länderna,
- en internationell miljöorganisation för att skydda och förbättra den globala miljön och naturresurserna.
Den globaliserade ekonomins villkor styr den nya övergripande regleringen av det globala ekonomiska systemet på grundval av den sociala och miljömässiga marknadsekonomin, en reglering som kommer att främja resursfördelning, stabilitet, internationell solidaritet och miljö- och konsumentskydd. 
Erika Mann,
   . – Herr talman, herr kommissionsledamot, mina damer och herrar! Jag vill bara ta upp ett par saker som man måste komma ihåg när man överväger detta betänkande, ett betänkande som trots allt är det första som läggs fram av utskottet i år. Vi kommer därefter, under andra halvåret, att utarbeta ett andra betänkande i syfte att följa, övervaka och kommentera kommissionens överläggningar och förhandlingar.
Både vad utskottet och min grupp beträffar leder detta till frågan om vad som kan göras för att för det första se till att vi faktiskt på ett stödjande sätt bidrar till att ett positivt resultat nås i Hongkong – även om något slutligt avgörande inte kommer att nås vore det ändå trevligt med ett positivt resultat – så att de fortsatta förhandlingarna kan föras på förnuftiga grunder, för det andra se till att det höga mål som vi har satt upp genom utvecklingsrundans titel kan förverkligas och för det tredje se till att Europeiska unionens intressen försvaras.
Detta är förstås ett mycket komplext arbete om man betänker att resultatet från Cancún knappast var särskilt gott, att vi fick en mycket besvärlig start och att förhandlingarna för närvarande verkar vara ganska skakiga. Sedan har vi problemet med de länder som har en växande ekonomi och som kämpar för att få en ledande, global roll i världen. Kina, som vi skall debattera i morgon, är ett typexempel på detta, men också Brasilien och givetvis Indien. Allt detta ger sammantaget en mycket besvärlig och komplex situation.
Det finns en annan aspekt som vi också måste beakta. Jag uppmanar er, herr kommissionsledamot, att återkomma till ämnet om vilket slags förhållande parlamentet, utskottet för internationell handel och ni själv faktiskt skall ha under året. Om det nya fördraget redan hade trätt i kraft skulle parlamentet ha haft ett väsentligt större inflytande, med mer direkta samrådsmekanismer. Våra mekanismer är mycket bra och sträcker sig långt tillbaka, men de är alla ganska informella till sin karaktär.
Samtidigt är det dock också så att allmänheten vill att vi skall ha en mer direkt kontakt, med större inflytande och fler rättigheter i en process som omfattar förhandlingar om jordbruks- och tjänstesektorerna. Detta är mycket känsliga områden där debatten stundtals kan bli mycket häftig och där det inte finns några färdiga och entydiga ståndpunkter, vare sig i vår grupp, i parlamentet eller hos allmänheten i stort.
Hur kan vi då se till att vi kan hantera denna oerhört viktiga process under året, en process där kommissionen, utskottet och parlamentet deltar, på ett sätt som leder till ett givande samarbete utöver vad vi redan har uppnått och som omfattar de viktiga områden jag redan nämnt?
Om ni verkligen måste ändra förhandlingarna eller era planer – och ni kan vara säker på, herr kommissionsledamot, att ni måste ta itu med dessa saker – hur kan det då garanteras att samarbetet kommer att bli så nära att vi verkligen kommer att kunna leva upp till det ansvar som allmänheten har ålagt oss? 
Johan Van Hecke,
   . – Herr talman! Jag vill börja med att gratulera föredraganden till hans betänkande, som jag tycker ger en utmärkt bild av det aktuella läget i förhandlingarna efter WTO:s ramöverenskommelse från Genève och inför konferensen i Hongkong. Att utvecklingsrundan från Doha blir framgångsrik är avgörande för att världshandeln skall kunna liberaliseras ytterligare. Efter misslyckandet i Cancún står det multilaterala handelssystemets trovärdighet på spel. Samtidigt som framgångar i Hongkong är avgörande för fortsatt ekonomisk tillväxt blir det också ett högtidligt prov på WTO:s legitimitet. Jag delar kommissionsledamot Mandelsons åsikt att Doharundan i första hand bör handla om utveckling. Handel och utveckling måste gå hand i hand och ökat deltagande av utvecklingsländerna, inom ramen för en rättvis världshandel, är en central del i kampen mot svält och fattigdom i världen.
Det var lovande att en kompromiss nåddes i förra veckan om importavgifter på jordbruksprodukter och att ett hotande misslyckande för Doharundan därmed kunde avvärjas. Omvandlingen av linjära importavgifter till gemensamma procentuella avgifter som är baserade på produkternas värde är ett försiktigt, men ändå viktigt, steg i riktning mot en avsiktsförklaring om handel med jordbruksprodukter.
Min grupp är dock fortfarande övertygad om att alla exportbidrag inom jordbruket i slutändan måste avskaffas, eftersom det är och kommer att förbli oacceptabelt att EU:s nuvarande jordbrukspolitik skall innebära en merkostnad på ca 100 euro för en genomsnittlig europeisk familj och göra det svårare för utvecklingsländerna att ta sig ur fattigdomsfällan. Världsbanken räknade nyligen ut att om denna handelsrunda blir framgångsrik kan det leda till att världens inkomster ökar med 385 miljarder euro per år. Om Afrika kan öka sin andel av världshandeln från 2 till bara 3 procent kommer dess årliga inkomst att öka med 70 miljarder US-dollar. Detta är mycket mer än vad Afrika får i utvecklingsbistånd i dag. Bara det gör att vi inte har råd med ännu ett misslyckande. 
Caroline Lucas,
   . – Herr talman! Jag vill tacka Javier Moreno Sánchez för hans arbete i denna fråga, men jag tror inte att det kommer som någon överraskning för honom att vår grupp olyckligtvis inte kan stödja hans betänkande som läget är nu. Även om det finns några bra delar som belyser målen hållbar utveckling och fattigdomsminskning, undergrävs dessa sorgligt nog av betänkandets övergripande inriktning som är att okritiskt förespråka en avreglerad fri handel som den viktigaste metoden för att uppnå dessa mål.
Antagandet förefaller fortfarande vara att mer handel automatiskt leder till större tillväxt, som i sin tur automatiskt leder till större fattigdomsminskning, men verkligheten är en helt annan, och som det nyligen klargjordes i UNDP:s rapport om de minst utvecklade länderna har en mer omfattande integrering av några av de fattigaste länderna i det internationella handelssystemet inte generellt resulterat i minskad fattigdom för de fattigaste människorna.
Ett annat av de antaganden som betänkandet bygger på är att vi, om WTO:s kritiker bara förstod institutionen bättre, på något mystiskt sätt skulle förälska oss i den, eller som det står i betänkandet: ”WTO måste förse civilsamhället med tillräckliga uppgifter och förklaringar [...] för att undvika att globaliseringsprocessen och WTO:s roll i hög grad missförstås och misstolkas”. Uppriktigt sagt är detta nonsensprat nedlåtande och inte till någon hjälp. Allt större delar av det civila samhället vet exakt vad WTO handlar om och hur skadlig den ekonomiska globaliseringsprocessen kan vara. Vad vi behöver är inte en kosmetisk PR-insats utan en fundamental, genomgripande reform av institutionerna och reglerna för världshandeln så att hållbarhet och rättvisa verkligen blir deras centrala mål.
Nu några mer detaljerade frågor: Vår grupp har på nytt ingett sitt ursprungliga ändringsförslag om varupriser. Fallande varupriser är en av de största enskilda orsakerna till att fattigare länder inte får en rättvis behandling i världshandeln. Så många som 43 utvecklingsländer är beroende av en enda vara för mer än 20 procent av sina totala exportinkomster. Om priserna för de tio viktigaste jordbruksvaror som utvecklingsländerna exporterar hade stigit i linje med inflationen sedan 1980 skulle dessa exportörer ha erhållit omkring 112 miljarder US-dollar mer 2002 än de faktiskt fick, vilket skulle ha varit dubbelt så stort som det officiella utvecklingsbiståndet. Uppriktigt sagt finner jag det extraordinärt att utskottet för internationell handel, som stoltserar med att säga att handeln bör stödja fattigdomsbekämpningen, har avslagit ett ändringsförslag som syftade till åtgärder för att stabilisera varupriserna. Jag hoppas att vi kommer att få plenarsammanträdets stöd i denna fråga i morgon.
Vi har också lagt fram ett ändringsförslag om kommissionens mandat. Det är svårt att föreställa sig vilken motivering kommissionen möjligen kan ha för att utöva verksamheten inom ramen för ett mandat som är sex år gammalt och som därför inte speglar någon av de viktiga förändringar som inträffat sedan det beviljades. Kanske Peter Mandelson kan berätta för oss hur man motiverar detta, för ur ett institutionellt perspektiv kan vi inte låtsas att allt rullar på som vanligt efter det att två av de senaste tre ministermötena slutat i fiasko. Vi kan inte ignorera att många sydliga länder motsätter sig att WTO får allt fler nya befogenheter.
Nu när vi har en ny kommission och WTO:s nya ministerkonferens närmar sig bör vi visa det internationella samväldet de ändringar som skett i EU och att vi har lärt oss av misstagen i Seattle och Cancún. 
Vittorio Emanuele Agnoletto,
   . – Herr talman, mina damer och herrar! Jag blir verkligen förvånad när jag här i kammaren får höra att WTO är svaret på hur man kan förbättra och främja en rättvis, allomfattande handel. Hur kan man påstå någonting sådant?
Man behöver bara se på de konkreta resultaten av de förhandlingsrundor som har hållits och som fortfarande hålls. Hur kan vi tala om ömsesidighet mellan en jätte och en dvärg, mellan David och Goliat? Hur kan vi hysa några förhoppningar om att utvecklingsländerna skall bli vinnare i denna runda om vi inte förändrar vår politik?
Varför talar vi inte om de faktiska resultaten? Varför sägs det ingenting om hur subventionerna till 25 000 bomullsodlare i Förenta staterna har lett till att miljontals människor svälter i Centralafrika? Varför sägs det ingenting om hur TRIPs-avtalet (avtalet om handelsrelaterade immateriella rättigheter) har berövat och fortfarande berövar 30 miljoner människor – huvuddelen av Afrikas befolkning – tillgång till aidsmedicin och om hur TRIPs-avtalets genomförande i Indien har halverat antalet personer i världens utvecklingsländer som har tillgång till aidsmedicin?
Varför sägs det ingenting om den katastrof som orsakas av de subventioner till intensivt jordbruk som utbetalas av EU och Förenta staterna? Vid ministerkonferensen i Cancún kunde denna katastrof ena Brasilien, Indien och de sydliga länderna mot EU och Förenta staterna.
Vilka förberedelser gör vi nu inför nästa WTO-ministerkonferens, som skall hållas i Hongkong? Det tycks som om vi kommer att lyckas avreglera sociala tjänster och hälsovårdstjänster i den ekonomiska liberalismens namn, en liberalism som i slutändan helt enkelt kommer att göra dessa tjänster avgiftsbaserade – och kontrollerade av stora, multinationella företag – i de sydliga länderna, vilket kommer att leda till att en stor andel av befolkningen nekas tillgång.
Varför sägs det ingenting om de ekonomiska partnerskapsavtalen? Vi har diskuterat dessa och sett deras tragiska resultat vid den gemensamma parlamentariska AVS–EG-församlingens möte i Bamako. Genom kravet på fullständig liberalisering av handeln med de sydliga länderna, framför allt Afrika, och avskaffandet av importavgifter i dessa länder bidrog dessa avtal till att förstöra ländernas ekonomier, varigenom de berövades möjligheten att själva välja sina egna strategier för ett annat slags utveckling.
I stället anser jag att vi bör kämpa för att minska Världshandelsorganisationens roll. Vi bör kämpa för att se till att en lång rad varor kan underställas andra organs förvaltning, t.ex. FN:s organ, och vi kan börja med jordbruksprodukter och läkemedel. Av dessa skäl är vår grupp helt och hållet emot det betänkande som har lagts fram för parlamentet. 
Seán Ó Neachtain,
   . – Herr talman! Trots den misslyckade konferensen i Cancún i september 2003 avgränsas de multilaterala handelsförhandlingarna inom ramen för WTO fortfarande av Dohaprogrammet. Genom den överenskommelse som WTO:s allmänna råd nådde i augusti 2004 har förhandlingarna kunnat återupptas, vilket jag välkomnar.
Låt mig redan från början säga att jag också välkomnar betänkandet och att jag vill gratulera föredraganden till hans arbete. Jag är särskilt tillfreds med det förslag som lagts fram för utskottet för internationell handel och som är en avsevärd förbättring av det ursprungliga dokumentet, särskilt i fråga om hur utvecklingsländerna skall integreras i världshandelssystemet och vilken vikt som skall fästas vid liberaliseringen av vissa icke oundgängliga tjänster och inte minst vid de lösningar som föreslås för att minska skyddet av jordbruket.
De kompromissändringar som utskottet antagit har enligt min åsikt förbättrat betänkandet. Detta betänkande utgör en rättvis analys där vederbörlig hänsyn tas till europeiska förväntningar och intressen i en förhandlingsrunda som utan tvivel kommer att bli besvärlig.
När det gäller WTO-diskussionerna oroar jag mig för jordbruket och särskilt för framtiden för de små familjejordbruken i mitt eget land, som faktiskt är det irländska samhällets ryggrad. Det kan inte bli fråga om att ändra den europeiska jordbruksmodellen eller överenskommelsen från Luxemburg om reformen av den gemensamma jordbrukspolitiken. De europeiska jordbrukarna har gått med på en reform som jag anser är gjuten i sten och som gäller fram till 2013. De har skrivit under på en reform som har ändrats för att den gemensamma jordbrukspolitiken skall passa WTO. De har skrivit under på en överenskommelse som innebär en enorm omvälvning av sektorn. Våra jordbrukare behöver politisk stabilitet för att kunna planera för verksamhetens framtid och försörjningen av familjerna. Det kan inte bli tal om att ta tillbaka något av dessa åtaganden. Jag måste säga, herr kommissionsledamot, att jag känner mig uppmuntrad av det som ni nyss sade i detta avseende och att jag tror att ni kommer att göra allt för att försvara våra intressen i denna fråga.
Slutligen tror jag att vi alla är överens om att WTO är det bästa forumet för att skydda alla staters rättigheter – rika och fattiga, industriländer och utvecklingsländer. Jag tror också att multilateralism är vägen framåt och jag är tillfreds med att kommissionen har hållit fast vid denna ståndpunkt. Jag ser fram emot konferensen i Hongkong i december i år. 
Daniel Caspary (PPE-DE ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! Det är absolut nödvändigt att vi gör framsteg i denna förhandlingsrunda, som handlar om reformer och liberalisering. Världsbankens beräkningar, som Johan Van Hecke nämnde nyss, visar att ett framgångsrikt avslutande av Doharundan skulle kunna öka världens inkomster med upp till 500 miljarder euro per år. Framgång för Doha är därför detsamma som krig mot fattigdom och mot storskaligt och effektivt utvecklingsbistånd och därmed en chans till välfärd och social rättvisa för alla i världen. Det är en chans som vi måste ta vara på för Europas folks skull och för alla människor runtom i världen.
Jag vill ta upp frågan om allmänhetens deltagande, som Erika Mann och Caroline Lucas nämnde nyss. Vi har fortfarande ett tydligt minne av bilderna från ”slaget om Seattle”. Allt fler människor betraktar allt som ryms under rubriken globalisering som ett hot snarare än en möjlighet. I Europa avslutar hela generationer sin utbildning utan att ha fått lära sig vad som ligger till grund för den sociala marknadsekonomin och världshandeln, vilket gör dem mottagliga för felaktig information och till offer för vilseledande kampanjer. Vi ser hur våra medier rapporterar nästan uteslutande om utlokalisering av tillverkning, i stället för om nya arbetstillfällen som skapas eller ökad välfärd, vilket vi har världshandeln att tacka för. Vi ser att detta gör människor allt mer osäkra och vi ser radikala grupper som Attac och andra som använder den finansiering de får från gemenskapen till att motarbeta gemenskapens intressen genom att ge människor felaktig information och skrämma dem.
Därför uppmanar jag kommissionen – via er, kommissionsledamot Mandelson – att utarbeta en plan för hur vi parallellt med förhandlingarna skall kunna bedriva en aktiv kampanj för att vinna över allmänheten till en fri och rättvis världshandel, övertyga människor i Europa och på andra platser i världen om den globala handelns fördelar och få dem att göra gemensam sak med oss och gå den rätta och nödvändiga vägen.
Kader Arif (PSE ).
   – Herr talman, herr kommissionsledamot, mina damer och herrar! WTO har redan från början fått stark kritik. I dag, när denna organisation fyller tio år, kan vi sammanfatta läget och ställa följande fråga: Behöver vi WTO?
Mot bakgrund av globaliseringens obevekliga ökning har vi uppenbarligen inget annat val än att erkänna att vi behöver en multilateral organisation. På frågan om vi behöver denna organisation i dess nuvarande form är jag dock långt ifrån lika säker på mitt svar. Än i dag klarar världen inte av att fördela sitt välstånd på ett jämnt sätt. Handeln har en viktig roll att spela för att skapa denna jämvikt, men dess nuvarande bestämmelser har hittills förblivit mycket dåligt anpassade efter kraven och behoven hos en stor del av planeten. Mot bakgrund av denna iakttagelse har jag ibland den naiva förhoppningen att den konferens som skall hållas i Hongkong i slutet av året skall ändra på detta obestridliga faktum och framför allt slutligen uppfylla de förväntningar som skapades när utvecklingsagendan från Doha inrättades.
Förra månaden, den 10 och 16 april, höjde hundratals icke-statliga organisationer och sammanslutningar sina röster i hela världen till stöd för en mer rättvis handel. Jag delar deras åsikt att handel som bygger på den enda och alltför förenklade principen om en likgiltig låt-gå-mentalitet inte kommer att leda till en ökad fördelning av välståndet, tvärtom.
Vi måste prioritera en ändring av den internationella handeln för att ge den en dimension med verklig ekonomisk och social rättvisa. Om vi verkligen vill hjälpa de fattiga länderna att dra fördel av globaliseringen måste vi omvärdera samtliga världshandelsbestämmelser på ett mer rättvist sätt, genom att ta hänsyn till sambandet mellan handel och hållbar utveckling. Jag anser att WTO:s medlemmar därför bör infoga dessa principer bland sina mål, men framför allt bör de utgå från resultatet av den praxis och de bestämmelser som antagits så att de därefter kan anpassa den politik som förs på ett mer rättvist och skäligt sätt.
Jag hoppas också att WTO skall bli en mer öppen, trovärdig och legitim organisation, vars beslut kan godtas av dess medlemmar och det civila samhället. Som Europaparlamentariker vald av Europas medborgare kan jag bara konstatera och framför allt beklaga den nuvarande bristen på sådan information som jag behöver för att kunna utöva min demokratiska kontrollfunktion på ett tillfredsställande sätt. Ännu mer beklagligt är att vi Europaparlamentariker saknar inflytande över kommissionens förhandlingsmandat. Detsamma gäller också vår framtid.
Samtidigt som jag oroar mig över tjänstedirektivets följder och konsekvenser för våra europeiska offentliga tjänster blir jag utan tvekan arg när jag ser den omfattande internationella liberaliseringen av tjänster, som kan hota de ofta offentliga tjänster som tillgodoser medborgarnas grundläggande behov i länder där behovet av dessa tjänster är som allra störst. Även om vi alla är eniga om att tjänster inom hälsovård, utbildning och de kulturella och audiovisuella sektorerna har särskild status i förhandlingarna får vi dock inte glömma tjänster som tillgodoser grundläggande behov som vatten och energi, eftersom vi inte kan kräva att utvecklingsländerna skall avreglera dessa tjänster eftersom det skulle kunna leda till att de försvinner.
Jag vill påpeka att vi gjorde ett åtagande i New York 2000 att stödja de åtta millennieutvecklingsmålen. Dessa utvecklingsmål kan inte särskiljas från utvecklingsagendan från Doha och de pågående förhandlingarna. Vi kan inte ge löften ena dagen för att sedan snabbt glömma dem nästa dag. Filippinerna är ett av många exempel som visar de skadliga effekter som en avreglering av vattendistributionstjänster kan få. Efter avregleringen av denna tjänst 1997 steg inte bara vattenpriset med 600 procent, vattenkvaliteten försämrades faktiskt också så mycket att vattnet i dag orsakar sjukdomar.
Det jag fruktar allra mest är att vi inte kommer att ha lyckats halvera den andel av befolkningen som saknar permanent tillgång till vatten till 2015. Utan tillgång till vatten kan ingen leva. 
Friedrich-Wilhelm Graefe zu Baringdorf (Verts/ALE ).
   – Herr talman! I kväll har vi redan hört mycket om rättvis handel och om handel i en anda av solidaritet. Föredraganden vill att handeln skall gynna alla och Daniel Caspary har räknat ut åt oss att 500 miljarder EUR kommer att göra alla rika och lyckliga. Till och med kommissionsledamot Mandelson ger intrycket att han tror att våra länder, genom att överge sin jordbruksproduktion, skulle generera en välfärdsexplosion i världens utvecklingsländer.
Jag delar inte deras idealism. Handel ger varken de hungriga mat eller gör de fattiga rika, och de som tjänar på handeln är främst de intressegrupper som kräver frihandel i syfte att göra vinst på den samtidigt som andra stängs ute. Till Daniel Caspary, som så glatt talar om fri och rättvis handel, vill jag säga att fri handel och rättvis handel mycket väl kan stå i ömsesidig motsatsställning och utesluta varandra. Vi bör närmare undersöka om det förhåller sig så och det är vad jag vill göra.
Kommissionsledamot Mandelson talade om vårt behov av att sluta begränsa marknadstillträdet, framför allt för livsmedel. Jag vill påpeka för honom att Europeiska unionen är världens största livsmedelsimportör, så detta handlar inte om marknadstillträde utan om de villkor under vilka varorna slutligen hamnar på vår marknad. Om Europeiska unionen ger de minst utvecklade länderna fritt tillträde till sin marknad så kommer detta fria marknadstillträde inte automatiskt att göra dem rika. Tvärtom måste man ta hänsyn till de villkor som gäller för det fria marknadstillträdet i detta fall. Om de lyckas sälja sina produkter till våra prisnivåer så kommer de att kunna utveckla sina nationella ekonomier, men om multinationella företag köper från dessa länder till nivåer under fattigdomsstrecket så kommer det att leda till deras undergång. De kommer med sina varor till våra marknader till priser som förstör vårt jordbruk.
Kommissionsledamoten talade om behovet av att bli mer aktiv inom tjänstehandeln, men vi kan inte alla klippa varandras hår – tvärtom måste vi också producera något. Inom jordbrukssektorn behöver vi tjänster som är kopplade till produktion. Bevarandet av kulturlandskapen är en stor tjänst för det europeiska samhället, en tjänst som lantbrukarna måste få betalt för utifrån de villkor och förhållanden som råder här.
På den globala marknaden betingar professorer, bankdirektörer och till och med kommissionsledamöter ett lägre pris än jordbruksprodukter och vi måste därför tala om villkor och förhållanden, dvs. om att justera dessa och göra dem rättvisa. Det är ingen enkel sak. Det är enkelt att definiera ordet ”fri” i kvantitativa termer, men att göra det i kvalitativa termer är svårare.
Även om det var rätt att avskaffa exportbidragen inom en av våra viktigaste importsektorer vore det helt vansinnigt att överge vår egen produktion och låta världen komma till oss. Vi behöver en särskild form av externt skydd, där de villkor som gäller för produktionen här och våra egna lantbrukare tas efter utomlands, och vi måste fastställa villkor, priser och nivåer på ett sätt som gör att dessa länder kan utveckla sina ekonomier i stället för att tvingas ned under fattigdomsstrecket och utan att våra egna lantbrukare slås ut.
Kommissionsledamot Mandelson! Jag hoppas att vi snart kommer att kunna diskutera dessa frågor med er i utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling när vi har mer tid till vårt förfogande och lite större möjlighet att gå in på djupet. 
Helmuth Markov (GUE/NGL ).
   – Herr talman, herr kommissionsledamot! Det som kommissionen fick mandat att göra 1999 visade den sig oförmögen till, inte bara vid förhandlingarna i Seattle utan också i Cancún. Jag anser att det var rätt det som skedde, men det borde ha lett till att kommissionen fick ett annat mandat, som inte var inriktat på att öka avregleringen och öppna upp marknader utan på att skapa en verkligt rättvis handel mellan världens olika länder, vars utvecklingsnivåer skiljer sig starkt åt.
Rättvis handel innebär att införa ett system där alla deltagare kan se att de har en verklig chans till utveckling och har förmåga att ta vara på denna chans. För vissa länder kan detta innebära att skydda sina marknader till dess att den regionala ekonomin har blivit tillräckligt stark för att klara av utländsk konkurrens. I andra regioner kan det innebära att öppna upp en marknad för att ge andra leverantörer exportmöjligheter. I stället för att utöva ännu större press för att åstadkomma en öppning av marknaderna skulle detta innebära en minskning av den press som har blivit ett permanent inslag. Avtal som GATS och NAMA (andra produkter än jordbruksprodukter) kan beröva utvecklingsländerna möjligheten att bygga upp sina egna industri- och tjänstesektorer och samtidigt utveckla höga miljömässiga och sociala normer.
Det är dock den aktuella debatten om textilimporten som visar oss myntets baksida, dvs. vad öppnandet av marknader innebär för industriländerna. När man talar om utvecklingsagendan från Doha antyder själva ordet att utveckling skall stå på agendan och att det inte bara måste handla om att öppna upp marknader. Frågor som förebyggande hälsovård, utbildning, socialt skydd och miljövänliga produktionsmetoder är en ofrånkomlig del av detta.
Detta är viktigare för oss än Singaporefrågorna, även om dessa tycks ha minskat från fyra till två. Det viktigaste för oss är att handelssystem inrättas som gör det möjligt att hålla priserna på kaffe, kakao, textilier, bananer, bomull, socker och många andra produkter på en stabil nivå. Jag anser att den bästa strategin inte är ökad konkurrens utan mer samarbete.
Exportbidragen till storskaliga jordbruksföretag måste bort. Inga försök att avreglera offentliga tjänster får göras, särskilt inte vattenförsörjningen. Berörda FN-organ som FN:s konferens för handel och utveckling (UNCTAD) och Internationella arbetsorganisationen (ILO) måste tillsammans med WTO ges större inflytande i utvecklingsfrågor. EU måste ge ett annat svar än det hittills gjort på utvecklingsländernas krav på att leveranssätt 4 skall genomföras.
Att kräva att utvecklingsländerna skall öppna upp sina marknader för varor, tjänster och kapital samtidigt som EU nekar mindre kvalificerade arbetstagare tillträde till sina arbetsmarknader, där fri rörlighet påstås råda, har ingenting att göra med lika rättigheter. Om man vill ha världshandel måste man först se till att det finns en balanserad utveckling, annars leder handeln till växande klyftor mellan fattiga och rika och inte till framsteg.
Mitt egentliga budskap till Daniel Caspary är att de som betraktar Attac som en radikal grupp inte har förstått att det är åsiktsskillnader som skapar en levande demokrati! 
Paul Rübig (PPE-DE ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! Vi bör också fråga oss hur Hongkong och Doharundan kan hjälpa oss att nå Lissabonmålen. Vårt främsta intresse är tillväxt och sysselsättning och vi vet att både fackföreningar, pensionärsorganisationer och barn kräver mer pengar i plånböckerna. Tillväxt är centralt för vårt samhälle och jag vill helst inte tänka på vilken sorts debatt vi skulle ha här i kammaren om vi skulle hävda att vi vill nå motsatsen till Lissabonmålen. Det är för att vi är eniga om Lissabonmålens betydelse som det är viktigt att WTO-rundan förbereds väl. Samtidigt som WTO:s organisation måste förbättras måste vi också se till att vi kommer till Hongkong med en förnuftig minimikompromiss i fickan, vilket vi misslyckades med förra gången i Cancún. Om våra experter i Genève inte lyckas utarbeta en minimikompromiss riskerar vi åter att inte lyckas nå trovärdiga resultat.
Centralt för utvecklingsagendan är att välfärd kräver arbete och att välfärden kan endast fördelas en gång. Om man vill ha långsiktig välfärd måste man arbeta för den själv. Det är därför små och medelstora företag behöver marknadstillträde. Det behövs lån för nyetablering av företag, utbildning och infrastruktur. Vi måste fundera över hur vi inom ramen för denna runda kan få välfärden att öka i dessa länder, inte genom att omfördela välståndet utan genom att hjälpa människor att hjälpa sig själva genom familjeföretagens traditionella strukturer, som dessa länder är vana vid. Vi måste göra det möjligt för dessa länder, världens fattigaste länder, att få tillträde inte bara till de lokala och regionala marknaderna utan också till de globala marknaderna. För detta krävs den parlamentariska dimensionen. Vad vi behöver, herr kommissionsledamot, är inte mer makt utan helt enkelt bara att de bästa idéerna får konkurrera med varandra. Vi i Europaparlamentet är villiga att hjälpa er att få dem att göra detta och att inleda en dialog med er så att vi tillsammans kan åstadkomma det som är bäst för Europa. 
Katerina Batzeli (PSE ).
   – Herr talman, herr kommissionsledamot! Vi välkomnar alla det positiva resultatet av överenskommelsen från augusti 2004, som i hög grad var resultatet av gemenskapens initiativ. Vi hoppas att gemenskapens ansträngningar och initiativ kommer att lysa igenom i det slutliga resultatet.
Jordbruket blev till slut det viktigaste kapitlet i förhandlingarna, trots att vi från början hade krävt att alla delar av rundan skulle uppmärksammas i samma utsträckning, med rättvisa resultat för alla sektorer och alla partner.
I den slutliga överenskommelsen bör dock inte någon del av den senaste reformen av den gemensamma jordbrukspolitiken ifrågasättas och likvärdiga åtaganden för samtliga handelspartner bör garanteras.
Frågan om tillträde till marknaden för jordbruksprodukter och framför allt de tekniska aspekterna av metoden för beräkning av värdetullar visade sig bli en central del av förhandlingarna. De tekniska åtagandena bör utformas så att gemenskapsprodukternas hållbarhet kan garanteras.
Skydd av beteckningar inom jordbruket och införlivande av andra aspekter än handel bör inte bara vara ett mål utan också en nödvändig förutsättning för en slutlig överenskommelse. Dessa saker påverkar även det europeiska jordbrukets mångfuktionella roll.
Bomull fördes fram som en viktig fråga för att främja förhandlingarna med mindre utvecklade länder. Vi hoppas att ytterligare åtaganden om denna produkt också kommer att beröra övriga handelspartner. I sitt betänkande har Javier Moreno Sánchez lyckats upprätthålla en balans i sina förslag till WTO-förhandlingar.
Herr kommissionsledamot! Jag föreslår att ni följer föredragandens ”poetiska princip”. Enligt den är interimsöverenskommelsen ett steg längs en väg som ännu inte finns: vägen skapas där man går. Målen är dock färdiga och utrymmet för undantag kan inte vara obegränsat. 
Antolín Sánchez Presedo (PSE ).
   – Herr talman, mina damer och herrar, herr kommissionsledamot! Jag vill gratulera Javier Moreno Sánchez till hans utmärkta betänkande, som visar en klarsynthet och en förmåga att fastställa gemensamma mål i en så omfattande och komplex fråga som Dohaförhandlingarna.
Syftet med denna runda, som sedan starten 2001 kallas utvecklingsrundan, är att förstärka det multilaterala handelssystemets grundprinciper och försöka lösa utvecklingsländernas problem på bästa sätt.
Framgångar i förhandlingarna måste göra det möjligt för utvecklingsländerna att göra handel till en integrerad del av sin nationella utvecklingspolitik och vi måste därför vara tillräckligt flexibla för att kunna hantera de minst utvecklade ländernas otrygga situation, erkänna tillväxtländernas nya roll och hantera liberaliseringsprocessernas särskilda effekter på sårbara länder.
Föredraganden är medveten om dessa problem och tar med rätta upp behovet av tekniskt stöd och kapacitetsuppbyggnad i utvecklingsländerna, möjligheten att introducera en ”utvecklingsbox” för de minst utvecklade länderna i jordbruksförhandlingarna, främjande av syd-syd-handeln och nödvändigheten av att tillväxtländerna fortsätter att öppna upp sina marknader för de minst utvecklade länderna samt erkännande av principen att särskild och differentierad behandling skall vara grundstommen som innefattar icke-ömsesidighet i handelsrundorna och som måste kunna anpassas efter varje utvecklingslands särdrag.
Principens tillämpning måste göra det möjligt för Internationella valutafonden och andra organisationer att inrätta en handelsintegrerande mekanism för att ersätta förluster som dessa länder kan komma att lida till följd av handelns liberalisering.
Som föredragande för betänkandet om Allmänna preferenssystemet välkomnar jag varmt föredragandens stöd för mitt förslag att uppmärksamma den urholkning av förmånsmarginalerna som skulle kunna bli effekten av rundan och den upprepade uppmaningen att kommissionen skall utarbeta en särskild rapport om utvärderingen av rundans effekter och överväga vilka åtgärder som bör antas.
Moreno Sánchez-betänkandet är ett utomordentligt bidrag till att sätta punkt för alla invändningar och få till stånd en runda som tillgodoser alla medlemmars strävanden att göra framsteg. 
Saïd El Khadraoui (PSE ).
   – Herr talman, herr kommissionsledamot, mina damer och herrar! Först och främst vill jag tacka föredraganden för hans goda insatser och utmärkta betänkande och även betona tre frågor som jag tycker är viktiga.
För det första insynen, som flera andra ledamöter redan tagit upp. Det är uppenbart att föremålet för förhandlingarna och – förutsatt att förhandlingarna blir framgångsrika – de faktiska beslut som fattas kommer att inverka starkt på ett mycket stort antal människor. Därför är det centralt att ett demokratiskt valt parlament som vårt löpande får ingående information om förhandlingarna och görs delaktigt i dessa. Konstitutionen kommer att ge oss större inflytande i detta avseende, men jag uppmanar er enträget, herr kommissionsledamot, att under de närmaste månaderna och åren göra mer än vad som formellt krävs av er för att göra parlamentet och i förlängningen även det civila samhället delaktigt i denna fråga.
För det andra måste världshandeln också vara rättvis. Den bör gynna alla, men i synnerhet utvecklingsländerna. Ett av huvudmålen måste vara att utrota fattigdomen genom en ny och anpassad handelspolitik. Därför måste vi först av allt se till att dessa länder får det tekniska stöd som krävs under förhandlingarna för att ytterligare kunna utöka sitt förhandlingsutrymme och även sträva efter kapacitetsuppbyggnad. Förhandlingarnas resultat bör även bli vad jag skulle vilja kalla utvecklingslandsvänligt. Detta kommer att kräva ett visst politiskt mod och även eftergifter från vår sida. Låt mig som ett exempel nämna den successiva utfasningen av våra exportbidrag, där jag anser att tydliga tidsramar måste föreslås.
Min tredje och sista punkt rör liberaliseringen av handeln med tjänster, som är viktig och skapar stora möjligheter, men vi måste tydligt fastställa omfattningen. Det finns trots allt tjänster som helst inte bör regleras av den fria marknaden, nämligen tjänster i allmänhetens intresse. Dessa bör även fortsättningsvis hållas utanför förhandlingarna och omfattar enligt min åsikt inte bara utbildning och hälsovård utan också t.ex. vatten, källan till allt liv, som någon sade tidigare. Tyvärr finns nu exempel i vissa utvecklingsländer på privatisering av vattenförsörjningen där följderna har blivit ytterst skadliga. Jag hoppas därför att ni delar denna åsikt, herr kommissionsledamot. 
Peter Mandelson,
   .– Herr talman! Jag vill genast säga att jag håller med föregående talare. Jag förstår precis hans kommentar om vatten och andra nödvändiga offentliga tjänster. Inget av det som görs under denna runda och absolut inget i kommissionens politik kommer att inkräkta på eller riskera de grundläggande intressena och livsbehoven. Det kan jag försäkra er om.
Om jag får återvända till något som Paul Rübig sade tidigare när han talade om att det är nödvändigt att rundan slutar i minsta möjliga sunda kompromiss så har han rätt. Det låter som om han förväntar sig att rundan skall sluta utan ambitioner. Det var inte det han menade. Att nå minsta möjliga sunda kompromiss är det allra svåraste. När jag står här och besvarar era frågor i kväll förefaller det målet mycket avlägset. Men det kommer närmare. Detta säger jag av två anledningar. För det första kommer Förenta staternas förhandlingsbefogenhet och mandat inte att hålla rundan vid liv i all oändlighet. Det är något som vi måste komma ihåg. För det andra finns det något som kallas förhandlingströtthet. Jag börjar se vissa tecken på trötthet smyga sig in, en otålighet, en önskan att komma till slutet och gå vidare. Jag tror att otålighet är hälsosamt. Jag hoppas att det är hälsosamt, och jag hoppas att den förhandlingströtthet som vi börjar se kommer att uppmuntra folk att visa sina kort litet mer, att planera för slutspelet i denna runda och att förstå att vi, när alla delar passas samman, kan få en runda som verkligen slutar i vinst för alla, inte minst för de WTO-medlemmar som är i störst behov av ett framgångsrikt och ambitiöst slut på rundan.
När det gäller några av de inlägg som har gjorts, till exempel av Caroline Lucas och Friedrich-Wilhelm Graefe zuBaringdorf, respekterar jag fullständigt den ståndpunkt ni intar i era påpekanden, men jag är djupt oense med er när ni förkastar premisserna och de grundläggande principerna för det internationella handelssystemet. Jag hoppas att ni förlåter mig för att jag påminner om de enorma fördelar som de rikare och mer välmående länderna har haft av det internationella handelssystemet. Nu när det går så bra, när det går så bra för industriländerna och när det går så bra för oss i Europa efter årtionden med öppen handel, förefaller det mig som om ni med er inställning helt enkelt verkar vilja sparka undan stegen för resten av världen så att de inte skall kunna komma ifatt. Och det ogillar jag. Jag anser att det är en inställning som motverkar sig själv. Naturligtvis är handel inte någon trollstav. Naturligtvis är handel inte svaret på varje fattigt och sårbart lands behov av och krav på utveckling. Men vi måste också inse att inget land har lyckats bli framgångsrikt eller få det bättre genom att skära av kontakterna med resten av världen. Och det är kärnan i ert program.
Jag instämmer i att enbart marknadstillträde inte är tillräckligt. Vi måste hjälpa de fattiga länderna att tillverka varor – varor med allt större mervärde – för att de skall kunna ha nytta av handeln i världsekonomin. Att endast öppna våra marknader är inte ett mål i sig. Den avgörande punkten är att göra det möjligt för människor att producera och leverera till dessa marknader, och detta var kärnan i Maria Martens inlägg i början av denna debatt. Jag håller fullständigt med henne om att urholkningen av förmånerna är ett problem för många utvecklingsländer som är beroende av en enda vara. Det är mycket svårt och en stor utmaning för oss i Europa att ge effektiv hjälp och effektivt bistånd till de länder som i hög grad är beroende av enstaka varor.
När vi talar om reformen av sockersektorn, som togs upp tidigare under debatten, vet vi att vi har ett ansvar inte endast för att leda och genomföra reformen till nytta för de människor som ni företräder i parlamentet och vilkas intressen också jag tänker på, utan också för det bistånd för anpassning och omstrukturering som vi ger till fattigare, mindre välmående utvecklingsländer, för vilka socker är av absolut central betydelse, inte endast för ekonomin utan för hela samhällsväven. Sådana varor är livsnödvändiga för dessa länder och vi vet vilka skyldigheter och vilket ansvar vi har gentemot dem.
Jordbruket är utan tvekan det mest komplexa och utmanande förhandlingsämnet i denna runda. Jag instämmer med Joseph Daul om att vi inte kan lägga all vikt i denna runda på jordbruket. Jag anser att jag gjorde detta klart i mitt öppningsanförande och jag håller helt och hållet med honom om att jordbruket inte skall betala kalaset för alla de andra sektorerna. Jag vill vara säker på att vi tänker långsiktigt i denna runda – ja, längre än till dess att jag slutar som kommissionsledamot. Jag hoppas att jag inte behöver sluta alltför snart, men en dag kommer andra att ta över och ni har absolut rätt. De åtgärder vi vidtar nu och det som vi förhandlar fram i denna runda måste garantera en hållbar framtid för det europeiska jordbruket. Vi får inte riskera jordbruket, vi får inte utsätta det för fara, och inget som jag eller kommissionen gör under denna runda kommer att skapa en sådan risk. Detta innebär också att det krävs anpassningar och att vi måste vara öppna för reformer och förändringar. Naturligtvis måste vi det. En sak är jag säker på: vi kan inte bara utelämna jordbruket till den fria marknaden. Det kan vi inte, eftersom vi vill ha en trygg livsmedelsförsörjning och eftersom det är viktigt att bevara jordbrukssamhällena, som är en nödvändig del av vår livsstil och av det europeiska samhället.
När vi talar om jordbruket och diskuterar de intressen som människorna i landsbygdsområdena har i denna runda, belyser det för mig vikten av att hela tiden förklara och motivera vad vi gör i denna runda – jag tror ni använde uttrycket ”göra reklam för”. Göra reklam är bokstavligen vad vi måste göra. Vi måste göra reklam för de enorma potentiella fördelar och vinster som kan uppnås om rundan slutförs på ett framgångsrikt sätt. Vi måste göra reklam för resonemanget bakom våra förhandlingar. Det är komplext och svårt för den vanliga medborgaren att förstå – gudarna skall veta att jag själv ibland tycker att det är svårt att förstå och jag är ändå kommissionsledamot för handel. Det bör inte tas för givet eller förutsättas att vi i denna runda helt enkelt kan förhandla och fatta beslut inom stängda dörrar och sedan, när vi är klara, informera en tacksam allmänhet om resultatet, som om det civila samhället inte behöver ges möjlighet att delta.
Detta säger jag inte bara därför att jag är mycket medveten om de känslor, den rädsla och den ängslan som dessa förhandlingar väcker – handel är ett i hög grad politiskt ämne – utan också därför att det belyser parlamentsledamöternas viktiga roll: Ledamöterna i detta parlament, men inte endast i detta parlament, utan i alla nationella parlament, är också delaktiga. Ni är delaktiga på två sätt. För det första sätter ni som parlamentsledamöter genom ert arbete och den granskning som ni utövar press på folk som mig att förklara och motivera vad vi gör. Jag anser att detta är mycket viktigt. Och för det andra företräder ni det civila samhället på ett representativt och tillförlitligt sätt, på ett sätt som icke-statliga organisationer inte alltid gör helt fullt ut. Genom er granskning och er representativitet ger ni denna process legitimitet. En legitimitet som den inte skulle ha om den helt enkelt genomfördes i hemlighet utan någon insyn, utan möjlighet att ställa oss till svars för vad vi gör och säger under förhandlingarna. Jag instämmer alltså med de parlamentsledamöter som har betonat att det är nödvändigt att parlamentet och parlamentsledamöterna har en roll. Det stämmer att parlamentsledamöterna skulle ha en formell roll och tillträde till processen om vi hade en konstitution. Trots att vi än så länge inte har någon konstitution är våra förbindelser dock mycket goda och vi har informellt lyckats genomföra något som jag hoppas och förutspår att vi så småningom också skall kunna befästa formellt.
När det gäller sådant som tjänster – vatten och andra offentliga tjänster – som framför allt är det som oroar allmänheten, är det rätt att allmänheten, medborgarna, får se att deras företrädare i de demokratiska forumen, i detta parlament, grundligt debatterar de frågor som oroar och bekymrar dem. Därför vill jag tacka er som i kväll har tagit upp frågan om tjänster och har gjort det på ett så konstruktivt sätt. Jag hoppas att detta är svar på synpunkterna från de personer som helt riktigt har betonat det civila samhällets roll. Det vidrör även WTO:s framtida roll och uppgifter, som jag godtar fullständigt och som Georgios Papastamkos tog upp i sitt inlägg.
Till dem som angriper WTO mer aggressivt vill jag säga följande: Jag vet ingen annan internationell institution, jag vet ingen bättre form av global styrning i världen i dag som matchar WTO:s demokratiska förfaranden – ja, alla medlemmar i WTO, stora och små, mäktiga och svaga, har samma möjlighet att påverka, dvs. de har en röst var. WTO fattar beslut och avger utslag mot de mäktigaste länderna i världen. Det är den enda internationella institution, det är det enda organ för global styrning som jag känner till som kan utmana och ifrågasätta Förenta staternas överhöghet och lyckas med det. Det är den enda organisation jag känner till som kan verkställa sina beslut och agera skiljedomare mellan olika länder, hur mäktiga och kraftfulla de än är i världssamfundet. Jag anser att detta är något att lovorda och applådera och det är något som vi bör bygga vidare på i stället för att fördöma.
Jag ber om ursäkt för att jag inte har besvarat alla de frågor som ställts. Men jag vill avslutningsvis betona en sak: det är verkligen nödvändigt att utvecklingen får en central plats i denna runda. Utvecklingen har en absolut central plats i utvecklingsagendan från Doha och dess grundläggande värderingar. Jag håller helhjärtat med dem av er som hävdar att handelskapacitet är av avgörande betydelse, vilket några av er gjort i sina inlägg i kväll. Det innebär att vi måste avskaffa hindren i hamnarna för att underlätta handeln. Därför är denna del av förhandlingarna enligt min åsikt så viktig. Det handlar om förmågan att få ut varorna på marknaderna och om att uppfylla kraven, och därför är handelsbiståndet så viktigt. Ja, kraven i vårt Allmänna preferenssystem, dessa krav som skyddar de europeiska medborgarnas och konsumenternas hälsa, är mycket viktiga och bör upprätthållas. Våra medborgare – de människor ni företräder – förväntar sig att vi skall göra det. Men vi måste också förstå att många människor i utvecklingsländerna ser dessa krav som ett hinder. Våra höga hälso- och konsumentskyddskrav liknar protektionism för resten av världen. Det är de inte, men de gör oss skyldiga att inte endast upprätthålla kravens integritet utan att också aktivt hjälpa och ge bistånd till fattigare länder för att göra det möjligt för dem att uppfylla kraven, i stället för att bara dra oss undan och i den processen gå miste om deras varor och det som de har att erbjuda våra marknader.
Tillåt mig avsluta här. Jag instämmer i att den gemensamma jordbrukspolitiken är något av ett problem på vissa sätt, men den är enormt nödvändig, en källa till liv och försörjning och på väldigt många sätt mycket viktig för att bevara våra jordbrukssamhällen. Men vilka är problemen med den gemensamma jordbrukspolitiken? Den gemensamma jordbrukspolitiken är faktiskt inte ansvarig för de fattigdomsproblem vi har i världen i dag. Europa har de öppnaste marknaderna i världen. Vissa tenderar att framställa den gemensamma jordbrukspolitiken som ondskan personifierad i förhållande till utvecklingsländerna, men detta är en missuppfattning och fullständigt fel. Men naturligtvis behöver den reformeras. Slutligen vill jag bara framföra mina synpunkter om familjejordbruk till Seán Ó Neachtain: Jag vill också skydda småjordbruken, men låt oss, när vi diskuterar framtiden för den gemensamma jordbrukspolitiken, komma ihåg att – och jag tror att jag har rätt när jag säger detta – 75 procent av utbetalningarna inom ramen för den gemensamma jordbrukspolitiken går till jordbrukare med inkomster över genomsnittet. Så när vi talar om att skydda småjordbrukarna och när vi talar om att skydda inkomsterna och försörjningen för några av de människor som har det mindre bra ställt och som ni företräder i parlamentet, låt oss komma ihåg att en reform av den gemensamma jordbrukspolitiken behövs också för deras skull. Ja, vi måste bevara den europeiska jordbruksmodellen, men vi måste inte bevara den gemensamma jordbrukspolitiken i dess nuvarande form för allt framtid. Den kan och bör fungera ännu bättre än den gör för de människor som behöver den mest.
Sammanfattningsvis vill jag säga att om vi kan nå en bred överenskommelse i Doha, i Hongkong och längre fram kommer det att vara ett enormt framsteg för världen. Det kommer att göra det möjligt för oss att avsluta en runda som har pågått inte bara under en eller två, utan under tre kommissioners verksamhetstid. Det är ett stort framsteg, ett fantastiskt framsteg som vi har inom räckhåll. Hur påfrestande och besvärlig denna runda än är anser jag därför att vi absolut inte bör ge upp, och det kommer vi inte heller att göra. Det finns mycket att göra för dem som behöver det och förtjänar det mest i vår värld, bland annat för otaliga miljoner av våra egna medborgare. Det är mycket som står på spel, det är en stor vinstpott och vi kommer att fortsätta på denna grundval tills vi slutligen lyckas.
Friedrich-Wilhelm Graefe zu Baringdorf (Verts/ALE ).
   – Herr talman! Jag vill göra ett kort inlägg. Kommissionsledamot Mandelson feltolkar mig när han utgår från att jag inte vill göra något åt fattigdomen i världen. Det som jag och min grupp funderar över är hur vi kan hjälpa människor som lever i fattigdom att få del av vår välfärd. Vi har också vissa tydliga idéer om hur vi kan åstadkomma detta. Jag hoppas att kommissionsledamot Mandelson vill delta tillsammans med oss i en mer fördjupad debatt så att han får möjlighet att sätta sig in i våra tankegångar bättre. 
Talmannen.
   – Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon. 

