Årsrapport 2006 om GUSP - Årlig rapport om genomförandet av den europeiska säkerhetsstrategin och ESFP (debatt)
Talmannen
Nästa punkt är en gemensam debatt om
betänkandet av Jacek Saryusz-Wolski, för utskottet för utrikesfrågor, om rådets årliga rapport till Europaparlamentet om de viktigaste aspekterna och de grundläggande vägvalen när det gäller Gusp - 2006, som läggs fram för parlamentet i enlighet med punkt G.43 i det interinstitutionella avtalet av den 17 maj 2006, och
betänkandet av Helmut Kuhne, för utskottet för utrikesfrågor, om genomförandet av den europeiska säkerhetsstrategin och ESFP.
Jacek Saryusz-Wolski
föredragande. - (EN) Herr talman! Under denna debatt, som är mer än bara en rutinmässig årlig debatt om utrikespolitik och en lägesrapport om utrikespolitiken i unionen, vill jag kommentera och uttrycka parlamentets åsikter om utrikespolitiken. Det faktum att Javier Solana är närvarande visar att detta är en speciell debatt. Tack för att ni kom, herr Solana.
För det första befinner vi oss vid en mycket viktig tidpunkt, för att inte säga en vändpunkt, när det gäller utrikespolitik, på grund av de nyskapande inslagen i Lissabonfördraget. Vi måste som vanligt se tillbaka för att göra en utvärdering, men vi måste också ha en framsynt strategi. Vi har ett högt och växande medborgarstöd för en utrikespolitik som är verklig och robust. Medlemsstaternas uppfattningar ändras i allt högre grad, eftersom man inser att det enda sättet att uppnå en effektiv utrikespolitik i unionen är att uppträda enat och agera gemensamt.
När det nya kapitlet om EU:s utrikespolitik nu inleds går vi mot en kvalitativ förändring. Den nya utrikespolitiken bör inte bara erhålla legitimitet från sin mellanstatliga källa, utan också genom granskning från Europaparlamentets sida, och följaktligen, som kommer vi att få se, från den växande betydelse och roll som Europaparlamentet har i fråga om att forma denna politik, som vi krävde i betänkandet. Vi behöver inta en integrerad och holistisk hållning till utrikespolitiken, med sammanhållning, konvergens och komplementaritet från alla de inblandade institutionernas sida, inklusive medlemsstaterna.
Europeiska unionen bör hålla fast vid sin roll som fredsmäklare och medlare, en mjuk makt som hjälper till att stabilisera, omstrukturera och reformera, en leverantör av stöd och humanitärt bistånd, som en normativ makt, som främjar och ger värde till demokrati, frihet och mänskliga rättigheter. Men samtidigt måste vi komplettera denna mjuka sida med en hårdare, genom att utveckla dimensionen för europeisk säkerhets- och försvarspolitik (ESFP) och våra militära resurser för att också vara förberedda på maktprojektion.
Vi borde komplettera vår korrigeringspolitik på området för utmaningar på kort och medellång sikt med en mer långsiktig strategi och en definition av europeiska intressen på lång sikt, genom att ta itu med de verkliga orsakerna och inte bara effekterna av vissa förändringar omkring oss som t.ex. Darfur, som är en situation som handlar om både klimat och konflikt.
Vi borde fortsätta att vara aktiva i fråga om olika geografiska prioriteringar, men också anta nya utmaningar och horisontella frågor som t.ex. klimatsäkerhet, energisäkerhet, rymdsäkerhet, cybersäkerhet, migrationsflöden och många andra.
Även om vi strävar efter att bli en global makt och en global aktör borde vi förändra balansen mellan att vara den som betalar, som vi är och vill vara, och att vara en nyckelaktör på världsarenan. Det nya fördraget erbjuder en enorm potential för en gemensam och effektiv utrikespolitik, men vi vet alla att genomförandet kommer att vara avgörande. Vi behöver en kollektiv vilja och ett samarbete, inte bara inom den institutionella triangeln utan också med medlemsstaterna, och vi måste undvika rivalitet.
Vi försökte lägga fram en konstruktiv strategi i detta betänkande. Vi är bekymrade över vissa misslyckanden på området för utrikespolitik, men vi ser framåt i högre grad. Vi medger att det finns en positiv utveckling, framsteg och framgångar. Vi rekommenderar att utmana misslyckandena, men också att bygga vidare på positiva insatser, och att söka utrymme för vidare framsteg.
Europaparlamentets ambition är inte bara att granska utrikespolitiken, att göra rekommendationer på vilka lösningar och val för den verkställande avdelningen grundas, utan också att investera i vårt eget utarbetande av utrikespolitiken, som jag kallar ”parlamentarisk diplomati” eftersom den drivs inom vårt behörighetsområde på parlamentsnivå.
I fråga om prioriteringar anser vi att det krävs fokuserade åtgärder och ett begränsat antal prioriteringar. Vi understryker behovet av en värdedriven utrikespolitik, inte för att vi är omåttligt idealistiska eller naiva, utan för att en värld omkring oss som delar våra egna starka universella värderingar bäst kommer att tjäna våra intressen i fråga om säkerhet och välstånd.
Parlamentet betraktar unionens utrikespolitik som ett bidrag till en stärkt europeisk identitet och också som ett mervärde för EU:s medborgare och som en del av Europeiska kommissionens plan för ett resultatens Europa.
Vi betraktar utrikespolitiken som en central europeisk politik att utrusta med en ordentlig institutionell organisation som Lissabonfördraget skapar, ordentliga instrument och en tillräcklig finansiering ur EU-budgeten. Vi behöver en uppsättning instrument, och det är en uppgift som vi har framför oss.
Helmut Kuhne
föredragande. - (DE) Herr talman! I vårt betänkande ville vi undvika ett upprepande av yttranden från tidigare betänkanden om den europeiska säkerhetsstrategin. Vi kanske inte har uppnått detta helt, men jag anser att vi kan fortsätta att följa denna väg i framtiden.
En punkt som vi fattade beslut om i tidigare betänkanden och som vi inte tog upp igen just av den anledningen, men som borde nämnas här, är t.ex. Europaparlamentets stöd för den europeiska säkerhets- och försvarsakademin. Vi vill att den ska bli en riktig institution, inte bara en virtuell. Mätt med europeiska standarder har tiden gått väldigt snabbt sedan december 2003, när den europeiska säkerhetsstrategin antogs - kanske inte nödvändigtvis mätt med objektiva normer, men den europeiska säkerhetsstrategin har gjort betydande praktiska framsteg under denna tid. Det finns vissa prestationer vi kan skryta med, men jag ska inte räkna upp de olika civila och militära uppdragen här.
Vad vi strukturellt kan visa är dock att vi under det senaste året eller så har haft ett civilt kontroll- och planeringsinstrument på rådets sida och att det nu finns en tydlig kontrollkedja från byggnaden där borta ned till dem som måste utföra operationerna på plats. Ur ett militärt perspektiv har vi stärkt den operativa kapaciteten utöver användningen av Natos kapacitet i enlighet med Berlin Plus-avtalet. Vi har gjort de taktiska insatsstyrkorna, som ska fungera enligt ett roterande system, praktiskt manövrerbara. Vi har också genomfört operationer som vi kan förklara framgångsrika, såsom uppdragen på området för rättsstatsprincipen i Georgien och andra liknande uppdrag.
Det finns dock vissa uppgifter som måste utföras där det, enligt min uppfattning, fortfarande råder brister, och det gör inte säkerhetsstrategin sämre att vi räknar upp dessa saker. När det görs mätningar efter befolkningstal för medlemsstaterna i EU råder en obalans i bidragen till uppdragen, framför allt på det civila området. Därför föreslår vi att medlemsstaterna ska vara skyldiga - endera moraliskt eller på andra sätt - att utfärda handlingsplaner i vilka man anger detaljerat hur mycket personal man kan tillhandahålla Europeiska unionen om det skulle krävas, inklusive yttranden om yrkesplaner för personer som återvänder till sitt land efter att ha tjänstgjort i EU-uppdrag. På lång sikt kan vi inte hantera den orosmekanism som det utgör att tillhandahålla trupper för militära insatser i exempelvis Darfur och Tchad, som vi har gjort hittills. Därför föreslår vi alternativ.
Vi ger också en rad förslag till hantering av helikopterkrisen och en ökning av helikoptrarnas tillgänglighet. På lång sikt är det meningslöst för oss i Europeiska unionen att flyga runt i 24 olika sorters helikoptrar.
Dessutom finns det ny utveckling som vi måste ta hänsyn till när vi funderar vidare på säkerhetsstrategin. Terroristverksamheten har lett till en utsuddning av gränserna mellan inre och yttre gränser. Vi måste ta itu med att säkra energiförsörjningen genom diplomatiska, ekonomiska och tekniska - och jag utelämnar medvetet militära - insatser. Skyddet av viktig infrastruktur mot elektroniska angrepp är något som vi har blivit medvetna om. Allt detta måste inkluderas i övervägandet av aspekter i säkerhetsstrategin, som kan behöva utvecklas.
Javier Solana, EU:s höge representant, har tilldelats ett särskilt mandat från rådet för att överväga sådana saker. Vi stöder honom i detta. Vi hoppas kunna se resultatet av dessa överläggningar i slutet av året i form av en vitbok, så att det finns en gemensam referenspunkt för den europeiska diskussionen, inte bara för en diskussion mellan Solana och regeringarna, inte bara mellan Solana och oss, inte bara inom de nationella parlamenten, utan också i den europeiska allmänhetens intresse, från Polen till Portugal.
Javier Solana
hög representant för den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken. - (EN) Herr talman! Jag vill börja med att tacka parlamentet för att jag blivit inbjuden till denna viktiga debatt om Europeiska unionens utrikespolitik, säkerhet och försvar vid Europaparlamentets plenarsammanträde.
Innan jag går in på ämnet vill jag dock omedelbart fördöma terroristattackerna mot den danska ambassaden i Islamabad i måndags, och framföra mitt deltagande med danskarna och pakistanierna och de anhöriga till de döda och sårade. Låt oss minnas dem, och framför allt dem som drabbades av attentatet. Jag var i Islamabad för inte så länge sedan, och jag skulle vilja rapportera om den resan om det finns tid till det.
Jag vill tacka de två föredragandena, Jacek Saryusz-Wolski och Helmut Kuhne, för deras betänkanden. Jag anser att dessa betänkanden innehåller många utmärkta punkter om hur vi skulle kunna stärka Europeiska unionens övergripande inflytande runtom i världen, i linje med våra värderingar och i linje med våra intressen. Jag vill gratulera dem och försäkra dem, och er alla, om att vi kommer att ta så många av dessa kommentarer som möjligt i beaktande, för jag anser att de är mycket konstruktiva och mycket positiva, och jag kommer följaktligen att beakta dem.
Detta är ett mycket viktigt sammanträde, och jag vill ta upp några av de frågor som behandlas i båda betänkandena. Under den tid som tilldelats mig vill jag tala om de punkter som är mer relevanta i dag på dagordningen för internationella frågor, för att se hur vi kan bidra till en lösning av dagens problem.
Jag vill säga ett par ord om det fördrag som föredragandena har hänvisat till. Det finns många hänvisningar till Lissabonfördraget i båda betänkandena, och det är tydligt varför. I betänkandena efterfrågas större effektivitet. Den huvudsakliga punkten i fördraget handlar om att göra Europeiska unionens arbete mer effektivt, mer synligt, framför allt på området för utrikes- och säkerhetspolitik. Jag är övertygad om att fördraget kommer att lösa många av de problem som tas upp framför allt i Kuhnebetänkandet.
Den främsta prioriteringen för oss alla är att få fördraget ratificerat. Vi måste alla fortsätta att arbeta för det ändamålet under de kommande dagarna. Jag vill understryka att det slovenska ordförandeskapet vid Europeiska rådet i december tilldelades mandatet att driva arbetet för att förbereda så att Lissabonfördraget ska kunna träda i kraft på ett smidigt sätt.
Detta arbete har, som ni vet, vägletts av några grundläggande principer som vi delar. Startpunkten för hela denna diskussion är själva fördraget. Det måste respekteras till fullo. För det andra är det övergripande målet att fördraget ska träda i kraft enligt tidigare överenskommelse, vilket innebär den 1 januari 2009 om saker och ting går som de ska.
Många aspekter i fördraget är av grundläggande intresse för er, för Europaparlamentet, och - eftersom vi talar om utrikes- och säkerhetspolitik - när det gäller just denna fråga. Både ordförandeskapet, kommissionen och jag själv har haft möjlighet att diskutera många av dessa frågor med några av er, och jag kan garantera att jag kommer att fortsätta med det från denna stund och till dess att fördraget träder i kraft. Enligt min uppfattning är det av avgörande betydelse att de tre centrala institutionerna samarbetar för att se till att fördraget genomförs på ett smidigt sätt.
Jag vill säga ett par ord om den europeiska avdelningen för yttre åtgärder. Jag har, som ni vet, enligt förklaring 15 i fördraget befogenhet att som hög representant i tjänst utföra ett förberedande arbete tillsammans med kommissionen och medlemsstaterna. Det håller jag på med. Jag genomför detta mandat med det tydliga målet att få beslutet om att inrätta den europeiska avdelningen för yttre åtgärder antaget så snart som möjligt sedan fördraget trätt i kraft.
Kuhne nämnde den europeiska säkerhetsstrategin. Jag vill framföra några kommentarer om hur jag ser på den nuvarande situationen. Enligt det mandat som jag beviljades, mandatet från rådet i december, ska jag ha utarbetat ytterligare en rapport till december 2008. Jag kommer att följa upp med diskussioner med er alla för att få till stånd de nödvändiga ändringarna på bästa sätt.
Denna strategi har visat sig vara mycket användbar. Det har föredraganden erkänt, och det tackar jag honom för. Det är ett instrument som enligt min uppfattning har varit till stor nytta under de senaste fyra åren. Dokumentet är kort, men det är samtidigt ett dokument som är läsbart, och jag anser följaktligen att det har uppfyllt detta syfte.
Jag anser att denna strategi speglar våra värderingar, speglar våra principer, speglar hur vi borde återgå till utrikes- och säkerhetspolitiken. Enligt min uppfattning handlar den uppgift som tilldelades av Europeiska rådet i december inte om att förändra texten, utan mer om att förbättra texten och komplettera den där det är möjligt.
Det är viktigt att reflektera över den internationella situation som rådde då den skrevs - kom ihåg att det var 2003. Det har skett saker sedan dess - förmodligen inte tillräckligt fundamentala för att ändra innehållet i strategin - men de kompletterar frågorna från denna period. Vi har lärt oss saker, och det har förts debatter i parlamentet och institutionerna. Därför betraktar jag parlamentets insats, bl.a. genom det mycket välkomna betänkandet av föredraganden, Kuhne, som mycket värdefull.
Jag kommer att rapportera muntligen till Europeiska rådet om denna fråga, om hur arbetet utförs, om två veckor. Vid det tillfället kommer jag att få gensvar från medlemsstaterna om tankarna när det gäller denna fråga, och jag kommer att lyssna på er och till de kommentarer som ni gett i dag. Sedan kommer ytterligare diskussioner att äga rum, och ett informellt sammanträde med utrikesministrarna - Gymnichmötet - i september, och vi kommer att fortsätta att tala om dessa frågor med varandra här i parlamentet.
Jag anser att tidsplaneringen är mycket viktig. I december 2008 fyller den europeiska säkerhetsstrategin fem år. Vid den tidpunkten kommer Lissabonfördraget förhoppningsvis att ha ratificerats, och sammanhållningen i fråga om våra åtgärder följaktligen att ha förbättrats. I fråga om de centrala hot som begrundas i strategin anser jag att de som fastställdes 2003 var de rätta. Jag tror att vi kan enas om det. Massförstörelsevapen, terrorism, organiserad brottslighet, regionala konflikter - de har i grunden inte ändrats. De är, som jag sa, lika relevanta i dag, och vi måste fortsätta att kämpa aktivt i denna riktning.
Strategin baserades på en analys av de stora globala utmaningarna vid den tidpunkten, men i dag är, som jag redan nämnt, vissa mer relevanta än andra för fem år sedan, och det har också kommit nya. Glöm inte bort - som föredragandena redan har nämnt - att klimatförändringarna och deras effekter på den internationella säkerheten, på energisäkerheten - som nu måste beaktas noggrant - inte beaktades i strategin. Samma sak gäller invandring - framför allt olaglig invandring - och informationssäkerhet. De beaktades inte då, men det borde de nu. Vi måste ta hänsyn till denna utveckling.
Jag vill också säga ett par ord om ESFP, som föredraganden nämnde. Jag tror att vi utan att överdriva kan säga att den har varit en framgång. Den har varit en viktig och mycket synlig del av Gusp. Under de senaste fem åren har vi - och det är bra att inse det - placerat ut över 15 uppdrag - i själva verket 17. Nu är 14 av dem - civila och militära - verksamma på tre kontinenter: Europa - på Balkan, Afrika och Mellanöstern och Asien. Det framgår tydligt i betänkandena, och det uppskattar jag verkligen.
I Kuhnes betänkande belyses dock några av de utmaningar och tillkortakommanden som vi står inför i ESFP, och jag instämmer i det mesta av det som sagts.
Vi arbetar på det: vi tar hänsyn till det vi lärt oss från uppdragen. Vi anpassar strukturerna, både på den civila och på den militära sidan. Vi försöker få till stånd en högre grad av civilt och militärt samarbete osv. för att få en heltäckande strategi, vilket jag också tror är syftet med betänkandet.
Det gjordes bra framsteg vid rådets möte med utrikes- och försvarsministrarna förra veckan. Det fattades ett viktigt beslut. Föredraganden Kuhne nämnde nyckelordet ”helikoptrar” som, som ni vet, är en av de svårigheter som det internationella samfundet står inför nu i fråga om krishanteringsoperationer. Den kapacitet som vi behöver finns inte här, och den kapacitet vi har är inte redo, eller är inte den mest lämpliga för dagens utmaningar.
Beslutet om att Europeiska försvarsbyrån ska fokusera på den taktiska frågan beträffande helikoptrar gäller från och med i dag, och jag hoppas verkligen att ni kommer att få information från militären i Europeiska unionen. Det är något som jag hoppas kommer att hanteras på ett sammanhängande sätt.
Jag vill säga några ord om situationen i världen i dag: brännpunkterna och de saker som vi försöker finna lösningar på. Jag börjar med västra Balkan. Det finns, som ni vet, fortfarande olösta frågor på västra Balkan. Det som skedde vid valet i f.d. jugoslaviska republiken Makedonien i söndags är något som vi borde fundera över. Men jag vill rapportera att det har skett två viktiga saker i Serbien sedan vi senast talades vid: stabiliserings- och associeringsavtalet har undertecknats med Serbien och ett val har gått av stapeln. Enligt min uppfattning har resultatet i valet till viss del påverkats av vårt agerande, och vi får hoppas att vi kan få en regering i Serbien som kommer att fästa avseende vid det europeiska perspektivet för Serbien.
Jag vill säga några ord om Kosovo. Som ni vet kommer det globala lagstiftningspaketet, inklusive den konstitution som utlovades från dagen för Kosovos självständighet, att gälla från och med den 15 juni i Kosovo. Vid det laget skulle vi vilja att situationen på ort och ställe rörde sig i rätt riktning, dvs. att Eulex rörde sig i rätt riktning. Vi befinner oss i ständig kontakt med FN:s generalsekreterare för att se hur detta ska kunna göras, och jag hoppas verkligen att jag om några dagar kommer att kunna rapportera om framsteg till er.
Det är bara naturligt att säga några ord om Georgien nu. Jag reser till Georgien i morgon bitti. Jag kommer att besöka Tbilisi och myndigheterna där. Jag kommer också att besöka Abchazien. Det är mycket viktigt att vi också besöker Abchazien för att försöka upprätta direkt kontakt för ögonblicket mellan de båda sidorna inom ramen för gruppen av vänner till FN:s generalsekreterare, för att se om ett annat arrangemang kan införas. Jag tror inte att vi kommer att kunna lösa allt denna vecka, men jag hoppas verkligen att vi kommer att ge ett positivt och konstruktivt bidrag.
Jag bör dessutom rapportera om situationen i Libanon, där viktiga händelser också har ägt rum nyligen. Jag hade, tillsammans med parlamentets talman, förmånen att befinna mig där den söndagen. Det var ett mycket rörande ögonblick då överenskommelsen nåddes. General Suleiman är nu president efter 18 månader av instabilitet. Den byggnad som vi var i den eftermiddagen hade varit stängd och var nu öppen. Jag hoppas att det beslut som fattades i Doha i Qatar kommer att innebära en utveckling mot fred i Libanon och mot ett val 2009.
Denna överenskommelse är, som ni vet, inte perfekt: den innehåller positiva element, men också element som inte är så positiva. Låt oss hoppas att vår hjälp och en samstämmighet i vårt agerande under de kommande månaderna kommer att bidra till att driva processen framåt, för den är inte fullständig i nuläget. Premiärministern har återtillsatts. Fouad Siniora är en värdig man, en man som vi borde respektera. Nu leder han regeringen. Vi får hoppas att han utan problem tar sig fram till valet i mitten av 2009.
Jag skulle vilja tala om mycket annat också, men med detta tal har jag åtminstone - och jag tror att jag har överskridit min talartid - gett er en uppfattning om de frågor som jag kommer att ta itu med under de kommande månaderna.
Jag vill också tala om att jag kommer att resa till Teheran. Jag har inte varit där sedan i juni 2006. Sedan dess har jag haft många möten med ledarna i Teheran. Jag har dock, tillsammans med de sex länder som deltar i dessa förhandlingar, beslutat mig för att åka tillbaka till Teheran för att träffa ledarna. Jag kommer att ha med mig ett erbjudande som förbättrats sedan vi utformade det 2006. Jag förväntar mig inga mirakel, men jag anser att det är viktigt att vi fortsätter att sträcka ut en hand och klargöra att vi har en dubbel strategi: förhandlingar för att lösa de grundläggande frågorna, framför allt kärnvapenfrågan, men samtidigt en fortsatt användning av vad säkerhetsrådet har att erbjuda.
(Applåder)
Talmannen
Tack herr höge representant, för ert tal, och vi önskar er lycka till under alla era farliga resor. Den säkraste platsen för er att befinna er på är nog Europaparlamentet. Det måste alltid vara trevligt för er att vara här!
Günter Verheugen
kommissionens vice ordförande. - (DE) Herr talman, mina damer och herrar! Jag vill börja med att gratulera föredragandena, Jacek Saryusz-Wolski och Helmut Kuhne, till den konstruktiva, heltäckande och framtidsorienterade strategi som båda betänkandena grundas på.
Med tanke på det stora antal ämnen som täcks av de båda betänkandena vill jag begränsa mig till en rad aspekter som är av särskild betydelse för kommissionen, som utgörs av genomförandet av ändringsfördraget från Lissabon, den europeiska säkerhetsstrategin, grannskapspolitiken och frågan om gemensamma åtgärder, i synnerhet kommissionens roll inom ramen för krishantering.
Kommissionen hoppas, liksom de flesta av er, att det nya ändringsfördraget kommer att ratificeras i år. Fördraget är av avgörande betydelse för att vi ska kunna företräda alla EU-medborgares intressen på världsarenan på ett bättre sätt. Ett säkert, ekonomiskt hälsosamt, socialt balanserat och stabilt Europa som samtidigt spelar en ledande roll på en världsarena som speglar dess ekonomiska inflytande behöver en stark europeisk utrikespolitik. Därför bör allt som i slutändan kommer att leda till en sammanhängande utrikespolitik stödjas. Detta är inte huvudsakligen ett institutionellt problem eller ett problem med förfarande, och det är inte heller ett problem i fråga om rättsprinciper - det är ett politiskt problem. För att EU:s utrikespolitik ska vara effektiv måste alla medlemsstater uppbringa den politiska vilja som krävs för att stödja Europeiska unionens gemensamma intressen. Detta skulle i vilket fall som helst vara i allas intresse. United we stand, divided we fall. Vi kan göra ett val.
I nuläget förbereder kommissionen sitt bidrag till omarbetningen av den europeiska säkerhetsstrategin. I dag kan vi se nya risker och utmaningar som den snäva idén om säkerhet från 2003 inte längre kan svara ordentligt på. Nu måste idén om hot omformuleras, och det bör fästas större vikt vid länkarna mellan säkerhet och utveckling, säkerhet och energi, säkerhet och klimatförändringar och till och med till de problem som vi upplever för ögonblicket, såsom prisökningarna, tillgång till råvaror, risken för livsmedelsbrist och hela migrationsfrågan.
I detta avseende omfattar årsrapporterna från Gusp och den europeiska säkerhetsstrategin/ESFP många punkter som kommissionen är eniga om. Jag förväntar mig att dessa punkter också kommer att godkännas av Europeiska rådet i december 2008.
Främjande av demokratisering i andra länder måste fortsätta att utgöra en central del av vår utrikespolitiska strategi. Vi har erfarenhet av detta. Utvidgningen av Europeiska unionen, under vilken vi har fått betydelsefull erfarenhet som vi kan tillämpa till förmån för EU:s grannskapspolitik, är ett framgångsrikt exempel.
Grannskapspolitiken är nu ett av våra viktigaste instrument - om inte det viktigaste - för att stärka freden och stabiliteten i vår del av världen och för att bidra till välstånd och säkerhet. Vårt mål måste också fortsättningsvis vara att uppnå en så stor integration som möjligt i gemenskapspolitiken. För att våra partnerländer verkligen ska kunna gynnas av detta erbjudande krävs en fredlig lösning på fortsatta konflikter, som Javier Solana nyss talade så gripande om, vare sig de pågår i Kaukasus, Moldavien, Mellanöstern eller västra Sahara.
Den övergripande utvecklingen, och därmed det globala inflytandet från Europeiska unionen, är beroende av en optimal användning av resurser och instrument. Lyckligtvis behöver vi inte starta från noll. Vi har redan använt oss av en rad gemenskapsinstrument, inklusive utvecklingsbistånd och humanitärt bistånd, för att stödja EU:s krishanteringsåtgärder - från Afghanistan till Kosovo, från Mellanöstern till Tchad.
Dessutom har den budget som förvaltas av kommissionen för Gusp höjts kolossalt, nästan tiofaldigats sedan 2002. För närvarande pågår 11 ESFP-uppdrag på områdena för politik, rättsstatsprincipen och övervakning, och ytterligare två uppdrag på det militära området. Kommissionen är nu självskrivet delaktig i planeringen av dessa uppdrag från början. Det var fallet med operationerna i Kosovo, Tchad och Centralafrikanska republiken.
Jag vill i samband med detta säga några ord om stabilitetsinstrument. Denna viktiga nya finansieringsmekanism i EU har lagts till instrumenten för krishantering och konfliktförebyggande och har tilldelats ett genomsnitt på över 200 miljoner euro per år för perioden 2007-2013. Kommissionen anser att stabilitetsinstrumentet har visat att det var värt mödan att genomföra det, både vad gäller förvaltningen av medel och kvaliteten på de åtgärder som vidtagits.
Kommissionen skulle verkligen välkomna ett närmare interinstitutionellt samarbete i förhållande till Europeiska unionens externa verksamhet om detta skulle garantera större samstämmighet, effektivitet och öppenhet i EU:s utrikespolitik. Kommissionen anser att vi borde samla våra energikällor. Det är vad Europa behöver. Det är vad Europas folk - och också det internationella samfundet - förväntar sig av oss.
Tack för er uppmärksamhet.
Joseph Daul
för PPE-DE-gruppen. - (FR) Herr talman, herr rådsordförande, herr kommissionsordförande, herr Solana, mina damer och herrar! Om Lissabonfördraget, som vi hoppas, träder i kraft den 1 januari 2009 kommer det att utgöra inledningen av en ny era för unionens gemensamma utrikes- och säkerhetspolitik. Denna politik var en chansning, men det är precis det som gör att Europeiska unionen kan bevisa att man är en global aktör. Trots betydande framsteg har Europa fortfarande långt att gå innan man, som en ekonomisk jätte men politisk dvärg, kan bli en global politisk makt i sin viktklass.
Som Jacek Saryusz-Wolski antydde i sitt utmärkta betänkande, så befinner sig Europas roll i världen fortfarande långt ifrån sin verkliga potential. Våra samtalspartner kräver mer av Europa både i Israel, Palestina och över hela världen. Vi borde hörsamma deras krav. För att vara trovärdig för dessa partner måste unionen inte bara uppträda enat utan också ha tillgång till de nödvändiga instrumenten för att göra sig hörd. Dess utrikespolitik måste ha demokratisk legitimitet, vilket den parlamentariska kontroll som införs med Lissabonfördraget kommer att ge.
Vi vill ha ett trovärdigt försvar i Europa. Inte för att vi ska kunna starta krig naturligtvis, men för att vi ska kunna garantera fred och, vilket är ännu viktigare, hjälpa de fattigaste i världen. Vår gemensamma säkerhet begränsas inte längre till ett militärt skydd mot en attack utifrån. Den omfattar också energiförsörjning, klimatförändringar, migrationshantering och främjande av mänskliga rättigheter och civila friheter.
Gruppen för Europeiska folkpartiet (kristdemokrater) och Europademokrater är engagerad i att se till att alla aspekter av denna gemensamma säkerhet beaktas. Vi är av den åsikten att EU:s utrikespolitik först och främst måste fokuseras på våra närmaste grannar. Det är anledningen till att vi ber kommissionen och rådet att arbeta för att stärka den europeiska grannskapspolitiken och ge stabilitet till situationen på västra Balkan. Det är framför allt nödvändigt att fortsätta dialogen med Serbien medan vi fortsätter att stödja Kosovo. Samarbetet mellan rådet och parlamentet har inte alltid varit lätt när det gäller dessa frågor. Rådet har inte alltid varit tillräckligt öppet för oss, men våra förbindelser har trots detta gjort stora framsteg. Ordförandeskapet för rådet och Javier Solana erkänner nu att EU:s gemensamma utrikes- och säkerhetspolitik kommer att bli starkare och mer rättvis om den får parlamentets stöd.
Jag vill, på PPE-DE-gruppens vägnar, be rådet att gå längre än så, att föra diskussioner med parlamentet om utnämnande av den förste höge representanten och kommissionens vice ordförande och att inleda ett lämpligt samråd med oss. I egenskap av parlament vill vi också rådfrågas om hur den europeiska avdelningen för yttre åtgärder ska upprättas. Vad gäller genomförandet av den europeiska säkerhetsstrategin uppmanar vår grupp den höge representanten att offentliggöra en vitbok för att utvärdera den strategi som infördes 2003.
Inom ramen för det framtida fördraget kräver vi en förstärkning av parlamentets budgetbefogenheter på alla EU:s utgiftsområden. Vi driver också lobbyverksamhet för instrument för parlamentskontroll och samarbete med rådet.
I en värld där regionalmakten härskar måste Europeiska unionen ta vara på de unika tillfällen som de nya instrumenten i fördraget utgör för att etablera sig som en politisk makt som både är mer homogen, och därför bättre kan göra sig hörd på den internationella arenan, och fastare gentemot sina partner. En ökad parlamentarisk kontroll kommer att göra denna politik ännu effektivare, eftersom den kommer att vara mer demokratisk och öppnare.
Hannes Swoboda
för PSE-gruppen. - (DE) Herr talman! Först och främst vill jag gratulera Helmut Kuhne till hans betänkande, i synnerhet eftersom en heltäckande definition av säkerhet tillämpas, och ett omfattande urval av säkerhetspolitiska instrument därför definieras, som naturligtvis omfattar militären, även om den inte uteslutande baseras på militära åtgärder. Jan Marinus Wiersma kommer att gå in på detta mer i detalj. Jag vill också varmt tacka Jacek Saryusz-Wolski för det effektiva samarbete som vi nyligen hade med honom i utskottet för utrikesfrågor.
Jag vill ta upp två saker. Den första, som Martin Schulz redan har nämnt - och vi har redan diskuterat den i vår grupp i dag - är frågan om energisäkerhet och en gemensam energipolitik. Vi är inte intresserade av att kritisera bilaterala avtal som slöts under en tidsperiod då en gemensam säkerhetspolitik inte diskuterades. Sådana avtal sluts dock fortfarande, och det är viktigt, framför allt inför framtiden, att klargöra att sådana avtal måste inbäddas i en gemensam säkerhetspolitik och en gemensam energipolitik när de sluts.
I dag talade jag med en ledande företrädare från Azerbajdzjan som är här i parlamentet. Han sa: ”Mina vänner, ni uppträder på ett helt annat sätt än Kina och Ryssland.” Detta är inte acceptabelt! Vi måste agera enat om vi vill kunna nå gemensamma mål, och han gjorde rätt i att påpeka detta.
Detta för mig till den andra punkten, som vi kommer att ta itu med mer noggrant i Brokbetänkandet. Det talas mycket om Medelhavsunionen i nuläget. Vi kräver från grupps sida också en union för Svartahavsregionen. Detta är också en betydelsefull region, där vi har mycket att uträtta, framför allt i vårt eget intresse. Jag vill tacka Saryusz-Wolski för att han tog upp denna fråga.
Förslaget, som det har formulerats av Polen och Sverige, är bra. Vi stöder det, men det går inte tillräckligt långt. Vi måste gå längre om vi verkligen vill företräda våra politiska intressen, framför allt i denna region. Vi stöder naturligtvis detta i samband med detta betänkande, och vi kommer att diskutera det mer i samband med Brokbetänkandet, så att våra gemensamma grannar i öst och syd blir medrådgivare, och delaktiga i att tillsammans med oss hantera och genomföra de europeiska målen.
Slutligen en kommentar om diplomattjänsten, som den höge representanten, Javier Solana, också nämnde. Det förekommer mycket diskussioner om den, och vi kommer också att utarbeta en rapport om den, men jag vill klargöra en sak: vi behöver en diplomattjänst som är livskraftig och som kommissionen, rådet och medlemsstaterna godkänner. En diplomattjänst som är effektiv och inom vilken det politiska ansvaret verkligen tas på allvar, inklusive ansvaret gentemot parlamentet. För oss handlar det om att verkligen klargöra att man inom denna tjänst - hur den än är organiserad - naturligtvis är ansvarig inför Europaparlamentet genom den höge representanten.
Ett sista ord om Irak: jag önskar er lycka till i Iran, herr Solana! Vi antar naturligtvis samma strategi, som går ut på att vara flexibla, men att tydligt klargöra att vi inte vill ha några fler atomvapen, framför allt inte i den regionen. De skulle leda till större osäkerhet, inte större säkerhet. Lycka till alltså, med att fastställa dessa grundläggande principer på ett framgångsrikt sätt.
(Applåder)
Annemie Neyts-Uyttebroeck
för ALDE-gruppen. - (NL) Herr talman, herr kommissionsledamot, herr Solana! Betänkandena av Jacek Saryusz-Wolski och Helmut Kuhne är viktiga arbeten, och det skulle vara omöjligt att diskutera alla aspekter av dem på så kort tid. Därför ska jag fokusera på tre aspekter.
För det första på parlamentets roll i utrikes- och försvarsfrågor, för det andra på det stora ansvar som medlemsstaterna har för att upprätta en sammanhängande och effektiv utrikes- och säkerhetspolitik och, slutligen, behovet av att fortsätta bekämpa spridningen av kärnvapen och att arbeta för att uppnå en allmän vapenkontroll. Det faktum att vi för denna debatt med dessa deltagare här i dag är ett ypperligt bevis på i vilken grad vi i Europaparlamentet har lyckats inta en mer betydelsefull roll i utrikes- och säkerhetspolitiken, även om detta, enligt befintliga fördrag, inte var meningen inledningsvis. Det är tack vare vår ihärdighet, samt den förståelse som har vi har fått från både kommissionen och den höge representanten och som har lett till ett interinstitutionellt avtal som möjliggör sådana här debatter. Vi ska naturligtvis utnyttja varje möjlighet som erbjuds genom Lissabonfördraget för att fortsätta att spela vår roll fullt ut. Det är för övrigt också tack vare att vi aldrig har gått för långt, att vi inte har ”spelat ett för högt spel”, som man säger, som vi har kunnat spela denna roll.
Det står klart att en effektiv utrikes- och säkerhetspolitik bara är möjlig, som Hannes Swoboda betonade, om alla 27 medlemsstaterna och regeringarna i dessa medlemsstater, också de stora, vidtar gemensamma åtgärder. Vi kan verkligen säga vackra ord i detta sammanhang, alla kan säga vackra ord i detta sammanhang, men om stats- och regeringscheferna, premiärministrarna eller utrikesministrarna sedan agerar annorlunda på världsarenan så går det inte, kommer det inte att lyckas. Medlemsstaternas ansvar är därför särskilt stort, inte bara på det område som jag har nämnt, utan också i fråga om att se till att deras ord följs av handling. Vi har plågsamma erfarenheter av detta sedan förberedelserna för ingripandet i Tchad, till exempel. Beslutet blev jakande, och sedan tog det flera veckor att samla trupperna och allt material. Sådana saker skadar vår trovärdighet på ett betydelsefullt sätt, och därför hoppas jag att vi alla ska anstränga oss enormt för att minimera risken för att detta ska kunna hända igen i framtiden.
Angelika Beer
för Verts/ALE-gruppen. - (DE) Herr talman, mina damer och herrar! Jag ska inte upprepa alla gratulationer eller återigen betona de punkter som vi faktiskt är eniga om: det vill säga kravet på en gemensam utrikes- och säkerhetspolitik, såsom Jacek Saryusz-Wolski har formulerat den, och naturligtvis frågan om granskning och öppenhet i parlamentet. När vi återvänder till de nationella medlemsstaterna märker vi i alla diskussioner att vi, ju mer Europeiska unionen blir inblandad i utrikes- och säkerhetspolitiken, desto mer vill och måste främja dessa instrument för öppenhet och legitimitet hos befolkningen i vårt eget land.
Jag vill ta upp de omtvistade frågor som ingen ännu har nämnt. Herr Verheugen! Under den första debatten diskuterade vi förslaget till Helmut Kuhnes betänkande med kommissionsledamot Benita Ferrero-Waldner. Hon betonade, liksom min grupp, att det är fördelaktigt att fortsätta att tänka på detta, att inte bara diskutera en omarbetning av den europeiska säkerhetsstrategin utan också försöka utforma ett gemensamt verksamhetsmål, nämligen frågan om mänsklig säkerhet och skyddsansvaret. Alla som har följt med i vad som hänt sedan dess känner till den märkliga alliansen mellan de konservativa under Karl von Wogau och kommunisterna under Tobias Pflüger. Det relevanta stycket har tagits bort, med stöd av båda grupperna, och vi kommer på nytt att begära att det ska tas med, eftersom vi, om vi inte möter denna politiska utmaning, kommer att förlora vår trovärdighet när det gäller det sätt som vi hanterar detta ämne, dvs. förebyggande av konflikter, på, men också när det gäller vad vi gör åt Darfur, Tchad och andra konflikter som vi borde vara vaksamma på.
Den andra saken som jag anser vara absurd, även om vi inte har nått någon överenskommelse om den, är att de konservativa under von Wogau kräver att vi i framtiden ska beakta den amerikanska nationella säkerhetsstrategin inom ramen för den europeiska säkerhetsstrategin och vår omarbetning av den. Det är helt absurt, eftersom denna politik har gått på grund och vi vet att de amerikanska myndigheterna har misslyckats med denna upptrappning, denna unilateralism, och att det har kostat många liv. Att då säga att vi borde ta till oss den i vår framtida europeiska utrikespolitik tycker jag är mer än absurt!
För det tredje vill jag ta upp en oerhört viktig fråga: spridning. Herr Solana! Också jag önskar er stort lycka till. Vi behöver föra en dialog, också med Iran, men jag skulle vilja ställa följande fråga till mina kolleger i parlamentet: när vi talar om energisäkerhet, som trots allt utgör en del av en mer övergripande säkerhet - är det då rätt svar när Nicolas Sarkozy, som nästa ordförande för Europeiska rådet, tillkännager att han vill placera kärnkraftstekniken på världsmarknaden utan några begränsningar och utan några övervakningsmetoder? Hur kommer detta att påverka vår trovärdighet? För det första leder det inte till en kärnvapennedrustning, vilket det är meningen att vi ska arbeta för. För det andra sprider vi denna teknik, fastän vi vet att den alltid kan missbrukas utifrån en militär aspekt. Enligt min uppfattning begår vi ett misstag här, och därför kommer vi att lägga fram ett ändringsförslag.
Brian Crowley
för UEN-gruppen. - (GA) Herr talman! Samarbete och samordning mellan EU-medlemsstaterna i fråga om en gemensam utrikes- och säkerhetspolitik (Gusp) är viktigt. Det finns nya globala hot, och jag anser att Lissabonfördraget och Gusp kommer att göra det lättare för oss att bekämpa dessa hot. Gusp är mer än ett genomförande av en politik. Den innebär att 27 medlemsstater ska samarbeta för att garantera fred, mänskliga rättigheter, rättsstatsprincipen och demokrati över hela världen. Lissabonfördraget omfattar samma principer, och de är helt förenliga med irländska värderingar.
(EN) När vi gratulerar båda föredragandena till deras arbete på detta specifika område och tar hänsyn till den erfarenhet vi har från de senaste åren är det särskilt viktigt att vi är medvetna om att Europa alltför ofta har sagt många vackra ord, men inte lyckats leva upp till förväntningarna. Det är anledningen till att vi, när vi ser fram emot utvecklingen av en ny politik, utan att på något sätt föregripa resultatet av den irländska folkomröstningen - som jag hoppas kommer att bli positivt när det gäller antagande och ratificering av Lissabonfördraget - aldrig får glömma att det kommer att uttalas vackra ord, men att ingenting kommer att kunna uträttas om inte medlemsstaterna i enat agerande kan gå med på gemensamma ståndpunkter och på att gå framåt.
Det senaste exemplet på detta är det som skedde i Tchad. Trots det fruktansvärda vi såg i fråga om flyktingarna vid gränsen mellan Tchad och Sudan, trots alla medlemsstaters vilja att göra något, så belyste vårt misslyckande att tillhandahålla den logistik som hade behövts för att få in styrkorna i Tchad våra brister.
När vi talar om framtida hot, möjligheter och, inte minst, faror, så måste vi alltid vara medvetna om att Europa är det största fredsprojektet av alla. Det arbete som vi utför, och det som vi har uppnått och byggt upp i Europeiska unionen sedan 1958, har visat att ett gemensamt agerande, ett samarbete som bygger på tolerans och förståelse för olika åsikter, är en mycket större makt och ett mycket mäktigare verktyg än några vapen som vi kan ställa till vårt förfogande. Därmed inte sagt att vi ska vara naiva och säga att vi inte behöver ha tillgång till några resurser. Men vi måste komma ihåg att alla medlemsstater måste agera enhälligt när det gäller att finna en ny utrikes- och försvarspolitik för framtiden, och att ett land, om det säger ”nej”, inte kan förminskas eller svärtas ned som en följd av detta.
Tobias Pflüger
för GUE/NGL-gruppen. - (DE) Herr talman! De två betänkanden som vi diskuterar i dag är ett tydligt tecken på det framskridna skede som Europeiska unionens militarisering har nått.
Jag vill ta upp flera aspekter, till exempel det mycket nära samarbetet mellan EU och Nato, som är helt ödesdigert. Nato är också en allians som för krig, och vi motsätter oss detta nära samarbete mellan Europeiska unionen och Nato.
Jag vill återigen tacka för klargörandet av att Lissabonfördraget kommer att medföra grundläggande förändringar på det militära området. Det är en väsentlig anledning till att vi är emot Lissabonfördraget, och jag vill påpeka att det inte har ratificerats än, och att jag hoppas på ett ”nej” på Irland den 12 juni.
En del av Lissabonfördraget - som också framgår av Helmut Kuhnes betänkande - går ut på att det bör inrättas en oberoende militärbudget i EU, kallad startfonden. Vi anser att detta skulle leda till en hel drös problem.
Det finns inga garantier för någon parlamentarisk granskning av ESFP-uppdrag. EU:s insatsstyrkor ska kunna placeras ut inom 5-30 dagar, och den tyska förbundsdagen kan inte involveras inom den tidsramen. Det gick inte att nå enighet mellan alla grupper i fråga om parlamentarisk granskning, delvis för att vi krävde att alla grupper, inklusive de mindre, skulle erhålla lämplig information. Parlamentet vill tydligen inte att de ska få det.
I betänkandet uppmanar man till vidare militära projekt. Vi anser att det är fel. Först måste tidigare EU-uppdrag utvärderas noggrant. Det skulle ha skett för länge sedan. Franska soldater som deltog i operation Artemis i Kongo tillämpade tortyr. Operationen i Tchad är en katastrof, och uppdraget Eulex i Kosovo - som ska vara ett uppdrag i enlighet med rättsstatsprincipen - har ingen rättslig grund.
Dessa två betänkanden går i helt fel riktning. Därför har vi som grupp lagt fram en reservation. Det franska ordförandeskapets planer på det militära området har nu blivit uppenbara. Man kommer att driva på militariseringen ytterligare. En marin insatsstyrka och en luftstridsstyrka har redan nämnts. Vi vill inte ha en militär union. Vi vill inte ha en militär allians. Vi vill ha en civil union. Av dessa orsaker säger vi bestämt ”nej” till dessa två betänkanden.
Gerard Batten
för IND/DEM-gruppen. - (EN) Herr talman! I båda dessa betänkanden förutsätts att Lissabonfördraget/europeiska konstitutionen kommer att ratificeras, trots att resultatet av den irländska folkomröstningen inte kommer att vara klart förrän den 12 juni. Men parlamentet har naturligtvis redan beslutat att man ska ignorera den irländska folkomröstningen om resultatet blir ett ”nej”.
Europeiska unionen vill inte att dess utrikespolitik och militära ambitioner ska bli föremål för beslut av folket i Europas nationalstater genom folkomröstningar, för man vet mycket väl att folket kommer att förkasta dessa ambitioner om man får ett val. Och vilka ambitioner sedan. Dessa betänkanden visar hur EU tänker gå till väga för att bygga upp sina militära styrkor genom att kombinera multinationella styrkor, bygga gemensamma kontroll- och befälsstrukturer, anta gemensam utrustning och politik för systemupphandling och upprätta gemensamma kommunikationssystem. Man räknar med att kunna kombinera befintliga multinationella styrkor och att det ska finnas en permanent styrka under EU:s ledning. Och detta är början på en europeisk permanent armé. Dessa planer hotar Nato och undergräver nationalstaternas ställning inom Förenta nationerna - som Europeiska unionen försöker tillskansa sig.
Jag deltog nyligen i en säkerhetskonferens i Bryssel, där någon ställde frågan: vem är rädd för Europeiska unionen? Vilket naturligtvis betyder att ingen kommer att ta EU:s anspråk på utrikespolitik på allvar utan hotet från en militär styrka. Under den senare delen av andra världskriget sa en av Stalins medarbetare att påven motsatte sig vissa av hans utrikespolitiska åtgärder. På detta svarade Stalin: ”och hur många divisioner har påven?”
Europeiska unionen avser att använda sina divisioner till att driva igenom sin vilja och bli fruktad på världsarenan. Och om vi vill veta hur det kommer att se ut behöver vi bara föreställa oss en upprepning av den gemensamma jordbrukspolitiken och den gemensamma fiskepolitiken med vapen, stridsvagnar och flygplan.
Det enda europeiska folk som får yttra sig i fråga om detta är irländarna i folkomröstningen den 12 juni. En av de nyckelfaktorer som påverkar irländarna kommer att vara bevarandet av deras historiska neutralitetspolitik. Men inser de att en ratificering av Lissabonfördraget kommer att innebära slutet på neutraliteten och att de kommer att utgöra en del av Europeiska unionens utrikespolitik och militära ambitioner? De kommer inte bara att förlora sin neutralitet; de kommer också att upptäcka att de hjälper till att betala för soldater och krigsmateriel för militära operationer som de kanske inte samtycker till.
De bör allvarligt överväga dessa saker innan de beslutar hur de ska rösta i folkomröstningen. Den brittiska regeringen och parlamentskamrarna har på ett skamligt sätt förrått det brittiska folket genom att neka dem en folkomröstning om Lissabonfördraget. Irlands neutralitet står på spel, men det gör också Storbritanniens förmåga att försvara sig självt.
Irena Belohorská
(SK) Mina damer och herrar! Jag vill börja med att säga att jag välkomnar årsrapporten för 2006 och de framsteg som gjorts i strukturen av rapporten. Europaparlamentet måste inta en mer bestämd ståndpunkt och agera enat i de aktuella frågor som rådet borde hantera på ett systematiskt sätt. I detta avseende välkomnar jag bestämmelserna om ett närmare samarbete mellan Europaparlamentet och de nationella parlamenten liksom ett ökat ansvar för de nationella parlamenten och medlemsstaternas regeringar i fråga om strategiska beslut.
Jag tror att också företrädarna för de nya medlemsstaterna kommer att finna sin plats i den nya strukturen inom de europeiska diplomattjänsterna. Enligt min uppfattning kommer Europa tack vare Lissabonfördraget att presentera en mer enad front på området för yttre förbindelser. Det är viktigt att medlemsstaterna har tätare samråd med sina partner och med EU:s höge representant, i synnerhet när det gäller att anta grundläggande beslut. Unionens enhetliga juridiska person kommer att göra det möjligt för Europeiska unionen att sluta internationella avtal och gå med i internationella organisationer. När dessa bindande beslut antas bör de europeiska medborgarnas bekymmer och förväntningar beträffande frågor av internationell natur också beaktas.
Javier Solana
hög representant för den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken. - (ES) Herr talman! Jag vill i min tur kort gratulera dem som har talat på parlamentsgruppernas vägnar. Enligt min uppfattning har det i stort rått bred enighet om många av de frågor som vi har tagit upp under den första delen av debatten, även om det inte har rått enhällighet.
(FR) Jag vill först och främst tacka Joseph Daul från gruppen för Europeiska folkpartiet (kristdemokrater) och Europademokrater. Ni uttryckte er tydligt beträffande målen med översynen av den europeiska säkerhetsstrategin och om syftena med Lissabonfördraget i allmänhet. Jag delar er ståndpunkt helt och fullt, och jag anser att det är av avgörande betydelse att stärka unionens röst och mänskliga dimension.
Jag anser ärligt att Europa bär ett ansvar inte bara gentemot sina invånare utan också gentemot människor utanför Europa. Hela världen uttrycker förhoppningen om att Europa ska anta en tydligare strategi och vidta effektivare åtgärder. Därför instämmer jag helt i de kommentarer som PPE-DE-gruppen framfört, och jag kommer att göra allt för att få till stånd ett effektivt samarbete med alla institutioner från och med nu och fram till ikraftträdandet av fördraget. Detta är det mandat som jag tilldelades inom ramen för artikel 15 i fördraget, och jag kommer att försöka uppfylla denna skyldighet.
(EN) Jag vill också svara Hannes Swoboda - inte för att gå emot det han säger, utan tvärtom för att säga att jag kan hålla med om mycket av det han sa och att jag skulle vilja se saker och ting gå i den riktningen. Enligt min uppfattning är det samarbete som ni nämnde mellan civila och militärer grundläggande. Detta handlar om krishantering och inte någonting annat. Inom krishantering bör Europeiska unionen ha tillgång till alla instrument för att kunna göra det mesta av sin förmåga.
Men jag upprepar att det viktigaste är att ha den politiska viljan. Vi kanske har förmågan, men utan den politiska viljan har vi ingenting. Vi kanske inte har förmågan i alla fall. Därför måste vi arbeta i båda riktningar, med förmåga men också med politisk vilja. Uppbyggande av politisk vilja är något som alla i denna vackra byggnad måste arbeta på, tillsammans med de andra institutionerna i Europeiska unionen.
Jag vill säga ett par ord om betänkandet av Jacek Saryusz-Wolski. Det finns punkter i detta betänkande som jag instämmer hundraprocentigt i. Jag vill exempelvis understryka punkterna om Afghanistan, för Afghanistan är en mycket viktig fråga, där vi har ansvar. Jag hade inte möjlighet att nämna i inledningsanförandet att Afghanistan enligt min uppfattning - och förhoppningsvis enligt vår uppfattning - är en av de aktuella utmaningarna för oss och att vi måste kunna utarbeta en lösning som är politisk. Därför är det som ni skriver i betänkandet om polisuppdraget mycket viktigt. Vi behöver personer från polisväsendet där. Vid det senaste mötet med rådet (utrikes frågor) enades vi, som ni vet, om att fördubbla antalet personer i detta uppdrag.
Men jag vill också understryka det ni sa om kvalitet. Det stämmer att vi, när vi talar om rättsstatsprincipen, poliserna och domarna, inte har tillgång till dessa - de arbetar med andra frågor i de nationella medlemsstaterna, och därför får vi se hur vi ska kunna ta oss härifrån till den tidpunkt då vi kommer att ha tillgång till en europeisk grupp poliser, grupp domare och grupp av samhälleliga aktörer som kan sättas in snabbt. Det skulle kunna vara möjligt med militären, för den kan lyckligtvis vara tillgänglig om den inte befinner sig i en krishanteringsoperation. Vi måste tänka på detta, och inte bara tänka, utan också finna svar på dessa frågor.
Jag vill säga att anförandena på det hela taget har varit mycket konstruktiva. Jag vill framföra några kommentarer om punkten om mänsklig säkerhet. Fru Beer! Ni vet mycket väl att jag är mycket engagerad i detta koncept. Marie Colvin är en vän till mig, och jag har skrivit några av styckena tillsammans med henne. Jag anser att det är ett koncept som belyser mycket av vårt moderna tänkande när det gäller säkerhet. Därför spelar det ingen roll vad vi kallar det; det viktiga är vad vi gör. Namnet är viktigt, men vad vi gör är viktigare. Jag anser att alla betänkanden är belysta av den övertygelsen: att säkerhet är något som går bortom ett klassiskt koncept.
Men jag motsätter mig, om ni ursäktar, vissa av kommentarerna, till att börja med kommentaren från företrädaren för kommissionen. Jag anser verkligen inte att säkerhetsstrategin måste revideras för att den haft ett mycket snävt säkerhetskoncept. Jag anser inte att detta är ett bra yttrande. Jag anser, beträffande den säkerhetsstrategi som utarbetades 2003, att de flesta begränsningarna i den utgör samma element, samma utmaningar, samma problem som vi har i dag. Vi kanske måste komplettera och vi kanske måste agera, men jag betecknar inte strategin som en snäv säkerhetssyn. Den är tvärtom den mest vidsynta strategi som Europeiska unionen någonsin har haft när det gäller detta problem.
Jag vill klargöra att jag inte anser att det som behöver göras är att skriva en ny text, utan att så mycket som möjligt av kärnan ska bevaras, dvs. det mandat som vi har, och att vi ska försöka tillföra nya element. Många av er har till exempel tagit upp frågan om energisäkerhet - som är viktig - och frågan om följderna av klimatförändringarna i alla dess dimensioner, frågan om hur vi ska kunna hantera det ansvar som vi har när det gäller katastrofer med naturlig orsak som inte orsakats av människor, som vi har resurser till som har införts för att vi ska kunna bekämpa sådana dramatiska händelser.
Vad gäller spridning så har jag talat om det nästan varje gång jag fått tillfälle till det - de risker och den betydelse som denna fråga utgör för oss alla. Jag tror att om vi skulle välja två horisontella frågor som vi måste ta itu med så skulle den ena vara klimatförändringar och den andra spridning och nedrustning. Dessa är de två huvudfrågor som skulle kunna utgöra en risk för mycket av det som vi värderar högt i livet. Jag håller därför med om detta.
Jag vill säga några ord till min käre vän Brian Crowley. Enligt min uppfattning är det viktiga att prestera resultat, och jag håller med honom. Men titta på exemplet Tchad. Jag vet inte om det var det bästa exempel som ni hade kunnat välja. Jag var i Tchad för några veckor sedan. Jag åkte till huvudstaden, till den näst största staden och till Goz Beida, där den irländska divisionen är stationerad, vid mycket gott mod och med en enorm professionalism. Det är något som borde göra oss stolta. Jag är stolt över det arbete som den irländska divisionen uträttar mitt på slätten, där de med oerhörd generositet försöker hjälpa de fördrivna personerna i flyktinglägren. Jag applåderar de irländska soldater som befinner sig där, som har en mycket generös inställning och som är fast beslutna att förbättra saker och ting på ort och ställe, vilket är målet med detta uppdrag.
Jag vill tacka er, herr talman, och alla parlamentsgrupper, och jag hoppas verkligen att vi, under den tid som vi har framför oss nu när vi närmar oss slutet av 2008, kommer att kunna arbeta på ett konstruktivt sätt för att uppfylla den dröm som så många invånare i Europeiska unionen har - ett genomförande av fördraget, för att få ett Europa som har en betydelse i det internationella samfundet, i världen, som motsvarar våra idéer, våra principer, vår förmåga och vår levnadsstandard.
Karl von Wogau
(DE) Herr talman, mina damer och herrar, herr Solana! Jag vill först och främst tacka Helmut Kuhne för hans betänkande och för hur han uträttade arbetet med det, vilket innebar att vi kunde uppnå enighet på nästan alla punkter.
Herr Solana! För några månader sedan närvarade ni vid Gilles Polins begravning i Bayonne. Han var den förste soldaten att förlora livet i en europeisk operation. Jag blev mycket berörd av denna händelse, den var mycket sorglig, och den fick mig att återigen fundera noggrant över vid vilka tillfällen som vi faktiskt engagerar soldater och under vilka förhållanden.
Detta är samtidigt mitt svar till Angelika Beer och på konceptet mänsklig säkerhet. Konceptet mänsklig säkerhet är verkligen intressant - också i fråga om utvecklingsbistånd. Utan säkerhet, ingen utveckling. Jag är emellertid inte säker på att detta koncept är lämpligt för Europeiska unionens säkerhets- och försvarspolitik, eftersom det skulle kunna tolkas som att vi borde ingripa i vartenda fall, i hela världen. Det väcker förväntningar som kanske inte kommer att kunna uppfyllas. När människor behöver hjälp söker de det inte hos den som har bäst avsikter utan hos den som faktiskt kan hjälpa dem. Det är svagheten i detta koncept, och inget skulle vara värre än att väcka falska förhoppningar i detta sammanhang. Därför kommer min grupp att rösta mot att nämna denna princip.
Det franska ordförandeskapet ligger framför oss, och med det förmodligen några viktiga beslut att fatta. Jag har redan tillkännagivit detta: alltfler soldater sänds iväg på farliga uppdrag. Vi har ansvar för att se till att de också har den utrustning som krävs, bästa möjliga utrustning för dessa operationer. Så är ännu inte fallet på många områden. Det råder brister inom telekommunikation och - detta är mycket viktigt - på det civila området och i fråga om civila operationer. Det finns brister i spaning och navigation. På detta område förväntar jag mig konkreta förslag, så att det i framtiden kommer att finnas ett närmare samarbete och så att sådana projekt och brister kan lösas gemensamt på europeiskt sätt.
I betänkandet framför oss krävs att Eurocorps ska inrättas som en permanent styrka under EU:s ledning. Detta skulle enligt min uppfattning vara ett stort steg framåt jämfört med stridsenheter, som står till EU:s förfogande under högst sex månader. Jag kräver att den europeiska säkerhets- och försvarsakademin som Kuhne nämnde ska bli mer än bara en virtuell akademi, så att den tilldelas medel att utföra sina uppgifter med.
Jan Marinus Wiersma
(NL) Herr talman! Jag skulle vilja framföra ett antal anmärkningar när det gäller den europeiska säkerhetsstrategin i betänkandet av min kollega Helmut Kuhne. Han arbetade naturligtvis på det med det fulla stödet från min grupp, och vi anser att resultatet är utmärkt. Inte desto mindre skulle jag även vilja göra den höge representanten uppmärksam på ett antal iakttagelser.
Säkerhetsstrategin är på sin plats och togs fram 2003 som en betydande nyhet. Strategins grunddrag är naturligtvis även i fortsättningen på sin plats. Vad vi diskuterar nu är anpassningar till en förändrad internationell dagordning. Effektiv multilateralism är en viktig princip. Kombinationen av civila och militära aspekter är av stor betydelse. Modern hotbildsanalys är också viktig. Det finns många positiva exempel på hur EU under ledning av Javier Solana har hanterat detta under de senaste åren. Det är i själva verket samma tillvägagångssätt, men en bredare agenda. Alla säger att man inte bara kan tala om terrorism och om traditionella säkerhetsproblem, utan att man även bör undersöka hur problem kopplade till trygg energiförsörjning och klimathot påverkar vårt säkerhetsprogram. I det ligger den breda agendan.
Inte desto mindre skulle jag vilja slå ett slag för den smala agendan. Det handlar inte bara om staters säkerhet. Det handlar även om människors säkerhet. Jag tycker att det är bra att Helmut Kuhne har försökt dra igång denna debatt här i parlamentet, samtidigt som vi hade en stor diskussion om ”ansvaret att skydda” i FN, en annan diskussion som rör människor. Vi måste verkligen titta på hur detta kan införlivas i vårt koncept, och jag anser därför att det är synd att gruppen för Europeiska folkpartiet (kristdemokrater) och Europademokrater inte vill vara med om att formulera dessa idéer. När vi talar om mänsklig säkerhet menar vi inte att man automatiskt bör ingripa i varje situation då det föreligger ett möjligt hot mot den mänskliga säkerheten, utan snarare att vi vill att man tar mer hänsyn till denna viktiga faktor.
Vad gäller denna breda agenda är det också viktigt att EU tack vare Lissabonfördraget - och låt oss hoppas och tro på att Irland den 12 juni röstar ja till detta fördrag, vilket vi också förutsätter - kommer att kunna arbeta med en bred agenda, eftersom den nye höge representanten, som måste kallas så på grund av mitt eget land, även kommer att vara vice ordförande i Europeiska kommissionen och därför kommer att effektivt samordna denna breda agenda.
Slutligen har jag en sista iakttagelse vad gäller Förenta staterna. Det ska hållas val, och vi vet inte vilka de två kandidaterna kommer att bli. I alla händelser är det klart att med vem det än blir - och jag hoppas förstås att det blir Barack Obama - kommer det att vara lättare att samarbeta i ett antal säkerhetsfrågor. Ett konkret exempel är frågan om icke-spridning av kärnvapen. John McCain har gjort intressanta uttalanden i den frågan. Kanske kommer det i slutet av året att bli dags att presentera ytterligare initiativ, nya avtal: när det gäller exempelvis multilateraliseringen av kärnbränslecykeln. Jag hoppas att den höge representanten är beredd att anstränga sig för att uppnå detta.
István Szent-Iványi
(HU) Herr talman, herr höge representant, herr kommissionsledamot! Till att börja med skulle jag vilja gratulera Jacek Saryusz-Wolski och Helmut Kuhne till deras uttömmande betänkanden. De har gjort ett utmärkt arbete. En av de viktigaste slutsatserna i Jacek Saryusz-Wolskis betänkande är att stabiliteten på västra Balkan för närvarande är EU:s främsta prioritet. Jag håller fullkomligt med om detta.
I fråga om Kosovo står inget mindre än trovärdigheten hos den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken på spel. Föregående händelser är inte alltför uppmuntrande: även om alla medlemsstater har uttalat sitt stöd för Ahtisaariplanen har de fortfarande inte kunnat enas om de ska erkänna Kosovo eller inte. Men ett ännu större problem är att det fortfarande inte finns någon överenskommelse om huruvida befogenheterna som hör till Förenta nationernas interimistiska uppdrag i Kosovo (Unmik) bör lämnas över till EU:s rättsstatsuppdrag i Kosovo (Eulex). Men om detta inte sker kan inte EU uppfylla sina egna löften, och det undergräver dess trovärdighet. Mycket viktiga uppgifter för Eulex-uppdraget är att skapa grundlagsenlighet, införa en fungerande marknadsekonomi, förstärka Kosovos etniska mångfald och bygga upp ett förtroende mellan folkgrupperna i landet.
EU kan inte låta Kosovo klara sig på egen hand. Vår politik för västra Balkan måste vila på tre pelare. För det första måste vi erbjuda dessa länder trovärdiga utsikter inom EU, vi måste noggrant studera villkoren och vi måste vara konsekventa. Det vore ett stort misstag om vi tillfälligtvis inte tog politiska hänsyn vad gäller villkoren eller om vi på ett inkonsekvent sätt gjorde eftergifter till länder som inte samarbetar med oss - eftergifter som vi inte gör till dem som samarbetar. Dessa frågor kommer säkerligen fortsätta att hota EU:s trovärdighet.
EU vill med rätta spela en global roll, men detta kommer endast att förbli ett önsketänkande så länge vi inte klarar av att garantera möjligheterna till fred, stabilitet och framåtskridande i vår egen omedelbara närhet. Tack.
