Justering av protokoll
Ordföranden
Protokollet från gårdagens sammanträde har delats ut.
Finns det några synpunkter?

Falconer
Herr ordförande! I går tog jag upp frågan om en kamera som placerats utanför huset som filmade in genom en av dörrarna. Jag gick dessutom i en korridor i går när jag såg en kameraman som gick baklänges samtidigt som han filmade en parlamentsledamot. Detta var inte bara farligt för kameramannens liv och lem, utan också för parlamentsledamotens liv och lem.
Jag skulle vilja be er, herr ordförande, eftersom jag vet att ni behandlar denna plats med en viss värdighet - mycket mer än jag själv gör i vissa situationer - att undersöka denna sak och kanske ge oss några råd om hur dessa övningar kan stoppas.

Ordföranden
Herr Falconer! Tack för er information. Som tur är tycks det inte vara ett allmänt bruk bland ledamöterna eller tjänstemännen att springa baklänges, men vi skall undersöka vad som har hänt.

Posselt
Herr ordförande! Ett påpekande om arbetsordningen, artikel 41.1: Under måndagen uppstod uppenbarligen ett språkligt missförstånd mellan oss. Därför måste jag än en gång ta upp det. I måndags protesterade jag mot att man tog bort rådets frågestund i dag onsdag. Ni sade att eftersom ingen grupp hade gjort någon invändning mot det, så skulle föredragningslistan fastställas på så vis. Men i vår arbetsordning står det: " Frågestunder med frågor till rådet och kommissionen äger rum vid varje sammanträde." Jag vill hänvisa till det. Jag anser att arbetsordningen skall iakttas även då ingen enda grupp har protesterat mot föredragningslistan.
(Applåder)

Ordföranden
Herr Posselt! Detta är en sak som alltid ställer till med problem, eftersom arbetsordningen också säger att frågestunden skall äga rum vid de tidpunkter som bestäms av parlamentet på förslag av ordförandekonferensen. Om ordförandekonferensen inte kommer med något förslag - och det är tyvärr inte första gången detta inträffar, det har skett flera gånger -, kan jag inte gå emot ordförandekonferensen eller tvinga den att komma med ett förslag. Parlamentet har dessutom alltid tolkat att man skall försöka hålla frågestunden, men att den undantagsvis inte genomförs, som i detta fall, och om de ämnen som står på föredragningslistan förhindrar det. Jag noterar dock ert inlägg och kommer att framföra det till utskottet för arbetsordningen, valprövning och ledamöters immunitet så att de kan säga om denna tolkning som hittills har gällt, är acceptabel eller inte.
Jag vill också meddela att vi är mycket begränsade i denna, eftersom rådet normalt sett endast är närvarande en dag i veckan i Strasbourg. Jag har tagit upp frågan, så att vi i en av de kommande trepartsdialogerna diskuterar möjligheten för rådet att utöka sin närvaro till ännu en dag, så att vi kan hålla frågestunden, även om det inte nödvändigtvis är på onsdagarna.

Hardstaff
Herr ordförande! Jag skulle vilja lägga till litet till vad min kollega, Falconer, sade. Jag såg också ett filmteam i en korridor i går som filmade några av våra anställda som flyttade på en låda. Jag är inte riktigt säker på varför detta ansågs viktigt att filma. Jag misstänker att programmet inte kommer att visa allt underbart arbete som vi utför här i parlamentet.

Ordföranden
Jag skall be GD 3 att undersöka vad som hände, och jag kommer att informera er och Falconer så snart som möjligt.
Då det inte finns fler synpunkter är protokollet justerat.

Imbeni
Herr ordförande! Låt mig informera er och alla mina kolleger om att i går kväll, ganska sent, avslutades förlikningskommitténs behandling av det femte ramprogrammet. Det var ett mycket svårt arbete - detta var det femte sammanträdet - och jag måste säga att som vanligt förde vi en ojämn kamp för att komma fram till ett gemensamt beslut med ett råd som fattar enhälliga beslut. Men diskussionerna genomfördes med intelligens, envishet och med mycken god vilja från samtliga ledamöter av delegationen och från samtliga politiska grupper. Kammaren kommer att få tillfälle att uttrycka sin åsikt om det arbete som delegationen utförde i december, men jag tror att jag redan nu kan säga att alla som deltog i arbetet verkligen har visat prov på en mycket positiv inställning, och jag tror att det kan vara på sin plats att, förutom att påpeka detta, tacka alla delegationens ledamöter som har deltagit i förlikningsarbetet.
(Applåder)

Ordföranden
Tack så mycket, herr Imbeni! Jag anser att det är ett verkligt utmärkt meddelande, med tanke på de speciella svårigheterna i dessa förhandlingar. Jag tror också att vi, bortsett från att tacka alla ledamöterna, måste tacka er alldeles särskilt för det arbete som ni har lagt ner på att nå denna framgång i förlikningen.

De Clercq
Herr ordförande! Jag skulle vilja meddela er att utskottet för rättsliga frågor och medborgarrätt i går kväll godkände förslaget till stadga för ledamöterna av Europaparlamentet med kvasienhällighet efter sex timmars oavbruten omröstning. Jag vill tacka och gratulera alla ledamöter av utskottet, och i synnerhet föredraganden, som verkligen ansträngt sig för att ta upp avtalet med ordförandekonferensen och för att efterleva det. Inom kort kommer vi således att ha allmän debatt om förslaget till stadga för ledamöterna av Europaparlamentet.
(Applåder)

Ordföranden
Tack så mycket, herr De Clercq!

Agenda 2000
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är rådets och kommissionens uttalanden om riktlinjerna i Agenda 2000.

Ferrero-Waldner
Herr ordförande, ärade damer och herrar ledamöter! En central fråga för det österrikiska ordförandeskapet, men också för diskussionen i Europaparlamentet, är Agenda 2000. För agendan är det i dag en viktig dag, eftersom detta plenarsammanträde är ägnat åt att fastställa Europaparlamentets ståndpunkter. Jag glädjer mig därför över att få tillfälle att i början av debatten i korthet rapportera för er om läget för arbetet i rådet.
Låt mig till att börja med än en gång betona hur viktigt det är för det österrikiska ordförandeskapet med ett konstruktivt samarbete mellan rådet och Europaparlamentet i denna fråga. Våra båda institutioner spelar en väsentlig roll när det gäller att bemästra detta stora reformverk. Enbart genom ett öppet åsiktsutbyte och en effektiv samordning av vårt arbete kan det bli möjligt för oss att iaktta det krävande tidsschema som lades fram av Europeiska rådet i Cardiff.
Ordförandeskapet tackade redan i början av året ja till att inom ramen för regelbundna kontakter med parlamentet, både genom sitt vanliga deltagande vid plenarsammanträdena och sammanträdena med parlamentets utskott, ta del av Europaparlamentets ståndpunkter, säkerställa att Europaparlamentet ständigt underrättas om de framsteg som görs under rådets arbete, liksom att meddela rådet resultatet av diskussionerna och innehållet i parlamentets betänkanden, som rådet sedan vederbörligen kommer att ta hänsyn till.
Det gläder mig att i dag kunna fastslå att parlamentet och rådet nu har kommit överens om att i detta syfte påbörja en regelbunden informell dialog om helhetsutvecklingen för diskussionerna om Agenda 2000. Även kommissionen kommer att delta i denna dialog.
De första mötena, som gäller föranslutningsinstrumenten, reformen av den gemensamma jordbrukspolitiken och av strukturpolitiken, kommer att äga rum på politisk nivå redan i slutet av november - början av december. De kommer särskilt att ge parlamentet tillfälle att belysa sina ståndpunkter beträffande Agenda 2000, som debatteras i dag och beslutas om i morgon. För att värna om kontinuiteten kommer också det kommande tyska ordförandeskapet att vara representerat.
Det österrikiska ordförandeskapet betraktar Agenda 2000 som en av sina centrala utmaningar. Redan från början intensifierade vi avsevärt arbetet i de olika arbetsgrupperna och i Coreper. Under varje sammanträde med rådet (allmänna frågor), hos finans- och jordbruksministrarna, är agendan en väsentlig fråga. Det går nu för tiden inte en dag utan att det arbetas intensivt på delar av paketet.
Låt mig kort sammanfatta de viktigaste aspekterna beträffande förhandlingsläget. För det första: Vad beträffar budgetplanen för 2000-2006 finns det ett generellt samförstånd om att det när budgetplanen ställs upp skall tas hänsyn både till kravet på budgetdisciplin, på effektivitet i fråga om utgifter och till kravet att ställa medel för lämplig vidareutveckling av unionens politik till förfogande. Vi kunde enas om en avgränsning av de utgifter som hänför sig till föranslutning och inträde. Den allmänna uppdelningen av budgetplanen, med hänsyn tagen till den separata framställningen och beräkningen av utgifterna för föranslutningen och de nya medlemsstaterna, jämte den sjuåriga giltighetstiden 2000-2006 med den planerade anpassningen till tidpunkten för de första anslutningarna, har brett stöd, även om det hävdas från vissa medlemsstaters sida att budgetplanen bör granskas vid varje anslutning.
De genomsnittliga tillväxtkvoter, som kommissionen utgår ifrån, kommer ständigt att behöva granskas med hjälp av de senaste ekonomiska siffrorna, eftersom det kan förekomma avsevärda svängningar för de årliga tillväxtkvoterna inom en tidsrymd av sju år. Kommissionen utgår från arbetshypotesen att den övre gränsen för unionens medel från och med år 2000 bör fastslås till ett konstant värde om 1, 27 procent av BNP inom gemenskapen . Detta finner stort stöd, men förhandlingarna om det är ännu inte avslutade.
Totalbeloppen för de olika utgiftsrubrikerna kommer man väl att uppnå samförstånd om först under den slutliga fasen av förhandlingarna. Nu diskuterar man också intensivt i de ansvariga instanserna konceptet för stabilisering av utgifterna i den nya budgetplanen. Mötena den 23 november och 1 december kommer att vara av stor betydelse. Här kommer det att handla om att fortsätta diskussionen om nyckelfrågorna och identifiera möjliga lösningar på detta område.
Rapporten om systemet för egna medel presenterades av kommissionen den 7 oktober i Europaparlamentet och den 12 oktober i Ekofin. Denna rapport behandlar olika möjligheter för vidareutveckling av systemet med egna medel och lösningen på problemet med den alltför stora obalansen i budgeten. Hittillsvarande diskussioner i Ekofin och i rådet (allmänna frågor) visade endast föga konvergens. Det kommer att krävas avsevärda ansträngningar för att här komma fram till allmänt godtagbara lösningar.
Vad gäller det interinstitutionella avtalet gjorde man under de senaste veckorna goda framsteg i förhandlingarna om rådets ståndpunkt till ett nytt sådant avtal. Detta har gett oss möjlighet att ta upp den gemensamma tekniska granskningen av kommissionens förslag med Europaparlamentet den 12 november. Jag hoppas att arbetet kommer att gå framåt på ett bra sätt.
Vad gäller reformen av strukturpolitiken har avsevärda ansträngningar gjorts under det österrikiska ordförandeskapet. Jag tror att vi som helhet här har gjort goda framsteg. Beträffande följande punkter och för de gällande tekniska bestämmelserna härskar principiellt sett samstämmighet.
För det första finner idén med den lokala koncentrationen och minskningen av den andel av befolkningen som berörs i gemenskapen principiellt brett stöd. Antalet mål skall minskas från sju till tre.
För det andra skall planering och genomförande av programmen förenklas och påskyndas. Beslutsfattandet skall decentraliseras mer än tidigare, och den ekonomiska styrningen och kontrollen skall förbättras.
För det tredje skall det i den framtida strukturpolitiken läggas tydlig vikt vid skapandet av arbetstillfällen och sysselsättningsmöjligheter, och även vid säkrandet av konkurrenskraft och hållbar utveckling.
För det fjärde skall antalet gemenskapsinitiativ minskas betydligt, varvid Interreg bör ha företräde.
För det femte måste det finnas övergångsbestämmelser för de mål 1- och mål 2-områden som faller bort.
Rådets ståndpunkter i fråga om förordningarna om Europeiska regionala utvecklingsfonden (ERUF) och om Europeiska socialfonden (ESF) är redan klara i hög utsträckning. Vad beträffar Sammanhållningsfonden är det tekniska arbetet i stort sett avslutat. Öppen står även i fortsättningen den principiella frågan om stödberättigandet för deltagare i EMU. Mer exakta fastlägganden av definition och kriterier för de enskilda målen, jämte klarläggande av övergångsbestämmelserna, hör till de politiska kärnfrågorna i de aktuella förhandlingarna. Härtill kommer dock de finansiella nyckelfrågorna som rör strukturpolitik, vilka sannolikt kommer att kunna klaras upp först under den avslutande fasen i förhandlingarna.
Slutligen vill jag säga något om föranslutningsinstrumenten. Vi anser att förhandlingsläget är särskilt positivt när det gäller frågan om de tre lagstiftningsförslagen från kommissionen om en samordningsförordning, ett strukturpolitiskt och ett jordbrukspolitiskt föranslutningsinstrument. På det området fanns det svåra frågor som måste lösas, i synnerhet fördelningen av medlen efter de första anslutningarna och garanterandet av en solid ekonomisk styrning jämte kontroll av hur medlen används.
Det glädjer oss att det nu har lyckats för rådet (allmänna frågor) den 9 november att med undantag för ett förbehåll när det gäller maximigränsen för stödet uppnå politiskt samförstånd om de tre föranslutningsinstrumenten. Därmed har en första viktig komponent i Agenda 2000 klarats upp politiskt, varvid naturligtvis i enlighet med agendans paketkaraktär detta element är beroende av enandet om agendan i sin helhet.
Detta framsteg utgör framför allt en positiv signal gentemot kandidatländerna, som förväntar sig ett handlingskraftigt stöd från unionen för sina reformansträngningar. Beträffande reformen av den gemensamma jordbrukspolitiken avstår jag från en sammanfattning av förhandlingsläget, eftersom min kollega, jordbruksminister Molterer, som ni vet kommer att ge er utförlig information om det i eftermiddag.
Totalt sett kan det fastslås att man under de senaste fem månaderna har gjort konkreta framsteg på många av områdena i Agenda 2000. Vi kommer också att under de närmaste intensiva veckorna göra ytterligare ansträngningar för att komma ett bra stycke vidare när det gäller att lösa nyckelfrågorna. Det måste vara vårt mål att med hjälp av substantiella framsteg fram till Europeiska rådet i Wien skapa förutsättningar för att den avgörande slutfasen i förhandlingarna om hela paket skall kunna inledas vid 1999 års början, som planerats.
(Applåder)

Santer
Herr ordförande, fru rådsordförande, mina damer och herrar ledamöter! Ert plenarsammanträde i dag markerar ett viktigt steg på den väg som, innan den här mandatperioden tar slut, skall leda oss fram till antagandet av alla de föreslagna texterna inom ramen för Agenda 2000.
Under Europeiska rådets möte i Cardiff, och nu senast vid det informella ministermötet i Pörtschach, har stats- och regeringscheferna uttryckt en politisk vilja till att avsluta förhandlingarna om Agenda 2000 vid ett särskilt toppmöte i mars nästa år. Jag glädjer mig åt det faktum att den nye tyske kanslern i Pörtschach klart och tydligt bekräftade sin beslutsamhet att föra det här arbetet i hamn.
Mina kolleger i kommissionen kommer att gå in närmare på våra reaktioner på era betänkanden. Tillåt mig att för egen del erinra er om vilken politisk betydelse Agenda 2000-paketet har, vars tre huvudpunkter ni väl känner till: en grundlig reform av unionens politikområden, förberedelsen för en utvidgning som är den mest ambitiösa i unionens historia, och till sist, en utformning av en lämplig och rimlig finansiering inom ramarna för det tak som har fastställts i Edinburgh-avtalen.
Det har alltid varit självklart för kommissionen att en reform av våra politikområden och ett avtal om finansieringen inom ramen för budgetplanen var nödvändiga faktorer för att förbereda Europa för 2000-talet. Ur den kommande utvidgningens synvinkel ökar ytterligare betydelsen av alla de reformer som ingår i Agenda 2000.
Herr ordförande! Varför måste vi avsluta i mars? Det finns flera skäl som talar för det: först och främst de kommande valen till Europaparlamentet, som kommer att påverka kammarens verksamhet redan i mars-april; för det andra skulle en försening skada unionens trovärdighet samt förtroendet; till sist har det att göra med praktiska överväganden i samband med programplaneringen för strukturfonderna och med inrättandet av riktlinjer, men också att en eventuell försening av genomförandet av instrumenten inför anslutningen skulle få en negativ inverkan på själva anslutningsprocessen.
Kan vi avsluta redan i mars? Mitt svar är ja. Ja, eftersom alla uppgifter faktiskt ligger på bordet. Dels kommissionens 19 detaljerade förslag, som är föremål för era betänkanden, och dels kommissionens rapport om de egna medlen.
Kommissionen är medveten om problematiken med finansieringen av unionens budget, och har valt att ett år tidigare lägga fram sin rapport om hur systemet för de egna medlen fungerar. Denna rapport antogs av kollegiet i början av oktober. Med det här dokumentet, det vill jag verkligen betona, gör kommissionen någonting nytt. Vi accepterar en grundlig granskning av unionens budgetära situation, vilket inbegriper den känsliga frågan om " nettosaldon" . Varför vi har gjort det? Inte för att vi är särskilt förtjusta i detta svårhanterliga och reducerande begrepp, utan för att vi är måna om objektivitet och för att det stämmer överens med gemenskapsandan, och för att vi vill att diskussionen skall föras i öppenhet och på goda grunder.
I det perspektivet, vilken är då Europaparlamentets roll? Det är en roll som självklart främst utövas på lagstiftningsområdet. Samtidigt som parlamentet behåller en helhetssyn, har det valt att utnyttja alla möjligheter till att göra sin ståndpunkt gällande, och att fullt ut utöva sina prerogativ i enlighet med fördragets föreskrifter. Tack vare er samarbetsvilliga attityd och era bidrag vad beträffar frågornas innehåll, kommer vi att kunna göra stora framsteg i många ärenden under dagens sammanträde. Kommissionen kommer att lyssna uppmärksamt till parlamentet och försöka att besvara era synpunkter på ett utförligt sätt.
Amsterdamfördragets ikraftträdande och slutet på er mandatperiod kommer att sammanfalla, och vi vet alla att det kommer att skapa vissa problem. Det finns ett antal ärenden som är en del av Agenda 2000 och som kommer att underställas medbeslutandeförfarandet efter att Amsterdamfördraget har trätt i kraft.
Jag vädjar alltså till det ansvar som alla institutioner har för att snabbt sluta ett interinstitutionellt avtal, som kan garantera att övergången till medbeslutandeprocessen kan ske utan avbrott. Vi skulle dessutom behöva ett sådant avtal även i övriga fall, som innebär en övergång från samarbets- till medbeslutandeförfarandet.
Men parlamentets roll är självklart inte bara lagstiftande. I egenskap av en av den budgetansvariga myndighetens två grenar, kommer det att underteckna ett nytt interinstitutionellt budgetavtal. Det har visat sig att det nuvarande avtalet har varit mycket viktigt för en bevarad budgetfred och för en garanterat måttfull utgiftsutveckling. För kommissionen är ett nytt avtal, som tillfredsställer den budgetansvariga myndighetens båda grenar, en mycket viktig del av Agenda 2000. Jag gläder mig åt att de första tekniska diskussionerna om ett eventuellt nytt avtal äntligen har kunnat inledas.
Herr ordförande! Vi får inte lura oss själva. Vi har inte mycket tid kvar till mars 1999, och vi måste intensifiera de grundläggande diskussionerna. Att anta Agenda 2000-paketet är ett allmänt gemensamt intresse. Alla borde reflektera över vilka konsekvenser det kan få om det inte blir något avtal före Europavalen, vilka konsekvenser det får för unionens nya ansats med införandet av euron.
Mina damer och herrar! Jag uppmanar därför alla till att intensifiera arbetet fram till Europeiska rådets möte i Wien, för att försäkra oss om att vi får en bra utgångspunkt för de diskussioner som kommer att avslutas under tyskt ordförandeskap.
Men självklart är det så, att så länge det inte blir något avtal om helheten, kommer det inte att bli något avtal om någonting alls. Med den reservationen önskar jag emellertid att vi lyckas uppnå tre mål i Wien. För det första att vi når fram till ett avtal om lagtexternas många aspekter som jag skulle kalla " tekniska" , i det avseendet gläder jag mig åt de framsteg som nyligen har gjorts när det gäller strukturfonderna, Sammanhållningsfonden, strategin inför anslutningen och de transeuropeiska näten. För det andra, att försöka göra framsteg inom fler politiska områden. Jag tänker t.ex. på vissa aspekter av jordbruksreformerna och landsbygdens utveckling, strukturella åtgärder, och på budgetplanens " format" . Och till sist, att skissera på konturerna av ett definitivt paket, som framför allt bör fokuseras på reformernas, och de därmed förbundna budgetfrågornas finansiella effekter.
Herr ordförande! Jag har velat fatta mig kort och samtidigt framhäva vad de kommande månadernas frågor verkligen betyder. Kommissionen är fullt medveten om vilken viktig funktion parlamentet har att fylla i det avseendet, innan er mandatperiod avslutas. Ni har många gånger tidigare gett prov på er vilja att fylla den funktionen, med det allvar och ansvar som krävs. Dagens arbete går i linje med den viljan. Och kommissionen kommer att bidra till det med all sin goda vilja.

Hänsch
Herr ordförande, mina damer och herrar! Vi vet att besluten om Agenda 2000 är den centrala utmaningen för Europeiska unionen under det närmaste halvåret, alltså även för Europaparlamentet. Innan vi går in på detaljerna i diskussionen om de enskilda betänkandena vill jag å min grupps vägnar behandla några allmänna punkter. Vad är själva kärnpunkten?
För det första: Det gäller att hjälpa staterna i Central- och Östeuropa att bli klara för anslutningen. Vi välkomnar det stöd som kommissionen har föreslagit inför anslutningen. Vi välkomnar också - i varje fall principiellt - det som nu har utarbetats i form av instrument. Vi ser i detta stöd inför anslutningen inte någon gratifikation eller premie för central- och östeuropeiska stater, utan vi säger också, att detta stöd inför anslutningen ligger i vårt ekonomiska och politiska intresse. Det är förvisso också klart att de huvudsakliga ansträngningarna för att bli klara för anslutningen måste göras av kandidatländerna själva.
För det andra: Vi själva, Europeiska unionen, är ännu inte redo för en utvidgning. Här måste också göras avsevärda ansträngningar för att vi skall bli klara. I konceptet till Agenda 2000, som kommissionen har lagt fram det, ser vi en plan för hur europeiska unionen under det närmaste halvåret skall göras utvidgningsdugligt. Det gäller för reformen av politiken. Det gäller också för budgetplanen fram till år 2006.
Under de senaste veckorna och månaderna har jag hört mycket kritik från medlemsstaterna, även från Europaparlamentet och från min grupp, rörande enskilda förslag i Agenda 2000. Jag tror att det är normalt. Den kommer också att höras i dag. Men en sak vill jag betona redan i början av debatten: Jag har hittills inte hört något motförslag från någon medlemsstat, från något organ inom unionen, och inte heller från någon grupp här, som i sig är så helgjutet, så sammanhållet och så ägnat att få med sig en majoritet, som det som kommissionen har lagt fram. Därför kommer min grupp att stödja grunddragen i Agenda 2000, dvs. de väsentliga punkterna, så som kommissionen har föreslagit dem.
Jag vill försöka att här nämna en eller två punkter. För oss är skapandet av nya arbetstillfällen, hållbar ekonomisk tillväxt och konkurrenskraft för EU: s regioner det viktigaste målet vid reformen av strukturfonderna och Sammanhållningsfonden, men också att den nödvändiga reformen av EU: s jordbrukspolitik görs.
Vi understryker att de åtgärder som företas med hjälp av strukturfonderna och Sammanhållningsfonden måste vara miljövänliga, mer miljövänliga än tidigare. Vi vill ha ett ökat deltagande från regionala och lokala organisationer, men också från medborgarna när det gäller planering och genomförande av regionala program. Vi önskar oss också en enklare, mer ansvarsfull förvaltning av fonderna och kommissionens förslag. PPE: s grupp har tagit klar ställning till en rad omstridda punkter. Gruppen stöder Europeiska kommissionens förslag till kriterier för mål 1, men insisterar på att Europaparlamentet måste granska de erforderliga undantagen. Gruppen stöder kommissionens förslag att vidmakthålla Sammanhållningsfonden med en tilldelning om cirka 20 miljarder ecu för de minst utvecklade medlemsstaterna. Gruppen stöder uttryckligen målet att minska antalet gemenskapsinitiativ, även prioriteringen av Interreg, men vi kräver att programmet Urban bibehålls och önskar att man inrättar ett initiativ för regioner som utsätts för oväntat hårda ekonomiska och sociala omstruktureringar.
Vi framhärdar i att hjälpen för de regioner som efter år 2000 förlorar rätten till anslag skall löpa ut så småningom, men vi säger också att övergångsfasen bör räcka upp till sex år, utan inbördes åtskillnad.
Avslutningsvis stöder vi kommissionens avsikt att skapa en större sammanhållning mellan de nationella bidragen och åtgärderna och EU: s åtgärder enligt mål 2. Där behöver vi dock också en högre grad av flexibilitet.
Det är de ståndpunkter som i varje fall majoriteten av min grupp delar. Låt mig härtill säga rent allmänt och principiellt: Om vi bara diskuterar hur mycket vissa medlemsstater måste betala och andra medlemsstater skall erhålla, då gör vi inte i parlamentet och rådet rättvisa åt dimensionen på det beslut som vi står inför. Alla reformer, inte bara de institutionella, som skall tjäna till att utvidga unionen, utan också reformen av politiken siktar för oss inte enbart direkt på en utvidgning av Europeiska unionen, utan de innebär i grund och botten också en chans. De är en chans till ventilering av den hittillsvarande EU-politiken. Vi fick i grund och botten också lov att genomföra dem även om vi inte stod inför en utvidgning. I fråga om dessa reformer, för att än en gång understryka det, handlar det för oss om koncentration av det som vi kan göra som gemenskap och union. Det handlar för oss inte om kalhuggning i medlemsstaterna, och det handlar inte om kalhuggning av EU: s politik.
Fru rådsordförande! Ni talade om ett konstruktivt samarbete och om samordning av vårt arbete. Låt mig säga ett par saker i anslutning till det: Jag har det intrycket att inga medlemsstater, eller låt mig snarare säga regeringar i rådet, ännu har förstått parlamentets förändrade roll, att de ännu inte har förstått att Europaparlamentets medbeslutande i form av godkännande gäller redan i dag i fråga om förordningen för reformen av strukturfonderna och Sammanhållningsfonden. Det betyder att även rådet måste ha intresse av att omedelbart efter denna första behandling gå in i en interinstitutionell dialog med parlamentet, inte bara om budgetplanen, det är ju rutin, det sker alltid, utan också om reformen av politiken och om Europaparlamentets och rådets ståndpunkter, som skall arbetas ihop i framtiden.
Om den dialog som ni, fru rådsordförande, har talat om, bara består i att parlamentet rapporterar och rådet lyssnar, men annars tiger, som det väl är planerat, då vill jag säga er: Det räcker inte för oss! Och då löper ni risken att sabotera det som måste göras av nödvändiga reformer.
Vi vill besluta om Agenda 2000 redan under denna valperiod, före valet. Vi är beredda att iaktta tidsschemat. Det bör ni göra även i rådet! Vi behöver rådets ståndpunkt före slutet av mars, och ni bör inte spekulera i att parlamentet kommer att ge er en ursäkt för att inte hålla ert eget tidsschema! Vi vet att den politiska, ekonomiska, sociala och ekologiska utformningen av hela Europa ligger i vår hand, i kommissionens hand, i rådets hand, och - sist men inte minst - i Europaparlamentets hand. Ni kan vara säkra på att vi är medvetna om det!
(Applåder)

Poettering
Herr ordförande, kolleger! Att Agenda 2000 och de därmed förbundna nödvändiga reformerna lyckas är en förutsättning för att det europeiska enandet i början av 2000-talet skall lyckas. Den 1 januari 1999 blir EMU verklighet - en historisk händelse, som människorna i Europa bara för några år sedan ansåg vara omöjlig. Den monetära unionen är ett exempel på att Europa är i stånd att göra historiska framsteg, om de politiska aktörerna kan uppbringa beslutsamhet för det.
Men enbart beslutsamhet hos de politiska aktörerna räcker inte. Människorna i Europa måste kunna ha förtroende för Europeiska unionens beslut. Människorna vill egentligen inte ha mindre, utan de vill ha mer Europa. De vill ha ett övertygande Europa, ett Europa, som är handlingsdugligt inåt och utåt, ett Europa som är fritt från korruption och maktmissbruk, ett Europa, som tjänar människorna och deras intressen. På den grundvalen måste Agenda 2000 bli en framgång.
Jag vill nämna fyra uppgifter. För det första: Utvidgningen av Europeiska unionen med de central- och östeuropeiska länderna har den absolut högsta prioriteten. Dessa förhandlingar måste föras så snabbt som någonsin är möjligt, så att de tio folken från Europas mitt kan gå in i Europeiska unionens värdegemenskap. Detta betyder att utvidgningsprocessen måste utformas så flexibelt som möjligt. Det betyder att de som inte hör till den första förhandlingsomgången snabbt kan avancera till denna förhandlingsrunda, när de gör framsteg. Man måste undvika att ge intrycket av att människorna i vissa kandidatländer skulle vara uteslutna ur denna förhandlings- och utvidgningsprocess, ty det är viktigt att viljan till reformer och medvetandet finns att man snart skall höra till Europeiska unionens värdegemenskap.
Den andra stora uppgiften är reformen av gemenskapens jordbruks- och strukturpolitik. Jordbrukspolitiken måste lämna sitt bidrag, så att prestationsdugliga jordbruk kan hävda sig i konkurrensen. Men jordbrukspolitik är inte bara politik för jordbruket, utan den måste allt mer inbegripa hela landsbygden. Förutsättningarna är andra i Europa än i USA. Agenda 2000 måste därför ge sitt bidrag till att vidareutveckla och därmed säkra den europeiska jordbruksmodellen.
Strukturpolitiken innebär solidaritet med de struktursvaga regionerna. Jag stöder eftertryckligen den geografiska och innehållsmässiga koncentrationen av dessa medel till de struktursvaga områdena. Men vi anser också att det är nödvändigt att områdena i de s.k. rikare länderna, som faller ur stödet på nationell nivå, liksom tidigare får ett visst statligt stöd inom ramen för en förnuftig konkurrenspolitik, eftersom ju de struktursvaga områdena i dessa länder jämförs med de rika regionerna i dessa länder.
För det tredje: Reformen av institutionerna i Europeiska unionen. Vi känner alla till Amsterdamprotokollet. Men kommissionens nyordning, nyviktningen av rösterna i rådet är inte det som egentligen avgör. Det som egentligen är avgörande är utvidgningen av majoritetsbeslutet i ministerrådet, för att Europeiska unionen nu och i framtiden skall vara handlingsduglig efter utvidgningen. Detta är grundförutsättningen: majoritetsbeslut i ministerrådet när det gäller Europeiska unionens lagstiftning.
Låt mig nämna en fjärde aspekt. I Förbundsrepubliken Tyskland har det gjorts en regeringsöverenskommelse, enligt vilken båda platserna i kommissionen skall tillkomma regeringspartierna. Man frångår principen att en plats tillfaller oppositionen. Om detta bildar skola i Europeiska unionen och i medlemsstaterna, då skulle den politiska arkitekturen i kommissionen äventyras. Europaparlamentet skall enligt Amsterdamfördraget spela en ny roll. Kommissionens ordförande väljs. I samförstånd mellan kommissionens ordförande och de nationella regeringarna sammankallas kommissionen, som sedan i sin helhet måste godkännas av Europaparlamentet. Om vi år 2000, även i början av Agenda 2000, skulle få en ensidig kommission, då vore det ingen bra start, och det skulle kunna leda till en konflikt med Europaparlamentet, i varje fall med min grupp. Därför säger vi att vi måste upprätthålla balansen i kommissionen. Alla politiska familjer måste kunna återfinnas där, för att på så vis ge ett bidrag till stabiliteten och freden i 2000-talets Europa.
(Applåder)

Cox
Herr ordförande! Vi anser att Agenda 2000 är en bra måttstock när det gäller att bedöma det nuvarande tillståndet i Europeiska unionen och kommissionens kollektiva vision för utvecklingen av det europeiska projektet. Som förslag så är det tillräckligt snarare än visionärt, minimalistiskt men i stånd att skapa konsensus, tillfälligt till sin natur men ett steg i rätt riktning på en nödvändig resa mot utvidgning, de viktigaste finansiella utmaningarna uppmärksammas, men åtgärderna skjuts upp på framtiden. Trots alla dess begränsningar så är Agenda 2000 det enda förslag vi har till hands, och ELDR-gruppen uppmanar rådet att snabbt ta itu med detta i Wien, i syfte att anta det i Köln i mars 1999.
När det gäller detaljerna så stöder ELDR-gruppen åtagandena rörande större ekonomisk och social sammanhållning, med betoning på främjande av sysselsättning, lika möjligheter, en hållbar miljö och välkomnar, i detta sammanhang, de 0, 46 procent av EU: s BNP som har föreslagits som avsättning till strukturfonderna.
Vi stöder förslagen till koncentration och förenkling av fonderna och uppmanar till att partnerskapprocessen skall spela en större roll för de lokala och regionala myndigheterna och ett bredare samråd med det civila samhället. För de regioner som inte längre kan komma i fråga för mål 1 och 2, bör det ske ett stegvis borttagande av finansieringen och en mjuklandning, och vi stöder ett inrättande av föranslutningsfonder för ansökarstaterna.
Medan vi håller med om att gemenskapsinitiativen bör koncentreras på ett mer begränsat antal teman, såsom Interreg- och Leader-programmen, så bör det befintliga stadsmiljöinitiativet upprätthållas. Vi stöder idén med en reservfond som garant för god förvaltning och effektiv användning av strukturfonderna i framtiden.
Vad gäller Sammanhållningsfonden, så stöder ELDR-gruppen dess upprätthållande för medlemsstater vars BNP faller under 90 procent av genomsnittet i gemenskapen, utan ytterligare förbehåll eller villkor.
Vad gäller reformen av den gemensamma jordbrukspolitiken (GJP), så anser ELDR-gruppen att jordbrukspolitiken inte kan behandlas isolerad från unionens andra mål. Vi måste ha råd med GJP i budgetavseende, och den måste tillämpas i överensstämmelse med de faktiska förhållandena på världsmarknaden och med de framtida behoven och kraven i samband med utvidgningen. Under reformen av GJP bör man uppmärksamma och ta hänsyn till en jordbruksmodell som framförallt baseras på europeiskt familjejordbruk, men den bör också ta hänsyn till hög standard rörande livsmedelskvalitet, djurens välbefinnande en hållbar miljö, och främja utvecklingen av glesbygden. Vi stöder ett skift av betoningen i debatten från varor, nedskärningar och bidrag - den senaste generationens debatt - till större betoning av personer och platser - nästa generations debatt. ELDR-gruppen har ett öppet sinne när det gäller nya sätt att finansiera den gemensamma jordbrukspolitiken, men insisterar på att sådana förslag inte får leda fram till ett system med någon form av åternationaliserat sammelsurium.
Till sist respekterar vi behovet av rättvisa och balans rörande medlemsstaternas bidrag till budgeten, men vi avvisar bestämt idén med juste retour , och ber staterna att komma ihåg sina europeiska åtaganden, såväl som sina nationella prioriteringar, eftersom ett samförstånd om de finansiella arrangemangen är oundgängligt när det rör detta projekt.

Rosado Fernandes
Herr ordförande! När jag kommenterar Agenda 2000 kan jag säga att jag i den inte kan se de historiska värden som låg till grund för tanken om Europeiska gemenskapen. I stället för värden, har vi penningvärden - en valuta; jag kan faktiskt inte se några idéer framför allt inte angående den fråga jag känner bäst till, och vilken jag skall tala om, nämligen den gemensamma jordbrukspolitiken.
Det föreligger i praktiken inga konkreta förslag, men däremot ett fräckt försök att tillintetgöra en av de grundläggande principerna i den gemensamma jordbrukspolitiken, kanske den viktigaste, den om ekonomisk solidaritet, vilken också är en moralisk solidaritet, genom förslag som illa maskerats till åternationalisering av den gemensamma jordbrukspolitiken vad gäller de nationella anslagen till nötkötts- och mjölkbranscherna.
Det finns en oförtäckt vilja att bevara den negativa diskrimineringen av mindre produktiva och utvecklade jordbruk, när uträkningarna av kompensationsstöd för tidigare avkastning indexeras, vilket bibehåller ett schizofrent Europa, mellan extremt fattiga länder och rika länder, vilka är detta beroende på ländernas egenskaper och nationella historia.
Som om inte Agenda 2000 och dess lagstiftningsförslag vore nog, har kommissionen återigen angripit jordbruket och de europeiska jordbrukarna framför allt de svagaste, i sin rapport om system för egna medel, genom att föreslå återbetalning av en del av utgifterna för direktstöd till den gemensamma jordbrukspolitiken.
Alla vet vi också att den gemensamma jordbrukspolitiken, som den enda verkliga gemensamma politik som har funnits, utgör betongen i det europeiska bygget. Detta utan att diskutera utvidgningen till länderna i Central- och Östeuropa, utan att diskutera årtusenderundan i Världshandelsorganisationen, utan att ens diskutera påståendena i går från revisionsrättens ordförande, som överskred sina befogenheter som domare för att uttala sig angående stödet till durumvete i de fattigaste länderna, vilket givetvis är en sammanblandning av maktbefogenheter, tvärtemot vad den gamle Montesquieu och den gamle Locke predikade för att försvara demokratin.
Slutligen ser vi i Agenda 2000 att de minst gynnade regionerna kommer att fortsätta att missgynnas, och de mest gynnade blir hela tiden rikare. Klyftan kommer med all säkerhet att öka, det tvivlar jag inte det minsta på.

Puerta
Herr ordförande! Vi kan och bör möta utmaningarna inför utvidgningen av Europeiska unionen genom att försäkra oss om de stora målen i det europeiska bygget och särskilt den ekonomiska och sociala sammanhållningen. Därför måste vi allvarligt kritisera Agenda 2000, vilken har arbetats fram under stor brådska, som ett oåterkalleligt beslut och utan stränga kvantifieringar. Det är en stor paradox att Agenda 2000 genomförs för att klara utvidgningen, och att man därefter knappt bryr sig om den i förslag och argumentering.
Allmänheten i medlemsstaterna får höra en debatt om egna medel och det otillräckliga taket på 1, 27 procent av gemenskapens BNP, och om den omstridda tilldelningen av solidaritet via strukturfonderna. Detta är den stora skillnaden i intryck mot Delors tid, när successiva ökningar av medlen och strukturfondernas storlek föreslogs.
Debatten har skett på ett olämpligt sätt och utan beaktande av att vi inte bara måste skapa en inre marknad, utan framför allt uppnå den ekonomiska och sociala sammanhållningen. Vi borde, hellre än att tala om nettogivare och nettomottagare, förklara vilka som får del av medlen, och hur mycket, i ett allmänt ekonomiskt bokslut, eftersom den mest betydelsefulla ekonomiska politiken inte återspeglas i budgeten. Vi får inte ignorera de imponerande fördelarna vissa ekonomier på den stora inre marknaden får, medan andra betalar deras ekonomiska bidrag.
Vad gäller den gemensamma jordbrukspolitiken går vår huvudsakliga kritik ut på att det inte finns någon övergripande syn, och att bara vissa produktiva sektorer tas upp. Reformen av den gemensamma organisationen av marknaden innebär kraftiga prissänkningar som mycket sporadiskt kompenseras genom inkomstbidrag och bidrag till privata lager. Tiden kommer att utvisa detta.
Vi oroas över de sociala konsekvenser och effekter på sysselsättningen som kommer att drabba de svagaste jordbruken. Vi oroas över införandet av en medfinansiering som inte löser problemen. Lösningen borde ske genom verkliga förslag till förändringar av de direkta stöden vilka skulle kunna rätta till den nuvarande orättvisa obalansen.
Enligt vår mening - detta sagt med största respekt - är kommissionens förslag inte mer än en skenförändring som kommer att befästa de obalanser som råder i dag. Av dessa skäl är vi säkra på att ännu en stor ansträngning måste åstadkommas, för att uppnå en solidarisk utvidgning och för att först lösa de kraftiga motsägelser och den otillräcklighet som råder i vårt socioekonomiska och institutionella liv.

Aelvoet
Herr ordförande, kolleger! Efter de högtidliga förklaringarna i Bryssel, Luxemburg och London om utvidgningens historiska betydelse verkar det som om rådet gått ned på en lägre växel. Nu tilltar uppenbarligen en slags anda som skulle kunna leda till att den tidigare järnridån ersätts av en rökridå av vackra ord som försöker att dölja rådets verkliga avsikter, nämligen att skjuta upp anslutningen av nya medlemmar. Vi är i allra högsta grad medvetna om att vi här har att göra med en utvidgningsoperation utan motstycke som ställer mycket hårda krav på alla länder, såväl på oss som på kandidatländerna. De utmärkta rapporterna om framstegen som kommissionen överlämnade till oss i början av november visar på vilket sätt kandidatländerna verkligen har ansträngt sig för att uppfylla Köpenhamnskriterierna. Men man måste betala ett högt pris för den omställning som måste ske där. Stora befolkningsgrupper betalar nämligen denna omställning med fattigdom, och var och en som kommer dit regelbundet märker det. Det är anledningen till att vi vill fästa uppmärksamhet på att skapandet av en väl fungerande marknadsekonomi alltför ofta omvandlas till ett krav på enbart snabb privatisering. Situationen i Ryssland till exempel har lärt oss att en privatisering där ett begränsat antal människor roffar åt sig de nationella rikedomarna absolut inte utgör någon sund bas för en socialt korrigerad fri marknad. Kommissionen och rådet får således inte ensidigt yrka på snabb privatisering, utan skall inrikta sig på en genomtänkt privatisering som tillhandahåller de nödvändiga mekanismerna för politisk och social anpassning.
Gentemot kandidatländernas kraftiga ansträngningar står i vårt tycke ett för avvaktande råd. För var står vi själva? De institutionella reformerna har lagts på is. Jordbruksreformen har inte kommit till stånd ännu, och det som vi ser av den visar snarare på att man sitter fast i gamla hjulspår med prissänkningar på produkter, export av strukturöverskott och ägnar sig alldeles för litet åt att ta itu med den integrerade landsbygdsutvecklingen. Vad finansieringen beträffar fortsätter vi att plädera för en öppen hållning som tillåter en anpassning av finansieringsvolymen, om det behövs. Men vid sidan av denna volym är nyckelorden för oss deltagande och decentralisering. Decentraliseringen av medlen har nu lyckligtvis blivit ett faktum, men det har fortfarande inte ordnats så att företrädare för kandidatländerna kan delta i övervakningskommittéerna där beslut fattas om projekten. I den numera kända rapporten från revisionsrätten om kärnkraftssäkerheten konstateras att kommissionen på ett pinsamt sätt misslyckats med att förbättra säkerheten för anläggningarna i kandidatländerna. I själva verket tar kärnkraftslobbyn i väst saken i egna händer, vilka tänkt sig att sätta in egna mycket dyra experter och att exportera eget material, vilket får katastrofalt resultat i fråga om följderna. Det samordningsuppdrag som kommissionen hade i ärendet kan vi förstå, men alla initiativ som Tacis, Phare, Bird etc. tas absolut inte upp på ett tillräckligt sätt.
Vi stöder till fullo de positiva förslagen om att snabbt inleda förhandlingar, även med Lettland, senare med Litauen och Slovakien. Vi är mycket glada och kunde i det blandade parlamentariska utskottet omedelbart konstatera att öppningen mot Turkiet ger resultat. Man ser således redan nu att de turkiska representanterna reagerar annorlunda i fråga om Europeiska unionen. Vi måste framför allt undvika att Europeiska unionen blir Greklands och Turkiets gisslan, för de länderna uppför sig inte som mödrar utan som beskäftiga svärmödrar som bara försvårar sakerna. Alla vet att en lösning av det politiska problemet på Cypern är ett villkor, och om det inte är löst kommer anslutningen att vidkännas stora problem. Det är anledningen till att vi pläderar för att Europeiska unionen skall tillsätta en medlare i syfte att möjliggöra en dynamisk politik för att denna fråga skall kunna få ett lyckligt slut.

Hory
Herr ordförande! I dag får man god lust att jämföra debatten om Agenda 2000, dvs. den debatt som vi skulle ha kunnat fört, med hur den har utvecklats i brist på en tillräcklig politisk vilja. Unionens utvidgning gav oss ett unikt tillfälle till att ta itu med en gemensam genomgång av de principer som ligger till grund för vår gemenskap, till att reflektera över en ny institutionell konstruktion som är möjlig för 25 eller 30 stater, och till att planera budgetreformer som är avpassade för en integration av kontinenten. Efter sådana insatser för att ombilda unionen, men bara efter att det har gjorts, skulle vi ha kunnat studera utvidgningens tekniska konsekvenser för t.ex. vår jordbruks- och regionalpolitik.
I stället för en sådan omfattande debatt, kommer ni hela dagen att få höra ledamöternas jämmer, eftersom de med all rätt anser att de åtgärder som föreslås i dag inte når upp till den historiska utmaningen. Utan tvivel borde vi självklart ha börjat med att de femton medlemsstaterna tillsammans med kandidatländerna åter hävdas humanismens, solidaritetens, rättvisans och fredens värden, vilka utgör den europeiska modellen, samt vad det är vi vill uppnå med utvidgningen - och inte bara i retoriska förord. I avsaknad av ett generellt samförstånd om grundprinciperna och om den nya gränsen, får man intrycket av att den ena sidan fördelar smulor av sitt välstånd med stor överlägsenhet och politisk imperialism, samtidigt som den andra sidan tror sig vara inbjuden till att träda in i en stormarknad.
Hur är det möjligt att förbigå vilket tillfälle vi missade i Amsterdam, där vi åtminstone skulle ha skisserat på en institutionell arkitektur som är avpassad för hela kontinenten, och tagit ett bestämt steg mot en federal modell, i stället för att klamra oss fast vid en sui generis konstruktion, som varje dag visar sina begränsningar? Och hur är det möjligt att förbigå tomheten i våra finansiella åtaganden, som gör att våra politiska åtaganden berövas all mening, när vi i stället skulle - i vårt eget intresse - ha varit generösa och fantasifulla, och t.ex. äntligen reflekterat över ett direkt skattesystem på gemenskapsnivå, vilket skulle ha gett medborgarnas Europa en konkret dimension och ett verkligt ansvar för parlamentet? Vi har inte ens utnyttjat alla de finansiella medel som de nuvarande fördragen tillåter oss att använda för utvidgningen.
Jag känner till ekonomernas, bokförarnas och statistikernas argument. Samma personer framförde samma argument redan inför den tyska återföreningen. Men vad än siffrorna säger, hindrar det inte det sunda förnuftet från att konstatera att om Europa går från 15 till 20, till 25 och sedan till 30 medlemmar, kommer det nödvändigtvis att försvagas om resurserna och reglerna förblir oförändrade. Vi skulle inte få bevittna en utvidgning, utan i stället en urvattning och därmed en förlust i täthet för Europeiska unionen, och den förlusten i täthet skulle utlämna Europa till den mest dogmatiska ekonomiska liberalism och en politisk maktlöshet som bäddar för andra intressen.
Även om Gruppen Europeiska Radikala alliansen är allmänt sett positiv till reformerna och till en del " minireformer" som läggs fram till oss, väntar vi således fortfarande på en stor politisk debatt om det kontinentala Europa, en debatt som vi inte kan skjuta upp i all oändlighet. När det handlar om utvidgningen kan alla känna historiens vingslag, men alla kan också se att vårt europeiska projekt märkligt nog saknar inspiration just nu.

Ordföranden
Jag förklarar debatten avslutad.

Välkomsthälsning
Ordföranden
Tillåt mig att jag till parlamentet välkomnar två framträdande medlemmar av det nyligen valda slovakiska nationalrådet. Det gäller Peter Weiss, ordförande för utskottet för utrikes-, säkerhets och försvarsfrågor som från och med nu kommer att vara medordförande i det blandade parlamentariska utskottet, och Frantisek ebej.
(Applåder) Jag önskar er stor framgång i ert arbete för att föra Slovakien framåt på vägen mot en anslutning till unionen.

Strategi inför anslutningen
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är följande fyra betänkanden:
A4-0397/87 av Barón Crespo för utskottet för utrikes-, säkerhets- och försvarsfrågor om förslag till rådets förordning om samordning av stödet till kandidatländerna inom ramen för strategin inför anslutningen, -A4-0382/98 av Walter för utskottet för regionalpolitik om förslag till rådets förordning (EG) om ett instrument för strukturpolitiska åtgärder inför anslutningen, -A4-0388/98 av Tomlinson för budgetutskottet om förslag till rådets förordning (EG, Euratom) om ändring av förordning (EG, Euratom) nr 2728/94 om upprättande av en garantifond för åtgärder avseende tredje land, -A4-0383/98 av Sonneveld för utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling om förslag till rådets förordning (EG) om gemenskapsstöd för åtgärder inför anslutningen för jordbruk och landsbygdsutveckling i kandidatländerna i Central-och Östeuropa under perioden före anslutningen.
Barón Crespo
Fru ordförande, herr ordförande i kommissionen! Rådet är frånvarande. Jag begär att det tas till protokollet.
Jag skall presentera betänkandet om förslaget till rådets förordning (EG) om samordning av stödet till kandidatländerna inom ramen för strategin inför anslutningen. Tillåt mig, fru ordförande, att inleda med att erinra om något mycket elementärt, men som jag menar är av avgörande betydelse: utvidgningen är ett viktigt politiskt projekt inte bara inom Agenda 2000 utan för Europeiska unionen. Detta projekt består inte bara av att vi inom unionen ägnar oss åt att kontrollera några länder som vill ansluta sig, som om det vore en läkarundersökning, eller att få dem att ta sig in fönstervägen, utan det handlar om en process som har stöd och en process av gemensamt och delat arbete för att dessa länder skall kunna uppfylla de krav som fördragen ställer, och som finns i de så kallade Köpenhamnskriterierna, vilka huvudsakligen är: att befästa de demokratiska systemen i ansökarländerna; omstrukturera ekonomierna för att anpassa dem inte enbart till vårt regelverk utan också för att de skall fungera som marknadsekonomier; samt stärka de goda grannförbindelserna och solidariteten mellan dessa länder, och mellan dem och oss. Detta kräver politisk vilja och även tydliga mål.
Jag önskar och hoppas att man i Europeiska rådet i Wien kommer med ett politiskt uttalande i denna riktning, och framför allt att man beaktar den inbegripande och övergripande karaktären i denna process, utan att skapa nya skillnader och nya klyftor mellan dessa länder.
Jag noterar också några saker som det österrikiska ordförandeskapet sade, och som jag anser innebär att det tar till sig parlamentets förslag. Man har å ena sidan accepterat kategori 7, och skilt föranslutningen från reformerna, något som är bra för klarheten mer än för öppenheten, för det öppna ser man inte och det klara är synligt och jag anser att vi borde börja tala mer om klarhet här. Man accepterar också att det har skett en revision av budgetplanerna - de 1, 27 procenten är inte lagtavlor - och en viss flexibilitet. Detta anser jag kan vara till hjälp i denna process.
Om jag begränsar mig till parlamentets huvudsakliga bidrag till strategin inför anslutningen, så anser vi att en strategi inför anslutningen måste ta hänsyn till processens allmänna politiska dimension och inte enbart till de individuella undersökningarna. Man måste ta hänsyn till det som avser politiska samarbets- och säkerhetsaspekter, vilka är grundläggande. Vi anser att det är viktigt att strategin återspeglas och formuleras i enlighet med våra fördrag. Därför trycker vi på att strategin skall utvecklas genom våra instrument, vilka i huvudsak är gemensamma åtgärder och gemensamma ståndpunkter. Det är viktigt att vi själva respekterar de bestämmelser som vi har beslutat om, utan att EG-domstolen då och då skall behöva påminna oss.
Vi har dessutom utfört ett viktigt samordningsarbete, för de olika utskott som har hand om de tre grundinstrument som används just nu. Jag måste säga att kommissionen, som lade förslagen om de tre förordningarna om processens gång, har bytt kriterier, den har förbättrat sig själv och jag uppfattar att den har lagt mycket större tyngd på Phare-programmet. Därför vore det lämpligt om kommissionen tog hänsyn till parlamentets anmärkningar och ändringsförslag, för att göra dessa mål tydligare, och framför allt till Phare-programmets funktion, vilket riskerar att delas upp i två eller tre Phare-program: för de länder som redan håller på att förhandla; för de som står på tröskeln och vill sätta i gång och förhandla; och för de länder som Phare-programmet inte ens tillämpas på ännu, och som inte deltar i denna process.
För att avsluta, fru ordförande, skulle jag vilja peka på att resultatet av samordningen mellan de olika utskotten angående Hughes-förfarandet, har gjort det möjligt för oss att lägga fram ändringsförslag med inriktning på att kvalificera de politiska och ekonomiska villkoren i denna process, betona medfinansieringen, planera en assimilering och anpassning av stödet inom ramen för budgetmyndigheten, decentraliseringen och kontrollen av hela processen samt en årlig rapport, liksom Europaparlamentets förbindelse med hela denna utveckling och all kontroll.

Walter
Fru föredragande, mina högt ärade damer och herrar! Europaparlamentet har redan flera gånger entydigt uttalat sig för utvidgningsprocessen. Den väldiga utmaning, som vi nu ställs inför, lyder: Hur skall vi å ena sidan säkerställa kandidatländernas anslutningsförmåga? Och hur skall vi å andra sidan också se till att Europeiska unionen och dess strukturer klarar av utvidgningen? Det strukturpolitiska föranslutningsinstrumentet för kandidatländerna, förkortat ISPA, utgör i detta sammanhang en viktigt förbindelselänk mellan det som är inom och utom unionen, genom att det håller kandidatländerna under armarna när de måste göra absolut nödvändiga investeringar, och steg för steg för dem fram till funktionssättet och ordningarna i den europeiska strukturpolitiken.
Här kommer framgången med strategin inför anslutningen på ett avgörande sätt att bero av att alla instrument som står till förfogande, om det nu är ISPA, Phare, jordbruksdelen av stödet inför anslutningen eller Interreg, samordnas optimalt i fråga om det gränsöverskridande samarbetet. Vi kan inte tillåta oss några fördubblingar. De skulle bara på onödigt sätt ytterligare betunga kandidatländerna som redan nu har händerna fulla. När det gäller förordningen om samordningen och de eventuella partnerskapen med kandidatländerna inför anslutningen måste det klart fastslås vilket instrument som skall användas, respektive var och hur.
Bortsett från detta måste det strukturpolitiska föranslutningsinstrumentet få bukt med ett grundläggande dilemma. Å ena sidan finns det i kandidatländerna ett oerhört behov av investeringar på alla möjliga områden. Enbart på miljöområdet upplöper sig enligt föreliggande uppskattningar kostnaderna för de erforderliga ansträngningarna för de tio länderna till över 100 miljarder euro. EU: s finansiella bidrag, som nu ligger på förhandlingsbordet, är där knappast mer än en droppe i havet. Desto mer målinriktat måste vi sätta in pengarna. Jag tror därför, och det har också den entydiga omröstningen i utskottet gett belägg för, att fokuseringen på investeringar på miljöinfrastruktur och transportinfrastrukur i huvudsak skall underlätta uppfyllandet av regelverket på dessa områden. Vi får inte plottra bort oss.
På grund av de knappa finanserna är det också riktigt att, som kommissionen föreslår, stödja projekt på liknande sätt som med Phare. Men detta betyder inte att de i länderna och regionerna lokalt berörda och relevanta aktörerna inte skall tas med helt och fullt i aktiviteterna. Vid sidan av infrastrukturinvesteringarna kommer det att ges teknisk hjälp inom ramen för ISPA. Då vore det fel om ISPA skulle främja den allmänna förbättringen av den administrativa förmågan i kandidatländerna; detta gör Phare. Med hänsyn till de fortfarande existerande problemen och eftersläpningen inom förvaltningsområdet är det dock nödvändigt att man säkerställer ett projektorienterat stöd för de vid varje tillfälle berörda förvaltningsinstanserna för att projekten skall kunna genomföras effektivt.
Fokusering betyder också koncentration på få projekt respektive projektpaket, med en relevant storleksordning. Kommissionens förslag att man skall räkna med en minimal investeringssumma om 5 miljoner euro är riktig, med det tillägget att det för de mindre kandidatländerna och även i andra välgrundade undantagsfall måste, upp till en viss procentsats av medlen, finnas möjlighet att satsa mindre investeringsbelopp. Här är det nödvändigt med spelrum. Samfinansieringsprincipen hjälper oss dessutom till exakthet i målet. Den sörjer för att de europeiska pengarna satsas på ett klokt sätt, och ökar i samspel med de internationella finansinstituten, t.ex. Europeiska Investeringsbanken, sin hävstångseffekt.
Det strukturpolitiska föranslutningsinstrumentet jämförs alltid med sammanhållningsfonden. Det är riktigt när man betraktar koncentrationen på transport- och miljöprojekt. Liksom i fallet med sammanhållningsfonden kommer det an på att det finns en balans mellan de båda områdena. Miljön får inte komma till korta vid vårt stöd för utvidgningsinvesteringarna. Men ISPA är mer än bara ett instrument som är klonat från sammanhållningsfonden. Det måste också tjäna till att underlätta för kandidatländerna att vänja sig vid strukturfondens ordningar. Av den anledningen kräver vi att samma föreskrifter skall gälla för genomförande, ledning och där det annars är möjligt, som de föreskrifter som gäller för strukturfonderna respektive för den nu diskuterade vidareutvecklingen av strukturfonderna. Partnerskapsprincipen måste redan från början tillämpas i så hög utsträckning som möjligt.
ISPA är ett gott tecken från unionen att vi menar allvar med föranslutningen av de central- och östeuropeiska staterna. Det har i samband med utvidgningen redan sagts mycket om tidsplaner, datum och årtal. Jag tror att vi här måste anlägga realistiska måttstockar. Det är ingen mening med att väcka alltför stora förhoppningar, som inte kan uppfyllas, men vi måste också göra klart att vi kommer att sätta in våra instrument och även ge faktiskt finansiellt stöd. ISPA är vad vi kan ställa till förfogande i fråga om finansiella medel. Det är en hjälp till självhjälp för kandidatländerna, varken mer eller mindre. Därför välkomnar vi kommissionens förslag med de ändringsförslag som vi har lämnat in, och som vi ber att man tar hänsyn till i det fortsatta samrådet.

Sonneveld
Fru ordförande! Kandidatländerna håller alla på med anpassningar på jordbruksområdet för att i rättan tid vara i stånd att ansluta sig till EU. De som önskar och tänker sig en snabb anslutning kommer inom denna sektor att vara tvungna att uppvisa påvisbart anmärkningsvärda resultat för att utan alltför stora problem kunna inordna sina marknader, sin administration och sin institutionella infrastruktur i de femton staternas Europeiska union. Om EU i nuläget skaffar sig ett nytt instrument för att bistå dessa kandidatländer i denna anpassningsprocess inför anslutningen, då måste denna hjälp vara starkt resultatinriktad, och detta på kort sikt. Därför får man i detta sammanhang inte skapa en alltför åtsittande tvångströja eftersom ärendet är mycket komplext och omständigheterna varierar starkt från land till land.
Kommissionens förslag om att låta kandidatländerna välja prioriterade program från en lista med kommande politikområden som kan komma i fråga är då ett riktigt tillvägagångssätt. Enligt min åsikt är förslaget om att kräva av kandidatländerna att de före den 1 januari 2000 har upprättat ett program för landsbygdsutveckling där alla dessa valda program måste passa in inte ett riktigt tillvägagångssätt. Det handlar inte om att sådana program för landsbygdsutveckling i sig själva inte skulle vara nyttiga och nödvändiga, men de kan omöjligen fastställas på ett demokratiskt sätt och få en tillräckligt omfattande uppläggning på så kort tid. Detta är ett onödigt och till och med riskabelt försvårande av detta sätt att betala ut stöd.
Därför har jag för jordbruksutskottets räkning lagt fram ett förslag för plenum i syfte att inte ställa upp dessa program för landsbygdsutveckling som ett förhandsvillkor, utan i stället skall en sådan programmässig ram tills vidare ersättas av ett pragmatiskt tillvägagångssätt som gör det möjligt att finansiera ett antal åtgärder där nyttan är självklar för var och en. Därför förespråkar vi att en rådgivande kommitté kopplas in, vilken skall bestå av sakkunniga från de femton EU-staterna och kandidatländerna. Denna kommitté har en dubbel uppgift. Å ena sidan måste den hjälpa till att identifiera denna typ av nyttiga åtgärder, och samtidigt måste den sörja för att inlämnandet av projekten och behandlingen hos kommissionens enheter förlöper utan dröjsmål. Råd och stöd av den sorten måste baseras på gedigen kunskap om gemenskapens regelverk och om den förändringsprocess som kandidatländerna befinner sig i.
Kommitténs tjänster måste vara tillgängliga både för kandidatländernas administration och för Europeiska kommissionens enheter, detta naturligtvis i nära samarbete med EU-representationen i kandidatländerna. Detta garanterar en bättre kvalitet och en snabbare procedur, vilket således gör att de mätbara resultaten ökar på kort sikt.
Den av kommissionen föreslagna listan över åtgärder, vilken medlemsstaterna i första hand skall använda för att välja vad som skall prioriteras, har av jordbruksutskottet bland annat utökats med upprättandet av ett antal jordbrukskreditinstitut och med att i snabbare takt införa bokföring för jordbruksföretag i stor skala. I jordbruksutskottets text ställs vid ett antal av de möjliga åtgärderna även villkor med avseende på sådant som strider mot konkurrensregler och anslutning till gemenskapens lagstiftning. Jag anser att det är mer logiskt att sådana villkor omnämns i artikel 6 som är avsedd för detta, där det framför allt handlar om förenligheten och villkoren som måste ställas på stödåtgärderna.
Vad samordningen beträffar måste man eftersträva så stor enhetlighet som möjligt i EU-reglerna för de olika stödprogrammen. Detta gäller exempelvis för reglerna i fråga om budgetering och kompatibilitet. Vidare måste man i så stor utsträckning som möjligt använda befintlig samordning och befintliga övervakningsstrukturer. Därför kan jag instämma med det ändrade förslaget från kommissionen om att även förklara Phare-kommittén behörig för detta jordbruksstöd.
Även systemet med partnerskap mellan institutioner i vissa av EU: s medlemsstater och i vissa av kandidatländerna, som till exempel på området veterinär- och växtsundhetskontroller, förtjänar starkt stöd. Den tillsynsmyndighet som har inrättats för detta ändamål kan med vårt stöd naturligtvis fortsätta sitt arbete inom den nya ramen för vårt stöd. Även på detta sätt kan man bygga vidare på Phare-programmets löpande aktiviteter.

Titley
Fru ordförande! Det är lämpligt att vi påbörjar denna senaste utvidgning av Europeiska unionen i år, som också är det år vi firar att det gått 50 år sedan luftbron till Berlin. Detta var ett anmärkningsvärt internationellt initiativ i den europeiska fredens, stabilitetens och demokratins intresse. Det framstår redan mycket klart att denna utvidgning av Europeiska unionen kommer att kräva samma slags internationella initiativ om vi skall kunna genomföra den på ett bra sätt. Det kommer att kräva osjälviskhet från medlemsstaternas och ansökarstaternas sida. Det är uppenbarligen en komplicerad och oerhört krävande process. Vi måste engagera oss för att nå det slutliga målet, det vill säga ett stabilt och välmående Europa.
I samband med detta måste alla lösningar på problemen accepteras av Europas folk, både av våra egna väljare och av väljarna i ansökarländerna. Våra lösningar måste vara praktiska och godtagbara. Nyligen gjorda opinionsundersökningar i Europeiska unionen visar att folk antingen är likgiltiga eller negativt inställda till en utvidgning, så vi måste faktiskt se till att informera folk ordentligt om detta projekt, både i Europeiska unionen och i ansökarstaterna. Lika väl som att pumpa in pengar i infrastruktur- och miljöprojekt, så måste vi tänka på medborgarna. Det är trots allt så, som Galbraith sade: " Pengar är inte viktigare än demokrati" .
Jag skulle vilja att man arbetade mer med den sociala dialogen, och med att utveckla program i dessa länder för att hjälpa de som påverkats av de ekonomiska förändringarna.
Vad gäller det särskilda instrument som vi behandlar i dag, så måste det, som Barón Crespo säger, finnas en större öppenhet rörande det sätt på vilket pengarna används och hur de kommittéer som förvaltar dessa pengar är inrättade. Mot bakgrund av de senaste skandalerna inom kommissionen, så måste vi se till att detta projekt inte fläckas av någon tveksamhet om hur pengarna förvaltas.

Oostlander
Fru ordförande! Förordningen beträffande samordningen av stödet till kandidatländerna inom ramen för strategin före anslutningen är ett mycket viktigt steg på vägen mot utvidgning av Europeiska unionen. I själva verket är vi nu inne i en process som på ett avsevärt sätt förändrar Europeiska unionens jagföreställning. Tidigare såg vi alltid på varandra som medlemmar av en Europeisk ekonomisk gemenskap. Vi kommer alltmer, i synnerhet i kontakten med anslutningskandidaterna, till slutsatsen att vi i första hand är ett förbund av demokratiska rättsstater. Det har naturligtvis även satt sin stämpel på vårt förhållande till somliga kandidatländer, i synnerhet Republiken Slovakien. Vi kan vara tacksamma över att besväret som vi haft med Slovakien utifrån den ståndpunkten kanske haft ett litet inflytande över det faktum att befolkningen där gjort ett annat val. Vi gläder oss åt att den nya regeringen i Slovakien för en helt annan politik än sina företrädare. Vi önskar i sammanhanget att Slovakien mycket snart kan dra fördel av det perspektiv som det kommande medlemskapet öppnar.
Fru ordförande! Rådet har haft öga för parlamentets procedurmässiga önskemål i fråga om dess möjligheter att kontrollera hela processen. Det är positivt. Det sätt på vilket stödet organiseras är i sig självt ett lärorikt exempel på EU: s politiska och administrativa skick. Det är därför ett viktigt moment i sammanhanget att bli förtrogen med det kommande EU-medlemskapet. Kandidaterna kommer i kontakt med runt tre finansieringsinstrument med väldefinierade målsättningar. På så sätt kommer Europeiska unionens speciella styrning till sin rätt, och samtidigt kommer man i kontakt med det sätt som den samordnas på. Det är mycket viktigt att understryka kommissionens ansvar. Artikel 9, som den står i kommissionens skrivelse, är mycket tydlig och utförlig på den punkten och får av den anledningen absolut inte försvagas. Om medlemsstaterna är berörda av samordningen är det naturligtvis också logiskt att de i det sammanhanget samordnar sitt eget stöd. Det förefaller mig ändå att vara på sin plats att återigen betona detta. I anslutningsdebatten som vi förde med det brittiska ordförandeskapet krävde vi och fick en procedur som garanterar Europaparlamentets kontroll över ändringar eller kompletteringar av anslutningsstrategin. Det måste vi vara återhållsamma med. Med anledning av detta tycker jag ändå att det är en bra idé att uttryckligen hänvisa detta led till den andra pelaren, där vi ju för närvarande har lite att säga till om. Det är mycket bra att vi via vår budgetbefogenhet dessutom har ett ordentligt finger med i spelet. Med anledning av detta anser jag att ändringsförslag 15 av Swoboda-Titley måste avvisas.
PPE kommer också att rösta mot ändringsförslag som stärker kandidatländernas medinflytande i fråga om hjälpen. Det är bra att styrningen till syvende och sist förblir i Europeiska unionens händer. Det handlar när allt kommer omkring om våra medborgares skattepengar som vi måste stå till svars för. De summor som hjälpen består av är inte exceptionellt höga. Man skulle snarare kunna säga att de är överraskande låga. Det är ett under att vi kan förverkliga ett så högt ideal till ett så lågt pris.

Bertens
Fru ordförande! Den liberala gruppen stöder ändringsförslagen från utskottet för utrikes-, säkerhets-och försvarsfrågor till kommissionens goda förslag om att rationalisera stödet till kandidatländerna. Det är mycket angeläget för EU att använda fonderna för stödet på ett effektivt sätt. Det budgetmässiga utrymmet är dock begränsat, och då är det naturligtvis påbjudet med effektivitet. Samordning med medlemsstaterna och de internationella ekonomiska organisationerna är av största vikt i sammanhanget. Vi stöder också kommissionen beträffande förslaget om att eftersträva decentralisering av beslutandebefogenheten i fråga om mikroprojekt, och till detta måste då även personalresurser och finansiella medel kopplas. Vi är emot förslaget om att göra en gemensam åtgärd av hela utvidgningsfrågan inom ramen för utrikespolitik. Det låter vackert med tanke på att utvidgningen kommer att vara eller är den största gärningen för EU: s utrikespolitik. Emellertid kräver en gemensam åtgärd inom ramen för GUSP enhällighet i rådet, vilket därigenom försvagar Europaparlamentets ställning.
Förberedelsen inför utvidgningen måste fortsättas med större ansträngningar. Det framgår av kommissionens rapport om framstegen. Det finns stora skillnader mellan medlemsstaternas ansträngningar och resultaten i fråga om förberedelserna inför utvidgningen. I första hand handlar det om att kandidaterna skall göra ett gott arbete, men vid sidan av detta måste det stå helt klart att stödets kvalitet, men även dess kvantitet, är en faktor. Det är inte den finansiella portföljen, 1, 27 procent av BNP, som skall vara avgörande för stödets storlek, utan kvaliteten på förberedelserna inför utvidgningen. Den liberala gruppen gläder sig åt den objektiva bedömningen av alla kandidaterna. Kommissionen har med rätta hävdat att de två grupperna inte är slutna och definitiva. Ansträngningar från kandidaternas sida måste belönas. Litauen, Lettland och Slovakien gör goda framsteg på sitt eget sätt. Tjeckien och Slovenien släpar något efter, vilket är överraskande. Vi behöver inte fatta beslut om övergång från grupp II till grupp I för vissa länder redan nu. Det skall ske nästa år och inte om sex månader, för vi kan inte förvänta oss en rapport från kommissionen varje halvår.

Caccavale
Fru ordförande, herrar kommissionärer, kära kolleger! Låt mig tacka Barón Crespo, som övriga föredraganden har gjort, för det arbete han har utfört - uppenbarligen är en del av det som sägs i betänkandet resultatet av arbete som utförts i utskottet för utrikes-, säkerhets- och försvarsfrågor - och vi tackar honom för att ha upptagit en hel serie olika förslag och synpunkter.
Det verkar uppenbart att utvidgningen av Agenda 2000 är den stora utmaning som detta parlament och de europeiska institutionerna står inför. En politisk utmaning som är unik om man tänker på att det gäller länder som för bara något år sedan närde drömmen om Europa, myten Europa, det demokratiska Europa som byggts upp av frihet och rättigheter. Att då reducera allt detta till ett resonemang om hur mycket pengar som skall föras från ena sidan till den andra för att hjälpa dem som vill få del av denna stora dröm om frihet och demokrati verkar tämligen småaktigt. Det är denna politiska utmaning som avgör vilken trovärdighet vi skall ha under de kommande åren. Våra institutioner är verkligen inte mogna att anta utmaningen. Det är som om vi hade en bil som var gjord för sex personer som vi redan har satt femton personer i och som vi nu vill få in tjugofem i. Den bilen riskerar att sprängas.
Det är därför vi måste förstärka våra institutioner inför anslutningen. När det gäller de länder som nu närmar sig Europeiska unionen är det nödvändigt att diskussionen inte bara handlar om storleken på det ekonomiska biståndet utan om hur man exporterar modeller för demokrati och medborgerliga rättigheter.
Fru ordförande! I de här länderna håller man på att bygga upp en rättsstat. Om det är något som Europa kan exportera till de här länderna är det just begrepp som rättsstaten, demokratin, medborgerliga rättigheter och möjligheten att utöva dem till fullo.

Miranda
Fru ordförande! Med debatterna i dag går vi in i en avgörande fas angående fastställandet av nästa ekonomiska gemenskapsram och de riktlinjer och regler som skall föregå några av dess politikområden, samt vissa av de viktigaste instrumenten.
Jag anser att det står utom allt tvivel att de aktuella debatterna inleds under förutsättningar som är mycket annorlunda mot de som kännetecknade genomförandet av Delorspaket I och II. Mer konkret, och för att sammanfatta, kan jag säga att det var länge sedan den ekonomiska och sociala sammanhållningen presenterades som en hederssak i vilken man med lidelse diskuterade medlen för vår strävan. Vi har helt visst en strävan: utvidgningen. Det finns också instrument, och här finns de för att bevisa detta, de olika förslagen som har formulerats. Emellertid saknas de oumbärliga ekonomiska medlen för detta mål och dessa instrument. Utvidgningen ger i princip inte anledning till några förbehåll från vår sida, men vi kan inte säga samma sak om de vägar kommissionen har valt för dess förverkligande.
Utvidgningen medför naturliga ökningar av utgifterna, säkert långt större än de bidrag ansökarländerna kan bidra med till gemenskapsmedlen, varför Europeiska unionen står inför ett val mellan två alternativ: antingen förser man utvidgningsprocessen med extra ekonomiska medel, eller så minskar man utgifterna till nuvarande mål och politik.
För vår del uttalar vi oss klart för det första alternativet. Men detta är inte kommissionens alternativ, vilken - också för att den föredrar att prioritera en drakonisk respekt för stabilitetspakten - väljer alternativet att minska utgifterna. Det är detta som blir det objektiva resultatet av dess förslag om bibehållande av budgetplanernas tak på nuvarande 1, 27 procent av gemenskapens BNP, och den konsekventa minskningen av taket för de nuvarande femton medlemsstaterna till 1, 13 procent, eller en begränsning av strukturåtgärderna för den utvidgade unionen till nuvarande 0, 46 procent av BNP. Detta blir också en följd av förslaget om åternationalisering av kostnaderna för den gemensamma jordbrukspolitiken. Vi accepterar inte ett sådant alternativ från kommissionens sida och anser att denna centrala fråga inte kan undvikas nu. Med ett sådant alternativ skulle offrandet av den ekonomiska och sociala sammanhållningen vara oundviklig. Vi förstår inte att man i namnet av en ny solidaritet kan offra en annan solidaritet, som dessutom är inskriven i fördraget.

Schroedter
Fru ordförande! Herr kommissionär, kära kolleger! Vi talar om att utvidgningen av Europeiska unionen är den största utmaningen efter det kalla kriget. Vi talar om att vi nu kan vinna en ny stabilitet för Europa tillsammans med våra östliga grannar. Rådets företrädare talar om att våra grannar för att kunna bemästra sina reformer och godkänna l'acquis communautaire (EG: s regelverk) väntar på stöd från Europeiska unionen.
Men låt oss se på den ekonomiska omfattningen: Det är fråga om fickpengar, och vi borde skämmas. Realiteten är att kostnaderna för föranslutningsstrategierna praktiskt taget måste bäras av kandidatländerna ensamma. Därför anser jag att förmyndarskapet för dessa kandidater i förordningen är oacceptabelt. Det får dock inte vara på det viset att de bara är föremål för beslutet. De måste äntligen erkännas som partner. Det minsta man kunde begära är att de vore representerade i samordningskommittén. De Gröna säger här nej till en enkelriktad utvidgning och kräver en utvidgningsstrategi som grundar sig på partnerskap.
Låt mig nu göra ett tillägg till ändringsförslagen, eftersom omröstningslistan enligt min åsikt är felaktigt gjord. Barón Crespo kommer också att godta att våra ändringsförslag 17 och 19 utgör tillägg till hans ändringsförslag 7 respektive 9, och inga alternativ.

Leperre-Verrier
Fru ordförande! När det gäller strategin inför anslutningen, skulle jag vilja framföra några synpunkter i egenskap av föredragande om associeringen av vissa länder i Central- och Östeuropa till utbildnings-, ungdoms-och kulturprogrammet. Förutom det audiovisuella området handlar det om områden där EG: s regelverk är obetydligt. Men de avslöjar ändå det faktum att vår strategi lider av en viss obalans.
Jag ansluter mig helt och hållet till föredragandens synpunkt. För det första kan man inte planera fasen före anslutningen utan att ta hänsyn till den koppling som finns med vissa av gemenskapens politikområden och deras nödvändiga utveckling. För det andra: strävan efter sammanhållning och effektivitet förutsätter att vi åter lyfter fram utvidgningsprocessens politiska mål. Därför är det beklagligt att det i Phare-programmets andra fas läggs en större vikt vid interventioner av tekniskt slag, till nackdel för mer politiska reformåtgärder, t.ex. på det sociala och kulturella området.
I övrigt fruktar jag, herr kommissionär, att kandidatländerna måste utkämpa en strid som man modest kallar en integration av EG: s regelverk, men som bara är viktig för oss utåt sett, och att man fortfarande inte fullt ut värderar dessa länders anslutning till gemenskapens politikområden, i termer av värdeprinciper och filosofi. Det gäller i synnerhet miljö- och transportområdena, som är föremål för det nya instrumentet ISPA. Och jag måste erkänna att jag inte heller i det fallet är helt övertygad om att det motsvarar de eftersträvade målen.

Blokland
Fru ordförande! Till vår belåtenhet fick vi veta av Europeiska kommissionen att det har gjorts goda framsteg inför starten av förhandlingarna med kandidatländerna om anslutning till Europeiska unionen. Ett antal av regelverkets huvuddelar har kontrollerats och resultaten är uppmuntrande, även om det också finns länder som inte är lika snabba att slå in på den goda vägen.
Men det hörs även mindre positiva tongångar. Nu står det klart att anpassningen till EG: s regelverk är en större uppgift än vad man inledningsvis trodde. Jag skriver under på de betänkanden vi behandlar i dag. Men jag skulle ändå vilja betona några saker. Det krävs väldigt mycket av nya medlemsstater vilket med all rätt är nödvändigt för anslutning, såsom respekt för grundläggande friheter. Kravet på kvalitet i fråga om anpassningarna får inte i något fall vara en ursäkt för att låta nya medlemsstater ansluta sig i långsammare takt.
Dessutom ger betänkandena prov på rådets oförmåga att omsätta följderna av beslutet i fråga om utvidgningen i en politisk strategi. Finns verkligen den politiska viljan till detta?
Förhandlarna måste inse att de f.d. östblockländerna har mycket liten erfarenhet av respekt för demokrati, mänskliga rättigheter och minoriteter. Detta är ingen plädering för att urskulda dem för detta. Vi i Europaparlamentet måste dock även se på den positiva sidan, nämligen att många kandidatländer överraskande nog har kommit en bra bit på rätt väg.
Ribban för anslutning för de central- och östeuropeiska länderna får inte läggas för högt. Dessa länder hör till Västeuropa, och efter en period av kommunistiskt förtryck presenterar de sina berättigade önskemål på området säkerhet och välstånd för de västeuropeiska länderna. Anslutning till Europeiska unionens stabila säkerhetsstrukturer och även till Nato kan motverka utbrott av nya konflikter. Dessutom finns det en utvecklingslinje att förehålla de unga östeuropeiska demokratierna. Låt oss då också ta vara på dessa möjligheter och engagera oss för en så snabb anslutning som möjligt.
När det förväntas anpassningar av anslutningskandidaterna bör de europeiska institutionerna ta sig själva på allvar genom att föregå med gott exempel.

Antony
Fru ordförande, kära kolleger! För femte gången förbereder sig Europeiska unionen för att ta emot nya medlemsstater: Cypern och tio länder i Central- och Östeuropa.
Den här utvidgningen kommer att betyda mycket mer än de föregående. Europa med 26 medlemmar kommer att omfatta en miljon fler kilometer och 100 miljoner fler invånare än Europa med 15 medlemmar. Och framför allt kan utvidgningen mot öst bli en symbol: den definitiva rivningen av järnridån som under nästan ett halvt sekel delade vår kontinent mitt itu.
Alltsedan Nationella fronten bildades 1972 har vi ständigt kämpat mot järnridån, som kommunisterna byggde upp för att låsa in de östeuropeiska folken i ett jättelikt koncentrationsläger. I sitt första tal i Europaparlamentet kritiserade Jean-Marie Le Pen detta förtryck. Vi har under många år och med löjligt små medel försökt hjälpa våra bröder i Östeuropa. Då stod vi helt ensamma. I Frankrike accepterade alla andra partier detta faktiska tillstånd: kommunisterna självklart, vilkas ledare Marchais välkomnade folkdemokratiernas positiva resultat; deras allierade socialisterna, men också RPR och UDF med herrarna Giscard d'Estaing och Chirac, vilka t.o.m. gick så långt som till att lägga blommor i Leninmausoléet, för historiens värsta massmördare.
Vår grupp var också den enda som 1991 stödde litauernas kamp mot Sovjetunionen och kroaternas kamp mot Jugoslavien. Vid den tiden fördömdes dessa folk av Delors, den amerikanska regeringen och alla europeiska ledare, för att de vågade resa sig mot kommunistiska och federalistiska regimer.
I dag är det samma personer som vill se Östeuropa helt beroende av Bryssel. Vi är motståndare till en sådan utvidgning, som för övrigt skulle stå våra nationer väldigt dyrt. Kommissionen har uppskattat kostnaderna till mer än 500 miljarder franc för perioden 1999-2006. Det är knappast förvånande. Länderna i Central- och Östeuropa har ruinerats av mer än 40 år av kommunism. Denna kostnad kommer framför allt att bäras av Frankrike. Frankrike får inte mycket från Bryssel, men betalar in 90 miljarder. Och det kommer att få ännu mindre. Jordbrukspolitiken har redan stympats och kommer att bli än mer begränsad. Regionalstödet till Frankrike kommer att minskas med 20 procent. Korsika och franska Hainaut kommer inte längre att utgöra en del av de regioner som är berättigade till mål 1-stöd.
Men penningbekymmer är inte dödliga. Lech Walesa var på besök i Bryssel för några år sedan och sade till mig: " men ni är ju i färd med att skapa ett nytt Sovjetunionen" . Han hade rätt.

Pronk
Fru ordförande! Trots att Samland inte har talat ännu, kommer jag framför allt att ge mina reaktioner på Tomlinsons betänkande.
Jag måste säga, fru ordförande, att det i hela den här debatten egentligen har visat sig att idealisterna inte är tillräckligt praktiska och att praktikerna inte är tillräckligt idealistiska när vi ägnar oss åt problemet med utvidgningen. Vi har här just hört ett antal idéer som ändå ger prov på en mycket stor idealism, som till exempel den idé som redan angripits av min kollega Oostlander om att föra in hela utvidgningen under GUSP och därigenom skjuta över den på en hop diplomater som bråkar med varandra. Jag tror att GUSP är alldeles för viktigt för detta.
Sedan skulle jag vilja föra fram den fond som nämns i Tomlinsonbetänkandet som ett exempel som är såväl praktiskt som idealistiskt. Det handlar om stöd till länder som garanteras av lån, och sedan handlar det om de garantier som EU har gett. Jag tror att det har visat sig vara mycket framgångsrikt.
Nu kommer det naturligtvis vid en viss tidpunkt att visa sig att ett antal länder inte kan betala tillbaka. Den garanti som Europeiska unionen har gett träder då in. Det är ett viktigt faktum. Men det är bara det att det kostar pengar. Naturligtvis hade rådet i sin vishet inte tänkt på detta. Det trodde att den garantin i sig själv naturligtvis ger en viss fördel, men förr eller senare måste man stå för det man lovat.
Tack vare Europaparlamentets tryck har man lyckats att skapa en fond som mer eller mindre själv garanterar dessa garantier. Den fonden måste kompletteras. Nu visar det sig lyckligtvis att det behövs litet mindre än man först trodde och att vi kan minska beloppet från 10 till 8 procent. Det är en fördel.
Men det betyder således att EU har skapat ett mycket praktiskt instrument, ett instrument som också fungerar, ett instrument som på ett eller annat sätt är direkt tillämpligt i dessa länder via de institutioner som länderna själva har skapat med sina centralbanker och att det har gjorts framsteg på detta område. Jag kan till och med tillägga att vi har använt denna modell för sysselsättningsprogrammen i Europa, där vi också har använt garantier plus lån. Det är en mycket, mycket bra modell. Det är en mycket bättre modell än en massa andra saker som har föreslagits. Det är dessutom en modell där jag kan bevisa för alla att den enbart kommit till stånd genom att Europaparlamentets budgetutskott har hotat och utövat påtryckningar och, om den hade kommit till stånd på ett annat sätt, på det sätt som vissa medlemsstater hade velat, nämligen på kredit, så hade det inte blivit någonting av den, och då hade vi här i parlamentet till slut återigen konfronterats med allehanda förebråelser från vår befolkning om att det har slösats med pengar. Det är nu inte fallet. Jag tror att vi här i parlamentet mycket väl måste inse att om diplomaterna misslyckas skall inte de utan vi ställas till ansvar, och därför måste vi vara såväl idealistiska som praktiska.

Ryynänen
Fru ordförande! För att uppnå största möjliga nytta är det nödvändigt att effektivt koncentrera och koordinera den hjälp som via tre olika stödformer ges till ansökarländerna. Utgångspunkten för annat utvecklingsarbete är att uppfylla Köpenhamnskriterierna. Man skall också sträva efter att samordna stödet till kandidatländerna med Interreg- och Tacisprogrammen när det gäller EU: s interna gränsöverskridande samarbete, samt samarbete mellan regeringarna, så att stödformerna bildar en samordnad helhet. Stödet för att förbättra kärnsäkerheten måste genomföras på ett koncentrerat sätt via en stödform, dvs. i enlighet med Phare-förordningen.
Vid inriktning av jordbruksstödet till kandidatländerna behövs flexibilitet och klara prioriteringar på grundval av partnerskapsavtalen. Integrationen i EU: s inre marknad och standarder kräver omfattande utvecklingsarbete, vars tyngdpunkt måste ligga på kvalitetspolitiken och -kontrollen av livsmedel, frågorna om växters och djurs hälsa samt även i vidare bemärkelse på miljöpolitiken för en hållbar produktion. Man måste förbereda sig för konsekvenserna av jordbrukets omstrukturering med hjälp av en effektiv, vittomfattande landsbygdspolitik som skall skapa mångsidig företagsverksamhet och nya arbetstillfällen, därför spelar en högklassig utbildning en helt avgörande roll i hur stödet till kandidatländerna utnyttjas.
Även en delvis decentralisering av förvaltningen till kandidatstaterna under kommissionens kontroll är en åtgärd i rätt riktning. Mottagarstaternas deltagande i kommittéarbetet borde stödjas och även i övrigt måste man betona deras eget systematiska deltagande när det gäller finansieringen av investeringarna samt att hitta finansieringskällor.

Alavanos
Fru ordförande! Då vi nu diskuterar ett betänkande från utskottet för utrikes-, säkerhets- och försvarsfrågor, skulle jag vilja att vi tog upp en i högsta grad politisk fråga, en fråga som påverkat och väckt stor oro bland medborgarna i mitt land. Det gäller Republiken Cyperns anslutning till Europeiska unionen.
Vi har blivit mycket oroade över ett uttalande av Frankrike, Italien, Tyskland och Nederländerna, där dessa länder sätter Republiken Cyperns anslutning till Europeiska unionen i samband med en lösning av Cypernfrågan. Detta har inget samband med de principiella ställningstaganden som Europeiska unionen vid flera tillfällen gjort. Och man måste naturligtvis beklaga att t.ex. Dalemas, Schröders och Jospins regeringar bedriver en politik som är sämre, och som frångår de utfästelser som gjorts av t.ex. Berlusconis, Juppés och Kohls regeringar.
Därför hävdar jag bestämt att det sämsta sättet att försöka lösa Cypernfrågan är att säga att en lösning är en politisk förutsättning för Cyperns anslutning till Europeiska unionen. Detta kommer nämligen att ge Turkiet, som inte vill ha någon anslutning av Cypern, en förevändning för att förhålla sig passivt i Cypernfrågan, även om man skulle vilja ha en lösning. Därför anser jag det viktigt att vi håller fast vid den princip som Van den Broek vid ett tillfälle gett uttryck för här i parlamentet, dvs. principen att frågan om Cyperns anslutning inte får bli beroende av en annan stats godtycke.

Graefe zu Baringdorf
Fru ordförande! Utvidgningen av EU med de central- och östeuropeiska staterna innebär chanser och risker, inte bara för kandidatländerna, utan också för EU.
Framför allt på jordbruksområdet hänger det på att vi inte till dessa länder för vidare den destruktiva logik som vi tillämpat på jordbrukspolitiken under de senaste årtiondena, utan att vi stöder de existerande regionala strukturerna, bygger ut dem och ger dem tillfälle att moderniseras och effektiviseras. Vi måste dock motstå frestelsen att slå in på en utveckling som under parollen " strukturförbättring" inleder en liknande negativ utveckling. Därför är jag inte införstådd med inriktningen i Sonnevelds betänkande. Han säger att det inte får krävas några planer på en integrerad landsbygdsutveckling. Det betyder att han inte önskar denna positiva utveckling, som vi måste främja, utan han vill även i fortsättningen ha den gamla logiken med rationalisering av strukturer och därmed minskning av arbetstillfällen och en produktionsutveckling som är artfrämmande och inte miljövänlig.
Vi kan alltså inte rösta för dessa ändringsförslag, herr Sonneveld, detta också på grund av ansvar för den jordbrukspolitiska utvecklingen i EU.

Martinez
Fru ordförande! Det är självklart att ankomsten av länderna från öst, bl.a. det kristna Polen och Ungern från det f.d. österrikisk-ungerska kejsardömet, är ett stort och vackert projekt.
Jag skulle vilja gå igenom de konsekvenser som Seapared-programmet får för jordbruket. Jordbruksbefolkningen i väst kommer att öka med 50 procent, våra jordar kommer att öka med 30 procent - detta är verkligen att utvidga sina tillgångar. I de aktuella länderna är 25 procent av den aktiva befolkningen jordbrukare, en andel som kommer att sjunka till 6 procent precis som i Västeuropa; priserna på jordbruksvaror är lägre - 30 procent lägre för kött, 20 procent lägre för spannmål och 15 procent lägre för vete; de här länderna har också problem med överproduktion och med växtskydd, och de kommer att behöva anpassa sig till nya normer, bl.a. i fråga om livsmedelssäkerhet. Vad beträffar kostnaden - 500 miljoner ecu per år - säger jag ingenting; det är en fråga som till nöds skulle kunna lösas.
Problemet är emellertid att dessa länder kommer att behöva gå en smärtsam väg, som vi i väst redan har bakom oss. Man måste inrätta gemensamma marknadsorganisationer, göra om äganderätten, anpassa veterinära bestämmelser och växtskyddsbestämmelser, och framför allt utmanövrera bönderna. Man kommer att avskaffa de ungerska bönderna, de ungerska vinodlarna som framställer Tokay, vinernas konung, konungars vin. Man kommer att undanröja de polska bönderna. Man kommer att skapa arbetslösa. Det kommer att krävas strukturfonder. Man kommer att tillämpa västländernas jordbruksmodell, som tyvärr är överproduktiv och vars uppfödning påminner om, om jag nu skall våga säga det, koncentrationsläger, en modell som för med sig konsekvenser som vi i väst har fått bevittna.
Det jag fruktar allra mest, det är att östländernas ankomst - vilket man skulle kunna vara överens om, eftersom det är ett strategiskt projekt - bara tjänar som förevändning för tre saker. För det första en prissänkning i väst, inom ramen för omstöpningen av den gemensamma jordbrukspolitiken och förberedelsen av förhandlingarna inom Världshandelsorganisationen. För det andra - och det är redan på väg att ske - en ny form av finansiering, inte bara för den gemensamma jordbrukspolitiken, utan också hela Europeiska gemenskapen, vilket medför problem för Frankrike som förlorar för mycket, och för Tyskland som förlorar ännu mer på att en del av den gemensamma jordbrukspolitiken nationaliseras, med hänvisning till kostnaden för östländernas ankomst. För det tredje bör östländernas anslutning inte tjäna som alibi för ett ifrågasättande av vår gemensamma jordbrukspolitik. Vi får inte använda den som ett vapen för att strida mot bönderna i väst, genom att hävda att de måste sänka sina priser p.g.a. att de ligger på en högre nivå.
Dessutom bör man inte ha för många järn i elden. Kan man på en och samma gång smida planer för Mercosur, den transatlantiska marknaden med alla dess kostnader, och projektet med ett öppnande mot öst?
Sammanfattningsvis rör det sig givetvis om ett stort strategiskt projekt som kommer från hjärtat, men som ger ett intryck av att vara förhastat, illa förberett och av att det medför fler negativa faktorer för länderna i öst, som jag vet kommer att infinna sig, och fler negativa faktorer för oss. Kanske borde man fortsätta att reflektera, planera mellanliggande etapper? Alla vet att helvetet är kantat av goda avsikter och att det bästa är det godas fiende.

Samland
Fru ordförande! Först vill jag tacka er så hjärtligt för ert och för kammarens jämnmod inför att nu ge ordet till mig som föredragande. Jag kunde tyvärr inte vara här vid den ursprungliga tidpunkten, eftersom jag samtidigt måste tala med en av våra partner i samrådet i eftermiddags. Det var det som var problemet. Dessutom måste jag be om ursäkt för Tomlinson, som i dag befinner sig i ett viktigt sammanträde i sin andra funktion i Förenade Kungadömets överhus. Som ni vet skall man där fatta ett viktigt beslut för våra kolleger från Storbritannien.
Därför vill jag nu gå i ställning för det av Tomlinson framlagda betänkandet om ändring av förordning 2728/94 gällande inrättande av en garantifond för åtgärder i tredje land.
Pronk har just hänvisat till att denna garantifond under många år varit ett mål för Europaparlamentet, ty vi kunde inte acceptera att medlemsstaterna i Europeiska unionen har ställt garantier, utan att dessa garantier skulle säkras i form av en fond, framför allt bortfallet av eventuella garantier. Den totala budgeten borgade med sin fulla kraft för det som skulle kunna inträffa i fråga om eventuella bortfall. Därför hälsade vi detta med stor tillfredsställelse när en sådan fond 1994 föreslogs och blev godkänd av rådet, eftersom det därigenom skapades en bas för säkrande av garantierna i Central- och Östeuropa.
Den rapport, som kommissionen nu har lagt fram om utnyttjandet av denna fond och om de risker som skall täckas av denna fond, har kommit fram till resultatet att målvärdet för inbetalningarna skall minskas från hittillsvarande 10 procent till 8 procent. Motiveringen, som kommissionen ger för detta, kommer sig av att de eventuella riskgarantierna rör sig på en nivå, där vi kan klara av inbetalningarna till fonden med hjälp av en lägre procentsats. Med vilken procentsats skall vi sänka? I det här fallet skulle den föreslagna procentsatsen innebära ett årligt maximibelopp om 150 miljoner euro för att den nuvarande nivån på långivningen till tredje land med ett maximum om cirka 2, 5 miljarder ecu skall kunna tillfredsställas. Därigenom skulle dessa risker i fonden vara täckta.
Föredraganden, och även budgetutskottet, har kommit fram till resultatet att den rapport som kommissionen har lagt fram är berättigad, och att risklånen med en ökad osäkerhet enligt kommissionens förslag, enligt kommissionens analys av den 1 juli 1998, utgör en total volym om cirka 1, 75 miljarder ecu. Det kan ni se i rapporten, som är indelad efter respektive land i medlemsstaterna i OSS eller länderna i Asien och Latinamerika. På denna bestämda dag förfogade fonden över en volym om 1, 186 miljarder ecu. Om det skulle inträffa att totalbeloppet för de lån, där man skulle kunna räkna med en avsevärd risk, inte kommer att betalas tillbaka, så skulle fonden vara i stånd att faktiskt bära denna förlust. Där skulle det inte ens vara nödvändigt att röra det belopp som i budgeten avsatts för betalningen av lån under budgetåret - under budgetåret är det för 1998 338 miljoner ecu. Såtillvida skulle målbeloppet ha sänkts på ett riktigt och förnuftigt sätt. Föredraganden och utskottet följer kommissionens förslag.
Men vi har två ändringsförslag, där vi före omröstningen om detta betänkande gärna skulle vilja ha ett uttalande av kommissionen. Det ena ändringsförslaget hänför sig till att kommissionen regelbundet lägger fram en rapport för oss, för att på nytt bedöma parametrarna efter utvecklingen av utnyttjandet av krediterna och fonderna. Jag tror att på denna punkt har vi de minsta meningsskiljaktigheterna. Där kommer kommissionen också att följa oss. Det är ändringsförslag 2. Men jag skulle gärna vilja ha en bekräftelse från kommissionen på det.
Mycket viktigare är dock ändringsförslag 1. Vem skall förvalta fonden? Här har vi en helt annan uppfattning. Jag röstar hellre för Pronk än för kommissionen. Kommissionen skulle vilja flytta tillbaka fonden från Europeiska investeringsbanken till sin egen förvaltningsstruktur. Vi är av den uppfattningen, att detta skulle vara ett helt felaktigt steg. Föredraganden har i sin motivering än en gång förklarat att han inte utgår från att det är lättare för tjänstemän i Europeiska unionen att bevaka riskerna vid långivning än för en bank, som kan göra sig gällande på bankernas nivå, och måste uppskatta riskernas storlek som vid en vanlig bankaffär, innan den beviljar någon kredit. Vi vill därför hålla fast vid det. Det skulle betyda att ändringsförslag 1 godkänns. Tillsammans med den finansiella förvaltningen av fonden uppmanas kommissionen att stryka denna del. Vi skulle gärna vilja ha en förklaring från kommissionen.
Jag vill säga följande - vilket också föredraganden föreslår: Om kommissionen inte bedömer dessa båda förslag positivt, kommer vi att kräva att betänkandet återförvisas till utskottet, eftersom vi faktiskt inte vill vara med och ta detta steg, om kommissionen inte går oss till mötes i denna fråga.

Botz
Fru ordförande! EU: s utvidgning med staterna i Central- och Östeuropa och Cypern äger inte bara rum i början av det nya seklet, utan den är också århundradets uppgift. En sådan uppgift kräver utomordentliga kraftansträngningar från alla inblandade. Det är nu också klart för alla att dessa i första hand krävs av kandidatländerna. Med hänsyn till de faktiska skillnaderna, exempelvis när det gäller ekonomi och sociala förhållanden, mellan oss och kandidatländerna, är jag dock fortfarande av den uppfattningen att vi som europeisk union med hänsyn till denna utmaning även i finansiellt hänseende fortfarande gör alltför små ansträngningar.
Men hur det nu är, så har kommissionen enligt min åsikt på de givna villkoren trots detta lagt fram förslag, som i största utsträckning är praktiskt genomförbara och som åtminstone ger oss chansen att behärska Europeiska unionens stora anslutningsprocess, och även att utforma den positivt. Jag vill gå in på en detalj. Jag tror att det i högre grad än hittills är nödvändigt när det gäller utvidgningar att den offentliga förvaltningen på alla nivåer - inte bara högsta nivån, där är det säkert garderat, utan även underordnade nivåer, görs förtrogen med målen och förfarandena i gemenskapens regelverk i dessa kandidatländer.
Enligt min åsikt råder det fortfarande en underskattning av den situation som majoriteten av dessa länder kommer från, nämligen ett diktatoriskt system med därtill hörande förvaltningar. Det glöms också alltför ofta bort att det på de lägre nivåerna av denna förvaltning fortfarande finns samma människor, som naturligtvis anstränger sig för att nu arbeta i det nya systemet. Men vi bör uttryckligen i högre grad än vi hittills gjort styra delar av vårt stöd inför anslutningen i riktning mot omskolning av förvaltningen. Däremot är det förmodligen mindre nödvändigt att från västeuropeisk sida på nytt finansiera några studier. Jag tror att analysen av det som finns lokalt, är tillräcklig.
Jag kommer än en gång tillbaka till århundradets uppgift. Vi bör så rättvist och balanserat som möjligt inte bara ta hänsyn till kandidatländernas intressen, utan naturligtvis också till våra egna intressen. Men vi bör som europeiska demokrater framför allt också vara tacksamma för att vi får ta del i denna historiska process.

Brok
Fru ordförande, kära kolleger! Jag vill anknyta till kollegan Botz sista påpekande. Det är i själva verket inte nödvändigt att göra fler genomförbarhetsstudier utan det krävs operativa medel, och jag tror att även kommissionen sedan någon tid tillbaka är inne på den vägen. Vi är gärna beredda att stödja kommissionen genom att stärka en sådan ansats på lämpligt sätt. Målsättningarna infrastruktur och miljö, främjande av ledningskrafter och investeringsfinansiering, vidare den väsentliga tyngdpunkten på främjande av demokrati och rättsstaten och på arbetsdugliga administrativa strukturer jämte en förnuftig rättsskipning är riktiga utgångspunkter.
Men dessa medel måste nu lämnas ut snabbt och obyråkratiskt, för att de skall få en relativt snabb effekt. Vi har en svår uppgift framför oss, nämligen att åstadkomma en ekonomisk och politisk jämvikt på en kontinent som varit obarmhärtigt delad både i ekonomiskt och politiskt hänseende. Att åter sammanfoga dessa delar är den stora uppgiften, som måste vara förbunden med föranslutningsprocessen. Här måste vi dock också säga om oss själva, att vi ofta glömmer bort att det som vi skildrar som ett nationellt intresse, i själva verket kan länkas samman med ett intresse för gemenskapen. Om man ser motsatserna mellan de nationella intressena, som ofta är alltför kortsiktiga, då kan det uppstå den ena eller andra kortfristiga svårigheten, men i själva verket vill vi ha denna utvidgning, eftersom den också är till fördel för oss och inte bara till fördel för kandidatländerna. Om vi är medvetna om detta, om vi verkligen definierar vårt intresse på det politiska, säkerhetspolitiska och ekonomiska området, då är vi i stånd att även åstadkomma den nödvändiga kompromissförmågan och den jämvikt som krävs för att komma vidare.
En sak är klar: vi har hittills haft nytta av utvecklingen av handelsförbindelserna mellan Central- och Östeuropa å ena sidan och Europeiska unionen å andra sidan. Befolkningen kanske har det intrycket att allt detta hittills bara har kostat pengar, men det är i själva verket snarare så att vi har tjänat mer på det än vi har gett ut pengar till dessa länder, nämligen på grund av bristen på jämvikt i handelsförbindelserna. Jag anser att vi måste göra också detta klart för befolkningen för att skapa politiskt stöd för anslutningsprocessen.
Härtill kommer att vi måste tänka på tidsfaktorn, ty tidsfaktorn är väsentlig, så att stödet från medborgarna i kandidatländerna inte går förlorat. Det måste hänga samman med programmens särskilda kvalitet. Fru Schroedter, jag tycker att det är härligt att ni talar om att det lämnas ut skamligt litet pengar! Jag ber er vänligen att be er utrikesminister och er förbundskansler att beakta era ord, så att man där kan komma fram till en bättre politik!
(Applåder)

Amadeo
Fru ordförande! Ett spindelnät håller samman de rapporter som de olika utskotten presenterar inom ramen för Agenda 2000. Ett eventuellt godkännande av de föreslagna reformerna kommer emellertid helt att underordnas kravet att bibehålla den gemenskapspolitik som bidrar till sammanhållningen mellan de femton och åtgärder som kan underlätta kandidatländernas anslutning.
När det gäller de rapporter som behandlar förhandlingsstrategin inför anslutningen så håller vi med föredraganden och dem som säger att de kriterier som definierades i Köpenhamn skall iakttas: rättsstaten, demokrati, marknadsekonomi, respekt för gemenskapens regelverk.
Vi anser att de nya medlemsstaterna innebär en historisk möjlighet att försona vår kontinent med sitt förflutna och att de är nödvändiga för att Europa skall ha en framtid. Kommissionens förslag är emellertid försiktiga och pragmatiska eftersom de måste ta hänsyn till de stora skillnaderna mellan olika länder, skillnader som ytterligare understryker det som Nationell allians sedan länge har kämpat för, nämligen ett stort Europa där den politiska unionen utgör ett förebud om den ekonomiska, en politisk union som borde ha fullbordats innan anslutningsförhandlingarna inleddes, så att man hade kunnat presentera en välpreciserad och slutgiltig bild för de nya medlemsstaterna. I förslagen saknas därför den politiska ansats som vi anser vara nödvändig och som skulle ha gjort det lättare att lösa det centrala problem som de nya anslutningarna ger upphov till, dvs. hur man skall finansiera det framtida Europa. Vi måste därför beklaga att det alternativ som erbjuds de sex länderna inte motsvaras av precisa politiska val och vi misstänker att det bara rör sig om en räkneövning för att kunna förverkliga utvidgningen med bibehållen gemenskapsbudget på den nuvarande nivån 1, 27 procent av bruttonationalprodukten, och detta fram till år 2006.
För att den europeiska konstruktionen skall kunna slutföras måste alla de europeiska folken delta. Vi måste däremot och med viss bitterhet konstatera att de institutionella reformerna, den framtida finansieringen av budgeten och andra problem fortfarande är olösta, medan en enhetlig politisk vilja hade krävt av samtliga regeringar att behandla de europeiska affärerna i politiska termer och inte bara som en förhandling om ekonomi och finansiering.

Berès
Fru ordförande, herr kommissionär, kära kolleger! Jag kan i vår gemensamma diskussion uppleva en viss diskrepans mellan å ena sidan strategin inför anslutningen, som är ädel och fylld av ambitioner, och Agenda 2000, som skall sätta unionen i stånd att ta emot kandidatländerna, men som i realiteten är en revidering av våra gemensamma politikområden som i vilket fall som helst skulle vara nödvändig.
När det gäller strategin inför anslutningen - det är den jag skulle vilja ta upp nu - verkar det som om vi lider en akut brist på övergripande perspektiv, ett perspektiv som gör att den utvidgning vi förbereder inte bara kommer att handla om 1+1, som vilken räkneövning som helst. Det är unionens sak att erinra våra ansökande partner om detta. Vi kan inte inleda en bilateral process med var och en av medlemsländerna. Det är vår uppgift att utvärdera de allmänna effekterna. Men nu, mindre än ett år efter att vi antog en lista över vilka kandidatländer som unionen skulle kunna ta in i första hand, ser vi att kartan redan har ritats om. Malta har lämnat in sin ansökan på nytt. Kommissionen planerar nya villkor för Turkiets anslutning. Och man kan här och var ana att två baltiska kandidater har blivit heta igen.
För mig verkar det som om Europeiska konferensen mer än någonsin är avgörande, i sin roll som ett forum för detta övergripande perspektiv. Jag anser att vi borde återuppliva den.
Dessutom plågas jag av klyftan mellan utsikterna till en övergripande och omfattande process, som vi alltid har velat ha, och frånvaron av en generell vision. Vi behöver en debatt, ett perspektiv på unionens gräns, på unionens politiska mål, på medlen för att besluta och styra när vi är fler än 15 medlemmar, på medlen för att försvara denna nya helhet, för att göra vår röst hörd i internationella frågor. Vår kollega Barón Crespos ändringsförslag går i den riktningen. Jag stöder dem fullt ut. Men vi måste tillsammans akta oss: om djävulen står att söka i detaljerna, riskerar vi ibland att bli blinda för dem.

Van den Broek
Får jag lov att börja med att uttrycka min tacksamhet och uppskattning för föredragandenas arbete. Jag tror att man genom en positiv rekommendation från Europaparlamentet tar ett betydelsefullt steg mot ett godkännande av det förstärkta stödpaketet för integreringen av de central- och östeuropeiska länderna i Europeiska unionen. Jag ser med stort intresse fram emot den bredare debatten om utvidgningen och de utvecklingsrapporter som ni har utlovat till början av december, och naturligtvis skall jag då mycket gärna ta tillfället att gå in på alla frågor som är direkt knutna till detta. I dag skall jag alltså koncentrera mig på stödformerna inför anslutningen varefter jag anknytningsvis gärna vill säga ännu några ord om Tomlinsonbetänkandet.
Fru ordförande! Vilken politisk betydelse har detta stöd inför anslutningen? Jag påminner er bara helt kort om Europeiska rådet i Dublin som i december 1996 vädjade till kommissionen om att förstärka stödet. Inom ramen för Agenda 2000 lade vi fram förslag om detta. Ur ekonomiskt perspektiv föreslår kommissionen att för perioden 2000-2006 fördubbla stödet till kandidatländerna till tre miljarder euro per år. Jag vill också säga till fru Schroedter att stödet till detta från EU och dess medlemsstater naturligtvis inte förblir begränsat; det arbetas så klart väldigt mycket inom området för lån. Våra europeiska medlemsstater agerar naturligtvis bilateralt, och jag tror att om man räknar samman alltsammans och slår ut det över perioden 2000-2006, så hamnar man snarare runt 70 miljarder än bara tre miljarder fem eller sex gånger per år.
Innehållsmässigt sett har kommissionen föreslagit ett antal betydelsefulla nyheter som delvis redan har genomförts, såsom partnerskap inför anslutning och deltagande av kandidatländerna i gemenskapens program. Phare-programmet har omorienterats och syftar ännu uteslutande till förberedelse inför anslutning utifrån två huvudprioriteringar. Å ena sidan institution building och å andra sidan investeringar för att ta över det gemensamma regelverket. Vid sidan av Phare har kommissionen emellertid föreslagit att tillskapa två nya stödformer, nämligen en för jordbrukets utveckling och en föregångare av strukturfonderna, betecknade som SAPAR och ISPA. Hälften av de nämnda tre miljarderna per år skulle användas via dessa två instrument. De tre stödformerna ger oss möjlighet att målinriktat bemöta en betydande del av 1997 års rekommendationer och senare i de periodiska rapporterna identifierade problemområden. Tack vare dessa stödformer kan kandidatländerna till exempel erhålla stöd vid förberedelserna inför genomförandet av strukturella program som de hittills har ringa erfarenhet av. Nyckeln till en lyckad utvidgningsprocess är kopplingen mellan strategin inför anslutningen och medlemskapsförhandlingarna. Ju fler problem som för varje kandidatland har lösts redan före anslutningen inom ramen för strategin inför anslutningen, desto mindre behov av övergångsåtgärder. Ju större bidrag som EU nu kan ge kandidatländerna, desto smidigare och lättare kommer anslutningen att ske i sinom tid.
Bara på detta sätt kan vi försöka att förekomma att förhandlingarna i onödan belastas av de många ansökningarna om övergångsperioder som naturligtvis också skulle kunna fördröja anslutningsprocessen som sådan. Genom stödet inför anslutningen hjälper vi naturligtvis kandidatländerna, men gör även samtidigt att effekten av utvidgningen för Europeiska unionen själv mjukas upp.
Den aktade delegaten Barón Crespo har i sitt betänkande formulerat Europaparlamentets hållning angående förordningen om samordning för vilket jag vill tacka honom så hjärtligt. Kommissionen har föreslagit denna förordning om samordning för att skapa konsekvens och undvika överlappning mellan de tre stödformerna, för det första Phare, för det andra det strukturella instrumentet ISPA och för det tredje stödformen för utveckling av jordbruket, SAPAR.
Beträffande de föreslagna ändringsförslagen skulle jag i synnerhet vilja understryka följande. I ett antal ändringsförslag föreslår man att ta in hänvisningar beträffande allmänna principer såsom principen om rättsstaten, respekten för rättsstaten, demokrati och mänskliga rättigheter. Enligt vår mening finns dock dessa principer redan upptagna i själva Phare- ISPA- och SAPAR-förordningarna, så att dessa ändringsförslag enligt kommissionens bedömning i själva verket kan kallas överflödiga.
I enlighet med parlamentets och medlemsstaternas önskemål definierar och åtskiljer artiklarna 2, 3, 4 och 5 i förslaget till förordning nu tydligt vilka de olika instrumentens uppgifter är så att ingen risk för överlappning föreligger.
Kommissionen är naturligtvis medveten om den vikt parlamentet fäster vid de stödmottagande ländernas medfinansiering; se artikel 7. Kommissionen är dock av den uppfattningen att artikelns lydelse enligt förslaget på ett adekvat sätt ger uttryck för detta. I överensstämmelse med förslagen från parlamentet och från medlemsstaterna anförtros Phare-kommittén i egenskap av förvaltningskommitté samordningen av åtgärderna baserade på de tre stödformerna, i synnerhet riktlinjerna per land för stödet inför anslutningen, såsom föreskrivs i den nya versionen av artikel 9 som kommissionen har uppställt. Det är tydligt att kommissionen därmed alltså frångår sina tidigare invändningar. För övrigt är kommissionen av uppfattningen att denna tunga struktur, för det är det, kan leda till fördröjningar vid programplaneringen, men kommissionen förlikar sig med Europaparlamentets och medlemsstaternas önskemål i ämnet.
I syfte att uppfylla begäran från parlamentet, som hade uppställt en decentralisering av Phare-stödet som ett villkor för beviljandet av ansvarsfrihet för 1996 års budget, så har kommissionen omformulerat artikel 12. Den reviderade versionen av denna artikel innehåller nu alla de nödvändiga kriterierna och villkoren för en decentraliserad förvaltning och andra bestämmelser som bidrar till att de stödmottagande länderna respekterar alla EU-regler vid valet av projekt, entreprenader och kontrakt.
Parlamentet och rådet skall, via de rapporter som nämns i artikel 13, hållas informerade om resultaten av utvärderingen och de stödmottagande ländernas tillsyn över förvaltningen av stödet.
Emellertid vill jag med eftertryck framhålla följande. Ansvaret för initiativ till uppställandet av regler för tillsyn och utvärdering vilar hos kommissionen. Detta framgår tydligt av bestämmelserna i budgetförordningen. Kommissionen kan således svårligen acceptera att detta ansvar delas med andra myndigheter såsom det föreslås i artikel 12 i förslaget till ändringsförslag.
I syfte att uppfylla er begäran om att få regelbunden information är kommissionen beredd att överväga en anpassning av artikel 13, så att rapporterna till parlamentet och rådet beträffande förordningens verkan insänds varje år i stället för vartannat år.
Får jag nu övergå till Walterbetänkandet, och jag är mån om att här berömma Walter och övriga som har bidragit till hans betänkande om ISPA. Vi finner det mycket positivt med tyngdvikten vid nödvändigheten att använda de disponibla ISPA-medlen så målinriktat som möjligt och att sörja för samordning och samstämmighet mellan ISPA och de andra stödformerna som behandlas i dag.
Nu skulle jag gärna vilja gå närmare in på de 67 ändringsförslagen som föreslås i betänkandet. De flesta av dessa är i mina ögon mycket konstruktiva och stöder de allmänna målsättningarna i kommissionens ISPA-förslag. För en mer detaljerad behandling är det möjligen meningsfullt att gruppera ändringsförslagen enligt de slutsatser kommissionen avser att dra härav.
Den första gruppen omfattar ett antal ändringsförslag vilka kommissionen överväger att ta upp i förslaget eller i textens inledning eller i förordningens artiklar. Det gäller bland annat följande ändringsförslag: 56, 63 och 65; här efterfrågas uttryckligen att hänsyn tas till sysselsättningsaspekten, i synnerhet genom att utvärdera vilken effekt ISPA har på ökningen av arbetstillfällen. Vidare handlar ändringsförslag 67, som alltså faller inom samma kategori, om att skilja mellan olika typer av transport då vi överlämnar redogörelser om åtgärder inom transportsektorn. Ändringsförslag 39 rör en bättre samordning av ISPA-verksamheten med till exempel medlemsstaternas bilaterala verksamheter. I ändringsförslag 58 föreskrivs att man inom transportsektorn måste sörja för samstämmighet med riktlinjerna för de transeuropeiska transportnäten och även med den paneuropeiska transportpolitiken. Slutligen innefattar den första gruppen ändringsförslag 19 om systemet för lika möjligheter.
Den andra gruppen ändringsförslag omfattar ändringsförslag framlagda av parlamentet beträffande vilka kommissionen kan stödja Europaparlamentets stycken i ingressen, men antagligen också, med tanke på rådets hållning som troligen är berett att överta ändringsförslagen, skulle föredra en annan formulering. På detta stadium tycks det mig sålunda inte önskvärt att formellt skriva under dessa ändringsförslag, men jag menar mig kunna säga att den allmänna innebörden härav kommer att kunna återfinnas i texten. Som exempel skulle jag vilja nämna följande ändringsförslag. Ändringsförslag 24 behandlar flexibiliteten beträffande den nedre gränsen på 5 miljoner euro per projekt; ändringsförslag 45 gäller detaljerade föreskrifter på området för finansiell förvaltning och kontroll; ändringsförslag 7 och 31 rör förbättringen av samordningen mellan de olika instrumenten framför allt i samband med gränsöverskridande verksamheter och ändringsförslag 11 handlar om att sträva mot ett 50-50-förhållande mellan å ena sidan miljöprojekt och å andra sidan transportprojekt.
I den tredje gruppen rör det sig däremot om förslag som faller utanför området för ISPA: s effekter och därför inte kommer att antas. Det gäller till exempel ändringsförslagen beträffande åtgärderna som skall företas inom ramen för Phare. I detta fall skulle jag gärna vilja hänvisa till min kommentar till Barón Crespobetänkandet. Vi måste hålla oss till reglerna i förordningen om samordning som reglerar samordning och samstämmighet mellan alla former av stöd som beviljas inom ramen för hela anslutningsstrategin. Här syftar jag på ändringsförslagen som rör tekniska stödåtgärder för den institutionella utvecklingen, ändringsförslag 26, på normering inom transportsektorn, ändringsförslag 28 eller på deltagande i EG-program såsom det femte forskningsprogrammet och miljöprogrammet Life, ändringsförslag 29 och 32.
Slutligen finns det en grupp förslag från parlamentet beträffande vilka kommissionen föredrar att hålla fast vid sitt ursprungliga förslag. Så tycks det oss till exempel vara tillräckligt att bevilja två procent för tekniska stödåtgärder. Kommissionen önskar heller inte förändra procentsatsen för stöd vilken överensstämmer med åtgärderna för Sammanhållningsfonden och önskar inte heller ändra behandlingen av Cypern vilken återspeglar resultatet från toppmötet i Luxemburg. För att sammanfatta det hela, fru ordförande, kan jag säga att kommissionen kan ställa sig bakom behandlingen av innehållet i ändringsförslag 19, 39, 43, 51, 55, 56, 58, 63, 65 och 67 antingen i fråga om de föreslagna artiklarna eller ingressen. Sedan har vi dessutom förslagen som det på detta stadium inte är lämpligt att formellt skriva under. Parlamentet kan sålunda vara säkert på att den allmänna innebörden av de ändringsförslag som jag nämnde tidigare kommer att komma till uttryck i ISPA-förordningens definitiva text.
Fru ordförande! Det tredje anslutningsinstrumentet vid sidan av Phare och ISPA är SAPAR vilket står för gemenskapsstöd för åtgärder inför anslutningen för jordbruk och landsbygdsutveckling. Jag vill även gärna tacka Sonneveld så hjärtligt för det arbete han har lagt ned på detta betänkande. Förslaget till parlamentets ståndpunkt som formuleras i det utmärkta betänkandet kommer mycket lägligt nu när ansenliga framsteg har gjorts i rådet den 9 november. Situationen på området för jordbruk och landsbygdsstrukturer i kandidatländerna i Central- och Östeuropa, särskilt den fortsatta privatiseringen, produktivitetsnivån, företagens storlek och kvaliteten hos deras produktion, graden av självförsörjande och andelen av den förvärvsarbetande befolkningen som är sysselsatt inom jordbruket, i vissa fall upp till 35 procent; allt detta visar i tur och ordning hur viktigt detta instrument är. Denna situation kräver ett kompakt åtgärdspaket som är tillräckligt för att fylla prioritetsbehovet av tillämpning av regelverket för den gemensamma jordbrukspolitiken. Det handlar om ett paket som ger berörda länder möjlighet att avhjälpa de mest akuta problemen och samtidigt att underlätta de nödvändiga, genomgripande och ofta hårda reformerna genom att på landsbygden skapa alternativ sysselsättning i syfte att motarbeta avflyttning och att förekomma intern och extern migration. De ifrågavarande åtgärderna skall genomföras via operativa program och tillämpas på decentraliserad nivå av kandidatländerna. Detta arbetssätt ger likaså länderna möjligheten att bekanta sig med gemenskapens arbetsmetod, med kommissionens adekvata och noggranna tillsyn och med det delade ansvaret för och kontrollen av förvaltningen av gemenskapsfinansieringen. Här kommer kandidatländerna att bistås av en övervakningskommitté. Samtidigt kommer alla nödvändiga uppgörelser att träffas för att garantera att kontrollen sker effektivt, att man ingriper mot oegentligheter och att oriktigt utbetalade bidrag förs tillbaka och att villkoren och restriktionerna för den gemensamma jordbrukspolitiken samt konkurrensreglerna efterlevs. Procentsatsen för medfinansiering som vi föreslår med anledning av SAPAR är samma som även gäller för de medlemsstater som är aktuella för strukturfondernas målsättning 1. Jag är av uppfattningen att detta är den mest adekvata bidragsnivån; ur effektivitetssynpunkt vad gäller politiken och i syfte att förplikta kandidatländerna att förvalta och bruka de beviljade medlen med omsorg.
Vad gäller fördelningen av medel mellan kandidatländerna skulle jag vilja plädera för förslaget om en koncentrering till de länder som lider störst nöd. Med anledning av de ändringsförslag som antogs av utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling kan jag säga att den av rådet ändrade texten redan tar hänsyn till ändringsförslagen 6, 7, 16, 20, 25, 28, 37, 38, 39, 42, 43, 46, 47 och 50 och delvis med ändringsförslagen 3 och 33. Ändringsförslagen 3, 13, 15, 19, 36, 40, 45 och 49 behandlas i andra förordningar såsom den nya förordningen om samordning. Dessutom innebär förslaget ett direkt eller indirekt tillmötesgående av ett stort antal ändringsförslag. Detta gäller ändringsförslagen 1, 2, 5, 8, 10, 11, 12, 14, 16, 17, 18, 19, delvis 21, 22, 29, 33, delvis 34, 35 och 44 och slutligen föreligger också några ändringsförslag som rör förslagets innehåll och som kommissionen inte kan anta. Detta handlar om ändringsförslagen 4, 9, 17, 24, 26, 27, 30, 32, 40, 41 och delvis ändringsförslagen 19, 23 och 33.
Slutligen, fru ordförande, bara ett ord om garantifonden och Tomlinsonbetänkandet med tack till Samlands insats. Efter det utförliga anförandet om stödformerna inför anslutningen vill jag säga några ord om detta. Inom ramen för utvärderingen av de resultat som har uppnåtts sedan garantifonden upprättades, har kommissionen lagt fram förslag för att anpassa förordningen till inrättandet av fonden. Nu när fonden har existerat ett antal år är den tillräckligt stor i förhållande till de täckta riskerna, och kommissionen föreslår att jämka de olika parametrarna nedåt. Att behålla de ursprungliga parametrarna skulle leda till stora överskott för fonden, och ge mig därför er tillåtelse att snabbt gå in på ändringsförslagen i Tomlinsonbetänkandet och utifrån dessa ändringsförslag hastigt belysa ståndpunkten rörande fondens förvaltning.
I ändringsförslag 1 stryks förslaget om att överlåta fondens finansiella förvaltning på kommissionen. Vad gäller det första ändringsförslaget skulle jag vilja reagera genom att säga att kommissionen håller med föredraganden om att Europeiska investeringsbanken har utfört sitt uppdrag fullständigt tillfredsställande. I realiteten har det dock visat sig att kommissionen haft en stor del i detta. Både med tanke på förenklingen av de administrativa förfarandena och det man kan spara in på ersättningen till Europeiska investeringsbanken, finner kommissionen det vara av vikt att själv ta på sig den finansiella förvaltningen av fonden, inklusive förvaltningen av placeringen av fondens disponibla medel. Kommissionen godtar slutligen ändringsförslag 2 med reservation för redaktionella ändringar. Kommissionen stöder principen om att det är önskvärt att varje år granska parametrarnas lämplighet i förhållande till fondens målsättningar inom ramen för årsrapporten för garantifonden.
Fru ordförande! Med ursäkt för detta långa anförande i ett viktigt ämne och med tack till föredragandena avslutar jag härmed bidraget från kommissionen.

Ordföranden
Mina kära kolleger! Ni har kunnat konstatera att ordningen för förmiddagens arbete har ändrats, vilket har att göra med det högtidliga mötet. Det är skälet till att omröstningarna kommer att inledas redan nu, och det är också skälet till att vi tyvärr inte kan avsluta förmiddagens debatt, vilket vi hade kunnat göra om vi hade inlett omröstningarna klockan 12.00. i stället.

Välkomsthälsning
Ordföranden
Mina kära kolleger! Det är med stor glädje jag å parlamentets vägnar välkomnar en delegation från Islamiska republiken Mauretaniens parlament, vilken har tagit plats på åhörarläktaren.
(Applåder) Delegationen leds av ordföranden Sid'Ahmed Ould Baba, som är chef för den mauretanska delegationen, och jag vill nämna att det är det andra interparlamentariska mötet med Europaparlamentets behöriga delegation. Våra förbindelser grundas på vänskap, samarbete och partnerskap, och jag önskar verkligen att detta andra möte gör att vi kan fördjupa våra förbindelser ytterligare.
Jag tackar er och önskar er varmt välkomna till Strasburg.
(Applåder)
Omröstning
Howitt
Herr ordförande! Detta gäller en ordningsfråga. Jag skulle vilja be er att tillsammans med mig välkomna Helga Stevens till åhörarläktaren, hon kommer från Europeiska förbundet för döva, och hon kommer att övervaka denna omröstning på uppdrag av de 500 000 döva i Europeiska unionen, när vi röstar för att bekräfta detta parlaments stöd till det officiella erkännandet av deras språk - teckenspråket - i alla medlemsstater i Europeiska unionen.
(Applåder)
(Parlamentet antog resolutionen.)

Wijsenbeek
Herr ordförande! Jag vet inte om det är våra maskiner som inte kan hålla jämna steg med den skotska tekniken eller om ni är för snabba för maskinerna, men det är en hel rad här som inte fungerar som den skall.

Ordföranden
Jag tror att det förmodligen har något att göra med liberalerna. Herr Watson, om ni varit en duglig skotte så hade ni säkert hunnit med.

Watson
Herr ordförande! Jag tycker att vi måste sluta med denna typ av destruktiv nationalism som er sista kommentar var ett exempel på.
Vi röstade om 12 ändringsförslag med en röst. Jag skulle vilja veta om ni bedömer det som 12 individuella röster eller inte.
(Skratt)
Ordföranden
Det är en produktivitetsfördelning, men tyvärr är det så att en knapptryckning är lika med en röst.

Välkomsthälsning
Pompidou
Herr ordförande! I egenskap av ordförande för delegationen för förbindelserna med Japan, vill jag meddela att en ansenlig delegation från det japanska parlamentet och den japanska senaten är närvarande.
De har rest en lång väg och jag skulle vilja, herr ordförande, att vi önskade dem välkomna.
(Ihållande applåder)

Ordföranden
Tack så mycket, herr Pompidou! Jag tänkte faktiskt överlåta välkomsthälsningen till ordföranden, men jag gör den själv med glädje.
Det är en stor glädje för mig att till den offentliga åhörarläktaren välkomna en delegation från det japanska underhuset, Kokkai, under ledning av Taro Nakayama. Detta är det 19: e sammanträdet mellan våra respektive delegationer och, på Europaparlamentets vägnar, vill jag officiellt välkomna dem till denna arbetssession vid parlamentet och önska dem lycka till under sitt besök.
(Applåder)
(Sammanträdet avbröts för ett formellt sammanträde och återupptogs kl. 12.30.)

Omröstning (fortsättning)
Carlsson
Herr ordförande! Det är katastrofalt när vi som ledamöter ungefär klockan tio i dag får dessa ändringsförslag. Jag undrar då vad som har flugit i liberalerna. I den svenska texten talas det nämligen om förkortad arbetstid , medan liberalerna vill ha flexibel arbetstid . Man talar om låg inflation. Det nämns inte i översättningen som är urdålig ! Jag var nämligen emot dessa förslag som i originalet dock är riktiga. Så här kan vi inte ha det! Det måste göras något åt situationen på översättningen!

Ordföranden
Ni har helt rätt. Den enda säkerhet vi har är att språktjänsten alltid ser till att ändringsförslagen överensstämmer med den ursprungliga versionen. Men det finns problem med att få ut ändringsförslagen till ledamöterna i tid.
Ändringsförslag 2

Van Velzen
Herr ordförande! I ändringsförslag 2 vill jag införa två små men för somliga viktiga ändringar efter att ha överlagt med olika grupper. I den första delen bör " europeiskt investeringsprogram" bytas ut mot " europeisk investeringsstrategi" , medan " att utveckla" bör ändras till " att utvidga" . Det sistnämnda är det som faktiskt är riktigt.
(Parlamentet antog resolutionen.)

Välkomsthälsning
Ordföranden
Innan vi påbörjar nästa omröstning, så har jag den stora glädjen att välkomna till åhörarläktaren en delegation från Sydafrikanska nationalförsamlingen under ledning av Frene Ginwala, talman vid nationalförsamlingen och chef för den sydafrikanska delegationen som besöker oss i samband med dess fjärde interparlamentariska sammanträde med den relevanta delegationen från Europaparlamentet.
(Applåder) Detta är ett historiskt ögonblick när det gäller förbindelserna mellan Sydafrika och Europeiska unionen: för närvarande pågår förhandlingar för slutande av ett handels- utvecklings- och samarbetsavtal, och vi hoppas att förhandlingarna avslutas på ett framgångsrikt sätt under en snar framtid. Våra respektive församlingar kommer sedan att rådfrågas om detta avtal, som kommer att hjälpa till med att föra de länder och folk som vi företräder närmare varandra.
Jag hoppas att den sydafrikanska delegationen får en framgångsrik och behaglig vistelse i Strasbourg.
(Applåder)
Omröstning (fortsättning)
Lannoye
Herr ordförande! Med stöd av artikel 129 vill jag framföra en begäran, å Gruppen De Grönas vägnar, om att det här betänkandet återförvisas till utskottet. Under debatten i går presenterade vår kollega Sainjon många argument som talar för det. Tyvärr kan han inte vara här i dag, och eftersom jag håller med honom helt och hållet vill jag framföra förslaget i hans ställe. Hans två argument avser de rådande omständigheterna.
Det första argumentet: vi röstar om ett meddelande från kommissionen som vi vet inte längre har något föremål. I realiteten skall vi yttra oss om ett betänkande, som Mann med en rejäl dos god vilja har tvingats anpassa till den nya politiska situationen. Den nuvarande situationen innebär att vi ingår i ett transatlantiskt partnerskap som är föremål för ett avtal mellan kommissionen och rådet, och som mer nyligen, dvs. förra måndagen, för en vecka sedan, blev föremål för ett avtal i rådet om en handlingsplan som vi aldrig har fått se skymten av. Vi fick en kopia på engelska i utskottet för externa ekonomiska förbindelser. Parlamentet har aldrig fått diskutera texten. Detta är den första faktorn som har att göra med rådande omständigheter, och som gör att vi riskerar att rösta om en text som inte ligger i fas med den politiska verkligheten och med det som står på spel, och som, vilket kanske är ännu värre, riskerar att orsaka en förvirrad, kanske t.o.m. motsägelsefull ståndpunkt från parlamentets sida. Det skulle inte vara bra för oss.
Den andra faktorn som har att göra med rådande omständigheter, och med den skall jag avsluta, det är den amerikanska ståndpunkten i fråga om bananer. Alla känner till debatten, så jag skall inte gå in närmare på den. Jag tror att sammanhanget kring diskussionerna i utskottet har förändrats, och det gäller även gårdagens diskussioner. Vi kan inte tillåta oss själva att visa försonlighet gentemot en samtalspartner som ger prov på arrogans.

Mann, Erika
Herr ordförande, ärade kolleger! De Grönas förslag är tyvärr absurt. Lyssna nu! Ni uppnår inte det som ni vill på det viset. Om ni vill att man skall lyssna till parlamentet, både från rådets, kommissionens och amerikanernas sida, då måste ni yttra er om det i dag. Nästa toppmöte äger rum i början av december mellan Förenta staterna och Europa, och då kommer man också att diskutera just detta betänkande. Det betyder att om ni i dag tar ifrån parlamentet möjligheten att yttra sig om det, då uppnår ni inte någonting alls. Ni måste inse realiteterna! Den politiska verkligheten där ute rättar sig ju inte efter De Grönas ståndpunkt!
(Tillrop och applåder) Vi har anpassat allting. Vi beslutar inte om ett gammalt betänkande! Allt som rådet på nytt har beslutat om har jag uttryckligen lagt till. Jag har hänvisat till att parlamentet skulle vilja ha ett nytt betänkande. Jag har hänvisat till att dessa betänkanden borde gå till alla utskott. Kommissionen har samtyckt, rådet har meddelat att det också skulle ta hänsyn till detta. Det är det enda ni kan göra. På så vis kan ni uppnå att vi i framtiden kan samråda igen om just detta beslut i parlamentet och i utskotten. Om ni återförvisar det, undandrar ni oss helt och hållet möjligheten att yttra oss politiskt. Jag ber mina ärade kolleger i denna kammare att instämma i att vi skall rösta om det i dag, och jag ber också om ett positivt utlåtande.
(Applåder)
Hory
Herr ordförande! Gruppen Europeiska radikala alliansen ansluter sig helt och hållet till den begäran som läggs fram av Gruppen De Gröna och av Lannoye, och vi ansluter oss också till de motiv han utvecklade. Vi har ett utmärkt skäl som hänger samman med rådande omständigheter. Det handlar i grunden om bananfrågan. Den europeiska organisationen av bananmarknaden omfattar ytterst viktiga gemenskapsbestämmelser, som både avser den interna och den externa solidariteten, särskilt i förhållande till AVS-länderna, och just i den frågan har vi underställts ett amerikanskt diktat, som ännu inte har fått ett lämpligt europeiskt svar. Detta är motivet som har att göra med rådande omständigheter.
Men vi kan också anföra skäl som avser innehållet och som är mer generella, och utan att på något sätt förolämpa Mann som har gjort ett utmärkt arbete, så delar vi inte alla hennes grundantaganden, och i synnerhet inte de som finns i resolutionsförslagets första stycken i ingressen, i vilka framhålls likheterna mellan samhällsmodellerna på bägge sidor Atlanten. Vi tror tvärtom att dessa modeller skiljer sig åt, och att bananfrågan är en perfekt illustration av skillnaden mellan en samhällsmodell som grundas på liberalismens och konkurrensens regler, och en annan modell, som grundas på humanismens och solidaritetens värden.
(Applåder)

Kittelmann
Herr ordförande! Det kommer inte att bli till en vana här i parlamentet, men i det här fallet är Europeiska folkpartiet helt överens med den socialdemokratiska föredraganden.
Vi har haft en mycket utförlig diskussion som tagit full hänsyn till förbindelserna mellan USA och Europeiska unionen. Det finns i betänkandet mycket kritiska yttranden om den amerikanska politiken. Om all kritik som vi yttrar mot det amerikanska beteendemönstret skall vinna gehör, måste det godkännas nu och inte senare när det inte längre finns någon möjlighet att göra vår mening hörd. Därför avböjer jag den ideologiskt motiverade, överdrivet kritiska hållningen från De Grönas sida, och ber om att detta förslag avvisas.
(Applåder)
(Parlamentet beslutade att inte återförvisa ärendet till det ansvariga utskottet.)

Thors
Herr ordförande! Om jag hade svårt att förstå översättningen av ändringsförslagen från den liberala gruppen i det förra ärendet, är det ännu svårare att förstå ändringsförslag 1 från UPE. I den svenska versionen är det nämligen helt tomt. Jag ber alltså om ursäkt, Pasty, om jag inte förstår det.

Ordföranden
Det behöver inte nödvändigtvis ha något att göra med översättningen.
(Applåder)

Pasty
Herr ordförande! Jag tror mig ha hört en kommentar från er sida, som jag anser vara personlig. I ert svar till Thors angående ändringsförslag 1, antydde ni att enfalden inte uteslutande hade att göra med översättningen, utan att själva ändringsförslaget kanske var idiotiskt eller dumt. Så jag läste alltså om det för att friska upp minnet, och vad detta ändringsförslag säger, det är helt enkelt att vi måste respektera EG: s regelverk i förhandlingarna med Förenta staterna. Jag överlåter alltså till er och till kammaren i plenum att avgöra om ändringsförslaget är enfaldigt.

Ordföranden
Jag ber om ursäkt, herr Pasty, om ni tog min kommentar som en förolämpning. Min avsikt var att göra en nonchalant kommentar i samma anda som Thors ordningsfråga. Jag hade inte för avsikt att förolämpa er grupp. Det var ett skämt. En del har svårare att ta till sig ett skämt än andra.
(Blandade reaktioner)
(Parlamentet antog resolutionen.)

Kestelijn-Sierens
Herr ordförande! Vår grupp stöder helt och hållet resolutionen angående teckenspråk. Vi pläderar för två målsättningar i politiken för de döva. Först och främst gäller det en ökning av tillgängligheten. Med detta menar vi lika tillträde till undervisning och samhällsservice och lika möjligheter till deltagande i offentliga möten och utfrågningar. Inom Europeiska unionen finns ungefär en halv miljon döva. Genom att förbättra tillgängligheten för döva förstärker vi demokratin.
För det andra, en bättre integration av döva. För att nå denna målsättning förespråkar vi fem punkter. Först och främst handlar det om en bättre utbildning av tolkar. Det är fullt möjligt att integrera döva via tolkar. Det måste finnas tillräckliga utbildningsmöjligheter för hörande som vill lära sig teckenspråk. Det skall vara möjligt med ett allmänt erkännande av teckenspråk. I Sverige, Danmark och Finland erkänns redan teckenspråk i undervisningen. De andra medlemsstaterna borde följa det exemplet. Vidare är det absolut nödvändigt med ett erkännande av teckenspråk för kontakterna med staten och på området sysselsättning och kultur, kanske enligt Förenta staternas exempel. Vidare måste vi se till att de döva får lika tillgång till information. De har samma rättigheter som de hörande. I USA är detta en evidens, hos oss i EU vanligtvis inte. Ett annat flagrant problem är texttelefonsystemens inkompatibilitet. Bara i mitt land, i Flandern, förfogar vi över minst tre olika system som inte är kompatibla. Bara det säger tillräckligt om inkompatibiliteten i hela Europa. Detta är oacceptabelt inom ramen för den inre marknaden. Det finns ingen entydig norm för dessa kommunikationssystem. Därför använder de döva för närvarande faxen, vilket dock inte är någon tvåvägskommunikation. Nu undersöker de döva möjligheterna via Internet, som för dem erbjuder enorma chanser att förbättra kommunikationen med hörande. Frågan är återigen om alla chat -system är kompatibla och om det är möjligt för alla att köpa den nödvändiga utrustningen.
Slutligen vill jag också understryka hur viktiga multimediatillämpningarna är. Vid utbyggnaden av sådana tillämpningar måste de döva vara fullständigt involverade. Som avslutning också detta, gemenskapens befogenhet är ringa i detta ärende. Ändå anser jag att vi i detta parlament som representanter för de europeiska medborgarna måste uttrycka de önskemål som en halv miljon europeiska hörselskadade har. Där som det emellertid handlar om inkompatibilitet hos texttelefonsystemen är det tydligt ett problem för den inre marknaden. Jag hoppas att vi på detta område kan räkna med ett initiativ från kommissionen. I varje fall hoppas jag att denna resolution har en större inverkan på medlemsstaternas politik än vad den som kom för tio år sedan hade.

Howitt
Jag är glad att Europaparlamentet stöder detta resolutionsförslag, som markerar att det gått tio år sedan vårt första resolutionsförslag som uppmanade till ett officiellt erkännande av teckenspråket för Europas 500 000 döva medborgare.
I Portugal och Finland är i dag användningen av teckenspråk en konstitutionell rättighet. I fyra medlemsstater har det fortfarande inte skett något erkännande av teckenspråket, och i de övriga har klyftan mellan de lagfästa rättigheterna för teckenspråket och faktisk praxis förblivit överväldigande stor.
Jag skulle vilja gratulera Europeiska förbundet för döva till dess forskning om teckenspråksanvändning, till vilken detta parlament med glädje gav finansiering. Resultaten av forskningen tillhandahåller en plattform för vidare åtgärder i alla europeiska länder.
Ett större medvetande om teckenspråket, större tekniska möjligheter för döva att använda teckenspråk genom elektronisk kommunikation, och betydande medel till utbildning av teckenspråkstolkar är absolut nödvändiga krav enligt vår parlamentsresolution. Tecknet i det brittiska teckenspråket för " OK" är helt enkelt tummen upp. Låt oss visa detta tecken för våra döva medborgare när det gäller deras rätt att kommunicera på det sätt det själva vill.
Betänkande Murphy (A4-0424/98):

Andersson och Sandberg-Fries
Vi vill tacka föredraganden för ett väl genomfört arbete med ett angeläget betänkande. Frågan om direktiv om särskilda bestämmelser för fordon som används för personbefordran, med mer än åtta säten utöver förarsätet, är en fråga av stor betydelse för de funktionshindrades möjligheter till ett fullgott liv, möjligheten att kunna färdas i bland annat kollektivtrafik. Vi noterar med gillande att betänkandet i stor utsträckning omfattar förslag som tar tillvara de funktionshindrades särskilda krav för att de skall kunna färdas i fordon av den typ som direktivet berör. Vi anser att de funktionshindrades rättigheter måste ställas före enskilda busstillverkares intressen. Frågan bör också hanteras genom samordning inom unionen, eftersom ett överlåtande till medlemsländerna att själva avgöra frågan, alternativt att låta marknaden själv lösa frågan, skulle försämra de funktionshindrades möjligheter att få sina krav tillgodosedda.

Eriksson, Seppänen, Sjöstedt och Svensson
Vi har röstat för betänkandet. Vi vidhåller dock vår - i tidigare röstförklaring uttalade - kritik mot den lagstiftningsteknik som betänkandet representerar. Lagstiftning skall vara principiell och styra målen på olika områden. Tekniska detaljer på fackmannanivå skall åvila professionella myndigheter och införas i särskilda förordningar eller stadgar.

Gahrton, Holm och Schörling
Murphys betänkande aktualiserar ett av Europeiska unionens och den inre marknadens huvudproblem. För att den fria rörligheten av varor skall kunna garanteras förutsätts nämligen antingen att ett minimikrav på en vara fastställs och att detta sedan gäller för samtliga medlemsstater, eller att medlemsstaterna enas om att ömsesidigt godkänna varandras varor. I bägge fallen kan medlemsstater med höga minimikrav tvingas sänka sina krav.
Det är emellertid vår uppfattning att de minimikrav som förordas i Murphys betänkande är så pass långtgående att de inte i någon större utsträckning utgör en risk för att något medlemsland skall tvingas sänka sina minimikrav. Betänkandet avser inte heller att tvinga medlemsstaterna att ändra gällande regler så att redan nu fungerande bussar måste byggas om. I stället förordas att ett fordon som uppfyller de i betänkandet uppställda kraven automatiskt skall vara typgodkänt i samtliga medlemsstater.
Av ovanstående anledningar har vi valt att rösta för betänkandet.

Lindholm
Det borde vara fullständigt självklart att alla medlemsländer, tillverkare och operatörer, värnar om trafiksäkerheten och passagerarsäkerheten inklusive de handikappades speciella problem.
I de fall medlemsländernas lagstiftning har luckor bör dessa rättas till på nationell nivå. Det finns ingen anledning att på EU-nivå med direktiv lagstifta om en total harmonisering och detaljreglering av bussars konstruktion, t.ex. hur breda sätena skall vara, hur höga trappstegen skall vara, att hållplatsknapparna skall tryckas ned med handflatan, storleken på och placeringen av utgångsskyltar.
Att politiker dessutom skall ta ställning till 143 sidor tekniska data, ritningar etc. är befängt. Det framgår också i såväl kommissionens text som i betänkandet att det är värnandet om den inre marknaden och handeln med bussar som är det primära och anledningen till betänkandet och kommissionens förslag. Med hänvisning till ovanstående röstade jag därför " nej" .
Jag hade däremot gärna sett att kommissionen ur trafik- och passagerarsäkerhetssynpunkt, och med tanke på handikappades problem, hade lagt fram en rekommendation till medlemsländerna som hade kunnat bidra till att förbättra säkerheten och tillgängligheten.

Lindqvist (ELDR)
Detta är säkert ett viktigt betänkande. Det är dock helt fel att i Europaparlamentet behandla en fråga av så detaljerad natur. Det måste gå att organisera om parlamentsarbetet så att beslut om principer, mål och riktlinjer tas i parlamentet av förtroendevalda, medan beslut om detaljer som stolar, säten, fotsteg, dörrar och sittplatser fattas av därför utbildade specialister.
Betänkande Soltwedel-Schäfer (A4-0401/98):

Andersson, Lööw och Sandberg-Fries
Vi vill med denna röstförklaring understryka att vi fortfarande anser att utformningen av euromynten bör ske så att de tar hänsyn till synskadades och äldres synpunkter. I fråga om förslaget om införandet av euromynt i valören 100 har vi valt att följa den bedömning som har gjorts inom vår partigrupp. För vår egen del är vår inställning till denna fråga mer av neutral natur.

Fayot
Det här betänkandet tillåter mig att fästa uppmärksamhet på ett problem som börjar oroa allmänheten mer och mer: det handlar om mångfaldigandet av euromynt.
Förutom de euromynt som kommer att präglas av euroområdets elva medlemsstater, förefaller det som om de stater som har ett monetärt avtal med en medlemsstat i euroområdet, kräver att själva få prägla euromynt med nationella utseenden. Den begäran kommer från San Marino och Vatikanstaten, för Italien, och Monaco, för Frankrike.
Jag skulle vilja säga att denna begäran är absurd. Det skulle inte bara leda till att rätten att utfärda euro ges till länder som inte är en del av euroområdet, och som alltså inte behöver uppfylla de mycket strikta kraven, utan det skulle också, om begäran accepterades, bidra till en spridning på euromynten, vilket skulle öka allmänhetens förvirring, som redan kommer att vara tillräckligt stor om man också tar hänsyn till de många minnesmynt som utan tvekan kommer att utfärdas inför år 2002 för att fira eurons ankomst.
Dessutom, vilket ordförande Jospin redan har påtalat, om Vatikanen skulle få prägla euromynt med påven avbildad på den nationella sidan, riskerar det att skapa problem av konstitutionell art i de länder som har en tydlig uppdelning mellan kyrka och stat.
Av alla dessa skäl måste vi begränsa utfärdandet av euromynt till det strikt nödvändiga, och följaktligen vägra de tre nämnda staterna rätten att själva få prägla euromynt.

de Rose
Rådets förslag till ändring av förordningen om valörer och tekniska specifikationer för mynt i euro som skall sättas i omlopp har två syften: - ändra 50-centsmyntens vikt för att uppfylla varuautomatsbranschens krav, - definiera 50- och 10-centsmyntens kanter på ett sätt som underlättar användningen av dem, på begäran av sammanslutningen för synskadade.
Vi kommer att gå med på dessa innehållsmässiga förändringar i den mån vi tycker att de verkar vara praktiska. Å ena sidan skall de underlätta de synskadades vardag, och å den andra skall de förhindra bedrägerier. Men det hindrar oss inte från att fundera över vilka kostnadsmässiga konsekvenser som dessa sista minuten-förändringar kan medföra för den pågående tillverkningen. Det är faktiskt underligt, för att inte säga oacceptabelt, att förändringar kommer till stånd i sista stund, när mynten redan har börjat präglas, och dessutom efter att en kampanj har gått ut på alla håll och kanter för att främja euron i hela Europa, och efter ett otal tekniska studier och expertutfrågningar!
Ännu en gång börjar man i galen ända. Det är sorgligt att behöva konstatera att man ännu inte har tagit hänsyn till handikappade personer, samtidigt som de praktiska detaljerna inte är helt fastställda!
Var och en har sin del av ansvaret - rådet, kommissionen och Europaparlamentet. En något större beslutsamhet under den förberedande fasen skulle helt klart underlätta införandet av euron.

Wibe
Föredraganden föreslår att man inom EMU skall prägla ett guldmynt med valören 100 euro. Även om Sverige inte är med i EMU, vill jag på det bestämdaste avråda från detta, ty detta mynt skulle ingalunda stabilisera guldpriset på den nominella nivån 100 euro per mynt. Guldpriset skulle fortsätta att fluktuera upp och ned. Eftersom priset ligger under 100 euro per mynt (vikt), så skulle det ske en omfattande nyprägling, dvs. förfalskning, av dessa mynt, och eftersom priset på guld översteg det nominella värdet, så skulle mynten smältas ned och försvinna ur cirkulationen.
Vidare är myntvärdet så högt och mynt så lätta att förfalska, att ett hundraeuromynt skulle uppmuntra till omfattande bedrägerier.
Förslaget bör därför avslås.
Betänkande Hughes (A4-0381/98)

Amadeo
Den höga arbetslösheten i kombination med ett allt svagare utbud på arbetsmarknaden är de fasta variabler som begränsar effekterna av de socialpolitiska åtgärderna inom unionen. Böjningsmönstret blir ännu mer komplicerat när man tillför faktorer som den framtida ekonomiska och monetära unionen, befolkningens ökande ålder eller den framtida utvidgningen med länderna i Öst- och Centraleuropa.
Grundprincipen när det gäller Europeiska unionens politiska åtgärder inom sysselsättning, rörlighet och åtskillnaden mellan olika typer av arbete måste utgå från tre olika strategier: den första är att åtgärderna skall få optimal effekt, den andra gäller det finansiella stödet och den tredje den lagstiftning som måste främja det nya sociala handlingsprogrammet.
I likhet med föredraganden måste vi framför allt beklaga att kommissionen framhärdar med att vilja utnyttja instrument som inte är juridiskt bindande, medan vi anser att ett direktiv skulle vara lämpligare när det gäller att reglera sektorer som arbetsmarknadens organisation, att identifiera de anställdas individuella och kollektiva rättigheter och att bestämma de åtgärder som krävs för att ge ett socialt skydd inom ramen för marknadsekonomin.
Vi anser att kommissionens åtgärder skulle bli mer verksamma om man i det nya sociala programmet inkluderade en serie föreskrifter, varav de viktigaste skulle gälla att minska skattetrycket för de små företagen, höja lönerna för de anställda och låta dem få del av företagets vinster, åtgärder som vi tycker är konkreta och som måste åtföljas av initiativ som tydligt definierar den sociala dialogen och som leder till att man antar en stadga om grundläggande sociala rättigheter, som även utsträcks till att omfatta dem av våra partner som ännu inte har ratificerat den.

Andersson, Lööw och Sandberg-Fries
Vi vill tacka föredraganden för ett väl genomfört arbete, såväl inför framtagandet av betänkandet som med det framlagda förslaget till betänkande. Vi anser att det nya sociala handlingsprogrammet är ett dokument av stor betydelse för unionens utveckling på det sociala och arbetsmarknadspolitiska området.
Kommissionens förslag är i grunden ett bra förslag, men förbättras tydligt av utskottets förslag till ändringar. Vi instämmer i de förslag som betänkandet framlägger, om bland annat tydligare fokus på den sociala dialogen, behovet av initiativ för att i fördraget infoga bestämmelser om enskildas rättigheter på det sociala området, åtgärdsprogram för att bekämpa diskriminering, lagstiftning mot sexuella trakasserier, behovet av att stress täcks i lagstiftning om skydd för arbetstagare och om arbetstagares rätt till information och representation i arbetslivet. Till betänkandet finns ett antal ändringsförslag som i sig tar upp angelägna frågor, men som möjligen skulle passa bättre i andra betänkanden som bättre berör de områden som de tar upp.

Bonde och Sandbæk
Vi röstar inte för betänkandet av Hughes rörande det sociala handlingsprogrammet för 1998-2000, eftersom det innehåller förslag till direktiv rörande arbetstagarnas individuella och kollektiva rättigheter och arbetsorganisation, som kommer att åsidosätta det danska avtalssystemet.

Eriksson, Seppänen, Sjöstedt och Svensson
Vi röstar nej till betänkandet, eftersom vi inte anser att lagstiftning på EU-nivå är lämplig i frågor som berör arbetsorganisation, arbetstagares individuella och kollektiva rättigheter. Arbetsrätten och därmed sammanhängande frågor skall huvudsakligen falla under den nationella kompetensen.

Gahrton, Holm, Lindholm och Schörling
Vi stöder många av de förslag som föredraganden lägger fram för att förbättra det nya sociala handlingsprogrammet, t.ex. förslagen om att tydligare främja arbetstagarnas delaktighet i företagens beslutsfattande, förstärka arbetstagarrepresentanternas rättigheter samt att öka betydelsen för den civila dialogen (ett forum två ggr per år är otillräckligt).
Vi kan däremot inte instämma i att lagstiftning via direktiv är det mest lämpliga när det gäller bland annat arbetsorganisation, arbetstagarnas individuella och kollektiva rättigheter, utan vi anser att förhandlingar och överenskommelser mellan arbetsmarknadens parter är en väl fungerande och lämpligare väg att nå framgång inom dessa områden.
Vi ställer oss också frågande till en rättsligt bindande lagstiftning om sexuella trakasserier.
Vi har därför valt att avstå i slutomröstningen.

Lang
Det sociala handlingsprogrammet, som i den teknokratiska Brysseljargongen vanligen kallas " PAS" , och som påminner oss om det dystra läget i Frankrike just nu, där nationalförsamlingen granskar den redan alltför beryktade PACS, skall i dag få vårt godkännande.
Vi har röstat mot.
Skälen är enkla och många. De har framför allt att göra med vilken uppfattning vi skapar oss av det sociala Europa, och om vad det bör vara.
Det sociala Europa är inte ett Europa för beundrarna av Maastricht eller Amsterdam. Det är inte ett Europa för en generaliserad minimiinkomst eller för en rösträtt för invandrare. Det är inte ett Europa för ett avskaffande av gränser och omlokaliseringar av företag. Det är inte ett ultraliberalismens, ett frihandelns och ett internationaliseringens Europa.
Det sociala Europa, det är framför allt fosterländernas Europa, ett Europa för nationella preferenser och ett Europa för social trygghet. Och eftersom den sociala tryggheten är ett verktyg för samhällsfreden, bör den utvecklas inom ramen för nationen och lyda under varje stats ansvar.
I motsats till föredraganden anser vi att de sociala frågor som går inom ramen för den inre marknaden fordrar att medlemsstaterna är enhälliga. De beslut som fattas i sociala frågor har en så pass stor inverkan på relationerna på arbetsmarknaden och på människors liv, att samtliga beslut som fattas med kvalificerad majoritet, som är av obligatorisk karaktär och som därmed påtvingas samtliga medlemsstater, är riskabla för alla medborgare, vare sig de arbetar eller är arbetslösa.
Det blir alltså ett nej, herr ordförande, kära kolleger, ett nej - vi har inte röstat för det här betänkandet, som inte bara är demagogiskt utan också farligt.

Lindqvist (ELDR)
Den ökande prioriteringen av sysselsättningen är positiv. EMU, den gemensamma valutan och den permanenta anti-inflationspolitiken kommer att negativt påverka möjligheterna att öka sysselsättningen.
Det sociala handlingsprogrammet skall i första hand vara ett icke bindande instrument som analyserar problem och orsaker till utslagning, fattigdom, arbetslöshet och diskriminering.
Lagstiftning i sociala frågor, enskildas rättigheter med mera skall i första hand ske i medlemsländerna och ej genom bestämmelser i EU: s fördrag.

Palm
I punkt 2 uttrycker parlamentet sin besvikelse över att kommissionen vill fortsätta använda styrmedel på det arbetsrättsliga området. I stället föreslås i betänkandet " att lagstiftning via direktiv fortsätter att vara det mest lämpliga bland annat på områdena arbetsorganisation, arbetstagares individuella och kollektiva rättigheter..." .
Jag är helt enig med innehållet i betänkandet om att det är viktigt att det finns en arbetsrättslagstiftning i botten. Däremot vill jag markera att dessa lagar till stora delar är nationella angelägenheter och att EU-kompetensen endast sträcker sig till områden som rör arbetsorganisation och arbetsmiljöfrågor. I övrigt är det viktigt att ta hänsyn till de olika kulturer som finns i de olika medlemsstaterna. Exempelvis har vi i Sverige inte en lagstiftad minimilön, utan har valt att lösa det via kollektiva förhandlingar och kollektivavtal.
Jag ser positivt på unionsdirektiv om miniminivåer inom områdena arbetsorganisation och arbetsmiljö. Det kan i många medlemsstater vara ett bra stöd för arbetstagarnas och deras företrädares möjligheter att driva på den sociala utvecklingen på arbetsplatserna. Däremot ställer jag mig mycket tveksam till styrande gemenskapsdirektiv på det arbetsrättsliga området.
Jag anser det också vara viktigt att utvecklingen med Europeiska avtal mellan arbetsmarknadens parter går vidare. Avtal har visat sig vara det i särklass bästa sättet att få en fungerande arbetsmarknad. Det ger en viktig styrka på arbetsmarknaden att parterna tar det stora ansvaret för att komma överens. Lagstiftning av parlament skall man ta till först då parterna förklarar sig oense.

Theonas
I det nya sociala handlingsprogrammet gör kommissionen först en översikt över den senaste utvecklingen på socialpolitikens område och anger sedan ramar och inriktning för framtida insatser, varvid den samtidigt presenterar en lista med konkreta förslag.
I översikten över den socialpolitiska utvecklingen tvingas kommissionen erkänna det faktum att arbetslösheten " envist" ligger kvar på höga nivåer och att sysselsättningsgraden är mycket låg i många medlemsstater. Kommissionen håller emellertid fast vid samma recept som under de senaste åren, dvs. att man måste verka för " en ny balans mellan företagens behov av flexibilitet och arbetstagarnas behov av trygghet" , som man så elegant uttrycker saken i detta omfattande angrepp på arbetstagarnas rättigheter och hittills uppnådda sociala förmåner.
Det är tre faktorer som kommer att undergräva sociallagstiftningen och som tjänar som alibi för kommissionen i detta löntagarfientliga angrepp: EMU och den gemensamma valutan, befolkningens allt högre ålder och EU-utvidgningen. Dessa faktorer åberopas till stöd för inriktningen på " flexibilitet" och " anpassningsbarhet" .
Kommissionen säger att EU: s och medlemsstaternas sysselsättningspolitik har lett till " betydande resultat" . Som " betydande" resultat anför man den utökade " anställningsbarheten" , dvs. att ansvaret för sysselsättningen läggs på arbetstagarna och deras mångskiftande kompetens och inte på staten och dess sysselsättningspolitik. Kommissionen ser också positivt på deltidsarbetet, den växande fattigdomen och den sociala utslagningen, sänkningen av levnadsstandarden för arbetstagarna, som får bära följderna av " den nya sysselsättningspolitiken" .
Kommissionen nämner särskilt de omtalade lokala sysselsättningsavtalen som en metod att skapa nya arbetstillfällen. Och här nämner man naturligtvis inte att de lokala sysselsättningsavtalen förvandlas till redskap för att försämra arbetsvillkoren. I Grekland innebär medverkan i dessa avtal att man tillämpar medeltida arbetsvillkor, närmare bestämt att man inte tillämpar kollektivavtalen (detta såg den grekiska regeringen till att legalisera genom den nyligen antagna lagen om arbetsvillkor) och att man kringgår försäkringslagstiftningen och inför flexibel arbetstid och oreglerade former av arbete.
Jag kan inte dölja att vissa förslag oroar mig särskilt. När kommissionen säger att den skall utforma ett nytt meddelande om att stödja " anpassningsbarheten" , att den skall uppmuntra " anpassningsbara avtalsregleringar" eller att den eftersträvar " bättre harmonisering av yrkeslivet och familjelivet" , visar erfarenheten att det kommer nya åtgärder, ytterligare nedskärningar, ett ännu mer omfattande angrepp på själva kärnan i arbetsrätten. Mot denna bakgrund känner jag också oro över att utskottet för sysselsättning och socialfrågor i sitt betänkande begär att den tvingande gemenskapslagstiftningen skall utsträckas till att också omfatta områden som gäller arbetets organisation, arbetstagarnas individuella och kollektiva rättigheter. I vilken riktning kommer egentligen denna tvingande gemenskapslagstiftning att utvecklas?
Man kan inte bortse från att vissa av förslagen är positiva, t.ex. de förslag som avser att stärka de rörliga arbetstagarnas försäkringsskydd. När det gäller andra centrala frågor, beträffande arbetsvillkoren, arbetstagarnas hälsa och trygghet och den sociallagstiftningen över huvud taget, leder dock kommissionens förslag till en mycket kraftig försämring av tryggheten. Även om socialutskottets betänkande innehåller vissa positiva påpekanden och förslag, innebär det ändå ett accepterande av en allmän politisk inriktning som bygger på anställningsbarhet, anpassningsbarhet och " självsysselsättning" för de arbetstagare som mister sitt arbete. Därför har jag allvarliga reservationer mot betänkandet.
Betänkande van Velzen (A4-0417/98)

Andersson, Lööw och Sandberg-Fries
Vi vill tacka föredraganden för ett väl genomfört arbete med ett mycket angeläget betänkande. Betänkandet tar på ett föredömligt sätt upp de nödvändiga justeringar som måste genomföras i sysselsättningsriktlinjerna för att dessa riktlinjers effektivitet skall kunna stärkas. Vi vill framför allt framhålla betydelsen av att sysselsättningen sätts i samband med den makroekonomiska politiken i Europa. Betänkandets bredd i detta avseende är mycket välkommen och ligger väl i linje med de möjligheter till en kraftfull sysselsättningspolitik inom ramen för Europasamarbetet som den socialdemokratiska dominansen i rådet medger.
Ändringsförslag 1 från föredraganden om behovet av att förhindra illojal skattekonkurrens är ur svensk synvinkel särskilt intressant med tanke på Pharmacia&Upjohns nyligen uppmärksammade överföring av vinster till Luxemburg.

Blak och Kirsten Jensen
De danska socialdemokraterna har röstat för ett betänkande om sysselsättningsriktlinjerna för 1999. Vi är övertygade anhängare av det nya europeiska samarbetet om sysselsättningen. Utväxling av erfarenheter och årliga riktlinjer till medlemsstaterna kommer förhoppningsvis att bära frukt i form av fler sysselsatta i unionen. Vi är också nöjda med att det läggs vikt vid kontinuitet i förhållande till sysselsättningsriktlinjerna för 1998. De påbörjade initiativen måste få en viss tid på sig för att fungera i praktiken. Jämställdheten är det insatsområde som har haltat efter mest i medlemsstaterna under 1998. Det är därför berättigat att jämställdheten får en mer framträdande plats i riktlinjerna för 1999. Vi bör ha vissa kvantitativa mål för jämställdheten. Vi stöder inte uppmaningen till en nedsättning av momssatserna i punkt 2.

Bonde, Lis Jensen, Krarup och Sandbæk
Betänkandet av Wim J. Van Velzen innehåller en lång rad riktlinjer för medlemsstaternas sysselsättningspolitik 1999 som vi inte kan stödja. Av betänkandet framgår att det är en viktig del av integrationsdynamiken i Europeiska unionen att säkerställa den sociala konvergensen. Samtidigt betonas betydelsen av att medlemsstaterna agerar i överensstämmelse med stabilitetspakten. Vi menar, rent principiellt, att social- och arbetsmarknadspolitiken inte bör vara en unionsangelägenhet. Det skall överlåtas till de enskilda medlemsstaterna att suveränt bestämma över riktlinjerna inom dessa politikområden. Organisationsbehörigheten bör således även framöver ligga på den nationella nivån, så nära de enskilda medborgarna som möjligt.
I betänkandet betonas nödvändigheten av att höja arbetsstyrkans kvalifikationsnivå, samt integrera jämställdhetspolitiken och främja politiska åtgärder som tillgodoser de handikappades behov. Dessa områden är viktiga att prioritera, inte minst mot bakgrund av att det till exempel fortfarande finns en stor grupp kvinnor som trots att de utför samma arbete som sina manliga kollegor får sämre betalt. Det är emellertid problematiskt att EU kopplar samman de ovan nämnda åtgärderna med försöket att upprätta gemensamma europeiska riktlinjer för medlemsstaternas sysselsättningspolitik och främjande av den sociala konvergensen i EU. Vi menar att det är avgörande att EU-systemet respekterar de olika social- och arbetsmarknadspolitiska traditionerna i medlemsstaterna. Upprättandet av social konvergens är därför ett steg i fel riktning, eftersom en rad av kommissionens förslag på längre sikt för en rad länders vidkommande, kommer att medföra en gradvis nedmontering av deras socialförsäkringssystem, och bidrar därmed i realiteten till att försämra till exempel de handikappades och socialt utsatta gruppernas situation.
I kommissionens meddelande av den 14 oktober 1998, KOM(98)0574, betonas det således att medlemsstaterna för att främja sysselsättningen bör: " ... sänka det totala skatte- och avgiftstrycket samt, där det är lämpligt, ... gradvis sänka skattetrycket på arbetsinkomster och indirekta löneomkostnader... " . Tillsammans med den monetära politik, som finns i tillväxt- och stabilitetspakten, med krav på medlemsstaternas penning- och finanspolitik, menar vi att denna ekonomiska strategi på längre sikt kommer att föra med sig att den danska socialpolitiska modellen utsätts för press.

Fourçans
Jag gläder mig åt att föredraganden tar upp frågan om samordningen av medlemsländernas ekonomiska politik, och mer särskilt skatteharmoniseringen som en av huvudpunkterna i kampen mot arbetslösheten. Jag gläder mig också åt att man betonar nödvändigheten av att utveckla företagsandan, men också mer välriktade strukturfonder till förmån för sysselsättningen.
Det hade däremot varit önskvärt att man inte hade lagt fram ett antal föga realistiska förslag, som är ekonomiskt sett diskutabla. Jag oroas också över föredragandens envishet med att upprepade gånger kräva en arbetstidsförkortning, som skall införas ovanifrån. Det finns inget som hindrar att man uppmanar till en större flexibilitet vad gäller arbetstid, när ett företag har möjligheter till det. Men att man till varje pris vill att detta beslut skall fattas på högsta nivå inom EU: s institutioner, det är en ren och skär meningslöshet.
Ett annat förslag tycker jag är särskilt oroande, nämligen det som består i att utnyttja de nationella centralbankernas valutareserver för att stimulera investeringar. Ett slags europeisk " New Deal" ! Men utan att gå in på en diskussion om huruvida en keynesiansk stimulans av ekonomin är välgrundad eller inte, skulle jag vilja säga att en sådan åtgärd endast skulle öka dollarns nedgång, och därigenom motverka en återhämtning i Europa. Jag tror inte att det är vad vi vill uppnå.

Gahrton, Holm och Schörling
I detta betänkande om förslag till riktlinjer för medlemsländernas sysselsättningspolitik 1999 ges en rad rekommendationer till medlemsländernas handlingsprogram.
Vi är alla angelägna om att medlemsländerna samarbetar och samordnar strategin för att skapa varaktiga arbetstillfällen. Ibland är det befogat att " mana på" medlemsstaterna, men ibland vill Europaparlamentet gå för långt . Bland annat förslaget under punkt 6 i Van Velzenbetänkandet om en europeisk pakt som skall innefatta samordning av den ekonomiska och finansiella politiken går enligt vår uppfattning över gränsen.
Trots att vi röstar nej till denna punkt och har avstått på andra, röstar vi ändå för betänkandet, eftersom det positiva och sysselsättningsbefrämjande dominerar.

Habsburg-Lothringen, Pirker och Rübig
van Velzens betänkande innehåller några mycket förnuftiga förslag om sysselsättningspolitiken. Givetvis anser jag att det är klokt med en större benägenhet att ta bort stöd och införa skattelättnader.
Men jag har absolut ingen förståelse för det ensidiga främjandet av löntagararbete för kvinnor, åtföljt av en samtidig diskriminering av de kvinnor som själva uppfostrar sina barn. Vi måste äntligen erkänna att det högkvalificerade arbetet med barnuppfostran i familjen är ett fullvärdigt arbete och belöna denna prestation. Gjorda undersökningar visar tydligt att en klar majoritet av mödrarna har för avsikt att själva uppfostra sina barn, men på grund av materiellt tryck tvingas de in i en löntagarprocess och måste därigenom lämna in sina barn på barntillsynsinrättningar. Uppfostringsarbete inom familjen förtjänar att erkännas fullt ut som yrkesverksamhet. När allt kommer omkring så producerar man därigenom - för att nu uttrycka det företagsekonomiskt - värdefullt humankapital.

Lienemann
Jag kommer att rösta för betänkandet van Velzen. Men Europaparlamentet hade behövt vara mer tydligt när det handlar om att frigöra ett makroekonomiskt handlingsutrymme för att stimulera tillväxten, och parlamentet borde särskilt ha hävdat kravet på en ny räntesänkning i euroområdets länder, gentemot den franska och den tyska regeringen, samt stött den italienske regeringschefens krav på att lösa upp de strama tyglar som har sin grund i stabilitetspakten från Dublin, bl.a. för att främja investeringar.
I betänkandet borde det ha lagts en större tonvikt vid att det brådskar att sätta igång stora infrastrukturarbeten, vilket bör göras genom att fastställa tidsplaner och föreslå finansieringsmedel (t.ex. ett stort europeiskt lån).
Det finns anledning att frukta att den idén, som har tagits upp ett otal gånger, kommer att stanna på papperet och inte bli verklighet, eller, om projektet sprids ut i tiden och inte får den finansiering som krävs, att vi inte lyckas nå de mål vi eftersträvar, nämligen skapandet av arbetstillfällen.
Till sist är försvaret för en arbetstidsförkortning väl ljummet, utan vare sig mål i siffror eller i tid (35-timmarsveckan tas inte upp på ett tillräckligt tydligt sätt). Ännu allvarligare är formuleringen i punkt 19, där " flexibilitet" förknippas med arbetstidsförkortning. Vi vet ju alla att flexibiliteten absolut inte skapar utan tvärtom förstör arbetstillfällen, att den är utmärkande för uppgifter med en status som inte når upp till gällande normer, och att den utvecklar den påtvingade deltiden och instabiliteten. Jag kommer också att rösta mot den här punkten.
Så länge Europeiska unionen inte förser sig med ett verkligt fördrag som kan ligga till grund för det sociala Europa, så länge sysselsättningen - i enlighet med Amsterdamfördraget - kommer att lyda under nationella befogenheter, och så länge europeiska initiativ kommer att hämmas av stabilitetspakten, har vi skäl att frukta att Europa inte har förmågan att vidta avgörande åtgärder som kan minska massarbetslösheten.
Visst är den rådande tillväxten en trumf, men den måste befästas - och antar man att tillväxttakten kommer att hålla i sig, skulle det behövas ett tiotal år för att på ett påtagligt sätt minska dagens massarbetslöshet. Vad skall man till slut säga om den fulla sysselsättningen, som ändå är det enda giltiga målet för dem som försvarar en europeisk social modell!

Palm
Det gläder mig mycket att sysselsättningsfrågorna lyfts upp tydligare på EU: s dagordning. Detta betänkande är ett bevis för det. I betänkandet finns många bra tankar om hur vi skall kunna komma till rätta med massarbetslösheten, men det saknas också mycket.
Enligt min mening når vi full sysselsättning genom samlade och kraftfulla insatser. Viktigast är att staterna för en ekonomisk politik för full sysselsättning, en ekonomisk stimulanspolitik som har som högsta mål att bekämpa arbetslösheten.
Förutom att den ekonomiska politiken måste styras om till att alltid och främst prioritera kampen mot arbetslösheten ser jag tre andra viktiga områden i kampen för den fulla sysselsättningen: utbildning, trygghet och solidarisk lönepolitik.

Seillier
Europeiska unionen och medlemsstaterna har många gånger förpliktat sig till att föra en samordnad kamp mot arbetslösheten; i betänkandet av van Velzen erinrar man om, för att ytterligare understryka dem, de riktlinjer som så många gånger har upprepats: - en förbättring av utbildningssystemen, - ett omfattande investeringsprogram, - stödja skapandet och utvecklingen av SMF, - gynna företagarandan, - ta hänsyn till den " sociala ekonomins" potential när det gäller skapandet av arbetstillfällen.Alla dessa saker är lovvärda, men de riskerar att förbli fromma önskningar om man fortsätter med att glömma två parametrar som är viktiga för välståndet i Europa och som dessutom hänger samman: familjen och demografin.
Barns och ungdomars misslyckande i skolan, ett verkligt gissel i Europa, beror inte bara på att skolsystemen inte lyckas med att ge en allmänbildning och en lämplig yrkesutbildning; till stor del beror detta på pedagogiska brister som har att göra med familjens kris, egoismen och de vuxnas omedvetenhet. Ungdomarna har inte längre en tillräcklig andlig bildning för att konfrontera den mänskliga existensens alla svårigheter. I det här betänkandet betraktas föreningen av familjelivet och det personliga livet än en gång som ett problem för de vuxna, som har svårt att " få barntillsyn" . Men det är faktiskt så att utbildningen inom familjen, som pågår under tidig barndom och tonårstid, är mycket viktig för en senare professionell och social framgång. Eftersom vi skall uppmuntra bildandet av små och medelstora företag, finns det då inte anledning till att betrakta en familj med många barn som ett litet företag för grundläggande och kontinuerlig utbildning, och den så kallat " passiva" modern, som styr och organiserar livet i denna lilla gemenskap, som en riktig företagschef med rätt till respekt och lön, eftersom hon både kvantitativt och kvalitativt bidrar till ett lands mest värdefulla kapital: det mänskliga kapitalet.
När kommer de ekonomiskt och politiskt ansvariga att böja sig för fakta, nämligen att det är familjefäderna och familjemödrarna som är ett lands främsta ekonomiska investerare och att de förtjänar uppmuntran, medan de nu i stället utnyttjas, i ordets marxistiska bemärkelse?
Vi kommer inte att få se någon varaktig ekonomisk tillväxt, och alltså ingen nedgång i arbetslösheten, så länge nativiteten i ett samhälle rasar. " Ingen ekonomisk politik utan en social politik" upprepar man ständigt, och visst stämmer det, men om vi skall bryta med ett sätt att hantera den ekonomiska och sociala krisen som leder det åldrande Europa mot en varsam död (eutanasi) - så som utvecklingen nu ser ut - krävs det en djärv familjepolitik i alla våra länder i Europa; det är ett nödvändigt villkor, även om det inte räcker till för att skapa arbetstillfällen och för många andra ännu viktigare saker.

Theorin
Jag välkomnar betänkandets ambition att öka sysselsättningen. Vad gäller sänkning av skatt på arbete vill jag dock påpeka att det inte finns något samband mellan detta och ökad sysselsättning. Varken teoretiska eller empiriska studier visar att en generell sänkning av skatterna på arbete skulle skapa ökad sysselsättning. Kontentan av omfattande och oberoende studier är att det finns en betydande osäkerhet om huruvida lägre skatter påverkar sysselsättningen. Framför allt i de skandinaviska länderna har studier visat att ett sådant samband inte kan påvisas.

Titley
Jag är glad att kunna rösta för detta betänkande. Jag tycker särskilt att det är glädjande att det i betänkandet uppmärksammas att det skapades 750 000 nya arbetstillfällen i EU under förra året.
Men som vi alla vet så hotas andra arbetstillfällen av traditionella problem som kunskapsbrist, och av nya problem som chockeffekterna av krisen på de finansiella marknaderna i Östasien och andra delar av världen.
Det hemska faktum att fler än hälften av alla arbetslösa på 25 år eller däröver klassificeras som outbildade understryker omfattningen av den utmaning vi alla står inför i EU att öka våra kunskaper och höja vår konkurrenskraft på världsmarknaden. Jag är glad för att " den nya given" som infördes av regeringen i mitt hemland för yngre personer, skall utvidgas till att omfatta äldre arbetslösa som en reaktion på denna utmaning. Kampen mot arbetslösheten kommer att vara länge, och vi måste överbrygga kunskapsklyftorna om vi skall kunna vinna kampen.
I betänkandet efterlyses helt riktigt fler högkvalitativa platser inom barnomsorgen för att göra det möjligt för föräldrar som vill arbeta att hitta och behålla ett arbete, och på så sätt försörja sin familj av egen kraft. Jag skulle återigen vilja rekommendera att resten av EU studerade den brittiska regeringens nyskapande nationella strategi för barnomsorgen. Det är naturligtvis så att varje land måste anta strategier som passar dess egna speciella utmaningar på sysselsättningsområdet, men jag tror att de stora förändringarna hos den brittiska politiken förkroppsligad genom den nya given och den nationella barnomsorgsstrategin, är brittiska svar på de gemensamma europeiska problemen med kunskapsbrist och föräldrar som är fast i bidragsfällan utan att ha någon barnomsorg.

Wibe
I betänkandet framförs den i parlamentet vanliga åsikten (punkterna 2 och 3) att en lägre beskattning på arbetskraft är en kungsväg till ökad sysselsättning. Enligt föredraganden gäller detta speciellt om man samtidigt höjer beskattningen av miljöförstörande faktorer samt t.ex. råvaror. Det finns inget i ekonomisk teori eller i den empiriska verkligheten som stöder detta påstående. Jag motsätter mig speciellt påståendet att en lägre skatt på arbetsintensiva tjänster skulle ge fler jobb. Hela detta synsätt bygger på en mycket partiell analys av ekonomin och beaktar inte att skatteinkomster omvandlas till efterfrågan.
Jag vill även meddela min reservation mot påståendena (t.ex. i punkt 21) att en kortare arbetstid ger fler jobb. Kortare arbetstid är bra av många skäl, men det är inget effektivt vapen i kampen mot arbetslösheten.
Betänkande Peter (A4-0392/98)

Andersson, Lööw och Sandberg-Fries
Vi vill tacka föredraganden för ett mycket bra genomfört arbete med ett viktigt betänkande. Vi anser att utvecklingen av den sociala dialogen är av största betydelse för att vi skall kunna stärka gemenskapens politik för sysselsättning, arbetsmarknadens och arbetslivets utveckling samt de sociala frågorna. Med det förslag som har lagts fram från utskottet förtydligas den sociala dialogens roll för information, samråd och intensifierande av förhandlingar, samtidigt som betydelsen av den sociala dialogen i fråga om partnerskap för sysselsättning framhålls på ett mer vidgat sätt.
Vi vill i fråga om ändringsförslag 3 om CEMR: s medverkan i den sektorsövergripande delen om information, samråd och förhandling framhålla att vi inte stöder detta förslag. Vårt ställningstagande är principiellt. Vi anser att vad gäller förhandlingar inom ramen för den sociala dialogen på sektorsövergripande nivå, som detta ändringsförslag berör, så skall inte unionens institutioner blanda sig i vilka representanter som exakt skall ingå i parternas förhandlingar. Detta är en fråga som parterna själva avgör utan att vare sig rådet, parlamentet eller kommissionen bör frånta parterna denna roll. Vi är också övertygande om att parterna då så finnes nödvändigt kommer att involvera CEMR i förhandlingar inom ramen för den sociala dialogen, men då på parternas initiativ.
Vi vill framhålla betydelsen av punkt 13 i betänkandet om antalet representanter i den reformerade versionen av den ständiga kommittén för sysselsättning. En reducering av antalet representanter till 12 (ej färre) förefaller vara oundvikligt, men för att den nationella kompetensen inom parterna skall kunna företrädas, krävs ytterligare arrangemang för att kunna tillgodose detta. Punkt 13 lyfter fram detta, men kommissionen bör ytterligare se närmare på hur det i realiteten låter sig göras.
Slutligen vill vi poängtera betydelsen av att den ständiga kommittén för sysselsättning även, utöver riktlinjerna för unionens sysselsättningpolitik, ges möjlighet att diskutera unionens riktlinjer för den ekonomiska politiken. Frågan om att stärka sysselsättningen i Europa har ett tydligt ekonomiskt perspektiv, utöver sysselsättningsriktlinjerna. Då är det också naturligt att den ständiga kommittén för sysselsättning får möjlighet att även diskutera de ekonomiska riktlinjerna.

Bonde, Krarup och Sandbæk
Vi kan inte stödja betänkandet rörande anpassning och främjande av den sociala dialogen på gemenskapsnivå, eftersom vi menar att utgångspunkten för dialogen mellan arbetsmarknadens parter på EU-nivå på längre sikt innebär ett upprättande av faktiska EU-överenskommelser. Vi menar samtidigt att det är problematiskt att arbetsmarknadens parter, enligt betänkandet, skall delta i " den ekonomiska politiken som ett led i EMU" . Danmark har ett undantag från EMU: s tredje etapp. Detta undantag tycker vi är viktigt, eftersom vi inte är överens om unionens ekonomiska politik som prioriterar inflationsbekämpning på bekostnad av sysselsättningsskapande initiativ.
Arbetsmarknaden har särskilt under de senaste åren kommit i centrum för reglering från EU: s sida. Denna reglering får allt större konsekvenser för det danska avtalssystemet, och den danska avtalstraditionen utsätts därför för press. Vi tycker att det är viktigt att bevara den danska avtalsmodellen som ger fackföreningsrörelsen ett betydande inflytande genom de framförhandlade kollektiva avtalen, i motsats till avtalssystemet i EU som baserar sig på centralt dikterade individuella och lagfästa rättigheter. Överföringen av behörighet till EU på detta område som tidigare har legat i det danska systemet utgör ett fundamentalt avsteg från det traditionella kollektiva avtalssystemet som har haft stor betydelse för utformningen av den danska samhällsmodellen. Denna utveckling kan därför på längre sikt få konsekvenser för det danska arbetsmarknads- och samhällssystemet.

Carlsson
Arbetsmarknaden förändras snabbt. Den sociala dialogen bygger på ett korporativistiskt synsätt och riskerar att konservera gamla strukturer och skapa onödiga regleringar på EU-nivå.
Jag (och min grupp) är därför skeptisk mot främjandet av den sociala dialogen. Den sociala dialogen ger arbetsmarknadens parter en särställning i europeisk lagstiftning och ett orimligt stort direkt inflytande på politiken - detta i en tid då färre väljer att engagera sig fackligt, många står utanför arbetsmarknaden och då antalet entreprenörer, småföretagare, konsultuppdrag och nya typer av anställningsförhållanden ökar.
De folkvalda politikerna har ett ansvar att nu reformera lagarna på arbetsmarknaden, inte att ge parterna rätten att reglera mera.
Jag har därför valt att lägga ned min röst i slutomröstningen.

Deprez
Europabygget är en helhet som alla europeiska medborgare bör vara delaktiga i. Skall vi nå en större sammanhållning bör den sociala dialogen utgöra en motsvarighet till uppbyggnaden av den ekonomiska unionen. Och jag vill apropå det än en gång uttrycka min glädje över att protokollet om socialpolitiken införlivades i Amsterdamfördraget. Samtidigt måste man framhålla det faktum att Europaparlamentets roll i det här sammanhanget fortfarande är otillräcklig, eftersom parlamentet enligt gemenskapsrättens allmänna princip skall ge sitt samtycke i de här frågorna, en princip som det har visat sig att protokollet stöder.
Jag gläder mig alltså åt kommissionens uttalande, där man säger sig vilja ge parlamentet en fullständig information och i god tid, så att parlamentet skall få tillfälle att avge ett yttrande innan rådet fattar sitt beslut. Liksom föredraganden anser jag att denna positiva attityd från kommissionens sida bör tolkas som ett första steg på vägen mot parlamentets fulla och hela deltagande i det här förfarandet.
Samtidigt skall det sägas att det självklart inte kommer att bli tal om någon verklig dialog om det inte rör sig om självständiga partner som fritt har valt att föra diskussioner kring ett och samma bord, och om inte samtliga berörda samtalspartner verkligen sätter sig ner kring det här bordet. Ingen aktör på det ekonomiska och sociala området får mot sin vilja hållas utanför den sociala dialogen. De små och medelstora företagen bör alltså kunna delta i den sociala dialogen på samma grunder som alla andra.
Det är för övrigt nödvändigt att denna dialog utvecklas, om man på ett harmoniskt sätt och för det allmänna intressets skull vill lösa de sociala och ekonomiska problem som i dag inte har någon lösning, och det inbegriper självklart och i första hand de problem som har att göra med sysselsättningen. Även om de senaste arbetslöshetssiffrorna från Eurostat är uppmuntrande, kan de inte dölja att problemets omfattning förblir oförändrat.
Det jag just har sagt gäller också de frågor som rör Europeiska unionens utvidgning mot kandidatländerna. Man kan alltså bara välkomna kommissionens uttalade önskan om att den sociala dialogen i de här länderna bör utvecklas.

Lang
Att anpassa och främja den sociala dialogen mellan arbetsmarknadens parter, det är nödvändigt, och på den punkten ansluter vi oss till betänkandet Peter. I den här texten finns allmänna och vackra principuttalanden om vilken roll och vilka uppdrag arbetsmarknadens parter bör ha, och det kan vi bara glädja oss åt.
Men vi har röstat mot det här betänkandet, vilket både beror på aspekter som ligger utanför ämnet, och på dess brister och försummelser.
Betänkandet Peter tar inte upp förföljelserna av nationella fackföreningar i Frankrike. I Frankrike kan inte arbetarna skapa nya fackföreningar och fritt ställa upp i val inom fackföreningar och yrkesorganisationer, om de förstås inte tillhör fackföreningar som är vederbörligen godkända och vederbörligen begränsade av lagen. Kränkningarna av arbetares fackliga friheter och väljarfriheter är allvarliga och oacceptabla. De officiella fackföreningarna, som blir mindre och mindre representativa, tjänar i realiteten inte längre till någon nytta, förutom att de förbjuder all konkurrens.
Min kollega Peter vill anpassa och främja den sociala dialogen? Om han bara kunde börja intressera sig för de återkommande kränkningarna av de fackliga friheterna och för vad som egentligen försiggår i unionens länder. Då - men bara då - kan man planera en dialog och förhandlingar mellan arbetare och arbetsgivare - utan täckmantel, utan hyckleri och utan det politiskt korrektas diktatur.

Lindqvist (ELDR)
Den sociala dialogen skall i första hand utgå från samråd och avtal mellan arbetsmarknadens parter. Det är inget självändamål med lagstiftning vare sig på nationell eller europeisk nivå.
Nationella myndigheter och EU: s institutioner skall lägga tonvikten på att stimulera till förhandlingar mellan självständiga och oberoende parter i stället för på lagstiftning.

Palm
Makten på arbetsmarknaden är ojämnt fördelad. Fortfarande har den som företräder arbetsgivarna ett övertag gentemot den som företräder arbetstagarna. Betänkandet har goda intentioner och en vilja att få till stånd en reell dialog mellan arbetsmarknadens parter, men missar den viktiga analysen om makten på arbetsmarknaden. Utan att göra denna analys och erkänna maktrelationerna så kommer vi aldrig att få till stånd en reell dialog om de sociala förhållandena på arbetsmarknaden i stort.

Theonas
Efter en kort tid har frågan om den sociala dialogen åter kommit upp till debatt i Europaparlamentet. Därför vill jag ännu en gång understryka hur positivt det är att vi får en bred och fruktbar diskussion på gemenskapsnivå om den sociala dialogens syften, innehåll och resultat och om dess framtid. Det är viktigt att denna diskussion utmynnar i konkreta åtgärder för att stödja den sociala dialogen och att Europeiska unionen och medlemsstaterna upphör att undervärdera den och utnyttja den som ett alibi för att driva igenom löntagarfientliga åtgärder och som en stötdämpare för att dämpa den sociala oro som föranleds av den förda ekonomiska och sociala politiken.
För oss är det ytterst viktigt att de företrädare för olika samhällsgrupper som deltar i överläggningarna är verkligt representativa, men det är lika viktigt att man tar hänsyn till deras ståndpunkter, då gemenskapsorganen och medlemsstaterna utformar sina ställningstaganden. Det är betecknande att de små och medelstora företagen alltjämt är utestängda från alla former av dialog på gemenskapsnivå.
Vi är särskilt oroliga över att den sociala dialog som förs i dag inte tar upp de frågor som är av central betydelse för arbetstagarna i EU. Det är frågor som gäller dels arbetstagarna som kollektiv, dels branscher, sektorer och regioner. Den sociala dialogen eftersträvar för övrigt inte några konkreta lösningar på arbetstagarnas akuta problem, den går inte in för att befästa och utvidga deras individuella och kollektiva rättigheter, och den tar inga initiativ för att bekämpa den djupa krisen inom EU. Den erbjuder inte heller något progressivt alternativ till den liberalisering och globalisering som sker på de multinationella företagens villkor.
Den viktigaste uppgiften i detta sammanhang är naturligtvis att bekämpa arbetslösheten, och det kan man självfallet inte göra genom att tillämpa en Thatcher-modell, som innebär att man fördelar arbetslösheten, eller genom att skapa " sysselsättningar" som i fråga om arbetsrätt och trygghet inte är något annat än dumpning. En verklig social dialog kan inte ignorera de tragiska resultaten av marknadsliberaliseringen, den politik som är kännetecknande för EMU-kriterierna och stabilitetspakten. En verklig social dialog kan inte undgå att diskutera raserandet av den fackliga arbetarrörelsens mest elementära rättigheter, i första hand rätten att sluta kollektivavtal.
Om den sociala dialogen skall kunna spela en roll, måste dess viktigaste funktion enligt min mening vara att möjliggöra kollektiva förhandlingar som syftar till undertecknande av kollektivavtal. Endast på detta sätt, om kollektivavtalen får en i rättsligt avseende mera bindande karaktär, kan arbetstagarna skyddas mot individualiseringen av arbetsvillkoren, mot försöken att inskränka deras rättigheter till förmån för " ökning av konkurrenskraften" och den allt intensivare konkurrensen. Erfarenheten visar att de olika försök att ersätta kollektivavtalen som då och då har gjorts endast syftar till att försvaga den fackliga arbetarrörelsens förhandlingsförmåga, att desorientera, att splittra och undergräva arbetarrörelsens kamp. Det yttersta syftet är att sprida vanföreställningar om klassamarbete och att tvinga arbetarrörelsen att överge sin historiska roll i klasskampen.
Vad arbetstagarna och deras fackföreningar behöver i dag är ett stärkande av de kollektiva förhandlingarna både på EU-nivå och på delstatsnivå. De måste gå samman med alla dem som stöder tanken på kollektiv handling och bekämpa alla dem som undergräver den kollektiva, artikulerade och målinriktade dialogen och det främsta uttrycket för arbetarrörelsens krav, kollektivavtalen.

Wibe
Jag delar inte åsikten som framförs i punkt G, nämligen att Europaparlamentets roll i lagstiftningsförfarandet (efter Amsterdamfördraget) kommer att vara otillfredsställande. Beaktande parlamentets övervägande borgerliga sammansättning tror jag att det är bra för löntagarna (åtminstone i Skandinavien) om detta parlament får så litet inflytande som möjligt.
Jag noterar även att man i punkt 7 föreslår inrättandet av ett antal nya " rådgivande kommittéer" . Detta att på EU-nivå ständigt inrätta nya byråer och kommittéer tror jag enbart leder till mer byråkrati och är till föga gagn för Europas invånare och löntagare.
Betänkande Erika Mann (A4-0387/98):

Berthu
Herr ordförande! Handelsförhandlingarna inom ramen för det transatlantiska ekonomiska partnerskapet som nu skall inledas med Förenta staterna, kommer att äga rum enligt ett förfarande som inte på något sätt är självklart.
Eftersom det å ena sidan kommer att beröra sektorer som sorterar under gemenskapens befogenheter - varor och offentlig upphandling - och å andra sidan sektorer som sorterar under nationella befogenheter - tjänster och immateriella rättigheter - hade man kunnat föreställa sig att staternas representanter skulle delta i förhandlingarna vid kommissionens sida. Men det är inte den metod som man har valt. Kommissionen kommer att förhandla med Förenta staterna, både å gemenskapens och medlemsstaternas vägnar, i kraft av ett övergripande mandat. När det gäller de sektorer som sorterar under medlemsstaternas befogenheter, kommer staterna att vara, enligt vad man säger till oss, " knutna till förhandlingen" , men vad man kan frukta är att de inte kommer att styra den, inte ens vad gäller deras egna sektorer. Enligt min mening är det olyckligt att det är den metoden som har valts, samtidigt som vi mycket väl vet att kommissionen vill främja en frihandelszon med Förenta staterna, och att Frankrike hade stora svårigheter med att få det förra försöket att gå i stöpet, vilket är känt under namnet NTM, den nya transatlantiska marknaden.
Detta sätt att gå tillväga ger en intressant vinkel på den nya artikeln 133.5 i Amsterdamfördraget, som just nu skall ratificeras i Frankrike. Denna artikel föreskriver att rådet, som beslutar i enhällighet på förslag från kommissionen, kommer att kunna få gemenskapens befogenheter att omfatta de internationella förhandlingar som avser tjänster och immateriella rättigheter. Jag noterar i förbigående att detta förfarande, som skulle frånta det franska parlamentet dess rätt att ge sitt godkännande till ratificeringen av fördrag, i enlighet med artikel 53 i vår konstitution, är lika förkastlig som det förfarande som återfinns i artikel 67 och som gäller området för personers rörlighet, och som redan har fördömts av Författningsrådet, i dess beslut av den 31 december 1997.
När man vet i vilken anda kommissionen förde förhandlingarna som avsåg varor under Uruguay Round , kan man anse att det är olämpligt att anförtro den ansvaret för tjänster och immateriella rättigheter. Men för det transatlantiska ekonomiska partnerskapet har man valt en förhandlingsmetod, som tydligt visar att medlemsstaterna riskerar att köra in i samma gamla hjulspår som tidigare, om inte Amsterdamfördraget stoppas nu.

Caudron
Herr ordförande, kära kolleger! Innehållet i betänkandet av vår kollega Erika Mann för samman många frågor, som både rör ekonomi och säkerhets- och försvarsrelationer.
I likhet med Mann anser jag att de parlamentariska organen i största möjliga mån bör knytas till förhandlingsprocessen. Jag hoppas att vi inte kommer att befinna oss i ett läge som är jämförbart med hur det var när MAI var aktuellt, när de politiskt ansvariga - de legitimt valda - rådfrågades i sista hand, som en försumbar beståndsdel, om jag vågar säga så.
På samma sätt måste vi vara vaksamma när det gäller innehållet i det här framtida avtalet, särskilt beträffande nivån på de offentliga stöden. Vi kommer inte att kunna tolerera att vissa av våra partner påtvingar oss ytterst stränga villkor, samtidigt som de själva skulle slippa dessa förelägganden.
Under förhandlingarna måste Europeiska unionen framstå som en fullvärdig makt med förmågan att göra sin röst hörd, och utan att låta sig påtvingas ensidiga beslut. Det är antagligen en av de mest uppenbara svagheterna. Vad gäller formen vill jag erinra om direktivet om skeppsbyggnad; när vi förhastade oss och började tillämpa åtgärder som går emot våra egna intressen, eftersom vi är de enda som följer dem.
I det avseendet anser jag att det var skadligt att kommissionen inte protesterade mot de medel som IMF ställde till förfogande för att rädda de koreanska varven, som redan var starkt subventionerade av statsmakten.
Även om jag instämmer i de farhågor som tas upp i texten när det gäller hälsa och konsument- och miljöskydd, är jag mycket mer misstänksam och oroad över att vi tillsammans med Förenta staterna skall främja grundläggande arbetsnormer. Jag erkänner att jag inte delar den entusiasmen med tanke på att detta är ett land som sedan många år tillbaka hyllar en extrem ultraliberalism, som varje dag avslöjar sin omänsklighet.
Europeiska unionen är i mångt och mycket ett centrum för en relativt balanserad utveckling, som försöker bevara en ekonomisk dynamik och en social rättvisa. Låt oss ha vett att ta vara på det!

Leperre-Verrier
Det amerikanska diktatet gällande europeiska importer av bananer visar hur överilat ett ekonomiskt partnerskap mellan Europeiska unionen och Förenta staterna är, och att ett partnerskap förutsätter att pågående tvister får en lösning, men också att vi visar vår förmåga att utveckla övergripande och balanserade förbindelser.
Den senaste tidens erfarenheter visar att området för den här typen av förhandlingar måste utvidgas till hela det internationella samfundet, i synnerhet till WTO. Dessutom borde utgången i ärendena MAI och NTM uppmana Europeiska kommissionen till en större försiktighet.
Vilka gemensamma värden och intressen det än är som förenar Europeiska unionen och Förenta staterna, har vi så pass olika förhållningssätt i fråga om utveckling, socialpolitik, miljöskydd och när det gäller kravet på att bevara den kulturella suveränitetens alla beståndsdelar, att själva principen om privilegierade transatlantiska förbindelser blir skenbar.
Av alla dessa skäl har ARE-gruppen begärt att betänkandet återförvisas till utskottet, och har avstått från att delta i den slutliga omröstningen.

Lienemann
Jag kommer inte att rösta för betänkandet av Mann, trots det utmärkta arbete föredraganden har utfört för att utveckla en önskvärd struktur för de bilaterala förbindelserna mellan Europa och Förenta staterna. Tyvärr ser situationen i realiteten helt annorlunda ut, och Europaparlamentet borde högt och bestämt uttrycka sitt ogillande över Förenta staternas attityd, i synnerhet till följd av detta lands senaste ensidiga beslut.
Förenta staternas attityd i fråga om bananmarknaden; utfärdandet av ogrundade protektionistiska regler; beskattningen av stål med en pseudodumpning som motiv, det är saker som gör det uppenbart att Förenta staterna anser att öppnande av marknader är bra när det gynnar deras egna intressen, och dåligt när dessa intressen ifrågasätts.
Det finns här en falskhet, eftersom detta land inte har något uppriktigt engagemang för balanserade bilaterala avtal. Amerikanerna räknar med att kunna dra nytta av en internationell dominans, men också av Europas svaghet, ett Europa som inte kan reagera effektivt och som en motåtgärd utfärda regler som verkar skyddande och som bär på en viss idé om ömsesidiga framsteg.
Europa skulle t.ex. kunna inrätta sociala skatter och vägra ta in produkter som framställts genom barnarbete eller som tillverkats utan minsta respekt för ILO: s normer. Frågan om miljönormer är lika viktig. Förenta staternas oacceptabla attityd vid den senaste klimatkonferensen i Buenos Aires vittnar om deras förakt i förhållande till planetens allmänintresse, och uppenbarar de risker som det transatlantiska partnerskapets avtal kommer att medföra för den europeiska lagstiftningen angående hälsa och miljö.
Vi kommer att få se en massiv ankomst av produkter som innehåller genetiskt manipulerade organismer och som har framställts enligt metoder som inte respekterar våra miljöregler, och Europa kommer att bestraffas om vi inte inför lika strikta miljönormer för importerade produkter som för våra egna produkter. Till sist har kommissionens och Leon Brittans tvetydiga attityd försvagat EU i sina förbindelser med Förenta staterna.
Lyckligtvis har rådet avslagit MAI och NTM, men eftersom man inom rådet vill skydda sig mot nya liknande tendenser, har man definierat en tvingande struktur för övervakning av kommissionen, vilken i praktiken ställer Europaparlamentet utanför spelet, och det är mycket allvarligt för framtiden. Europaparlamentet måste i dag säga " Allt detta får inte fortsätta" . Den amerikanska dominansen och den amerikanska icke-respekten för regler får inte fortsätta. Europa måste reagera med motåtgärder. Frånvaron av social- och miljönormer i den internationella handeln får inte längre accepteras. Det får inte undertecknas några multilaterala eller bilaterala avtal utan att den typen av normer inkluderas. Europaparlamentet får inte längre ställas vid sidan om den här sortens förhandlingar.
För att kunna göra sin röst hörd får Europaparlamentet inte längre hållas vid sidan om förhandlingarna. Och för det ändamålet borde Europaparlamentet högtidligen ha röstat för en senareläggning av det här betänkandet. Det gjorde det inte. Så genom att rösta mot betänkandet visar jag mitt starka missnöje med Europas eftergifter och kapitulationer inför Förenta staterna.

Linser
Österrikiska folkpartiet avvisar rapporten " Den nya transatlantiska marknaden" , eftersom det först borde äga rum en omfattande och offentlig diskussion om målen och effekterna med ett sådant partnerskap.

Theonas
Avvisandet av Brittanplanen var ett sätt att vilseleda alla dem som kraftigt reagerat mot skapandet av en ny transatlantisk marknad, som skulle försätta arbetstagarna i Europa i ett ännu sämre läge. Själva kärnan i denna plan är alltjämt densamma, den enda skillnaden gäller tidsplanen för de konkreta förslagen och en större flexibilitet i fråga om genomförandet av dem. Också i detta nya avtal går de ledande principerna ut på att skydda storkapitalet och dess fria rörlighet, att slå vakt om monopolens ohämmade frihet och avregleringen av marknaderna, att begränsa möjligheterna till intervention och kontroll inte bara för medlemsstaterna utan även för Europeiska unionens egna organ. Dessa åtgärder anses nödvändiga som en förberedelse för den nya multilaterala förhandlingsomgången inom WTO och överläggningarna om det Multilaterala avtalet om investeringar inom OECD. De försöker skapa fait accompli.
Det politiska avtal som ingicks vid de båda parternas nyligen hållna toppmöte och kommissionens handlingsplan för det transatlantiska ekonomiska samarbetet inger allvarlig oro och väcker befogad undran när det gäller ett antal frågor som är av yttersta vikt för folkhälsan, för löntagarnas arbetsvillkor och rättigheter och för konsumentskyddet. Det är frågor som berör det fria tillhandahållandet av tjänster, liberalisering av offentliga avtal, normgivande samarbete, undanröjande av handelshinder. Beslut i dessa frågor kommer alltså att fattas utan någon som helst demokratisk kontroll. Det är betecknande att kommissionen, för att förebygga eventuella motreaktioner, har valt metoden med branschvisa avtal, vilket innebär att Europaparlamentet endast avger ett icke bindande yttrande, i stället för ett ramavtal, vilket förutsätter parlamentets samtycke. Därigenom har kommissionen undvikit varje möjlighet till större kontroll och intervention.
Det är för övrigt inte någon slump att bestämmelserna om EU: s handelspolitik inte har ändrats utan tillåter rådet och kommissionen att genom lämpliga åtgärder genomdriva ett undertecknande av ytterst viktiga avtal utan alltför mycket " besvär" . Man har alltså valt en sådan metod efter alla de reaktioner som förekommit både i medlemsstaterna och på gemenskapsnivå mot OECD: s förslag till multilateralt avtal om investeringar och mot Brittanplanen. Av detta drar jag slutsatsen att löntagarna och folkets breda lager måste höja sin kampberedskap, för faran är absolut inte över. Tvärtom är faran ännu allvarligare, eftersom de olika avtalssubstitut som föreslagits och som framställts som " förnuftigare" och mindre ambitiösa i sina formuleringar och tidsperspektiv har precis samma antifolkliga inriktning.
Avtal om ömsesidigt erkännande ingår i det nya avtalet. Syftet är att underlätta handelsflödet, med ett avgörande inflytande för teknokratiska kommittéer, utan någon demokratisk kontroll. På så sätt ger man stöd åt uppfattningen att lagbestämmelser till skydd för folkhälsan och miljön utgör konstlade handelshinder och att säkerhetsbestämmelserna helst bör avskaffas.
Mycket oroande är också förutsägelserna om ytterligare liberalisering av den offentliga upphandlingen liksom den planerade samordningen under den nya omgången multilaterala förhandlingar om investeringar, jordbruk och intellektuell egendom.
Det förekommer ingen diskussion om sociala rättigheter, om förbättring av löntagarnas rättsliga ställning, och det finns heller ingen förpliktelse att inarbeta de grundläggande ILO-avtalen i WTO-systemet. Tvärtom säger man allt oftare att arbetslagstiftningen inte får vara ett instrument för " protektionism" , och därför är jag övertygad om att man efter liberaliseringen av handeln med varor och tjänster kommer att verka för en avreglering av arbetsvillkoren och en begränsning av staternas makt inom detta område med hjälp av WTO, man kommer alltså att försöka genomdriva bestämmelserna i det multilaterala avtalet om investeringar inom ramen för det multilaterala handelssystemet.
Jag anser att förslaget om transatlantiskt ekonomiskt samarbete inte gagnar arbetstagarnas intressen vare sig i USA eller i Europa. Tvärtom gynnar det de stora multinationella företagen som inom den " Transatlantiska företagsdialogen" ända sedan 1995 har verkat för att avskaffa de bestämmelser som sätter gränser för deras verksamhet. Det är ett avtal som ännu en gång tydligt visar EU: s undfallenhet gentemot USA och de båda parternas gemensamma hållning när det gäller att stödja storkapitalets frontalangrepp på arbetstagarna. Detta framgår för övrigt tydligt av Helms-Burtons och D'Amatos extraterritoriallagar, och det framgår likaså av förutsägelserna om jordbruket och den audiovisuella industrin.
Det är ett avtal som avslöjar den verkliga innebörden i det som påstås vara jämbördiga internationella handelsförhandlingar. Det betänkande från utskottet för externa ekonomiska förbindelser som vi debatterar gör visserligen en del positiva påpekanden, men i stort sett accepterar betänkandet avtalets allmänna innebörd, och därför kommer vi att rösta emot det.

Theorin och Wibe
Vi delar föredragandens ambition att förbättra handelsförbindelserna mellan EU och USA. Det är ett väl genomarbetat betänkande som täcker omfattande områden inom den nya transatlantiska marknaden. Däremot delar vi inte påståendena i punkt B och C samt i punkt 1 att EU och USA har samma försvars- och säkerhetspolitiska, ekonomiska, politiska, kulturmässiga och miljömässiga värderingar. Inte minst gäller detta förbindelserna inom försvars- och säkerhetspolitiken, där Sverige som neutral och alliansfri stat inte ingår i Nato.
Vi välkomnar den tydliga markeringen i punkt 25 om de oacceptabla Helms-Burton- och d'Amato-lagarna och stöder helt uppmaningen att de omedelbart skall avskaffas.

Titley
Jag är glad för att jag kan stödja detta betänkande av min kollega, Erika Mann. Det är ofta nära förbindelser med andra länder som är den viktigaste faktorn när det uppstår meningsskiljaktigheter med dem. Detta har i allra högsta grad visat sig denna vecka, i och med att den amerikanska kongressen tydligen bestämt sig för att starta ett handelskrig med EU på grund av att man motsätter sig vårt stöd till bananodlare i före detta brittiska och europeiska kolonier i Västindien.
Precis som många andra tycker jag att vi skall ha ett så fritt internationellt handelssystem som möjligt, fritt från snedvridningar av den fria och öppna konkurrensen. Men den fria handeln måste emellertid också vara rättvis, precis som i fallet med de västindiska bananodlarna. Litet hjälp till deras export till EU hotar inte den överväldigande marknadsandel som amerikanskägda bananproducenter redan har i EU och resten av världen.
Den form av nära dialog som parterna uppmanade till under toppmötet i London mellan EU och Förenta staterna tidigare i år bör upprättas så snart som möjligt, för att hjälpa båda parterna i den nya transatlantiska gemenskapen att mildra och förhoppningsvis undvika sådana meningsskiljaktigheter i framtiden. Detta är skälet till att jag ber mina kollegor i parlamentet att rösta för Erika Manns förnuftiga betänkande i dag, och inte uppmuntra de republikanska fanatikerna i den amerikanska kongressen som skulle bli överförtjusta om vi reagerade på samma sätt som dem på deras handelskrigsutspel. En regelbunden dialog mellan EU och Förenta staterna skulle göra det möjligt för oss att påpeka misstagen rörande kongressens förhållningssätt till EU: s stöd till västindisk bananexport till Europa, som gör att dessa länder sysslar med legal handel, och stoppar de frestelser som annars skulle finnas för jordbrukarna där att odla ännu mer råvara för framställning av tyngre narkotika - och både de amerikanska och de europeiska politikerna i EU vet vilken skada de åsamkar unga människor när de sprids på våra gator.
(Sammanträdet avbröts kl. 13.25. och återupptogs kl. 15.00.)

Strategi inför anslutningen (fortsättning)
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är fortsättningen på den gemensamma debatten om strategin inför anslutningen.

Féret
Herr ordförande! Själva rubriken för Barón Crespos betänkande, om förslaget till rådets förordning om samordningen av stödet till kandidatländerna inom ramen för strategin inför anslutningen, sammanfattar vilka brister och handikapp som gisslar Europabygget, som vid gryningen på 2000-talet fortfarande står och stampar på samma fläck. Ännu en gång är det ekonomin som prioriteras och inte politiken, och projektet med Europabygget framstår som ingenting annat än en regional form av ekonomins globalisering. Ekonomin, det är vad som skiljer européerna åt. Sammanhållningsfaktorerna, det är politiken och kulturen. Men Europas politiska enhet avlägsnar sig ju mer vi närmar oss den. Det är, som jag redan har sagt, en modern version av Tantali kval.
När det gäller ekonomin anser jag att vi tar fel väg genom att inte ta strid i det världsomspännande ekonomiska kriget, och genom att inte acceptera principen om gemenskapspreferensen, som försvaras av Maurice Allais och som jag så många gånger har förespråkat här.
Jag avslutar, herr ordförande, med att komma tillbaka till det väsentliga, till politikens företräde framför ekonomin. Europa måste till sist börja äta för att leva och sluta med att leva för att äta.

Rehder
Herr ordförande, kära kolleger! Jag vill också uttryckligen hälsa våra åhörare på läktaren från de central- och östeuropeiska staterna välkomna! Det som här skall ske i Europeiska unionen, är i grund och botten inte någon utvidgning, utan en integration av de central- och östeuropeiska staterna, en integration av dem som naturligtvis är européer och som hittills inte har getts någon möjlighet att komma in i denna gemenskap.
Ni är alltså partner som vi arbetar tillsammans med, och om vi betraktar den nuvarande utvecklingen t.ex. när det gäller ekonomiskt utbyte, så kan vi fastslå att det här tyvärr råder en dramatisk obalans på kandidatländernas bekostnad, och att vi måste se till att denna dramatiska obalans jämnas ut, ty vi kan bara vara partner om vi kan arbeta jämställt med varandra även på det ekonomiska området.
Den polske presidenten sade i morse något anmärkningsvärt, som gäller för båda sidor: Man renoverar ett hus inte bara när det skall komma gäster. Det betyder att också Europeiska unionen, också de 15 medlemsstaterna först måste göra sina hemuppgifter, framför allt på ett område som gärna skjuts åt sidan: jordbruket. Här befinner sig de central- och östeuropeiska staterna i grund och botten i en absurd situation. Å ena sidan skall de acceptera acquis communautaire , (EG: s regelverk) och å andra sidan har Europeiska unionen ännu inte tagit något stort steg framåt i riktning mot att över huvud taget skriva ner reformen av den nya jordbrukspolitiken på papper.
Om vi nu betraktar oss själva kritiskt, och om den takt, som hårdkokta intresserepresentanter för jordbrukarlobbyn använder för de livsnödvändiga reformerna, skall tjäna som förebild för de central- och östeuropeiska staterna, då skulle integrationen av dessa stater låta vänta på sig ännu några årtionden. Även detta måste vi kritiskt notera. Vi måste också kritiskt gå till rätta med dessa företrädare och säga: Om de inte vill ha någon reform av den gemensamma jordbrukspolitiken, då vill de logiskt nog inte heller ha någon utvidgning av Europeiska unionen eller enbart en utvidgning enligt medeltida mönster, där dessa områden skulle utgöra avsättningsområden eller kolonier; detta är inte någon demokratisk utvidgning.
Socialpolitiken spelar en stor roll vid denna utvidgning! Här måste det sägas klart och även i diskussionen understrykas för parterna, att varje enskild medlemsstat i Europeiska unionen nu själv måste bedriva socialpolitik, och att naturligtvis också de medlemsstater, som vill komma till oss, själva måste åstadkomma denna socialpolitik exempelvis när det gäller arbetsmarknadspolitiken. Detta är inte någon nackdel, utan innebär i grund och botten också ett accepterande av den gemensamma ståndpunkten.

Linser
Herr ordförande! 60 sekunders talartid medger ingen omfattande analys. Jag vill därför koncentrera mig på en aspekt i Barón Crespos betänkande. Föredraganden vill även finansiera åtgärder inom jordbruksutvecklingen med Phare-medlen. Parlamentet avsatte för kort tid sedan ca 200 miljoner ecu ur Phare-programmet i budgeten 1999 för andra områden som rör externa förbindelser. Motivering: De central- och östeuropeiska ländernas förmåga att utnyttja medlen skulle vara slut. Är det inte orimligt att några få veckor senare besluta om ytterligare ett Phare-stöd om 1 560 miljoner ecu? Om man betänker vilka oriktigheter som har inträffat i samband med Phare, är jag emot att man stöder jordbruket i de central- och östeuropeiska länderna med medel från detta program, medan jordbrukarna i EU måste finna sig i massiva avbräck på grund av agendan.

Ettl
Herr ordförande! Fru kommissionär! Så som föregående talare uttrycker sig kan man bara tala om man tror att man kan få tidens hjul att rulla baklänges. Den europeiska integrationsprocessen går framåt, men kanske inte i den takt som president Kwasniewski här i dag har fört på tal. Han har på ett underbart sätt förklarat dynamiken i den polska utvecklingsprocessen och även sagt att Polen antagligen inte längre kommer att behöva några mer övergångslösningar. Jag delar inte denna åsikt. Jag tror att Polen mycket väl kommer att behöva övergångsbestämmelser i fråga om ekonomi och miljöpolitik, och inte bara i fråga om den fria rörligheten för arbetstagarna.
Men det vill jag nu inte gå vidare in på. Faktum är - och jag utgår från att vi alla vill ha denna integrationsprocess - att kvaliteten i EU: s utvidgningsprocess naturligtvis i mycket hög grad beror på kvaliteten i förberedelserna. Därför är samordningen av hjälpen och de strukturpolitiska instrumenten av största betydelse. Enligt utskottet för sysselsättning och socialfrågor behandlades särskilt socialpolitiska och sysselsättningspolitiska frågor. Socialpolitisk mainstreaming måste forceras. Därför är även uppbyggnaden av den sociala dialogen av största betydelse, vid sidan av stärkandet av institutionernas förvaltningsstrukturer.
I denna fråga handlar det om att man måste bygga upp, ordna och främja relationerna mellan arbetsgivare och arbetstagare i europapolitiken. Det är nödvändigt för att över huvud taget göra europapolitiken förståelig och genomförbar. Det är arbetsmarknadens parter bäst på att göra. Just Phare-programmet, med vilket i första hand den institutionella uppbyggnaden påskyndas, erbjuder ramvillkor för att på lämpligt sätt främja den sociala dialogen. Det berördes i går av kommissionär Wulf-Mathies, när vi talade om den sociala dialogen i Europa, och det betonades även av Flynn. Om detta gäller i Europa, så gäller det också för integrationsprocessen. Därför bör formen med den sociala dialogen inom ramen för utvidgningen och naturligtvis även dess utbyggnad stödjas.

Pimenta
Herr ordförande! Som ledamot i Europaparlamentet och företrädare för de portugisiska väljarna skulle jag här mycket tydligt vilja lägga fram några tankar
vi är för utvidgningen av unionen och den pågående förhandlingsprocessen; -vi är för den institutionella revision som är nödvändig för att stärka Europa på ett internt plan och vad gäller utrikes deltagande och närvaro; -vi deltar ivrigt i diskussionerna om Agenda 2000, den gemensamma jordbrukspolitiken, den nya ramen för sammanhållnings-och regionala utvecklingspolitiken, egna medel etc.Vad vi inte kan acceptera är att vissa, på ett isolerat sätt, försöker bryta avtalet om intern solidaritet vilket gör det möjligt för olika regioner och länder i Europa - främst de som fortfarande släpar efter och har utvecklingsproblem - att delta med full rätt i det europeiska projektet, och erbjuda sina befolkningar legitima förväntningar om framgångar på ett politiskt och ekonomiskt område där det inte finns första och andra klassens europeiska medborgare.
Här vill jag varsko om att ändringsförslag, som dem som Berend har ingivit och som äventyrar Sammanhållningsfonden, leder oss in på en svårframkomlig väg utan återvändo, med mycket allvarliga konsekvenser. Det finns många andra punkter som vi hoppas kunna klargöra i förhandlingarna och som är förhandlingsbara; denna punkt är inte förhandlingsbar.
Mitt land och andra medlemsstater gjorde enorma ansträngningar för att, mot alla inledande förutsägelser, lyckas uppnå förutsättningarna för fullt deltagande i eurosamarbetet. De får inte straffas på ett sätt som skulle gå emot det som är fastställt i fördragen.
Vi kommer utan tvivel att ge vårt bidrag till finansieringen av utvidgningen. Vad som inte får ske är att de fattigaste får betala den!

Virgin
Herr ordförande! I denna debatt handlar det ju om vad vi i Europa kan göra för att underlätta den utvidgning som måste vara en hjärtefråga för oss alla. I en tidigare splittrad värld har vi nu chansen att visa vår förmåga att överbrygga svårigheter inför ett utomordentligt viktigt politiskt steg. I Sonneveldbetänkandet framgår klart att avsevärda medel, hela 3 miljarder ecu per år, avsätts för att hjälpa ansökarländerna att på olika sätt anpassa sig till den framtida anslutningen till EU. Enligt min mening är det inte fråga om " fickpengar" . Jag delar föredragandens uppfattning att det ändå gäller att koncentrera resurserna till strategiska insatser.
I den resolution som kommer att debatteras senare i dag krävs också fördjupade analyser av den finansiella situationen i EU efter anslutningen av länder från Öst- och Centraleuropa. Vi skall självfallet ha en fast grund för våra beslut. Jag vill dock ändå lyfta fram den dynamiska effekten av en utvidgning av unionen. Jag är övertygad om att det positiva i detta ganska snart kommer att överskugga budgeteffekterna.
Den jordbruksreform inom EU som kommissionen har föreslagit i Agenda 2000 tycker jag i allt väsentligt går i rätt riktning. Den bör medverka till en sundare världsmarknad och ge jordbruksföretagen inom Europeiska unionen möjlighet att vara mer aktiva på denna marknad. Det är dessutom så, att reformen avsevärt kommer att underlätta en utvidgning utan att belastningen på EU: s budget blir övermäktig. Övergångsregler kan vara ytterligare en metod att underlätta processen. Oberoende av de svårigheter som ändå kommer att möta oss, är det emellertid viktigt att det allt överskuggande målet att göra Europa ännu bättre och mer harmoniskt genom utvidgningen aldrig får släppas ur sikte.

Papakyriazis
Herr ordförande! Utvecklingen mot en union av alla europeiska stater, utvidgningen genom Cyperns och de östeuropeiska ländernas anslutning, ett plus tio länder, är ett historiskt beslut som inte ifrågasätts av någon, i enlighet med de gällande tydliga Köpenhamnskriterierna. Det är inte bara ett politiskt mål som någon gång kommer att uppnås, utan det är ett enormt företag som redan har inletts och som följer en tydlig tidsplan. Jag tror att dagens debatt om kommissionens förslag har följande innebörd:
Att bevisa att det går att förverkliga ett sådant beslut, genom en konkret strategi, komplicerad och detaljerad där så är nödvändigt, men samtidigt sammanhållande och harmonisk, med tydliga mekanismer, förfaranden och rättsliga grunder.-Att tydligt klargöra att Europaparlamentet både har och gör anspråk på befogenheter och ansvar i denna stora fråga.Hjälp inför anslutningen, kraftigt stöd där så behövs, till kandidatländerna, och samtidigt inre reformer av Europeiska unionen. Detta, herr ordförande, måste vara Europaparlamentets budskap till Europas medborgare år 2000, medborgarna i de 15 medlemsstaterna och i de 11 kandidatländerna.

Friedrich
Herr ordförande, mina damer och herrar, kära kommissionär! Det är oacceptabelt för oss när Europeiska kommissionen, åtminstone hittills, gör anspråk på att helt ensam gränsa av de områden som skall stödjas även med regionala och nationella finansiella medel. Till min glädje läste jag förra veckan i Frankfurter Allgemeine att ni är beredda att komma oss till mötes här. Jag vill vänligen be er att verkligen göra detta. För stater som Tyskland och regioner som Bayern måste det också i framtiden vara möjligt att göra egna prioriteringar av stödet. Ändringsförslag 47 från vår kollega Edgar Schiedermeier begär just denna, enligt vår åsikt självklara, möjlighet att även kunna göra egna stödprioriteringar med egna medel. Det får inte gå till så att vi får våra händer bakbundna och inte kan sätta in egna stödmedel där det enligt vår analys är strukturpolitiskt nödvändigt.
Här får kommissionen inte bakbinda oss fullständigt. Vi är gärna beredda att visa solidaritet med områden som har svaga strukturer. Men vi förväntar oss i gengäld ett minimum av solidaritet med våra problem, framför allt när det här inte rör sig om EU-medel, utan om egna stödmedel. Jag vet att det egentliga beslutet om det först skall tas, men vi vill redan nu uttrycka vår åsikt att vi ser ett sammanhang mellan de betänkanden som behandlats i dag och dem som kommer senare. Mina CSU-kolleger och jag anser att denna aspekt är så viktig att vi även vill göra omröstningen om Hatzidakis betänkande avhängig av att ändringsförslag 47 accepteras. Jag tackar för er uppmärksamhet och vill påpeka att jag har använt mig av tio sekunder mindre tid än som var avsett.

Piha
Herr ordförande! När stödprogrammet som skall förbereda kandidatländernas anslutning skapades hade Europeiska rådet som mål att skapa ett flexibelt system. Kandidatländernas olika bakgrund och behov måste beaktas när stödprogram planeras. Redan i det här skedet av första omgångens screening- och förhandlingsprocess har det blivit klart att man i alla kandidatländer via Phare-programmet måste satsa speciellt på att utveckla förvaltningen, både vad gäller förmågan att verkställa gemenskapsrätten och modernisera rättssystemen. Detta mål å sin sida har följdverkningar bland annat på avskaffande av korruption och på kampen mot den organiserade brottsligheten.
Samtidigt som man diskuterar om stödet från Europeiska unionen är tillräckligt är det bra att komma ihåg att den centrala förändringskraften i utvidgningsprocessen inte är och inte får vara den nuvarande unionens bottenlösa ekonomiska satsning på frågan utan en endogen vilja hos ansökarländerna att så snabbt som möjligt uppnå den nivå som krävs för EU-medlemskap. Kandidatländerna finansierar själva huvudparten av de nödvändiga reformerna. Detta är det enda sättet att säkerställa både de nuvarande unionsmedborgarnas godkännande och att de fattade politiska besluten håller med tanke på hela utvidgningsprocessen.
Flexibilitetsmålet för partnerskap som förbereder för anslutning innebär också att unionen behöver nya politiska instrument för att fördjupa samarbetet med kandidatländerna. Unionens nordliga dimension, som på Finlands initiativ skall presenteras i toppmötet i Wien, måste betraktas som en av de mest betydelsefulla huvudöppningarna. Genom den nordliga dimensionen är det möjligt att skapa samarbetsnät mellan Östersjöstaterna bland annat på miljö- och kärnsäkerhetsområdet samt koppla in Ryssland på omfattande regionala säkerhetsprojekt.

Karamanou
Herr ordförande! Den viktigaste politiska innebörden och storheten i det historiska politiska projekt som Europeiska unionen är kommer främst till uttryck i den politiska, ekonomiska och sociala sammanhållningen, dvs. att vi i handling visar solidaritet med de minst gynnade länderna. För unionens bästa, både i politiskt och i ekonomiskt avseende, måste vi välja en strategi som inger alla områden på den europeiska kontinenten hopp och tillförsikt, en strategi som avskaffar skiljelinjerna från det förgångna, som garanterar alla grupper i samhället ett värdigt liv och som i praktisk handling förverkligar den europeiska humanismens principer och fredens, jämlikhetens, demokratins och solidaritetens värden. Utvidgningen bör genomföras med generositet och värdighet, planmässigt och snabbt, med fantasi och visioner, under medverkan av medborgarna och med en strävan att bevara och dra nytta av Europas mångkulturella rikedom.
Jag skulle vilja betona att varje försök att ändra färdriktning när det gäller villkoren för Republiken Cyperns anslutning kommer att leda till ett ifrågasättande av unionen som sådan, av dess auktoritet och trovärdighet. Och när vi talar om utvidgningen, får vi inte heller glömma att till den europeiska kontinenten hör alla länder utan undantag från Atlanten till Ural, om vi vill övervinna de gränsdragningar som gjorts i det förflutna och bygga ett enat och starkt Europa.

Rübig
Herr ordförande, mina ärade damer och herrar! Under några dagar har det pågått officiella förhandlingar om anslutningen av sex - eller som vi alltid säger - 5+1 stater till Europeiska unionen. Vi har kommit förbi the acquis screening med sju kapitel. Man kan se att när man arbetar konsekvent så kan det göras avsevärda framsteg även på detta område.
Kanske kan vi se tillbaka några eller många år. Då ser vi att det i Europa funnits problem med diktatoriska system, att vi haft krig och att vi egentligen, när Europeiska unionen grundades, bemödade oss om att etablera ett system med demokrati, marknadsekonomi och säkerhet i Europa. Jag tror att man alltid måste sätta dessa mål i centrum. Det gjorde också påven vid sitt besök i Wien. Han sade att vi inte vill utvidga unionen, utan vi är Europa och vi bör bemöda oss om att ständigt förbättra samma principer för det gemensamma Europa.
Jag tror att det helt enkelt krävs ett omfattande koncept för strategierna inför anslutningen, för att kunna förbereda kandidatländerna för den inre marknaden och den politiska unionen. Själv är jag vice ordförande i Delegationen till det blandade parlamentariska utskottet EU-Slovakien. Just när det gäller detta land har man sett att vår politik även har bidragit väsentligt till att ändra ett system där, som nu har klara ståndpunkter och som också på ett utmärkt sätt är ägnat att ansluta sig. Jag tror att vi också alltid klart och tydligt borde säga att vi inte insisterar, men att dörren till Europa är öppen. Men länderna avgör själva hur snabbt de kan uppfylla de villkor, som ju är tydligt utsagda.

Lambrias
Herr ordförande! Alla är verkligen överens om att utvidgningen är en historisk utmaning och ett historiskt steg. Detta betyder emellertid att Europeiska unionen har ett stort ansvar, och i alla de betänkanden av våra kolleger som handlar om olika staters möjligheter till och villkor för medlemskap försummar man tyvärr att framhålla vilka förpliktelser Europeiska unionen, dvs. dagens 15 medlemsstater, har under denna process.
Den union som vi vill utvidga måste vila på stadig grund och fungera väl. Men hur kan unionen fungera väl, när Europeiska unionens viktigaste politik, den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken, inte har gjort några framsteg sedan Maastrichtmötet utan tvärtom lidit allvarligt avbräck? För några dagar sedan, till exempel, var det fyra av unionens medlemsstater som uttryckte åsikter som går stick i stäv mot Europeiska unionens åtaganden i Cypernfrågan, åsikter som är provocerande för en annan av medlemsstaterna. Vilka signaler ger vi till dessa länder, som vi vill hjälpa även före anslutningen, när Europeiska unionen inte uppfyller sina grundläggande politiska och institutionella förpliktelser?

Ordföranden
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 9.30.

Strukturfonder
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är gemensam debatt om:
interimsbetänkande (A4-0391/98) av McCarthy och Hatzidakis för utskottet för regionalpolitik om rådets förordning om allmänna bestämmelser för strukturfonderna (KOM(98)0131 - C4-0285/98-98/0090(AVC)); -interimsbetänkande (A4-0395/98) av Gerard Collins för utskottet för regionalpolitik om förslag till rådets förordning (EG) om ändring av förordning (EG) nr 1164/94 om inrättandet av en sammanhållningsfond (KOM(98)0130 - C4-0289/98-98/0104(AVC)) och om förslag till rådets förordning om ändring av bilaga II till förordning (EG) nr 1164/94 om inrättandet av en sammanhållningsfond (KOM(98)0130 - C4-0312/98-98/0118(CNS)); -betänkande (A4-0393/98) av Varela Suanzes-Carpegna för utskottet för regionalpolitik om rådets förordning om Europeiska regionala utvecklingsfonden (KOM(98)0131 - C4-0286/98-98/0114(SYN)); -betänkande (A4-0380/98) av Kellett-Bowman för budgetutskottet om rådets förordning om ändring av förordning (EG) nr 2236/95 om allmänna regler för gemenskapens finansiella stöd på området för transeuropeiska nät (KOM(98)0172 - C4-0283/98-98/0101(SYN)); -betänkande (A4-0398/98) av Jöns för utskottet för sysselsättning och socialfrågor om rådets förordning om Europeiska socialfonden (KOM(98)0131 - C4-0287/98-98/0115(SYN)); -betänkande (A4-0406/98) av Arias Cañete för fiskeriutskottet om rådets förordning om strukturåtgärder i fiskesektorn (KOM(98)0131 - C4-0288/98-98/0116(CNS)).
Chatzidakis
Herr ordförande! Inledningsvis vill jag säga att, trots att det här begreppet har diskuterats väldigt mycket, så bör vi åter aktualisera det i dagens debatt för att se vad det betyder.
Jag tänker på begreppet ekonomisk och social sammanhållning, som har ett direkt samband med dagens debatt. Den ekonomiska och sociala sammanhållningen är en av Europeiska unionens grundläggande pelare och den har ett direkt samband med den inre marknaden och, enligt min mening, även med införandet av den gemensamma valutan. Den inre marknaden kan under vissa omständigheter leda till att de rika områdena blir rikare och de fattiga områdena fattigare, och därför skapade Europeiska gemenskapen redan på 1980-talet strukturfonderna, vilket var en riktig åtgärd, i syfte att stödja de svagaste områdena.
Detsamma gäller också den gemensamma valutan. Det räcker inte med konvergens blott till namnet för att Europeiska unionens mål skall lyckas och för att en verkligt stark euro skall etableras. Det krävs en reell konvergens, och den ekonomiska och sociala sammanhållningspolitiken är avsedd att bidra till att detta mål uppnås.
I detta sammanhang spelar strukturfonderna en mycket viktig roll. Det vore orätt av mig att försöka förringa strukturfondernas insatser hittills. De har lämnat väsentliga bidrag till utvecklingen i alla de områden, regioner och länder där de har gett bistånd. De har bidragit till konvergens, de har understött yrkesutbildning och annan utbildning, men naturligtvis finns det alltid utrymme för ännu effektivare hjälp.
Och nu kommer jag till kärnpunkten i dagens debatt. Vi genomför denna granskning vid en avgörande tidpunkt, som sammanfaller med utvidgningen, men också med det nya årtusendet. Man bör alltså vara mycket försiktig, man bör dra lärdom av erfarenheter i det förflutna och framför allt satsa på vissa sektorer. Det är uppenbart att man måste begränsa antalet områden som täcks av strukturfonderna. Man kan inte låta 52 procent av unionens befolkning omfattas av strukturfonderna. Man måste prioritera de fattigaste områdena. Man måste prioritera arbetslöshetsproblemet, problemet med likvärdiga möjligheter, och vi bör naturligtvis söka finna alternativa metoder när det gäller förvaltningen av fonderna. Vi bör verka för en förenkling av förfarandena, och vi bör eftersträva en större medverkan av privata intressenter i strukturfondernas verksamhet, för på så sätt kan vi från Europeiska unionens sida med samma ekonomiska resurser åstadkomma mycket mer.
Sedan, herr ordförande, skulle jag vilja kommentera några punkter i det betänkande som jag har utarbetat tillsammans med fru McCarthy. Det är några punkter som jag anser särskilt viktiga.
Jag anser att vi bör lägga störst tonvikt på mål 1. Och därför tror vi att mål 1 bör få exakt 2/3 av resurserna. Inte ungefär. Vi har sagt att strukturåtgärderna bör få 0, 46 procent av resurserna, och vi bör vara lika exakta, när vi talar om den summa som skall anslås till mål 1.
Jag anser vidare att de fattiga regionerna i Europeiska unionen, dvs. de områden vilkas BNP per capita är lägre än 70 procent av genomsnittet inom gemenskapen, bör ha en högre grad av samfinansiering, ända upp till 85 procent, vilket nu tillämpas t.ex. för avlägset belägna områden.
Inom ramen för Interreg anser jag det viktigt att vi har ett särskilt program dels för samarbete mellan öar, dels för samarbete mellan öar och fastlandsområden. På så sätt kan vi ge ett innehåll åt det som beslutades i Amsterdam, dvs den ändring av fördraget som innebär särbehandling av öområden.
Sedan, herr ordförande, vill jag betona att vi motsätter oss kommissionens förslag om en resultatreserv i storleksordningen 10 procent av resurserna. Dessa 10 procent är detsamma som 20 miljarder ecu, vilket motsvarar en hel sammanhållningsfond. Vi motsätter oss således detta förslag. Det skapar osäkerhet vid planeringen, det ger kommissionen möjlighet att okontrollerat förfoga över en mycket stor summa, och därför anser vi att detta förslag från kommissionen inte bör gå igenom. Ett annat förslag från kommissionen som inte bör gå igenom är förslaget om att de summor som frigörs, efter att ha varit bundna i två-tre år, skall kunna ges till andra medlemsstater. Vi anser att dessa summor, åtminstone i ett första skede, bör stanna i samma medlemsstat.
(Talaren avbröts av ordföranden.)

McCarthy
Herr ordförande! I egenskap av medföredragande om de allmänna bestämmelserna rörande strukturfondsreformen, så välkomnar jag dagens debatt och tillfället för parlamentet att lägga fram sin första behandling om den grupp av förslag som rör Agenda 2000.
Det offentliga stödet för den europeiska idén är ofta mest positivt där medborgarna kan se de påtagliga effekterna av gemenskapspolitiken, det vill säga när den gör det möjligt för fattiga samhällen och regioner att ta del av vinsterna som följer med medlemsskapet i Europeiska unionen genom fortbildningsprojekt, affärsutveckling, infrastruktur och nya möjligheter för regionerna. Den europeiska idén handlar inte om pengar, utan om att inspirera folk till att utveckla sin egen potential och delta i regenereringen av deras egna områden och samhällen. Regionalpolitiken i Merseyside och Nordirland, områden som ligger mig varmt om hjärtat, har givit samhällena en möjlighet att bilda ett nytt partnerskap. Det har varit en katalytisk innovation. Det är just denna typ av medborgarnas Europa som vi vill skapa: där vi knyter samman medborgarna med den politiska processen, där politiken och dess instrument visar att det går att förändra medborgarnas liv, där vi låter lokala samhällen delta i sin egen regenerering.
Vi kommer att möta många utmaningar under det nya årtusendet: utvidgningen, EMU och utmaningarna i samband med globaliseringen. Detta kommer att skapa nya möjligheter för vissa regioner, och för andra kommer det att föra med sig en process av strukturella anpassningar. Man kan inte förvänta sig att Europeiska unionen skall lösa dessa problem. Men det är inget bra tillfälle att just nu minska vårt engagemang när det gäller regionalt stöd. Vi måste bekräfta den positiva roll vi kan spela när det gäller regenerering och skapande av arbetstillfällen.
Men det är nödvändigt med reformer. Om dessa skall kunna få stöd från allmänheten, så måste de vara rättvisa, ekonomiskt försvarbara, öppna och effektiva. Vi stöder därför i det stora hela kommissionens reformförslag.
Låt mig emellertid belysa vissa viktiga delar i parlamentets text, som vi tror kommer att utgöra grund för framtida diskussioner med både rådet och kommissionen. Angående mål 1, urval, så förstår vi problemen med koncentration. Mycket av debatten har rört sig om dragandet av en godtycklig linje vid 75 procent av BNP, utan att ta hänsyn till några underliggande trender, är ett tillvägagångssätt som kommer att utmynna i en rättvisande lista över prioriterade områden. Kommissionen stöder en strikt 75-procentsregel, även om det finns undantag i kommissionens beslut. Punkt 5 i vår text är en politisk ståndpunkt; den argumenterar inte för flexibilitet, utan hävdar att parlamentet skall reserveras rätten inom ramen att granska undantag och att få kräva att de infogas i bilagan innan det avger sitt samtycke.
Angående mål 2, så välkomnar vi erkännandet i kommissionens förslag att regenerering måste vara hållbar. De djupgående strukturproblemen rörande kolfält och stål- och textilområdena, som i min region - de östra delarna av mellersta England - kan inte förändras i en handvändning. Vi välkomnar taket för minskningen av den befolkning som kan omfattas av mål 2-stöd. Vi anser emellertid att stödet för områden som kopplas bort från den regionala livsuppehållande maskinen skall förlängas från fyra till sex år - samma övergångsperiod som för områden inom mål 1.
För att kunna rikta och fokusera stödet till dessa områden, måste vi se längre än vad några grova indikatorer visar. Flexibiliteten för medlemsstaterna måste matchas av en grupp indikatorer som skall identifiera behovet. Arbetslösheten är naturligtvis ett prioriterat område, men vi måste ta hänsyn till faktorer som fattigdom och låg BNP.
I vårt betänkande har vi begärt två kompletterande gemenskapsinitiativ. Vi vill behålla stadsmiljöinitiativet. Kommissionen och rådet har högprioriterat stadsmiljöpolitiken i och med programmet med handlingsplaner som skall diskuteras vid det kommande toppmötet i Wien. Om den behöver bli del av den politiska dagordningen på det regionala planet och prioriteras av medlemsstaterna, så är den värd ett separat gemenskapsinitiativ. Vi lägger också fram förslag om ett krisinitiativ som skulle kunna hjälpa regioner och sektorer att reagera på oförutsedda kriser och utveckla innovativa motåtgärder. Detta ger strukturfonderna en framåtblickande karaktär, som är lämplig för nästa finansieringsrunda. Avsikten är inte att den grund som kommissionen har föreslagit i artikel 49c skall omfattas.
I Förenade kungariket ser vi fram emot de nya möjligheter som de europeiska medlen kommer att ge våra regioner. När det gäller resultatreserven, så är vi för en förbättring av resultatet. Vi vill inte bara se att det spenderas offentliga medel, utan också att dessa medel används på ett mer effektivt sätt. Vi vill stödja våra lokala förvaltningar rörande partnerskap, men vi har aldrig stött ett 23-miljarders EU-lotteri med stödmedel som hålls tillbaka av kommissionen för att fördelas senare under programmet. Antingen det är rätt eller fel, den offentliga reaktionen på den rapport som revisionsrätten offentliggjorde i går och dess kritik av kommissionens förvaltningssystem kanske inte är för ett centraliserat förhållningssätt som kommissionen förespråkar inom detta område; när det är möjligt så bör vi decentralisera.
Vi har möjlighet att maximera våra europeiska fonder och hjälpa regenereringen. Regionerna måste nu jämföra sina planer. Jag skall be kommissionen och rådet att stödja mitt förslag om ett partnerskap mellan parlamentet, kommissionen, regeringarna och våra regioner för att säkerställa att tidsfristerna respekteras. Vi ser fram emot ett framtida samarbete och debatt. Vi har föresatt oss att respektera tidtabellen och se till att regionerna får bästa möjliga utfall under den nya finansieringsrundan.

Collins, Gerard
Herr ordförande! Det är en stor glädje för mig att lägga fram betänkandet om Sammanhållningsfonden; utskottet för regionalpolitik har varit ansvarigt utskott. I mars förra året lade kommissionen fram sina förslag till parlamentet för nästa programplaneringsperiod 2000-2006. Dessa förslag fastställs i en serie förslag till förordningar, och när det gäller Sammanhållningsfonden har kommissionen lagt fram två grupper av ändringsförslag.
Den första gruppen rör huvudtexten i själva förordningen och den andra rör bilaga II till förordningen, som i detalj fastställer bestämmelserna för tillämpningen av de grundläggande principerna. I mitt betänkande om Sammanhållningsfonden tar jag hänsyn till huvudriktlinjerna som fastställs i kommissionens förslag och välkomnar också det faktum att Sammanhållningsfonden i stort sett kommer att förbli oförändrad. Som fastställs i betänkandet skall bruttonationalinkomsten per invånare i de medlemsstater som erhåller stöd från Sammanhållningsfonden vara mindre än 90 procent av genomsnittet för gemenskapen. Detta fastställs uttryckligen i protokoll 15 om ekonomisk och social sammanhållning till fördraget. Jag menar att trots de betydande medel som sammanhållningsländerna erhåller från denna fond och trots en stark ekonomisk tillväxt under de senaste åren, finns det fortfarande betydande infrastrukturella brister i sammanhållningsländerna. Dessa länder - Spanien, Grekland, Irland och Portugal - har helt enkelt inte samma nivå på sin infrastruktur som den som utmärker resten av Europeiska unionen. Det finns fortfarande en klyfta mellan dem och de mer utvecklade regionerna i Europa. Kommissionens finansieringsförslag är därför förenligt med syftet att generera långsiktig tillväxt och att främja ekonomisk och social sammanhållning. Fortsatt finansiering från EU är nödvändig för att bidra till att förstärka de framsteg som redan har skett. Ett erkännande av detta genom Agenda 2000-förslagen är mycket välkommet.
Trots de kommentarer som gjorts i vissa läger, så avvisar jag kategoriskt alla kopplingar som görs mellan Ekonomiska och monetära unionen och Sammanhållningsfonden. Det är faktiskt så att jag som Irlands utrikesminister deltog i förhandlingarna och undertecknandet av Maastrichtfördraget, som inkluderade avtalet om Ekonomiska och monetära unionen. Vid den tidpunkten hade man också beslutat att Irland, Spanien, Portugal och Grekland behövde ökade strukturella medel för att komma ifatt de genomsnittliga ekonomiska siffrorna i EU. Det gjordes ingen som helst koppling mellan urvalet till EMU och Sammanhållningsfonden vid denna tidpunkt, och jag ser inget skäl till att upprätta någon koppling nu.
Vissa innovativa åtgärder som omfattas av kommissionens förslag är i princip korrekta. Jag välkomnar kommissionens initiativ för att förbättra fondens funktionssätt. Det praktiska genomförandet av den nya åtgärden behöver klargöras ytterligare. Principen om att " förorenaren betalar" kan till exempel stödjas med hänsyn till att säkerställa höga miljöstandarder för projekt. Riktlinjer behöver emellertid fastställas för tillämpningen av denna princip, som logiskt sett borde ta hänsyn till den specifika situation som råder i de fyra medlemsstater som i praktiken omfattas av fonden.
När det gäller projektfinansiering så är ett förskott på 10 procent som första utbetalning alldeles för litet. Den inledande fasen av ett projekt är avgörande sett ur en kvalitativ synvinkel, och en betydande del av de totalt tillgängliga pengarna är i allmänhet nödvändiga att ta i anspråk för att garantera påbörjandet av ett projekt. Dessutom skulle ett litet förskott kunna leda till diskriminering av de regioner som inte har möjlighet att generera en tillräcklig startfinansiering från sina egna resurser. Även om jag i allra högsta grad förstår kommissionens försök att hålla den totala kostnaden för planen och den årliga indelningen i linje med genomförandet å ena sidan och arbetets framskridande i linje med de förskott som betalats å andra sidan, så tycker jag ändå att ett förskott på 10 procent är för begränsat och det skulle bli en allt för tung börda för de mindre gynnade regionerna att få fram resurser till den inledande fasen av ett projekt.
Mot bakgrund av de svårigheter som man stötte på under den senaste programplaneringsperioden rörande finansiella justeringar och, mer precist, minskning, uppskjutande eller avbrytande av bistånd i händelse av någon oegentlighet, så tycker jag att den lämpliga reaktionen skulle vara att minska eller avbryta förskottet bara när det gäller själva oegentligheten och inte för hela projektet. Oegentligheter kan lätt spåras och rättas till utan att man behöver avbryta hela projektet. På samma sätt borde verkligen principen om automatiskt avbrytande av stödet, med andra ord avbrytandet av alla åtaganden om man inte uppfyllt sina förpliktelser enligt ansökan om finansiering före andra årets utgång, uppmuntra medlemsstaterna till att genomföra sina projekt inom tidsramarna. Det avbrutna stödet bör emellertid omfördelas till andra projekt inom samma medlemsstat för att straffa regionen eller, ännu hellre, endast projektet, men inte hela landet.
Jag vill slutligen uttrycka min oro över vilka konsekvenser det kan få om man strikt tillämpar den aviserade revision som sker under mitten av perioden. Jag påpekar i mitt betänkande att om någon medlemsstat upphör med att vara bidragsberättigad vid tidpunkten för revisionen i mitten av perioden, skulle det vara lämpligt att ett sådant beslut åtföljs av motsvarande tillfälliga gemenskapsstöd, som företrädesvis skall riktas in på forskningsprojekt som rör strukturfonderna.
När rätten att inte längre erhålla stöd från Sammanhållningsfonden infaller, är uppenbarligen ett beslut som fattas på grundval av relevant statistik. Ett plötsligt avbrytande av stödet till ett land som haft stor nytta av detta kan emellertid få allt för allvarliga följder för landets ekonomiska utveckling.

Varela Suanzes-Carpegna
Herr ordförande, fru kommissionär, ärade ledamöter! Vi genomför i dag utan tvivel en gemensam debatt av högsta betydelse. De demokratiska representanterna för Europas medborgare och befolkningar diskuterar inriktningen för kommissionens politik de närmaste sju åren.
Jag tycker att Europaparlamentet, och särskilt utskottet för regionalpolitik, har hållit sig à jour med omständigheterna. Våra bidrag, som i morgon kommer att bli hela kammarens, nyanserar och förbättrar kommissionens förslag. I denna samling förslag är det regionala finansiella instrumentet speciellt Europeiska regionala utvecklingsfonden (ERUF), vilken i artikel 130c i fördraget tilldelas rollen som instrument för att rätta till de viktigaste ojämlikheterna i gemenskapen.
Det specifika med ERUF är dess identifikation med den centrala punkten i sammanhållningspolitiken, vilken enligt fördragets artikel 130a, förstås som en minskning av skillnaderna i utvecklingsnivåer mellan de olika regionerna, och av eftersläpningen i de minst gynnade regionerna, en orsak till att mer än 50 procent av de ekonomiska anslagen i sammanhållningspolitiken mellan 1998 och 1999 har kommit från ERUF.
Kommissionens förslag kommer inte med några stora nyheter för en så bred och ombytlig fond som ERUF, vilken å andra sidan i allmänhet har fungerat mycket väl. Europaparlamentet har, enligt föredragandens mening, berikat förslaget genom att nyansera prioriteringarna, och till de tekniska förslagen lägga olika politiska konnotationer, ett resultat av ändringsförslagen från de olika parlamentariska grupperna och utskotten, men har också gett helheten en sammanhängande struktur och utan tvivel en större identifikation med de problem som oroar medborgarna och de mindre utvecklade regionerna i Europa.
Europaparlamentets betänkande förenar den ekonomiska och sociala sammanhållningen med den regionala sammanhållningen i Europa i utvecklingen av den fysiska planeringen. Att säga fysisk planering är likställt med att säga bättre kommunikationer, större attraktionskraft för industriell lokalisering, fler tillväxtmöjligheter. Kort sagt, bättre utveckling, sysselsättning och välfärd.
Den regionala sammanhållningen är liktydig med att kämpa för att övervinna ständiga geografiska nackdelar med ett perifert läge och ökaraktär, och att främja skapandet av band, mellan dessa regioner sinsemellan, och mellan dem och gemenskapens centrala regioner. ERUF har viktiga utmaningar att ta itu med på detta område, för att gynna utvecklingen av dessa eftersläpade och perifera regioner, i de flesta fall maritimt belägna. Europaparlamentet kräver en utveckling av transporter till havs - ett ämne som ännu inte har fått någon lösning i gemenskapen - vilket skulle minska landtrafiken, gynna miljön och därigenom bidra till utvecklingen av de mindre gynnade regionerna.
Vi förespråkar i vårt betänkande även att man uttryckligen inkluderar de investeringar i kultur som skapar sysselsättning, inriktat på skydd av kultur- och naturarvet, och de som syftar till utvecklingen av en hållbar turism, ekoturism och kulturell turism. Kommissionens förslag utvecklas för att uttryckligen ta med de investeringar som är avsedda att bevara eller återställa den industriella basen i en region, eller de som är specifikt inriktade på lokal utveckling.
Vi stöder i betänkandet ett bibehållande av gemenskapsinitiativet Urban, som tillsammans med Interreg har medfört ett klart mervärde för gemenskapen. Stödet till Interreg var enhälligt och till Interreg II läggs stora förhoppningar, såväl till dess traditionella aspekt om gränsöverskridande samarbete, där Europaparlamentet nu också kräver att samarbete mellan öar och samarbete över de maritima gränserna inbegrips, som till den nya punkt c om transnationellt samarbete mellan stora europeiska områden - en aspekt som också är knuten till den fysiska planeringen.
Betänkandet inbegriper kort sagt en bred utveckling av specifik företagsverksamhet, med inriktning på att stärka de små och medelstora företagen och företagssamarbetet, företagens tjänster, förnybara energikällor och respekten för miljön. Kommissionen kan säga, eller kommer att säga, att dess förslag redan tillät staterna att inbegripa dessa och andra aspekter, men Europaparlamentet ville, genom dess olika politiska viljor, att dessa frågor klart specificeras, och på så sätt identifieras med uppfattningen hos de medborgare och befolkningar vi företräder, och att de inriktas på och prioriterar de åtgärder som så småningom måste inkluderas i de program som skall finansieras av Europeiska regionala utvecklingsfonden.
Förutom ett bra tekniskt dokument har vi nu alltså ett bra politiskt dokument. Jag anser att vi har gjort ett bra arbete i första behandlingen, och jag vill sluta med att tacka ledamöterna från de olika parlamentariska grupperna och de olika utskotten, som med sina ändringsförslag har utarbetat och bidragit till att berika detta betänkande som jag har haft äran att vara föredragande för.
Jag skulle vilja avsluta med att ta upp de strukturella aspekterna angående fisket. Jag vill särskilt i dag höja min röst i denna kammare för att, som företrädare för de regioner som är beroende av fisket, av vilka skäl det nu må vara, kraftfullt stödja den ståndpunkt om den framtida Fonden för fiskets utveckling, som har ett brett stöd i Europaparlamentets fiskeriutskott. Jag vill framhäva punkt 13 i betänkandet om den allmänna förordningen och fråga varför fisket behandlas annorlunda än jordbruket. Fru kommissionär, fisket behöver en seriös och sträng, unik och övergripande strukturförordning, som omfattar alla dess åtgärder och rättssäkerhet för dess möjliga förmånstagare. Jag hoppas att ni gör detta i tid, rättar er och accepterar detta parlaments ståndpunkt.

Kellett-Bowman
Herr ordförande! Detta är faktiskt ett typiskt exempel på en förstabehandlingsdebatt enligt Hughes-förfarandet, och jag måste säga att jag kommer att välkomna de nya bestämmelserna för Hughes-förfarandet när de väl kommer, och jag hoppas att andra behandlingen kommer att ske enligt dem.
På budgetkontrollutskottets vägnar lägger jag fram ett betänkande och fem yttranden.
Betänkandet behandlar nya bestämmelser för finansiering av transeuropeiska nät. Det är ett ganska tekniskt betänkande om hur kommissionen upptäckt att det finns mer pengar tillgängliga för finansiering av redan överenskomna strategier på området. Det är som sagt ett tekniskt betänkande, och min avsikt är att motstå ändringsförslag som handlar om strategi och inte om ämnet för betänkandet. Vi skall rösta om det i morgon.
Det skulle ta för lång tid att räkna upp de fem resolutionsförslag genom vilka budgetkontrollutskottet erbjuder ett yttrande i mitt namn. Budgetkontrollutskottets syfte är inte att på något sätt blanda sig i de spenderande utskottens politikarrangemang. Men just som budgetkontrollutskottet är det särskilt två saker som oroar oss. En sak togs upp här i går av revisionsrättens ordförande. Han sade att under två år i rad så hade antalet oegentligheter rörande strukturfonderna ökat, på samma gång som de minskat när det handlade om jordbruket, som länge varit ett problem. Den andra saken är att de regionala fonderna på årsbasis regelbundet gör av med mindre än de har möjlighet till. Så i vår egenskap av utskott välkomnar vi att de nya bestämmelserna läggs fram på detta sätt av kommissionen.
Ändringsförslagen gäller alla fem betänkandena och är tekniska ändringsförslag. De försöker på intet sätt att ändra på de spenderande utskottens policyskapande förfaranden. Det enda undantaget kan tyckas vara budgetkontrollutskottets stöd till resultatreserven. En annan benämning på resultatreserven är effektivitetsreserven. Kan ni föreställa er att budgetkontrollutskottet skulle kunna motstå något som har att göra med effektivitet? Jag vet - eftersom jag är ledamot även av detta utskott - att utskottet för regionalpolitik försöker att stödja idén med en resultatreserv. Om kommissionens förslag håller vad de lovar, menar emellertid budgetkontrollutskottet att vi borde ha lämpliga finansiella bestämmelser för den. Parlamentets ståndpunkt i beslutsprocessen bör på intet sätt förbises genom användningen av resultatgranskningen, även om det är lätt för ett budgetkontrollutskott att finna stöd för detta.
Ändringsförslagen har inte välkomnats av en stor del av ledamöterna i parlamentet. Jag tycker att detta är synd och skam, och jag skulle vilja att ledamöterna läste dem. Antydningar om att vi kanske kommer att använda oss av budgetförordningen borde inte framkalla fientliga känslor. Antydningar om att vi borde följa de finansiella bestämmelserna borde inte oroa folk allt för mycket, men jag kan förstå att det finns åtskilliga ledamöter som bekymrar sig om dessa, och jag skulle vilja att de läste dessa ändringsförslag innan de röstar i morgon.

Jöns
Herr ordförande, fru kommissionär, herr kommissionär, kära kolleger! Reformen av socialfonden är mycket mindre omstridd än reformen av de andra fonderna. Ändå finns det problem. Först skall det dock i varje fall påpekas att Europeiska socialfonden är det enda arbetsmarknadsinstrument som vi har på europeisk nivå. Dessutom utgör det hela 10 procent av budgeten. Just därför att socialfonden är vårt enda instrument för att komplettera den europeiska sysselsättningsstrategin, måste vi obetingat göra den lämplig för de nya stora arbetsmarknadspolitiska utmaningarna. Det betyder att vi med hjälp av den måste skapa nya sysselsättningsmöjligheter, framför allt i servicesektorn, d.v.s. i den allmännyttiga sektorn. Jag tänker på miljö, kultur och sociala tjänster.
Det gäller också att med hjälp av lokala sysselsättningsinitiativ åstadkomma mer arbete. Dessutom måste vi med hjälp av stöd från socialfonden inte bara utveckla nya arbetsformer, utan också utprova dem i högre utsträckning. Det gäller framför allt i två fall, nämligen för det första i fråga om kvinnor, för att underlätta möjligheten att förena familj och arbete, och för det andra i fråga om äldre arbetstagare, för att underlätta övergången från förvärvsarbete till pensionering. Vidare måste vi i högre grad ta oss an en helt ny problemgrupp, nämligen arbetstagare som idag är omkring 45 år. De är i regel de första som förlorar sin arbetsplats, och erfarenheten visar att kursdeltagare inom ramen för socialfondsåtgärderna, oavsett åldersklass, klarar sig 30 procent bättre när det gäller att söka arbete än jämnåriga utan skolning från socialfonden.
Det som också är nytt är att åtgärder som rör utbildning, som hittills bara varit möjliga i mål 1-regioner, i framtiden kommer att främjas över hela unionen. Här är jag mycket glad över att även Europeiska folkpartiets grupp i går kunde rösta för en kompromiss. På så vis finns det möjlighet att erbjuda hundratusentals ungdomar i Europa bättre yrkesutsikter med hjälp av bättre utbildning. För mig är just denna punkt särskilt viktig, eftersom enbart i Portugal t.ex. 600 000 unga människor drar nytta av utbildningen från socialfonderna. I Spanien är det 152 000 ungdomar, i Irland kommer enbart under den löpande anslagsperioden 380 miljoner ecu från socialfonden att satsas på utbildningen.
Men det är inte bara fattiga medlemsstater som behöver detta stöd. Även Förenade kungariket, Frankrike eller Italien genomför motsvarande åtgärder. Det är alltså bra att ni, kära kolleger i PPE, här i sista minuten klarade av det. Allt detta är nu nya prioriteringar av stödet, som vi är ense om över gruppgränserna. Men det finns också ändringsförslag från PPE, som utskottet redan har avslagit och som min grupp absolut inte kan gå med på. Meningarna går fundamentalt isär när det gäller den förebyggande arbetsmarknadspolitiken och, helt självklart, när det gäller stöd till kvinnor.
Nu till den första tvistefrågan, nämligen att ge ut 15 procent av socialfondspengarna i varje medlemsstat för den förebyggande arbetsmarknadspolitiken. Denna politiska ansats infördes 1994 genom socialfonden i Europa på ett så framgångsrikt sätt att den helt självklart med välvilja tagits med i riktlinjerna för sysselsättningspolitiken från Luxemburg. Där kan jag inte med bästa vilja i världen förstå varför ni nu är emot det. Redan nu är anslagsuppdelningen likartad mellan mål 3 och mål 4. Redan nu är förhållandet 80: 20 mellan medlen för bekämpning av långtidsarbetslöshet och medlen till åtgärder för anpassning till den industriella omvandlingen.
Nu till den andra tvistefrågan: Alla här vet ändå att the mainstreaming av kvinnorna inte räcker till för att undanröja diskrimineringen av kvinnorna på arbetsmarknaden. Om vi verkligen vill göra några framsteg när det gäller att förverkliga jämställdheten, då måste Europa även här ta på sig en banbrytande roll, och då måste 50 procent av socialfondspengarna stå till förfogande för ytterligare, mycket specifika åtgärder för att stödja kvinnorna. Jag hoppas i varje fall att ni, kära kolleger från PPE-gruppen, hinner ta ert förnuft till fånga. Ni har ju tid för det till i morgon.

Arias Cañete
Herr ordförande, fru kommissionär, herr kommissionär, ärade ledamöter! År 1994 kom fisket för första gången att utgöra en del av strukturfonderna, och en fond för fiskets utveckling - FFU - skapades, ett instrument vars huvudsyfte var att omorganisera den kaotiska situation som systemet för finansiering av strukturpolitiken för fisket dittills hade befunnit sig i, integrerat å ena sidan i strukturfonderna, och å andra sidan i ett instrument kallat Fonden för fiskets utveckling.
Denna situation innebar allvarliga svårigheter för förvaltningen, administrativ stelhet samt brist på sammanhang och öppenhet. Man försökte på ett nytt sätt fokusera frågan om finansiering av strukturpolitikens åtgärder för fisket, genom att förenkla instrumenten för att övervinna de brister som rådde i det tidigare systemet.
Reformen 1994 omfattade samtliga områden som är beroende av fisket inom EU, eftersom dessa är underställda gemenskapspolitiken. Inom ramen för denna reform skapades för första gången gemenskapsinitiativen. Bland dessa Pesca-initiativet, som ett komplement till strukturfonderna.
Det tycks emellertid vara så att kommissionen nu har glömt de skäl som föranledde genomförandet av reformen, eftersom vi med den modell som nu föreslås riskerar att gå tillbaka till det absoluta kaoset angående strukturpolitik för fisket, jämte inkonsekvenserna i kommissionens förslag till ny förordning.
Med kommissionens förslag görs inga framsteg på den väg som inleddes med reformen 1994. Det är obegripligt att man lägger fram ett dokument där man inte ens specificerar de åtgärder som skall genomföras, och inte på ett tydligt sätt ger form åt en strukturverksamhet för fiskesektorn. Resultatet av denna brist är att i stället för att gynna fiskesektorn, gynnas kommissionen genom att dess handlingsutrymme blir större på ett sätt som vore otänkbart i andra sektorer, som jordbruket eller landsbygdens utveckling. Är kanske inte fiskeripolitiken en lika gemensam politik som jordbruket?
Vad parlamentet föreslår med tanke på de inkonsekvenser, motstridigheter och diskrimineringar som vi finner i kommissionens förslag är något så enkelt som en enda rättslig grund, en övergripande förordning inom ramen för de nationella programmen i syfte att bevara den överenstämmelse som är nödvändig om målen för den gemensamma fiskeripolitiken skall kunna uppnås. Ett dokument som är resultatet av omorganiseringen och förenklingen av alla existerande instrument för strukturåtgärder i fiskesektorn, som täcker alla regioner som är beroende av fisket.
Detta mer praktiska angripssätt skulle göra det möjligt att omfatta alla strukturåtgärder och alla områden som verkligen är i behov av att dessa åtgärder tillämpas, och bortse ifrån tankar som dem som kommissionen inför om att välja områdena i det nya mål 2 på grundval av sysselsättning och inte fiskeriverksamhet. Detta framkallar oundvikligen en mycket betydande snedvridning, eftersom man glömmer det avgörande skälet till strukturpolitiken för fisket, vilken riktas till områden som är beroende av fisket, inte enbart till områden med sysselsättningsproblem inom fiskesektorn. Det handlar om helt olika koncept som inte bör blandas ihop. Och vi måste lägga till ett faktum: i allmänhet har inte de regioner som är beroende av fisket en särskilt hög arbetslöshetsnivå. Normalt sett är de problem som man finner i dessa områden av en annan kaliber.
Det borde handla om en förordning som gör det möjligt för fiskesektorn att räkna med strukturpolitiken så att den kan bevara sin konkurrenskraft, och göra det möjligt för medlemsstaterna att lösa interna frågor med beaktande av särdragen i vissa sektorer.
På samma sätt skulle detta system göra det möjligt att genomföra en betydande förenkling av programplaneringen, då många komplicerade och ibland ganska inkonsekventa bestämmelser som finns i dag skulle försvinna.
Det handlar helt enkelt om att fastställa en enda rättslig grund som samlar all gemenskapslagstiftning angående fisket, som inrymmer alla åtgärder angående modernisering och förnyelse av flottan, gemensamma företag, beredning och avsättning, socioekonomiska åtgärder, vattenbruk etc. Kort sagt, åtgärder som gör det möjligt att bibehålla flottans konkurrenskraft på en öppen världsmarknad.
Vi måste, ärade kolleger, undvika att de framgångar som hittills har uppnåtts går om intet genom en inkonsekvent reform, som leder oss till en kaotisk och obsolet situation. Vi får inte glömma den framgång det innebar att Europeiska rådet i Edinburgh antog beslutet att behandla strukturåtgärden för fiskesektorn inom ramen för strukturfonderna. Med det förslag som kommissionen lägger fram har vi ett alternativ som står i motsatsställning till detta beslut, då det innebär ett försök att ta bort en del av strukturåtgärden ur strukturfonderna till skada för den europeiska fiskesektorn.
Avslutningsvis vill jag kort nämna Sammanhållningsfonden och betona - som Collins har gjort - att det enda syftet med Sammanhållningsfonden är att bidra till att stärka den ekonomiska och sociala sammanhållningen, inte att utgöra ett nominellt konvergensinstrument för att uppfylla kraven för deltagande i den gemensamma valutan. Det är alltid ett slutligt instrument, enbart förknippat med sammanhållningssyftet, reglerat i den sista avdelningen om sammanhållningspolitiken och inte i avdelningen om den ekonomiska och monetära unionen. Därför stöder jag helt och hållet Collins tanke och kommissionens förslag, vilka verkar vara de enda som helt sammanfaller med fördragets anda.

Berend
Herr ordförande, mina högt ärade damer och herrar, ärade kommissionsledamöter! För det första ett tack till föredraganden från min grupps sida för alla strukturfondsbetänkanden, och om jag nämner McCarthy och Hatzidakis vid namn, så är det säkerligen därför att de har åstadkommit lejonparten.
Om den europeiska regionalpolitiken skall fortsätta att vara effektiv, måste vi inskränka oss till de väsentliga uppgifterna. Målsättningen är att hjälpa de ekonomiska problemregionerna, och vi rekommenderar därför att man, som kommissionen har föreslagit, koncentrerar sig på att främja de regionerna som släpar efter i utvecklingen: Mål 1-områdena, som både skall stödjas ur geografisk synvinkel och erhålla två tredjedelar av strukturfondsmedlen.
Vi yrkar eftertryckligen på att man strikt tillämpar kriteriet med en regional BNP per invånare om mindre än 75 procent av gemenskapens genomsnitt för att välja ut de framtida mål 1-områdena. Det är en helt väsentlig måttstock för oss, som är av betydelse för den totala utvärderingen av betänkandet.
Jag vill göra er uppmärksamma på att den som i denna fråga talar för en flexibilitet, äventyrar en gemensam konsensus och förhindrar en helgjuten revidering av strukturfonden. Men samtidigt vill jag i detta sammanhang också uppmana kommissionen att säkerställa jämställdheten för mål 1-områdena vid uppdelningen av medlen. Att ta med det nationella välståndskriteriet när det gäller anslagstilldelningen är enligt min åsikt, med tanke på den regionala inriktningen av mål 1, inte lämpat att skapa en jämställd behandling. Vi avvisar därför detta uttryckligen, eftersom det skapar ny orättvisa.
Vad gäller Sammanhållningsfonden finns det olika åsikter i min grupp. En del, framför allt kolleger från de sydeuropeiska länderna, förordar förslaget från föredraganden och kommissionen att fastslå Sammanhållningsfonden i dess hittillsvarande form. Andra, jag till exempel, anser att Sammanhållningsfonden för de länder som deltar i EMU har uppnått sitt viktigaste mål och väsentligt har bidragit till den nominella konvergensen. Därför finns det enligt vår åsikt ingen motivering för att bibehålla den i sin nuvarande form. Sådana europeiska hjälpåtgärder är temporära åtgärder, som, när de väl nått sitt mål, inte får betraktas som varaktiga bestämmelser. Det är en grundläggande fråga för den solidariska gemenskapen, att solidaritet inte bara enkelspårigt får vara inriktat på " mottagande" , utan måste grunda sig på solidarisk förståelse av tagande och givande, annars kommer denna solidariska gemenskap, som vi uttryckligen uttalar oss för, att få slagsida.

Vallvé
Herr ordförande, fru kommissionär! Europeiska liberala, demokratiska och reformistiska partiets grupp uttrycker sitt stöd till principen om att stärka den ekonomiska och sociala sammanhållningen på alla områden, i alla stater och regioner i Europeiska unionen. Vi hävdar återigen att det är nödvändigt att bibehålla 0, 46 procent av bruttonationalprodukten för strukturfonderna.
Vi befinner oss i en period av utvidgning av Europeiska unionen och vi måste stå för dess kostnader. Vi räknar för detta med en ekonomisk tillväxt i unionen. Det huvudsakliga syftet med strukturfonderna, tillsammans med den ekonomiska och sociala sammanhållningen, måste vara att främja skapandet av sysselsättning, och detta genom att stärka de små och medelstora företagen.
I kommissionens dokument vi stöder koncentrationen av strukturfonderna för att de skall bli effektivare, och vi stöder också en förenkling av förfarandena så att de skall kunna bli öppnare. Vi stöder subsidiaritetsprincipen och erkännandet av den viktiga funktion som regionala och lokala regeringar fyller, och särskilt i de medlemsstater där regionerna också har lagstiftande befogenheter. Vi stöder samråd med det civila samhället och de icke-statliga organisationerna i utarbetandet av program. Vi stöder också decentraliseringen och flexibiliteten i förvaltningen av fonderna, men vi vet att detta kräver att man stärker kontrollmekanismerna i syfte att garantera ett adekvat användande av dem.
Vi stöder även minskningen av antalet mål från sju till tre och anser att det är nödvändigt att förena statsstöden, dem som fördraget fastställer i artikel 92.3c, med strukturfonderna, och detta alldeles särskilt i mål 2-regionerna, där de två stöden bör förenas.
Vi måste också betona - jag har sagt detta några gånger i utskottet, fru kommissionär -, problemet med landsbygden, och där bör arbetslösheten och befolkningsnedgången behandlas som viktiga faktorer. Vi stöder kommissionens tanke om phasing-out -systemet. Vi stöder också minskningen av gemenskapsinitiativ, och framhåller Interregs viktiga roll i det gränsöverskridande samarbetet, vilket ger en autentisk europeisk dimension till initiativet, och dess åtgärd bör också stärkas med tanke på kandidatländerna.
Vår grupp stöder reservationslöst fastställandet av en procentandel för resultatet, en procentandel i reserv för varje mål och varje medlemsstat, för att främja ett större resultat i tillämpningen.
Vi anser, fru kommissionär, att reservfonden är en god idé som bör stödjas. Vi kan diskutera dess procentandel, men vi tycker att dess tillämpning är viktig.
Slutligen stöder vi att Sammanhållningsfonden används för de stater vars bruttonationalprodukt inte uppnår till 90 procent av gemenskapens genomsnitt.

Baggioni
Herr ordförande, fru kommissionär, kära kolleger! I betänkandet McCarthy-Hatzidakis välkomnas med rätta kommissionens legitima mål, som syftar till att förenkla strukturpolitikens regler.
Det är parlamentets sak att fästa kommissionens och rådets uppmärksamhet på att strävan efter en ekonomisk och social sammanhållning måste få en nära koppling till strävan efter en sammanhållning i det europeiska området, något som uttrycks på ett mycket bra sätt i betänkandet Varela.
Vi skall inte bara ta hänsyn till unionens fastlandsområden utan också till dess kustområden, och därmed bemöta öregioners, perifera och isolerade regioners specifika behov på ett lämpligt sätt. Vi får inte låta Europas periferi degraderas. Men det är tyvärr den risk dessa regioner löper, med tanke på de socioekonomiska faktorer som är utmärkande för dem och med tanke på de ekonomiska riktlinjerna för den europeiska marknaden, som i huvudsak utformas med hänsyn till tre centra: London-Paris-Bonn.
Definitionen av det nya mål 1 finns med i betänkandet om de allmänna bestämmelserna, och hur strikt den än är ger den ändå medlemsstaterna möjligheter till att förbättra enhetligheten för nationella områdesindelningar, med respekt för ett begränsat antal undantag, eftersom förfarandet är präglat av insyn och eftersom listan över stödberättigade regioner finns i en bilaga till förordningen. I de regioner som lider av permanenta strukturella handikapp kan det bli så att befintliga hinder mot en ekonomisk och social utveckling beaktas inom ramen för strukturfondernas prioriterade mål. Jag noterar också med tillfredsställelse att betänkandet om de allmänna bestämmelserna föreskriver ett speciellt avsnitt om Interreg som skall ägnas det regionala samarbetet med och mellan öregioner, något som kommissionen har förpliktat sig till, men som fram tills nu inte har fått någon uppföljning.
Jag tycker till sist att det är viktigt att åtgärda bristen på förslag från kommissionen som gäller kopplingen mellan strukturfonderna och förslaget till ett utvecklingsprogram för det europeiska området. För det ändamålet vågar jag mig på att be om ett stöd för de två ändringsförslag som vi har ingivit till betänkandet McCarthy-Hatzidakis, så att insatserna för en sammanhållen regionalstrategi för det europeiska området inte skall förbigås med tystnad i den här ramförordningen.

Novo
Herr ordförande, fru kommissionär, kära kolleger! Den centrala frågan vad gäller betänkandet om strukturfonderna är att veta huruvida parlamentet godkänner att de ekonomiska medel som är avsedda för strukturåtgärder till de nuvarande femton medlemmarna minskas från 0, 46 procent av gemenskapens BNP, till 0, 34 av denna BNP under nästa gemenskapstödram. Den som är överens om en sådan minskning, och därmed ratificerar en minskning av strukturfonderna - vilket för mitt land skulle innebära en förlust av många hundratals miljarder escudos - kommer att rösta för betänkandet. Den som anser att inte enbart de nuvarande sammanhållningsländerna skall betala utvidgningen, kommer inte att rösta för betänkandet. Detta gäller oss, såvitt inte parlamentet godkänner ändringsförslag som förkastar en sådan inriktning.
Och det är inte delvis positiva aspekter i betänkandet - som de starka invändningarna mot skapandet av en reserv som sägs vara till för effektiviteten, beaktandet av att kommissionens riktlinjer för strukturåtgärderna bara bör vara vägledande för att påverka två tredjedelar av anslagen till mål 1, eller bibehållandet av Urban-initiativet, bland andra exempel - som kan få oss att glömma det väsentliga.
Betänkandet om Sammanhållningsfonden, följer upp det som redan förutsetts i fördraget om Europeiska unionen, och som Agenda 2000 bara bekräftat, det vill säga, att alla länder med en BNP lägre än 90 procent av genomsnittet i gemenskapen skall få del av Sammanhållningsfonden, oberoende av om de hör till länderna kring den gemensamma valutan eller ej.
Å andra sidan, och för att följa upp det vi alltid har förespråkat, motsätter man sig i betänkandet att Sammanhållningsfonden skall, som kommissionen föreslår, förutsätta ett uppfyllande av stabilitetspaktens påbud.
Vi hoppas att innehållet i detta betänkande inte kommer att förändras radikalt genom ändringsförslagen från ledamöterna Walter och Berend, från Europeiska socialdemokratiska partiets grupp och Europeiska folkpartiets grupp, vilka röjer en total avsaknad av solidaritet med de nuvarande sammanhållningsländerna, och vilka syftar till att hindra länder som Portugal, bland andra, som deltar i EMU, från att i fortsättningen få del av Sammanhållningsfonden.
Slutligen skulle vi vilja tillägga att en fortsatt omfattning av Sammanhållningsfonden av dessa länder inte kan användas som ett extra påtryckningsmedel, så som Berend nu gör, man kan inte heller dölja eventuella och verkliga förluster i strukturfonderna, eftersom den fonden är en princip i fördraget, och kanske utgör en av de få positiva egenskaperna i Agenda 2000.
Det återstår att tillägga att då det är i huvudsak operativa förordningar, kommer vi i allmänhet att stödja de övriga betänkandena. Vad gäller Fonden för fiskets utveckling, stöder vi betänkandets strategi med inriktning på att förena förordningar om sektorns verksamhet, utan att vi emellertid anser det vara nödvändigt eller lämpligt, att nu presentera ett så komplett dokument, och vars olika möjliga betydelser just därför har diskuterats otillräckligt.

Schroedter
Herr ordförande, ärade kolleger, ärade fru kommissionär! Ni blir väl förvånade över att det just är jag som är den förste och ende som här fastslår att kommissionens förslag, med tanke på den snäva ekonomiska ramen, är relativt balanserat. Det är klokt att koncentrera medlen på de svagaste regionerna. De Gröna stöder kommissionens förslag, även om vi naturligtvis måste fastslå att inte heller kommissionen visat någon flexibilitet när det gäller gränserna för resurserna för deras egna områden. Här har den inte förstått att utveckla sammanhållande strukturer.
Jag kan bara fastställa att det inte finns någon enhetlig stödstruktur för landsbygden, och inte heller för problemen i euroområdet mot gränserna till kandidatländerna, d.v.s. att det inte finns något försök till lösning för att där skapa en möjlighet till gränsöverskridande stöd. Den gemensamma fonden är det enda förnuftiga försöket till lösning; kommissionen är fortfarande overksam.
Det är naturligtvis omisskännligt att det har gjorts framsteg. Framför allt när det gäller förordningen om strukturfonderna har man äntligen lyckats införa den hållbara utvecklingen som central målsättning. Ekonomi, ekologi och social säkerhet måste åter bringas i balans, om regionerna inte för evigt skall leva på dropp, utan få uppleva en stabil utveckling. Avgörande för en sådan stabilitet är naturligtvis deltagandet från de lokala och regionala aktörerna och från grupper i samhället.
Strukturfonderna har denna demokratiska ansats. Parlamentet har i utskottet för regionalpolitik här satt i gång avgörande förbättringar. Dessa möjligheter skulle kunna få aktörerna i samhället att i stor utsträckning delta i utformningen av planerna. Tyvärr stannar det vid detta " skulle kunna" , ty det står klart för var och en att den nya rättsliga grunden kommer mycket för sent, och att planerna har varit färdiga länge. Därför förväntar jag mig i dag från er, fru kommissionär, att ni kommer med ett förslag till oss, hur det med tanke på detta dilemma skulle vara möjligt att ett demokratiskt deltagande, så som det föreskrivs i strukturfonderna, verkligen kan äga rum i rätt tid.
Ett par ord till kollegerna! Det är ingen mening med att här på tivolimaner vilja trumfa igenom gamla gemenskapsbestämmelser. Strukturfonderna är inte någon nationell servicebutik. Vi uppmanas att stödja den tyska regeringen i dess förehavande att slutbehandla paketet med Agenda 2000 i mars. Det är den senaste tidpunkten för att möjliggöra för regionerna att i januari att verkligen få något stöd.

Escolá Hernando
Herr ordförande, ärade ledamöter! Jag skulle för min del, och för 60 andra ledamöter i detta parlament, från de socialdemokratiska, folkpartistiska och liberala grupperna samt UPE, GUE/NGL, De Gröna och ARE, vilka tillsammans har ingivit ändringsförslag 49, påkalla uppmärksamheten angående en konkret punkt som inte har beaktats i det betänkande vi nu debatterar. Jag talar om den jämförbara skada som det innebär att godta att kommissionen, inför liknande problem, kan komma med lösningar som inte bara är olika utan klart diskriminerande. Och detta är tyvärr vad som händer om vi analyserar kommissionens förslag vad gäller mål 1.
Kommissionen lägger fram, som ni alla känner till, följande tre möjligheter för att få tillgång till mål 1:
a)Första möjligheten, att ha en låg inkomst per capita. Alla, jag säger det igen, alla regioner i Europa med en inkomst per capita lägre än 75 procent av det europeiska genomsnittet hör till mål 1.b)Andra möjligheten, att vara en ytterst avlägsen region. Alla, jag säger det återigen, alla ytterst avlägsna regioner i Europa hör till mål 1.c)Tredje möjligheten, att för närvarande höra till mål 6. Det vill säga, att ha en mycket låg befolkningstäthet. Men i detta fall endast vad gäller de nordliga länderna.Logiskt sett är frågan genast: varför betraktar kommissionen den låga befolkningstätheten som ett tillräckligt svårt handikapp för att höra till mål 1, endast i ett visst område av unionen? Vad skulle ni anse om kommissionen helt godtyckligt föreslog att bara vissa av de ytterst avlägsna områdena skulle höra till mål 1, eller att bara vissa regioner med mindre än 75 procent av genomsnittsinkomsten skulle vara mål 1? Det är en demokratisk grundprincip att likadana problem löses på likadant sätt. Det är inte konsekvent att vissa av unionens områden får tillgång till mål 1 på grund av sin låga befolkningstäthet, och andra inte. Den konsekventa lösningen är den vi föreslår i ändringsförslag 49, nämligen att direkt föra in kriteriet om låg befolkningstäthet i mål 1.

Nicholson
Herr ordförande! Jag skulle vilja börja med att gratulera alla föredraganden till deras betänkanden, som presenterats för oss i dag. Det är tydligt att strukturfonderna under många år har bidragit med ett mycket välkommet stöd till perifera och fattiga regioner i många delar av Europeiska unionen. Vi befinner oss nu i ett läge där de behöver reformeras. De har varit mycket framgångsrika och många projekt har utvecklats som annars inte ens skulle ha påbörjats.
Stöd från Europeiska unionen till mitt eget hemområde under svåra och farliga tider gav oss hopp om framtiden och hjälpte oss att bevara vår ställning i nästan 30 år.
Jag förstår varför en referenspunkt på 75 procent måste tillämpas. Jag måste säga till kommissionen att vi behöver en viss grad av flexibilitet för att säkerställa att särskilda områden kommer att få stöd framöver. För mig som kommer från Nordirland, innebär ett avlägsnande av mål 1 att man skickar ut fel signaler vid en oerhört viktig och avgörande tidpunkt.
Parlamentets betänkande är balanserat, ansvarsfullt och realistiskt. Det kan föra med sig att det blir ett bättre förslag än det som finns för närvarande.
Jag stöder i princip resultatreserven, men den är för stor: den bör inte vara större än 4 eller 5 procent. Det finns inte tillräckligt många EU-ledda projekt. Jag skulle vilja att stadsmiljöprogrammet och andra europeiskt ledda initiativ - fem, sex som flest - upprätthålls, så att folk kan se att detta kommer från Europeiska unionen.

Blot
Herr ordförande! Med utgångspunkt i beaktande C i ingressen i betänkandet, vill jag betona att strukturfonderna och Sammanhållningsfonden är de främsta instrumenten för den ekonomiska och sociala sammanhållningen i Europa. Visst hade det varit intressant att på ett mer systematiskt sätt särskilja sammanhållningen mellan de olika medlemsstaterna å ena sidan och å andra sidan staternas interna sammanhållning, bl.a. sammanhållningen mellan landsbygds-och stadsområden. När det gäller den första punkten, sammanhållningen mellan staterna, är det svårt att inte hålla med föredragandena, med tanke på att man måste koncentrera resurserna på några stater för att uppnå effektivitet. Men man får ändå inte glömma kravet på en gränsöverskridande sammanhållning, för att det återstår fortfarande mycket att göra på det området. Det får inte bli så att den gränsöverskridande sammanhållningen får mindre resurser p.g.a. att man orienterar sig mot nya mål. I det avseendet behandlas Interreg-programmen på ett mycket bra sätt, på sidan 14.
Staternas interna sammanhållning, som man kanske pratar mindre om, tycker jag är mycket viktig, eftersom sammanhållningen mellan landsbygds- och stadsområden är avgörande under den utvecklingsfas vi nu går igenom, en utveckling som i stor utsträckning är till landsbygdens nackdel. 5b kommer att försvinna, vilket utan tvekan är beklagligt, och det riskerar att mynna ut i minskade åtaganden för landsbygden; jag tänker t.ex. på en region som jag känner väl till, nordvästra Alsace, på Vosges-massivet och på Sundgau. Man främjar ofrivilligt en urbanisering av regioner som i övrigt är missgynnade. Det skulle vara intressant att få veta hur stor andel av anslagen som går till tätortsområden resp. landsbygdsområden, om man slår samman alla fonder. Socialfonderna t.ex., och fonderna för regioner som genomgår industriella förändringar, de anslås i huvudsak till städer. Jag instämmer helt och hållet i punkt 3 från föredragandena, som med all rätt framhåller att vi måste ha en tydlig inställning i fråga om en sammanhållen utveckling i landsbygdsområden, inom ramen för mål 2. Jag hoppas att denna önskan så småningom kommer att beaktas, och att landsbygden inte kommer att få betala för den pågående omstruktureringen av fonderna.

Baldarelli
Herr ordförande, kära kolleger! När det gäller fiskesektorn vill vi i parlamentet se ett heltäckande program. Kommissionens förslag liknar mest en pytt-i-panna. Man vill dela in sektorn efter territorier och man ger ingen möjlighet till en enhetlig hantering av Europeiska regionala utvecklingsfonden, Europeiska investeringsfonden, Europeiska utvecklings- och garantifonden för jordbruket samt Europeiska socialfonden.
Vi vill se ett enhetligt program, eftersom vi anser att det inte får förekomma diskriminering mellan de olika territorierna och vi är övertygade om att det går att undvika genom en reglering som kan ta ett helhetsgrepp när det gäller de olika åtgärderna inom fiskesektorn, inklusive de åtgärder som ingår i mål 1-område, mål 2-område och även de territorier som ligger utanför såväl mål 1 som mål 2. Vi riskerar diskriminering om man inte vidtar enhetliga åtgärder. Därför tänker vi föreslå en seriös och strikt förordning som föregriper kommissionens förslag. Vi har därför betraktat fisket inte bara utifrån en rent produktionsteknisk synpunkt, ur marknadens synpunkt, utan vi har även behandlat miljöfrågorna, de sociala aspekterna, återhämtning inom de ekonomiska och sociala aktiviteter som är knutna till denna sektor och vi har dessutom tänkt på marknaden. Vi har dessutom övervägt möjligheterna att upprätta blandade företag som även omfattar tredje land, samt tagit med de icke-statliga organisationerna och det småskaliga fisket.
Vi har med andra ord lagt fram ett seriöst och detaljerat förslag, ett förslag som vi naturligtvis helst hade sett att kommissionen hade genomfört. I verkligheten tar kommissionen god tid på sig, men vi har också blivit positivt överraskade av att rådet (fiske) är ganska tydliga när det gäller parlamentets förslag, och vi är därför också medvetna om att kommissionen kommer att föreslå en förordning som även tar hänsyn till parlamentets förslag och som rådet (fiske) har gett ett tydligt stöd. Därför kommer en dubbel behandling, där vi i dag godkänner förslaget till förordning och sedan, i april, lagstiftningsresolutionen, samtidigt som vi behandlar kommissionens nya förslag, att göra det möjligt att komma fram till en enhetlig lösning och att på ett sammanhängande vis behandla hela fiskesektorn och undvika den diskriminering som verkligen skulle vara skadlig.

Glase
Herr ordförande, mina damer och herrar! Som föredraganden Jöns har framställt det, handlar hennes betänkande om utformningen av innehållet i Europeiska socialfonden. Väsentliga saker skall regleras i ramförordningen, och på några punkter är det hittills inte klart om de ändå inte skulle kunna stå i förordningstexten till ESF. Dessa avgränsningsproblem bör inte få förekomma i framtiden. När det gäller inriktningen på innehållet fanns det till att börja med mycket stora meningsskiljaktigheter mellan min grupp och socialdemokraterna. Med hjälp av samarbetsviljan under många samtal och förhandlingsrundor - för övrigt ända fram till i går eftermiddag - kom man fram till kompromisser.
Jag vill uttryckligen tacka föredraganden för att hon var beredd till dessa samtal och för hennes stora insats, och uttala min respekt. När det gäller grundinriktningen är vi ense. ESF är det strukturpolitiska instrumentet för bekämpning av arbetslösheten. Bekämpning av arbetslösheten är den bästa socialpolitiken. Arbetslösheten är vårt största ekonomiska och socialpolitiska problem, och ESF: s medel är knappa. Med utgångspunkt från dessa premisser måste vi betrakta den kompromiss som uppnåtts. Det är också budskapet till kommissionen när det gäller att genomföra textens innehåll. Ren utbildning hör därför inte till ESF: s interventionsområden. Säkerligen är den en förutsättning för förmågan att bedriva ett yrke och en del av det livslånga lärandet.
Säkerligen borde också Europa ge ett bidrag. Men på grund av erfarenheterna från de senaste planeringsperioderna enades vi om att inte bara använda ordet " koncentration" därför att det låter bra, utan att också genomföra det konsekvent. Detta gäller också för användningen av ESF-medlen: Koncentration på aktiv bekämpning av arbetslösheten. Där bör vi alla på alla nivåer koncentrera oss på de sysselsättningspolitiska riktlinjerna.
(Ordföranden avbröt talaren.)

Ordföranden
Jag måste vara benhård, med tanke på antalet talare. Alltså: tre ord och trettio sekunder för att avsluta.

Glase
Låt mig avslutningsvis citera föredraganden här: ESF skall i framtiden stödja den europeiska sysselsättningsstrategin och de inom ramen för strategin uppställda nationella sysselsättningspolitiska fleråriga programmen. Detta kan jag helt och fullt stödja.

Teverson
Herr ordförande! Jag vill först och främst gratulera kommissionären till att ha utarbetat ett förslag som i det stora hela accepterats av de 15 medlemsstaterna och på alla sidor i detta parlament. Det är ingen dålig bedrift. Jag vill fokusera på tre specifika områden: tidtabeller, kriterierna för mål 2 och tillgång till fonderna.
För det första, när det gäller tidtabellerna har vi precis haft ett informellt toppmöte om hur vi skall föra Europeiska unionen närmare medborgarna. En av de viktigaste frågorna rörande strukturfonderna är att vi skall se till att de regionala och strukturella medlen utbetalas i tid. Detta är ett av de nyckelområden där EU har trovärdighet. Vi måste naturligtvis slutföra resten av Agenda 2000 också, men detta måste vi göra före toppmötet i mars.
Den andra saken jag skulle vilja ta upp, är att det kommer att bli en enorm flaskhals vid början av år 2000, som kommer att göra det svårt att få dessa program antagna. Jag skulle vilja fråga kommissionären hur hon hade tänkt ta itu med den nästan omöjliga uppgiften för hennes personal att få den kompletterande drivmedelsskatten och gemenskapsstödramarna godkända i tid, så att dessa program kan påbörjas.
För det andra, om kriterierna; när det gäller mål 1så har vi en mycket bra och kortfattad definition av vem som kan komma i fråga för mål 1, i huvudsak på grundval av BNP. Rörande mål 2, så är BNP inte ett urvalskriterium. Kommer kommissionen att acceptera BNP som ett extra urvalskriterium för mål 2? Det är det bästa fattigdomsindexet, så låt oss använda det.
För det tredje, om tillgång. En av de saker som jag hör väldigt ofta från mina väljare är hur svårt det är att få medel från strukturfonderna, i synnerhet för små frivilligorganisationer eller företag. Jag vet att det först och främst är ett nationellt problem, men hur skall vi se till att organisationer lätt får tillgång till medel utan att avskräckas av byråkratin?

Gallagher
Herr ordförande! Jag vill börja med att ge mina komplimanger till Arias Cañete för framläggandet av hans utmärkta betänkande. Mina komplimanger går också till alla mina kollegor i fiskeriutskottet för att de lagt fram en grupp mycket realistiska förslag. 1994 års reform säkerställde ett gemensamt förhållningssätt till alla unionsområden som var beroende av fiskeverksamhet. Det finns många områden i unionen där det inte finns någon alternativ källa till sysselsättning.
Dessa åtgärder kompletterades genom 1995 års socio-ekonomiska åtgärder, som jag angett i mitt betänkande för fiskeriutskottet. Toppmötet i Edinburgh blev ingen framgång för parlamentets förslag till ett separat mål för fiskenäringen. Man accepterade emellertid parlamentets övertygande argumentation genom att besluta att lämpliga medel skulle fördelas till kustregioner som är beroende av fiskeverksamhet. Detta kommissionsförslag är ett steg bakåt, och gör ingenting för att förbättra situationen för fiskesamhällena.
Förslaget är för allmänt hållet. Den lämnar ett tomrum som skall fyllas, inte av detta parlament, utan av kommissionen. Kommissionen hoppas på att det skall godkännas av oss. Jag menar att vi inte skall göra detta förrän vi känner till detaljerna. Enligt de nya förslagen skall de flesta åtgärderna inom fiskeripolitiken slutgiltigt beslutas av Europeiska jordbruksfonden. Jag ifrågasätter detta, eftersom denna är van vid att finansiera strukturåtgärder. Jordbruksmedlen delas ut på årlig basis, medan fiskerimedlen erhålls på flerårig basis. Om vi skall kunna godkänna principen i kommissionens förslag, måste den åtminstone gå med på att ringmärka medel för användning inom fiskerisektorn...

Sierra González
Herr ordförande, fru kommissionär, ärade ledamöter! För det första vill jag säga att i interimsbetänkandet om förordning för strukturfonderna tas viktiga steg framåt - vilka vi stöder - då samarbetsprincipen förstärks genom en utökning av antalet deltagare i förberedande, genomförande och uppföljning av programmen. På samma sätt tas ett steg framåt i stärkandet av öppenheten och i stödet till de perifera regioner, öar och ytterst avlägsna regioner.
Men det finns viktiga aspekter som jag inte kan göra annat än uttrycka min oenighet med, sådana som godkännandet av kommissionens förslag om medel till strukturfonderna, vilka fastställs till 0, 46 procent av Europeiska unionens årliga bruttonationalprodukt. Det finns nog med skäl att frukta att denna tilldelning på alla sätt är otillräcklig för att uppnå den ekonomiska och sociala sammanhållningen. Och solidariteten över gränserna skulle, om detta förslag godkänns, på ett allvarligt sätt brytas.
Betänkandet är dessutom motsägelsefullt. I detsamma uttrycks ett kriterium som står i motsats till resultatreserven som kommissionen föreslagit, men det hindrar inte att dörren öppnas för att inrätta dessa reserver, bara med ett anslag på under tio procent. Vad menas egentligen? Är man emot reserven eller inte?

Ahern
Herr ordförande! Jag välkomnar största delen av kommissionens förslag, och jag skulle vilja ta upp en del konkreta frågor.
Precis som Collins tycker inte jag heller att sammanhållningsfonden bör sammankopplas med EMU. Sammanhållningsfonden skulle på ett praktiskt sätt kunna omvandlas till ett strukturellt instrument som inte sammankopplas direkt till de transeuropeiska näten. Vi har här gjort en global förändring genom att hålla struktur- och sammanhållningsfonderna i linje med denna kammares överenskomna budgetförslag, som Kellett-Bowman har visat. Vi prioriterar järnvägsinfrastruktur. I mitt eget hemland, Irland, till exempel, så är järnvägarna i ett bedrövligt skick samtidigt som det mesta av medlen har gått till vägarna.
I våra ändringsförslag betonar vi också betydelsen av gränsöverskridande länkar. Jag skulle vilja be kommissionären att hon i sitt gensvar betonar betydelsen av demokratiskt medbestämmande för de lokala regionerna, i synnerhet för de lokala regioner som efterfrågar mål 1-status.
(Ordföranden avbröt talaren.)

Ewing
Herr ordförande! Mitt syfte är att få de kommissionärer och ledamöter som är här att lyssna till sina känslor, och få dem och förhoppningsvis deras grupper att stödja ändringsförslag 49, som lagts fram i min kollegas namn, Escolá Hernando, och 60 andra, med stöd från nästan 200 ledamöter redan, och ändringsförslag 85 i Millers namn med stöd från nästan alla från brittiska Labour.
De tar upp begreppet avlägset läge och låg befolkningstäthet. Skottlands högländer och öar har sannerligen ett avlägset läge och en låg befolkningstäthet på 8, 9, vilket förmodligen alla känner till vid det här laget. BNP är 76 procent av genomsnittet enligt den senaste information jag har.
Det är två frågor jag skulle vilja hänvisa till: en fråga togs upp av ett av statsråden, Gus MacDonald, när vi träffades nyligen, som erkänner att om det inte vore för alla oljeplattformarbetares löner - av vilka mycket få kommer från mina trakter - skulle vi ligga klart under 75 procent, och jag tycker att detta är en mycket orättvis situation.
Skottland är whiskyns hemland, men även om det brittiska finansdepartementet erhåller miljoner pund från denna, så får vi inte särskilt mycket tillbaka av dessa inkomster.
Min valkrets beskrivs ofta som Europas sista vildmark. Det är en vildmark som skapats av människohänder. Den skapades genom folkmord. Vi flydde till Kanada, eftersom vi jagades bort för att ge plats åt får, som var mer lönsamma.
Kommissionen har gjort ett fantastiskt jobb för att stödja högländerna och öarna. Vi har haft stor nytta av detta stöd. Kommissionen måste medge att vi spenderat pengarna på ett förnuftigt sätt. Men man kan inte förvänta sig att 150 år av försummelse och förtryck kan repareras på fem år. Det skulle vara ironiskt om stödet plötsligt avbröts på grund av infrastrukturen, just när kommissionens arbete lyckats se till, för första gången, att våra begåvade ungdomar inte flyr från högländerna och öarna. Det finns fortfarande många enfiliga vägar i mina hemtrakter, där det är över tre mil till närmaste bensinpump. Och när man väl kommer dit upptäcker man att bensinen är den dyraste i hela EU. Över femton mil till närmaste sjukhus - jag skulle kunna hålla på i evighet. För att inte tala om vädret - jag är säker på att ni alla förstår. Vi fick till och med besök av orkanen Mitch - den enda delen av Europa som fick det - som uppgick till 240 kilometer i timmen över mina hemtrakter. Vi har subarktiskt klimat på vintern. Under två tredjedelar av året är alla ytor fuktiga, husen måste vara motståndskraftiga, avstånden kostar enorma summor. Det finns 90 obebodda öar - längre än England, större än Belgien eller Danmark - och kostnaderna för detta perifera läge är oerhörda. Jag försöker att få er alla att lyssna till era känslor. Gör en anteckning nu till era samordnare: Ändringsförslag 49 och 85, tack.

Souchet
Herr ordförande! Betänkandet Arias Cañete är ett exempel på ett föredömligt tillvägagångssätt. Med Fragas och mitt eget yttrande om regionalpolitiken och landsbygdens utveckling ger betänkandet uttryck för en stor beslutsamhet och en verklig överensstämmelse mellan synpunkterna från de tre utskotten - utskottet för regionalpolitik, jordbruksutskottet och fiskeriutskottet - synpunkter som gäller kravet på att upprätthålla en gemensam fiskeripolitik med stöd av betydande strukturåtgärder som är tillämpbara på hela gemenskapens territorium, och som rör fiske, havsodlingar, vattenbruk (även på fastlandet) samt aktiviteter i det efterföljande ledet - förädling och saluföring.
Fiskeriutskottets enhälliga ståndpunkt, som antogs efter ett samråd med de som är ansvariga för medlemsstaternas fiske, borde ha fångat kommissionens, och i högsta grad kommissionär Boninos uppmärksamhet. Redan i det yttrande jag utarbetade angående meddelandet " Agenda 2000" , vilket också antogs enhälligt av fiskeriutskottet, varnade vi Europeiska kommissionen för riskerna med omlokaliseringar inom gemenskapen, risker som kommer att drabba hela fiskeproduktionskedjan ifall kommissionens ursprungliga avsikter, som framkallar snedvridningar, inte ändras genom en förordning som gör hela unionens territorium berättigat till strukturåtgärder.
Inom jordbruksområdet har en specifik förordning om landsbygdens utveckling utarbetats. Man har noga sett till att den skall vara tillämpbar på hela unionens territorium, i syfte att bevara en rättvis tillämpning av GJP. Varför har det inte varit på samma sätt inom fiskesektorn, där en gemensam politik tillämpas, precis som inom jordbruket?
I brist på en allmän övergripande förordning - som omfattar samtliga strukturåtgärder som är tillämpbara inom fiskesektorn på hela det europeiska territoriet och som finansieras av ett samlat instrument som är anpassat efter sektorns behov - vad kommer det då att bli kvar av GFP? Ett knippe skiftande krav, ett antal åtgärder för en begränsning av flottorna och några smärtlindrande medel - den återstoden förtjänar sannerligen inte längre att kallas en gemensam politik. Det vi väntar oss är inte ett uppgivande, utan en formulering av en ambitiös och framåtblickande politik som tar hänsyn till unionens kustområden, ett av dess centrala kännetecken. Herr ordförande! Ändringsförslagen som har ingivits av vår grupp ger uttryck för det målet.

Cellai
Herr ordförande! Delegationen från Nationell allians anser att målsättningen att förstärka den ekonomiska och sociala sammanhållningen inte kan undvika att ta hänsyn till de speciella strukturella handikappen i till exempel öregionerna. Öregionerna dras med strukturella problem som på lång sikt får en negativ effekt på deras ekonomiska och sociala utveckling och bland de olika territorier som inte är kvalificerade att ingå i programmen i Mål 1 ingår många öar. Det innebär att öregionerna behandlas på samma sätt som regioner som inte behöver speciellt strukturellt stöd. Detta är ologiskt. Den nya förordningen kan inte bortse från vad som sägs i det nya Amsterdamfördraget som i artikel 130 A, i deklarationen om öregionerna, framhåller deras speciella förutsättningar. Det skulle därför vara önskvärt att låta öarna ingå i Mål 1, genom en flexiblare tillämpning av BNP-parametrarna. En noggrann och ärlig analys av situationen skulle nämligen leda till insikten att man inte bara måste ta makroekonomiska hänsyn utan att man framför allt måste ta hänsyn till andra skäl av geoekonomisk natur.
När det gäller Mål 2 noterar vi att kommissionens förslag genom att tilldela de olika medlemsstaterna ett visst befolkningsunderlag kan missgynna vissa regioner på andras bekostnad. I fallet Italien kommer kommissionens förslag att i Mål 2 räkna in de regioner som lämnar Mål 1 att drabba regionerna i centrala och norra delarna av landet. Koncentrationen av strukturfonderna genom en reduktion av befolkningsunderlaget borde i stället balanseras och fördelas lika mellan samtliga medlemsstater.
När det gäller övergångsbiståndet anser vi att perioden bör bestämmas till sju år för de regioner som lämnar Mål 1, 2 och 5 b. Vi kräver en större tilldelning av resurser till de regioner som ingår i denna grupp, men enbart bidrag från strukturfonderna för hela programperioden. Låt mig påpeka att en italiensk region, Abruzzerna, borde få del av övergångsstödet trots att den lämnade Mål 1 under 1996. I annat fall bör man överväga att låta den ingå i Mål 2, vilket innebär att man ytterligare missgynnar de centrala och norra delarna.
När det så gäller gemenskapens initiativ håller vi med om att minska antalet från tretton till tre, men vi anser att det är viktigt att bibehålla Urban-initiativet för att kunna bedriva en homogen politik inom hela territoriet.

Fayot
Herr ordförande! Initiativen Interreg, Urban och Leader är försökslaboratorier för nya ekonomiska och sociala grepp; de måste vi absolut rädda. Interreg kommer att stimulera den gränsöverskridande regionalpolitiken. Det rör Europas innersta delar, och inte bara de perifera regionerna.
Apropå Europas innersta delar: har ni någonsin tagit tåget mellan Bryssel, Luxemburg och Strasburg? Det är långsamt, det är obekvämt, det är aldrig i tid, och jag vet inte allt. Ändå är tåget ett idealt medel för just sådana sträckor, och det mest miljövänliga man kan tänka sig. Det som borde vara en symbolisk färdsträcka - framtidens tåg i Europas innersta delar - är ett gammalmodigt medel som andas en annan tidsålder.
Och detta för mig tillbaka till Interreg. Det som borde ge näring åt och öppna upp - bortom gränserna - regioner som t.ex. Vallonien, Lorraine, Luxemburg, det är ett tåg som har stått stilla i hundra år. Men det som borde medverka till planeringen av gränsöverskridande områden är passé. Herr ordförande! Låt oss alltså seriöst ägna oss åt de gränsöverskridande områdena, som t.ex. de jag nämnde, det enda de begär är att få integreras och utvecklas.

Rack
Herr ordförande! Jag hoppas att ni inte heller tittar på klockan när det gäller mig. Vi lyssnade i förmiddags redan väldigt mycket till utvidgningsfrågan. Vi talade också om att det här inte bara handlar om att utnyttja en historisk möjlighet, utan att vi måste göra mycket för att också faktiskt kunna utnyttja den. Vi talade om föranslutningsstrategin, där det gäller för oss att så intensivt som möjligt driva processen med den ekonomiska och politiska föranslutningen till det gemensamma Europa framåt.
Men vi måste inte bara göra mycket när det gäller kandidatländerna, utan också hos oss själva finns det hemuppgifter som måste utföras. Vi talar i detta sammanhang mycket ofta om att vi behöver institutionella reformer. Det är en viktig fråga, men det är inte den enda. Vi har även på vårt område hur många ekonomiska omstruktureringsmöjligheter som helst, för att säkra våra egna framtida chanser. I det sammanhanget finns det för mig en särskilt viktig paroll: Österrike, som är det land som förmodligen har en av de längsta yttre gränserna till kandidatländerna, är och måste vara intresserat av att vi för dessa gränsregioner också sörjer för att övergången och öppnandet av den gemensamma gränsen ordnas så att fördelarna överväger på båda sidor, och att ingen kommer till skada.
I utskottet för regionalpolitik uppnådde man synnerligen mycket under långa diskussioner. Jag vill särskilt tacka kommissionär Monika Wulf-Mathies, ansvarig för regionala frågor. I går kväll hade vi inom ramen för frågestunden redan tillfälle att snabbt diskutera denna fråga. Denna samarbetsberedskap har i dag också med all rätt framhävts från alla sidor i kammaren. Den har lett till goda resultat. Men det kan alltid bli ännu lite mer.
Det kan och måste framför allt bli mer av säkrade medel å ena sidan och mer av många goda idéer från regionerna å andra sidan. Vi får inte alltid vänta på att Europa skall bestämma något åt oss. Vi måste själva ta itu med frågorna. I det sammanhanget skulle vi kanske när det gäller de förslag, som kommissionen har erbjudit, vars innehåll vi i själva verket helt röstar för och vill stödja, gärna velat ha en del saker på ett något annorlunda sätt. Kanske också ett eget mål " landsbygden" . Men vi är också tillfreds med att vi säkert vet att denna landsbygd med fasta andelar för befolkningen kan säkras på lämpligt sätt.
För de närmaste åren och för övergången är också reglerna med utfasning särskilt viktiga, en lång utfasning för de områden som enligt de kommande kriterierna inte längre måste vara stödberättigade, eftersom de redan har klarat av det.

Ryynänen
Herr ordförande! Det är lätt att ställa sig bakom strukturfondsreformernas centrala målsättningar att samordna och effektivisera stödet samt rensa byråkratin och förenkla förvaltningen. Nu är det enligt min mening nödvändigt att även i praktiken se till att den här klarningslinjen genomförs. Man måste åstadkomma en tydlig ansvarsdelning för partnerskapsprincipens tillämpning, beslutsfattandet får inte försvåras, men det måste ordnas smidigt att höra och förbinda olika sidor.
Jag stöder kommissionens förslag om urvalskriterierna och finansieringsandelen för mål 1. I kretsen för det högsta stödet skall de svagaste regionerna inkluderas, alltså regioner där BNP ligger under 75-procentsnivån, och de nuvarande regionerna för mål 6 enligt de nordliga och glesbygdskriterier som redan i medlemskapsförhandlingarna överenskommits. När det gäller befolkningsunderlaget och kriterierna för mål 2 skulle jag önska flexibilitet efter specifika förhållanden. Till exempel i Finland, det mest lantliga landet i Europa, lyfter jordbrukets svårigheter och långa avstånd fram behovet av en effektiv landsbygdspolitik. Som kriterier berättar siffrorna för arbetslösheten och migrationsunderskottet om nödvändigheten av utvecklings- och stödåtgärder.

Girão Pereira
Herr ordförande, fru kommissionär, kolleger! Det första betänkandet om sammanhållningen visar angående strukturpolitiken, att den har haft en kraftig utjämnande verksamhet. Särskilt sammanhållningsfonden har haft en grundläggande roll i samordningen mellan medlemsstaterna, även om vissa ännu inte har uppnått 90 procent av BNP.
Det är ett faktum att det i vissa sammanhållningsländer fortfarande finns betydande brister vad gäller infrastrukturen. Konflikten mellan behovet av investeringar i infrastruktur och behovet av en stram budget, såväl för de som deltar som de som inte deltar i eurosamarbetet, motiverar ett bibehållande av denna fond.
Sammanhållningsfonden är också grundläggande för en hållbar miljöutveckling, enligt vad som fastställts i Amsterdam. Därför gläds vi åt kommissionens beslut att bibehålla fonden, trots att dessa länder deltar i eurosamarbetet. Det skulle inte vara rättvist om de fattigaste länderna, som har gjort mycket större ansträngningar för att uppfylla konvergenskriterierna genom att offra utgifter i viktiga sektorer, nu skulle berövas sammanhållningsinstrumentet.
Det är viktigt att inte blanda ihop den nominella konvergensen med den reella. Men sammanhållningsfonden är inte ren handling av generositet. Vi får inte glömma att den, som kompensation, ger tillbaka finansiella flöden till de mest utvecklade länderna i form av handel och kapitaltillgångar, vilka i vissa fall som Portugal, uppgår till 50 procent.
Därför ligger kommissionens beslut, förutom att det uppfyller fördragen, i linje med andan i Edinburgh: ett sammanhållet och solidariskt Europa.

Moreau
Herr ordförande! Trots att strukturfonderna utgör en allt större del av gemenskapens budget, har de inte lyckats med att i grunden rätta till regionala obalanser. Det är knappt att de har kompenserat för de negativa konsekvenserna av genomförandet av den inre marknaden och förberedelsen av den gemensamma valutan.
Strukturfonderna måste bli effektivare. För det ändamålet måste vi koncentrera dem till förmån för de minst gynnade regionerna, och rikta in dem mot målet att skapa arbetstillfällen. Förtroendevaldas, organisationers och medborgares deltagande, dvs. demokrati, är en nödvändig förutsättning för effektivitet. Förutom frågan om strukturfonderna uppkommer frågan om Europeiska unionens framtida finansiering. Jag ställer mig mycket reserverad till riktlinjerna i det senaste dokumentet från kommissionen, som vill skapa en större jämvikt mellan de nationella bidragen, under påtryckning av Tyskland som vill betala mindre och samtidigt utnyttja de marknader som kommer att öppnas i länderna i öst.
När det gäller den frågan skulle jag vilja säga att den så kallade teorin om " ett rimligt återgäldande" förnekar själva Europabygget, för den står i motsats till en solidaritet förutan vilken Europa inte kan existera. Solidaritet med de fattigaste regionerna och med sektorer i svårigheter, solidaritet mellan europeiska folk, solidaritet med kandidatländerna och med medelhavsländerna i söder, i en strävan efter gemensam utveckling.
I stället för att träta om nationella bidrag, skulle det då inte vara bättre att reflektera över hur vi kan utnyttja gemenskapens medel på ett bättre sätt, hur vi kan finna nya tillgångar, t.ex. från finansmarknaderna, vilket i det här fallet skulle vara ett rimligt återgäldande som grundas på rättvisa och inte på...
(Ordföranden kopplade bort talaren.)

Wolf
Herr ordförande, kära kolleger, högt ärade herrar kommissionärer! För det första ett tack till Karin Jöns, som också har tagit upp impulserna från de Gröna på ett mycket konstruktivt sätt. Vi får i själva verket - det har hon här klargjort och jag kan ansluta mig till hennes tal - dra oss tillbaka. De 15 procenten motsvarar de europeiska erfarenheterna. Just stödet till kvinnor representerar helt enkelt situationen för tillståndet inom civilisationen. Skall vi verkligen falla tillbaka, kära kolleger från folkpartiet? Jag tror att kristdemokraterna här i kammaren måste göra klart för sig om de i framtiden vill riskera en röd-grön majoritet här i kammaren eller om de skall ansluta sig till förnuftiga projekt.
(Tillrop från Schiedermeier) Det får vi väl se! Fru Glase, koncentration innebär inte en reducering av målens innehåll. Det handlar om arbetsmarknadspolitik, Luxemburg-processen, det handlar framför allt om sysselsättningspolitik inom servicesektorn. Men det handlar också om social återintegrering, som naturligtvis skall kompletteras med en fattigdomsbekämpning som förtjänar namnet.
Här måste jag sluta. Men jag vill bara säga att synergierna med de andra fonderna har vi förankrat...
(Ordföranden avbröt talaren.)
Raschhofer
Herr ordförande, värderade kolleger! Ni kommer kanske ihåg att Klaus Hänsch med anledning av Oostlanders betänkande sade att många säkert kommer att tala ett helt annat språk när det handlar om att avstå från något. Nu har vi kommit fram till just denna punkt. Den som känner till ståndpunkterna rörande struktur- och sammanhållningsfonderna, han vet att Klaus Hänsch med detta uttalande träffade huvudet på spiken. Som så ofta är alla principiellt av samma åsikt, men när det gäller detaljerna, nämligen om att avstå från något, då talar många ett annat språk.
Jag kommer till de enskilda punkterna, för det första till sammanhållningsfonden. Även jag är av den åsikten att rätten att ställa anspråk på dessa medel bortfaller för de länder som deltar i EMU.
För det andra beträffande mål 2: Kommissionen föreslår att man bibehåller det hittillsvarande kriteriet. Jag förordar att man iakttar detta strikt och inte...
(Ordföranden avbröt talaren.)

Ghilardotti
Herr ordförande! I och med införandet av ett " sysselsättningskapitel" i det nya fördraget inleddes en process som i november förra året i Luxemburg utmynnade i att man antog riktlinjer för sysselsättningen. En av hörnpelarna i de riktlinjerna är just anställbarheten som grundas på preventiva och aktiva ingrepp vad gäller utbudet av arbetskraft och i vilka utbildning spelar en grundläggande roll.
Förslaget om regler för socialfonden som vi diskuterar i dag är ett led i dessa strävanden. Utan tvekan har kommissionen gjort betydande ansträngningar för att göra fonden till ett så smidigt instrument som möjligt, utan att tumma på kravet att den skall tjäna europeiska mål.
Låt mig sammanfatta den målsättningen: utvecklingen av politiska åtgärder på arbetsmarknaden, främjandet av social anpassning, utveckling av system för teoretisk utbildning och yrkesutbildning för att främja ett livslångt lärande, utveckling av organisationsmodeller när det gäller arbetsmarknaden som skall stimulera framväxten av en kvalificerad arbetskraft som kan möta den utmaning som ligger i den pågående förändringsprocessen, stöd till företagande och vetenskapligt och teknisk forskning, åtgärder för att främja lika möjligheter på arbetsmarknaden.
Låt mig göra ett par påpekanden i anslutning till några inslag i kommissionens förslag som stryks under i det utmärkta betänkandet från Jöns. Finansieringsåtgärderna gör det möjligt att integrera utbildningen i ett sammanhållet åtgärdspaket i syfte att underlätta inträdet eller återgången till arbetsmarknaden. Det är viktigt att stryka under införandet av en hel serie av omskolningsåtgärder som syftar till att nå ut till de personer som annars skulle vara förlorade för gott. Detta är ett sätt att lösa problem som går utöver den rena arbetsmarknadsdimensionen och som i stället berör personen som helhet, vilket jag anser vara viktigt att understryka. I det sammanhanget är det ett viktigt förslag att avsätta 1 procent av socialfondens resurser till att finansiera små projekt som hanteras av icke-statliga organisationer via förmedlande organ på basis av förenklade procedurer.
Låt mig påminna om att kommissionen redan har inlett viktiga experiment inom detta område. Lika viktigt är att man stöder utvecklingen av nya sysselsättningstillfällen genom att förstärka den tredje sektorn och den sociala ekonomin, framför allt för att främja den lokala utvecklingen. I det sammanhanget är förslaget att utvidga partnerskapet viktigt, det partnerskap som bör bli en obligatorisk modell på nationell nivå, såväl för regeringar som för regionerna.
Till sist: kvinnornas deltagande på lika villkor i de åtgärder som stöds av socialfonden måste garanteras, inte bara genom att förordningen innehåller regler om mainstreaming utan också genom riktade åtgärder. I Jöns-betänkandet föreslås därför en lägsta finansiering på 15 procent av resurserna i socialfonden för att garantera att prioriteringen som syftar till lika möjligheter för män och kvinnor bevaras även vid tillämpningen av de nationella och regionala myndigheterna.

d'Aboville
Herr ordförande, fru kommissionär! Jag kommer från en region, Bretagne, där fisket är en vital och dynamisk ekonomisk verksamhet, en grundsten för utvecklingen och sysselsättningen och en faktor för en balanserad regionalpolitik. Hos oss har yrket som fiskare gått i arv i många sekler. Fisket präglar vår livsstil och våra traditioner, och orsaken till att det är så närvarande, trots det hårda yrket, det är för att det är en grundläggande del av vår identitet. Detta är anledningen, fru kommissionär, till att vi inte kan acceptera förslagen till förordning om strukturåtgärder inom fiskesektorn. Liksom föredraganden har betonat, skulle förslagen såsom de nu är utformade leda till ett ifrågasättande av hela fiskeproduktionskedjans enhet, genom att strukturåtgärderna förläggs inom olika förordningar, de skulle leda till att den nu gällande ordningen för kusternas utseende förstörs och till att det blir mer komplicerat att få tillgång till stöd, vilket är till nackdel för den slutlige mottagaren, och framför allt till att man oundvikligen uppmuntrar till en förflyttning av verksamheter från vissa regioner till andra regioner, som i framtiden kommer att vara mer fördelaktiga. I Bretagne, liksom i alla andra områden som är beroende av fiske, måste vi bevara medlen för att konstruera nya och säkrare båtar, fullfölja moderniseringen av hamnarna och av fiskeproduktionskedjan, uppvärdera vår produktion och utbilda ungdomarna till ett ädelt yrke, som vad man än kan säga faktiskt är ett framtidsyrke.

Tamino
Herr ordförande! Mitt inlägg avser betänkandet från Arias Cañete om fiskesektorn. Gruppen De Gröna instämmer i mycket av den kritik som framförs av föredraganden när det gäller kommissionens förslag, som verkar otillräckligt. Redan under debatten i fiskeriutskottet framförde McKenna våra synpunkter och de olika ändringsförslag som framfördes av De Gröna upptogs av utskottet.
Men vi kan inte instämma i alla de synpunkter som framförs av Arias Cañete. Jag tänker framför allt på bilaga 3, där man anger åtgärder till förmån för byggandet av nya fiskefartyg. Gruppen De Gröna anser att gemenskapens finansiering när det gäller FIUF skall begränsas till fartyg som inte är längre än 24 meter. Vårt förslag tar hänsyn till såväl miljösynpunkter - ett hållbart fiske kan inte förenas med en flotta av stora fiskefartyg - som det faktum att stora fiskefartyg sysselsätter färre fiskare. Jag hoppas att kammaren kan godkänna vårt ändringsförslag.

Moretti
Herr ordförande! Förslaget att reformera strukturfonderna är i sin helhet positivt vad gäller målsättningen. Från de sju mål som finns i dag går man ner till tre. Denna nedskärning gör utan tvekan fonderna lättare att administrera såväl för kommissionen som för regionerna. För att den praktiska tillämpningen skall bli effektivare kunde man önska en större beslutsrätt och större självständighet, även när det gäller provinserna, som är de organ som har den största kunskapen när det gäller den lokala verkligheten.
När det gäller Mål 2 tror jag att man måste ägna stor uppmärksamhet åt tillträdeskriterierna. I denna målgrupp ingår fyra olika typer av åtgärder, en som riktas till stadsområden, en till industriella områden, en till förmån för landsbygd och bergsområden och en till förmån för fisket.
En sådan indelning, om man bortser från tillträdeskriterierna, riskerar att bli till nackdel för de regioner där det finns en stor inre skillnad i utvecklingsnivå mellan olika sektorer. Låt mig som exempel nämna Lombardiet. Här finns en mycket produktiv industristruktur, vilket lätt gör att man glömmer de fattiga och outvecklade bergsområdena. Den pågående avfolkningen och de övergivna betesmarkerna är allvarliga symtom på en irreversibel sjukdom som orsakats av vår okänslighet när det gäller bergsområdena. Avskaffandet av gemenskapsinitiativet Leader till förmån för landsbygden är ett uppenbart exempel på den brist på intresse som visats bergsområdena och deras befolkning. Jag undrar hur kommissionen tänker rätta till denna brist. När det gäller Leader-programmet säger man dessutom att de åtgärder som ingick där, i och med reformeringen av finansieringsformerna skulle finansieras inom ramen för Mål 2. Det skall bli intressant att se hur man konkret tänker sig att administrera fonderna. Jag är övertygad om - och här ligger jag inte alltför långt från verkligheten - att de lokala aktionsgrupperna, som finansieras inom ramen för Leader-programmet, delvis kommer att återfinansieras av det nya Mål 2, men jag är tyvärr rädd för att många av dem kommer att försvinna tillsammans med mycket av stödet och uppmuntran till landsbygdens utveckling. Vi står ännu en gång inför en rejäl reform av...
(Ordföranden avbröt talaren.)

Myller
Herr ordförande, fru kommissionär! Såväl rådets, kommissionens som parlamentets ledamöter har vädjat till varandra om tidsplanen som överenskommits i Cardiff. Samtidigt har man försäkrat att åtminstone den institution som respektive talare representerar skall hålla fast vid denna tidsplan. Vi har alltså visat oss vara eniga om detta. Nu borde vi också enhälligt kunna komma överens om att när rådets beslut senast vid toppmötet i Bryssel i mars slagits fast kan parlamentet därefter fullödigt delta i beslutsfattandet. Vi vet att det även här handlar om tidsfrister, dvs. man måste nå en överenskommelse om på vilket sätt detta i verkligheten skall ske.
Kommissionens meddelande om Agenda-2000-dokumentet har skapat en bra och balanserad grund för reformering av regional- och strukturpolitiken. Speciellt viktigt är det att förenkla strukturfondernas administration, att anlita regionala och lokala myndigheter samt koncentrera medel på områden där utvecklingsproblemen är störst. Prioriteringen av sysselsättningsfrågan måste anses vara av speciellt stor vikt. Kommissionens förslag baserar sig på Amsterdamfördragets principer där bland annat för allmänheten viktiga miljöfrågor givits en mera central ställning än tidigare. Integreringen av miljöfrågorna i regionala, struktur- och sammanhållningsfondernas verksamhet har dock inte i kommissionens förslag slutförts. Härvidlag har förslaget vid behandlingen i parlamentet förbättrats.
Viktigast är att miljömyndigheterna spelar en fullödig roll när regionala projekt skall förberedas och väljas ut. Även medborgarorganisationernas roll måste erkännas som en del av det verkliga strävandet efter större öppenhet och offentlighet. Att förstärka miljömyndigheternas och medborgarorganisationernas synliga och äkta partnerskapsroll gör det möjligt för allmänheten att bättre än tidigare delta i regional- och strukturpolitiska projekt.

Schiedermeier
Herr ordförande! Fru kommissionär! Kort och koncist om hörnstenarna: De övre gränserna om 1, 27 procent av BNP på intäktssidan och 0, 46 procent för strukturfonderna på utgiftssidan får inte heller i framtiden överskridas; när det gäller mål 1 skall det vara exakt 75 procent!
Mål 6-områden, öar och regioner i gemenskapens periferi, ja, de finns med i fördraget, och annars ingenting; en utfasning om enbart sex år, absolut inte sju, annars får ni dras med dem för alltid.
Mål 2: Det anser ni inte. Ert " gulaschmål" tilltalar mig inte, landsbygden blir förmodligen eftersatt. Jag befarar att det är för hårt att ha enbart arbetslöshet som kriterium; därför är de mjuka kriterierna viktiga för mig, för att vi nationellt skall kunna medbesluta om bestämmelserna. Sedan vill jag ha en utfasning inte om fyra år, utan av rättviseskäl också om sex år, som för mål 1, det känner ni till.
Säkerhetsnät: Ja.
Mål 3: Horisontellt stöd, ja. Jag är helt på er sida om att ha tre gemenskapsinitiativ. Om ni tillåter ytterligare initiativ kommer ni att uppleva att ni snabbt är framme vid 13, och det vill inte jag heller.
Reserver: Inga reserver, fru kommissionär. Detta spelsätt unnar jag er inte. Nationellt stöd: bättre, det är jag för. Framför allt måste det inom ramen för subsidiariteten även i fortsättningen vara möjligt att vi åtminstone kan satsa egna medel, utan att kommissionen hela tiden ingriper. Höj därför vänligen minimiregeln, som ni redan har lovat! Helst skulle jag vilja ha en miljon ecu; då skulle vi klara oss bra och kunna avsluta dessa saker på ett framgångsrikt sätt.
Fru kommissionär, även om ni redan har lyssnat till den röd-gröna majoriteten hoppas jag att ni tar emot förnuftiga förslag från andra sidan, och eftersom jag är fackföreningsmedlem hoppas jag att vi kan komma överens åtminstone när det gäller det här.

Crowley
Herr ordförande! Jag skulle vilja välkomna båda kommissionärerna till kammaren och tacka dem för deras tid och hjälp.
Jag skulle särskilt vilja tala om socialfondsförordningarna, och tacka Jöns för hennes mycket visionära och framåtblickande betänkande. Vi måste komma ihåg att när Amsterdamfördraget är ratificerat och har trätt i kraft, så kommer det att innehålla ett sysselsättningskapitel. På grund av arbetslöshetsproblemen, i synnerhet vad gäller långtidsarbetslösheten i Europa, så måste vi vidta både förebyggande såväl som vårdande åtgärder för de långstidsarbetslösa.
Jag hoppas därför att vi behåller vår betoning på livslångt lärande. Det är nödvändigt att vi i en ständigt föränderlig värld, i tekniska och ekonomiska termer, förbättrar medborgarnas kunskaper och färdigheter. Vi måste också se till att det i våra skolor och högskolor läggs mer tonvikt på att utröna var de nya färdigheterna kommer att efterfrågas om tio år, så att vi kan starta utbildnings- och fortbildningsprogram med detta i åtanke.
Viktigast av allt är lokal utveckling, där vi kan tillhandahålla mer och mer hjälp och en allt större mängd långtidssysselsatta, men för mindre summor än de nuvarande statsstöden och statliga programmen. Det glädjer mig att 1 procent av kapitalet kommer att gå till lokala program, enligt de nya socialfondsförordningarna.
Till sist får vi aldrig glömma att undvika stelbenthet; vi måste vara flexibla och anpassningsbara.

Lage
Herr ordförande, kommissionärer, ärade ledamöter! Vi stöder i helhet de fem betänkanden som vi diskuterar och gratulerar deras föredraganden. Speciellt applåderar vi Collinsbetänkandet, vilket är troget andan och bokstaven i fördragen då det förstärker kommissionens förslag om att bibehålla sammanhållningsfonden för de länder som ligger under 90 procent av Europeiska unionens BNP. Det handlar om en rättviseakt. Även McCarthybetänkandet går i rätt riktning och förbättrar och fullkomnar kommissionens förslag. Vi har dock några invändningar, nämligen:
även om vi samtycker till avsättningen på 0, 46 procent av Europeiska unionens BNP till strukturpolitiken, kan vi inte gå med på att utvidgningens kostnader framför allt skall tas från detta belopp; -vi fruktar konsekvenserna av en blind tillämpning av kriteriet om bidragsberättigande vid 75 procent av genomsnittet, för regionerna i mål 1. Dessa invändningar och farhågor hindrar oss inte från att stödja McCarthybetänkandet. Emellertid är budgetplanerna alltjämt mycket dimmiga. Vi vet inte med säkerhet vad vi skall fördela i framtiden. Alla andra frågor betingas av denna. Vårt stöd till betänkandet är alltså interimistiskt, precis som betänkandet ju är interimistiskt. I andra behandlingen kommer vi att fastställa vår slutliga ståndpunkt.
Camisón Asensio
Herr ordförande! Det är helt motiverat att här konstatera det effektiva agerandet i de medlemsstater som varit förmånstagare från strukturfonderna under deras korta men tillräckliga historia. Därför borde alla europeiska institutioners skyldighet vara att försöka förbättra och stärka dem, utan att glömma bort den omständighet att det också obönhörligen uppstår ett kapitalflöde till de mest industrialiserade medlemsstaterna. Kommer förordningarna att förbättras? Vi hyser våra tvivel. Om villkoren för att få höra till mål 1 blir mer flexibla skulle det medföra att dess djupt sociala och solidariska egenskaper att rätta till ojämlikheter skulle försvagas.
Jag vill också erinra om att uttalandet från rådets juridiska avdelning är mycket övertygande. Maastrichtfördraget fastställer det legitima i att fortsätta att ta emot bidrag från sammanhållningsfonden för länder som exempelvis Spanien som godkändes - för övrigt med glans - för deltagande i tredje fasen av den monetära unionen.
Om man etablerar resultatreserven - som åtminstone i kommissionens förslag fastställs till tio procent - kommer det i praktiken att förvandlas till ett onödigt och till och med kontraproducerande instrument. Man borde ha tagit hänsyn till andra komplementerande indikatorer, som ojämlikheten i hälsovårdsresurser, minskning av den aktiva befolkningen och miljöproblemen. Vi gratulerar dock till att arbetslöshetsaspekten är essentiell.
Slutligen, herr ordförande, vill jag framhålla den bristande uppmärksamheten på hållbar utveckling vad gäller energikällor och i fysiska investeringar.

Donnay
Herr ordförande, mina kära kolleger! Även om ingen bestrider principen för eller kravet på den reform som nu läggs fram till oss, så väcker de närmare bestämmelserna frågetecken och orosmoln. Jag tänker särskilt på min region, Nord-Pas-de-Calais, som ett exempel, en region som just nu är berättigad till målen 1, 2 och 5b, och som riskerar att förlora en stor del av de stöd som den hittills har tagit emot.
Regionen har en arbetslöshet som på vissa platser uppgår till 25 %. Den genomgår en djup kris och bl.a. gruvdistriktet är långt ifrån att ha genomfört en omställning. Tack vare EU-bidrag har vi kunnat inleda en betydelsefull utvecklingsprocess, men den riskerar att allvarligt ifrågasättas om det blir fråga om ett brutalt avbrott. Visst har man föreskrivit en mekanism för ett övergångsstöd, men precis som på andra håll kvarstår farhågor som kräver lugnande besked. Jag insisterar alltså på att övergångsstödet är absolut nödvändigt. Vi glädjer oss åt att det har antagits, men vi skulle vilja att det utsträcks till att gälla alla regioner som inte längre är berättigade till mål 1, 2 och 5b, och att dess varaktighet skall täcka hela programmeringsperioden, dvs. perioden 2000-2006.

Walter
Herr ordförande, mina damer och herrar! Det här är parlamentets första tillfälle att kommentera kommissionens förslag till reformering av strukturfonden, för att ge tydliga nya impulser. Här betraktar vi tyska socialdemokrater med stor oro huruvida parlamentet har styrkan att verkligen tillsammans visa på entydiga principer. Samråden har visserligen visat att vi alla i princip vill ha en koncentration av medlen till väsentligheter och större målprecision, d.v.s. prioritering av stödet även i fortsättningen på regionerna med den största eftersläpningen i utvecklingen, men också bibehållande av ett passande stöd för regioner med omstruktureringsproblem i de rikare medlemsländerna.
Vi är ense om att vi skall koncentrera strukturfonderna på att skapa arbete och även bidra till en förenkling av strukturpolitiken, liksom att hjälpa de utgallrade regionerna med övergångsbestämmelser, så att de inte råkar ut för en chock när de ramlar ur. Diskussionerna under de senaste veckorna har dock visat att det finns anledning befara att nationell intresserepresentation och till följd härav kohandel existerar även i parlamentet, något som vi hittills bara noterat hos rådet.
Parlamentet löper risken att i onödan äventyra sitt rykte. Vi kommer att sammanställa ändringsförslag och lämna fram till beslut i morgon, och i fråga om två punkter vill jag klargöra exakt vart vi kommer att sikta. Om vi för mål 1 redan under första behandlingen öppnar dörren för undantag från 75-procentregeln, så ger vi rådet en otvetydig signal till kohandel. Priset skulle vara en lång lista med undantag och mindre pengar för de regioner som har verkliga behov. Vi kan ju inte sätta de grundläggande räknesätten ur kraft! Om vi inte gör kakan större som vi vill fördela, men engagerar fler människor, då blir det mindre kvar för dem som absolut behöver. Kakan som vi skall fördela växer inte med aptiten.
Å andra sidan får inte sammanhållningsfonden på bakvägar göras till en icke tidsbegränsad ekonomisk utjämningsmekanism för alla medlemsstater under en viss välståndsnivå. Så långt har vi ännu inte kommit med integrationen i Europeiska unionen. Strukturfonderna är ett uttryck för europeisk solidaritet. Sammanhållningsfonden måste koncentrera sig på de medlemsstater som har problem med att uppfylla de hårda kriterierna. Jag ber om att flexibiliteten...
(Ordföranden avbröt talaren.)

Peijs
Herr ordförande! Jag skall begränsa mig till gemenskapsinitiativen. Parlamentet måste nu göra ett uttalande. Jag är för att reducera antalet initiativ. Jag pläderar dock för en minskning från tretton till fem, vilket ändå skulle ge en avsevärd förenkling. Dessa är Interreg, som verkligen har ett mycket tydligt europeiskt mervärde, Leader för att säkerställa landsbygdsutvecklingen, gemenskapsinitiativen mot diskriminering i fråga om tillträde till arbetsmarknaden, allesammans utmärkta. Men även Urban är enligt mitt förmenande av mycket stor vikt. Att städer ägnas uppmärksamhet i målsättning 2 är något positivt. Det är dock inte tillräckligt. Även de medelstora städerna som hamnar utanför målsättningsområdena bör få en chans. Detta är möjligt inom ramen för Urban, som för övrigt har bevisat sin ändamålsenlighet. Vi vet alla att utvecklingen av städerna och anhopningen av problem där nästan är ett världsomfattande problem. Det är bra att ägna intensiv uppmärksamhet åt städernas problem i balans och sammanhang med utvecklingen av landsbygden.
Tillsammans med McCarthy har PPE för den socialistiska gruppens och PPE: s räkning lagt fram ett kompromissändringsförslag för vilket jag uttryckligen ber om parlamentets stöd. I detta ändringsförslag pläderar vi för möjligheten att skapa ett instrument på EU-nivå som kan sättas in på ett flexibelt sätt i regioner som känner av följderna av företagsprocesser som för närvarande genomgår en kontinuerlig, snabb förändring. Det finns åtminstone tre saker som förorsakar dessa förändringar: för det första den ökande globaliseringen, för det andra den enorma förändring som informations- och kommunikationsteknologin för med sig och slutligen utvidgningen till Central- och Östeuropa.
För att vi inte skall beröva oss själva möjligheten att reagera flexibelt har vi ansett oss tvungna att lägga fram detta ändringsförslag. Dessutom, inom kort bor vi i eurolandet; om det skulle inträffa en riktig kris, då finns det för närvarande ingenting i strukturfonderna som kan hjälpa till att fånga upp detta för länderna i EU. Med detta ändringsförslag som förebild pläderar jag logiskt nog också för en höjning av bidraget till 7 procent för att inte förorsaka underskott i de andra programmen.

David, Wayne
Herr ordförande! Jag vill börja med att säga att jag anser att under den innevarande fasen av Europeiska unionens utveckling, så är kanske regionalpolitiken viktigare än någonsin. En av de glädjande saker vi har sett under de senaste åren är minskningen av välfärdsklyftan mellan de rika och fattiga medlemsstaterna. Å andra sidan har vi sett välfärdsklyftan mellan Europas regioner vidgas. Detta visar väldigt tydligt att vi mer än någonsin behöver en aktiv regionalpolitik som säkerställer att alla regioner i EU vinner på - för det första - den inre marknaden och - för det andra - inrättandet av Eurozonen.
Det finns två saker jag skulle vilja betona vad gäller betänkandet. För det första, det finns ett samförstånd mellan kommissionen och parlamentet och, menar jag, ministerrådet, om att vi behöver förenkla förordningarna som styr strukturfonderna. Men det finns också ett starkt behov av ett bredare partnerskap mellan alla som deltar i processen för ekonomisk utveckling: arbetsmarknadens parter, lokala eller regionala myndigheter, såväl som kommissionen och nationella regeringar. Vi behöver ha ett närmare samarbete om fastställda mål.
Den andra frågan rör koncentrationsprincipen. Det gäller att visa fördelarna med koncentration. Vi vill säkerställa att strukturfonderna får största möjliga ekonomiska effekt, och därför måste vi ytterst grundligt fastställa vilka områden som har störst behov av stöd.
Jag vill hänvisa till ett område som har fastställda behov, nämligen mitt eget hemland, Wales. Det finns nu en god chans att stora delar av Wales kommer i fråga för stöd enligt mål 1. Resurserna skulle verkligen komma till användning där; baserade på principerna om koncentration och partnerskap.

Fraga Estévez
Herr ordförande! Sällan har de olika föredragandena i ett utskott arbetat så unisont som vi har gjort i fiskeriutskottet angående reformen av strukturfonderna, där vi har försökt undvika att ge praktiskt taget fritt handlingsutrymme åt kommissionen vad gäller strukturåtgärderna för fisket, och försökt neutralisera motsägelserna och de enorma svårigheter i programplaneringen som det aktuella förslaget innebär.
Därför har jag, som föredragande av yttrandet från fiskeriutskottet om ramförordningen, föreslagit ett inrättande av ett enda rättsligt instrument, som kan möjliggöra ett utarbetande av en förordning om strukturfonderna för fisket - FFU - som, med övergripande karaktär, kan samla alla strukturåtgärder med inriktning på fiskerisektorn, liksom kommissionen redan har gjort för jordbrukssektorn.
Detta behov av ett enda rättsligt instrument av sektoriell karaktär var lätt att omfatta i de olika parlamentsutskotten, och den förslagna förändringen kommer att införlivas - hoppas jag - i denna första behandling. Fiskerisektorn behöver faktiskt tillgång till en rad åtgärder av strukturell karaktär, vilka måste vara desamma för hela sektorn, oberoende av den region ett visst fiskeföretag har sitt säte.
Det är därför det rättsliga instrumentet som samlar dem, måste vara av övergripande karaktär. Denna oumbärliga övergripande karaktär förstörs av den regionala programplaneringen, som kommissionens förslag fastställer för regionerna i mål 2. Detta kommer att leda till, förutom enorma svårigheter i programplaneringen i fiskerisektorn, allvarliga risker för omlokalisering av företag, eftersom dessa placeras där det finns regionala program eller där de regionala programmen är gynnsammast.
Det är alltså nödvändigt att korrigera denna inriktning, så att medlemsstaterna har den nödvändiga flexibiliteten att fastställa den lämpligaste programplaneringsnivån för fiskerisektorn, oberoende av vilken region det handlar om.
Fru kommissionär! Ni har sett att många av ledamöterna har talat i frågan om fisket. Den strukturella fiskerisektorn drabbas mycket av...
(Ordföranden fråntog talaren ordet.)

Van Lancker
Herr ordförande, kolleger, herr och fru kommissionär! Jag tror att det nu står klart för såväl parlamentet som för kommissionen att strukturfonder i mycket högre utsträckning än tidigare måste användas för att förstärka prioriteringarna inom politiken på gemenskapsnivå. En av dessa viktiga prioriteringar är för oss lika möjligheter för män och kvinnor inom sysselsättning, social- och regionalpolitik. Strukturfonder skulle då också kunna vara ett mycket starkt trumf för att förstärka dessa lika möjligheter om vi skulle vilja tydliggöra åtminstone detta i reglementeringen. Tidigare innehöll denna reglementering en hänvisning till lika möjligheter, men denna var så pass svag att det i praktiken inte blev mycket av den. I utbildnings- och sysselsättningsinitiativ uppmärksammades visserligen kvinnor, men det var mycket mindre entusiasm hos medlemsstaterna när det handlade om infrastruktur, om regionalpolitik. Jag skulle för övrigt vilja veta hur mycket, i siffror, som har lagts ned på kvinnligt företagande, på social infrastruktur, på förening av familj och yrkesliv eller på stöd till landsbygdskvinnor.
Kommissionen har gjort så gott den kan. Den har organiserat två konferenser. Den organiserade information om good practice . Rådet röstade till och med om en resolution i december 1996, men jag tror att allt detta inte har räckt till. Vi gläder oss därför mycket åt kommissionens ansträngningar för att förstärka principen om lika möjligheter i reglementeringen. Även med det tillvägagångssätt med två målsättningar som finns i kommissionens förslag: å ena sidan lika möjligheter tvärs igenom alla strukturfonder, men å andra sidan även särskild uppmärksamhet för lika möjligheter för män och kvinnor. Men ändå, herr och fru kommissionär, anser vi att denna uppmärksamhet kan förstärkas ytterligare och måste förstärkas seriöst. Jag är mycket tacksam gentemot huvudföredragandena och i synnerhet Karin Jöns på grund av det faktum att de vad detta beträffar verkligen lagt frågorna från utskottet för kvinnors rättigheter på minnet.
Vi vill ha förstärkning i två riktningar. För det första måste mainstreaming synas tydligare och få en tydligare mätbarhet. Det innebär att lika möjligheter måste översättas till tydliga målsättningar, tydlig statistik, uppdelad efter kön, goda indikatorer och goda utvärderingar. Det vill säga, organisationer måste kunna visa upp om och hur de har använt sina pengar för lika möjligheter för kvinnor. Att få strukturpolitik att fungera innebär för övrigt också att göra kvinnor mer delaktiga. Det innebär att det måste komma in kvinnor i tillsynskommittéerna. Det innebär också att ansvaret för lika möjligheter måste utgöra en del av alla faserna i fråga om implementeringen av strukturfonderna. För det andra, vid sidan av mainstreaming vill vi ha särskilda politiska åtgärder för att komma till rätta med ojämlikhet. Därför anser vi det vara nödvändigt att de goda initiativen från gemenskapsinitiativet som inom kort kommer att startas, att dessa även i framtiden får en plats i de nya gemenskapsinitiativen. För det andra, vilket Karin Jöns redan har sagt, insisterar vi på att 15 procent av socialfonden används till lika möjligheter. Jag måste säga att jag inte förstår motståndet från PPE-kollegerna. Kommissionen har själv föreslagit det; vi inser alla att det är nödvändigt med särskilda åtgärder.

Banotti
Herr ordförande! Stödet från strukturfonderna till Irland har blivit en stor framgång för EU. I det stora hela har huvuddelen av fonderna använts mycket förnuftigt, även om det funnits vissa tillfällen när fonderna använts till projekt som hotat att underminera vår miljö. Men se bara vilken skillnad några månader kan göra. Vår regering har utarbetat ett åtgärdspaket som måste misslyckas i Eurostat-testet för strukturfonder som kräver att biståndsberättigade regioner har lägre än 75 procent av BNP-genomsnittet i EU.
Strukturfonderna för Irland hotas att falla offer för denna specifika plan. Vi skulle ha ignorerat partipolitiska meningsskiljaktigheter och fastställt prioriteringar baserade på behov i hårt drabbade glesbygds- och stadsområden med särskilt hög arbetslöshet. Planen kunde också ha tagit med behovet av att integrera invandrare och flyktingar. Dess enda bidrag till den framtida regionala planeringen har i stället varit att ta fram en plan som är så bisarr att den bara kan misslyckas. Vi skulle ha åsidosatt det partipolitiska käbblet. Den irländska regeringens strategi är i bästa fall en partipolitisk uppgörelse som baserats på opportunism. I värsta fall är den ett grymt försök att föra det irländska folket bakom ljuset. Att i sista sekunden lägga fram en plan som måste förkastas av Bryssel har bara ett syfte: att skylla på Bryssel därför att den förkastats. Jag vill tacka de båda närvarande kommissionärerna för deras bidrag till framgångarna i Irland.
Vi har emellertid en betydande mängd mindre gynnade personer och många fall av underutveckling, särskilt i de västra delarna av landet och i vissa områden i Dublin och andra drabbade stadsområden. Vi har allvarliga problem när det gäller läskunnigheten. Vi behöver en reviderad strukturfond för att ta itu med dessa och andra problem, och ett större politiskt samförstånd för att lösa dem på ett effektivt sätt. Jag kan bara hoppas på att det finns tillräckligt mycket välvilja i kommissionen och i kammaren för att ignorera vår regerings bristfälliga agerande.
(Ordföranden avbröt talaren.)

Ordföranden
Kära kolleger! Jag måste nu avsluta debatten. Jag ber er om ursäkt för min omedgörlighet, men vi har en timme framför oss, med femtio personer som skall tala.
Därför avbryts debatten. Den kommer att återupptas i kväll kl. 21.00.

Situationen i Centralamerika och Europeiskaunionens verksamhet
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är rådets och kommissionens uttalanden om situationen i Centralamerika och Europeiska unionens verksamhet.
Jag överlämnar först ordet till Ferrero-Waldner för rådet.

Ferrero-Waldner
Herr ordförande! Mina högt ärade damer och herrar ledamöter! Många katastrofer är förutsägbara i våra dagar. De ger oss åtminstone möjlighet att besluta om åtgärder för att förhindra dem eller minska effekterna av dem. Men för många katastrofer är inte storleken förutsägbar och de kan inte stoppas med mänskliga medel. En sådan katastrof har orkanen Mitch i Centralamerika ställt till med. Orkanen Mitch räknas till kategori 5. Det var den hittills häftigaste cyklonen i Karibien under detta århundrade. Följderna, såvitt de redan kan uppskattas, känner ni alla till. Jag tackar Europaparlamentet för initiativet att diskutera även denna fråga i kammaren i dag.
Åter en gång står vi inför en situation, där omfattningen kräver att alla internationella agerande arbetar intensivt tillsammans, samordnar sina ansträngningar och mobiliserar alla till buds stående resurser. Följderna av orkanen Mitch kräver åtgärder på två nivåer. För det första när det gäller den humanitära katastrofhjälp, och för det andra i fråga om den långfristiga återuppbyggnaden för de drabbade länderna. Ty orkanen har orsakat skador som inget av de drabbade länderna, och förmodligen över huvud taget endast få länder, kan avhjälpa av egen kraft.
Utvecklingen av ekonomin i de drabbade länderna har slungats tillbaka flera år, kanske t.o.m. flera årtionden. Utan omfattande och effektiv hjälp från gemenskapen kan de drabbade länderna inte bemästra de kort-, medel- och långfristiga följderna av denna katastrof. Vi talar om drabbade länder, men det är inte bara drabbade länder, det är våra direkta partner, det är de stater som är våra vänner och partner inom San José-dialogen.
Vi uppfattar Europeiska unionen framför allt som en värde- och solidaritetsgemenskap, som en gemenskap där medlemmarna inte bara skall vara solidariska med varandra, utan framför allt med alla andra stater och deras invånare. Det får inte bara vara tomma ord, och det har också visat sig i den snabba reaktionen från medlemsstaterna och kommissionens enheter när meddelandet kom om denna naturkatastrof.
På spansk begäran, som det österrikiska ordförandeskapet högst beredvilligt tagit upp, har rådet (allmänna frågor) redan vid sitt möte den 9 och 10 november behandlat frågan om humanitär hjälp för de drabbade länderna. Alla delegationer välkomnade genast detta initiativ och förslaget till en katastrofhjälp. En enkät som gjordes redan vid rådets möte visade också på att unionen totalt ställer 100 miljoner ecu till förfogande, dvs. 70 miljoner ecu direkt genom medlemsstaterna och 30 miljoner ecu av gemenskapens medel.
Jag står i ständig kontakt med kommissionär Emma Bonino, som nu är på resa just i den krisdrabbade regionen, där hon haft kontakt med regeringarna, de internationella organisationerna och de icke-statliga humanitära organisationerna, och även på plats kunnat göra sig en bild av skadornas omfattning och naturligtvis av de erforderliga hjälpåtgärderna.
ECHO kommer att lägga fram ytterligare en global humanitär plan, så att vi kan se vilka ytterligare medel som krävs. Men det är inte bara viktigt hur stora medlen är, som finns till förfogande, utan det är också viktigt hur de sätts in. Vi måste förhindra hunger, sjukdom och epidemier i de huvudsakligen drabbade områdena och säkerställa en minimiförsörjning av födoämnen, dricksvatten, medicin och nödbostäder.
Användningen av biståndspengarna skall kontrolleras strängt. Hjälpsändningarna måste så snabbt och direkt som möjligt fördelas till den nödlidande befolkningen, och detta skall enligt min åsikt ske av tre skäl: För att uppnå största möjliga direkta effekt av den humanitära hjälpen och som ett förpliktigande gentemot skatte- och bidragsbetalaren, som har rätt att få sina bidrag ändamålsenligt använda. En noggrann och korrekt användning av medlen är också den bästa garantin för att förhindra aid fatigue . Det får i detta sammanhang inte förbises att det även för närvarande finns stora humanitära hjälpbehov i andra områden i världen, t.ex. Kosovo, och också i Bangladesh.
Slutligen, för det tredje, skall det sociala lugnet och den politiska stabiliteten i mottagarländerna tillvaratas. Elände och förtvivlan hos den nödlidande befolkningen, fel som begås av regeringarna när det gäller krisförvaltning, otillräckliga, långsamma och dåligt organiserade hjälpinsatser utgör - som vi alla vet - en social krutdurk, som lätt skulle kunna explodera. Därför bör det dras konsekvenser av jämförbara erfarenheter från senare tid. Underskattningen av hjälpanslag och därpå följande social oro är tyvärr snarare regel än undantag efter dylika naturkatastrofer.
Men samtidigt krävs det redan nu att man på allvar tänker över återuppbyggnaden och en utvecklingsplan. Man bör särskilt rikta sin uppmärksamhet t.ex. på frågan om återplantering av skogen, eftersom effekterna av orkanen uppenbarligen förstärkes genom kalhuggning. I Nicaragua tycks katastrofen, trots den traditionella politiska polariseringen, ha åstadkommit ett visst nytänkande i riktning mot en mer saklig politik med mer konsensus i fråga om de problem som finns. Att lämna humanitär hjälp utan att samtidigt stryka åtminstone en stor del av skulderna för de huvudsakligen drabbade länderna Honduras och Nicaragua, som samtidigt även är de mest skuldsatta länderna i regionen - Honduras utlandsskuld uppgår till 92 procent av dess BNP, Nicaraguas är 300 procent - verkar otillräckligt och även ologiskt.
Därför tillmäts de förvaltningsfonder som skall inrättas i den Interamerikanska utvecklingsbanken och Internationella Valutafonden för efterskänkande av multilaterala skulder hos de drabbade länderna en särskild betydelse, och dessa bör därför stödjas av oss alla. I Österrike förbereder man redan, på mitt initiativ, en motsvarande lag.
Det internationella samfundets hjälpåtgärder har redan påbörjats. Europeiska unionens andel i dem - medlemsstater och gemenskap tillsammans - är ansenlig och reflekterar på humanitärt sätt unionens vikt och betydelse. Vi bör framför allt visa att vi även har lärt av tidigare erfarenheter när det gäller organisering av humanitära åtgärder. Men vi skall också arbeta intimt tillsammans med de drabbade regeringarna, ty dessa har nu inom ramen för återuppbyggnaden chansen att förbättra sina strukturer, i ekonomiskt, tekniskt, men även i socialt, ekologiskt och politiskt hänseende. Vi kommer även att kräva lämpliga bidrag från regeringarna.
Jag har därför låtit sätta upp frågan på föredragningslistan för nästa råd (utvecklingssamarbete) som jag ju själv kommer att leda den 30 november, och jag förväntar mig att man där kommer att diskutera konkreta överväganden för de långfristiga hjälpåtgärderna. Jag tackar för er uppmärksamhet, och står naturligtvis alltid till förfogande för ytterligare frågor under diskussionen.
(Applåder)

Van den Broek
Som ni kunde höra av fru rådsordföranden är Bonino för närvarande på resa genom katastrofområdet för att personligen informera sig om situationen där. Det står klart att, vid sidan av de initiativ som även ordförandeskapet har tagit, kommissionen har ansett att man först måste prioritera katastrofhjälp till de mest sårbara befolkningsgrupperna i regionen. Av en första detaljerad bedömning framgår att det finns ett mycket akut behov av sådana saker som livsmedel, filtar, läkemedel, klor, men även sådant som köksutrustning och liknande. I väntan på en fullständigare analys av detta behov har kommissionen godkänt ett hjälpprogram på nästan 7 miljoner ecu genom att tillämpa nödförfarandet i artikel 13 i förordningen beträffande humanitär hjälp. Kommissionen kunde redan den 4 november ge ett tidigt, väl tilltaget bidrag till den internationella hjälpaktionen. Denna första katastrofplan genomfördes av det tyska och spanska Röda korset i samarbete med deras systerorganisationer i de berörda länderna och elva europeiska icke-statliga organisationer som redan genomför ECHO-projekt i området. Mer i detalj ser denna första fas ut som följer. I första hand direkt stöd från nationella katastrofplaner, i fält genomförs stora samordningsansträngningar mellan nationella och internationella organisationer, Förenta nationernas organ, Internationella utvecklingsbanken, Världsbanken, USAid och de som lyder under Europeiska kommissionen, för samordning är verkligen nyckeln till en så effektiv användning som möjligt av all mänsklig potential och alla finansiella medel som har satts in i regionen. Då blir några aktioner här en del av detta, antingen de koncentrerar sig på regionala insatser eller på insatser inom en viss sektor, som att rädda offer, att organisera evakueringar genom Röda korsets försorg, men även hjälp i fråga om tillgången till vatten och i synnerhet också åtgärder för att skydda folkhälsan och vattenreningstabletter för att förebygga epidemier och så vidare. Läkare utan gränser är ytterst aktiva där och får stöd av oss. Internationella federationen av Röda korset får stöd i arbetet med att återställa det sårbara och skadade kommunikationsnätverket, vilket är väsentligt för distributionen av första hjälpen-varorna. Sedan har även löpande humanitära hjälpprojekt i icke-statliga organisationers regi ombildats för att tillgodose de mest akuta katastrofbehoven. Dessa icke-statliga organisationer befann sig redan på platsen och kan därigenom erbjuda katastrofhjälp redan nu. De har ombildat eller anpassat sina projekt till den nuvarande situationen till ett belopp på ungefär 3 miljoner ecu.
Katastrofhjälpen som vi alltså talar om i ECHO-sammanhang uppgår hittills till runt tio miljoner ecu, den totala summan inklusive livsmedelshjälp ligger i storleksordningen på 30 miljoner ecu. För närvarande är ECHO-medarbetarna på jakt efter kompletterande medel med tanke på ytterligare ett hjälpprogram, och detta kompletterande hjälpprogram, som man kommer att kunna lägga sista handen vid under de kommande veckorna, kommer förmodligen att vara i samma storleksordning som det föregående.
Men denna katastrofhjälp, således den andra fasen, kommer också att behöva omfatta en återställningskomponent som förberedelse inför övergången till mer strukturerade återställningsverksamheter och hjälp till den ekonomiska återuppbyggnaden.
Det för mig till en enkel kommentar om utsikterna för återställnings- och återuppbyggnadsprogram på kort men även på medellång sikt. Det återstår naturligtvis att göra en fullständig analys av följderna av denna fruktansvärda naturkatastrof för de centralamerikanska ekonomierna. Men det råder inget tvivel om att det för vissa av de berörda länderna handlar om enorm strukturell skada. De första uppskattningarna har framför allt visat på skador inom nyckelsektorer som jordbruk, vägnätet, försörjningssystemen.
Kommissionen studerar från sin sida alla potentiella finansiella medel som kan ställas till förfogande för att kunna ge ett väl tilltaget, tidigt bidrag till de internationella återuppbyggnadsansträngningarna. Från och med nu handlar det om en taktik som ser ut på följande sätt. På kort sikt, det vill säga i december i år, kommer kommissionen genom ett brådskande förfarande att lägga fram ett finansieringsförslag för medlemsstaterna där det kommer att ställas upp en ram för framtida aktioner. Förslaget baseras på att resterande anvisade budgetmedel för återställning och tekniskt-finansiellt samarbete skall fastställas redan under 1998. Så snart omständigheterna tillåter tillträde till de drabbade områdena kommer en tvärvetenskaplig teknisk utvärderingsdelegation i nära samordning med våra medlemsstater och i samordning med nationella myndigheter och andra donatorer att sändas ut till det drabbade området.
De utvecklingsprogram som planeras för 1999 kommer från fall till fall att ses över i nära överläggningar med de gynnade länderna. Löpande projekt kan förstärkas eller omvandlas till förmån för återställning eller återuppbyggnad. Som komplement till dessa initiativ kan ett strategiskt tillvägagångssätt kräva att exempelvis en regional återuppbyggnadsfond upprättas. Kommissionen kan efter att ha rådfrågat alla berörda parter inklusive andra donatorer och de gynnade ländernas regeringar lägga fram förslag i den riktningen för rådet. Den största problempunkten för denna strategi är den för närvarande något låga nivån för de finansiella medlen som tillhandahålls under den budgetpost som syftar till återställning och återuppbyggnad till förmån för latinamerikanska länder, det gäller budgetpost B7-313. För närvarande talas det bara om ett mycket litet belopp för denna budgetpost 1999, nämligen 4, 25 miljoner.
Naturligtvis kan budgetmyndigheten fatta ytterligare ett beslut om eventuella kompletterande finansiella tilldelningar, i synnerhet som förstärkning av den nyss nämnda budgetposten.

Linkohr
Herr ordförande, mina damer och herrar! Först vill jag tacka rådet och kommissionen för katastrofhjälpen. Det är kanske inte alltid självklart i denna kammare, att vi uttalar ett inbördes tack, men jag vill här uttryckligen uttala mig berömmande om den. Jag anser också att det är bra att Bonino genom sin närvaro tydliggör Europeiska unionen i Centralamerika.
På den här korta tiden vill jag bara nämna några stolpar: Jag skulle vilja rekommendera - eftersom detta tyvärr inte kommer att vara den sista naturkatastrof som vi upplever - att man även tänker på att bygga upp en katastrofhjälp. Det finns en rad länder i världen som t.o.m. har ett eget ministerium för katastrofer, med egen transportkapacitet, flygplan och kanske även satelliter, för att förutsäga naturkatastrofer.
Som en andra punkt vill jag nämna att den mer långfristiga uppbyggnadshjälpen i regionen inte bara ges till staterna där, utan bidrar till integrationen i regionen. Infrastrukturåtgärder, vägar, telekommunikation, energinät osv. kan nu, när så mycket är förstört, faktiskt också bidra till att göra en gemensam region av det område där det bor något mer än 30 miljoner människor. Som Europaparlament har vi politiskt alltid kämpat för att denna region skall växa samman.
Ett tredje påpekande: Vi säger alltid att hjälpen måste vara obyråkratisk. Å andra sidan skall den vara välbetänkt och långfristigt planerad, och den skall i så hög utsträckning som möjligt göras till föremål för offentlig anbudsinfordran. Detta är en olöslig uppgift, det vet jag. Kanske kan vi någon gång diskutera hur vi faktiskt skall kunna lösa denna olösliga uppgift, ty annars får vi problem med Revisionsrätten igen.

Salafranca Sánchez-Neyra
Herr ordförande! Det finns givetvis olyckor som man inte behöver diskutera alltför mycket i detalj, och jag anser att detta gäller i det dramatiska fallet med orkanen Mitch.
Nu gäller det att agera. Hittills har kommissionen agerat snabbt och på ett bra sätt. Det måste vi erkänna, och detta måste dessutom värderas mycket positivt. Nu handlar det om att satsa på en ambitiös återuppbyggnadsplan av strategisk karaktär. Och det handlar inte bara om att satsa, utan om att beslutsamt bibehålla denna satsning. Denna plan måste, herr ordförande, enligt min mening innehålla flera delar.
Den första handlar om den budgetmässiga dimensionen, och svaret från Europeiska unionen måste ligga i nivå med de svar som medlemsstaterna har gett. Jag måste säga att jag känner mig särskilt stolt över det svar mitt land Spanien har gett, det svar den spanska regeringen har gett och det svar som hela det spanska samhället har gett. Jag menar, herr ordförande, att beträffande budgeten måste Europaparlamentet, som en gren av den budgetansvariga myndigheten, visa exempel på generositet och flexibilitet, och uppbåda så mycket medel som möjligt. Detta har kommissionens representant, van den Broek, precis sagt. Denna plan måste också innehålla en mycket viktig handelsaspekt. Kammaren har sedan två år tillbaka krävt att de centralamerikanska länderna skall ges lättnader via det allmänna preferenssystemet, vilka de andinska länderna åtnjuter, även för industriprodukter. Detta, fru rådsrepresentant, måste ske utan vidare dröjsmål och helt villkorslöst, för jag måste säga att dessa dubbla villkor som kommissionens förslag innehåller är olämpliga - med tanke på omständigheterna -, diskriminerande och dessutom emot den filosofi som gett upphov till sagda åtgärder.
Det måste, herr ordförande, finnas en kreditdel och enligt min mening, borde kommissionen göra en ansträngning för att inom den strategiska planen, föreslå en rad åtgärder inriktade på att, beroende på tragedins omfattning, öka krediterna i europeiska investeringsbanken till regionen. Givetvis måste det finnas en del som tar upp skulden, och här går det inte att nöja sig med att säga att Europeiska unionen inte har någon befogenhet eftersom det är uppenbart, herr ordförande, att inget hindrar kommissionen eller detta parlament från att kräva att USA genomför klara skuldeftergifter.
Jag ber er, herr kommissionär, att kommissionen, förutom de delar jag har tagit upp, använder sin fantasi. För i kampen mot olyckor och motgångar, många gånger mot en mycket hård verklighet, är inte det viktigaste vapnet, även om det kan tyckas så, de resurser som måste användas på ett effektivt och samordnat sätt - vilket Ferrero har talat om. Många gånger har också fantasin en viktig roll att spela i denna typ av situationer.
Jag skulle också vilja be rådets ordförandeskap, herr ordförande, att det agerar genom att sätta i gång den politiska dialogen och sammankalla ett extraordinärt möte i San José-konferensen på ministernivå. Jag tror att denna ministerkonferens på något sätt skulle kunna ge en impuls till den konferensen eller till den eventuella givarkonferensen som kommissionens representant, van den Broek, nämnde i sitt anförande. Jag anser, herr ordförande, att det är dags att se framåt och denna tragedi kan utgöra ett tillfälle att ena centralamerikanerna för att fördubbla ansträngningarna efter en regional integration, och för att uppnå en högre grad av solidaritet.
Sammanfattningsvis, herr ordförande, skulle jag vilja be kommissionen att inte knussla med medlen och att mobilisera alla sina krafter. Och ni kan vara säkra på, herr kommissionär, att kommissionen - och jag ber er framföra det till den ansvarige för detta politikområde, kommissionär Marín, - kommer att ha stöd från kammaren eftersom vi aldrig kommer att säga till de som gör allt de kan, att de inte gör allt de bör göra.

Gasòliba i Böhm
Herr ordförande! Jag skulle bara vilja ansluta mig till de argument som mina kolleger, för såväl Europeiska socialdemokratiska partiets grupp som Europeiska folkpartiets grupp, har sagt angående de brådskande aktiviteter - och även de som kommer därefter - som Europeiska unionen måste utföra, såväl på rådets nivå som kommissionens, i de områden som drabbats av katastrofen.
Jag hade i juli tillfälle att besöka de drabbade länderna, och kunde då konstatera att de genomgår en mycket positiv återuppbyggnadsprocess efter de inbördes striderna och de allvarliga konflikter som de har lidit av, och de var verkligen på väg mot en reell återhämtning, med en autentisk samarbetsvilja.
Naturen förstörde på ett olyckligt och brutalt sätt, under några få timmar, ett mångårigt arbete. Jag tycker att vi, från vår privilegierade sist i Europa, måste visa den största solidaritet med de samhällen och befolkningar som drabbats, och vi måste ta hänsyn till de brådskande aspekter i vilka naturligtvis de offentliga förvaltningarna - på alla nivåer, med början hos de egna förvaltningarna i Europeiska unionen, de i medlemsstaterna och de övriga förvaltningarna som utgör dem - måste delta på ett mycket direkt sätt, tillsammans med de icke-statliga organisationerna. Jag vill trycka på att en översyn av skuldfrågan är grundläggande, så att den inte förvandlas till ett ok i den möjliga återuppbyggnaden, och det är också viktigt - vilket vi föreslår i vårt gemensamma resolutionsförslag - att skapa grunden för en återuppbyggnad på medellång och lång sikt, vilket gör det möjligt att befästa och återupprätta den process som jag personligen i juli - som sagt - själv kunde se äga rum.

Guinebertière
Herr ordförande! Cyklonen Mitch har rasat fram i Centralamerika och förstört allting i sin väg. I vanliga fall skulle det bara vara en nyhet som passerade förbi, om det inte bakom allt detta fanns en omätbar mänsklig tragedi, som, tyvärr, under en lång tid framöver kommer att vara ett vidöppet sår. I alla tider har naturen visat upp sina mest extrema sidor och förorsakat naturkatastrofer, som tyvärr alltför ofta uppstår i fattiga regioner, och till den ekonomiska nöden tillfogat omänsklighet, bedrövelse, ödeläggelse, separationer och ångest inför morgondagen.
I egenskap av ledamot av delegationen för förbindelserna med Centralamerika och Mexiko fick jag i maj tillfälle att tillsammans med några kolleger bege mig till Honduras, och vi kunde se hur unionens utsträckta hand redan innan cyklonens framfart hade kommit folk till del, även i Tegucigalpa, huvudstaden. I dag har vi inte bara en skyldighet gentemot dem, utan en verklig moralisk skuld som bör ta sig uttryck i ett långsiktigt engagemang.
Hela världssamfundet yttrade sig omedelbart, och den spontaniteten är inte så litet, när man vet att den för med sig förnödenheter, kläder, transportmedel, vattenfilter, läkemedel och mobila sjukhus, och liksom min kollega är jag stolt över att vara fransyska. Jag stöder självklart hela det intresse som finns i att ge katastrofhjälp till de här länderna, och självklart hedrar jag de män och kvinnor som har engagerat sig på plats för att sätta in alla insatser som krävs för att återuppbygga en nödvändig infrastruktur, i syfte att hjälpa en befolkning som har berövats allt. Men samtidigt anser jag att det värsta av allt, det skulle vara att glömma bort dem efter att vi gett dem denna katastrofhjälp.
Efter denna solidariska mobilisering krävs det att världens rika nationer, utöver skuldsaneringen, tillsammans utvecklar en återuppbyggnadsplan för området, i samarbete med de berörda staternas regeringar. Men låt oss undvika att falla i fällan som består i att fatta beslut i deras ställe, för jag tror att det här är ett gyllene tillfälle till att stödja demokratins utveckling i de här länderna. Vi borde låta planerna åtföljas av en tät dialog med regeringarna, men också med folken och med organisationerna; vi måste ge dem medel för att själva kunna arbeta för sin egen återuppbyggnad.

González Álvarez
Herr ordförande! Jag är fullkomligt överens med rådets ordförande, Ferrero-Waldner, när hon tidigare sade att orkanen var mycket kraftig, att den var fruktansvärd, den var på nivå fem. Emellertid måste vi också vara medvetna om - och jag tror att det är många icke-statliga organisationer som noterar det - att om bostäderna inte hade varit av så låg standard, om det hade funnits ett samhälle som hade kunnat förutse vad som kunde inträffa, om det kort sagt hade funnits mer konsoliderade mänskliga rättigheter i området, hade orkanen fått mycket mindre konsekvenser. Jag instämmer också i många av de frågor som Salafranca och Linkohr här har tagit upp angående det allmänna preferenssystemet för dessa länder.
Jag vill dock under den korta tid jag har till mitt förfogande, förmedla vad några centralamerikanska ledamöter och organisationer sade till oss i förra veckan under ett seminarium som ägde rum i Bryssel. Jag skall framföra deras bekymmer:
För det första måste vi i denna situation se över samarbetsavtalen, och göra om dem, som andra ledamöter har sagt, till mer medellång- och långsiktiga för att återuppbygga området.
För det andra bör det ske en kontroll så att stödet kommer fram till de drabbade. Tyvärr har inte alltid detta skett i det förflutna.
För det tredje måste vi, för distributionen av stödet, tänka på kommunerna. Det finns små kommuner som befinner sig i stora svårigheter och har få medel för att ta itu med sina problem.
För det fjärde måste vi kräva en eftergift av de skulder som vi alla vet ligger på 300 procent av bruttonationalprodukten i Nicaragua, men som även i andra länder är betydande.
För det femte är det nödvändigt att skuldavskrivningen inte går till att lätta regeringarnas bekymmer utan att det går till folkens behov. Därför är det nödvändigt att skuldbeloppet går till konkreta återuppbyggnadsprojekt för området.
Jag känner mig också stolt - som Salafranca sade - inte bara på grund av den spanska regeringens agerande utan framför allt på grund av det spanska folkets, vilket har visat sig ha en stor känsla för solidaritet. Men det gäller detta ögonblick. Vi skall se vad som händer i januari och februari. Det är nödvändigt att alla fortsätter att agera på längre sikt än detta ögonblick av sinnesrörelse över det som har inträffat i Centralamerika.

Kreissl-Dörfler
Herr ordförande! En katastrof av denna omfattning kräver reaktioner som går långt utöver det som har varit. Tusentals människor har dött eller har förlorat allt, även därför att det med tanke på den framstörtande orkanen inte vidtagits några åtgärder, eftersom de fattigaste måste bo på de osäkraste ställena, eftersom hela landsändar kalhuggits för industriellt jordbruk. Centralamerika har ödelagts, återuppbyggnaden kommer att ta årtionden. Men för att denna återuppbyggnad skall lyckas, är länderna inte bara i behov av att man effektfullt lämnar över hjälppaket åt dem. Det måste utarbetas en långsiktig uppbyggnadsplan för dem, inte ett lappverk av gåvor, vilka som vanligt sipprar bort i tvivelaktiga eller regeringen närstående kanaler.
En välkoordinerad återuppbyggnad måste framför allt inrikta sig på att förbättra befolkningens situation. Hälsa, utbildning, bostäder och även en genomgripande jordbruksreform måste ha den absolut första prioriteten. Här måste de drabbade ha medbestämmande- och kontrollrätt. Centralamerika behöver en komplett bilateral efterskänkning av sina skulder. Frankrike föregår där med gott exempel. De andra EU-länderna bör så snart som möjligt följa efter. Men det handlar inte bara om att avskriva det som hur som helst inte längre går att indriva. Även de multilaterala skulderna måste efterskänkas. Internationella Valutafonden och Världsbanken kommer att rycka in med krediter, men dessa får inte bindas till strukturanpassningsåtgärder.
De europeiska regeringarna bör därför uttryckligen utnyttja sin tungt vägande stämma hos Internationella Valutafonden och Världsbanken, för att förhindra att det sätts upp villkor. Utsikterna för Chiquita, skriver The Guardian i dag, är strålande. De multinationella bananföretagen kommer att låta försäkringarna betala återuppbyggnaden av sina anläggningar, men deras arbetare står på gatan. Multinationella koncerner, som i många år knappast betalat några skatter exempelvis i Honduras, vill nu smita undan från ansvaret. Ödeläggelser till följd av en orkan beror inte enbart på en naturkraft, som hemsöker människorna. Förstöringen av ozonskiktet, den hänsynslösa konsumtionen av naturresurser och våldsamma förgiftningen av miljön har sin del i katastrofen. Det kommer inte att vara den sista, om inte just vi i industriländerna tänker om radikalt.

Escolá Hernando
Herr ordförande! För varje dag som går, och allteftersom man uppskattar antalet förluster i människor och materiella skador efter orkanen Mitch, får vi den verkliga dimensionen av katastrofen. Denna gång har naturen inte skonat de centralamerikanska länderna, men det är bra att komma ihåg - vilket också parlamentet har gjort - att det är människan som med sin ansvarslösa verksamhet har sett till att klimatförändringen åstadkommer naturkatastrofer som denna.
I Centralamerika, ärade ledamöter, är det de svagaste - så som nästan alltid sker - som har förlorat mest. Därför är det en oundviklig skyldighet att försäkra oss om att stödet används på ett så samordnat och effektivt sätt som möjligt, så att det i första hand kommer till de som mest behöver det, och inte blir en korruptionshärd, vilket tyvärr har varit fallet i andra liknande situationer.
Slutligen vill vi offentligt uttrycka vår tillfredsställelse över de utmärkta bevis på solidaritet som har visats av såväl unionens medborgare som individer och de institutioner som representerar dem, speciellt de europeiska institutionerna. Vi måste gratulera till det snabba svar som har getts i en situation som krävde brådskande lösningar. När vi i andra tillfällen har klagat över den långsamma byråkratin med vilken Europa svarar på problem, bör vi i dag kunna vara tacksamma. Nu är det bara nödvändigt att runda av agerandet genom att efterskänka de drabbade ländernas skulder helt.

Blokland
Herr ordförande! Vi är chockade av katastrofen som har ägt rum i Centralamerika. När sådana naturkrafter får fritt spelrum och lämnar efter sig en våg av förstörelse, döda och sårade drabbas vi av en känsla av stor maktlöshet. Även i detta moderna samhälle med dess många tekniska möjligheter överraskar oss naturen. Det var ingen total överraskning, för en kort tid dessförinnan hade man sett orkanen Mitch närma sig.
Konsekvenserna av orkanen kunde emellertid inte undvikas. Katastrofens omfattning förstärktes allvarligt på grund av hur området var organiserat. Av rikare storgodsägare hade fattiga bönder fördrivits till högre belägna bergssluttningar för att där utöva sitt yrke. Detta fick katastrofala följder. Orkanen hade fritt spelrum på bergssluttningarna där skogen avverkats och förde allting med sig i form av en förödande gyttjeström.
För närvarande är det viktigaste emellertid att det erbjuds adekvat hjälp. Många länder över hela världen, inklusive europeiska länder, har redan uträttat mycket. Det exempel som olika länder, såsom Frankrike och Nederländerna, har statuerat genom att efterskänka skulder, förtjänar att följas av de andra europeiska länderna. Samma sak gäller för finansieringsinstitutens och de internationella finansorganisationernas beviljande av betalningsanstånd.
På längre sikt måste det upprättas ett socialt och ekologiskt försvarbart program för att hjälpa bönderna och återställa naturen. Här är även storgodsägarna skyldiga att medverka för en verkligt varaktig utveckling, vilket bland annat innefattar att på lämpligt sätt bekämpa erosionen. Det är tillrådligt att aktivt engagera de icke-statliga organisationerna i detta arbete.

Amadeo
Herr ordförande! Jag vill säga några ord om översynen av skulderna för att ge ekonomin i de länder som drabbats av katastrofen lite andrum. Samtliga länder kan inte mätas med samma måttstock: Guatemala och San Salvador verkar vara rikare än Nicaragua och Honduras, eller åtminstone mindre fattiga. När man etablerar kriterierna för efterskänkning av skulderna borde man, just på grund av skillnaden mellan de olika nationalinkomsterna, överväga en differentiering av behandlingen i enlighet med det aktuella landets ekonomiska och finansiella situation. För de bättre lottade länderna borde man då kunna tillämpa de klausuler som bestämdes i Neapel i samband med G7-mötet 1993, som föreskriver att man efterskänker 66 procent av skulden, medan man för de mindre lyckligt lottade länderna kunde tillämpa G7-avtalet från mötet i Lyon 1996: efterskänkning av upp till 80 procent av skulden.
I Nicaragua, liksom i Honduras väntar man nu att den ekonomiska situationen skall förvärras, vilket får allvarliga konsekvenser för de uppskattningsvis 60 procent av befolkningen som faller under fattigdomsstrecket, med en ökning av arbetslösheten som för närvarande är 53 procent i Nicaragua och 30 procent i Honduras.

Manzella
Herr ordförande! Den snabba reaktionen från gemenskapens institutioner och från samhället är en signal om att vi har startat på rätt sätt. Men vi har bara börjat. Allt återstår fortfarande att göra och Europaparlamentet väntar med intresse på kommissionär Boninos rapport och de förslag hon kommer att lägga fram. Den katastrof som inträffat i Centralamerika är inte bara en naturkatastrof och en mänsklig tragedi, det är också och framför allt en politisk katastrof.
Under alla dessa år har vi diskuterat i termer av politisk enhet för Centralamerika. Vi har resonerat i dessa termer när det gäller att skapa fred i de regioner som har slitits sönder av olika krig, och nu finns det en risk att det åter uppkommer sociala spänningar. Vi stödde Parlacen, det centralamerikanska parlamentet. Vi har alltid diskuterat i termer av ömsesidigt regionalt beroende. Nu måste vi försöka återskapa detta ömsesidiga beroende i den andra fas som vi står inför. Vi måste diskutera i termer av ömsesidigt beroende såväl när det gäller planen för att motverka den massarbetslöshet som omedelbart har uppstått, som när det gäller infrastrukturer och finansiering - och i det sammanhanget måste problemet med den bilaterala eller multilaterala avskrivningen av skulderna lösas, såväl av de enskilda medlemsstaterna som av hela euroområdet både när det gäller de drabbade länderna och de internationella organisationerna - som när det gäller den multilaterala samsynen mellan givarländerna, som naturligtvis, vilket också påpekades av Salafranca, måste agera i enlighet med San Josékonferensen på ett sätt som gör att man etablerar en kontinuerlig närvaro för unionen som inte bara är begränsad till den aktuella krissituationen.

Liese
Herr ordförande, ärade ledamöter! Jag vill också framföra min innerliga sorg och bestörtning till de centralamerikanska ländernas invånare. Jag fortsätter på tyska.
Herr ordförande, mina högt ärade damer och herrar! Vi har ofta hört det sägas. Katastrofens omfattning är enorm, och något liknande har, åtminstone i denna region, aldrig inträffat. Därför måste vi verkligen alla försöka utforma stödet så bra och så omfattande som möjligt. Där får det inte förekomma några tabun. Det har jag redan sagt i ett sammanträde med vår delegation. Vi som parlament måste gemensamt med rådet mycket snabbt se efter hur vi skall kunna ställa de erforderliga medlen till förfogande i budgeten. Där kan de nu planerade medlen bara vara en början, ty vi behöver under flera års tid väldigt mycket pengar för återuppbyggnaden. Nicaragua och Honduras var hur som helst redan tidigare två av de fattigaste länderna på jorden, och de har nu blivit ännu fattigare.
Vi behöver alltså väldigt mycket pengar, och vi måste här gå mycket konventionellt till väga. Därför skulle jag än en gång vilja föreslå det som jag redan föreslagit under delegationssammanträdet: Vi måste även på allvar tänka över om man inte kan ställa medel till förfogande ur den europeiska utvecklingsfonden på grund av de särskilda problemen med denna katastrof. Naturligtvis är Honduras och Nicaragua inte några AVS-länder, men vi måste här tänka okonventionellt. Om medel exempelvis inte utnyttjas av AVS-länderna, skulle man kanske kunna ställa dem till förfogande för katastrof- och återuppbyggnadshjälp.
Långfristigt tror jag att dessa länder måste bli medlemmar i Lomé, ty hur kan vi egentligen rättfärdiga att vi undanhåller preferenserna och anslagen från Lomé från dessa de fattigaste länderna i världen, som nu blir ännu fattigare? Det kan vi över huvud taget inte rättfärdiga. Om vi verkligen vill vara ärliga, så måste vi också göra allt vi kan. Det hör till.

Linser
Herr ordförande, ärade kolleger! Läget i Centralamerika är katastrofalt: 12 000 döda, 18 000 saknas. I Honduras har 90 procent av bananskörden ödelagts och 70 procent av vägarna har förstörts. En stor del av de centralamerikanska staterna har kastats tillbaka flera år i sin utveckling. Europeiska unionens humanitära hjälp är livsnödvändig, även för att förhindra en hotande upptrappning av det politiska läget i Nicaragua. En effektiv insats av resurser, som det krävs i resolutionsförslaget, kan naturligtvis välkomnas.
Vid sidan av de humanitära aspekterna, som vi alla står enhälligt bakom i denna kammare, och som vi alla även i fortsättningen uttryckligen uppmuntrar kommissionen till, skulle jag, som komplettering till det som kollegan Kreissl-Dörfler har anfört, vilja ta upp ytterligare en aspekt. Många experter utgår från att den höga alstringen av växthusgaser är en av de väsentliga orsakerna till denna miljökatastrof. Under dessa omständigheter kan jag inte förstå att man vid toppmötet i Buenos Aires om klimatet åter sköt upp bestämmelserna om en minskning av växthusgaserna med två år. Jag tror att det just med tanke på dylika naturkatastrofer är absolut nödvändigt att unionen med eftertryck kämpar för en snabb reducering av koldioxidutsläppen över hela världen.

Cabezón Alonso
Herr ordförande! Tack till kommissionen och rådet för er närvaro.
Regionen i Centralamerika kommer att leva i mer än en generation innan konsekvenserna av orkanen Mitch har övervunnits, denna fördömda orkan som har lämnat efter sig ett olycksaligt minne av mycket större dimensioner än de vi inledningsvis trodde. Det drabbade området har gått tillbaka flera decennier, och har fått se sina ansträngningar för att komma över de djupa såren från det nära förflutna krossas.
De drabbade länderna har mött sin verklighet: en minimal kapacitet att möta problemen och mycket svaga statsstrukturer för att kunna reparera skadorna. Vi ser samhällen som resignerat ändå vägrar att förlora också hoppet inför de tragedier de regelbundet drabbas av, som om det rörde sig om en kollektiv Sisyfos som ser hur dess arbete förstörs när det är på väg att bli färdigt.
Vi gratulerar kommissionen till den omedelbara hjälpen, främst den humanitära hjälpen, och även medlemsstaterna som lika snabbt har svarat. Våra samhällen - jag känner till den spanska hjälpen - har varit solidariska och generösa, och i vissa fall har man till och med överträffat regeringens hjälp, men de åtgärder som hittills har vidtagits är inte tillräckliga, även om de är viktiga. Regeringarna bör lösa skuldfrågan för dessa länder i en akt av strikt rättvisa och som en användbar mekanism för att samarbeta och få i gång ekonomin i dessa länder.
Jag hoppas att min regering, den spanska regeringen, efterskänker skulden till dessa länder och att även de övriga medlemsstaterna gör det, så att denna skuld omvandlas till fysisk, sanitär, utbildningsmässig och miljöinriktad infrastruktur. Det har sagts att det kommer att bli nödvändigt med en plan för regional assistans och återuppbyggnad, vilken bör vara klar i januari eller februari, och Europeiska unionens institutioner måste utan tvivel göra sina finansiella och budgetmässiga mekanismer flexibla för att stödja denna återuppbyggnadsplan. Tragedin med sorg och död har orkanen redan åstadkommit och vi har alla skyldigheten att lindra dess effekter och hjälpa till att bygga upp deras framtid.

Robles Piquer
Herr ordförande! Som vice ordförande i PPE-gruppen och med ansvar för förbindelserna med Latinamerika, vill jag kort uttrycka vår grupps solidaritet med offren för tragedin och även vår tillfredsställelse över att folkets och den officiella solidariteten har varit av den intensitet som vi känner till. Jag vill också nämna den tillfredsställelse vi kände över den snabbhet med vilken parlamentets Delegation för förbindelserna med Centralamerika och Mexiko samlades, sammankallad av Salafranca, den fulla närvaron av kolleger på det extraordinära mötet, assistansen under mötet från Europeiska kommissionens vice ordförande Marín, och kommissionär Bonino. Och slutligen måste vi också lovorda den fulla närvaron i den europeiska hjälpen, inte från varje medlemsstat separat utan alla i sin helhet. Kanske kan stödet symboliseras av de resor som prinsen av Spanien, Felipe de Borbón, president Chirac och även kommissionär Bonino har genomfört. Dessa tre namn är troligen det bästa sättet att spegla det europeiska stödet, vilket naturligtvis inte kommer att saknas i framtiden.

Newens
Herr ordförande! De länder i Centralamerika som drabbades av orkanen Mitch, hade redan lidit i hög grad av sviterna av åratals inbördeskrig. I alla dessa länder var andelen icke läskunniga mycket hög, och fattigdomen och den tunga internationella skuldbördan okontrollerbara; alla vi som besökt länderna har sett detta. Genom att de nu drabbats av århundradets värsta storm, så har oräkneliga byar, kåkstäder, broar och vägar svepts bort, skördar förstörts, mängden boskap minskat, vattenreserver förstörts och många tusen människor har dött. Europeiska unionen och alla som bidragit med katastrofhjälp är värda det största beröm.
De åtgärder som vidtagits för att minska skuldbördan är också av högsta betydelse. Det kommer emellertid att ta år att återuppbygga dessa länders ekonomier som, i alla händelser, var oerhört underutvecklade. Vi måste inse att det finns ett starkt behov av inte endast en nedskrivning av skulderna, utan en avskrivning av dessa. Honduras och Nicaragua kommer aldrig att kunna återbetala räntan på vad de är skyldiga, och ett uppskjutande av deras amorteringar är inte nog. Dessutom kan det inte tillåtas att det medel- och långfristiga utvecklingsbiståndet minskas, i synnerhet när det gäller sociala behov.
När det gäller markägandet finns det alla möjliga sorts problem rörande besittningsrätten. Behovet av landreformer är mer påtagligt än någonsin. EU har under lång tid engagerat sig i Centralamerikas problem, till exempel genom San José-dialogen. Vi måste fördubbla vårt engagemang. Rådet, kommissionen och parlamentet bör underlätta användandet av tillgängliga medel i vår budget till biståndshjälp.
Katastrofen påminner oss också om behovet av långtgående internationella åtgärder för att begränsa miljöskador från klimatförändringar, som annars kommer att orsaka allt oftare förekommande katastrofer, av vilka en del kan bli värre än den som vi talar om här i kväll.

Ferrero-Waldner
Herr ordförande! Mina högt ärade damer och herrar ledamöter! Får jag än en gång snabbt ta ställning till detta? För det första tackar jag så mycket för det stöd som här har uttryckts i de olika inläggen, och för de många impulserna och reflektionerna även från parlamentets sida, som säkerligen kommer att ge mig uppslag till att än en gång bearbeta denna fråga inför rådet (utvecklingssamarbete) den 30 november.
Som sammanfattning kan man säga: I första hand uppstår frågan om samordning av den humanitära hjälpen - t.ex. återuppbyggnaden och utvecklingshjälpen - och här kommer vi närmast att genomföra en samordning mellan parterna, en uppgift som ordförandeskapet framför allt skall genomföra på ort och ställe. För det andra är det givetvis synnerligen viktigt att gå in på frågan om avskrivning av skulderna. Även detta har ju redan diskuterats i rådet (allmänna frågor). Vi kommer framför allt att behandla detta i rådet (utvecklingssamarbete) men dessutom förbereds det naturligtvis även en biståndskonferens. Den 10-11 december kommer det att hållas en biståndskonferens i Washington. Här kommer man framför allt att inom ramen för den Interamerikanska utvecklingsbanken också fastställa vilka belopp som kan krävas i fortsättningen. Ytterligare en konferens är redan nu utlyst att äga rum i mars i Stockholm, som framför allt skall förbereda den långfristiga återuppbyggnaden.
Vad gäller skulderna måste man naturligtvis mycket klart skilja mellan de bilaterala skulderna - utvecklingskrediterna å ena sidan och exportkrediterna å andra sidan - och de multilaterala skulderna, framför allt Hippique-initiativet, som faktiskt strävar efter att antingen grunda en ny fond, vilket vi naturligtvis från ordförandeskapets sida stöder och kommer att driva på, eller att tillgripa de fonder som redan finns i Världsbanken, vilket vi eventuellt kommer att förorda.
För övrigt har allt berörts i diskussionen, som jag redan tidigare hade nämnt. Kanske bara ett ord också om klimatkonventionen: Vi känner alla till att Europeiska unionen här naturligtvis går före, men att det inte är lätt att få alla andra big players med sig ombord.

Van den Broek
Jag vill både för egen del och på de frånvarande Emma Boninos och Manolo Maríns vägnar, vilka säkert gärna hade deltagit i detta meningsutbyte, uttrycka tacksamhet för den enorma enigheten och solidariteten som vi här tillsammans kan betyga inför denna omänskliga naturkatastrof som har drabbat så många människor och så många länder i Centralamerika. Jag skall bara helt kort uppehålla mig vid ett par punkter, bland annat med anledning av Salafrancas anförande. Naturligtvis saknar kommissionen behörighet beträffande denna skuldproblematik, men jag tror med hänsyn till vad rådets ordförandeskap har sagt, att det är tydligt för var och en att det inte kan stanna vid en humanitär insats. Jag tror det är tydligt att det också krävs att det internationella samfundet ingriper för att lätta på denna ofantliga skuldbörda, och där så är möjligt, till och med efterskänka den under de omständigheter som för närvarande föreligger.
För det andra har Salafranca tidigare pekat på San Josés dialog. Jag minns ännu denna från ett mycket mer fjärran förflutet; Contadoraprocessen och liknande. Jag kan tänka mig, och jag är övertygad om att samma sak gäller för Marín och förresten även för rådsordförandeskapet, att när situationen i Centralamerika väl har blivit lite mer översiktlig och det har fattats finansiella beslut och ett program för återuppbyggnad verkligen också har kommit till stånd, att det då säkert kommer att bli aktuellt att inleda en dialog mellan Europeiska unionen och länderna i Centralamerika i detta San José-sammanhang. Det tycks mig i sig vara en utomordentligt konstruktiv tanke.

Ordföranden
Tack så mycket, herr van den Broek.
Jag har tagit emot ett resolutionsförslag som avslutning på denna debatt.
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon.

Läget för fredsprocessen i Mellanöstern
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är debatt om rådets uttalande om läget för fredsprocessen i Mellanöstern.

Ferrero-Waldner
Herr ordförande, mina högt ärade damer och herrar ledamöter! Europeiska unionen har alltid betonat nödvändigheten av en omfattande, rättfärdig och varaktig fredsöverenskommelse i Mellanöstern. Grundvalarna för det finns bl.a. i de hithörande resolutionerna från FN: s säkerhetsråd. I detta sammanhang kan nämnas rätten för alla stater i Mellanöstern till existens inom säkra, internationellt erkända gränser, men också det palestinska folkets rätt till självbestämmande, och där bör ingen möjlighet uteslutas.
Unionen har därför helt och fullt stött innehållet i överenskommelserna från Madrid och Oslo, som satte i gång den nu pågående fredsprocessen i Mellanöstern. Med stigande oro måste vi dock sedan början av 1997 iaktta det farliga stilleståndet i denna utveckling. Denna svåra situation bemötte Förenta staterna och Europeiska unionen genom att förstärka alla sina förlikningsansträngningar, varvid framför allt EU: s särskilda sändebud i Mellanöstern, Miguel Moratinos, flera gånger lagt fram förslag för parterna i konflikten för att överbrygga de divergerande ståndpunkterna.
Den 23 oktober i år kom man nu äntligen efter svåra förhandlingar mellan premiärminister Netanyahu och president Arafat fram till undertecknandet av en överenskommelse i Wye Plantation utanför Washington, vars förverkligande Förenta staterna och president Clinton, men även kung Hussein, hade en avgörande del i. Den nu uppnådda överenskommelsen skulle innebära det sedan länge efterlängtade genombrottet som åter skall sätta i gång fredsprocessen efter mer än 1 ½ års stillestånd.
Med undertecknandet har de stridande parterna fortsatt Oslo-processen med hjälp av ytterligare tillbakadragande av de israeliska trupperna från Västbanken i utbyte mot omfattande palestinska säkerhetsgarantier. Båda sidor kom överens om att snabbt ta upp förhandlingarna om den slutgiltiga statusen och om att inte tillgripa ensidiga åtgärder. USA har med sin insats för förverkligandet av ett fördrag tagit på sig rollen som skiljedomare och även tagit på sig garantifunktioner.
Överenskommelsen från Wye Plantation kan dock mycket lätt äventyras på grund av det nuvarande ringa förtroendet mellan kontrahenterna. Särskilt viktigt tycks det därför vara under existerande omständigheter att båda sidor avstår från alla ensidiga åtgärder, som skulle kunna göra prejudikat av förhandlingsresultaten beträffande den slutgiltiga statusen. Å andra sidan är det anmärkningsvärt och positivt att den nuvarande israeliska regeringen för första gången med sin underskrift uttryckligen har accepterat principen " land för fred" .
Europeiska unionen har uttryckligen accepterat det i Wye Plantation uppnådda genombrottet, men å andra sidan också påpekat att framgång eller motgång kommer att bero av att överenskommelsen genomförs snabbt. Gårdagens ratificering av avtalet i det israeliska parlamentet är därför ett mycket viktigt steg i den riktningen.
Europeiska unionen kommer att stödja genomförandet av Wye-Memorandum på alla områden där man kan komma med ett konstruktivt kompletterande bidrag. Detta gäller i synnerhet aspekter i den israelisk-palestinska interimsöverenskommelsen, t.ex. öppnandet av flygplatsen och byggandet av hamnen i Gaza och den säkra vägförbindelsen mellan Västbanken och Gazaremsan. Europeiska unionen genomför redan nu ett antiterrorism-stödprogram för palestinierna och förbereder ytterligare ett litet liknande program inom ramen för Säkerhetskommitten EU/Palestina.
Oberoende av framstegen när man genomför överenskommelsen från Wye Plantation kommer den första inrättade perioden om 5 år med EU-hjälp för palestinierna att löpa ut vid slutet av detta år. USA har inbjudit till ny biståndskonferens på ministernivå i Washington den 30 november 1998, för att säkerställa det fortsatta stödet för palestinierna. EU har redan principiellt beslutat att upprätthålla den höga nivån på stödet åt det palestinska folket för ytterligare en femårsperiod.
Den österrikiske utrikesministern, Dr Wolfgang Schüssel, har som Europeiska rådets ordförande i sällskap med Miguel Moratinos, det särskilda sändebudet, jämte en företrädare för Europeiska kommissionen gjort en resa i Mellanöstern från den 12 till den 15 november, och därvid besökt Jordanien, Israel, de palestinska områdena, Syrien, Libanon och Egypten, och där fört politiska diskussioner. Målet med resan var att efterhöra möjligheterna för Europeiska unionen att delta aktivt vid genomförandet av överenskommelsen från Wye Plantation. Tidpunkten omedelbart efter undertecknandet av nämnda fördrag var särskilt gynnsam för detta ändamål. Samtalen med alla regionala partier var mycket öppna och substantiella. Därvid kunde fastslås att Europeiska unionens roll i fredsprocessen uppskattas från alla sidor och att det ofta finns önskemål om ett ännu starkare europeiskt engagemang, naturligtvis inte minst från EU: s särskilda sändebud Moratinos sida.
I Israel önskar man dock att detta skall ske enbart på konkreta samarbetsområden och inte, det sades klart, på det politiska området. Mot genomförandet av Wye-Memorandum finns det avsevärt inrikespolitiskt motstånd, inte bara från israelisk, utan också palestinsk sida. Som tidigare framstår Israels ståndpunkt som oflexibel när det gäller Jerusalem, säkerhetszonen kring Jerusalem och Jordandalen, liksom när det gäller utbyggnaden av existerande bosättningar. Beredvillighet till pragmatiskt samarbete med den arabiska sidan urskildes från Israels sida däremot när det gäller vatten och infrastruktur - t.ex. i fråga om byggande av järnvägar.
Samtalsparterna i Egypten, Syrien och Libanon yttrade sig ofta skeptiskt till Wye-Memorandum och till Israels beredvillighet att genomföra det. Hos palestinierna kunde man inte undgå att märka en viss pessimism. Vad gäller det framför allt av Israel önskade omedelbara återupplivandet av de multilaterala komponenterna i fredsprocessen, uttalade sig de arabiska samtalsparterna mot det, så länge som Wye-överenskommelsen inte genomförts och fredssamtalen på den syrisk-libanesiska kanten inte återupptagits.
I skenet av den nya utveckling som påbörjats genom överenskommelsen från Wye Plantation, och de intryck som rådets ordförande fått vid resan i Mellanöstern, framkommer det med tanke på fredsprocessen i Mellanöstern nu några för oss mycket viktiga uppgifter respektive möjligheter, som vi bör uppfylla respektive tillgodose för att stödja freden och stärka den europeiska närvaron i denna region. Det tycks exempelvis absolut nödvändigt att man med tanke på nämnda förestående biståndskonferens i Washington den 30 november utarbetar en gemensam EU-ståndpunkt, så att unionen kan uppträda med eftertryck.
Eftersom Europa bidrar med cirka 60 procent av den ekonomiska hjälpen till palestinierna, måste européerna vid detta möte garanteras ett väsentligt inflytande, som det gäller att utnyttja i vår anda. Som en viktig impuls till stödjande åtgärder vid samtalen om den slutgiltiga statusen visar det sig vara högst önskvärt med ett fyrpartsmöte mellan Europeiska unionen, USA, Israel och palestinierna, där stödåtgärder som t.ex. rör vatten, flyktingar eller infrastruktur skulle kunna diskuteras. Det vore också värdefullt med inrättande av en bilateral arbetsgrupp mellan Europeiska unionen och Israel om regionala vattenfrågor och vattenprojekt.
Unionen borde nu också i högre grad bemöda sig om att återuppliva de syrisk-libanesiska förhandlingarna, varvid EU: s särskilda sändebud Moratinos kommer att fortsätta sina initiativ. Rådets ordförande utrikesminister Schüssel kommer den 7 december i rådet (allmänna frågor) att rapportera om sin resa i Mellanöstern och vid detta tillfälle lägga fram ytterligare konkreta förslag för en mer effektiv roll för EU i fredsprocessen i Mellanöstern.
Just i denna oerhört svåra och komplexa process får vi inte heller låta oss avskräckas av de bakslag som alltid uppträder. Vi måste initiera, samordna och stödja så omfattande och konkreta samarbetsåtgärder som möjligt, både politiskt och på alla andra områden. På så sätt kan vi bidra till att skapa förtroende, dämpa existerande och potentiella konflikter, och förhindra att hela processen stagnerar, ty en sådan stagnation skulle kunna betyda början på en ny spiral med våld och konfrontationer i Mellanöstern, vilket vi alla vill förhindra, även i vårt eget omedelbara intresse.
(Applåder)

Swoboda
Herr ordförande, fru rådsordförande! Tack för er rapport. I själva verket finns det bara några få glädjande tecken. Dem bör man absolut erkänna, nämligen ratificeringen som gjordes just av Knesset i går. Men här måste man säga att man vidtagit åtgärder trots bombterror, vilket för den israeliska regeringen och parlamentet alltid varit anledning till att inte ta några steg i riktning mot fred. Men å andra sidan knyts det dock villkor till detta beslut, och regeringen vidtar åtgärder med avseende på Jerusalem, framför allt Har Homa. Jag vill förklara det klarare och tydligare än rådets ordförande kanske kan säga det: För oss i Europa, i varje fall för min grupp, är det fullständigt oacceptabelt att den israeliska regeringen alltid försöker inkludera alla delar av Jerusalem i den israeliska statens område. Här måste det visas mer respekt, även gentemot den palestinska sidan och naturligtvis även gentemot de världsomspännande religionerna.
För det andra är det, tror jag, mycket viktigt - och jag har också hört sägas att även arabiska och palestinska sidan ser det på det viset - att Europeiska unionen så att säga företar en monitoring även av genomförandet av överenskommelsen från Wye Plantation. Vi måste sträva efter det, vi måste vara exakt informerade om vad som sker. Så som det redan finns en monitoring med tanke på the settlement , så bör det nu finnas en monitoring med tanke på det faktiska tillbakadragandet; det kräver min grupp.
Jag stöder helt och fullt vad rådets ordförande sagt om investeringarna, som vi vill och måste stödja. Parlamentet är också berett att göra det. Även om det handlar om små belopp, vill jag här ta upp det med kommissionären, så att han för det vidare och så att även de israeliska och palestinska icke-statliga organisationerna, som gör ett bra gränsöverskridande arbete, framför allt när det gäller kontakten people-to-people , får ett tillräckligt stöd i rätt tid. Herr kommissionär och företrädare för kommissionen! Titta på hur mycket tid som går åt i de olika organisationerna mellan ett medgivande och finansieringen. Det är helt oacceptabelt!
Den sista och mycket viktiga punkten: Snart är det, som almanackan visar, den 4 maj 1999. Hur mycket min grupp än fullständigt erkänner den palestinska sidans rätt att även ensidigt förklara sig oavhängig även om det inte sker motsvarande överenskommelser med Israel, så borde vi alla sträva efter att överenskommelser kommer till stånd, antingen överenskommelser om oavhängighet eller överenskommelser om att uppskjuta detta datum, om/när Israel erkänner principen att det skall finnas en palestinsk stat. Europeiska unionen måste under den närmaste tiden anstränga sig för att detta datum, den 4 maj 1999, inte blir början till en ny kris, utan att det fram till denna tidpunkt uttalas en samförståndsförklaring när det gäller oavhängigheten, eller, såvida detta skall ske vid en senare tidpunkt, att det träffas interimsöverenskommelser och att den israeliska regeringen fullt ut erkänner principen om en palestinsk stat.

Provan
Herr ordförande! Jag skulle vilja tacka kommissionären och rådets sittande ordförande för deras uttalanden. Jag talar i dag med en viss osäkerhetskänsla, eftersom jag hoppades, just som jag är säker på att mina kollegor hoppades, att vi skulle ha kommit mycket längre när det gäller att uppnå fred i Mellanöstern. Samtidigt som man välkomnar Yassir Arafats uttalanden om att han inte har någon avsikt att använda våld för att nå sina mål, så ser man att våldet fortsätter.
Vi måste också erkänna att Yassir Arafat har visat ett visst mått av mod genom att arrestera en del Hamasledare. Detta välkomnas starkt av denna kammare, och är ett stort steg framåt. Jag är också glad för att Knesset har godkänt Wye-avtalet, och att vi kan röra oss framåt och förhoppningsvis får uppleva en större säkerhet i och med detta avtal. Men det är de slutliga samtalen som är det viktigaste vi har att se fram emot. Det är av yttersta vikt - och jag håller med Swoboda - att det sker en vändpunkt i början av maj. Om en ensidig självständighetsförklaring skulle bli resultatet av en bristande fredsprocess och fredsavtal under de slutliga samtalen, så skulle detta vara en katastrof för alla berörda parter. Vi måste kämpa mycket hårt för att se till att detta inte sker. Tyvärr är det så att vi fortfarande ser en viss aggression från båda håll. Jag hoppas att vi kan få med oss Syrien, Jordanien, Egypten och Libanon för att se till att vi kan börja se ett slut på denna fruktansvärda aggression. Det är här vi måste försöka uppnå resultat.
Ett genomförande av de befintliga avtalen är avgörande. Den resolution som parlamentet kommer att anta i morgon betonar detta. Vi måste gå tillbaka till Osloavtalen och förhoppningsvis, som vi nu kan se utvecklingen som ett resultat av Wye-avtalet, så kan vi utan fördröjning gå tillbaka till Osloavtalen. En förnyad kraft bör därför bli resultatet av Wye-avtalet, och det är just detta vi alla måste sträva efter.
Jag anser att Israel alltid försöker att diskutera oftare med Förenta staterna än med Europeiska unionen. Detta är tragiskt. Vi får rykte om oss att bara ta tillvara palestiniernas intressen. Vi måste försöka att ändra den israeliska regeringens uppfattning och påpeka att vi behandlar båda parternas argument på ett objektivt sätt, och inte alls stöder någon sida.

Bertens
Herr ordförande! Den liberala gruppen är mycket nöjd med Wye Plantation-avtalet. Clintonkansliet förtjänar alla lovord för dess insats. Äntligen finns det åter något positivt att rapportera från detta Mellanöstern. Jag måste vara ärlig; sådana nyheter är fortfarande sällsynta. Sedan premiärminister Netanyahu tillträdde har fredsprocessen, låt oss vara ärliga, varit så gott som död. Det var enbart tack vare det stora trycket från amerikanskt håll som man kunde nå en överenskommelse. Jag håller med kollega Provan att Amerika spelar en så kallad pro-israelisk roll och vi en pro-palestinsk, men det är ändå amerikanerna som har lyckats övertala israelerna; åtminstone tycks det så.
Vi gläder oss också åt att den israeliska regeringen slutligen motsträvigt har gått med på att återlämna 13 procent extra och att palestinierna har gått med på ett intensivt samarbete med amerikanerna beträffande säkerhetsgarantier. De förskräckliga attackerna därefter visar att legitima krav på säkerhet från israelernas håll är motiverade. Om vi inte tar hänsyn till detta kommer det aldrig att bli någon fred. Människorättsorganisationer har med rätta pekat på att upprätthållandet av ordning inte får leda till storskaliga kränkningar av de mänskliga rättigheterna med negativa följder för båda sidor.
Sedan utvecklingen den 23 oktober är det tydligt att det behövs ett konstant externt tryck för att hålla fredsprocessen i gång. Uttalandena från Arafat och Sharon har bara gjutit olja på elden. Premiärminister Netanyahus extravillkor, out of the blue , var oacceptabla och obehagliga, även för oss liberaler. Också beslutet om att trots allt åter tillåta att fler hus byggs i Har Homa och i Hebron var en felaktig signal. Det underminerar det ömsesidiga förtroende som är nödvändigt för en varaktig fred.
Jag skulle vilja fråga kommissionären hur det ligger till med den palestinska flygplatsen och med hamnen. Kan kommissionären även berätta om situationen kring sjukhuset i Gaza som byggdes för europeiska pengar? Och vad är sant av de rykten som säger att den så kallade Brysselbyråkratin hindrar öppnandet av detta sjukhus? Jag ber om ursäkt för att jag ställde dessa två frågor lite för snabbt, men vi är för fred och vi är för rättvisa.

Van Bladel
Herr ordförande! De gångna dagarna har ett ordkrig pågått i Mellanöstern. Det handlar om ett ordkrig mellan israeler och palestinier som måste sluta med fred. Herr ordförande! Enligt min mening måste man framför allt i denna del av världen fästa uppmärksamheten vid handlingarna, och då ser jag mellan raderna och orden att man trots allt kommer närmare efterlevandet av Wye Plantation-avtalet. Det är bra att Europaparlamentet i dag i en specialdebatt än en gång lämnar sitt kritiska och positiva stöd. Jag gratulerar härifrån kollegerna i det israeliska Knesset för att en majoritet av dem gav sitt stöd till Wye Plantation-avtalet. Även palestinierna har visat prov på en stor insats; det har vi alla kunnat se. Det måste belönas på sikt. Jag delger dem min förhoppning att de i december, när det palestinska rådet samlas i Gaza, definitivt skall ta bort paragrafen om Israels förintelse ur sina stadgar.
Herr ordförande! Det finns på nytt utsikter för planerna på en hamn och en flygplats i Gaza. Men jag har förstått att man vad gäller flygplatsen stöter på tekniska problem. Jag var nyligen där och såg att byggnaderna är perfekta men att tekniken saknas. Skulle rådsordföranden eller kommissionären kunna bringa lite mer klarhet kring de problem som föreligger? EU: s ekonomiska och finansiella roll i Mellanöstern är oumbärlig och kommer att öka för varje dag. I resolutionerna nämns specifika områden till vilka vi kan ge vårt stöd. Detta ställer jag mig helt bakom. Som vice ordförande för underutskottet för mänskliga rättigheter skulle jag, herr ordförande, framför allt vilja be om er uppmärksamhet för fredsutbildning och för de program för medborgare som syftar till ömsesidig förståelse mellan israeler och palestinier.
Genom vår enorma ekonomiska och mentala insats i Mellanöstern kommer vårt inflytande i området att öka. Min grupp har inget emot förslaget i resolutionens paragraf 12, i synnerhet vad gäller att genom EU ta på sig rollen som fadder, och om det så krävs, som skiljedomare; men man går längre och vill blanda sig i fredsavtalens slutliga status och det finner jag högst förvirrande. Detta är nämligen en uppgift som Förenta staterna delvis har tagit på sig inom ramen för Wye Plantation-avtalet. Rådsordföranden antydde tidigare att Israel helst är utan denna inblandning, men gärna ser att vår roll på det ekonomiska området förstärks. Detta är förståeligt eftersom ett land som alltjämt hotas till sin existens helst inte låter sin existens bli beroende av en partner som på det utrikespolitiska området inte kan tala med en röst. Det kan detta land inte tillåta sig, framför allt inte så länge det inte finns några fredsavtal med Libanon och Syrien. Herr ordförande! Det går långsamt i fredsprocessen, men det går framåt.

Moreau
Herr ordförande! Fördelen med Wye Plantation-avtalen är att de på nytt drar igång en fredsprocess, som vi fruktade skulle begravas. Visst är avtalen begränsade, eftersom den största delen av de palestinska territorierna fortfarande är ockuperade. De innehåller också farliga aspekter, som t.ex. den roll som tilldelas CIA. Men trots detta utgör de ett steg framåt. Under förutsättning att de tillämpas, kommer de att kunna medföra positiva förändringar för tusentals palestinier och medverka till att hundratals fångar friges. Avtalet i Knesset är en positiv handling. Tyvärr är det så att många personer inom ultrahögern ställer upp en mängd hinder. T.o.m. den israeliska regeringen lanserar en provokativ strategi med nya koloniseringar. Det ligger inte i fredens intresse, och det ligger inte i det israeliska folkets intresse. Än en gång riskerar fredsprocessen att äventyras.
Europeiska unionen måste ge prov på beslutsamhet och använda medlen den har till sitt förfogande till en effektiv insats för att avtalen skall genomföras, och för att medverka till att stoppa allt som skulle kunna motverka avtalen. Wye Plantation kan inte anses vara ett mål, utan snarare en utgångspunkt för att, i Osloavtalens anda, nå fram till en varaktig fred och en respekt för palestiniernas rätt till deras mark.

Ullmann
Herr ordförande, fru rådsordförande, herr kommissionär! Jag glädjer mig personligen över att få gratulera kollegerna i Knesset å min grupps vägnar till framgången med överenskommelsen från Wye Mills som slutits mellan premiärminister Netanyahu och Arafat, president för den palestinska autonoma myndigheten.
Med denna överenskommelse har det klargjorts att fördraget från Oslo, som kränkts upprepade gånger, och den fredsprocess som påbörjades med fördraget, inte kan backas. Samtidigt har jag visserligen plikten att till det israeliska folket, dess parlament och dess regering uttala vår djupa bestörtning och vårt deltagande med anledning av terroristattackerna nyligen. Jag gör båda delarna i medvetande om att fredsprocessen i Mellanöstern inte uteslutande är en fråga om Europeiska unionens utrikespolitik och associeringsfördrag, hur viktiga båda delarna än kan vara, särskilt inom ramen för Barcelona-programmet.
När det gäller fredsprocessen i Mellanöstern handlar det om en kärnfråga i vår politiska och religiösa kultur. Vi måste besvara frågan hur länge terrorister och fundamentalister på båda sidor skall kunna fortsätta att tvinga sin dagordning på den civiliserade världen, genom att de vänder ett av grundkraven i den judiska, kristna och islamiska traditionen till sin motsats, nämligen kravet: Du skall icke mörda!

Pradier
Herr ordförande, mina kära kolleger! Ännu en utgångspunkt för en ny fas i jakten på fred i Mellanöstern. Liksom fågeln Fenix föds hoppet på nytt ur askan, men sanningen att säga verkar huvudpersonerna knappast särskilt entusiastiska. Man kan inte säga att de går mot varandra med armarna fulla av blommor. Den israeliska regeringen drivs på av Förenta staternas president, men den går framåt samtidigt som den förhalar saker och ting, och har redan ogillats av hälften av sin parlamentariska majoritet. När det gäller den palestinska representationen, som är trött på att bli lurad och drivas med, har inte längre någon större tro på dialogens dygder. Men de förpliktelser man har åtagit sig måste verkligen respekteras. Det krävs att attentaten och morden på bägge sidor upphör, att man slutar med att driva extremistiska kolonisatörer till provocerande gester, att man upphör med dödliga handlingar och att man bestämmer sig för att se på varandra, lyssna på varandra och att respektera varandra.
Vi som står ovan den israeliska regeringen och ovan auktoriteten, vi parlamentariker borde rikta en vädjan till våra kolleger i Knesset och till lagstiftningsrådet, och genom dem det israeliska folket, arvtagarna till de som gav hela världen en kultur och en andlighet på en nivå som aldrig senare har uppnåtts, och till det palestinska folket, som består av både kristna och muslimer vilka smälter samman i en nation som håller på att uppstå, men vars födelse är särskilt smärtsam. Var inte rädda, borde man säga till dem, frukta inte era grannar och inte heller världen som betraktar er. Europa, som tyvärr ännu inte har gjort några diplomatiska framsteg, ett Europa som ändå är mycket aktivt och mycket närvarande i uppbyggnaden av detta land, detta broderliga Europa vill att ni skall vara dess livskraftiga partner.

Van Dam
Herr ordförande, representanter för rådet och kommissionen! I bibelboken Psaltaren säger konung David i den 122: a psalmen: Önsken Jerusalem frid . Även om han skrev detta för tusentals år sedan är hans upprop fortfarande ytterst aktuellt. Återigen förefaller fredsavtal att spricka genom ömsesidig misstro och ömsesidigt brytande av avtal.
Till och med efter det nyligen ingångna Wye-avtalet mellan Netanyahu och Arafat tycks freden i Israel vara mer avlägsen än någonsin. Den här veckan flammade striden upp igen ordentligt. Båda parter beskyller varandra för att ha brutit ingångna avtal, och det är inte omöjligt att båda har rätt. Lyckligtvis godkände Knesset avtalet i går kväll, men det innebär tyvärr ännu inte att freden finns inom räckhåll. Tvärtom, efter det israeliska parlamentets godkännande krävs att innehållet i detta avtal efterlevs konkret. Och det är bara en del av problemet, för framför allt är det nödvändigt att återupprätta förtroendet mellan folken, och det sker inte i samband med att ett avtal har slutits.
Utgångspunkterna för en varaktig fred i Mellanöstern är ur min synvinkel: säkra och erkända gränser för Israel och erkännande av det palestinska folkets självbestämmanderätt. Först när de arabiska staterna inleder fullständiga diplomatiska förbindelser med Israel kan ett varaktigt fredsavtal komma till stånd. Europeiska unionen måste i det sammanhanget visa politisk återhållsamhet, och i varje fall samordna en eventuell åtgärd med Förenta staterna.
Vid alla fredsförhandlingar kvarstår risken för terroristanfall, vilket också inträffade förra veckan på en marknadsplats i Jerusalem. Terrorism är den största faran för ett varaktigt fredsavtal och måste motverkas genom internationella avtal, intensiva gränskontroller och åtgärder för att bekämpa fattigdom. Hjälpen från Europeiska unionen måste också ha denna inriktning, medan detta även måste vara en viktig del vid slutandet av handelsavtal. Stödet från Europeiska unionen måste stimulera ett nära ekonomiskt samarbete på områden som vattenförsörjning, infrastruktur, turism och säkerhet.
Till sist: Se till att länderna i Mellanöstern tar avtalen seriöst. Det är det enda sättet att nå resultat. Vidare måste utomstående inta en återhållsam attityd, alltså även Europeiska rådet och Europaparlamentet. För att fredsförhandlingarna skall avlöpa på bästa sätt är det inte önskvärt att Europaparlamentet blandar sig i denna fråga. Det kan för övrigt inte längre uppträda som neutral medlare sedan det tidigare öppet valt att ta ställning för palestinierna. Att bara anklaga en av parterna är att motverka sitt eget syfte, för det har begåtts fel från båda sidor.
I början av mitt inlägg citerade jag den bibliska uppmaningen om att be för Jerusalems fred. Grundtexten talar om " shalom" . Detta ord har en rik betydelse och innehåller mer: stadens goda, dess välbefinnande. Låt oss söka detta välbefinnande i vår politik i fråga om Mellanöstern.

Antony
Herr ordförande, mina kära kolleger! Wye Plantation, det är precis som ett glas som är till hälften fyllt, eller till hälften tomt. Man kan anse att det är ett framsteg, men man kan också, som jag, få en känsla av obehag och tycka att dess aktörer bara har velat låta en situation fortgå, en situation som bara har varat alltför länge. Wye Plantation - en inneslutningspolitik, en parallell till Bosnien, ett löjeväckande avtal som har beströtts med socker.
Jag vet mycket väl att det inte är så lätt. Det är inte så lätt, eftersom man i Israel måste se sanningen i vitögat. I går påtalade jag en uppgift som jag hoppas är felaktig, vilken kom fram i en betydelsefull vänsterradikal tidning i min region, La Dépêche du Midi , och som citerades i Sunday Times , och i enlighet med denna skulle de israeliska laboratorierna arbeta på, jag citerar: " att framställa ett etniskt bakteriologiskt vapen, som innehåller genetiskt modifierade mikroorganismer som skulle påverka araber men inte judar. Man förmodar att den hebreiska statens forskare försöker isolera gener som är utmärkande för araber, för att kunna utveckla ett virus eller en bakterie som skulle angripa just den befolkningen" . Jag hoppas att vi kommer att få en dementi och att Sunday Times , som underrättades av Israels ambassad, kommer att tala om att allt detta är falskt.
Men i övrigt är den interna israeliska situationen tragisk, och Benjamin Netanyahus roll är, det medger jag, inte alls lätt. I Tel Avivs stora dagstidning Yediot Haronot kan man t.ex. läsa den store författaren Seffei Rachlevskys kritik mot den kabbalistisk-messianska revolutionen, som förefaller utvecklas, jag citerar Yediot Haronot : " på ett oundvikligt sätt i sitt absoluta övertagande av det förlovade landet" . I Judiska tribunen beskriver Jean Kahn, politisk ordförande och föredragande för undersökningskommissionen om rasismens och främlingsfientlighetens ökade spridning, de möten som hålls av sefarderna i Israel, där det finns talare som säger att Hitler tyvärr inte har avslutat arbetet med askenaserna.
Till sist kan jag i den israeliska pressen också läsa att Falachas marscherar på gatorna och skriker " död åt de vita" . Verkligheten i Israel är alltså inte så lätt: en hatets verklighet, en inbördeskrigets atmosfär. Och det är inte enklare i Palestina, där Yasser Arafat inte har någon kontroll över läget och där det ibland verkar som om hans dagar är räknade.
Jag tror att man bara kan lösa en sådan situation ovanifrån och med mycket tydliga idéer. Eller så tror man på ett Storisrael, och då är det Milosevic och då blir det inbördeskrig. Eller så förespråkar man en konfessionsfri republik som omfattar både Israel och Palestina, i likhet med det nuvarande Sydafrika, för det finns ju både muslimer och kristna i Israel, och varför inte egentligen? Eller: ett fritt, suveränt och livskraftigt Palestina, med rätt till självbestämmande, enligt FN: s rekommendationer. Det är vår grupps ståndpunkt och vi tror att det på sikt skulle kunna mynna ut i en israelisk-palestinsk konfederation, om människorna vore kloka nog. Men jag tror inte att det är genom att än en gång knussla med löjligt små delar av territoriet som man kommer att få fram ett definitivt fredsavtal.

Caudron
Fru rådsordförande, herr ordförande, kära kolleger! Vad mig beträffar skulle jag vilja, utan omsvep eller förbehåll, uttrycka min glädje efter undertecknandet av Wye Plantation - avtalet, i egenskap av ordförande för delegationen för förbindelserna med Israel. Efter månader och åter månader av stagnation och svårigheter är det här avtalet en enormt betydelsefull handling, ett avtal som i dag, trots två attentat, har ratificerats av den israeliska regeringen och av en stor majoritet i Knesset. Visst har allting ännu inte fått sin lösning, men man har avverkat ytterligare en etapp på vägen mot fred. Vi får inte glömma att det här avtalet har undertecknats av en israelisk högerregering, som valdes på ett program som var fientligt mot Osloprocessen, något som i dag ger just den processen ett väljarstöd som aldrig tidigare har uppnåtts i Israel.
Jag vill alltså välkomna Netanyahus och hans regerings mod. Jag vill också gratulera Arafat och hans grupp konfessionsfria palestinska ledare, vilka har uppvisat mognad, behärskning och förmåga att utöva det tunga ansvar som vilar på dem. Nu återstår det att fullt ut verkställa det här avtalet på båda sidor, och det snabbt. Det återstår att inleda nästa etapp, så snart som möjligt, för att diskutera den framtida palestinska statens definitiva gränser, samt alla former av förbindelser med den israeliska staten, Jordanien och Egypten, och utan att glömma den syrianska frågan. Det återstår också att undvika, från och med nu, att nya hinder får spridning; hot om ensidiga proklamationer från den ena sidan, och fortsatta etableringar från den andra sidan; dvs. de kolonier som är verkliga tidsinställda bomber, såväl för israelerna som för palestinierna.
Under förra veckan anordnade det Europeiska socialdemokratiska partiets grupp israelisk-palestinska möten i Bryssel. Vi kunde uppskatta den goda vilja som finns på bägge sidor, och praktiskt taget grunderna till ett samförstånd om vilka mål som bör uppnås på lång sikt. Vi kunde också uppskatta den väg som är kvar och de många hinder som måste övervinnas. Men vem hade i maj 1943 - ett blodigt år om man ser till Europa - kunnat föreställa sig att man i Haag fem år senare skulle lansera ett upprop om ett enat Europa, och ytterligare åtta år senare, att man skulle underteckna Romfördraget som inrättade EEG och den gemensamma marknaden.
Alltså, mina kära europeiska kolleger, låt oss i vår moderna historias namn ha vett att vara toleranta och observanta, och framför allt - när det dyker upp eller kommer att dyka upp en ny svårighet i Mellanöstern - inte fråga: " Vems fel är det?" , utan i stället fråga oss själva vad vi kan göra och vad vi bör göra för att hjälpa israelerna och palestinierna att övervinna svårigheten, och därmed ta ännu ett steg på vägen mot fred och samarbete.

De Esteban Martin
Herr ordförande, fru rådsordförande, herr kommissionär! Vi måste beklaga att vi bara några veckor efter Wye Plantationavtalet har fått närvara i en process av nedvärderingar och hot från båda sidor vilka jag, även om dessa de senaste timmarna har återtagits, skulle beteckna som mycket farliga och icke-konstruktiva, även om vi alla i dag gratulerar till ratificeringen av avtalet i det israeliska parlamentet.
Det är uppenbart att de främsta fienderna till fredsprocessen, i den nuvarande situationen, är de mest radikala upprorsgrupperna på båda sidor, vilka ständigt försöker torpedera de små framsteg som det tar sådan kraft att uppnå för palestinier och israeler. Några bevis på det är Netanyahus behov av labouroppositionens stöd för att garantera ratificeringen av Wye Plantationavtalet, och de växande svårigheterna som Arafat möter för att kunna dominera de mest integristiska och radikala sektorerna.
Trots detta måste vi vara medvetna om att majoriteten av befolkningen, såväl den palestinska som den israeliska, öppet stöder fredsprocessen, vilket är den största garantin för att processen skall kunna gå i hamn, och jag hoppas att en av dessa hamnar blir Gaza. Europaparlamentet ger därför, precis som vi säger i resolutionen vi i dag arbetar med, allt sitt stöd till avtalen från den 23 oktober, och upprepar det nödvändiga i att Europeiska unionen utövar ett politiskt inflytande i enlighet med den roll vi för närvarande spelar i området, med ekonomisk och finansiell assistans, särskilt vad gäller tillämpningen av avtalen, inklusive förslagen till nya former som kan föra fredsprocessen framåt.
När vi nu har kommit till denna punkt vill jag inte låta bli att nämna vikten av att båda parter undviker att trappa upp det ordkrig vi har fått ta del av de senaste dagarna, vilket uppmuntrar våldet, och inte för positionerna närmare varandra eller hjälper till i sökandet efter kompromisser, utan enbart bidrar till att öka förvirringen och desperationen i området och inför resten av världen.
Den israeliska regeringen borde, vilket har nämnts, se över sin bosättningspolitik och genomföra alla nödvändiga ansträngningar för att tillämpa Oslo- och Wye Plantationavtalen, utan att ge efter för trycket från de ultraortodoxa sektorerna vars enda mål är att skjuta fredsprocessen i sank.
Å andra sidan måste den palestinska myndigheten inrikta alla sina ansträngningar på att kontrollera de extremistgrupper som också motsätter sig fredsprocessen, framför allt när det gäller att kontrollera och förebygga terroristhandlingar, vilka beklagligtvis blivit så berömda under de senaste åren, den måste också erbjuda de säkerhetsgarantier som Israel kräver.
I hela denna process måste Europeiska unionen spela en viktigare roll - och jag gläds åt de ord och de förslag som fru rådsordföranden har uttryckt -, inte enbart som givare av ekonomiska medel. För närvarande har vi en djup debatt bland de femton medlemsstaterna om hur vi skall kunna genomföra det så efterlängtade målet att agera med en röst i internationella sammanhang och att denna blir kraftfull och får gehör i övriga världen.
Fru rådsordförande, herr ordförande! Jag menar att vi har ett unikt tillfälle att stämma upp Europeiska unionens röst i fredsprocessen.

Gahrton
Herr ordförande! Jag instämmer givetvis i min partivän Ullmanns maning till icke-våld. Just därför har jag reagerat starkt mot de senaste veckornas totala brist på balans i världssamfundets reaktioner mot avtalsbrott i Mellanöstern. Mot Irak laddade man upp för totala militära repressalier som enligt The Washington Post skulle ha kostat tiotusen irakiska liv om de hade genomförts. Men när Israels regering bara några dagar efter Wye Plantation började svika sin egen underskrift, när Ariel Sharon, Israels utrikesminister, uppviglar bosättare till att ockupera palestinskt land, vad händer då? Ja, inte mycket - på sin höjd blir det en resolution här i Europaparlamentet.
Nu önskar jag inte Israel att Israel skall behandlas som Irak. Jag önskar inte att Israels barn i tiotusental skall betala med sina liv för sina ledares synder. Men någon form av politiska och ekonomiska påtryckningar borde vi väl ändå snart börja överväga, om vi menar allvar med våra resolutioner om att palestinierna har rätt till en egen stat.

Barón Crespo
Herr ordförande, fru rådsordförande, ärade ledamöter! Jag ansluter mig till de som har uttryckt stöd till Knessets ratificering av Wye Plantationavtalet, men med ett förbehåll: att man har lagt till några villkor som till en del nästan är en anklagelse mot avtalet.
Men det faktum att det har fått ett brett stöd är ett förhoppningsfullt tecken inför framtiden. Även reaktionerna inför det uppnådda avtalet är det, det vill säga, att båda parter har tvingats konfrontera sina extremister, vilket är vad som brukar ske för att avtal som är lika otillfredsställande för båda parter skall kunna fungera.
Det finns en sak i detta som jag anser måste påpekas, det är också en del av min egen erfarenhet: man kan inte ge terroristerna, vilken färg de än har, möjligheten att få en nyckelposition i en process.
Jag skulle också vilja, herr ordförande, ta upp en punkt som har nämnts av rådsordföranden: Europas roll. Vi har nämligen en omedelbar utmaning. Jag menar att vi, med allt benediktinskt tålamod i världen, måste försöka förklara för våra vänner israelerna att det inte är någon normalstatus att vi, som det har sagts vid några tillfällen - nu tycks man ha blivit finkänsligare -, skall betala och inget mer. Jag anser att Europas vilja, som visat sig i processen från Venedig via Madrid till Oslo och fram till nu, är att delta därför att vi känner ett moraliskt och politiskt ansvar och därför att vi kan tillföra mycket. Vi kan tillföra mycket inte bara i form av betalningar, utan genom att bidra med våra egna erfarenheter.
Jag anser därför att vi inte enbart skall stödja vår medlares, Moratinos, agerande, utan att det är helt grundläggande att Europeiska unionen stärker sin roll.

Spencer
Herr ordförande! Jag skulle vilja tacka rådets ordförande för hennes uttalande. Det är alltid ett nöje att lyssna på henne. Jag hoppas att hon särskilt tar till sig vad Caudron sade.
Jag tror att vårt engagemang i denna situation inte bör riktas mot den ena eller andra sidan, utan mot att nå framgångar. Vi bör visa vår solidaritet till båda sidor när de oundvikliga extremistutbrotten sker. Vi bör pressa båda sidor till att respektera sina åtaganden och vi bör framförallt uppmuntra båda sidor att tänka, om inte det otänkbara, så åtminstone tankar som är politiskt komplicerade.
Vi måste spela vår roll när det rör frågor som till exempel vatten, handel och infrastruktur, där våra erfarenheter och pengar är viktiga och där det finns ett desperat behov. Men jag menar att det finns ett mycket mer komplicerat område där vi skulle göra en unik europeisk insats, och jag talar då om Jerusalem.
Vi har under 50 år kämpat med att försöka existera tillsammans i ett tätbefolkat område. Vi har lärt oss att vara kreativa när det handlat om vårt suveränitets- och symbolarv. Europas fascination av Jerusalem är inte en modern eller övergående sak. Nästa år är det 900 år sedan Jerusalem erövrades av kristna arméer, i ögonblick av medeltida ära befläckade av otaliga mord. Staden Jerusalem har varit central, helig och viktig för alla bibelns folk, och vi bör uppmärksamma detta intresse genom rättslig och författningsmässig kreativitet, av samma slag som vi uppvisat här i Europa under våra egna inhemska arrangemang i unionen.
Jag vill säga till alla som väljer att delta i dessa förhandlingar, att vi kommer att behöva två väl utvecklade egenskaper. Den första är en känsla för djävulen i det finstilta. Jag förstod under en resa till Ramallah att våra diplomater kommer att behöva äta, sova och förhandla med en karta över stor-Jerusalem i sina fickor. De kommer att behöva granska varje enskilt ord. Till exempel så finns det en skillnad när man skriver en huvudstad i Jerusalem, och Jerusalem som huvudstad eller huvudstaden . För det andra, och detta är det viktigaste, så kommer de att behöva en absolut beslutsamhet när det gäller att säkra framgången; en beslutsamhet som liknar den som president Clinton uppvisade i Wye-plantaget.
Jag tycker att Europeiska unionen är skyldig det heliga landet inte bara en ekonomisk investering, utan en intellektuell investering i den slutliga dialogen. Detta är inte bara något som vi skall lämna över till vårt hårt arbetande ordförandeskap. Det är en utmaning för kommissionens kreativitet, och även för detta parlaments och vår allas kreativitet. Jag hoppas att jag inte tror för mycket om jag säger att vi den 4 maj nästa år kanske kan utropa tidernas mest efterlängtade fras, " nästa år i Jerusalem" , och i och med detta markera en tusenårig fred i världens navel.
(Applåder)

Delcroix
Herr ordförande, fru rådsordförande, herr kommissionär, kära kolleger! Undertecknandet av Wye Plantation -avtalet har framkallat en ny våg av förhoppningar om att få se den nuvarande situationen lösas upp och om att få göra påtagliga framsteg för en fred i den här delen av världen. Genom att uppbåda alla sina diplomatkårer bör Europeiska unionen med alla sina krafter stödja denna, om än ömtåliga, början till fred. Vi måste konstatera att det än en gång är Israels och det palestinska territoriets civilbefolkningar som faller offer för det blinda våldet, som syftar till att bromsa alla framsteg mot en framförhandlad lösning.
I Mellanöstern finns ett koncentrat av skilda konflikter och specifika intressen som hålls vid liv av konflikterna. Varje konflikt i regionen har sitt eget ursprung, sina särskilda aspekter, och kräver därmed specifika lösningar, men de kan inte bli verklighet om man inte får till stånd en generell samordning, som är ett resultat av en uttömmande analys och som kan leda fram till ett balanserat avtal för hela regionen.
Att försöka lösa varje konflikt separat, det är detsamma som att sudda ut alla historiska, etniska, religiösa och kulturella kännetecken som ger näring åt nationalistiska eller traditionalistiska attityder, och det är detsamma som att glömma bort de internationella strategier som syftar till att kontrollera råvaror och att upprätthålla inflytandeområden genom militära allianser. Alla regionens konkreta problem som behöver få en lösning, de förutsätter att ockupationen av territorierna upphör, att fångar friges och att flyktingar fritt kan återvända, att nationella minoriteters rättigheter erkänns, att embargon hävs, att militära operationer upphör, att man organiserar ett samarbete mellan regionens länder, att handels- och exportverksamheten normaliseras samt en sträng kontroll av tillverkningen och försäljningen av vapen.
Min dröm var att den ambitionen motsvarade Europeiska unionens dimension, och att vi hade viljan till att stödja fullbordandet av en process som inrättar ömsesidigt fördelaktiga säkerhetsanordningar och samarbetsformer mellan alla länder i Mellanöstern, och till att stödja all samstämmighet som avtecknar sig för regionala lösningar, samtliga nyckelfaktorer för ett partnerskap Europa-Medelhavet.

Dimitrakopoulos
Herr ordförande, fru rådsordförande, herr kommissionär! Jag anser att avtalet i Wye Plantation är betydelsefullt. Betydelsefulla är också resultaten av gårdagens omröstning i Knesset om tillämpningen av detta avtal. Jag vill också gratulera det österrikiska ordförandeskapet till den mycket betydelsefulla insatsen för att främja fredsprocessen. Samtidigt är det dock beklagligt att detta avtal ingås i Förenta Staterna under USA: s ledning och inte i Salzburg eller Wien under Europeiska unionens ledning. Det råder inget tvivel om att fredsprocessen kommer att fortsätta på ett riktigare och mera fullödigt sätt, om också Europeiska unionen medverkar politiskt. Parallellt med den enorma ekonomiska och tekniska hjälpen behövs Europeiska unionens politiska närvaro i området, och tyvärr, fru rådsordförande - jag kan inte hålla med er - någon sådan närvaro finns inte. Och den finns inte, för Europeiska unionens representation i området kan inte inskränka sig till ett enda sändebud, herr Moradinos, som för övrigt inte uträttar särskilt mycket.
Jag vill föreslå er två insatser: För det första, en uppvärdering av Europeiska unionens närvaro i området genom att man väljer en framstående person, tex. som när Felipe González valdes till representant i Bosnien, en person som får stöd av en grupp experter. Och för det andra, en garanterad medverkan av Europeiska unionen i alla förfaranden som krävs för att genomföra och vidmakthålla innehållet i Wye Plantation-avtalet.

Ferrero-Waldner
Herr ordförande, mina högt ärade damer och herrar ledamöter! Med största uppmärksamhet har jag lyssnat till denna mycket intressanta debatt och jag tror att det här finns enhällighet i fråga om en väsentlig punkt, eller när det gäller ett väsentligt element, nämligen den roll som Europeiska unionen skall spela i fredsprocessen.
Vi vet att det kommer att bli enormt svårt att genomföra Wye Plantation, men jag skulle dock än en gång vilja påpeka att det åter var en ny början och en ny förhoppning. Jag tror att det är en helt väsentlig faktor, att vi nu, Europeiska unionen, med eftertryck, tålamod, mod och kreativitet, som det också här har sagts, fortsätter med genomförandet och de enskilda konferenserna. Jag har tidigare berört den biståndskonferens, som kommer att äga rum nu den 30 november i Washington. Naturligtvis skulle vi gärna ha hållit den i Wien. Vi har också erbjudit allting. Vi förhandlade med amerikanerna, med norrmännen, ty idén var att eventuellt ha ett medordförandeskap. Allt detta försökte vi. Tyvärr var det inte möjligt för oss.
Nu skulle man naturligtvis kunna säga att vi är ledsna, att vi är lite grand förolämpade över det. Men jag tror att det trots allt inte är det riktiga synsättet. Det riktiga synsättet måste vara att här träda in som en viktig faktor, ett viktigt element i fredsprocessen, och vad kan nu vara viktigare för båda sidor än att till exempel vara närvarande vid biståndskonferensen i Washington och där visa på unionens betydande roll?
Vi skall inte tävla med USA - man skulle nästan kunna likna det vid en skönhetstävling. Det som är viktigt är framstegen för att åstadkomma fred. Om det inte är möjligt på annat sätt, och om den ena sidan lyssnar mer till amerikanerna och den andra sidan mer till Europeiska unionen, då måste man helt enkelt göra något gemensamt. Jag tror att det är just detta som vi alla måste göra.
Man måste ju se vad som är vårt specifika bidrag, och jag har försökt klargöra att det är nödvändigt med en hel rad uppföljningsåtgärder. De politiska och ekonomiska rollerna kan inte helt skiljas från varandra, ty även öppnandet av flygplatsen är i själva verket en högst politisk sak, eftersom den är nästa steg. Hur länge har flygplatsen varit färdig, utan att öppnas?
Principiellt planeras det att flygplatsen skall öppnas den 20 november, alltså inom kort, och det blir fråga om provisorisk drift. Det är riktigt att flygplatsen inte är helt färdig. Sedan skall flygplatsen öppnas så snart som möjligt, men den politiska signalen har getts till att man här äntligen fortsätter med någonting.
För det andra hamnen: Här har utrikesminister Sharon i samtalen själv sagt till rådets ordförande Schüssel att man inom två månader kan räkna med fortsatt - jag vill inte säga enande, men med fortsatta steg. Enande tycks mig kanske vara lite för omfattande. Här måste man vara försiktig. Det som tyvärr också berördes - och med all rätt - är naturligtvis frågan vilken effekt den 4 maj 1999 kan få. Här kunde det faktiskt hota en svår kris och ett nytt utbrott av våld, om man inte redan tidigare kommer fram till förhandlingar och därigenom kan avvärja en sådan kris och en ensidig förklaring. Rådet har här redan påbörjat interna samråd och även tagit upp kontakter med Förenta staterna om det.
Det viktigaste, tror jag, är förvisso att vi tillsammans fortsätter med konkreta steg: Efter biståndskonferensen har också ett fyrpartsmöte initierats från vår sida - det nämnde jag redan tidigare i mitt uttalande, där just de fyra väsentliga parterna EU, USA, men även Israel och Palestina kan fortsätta diskutera alla dessa viktiga politiska och ekonomiska frågor. Totalt sett tror jag att det är ett betydande nytt steg på den långa och svåra vägen till fred i Mellanöstern.
(Applåder)

Spencer
Herr ordförande! Kommissionen har en viktig roll att spela i denna fråga. Det är för mig obegripligt att en man som kommissionär Flynn med sin legendariska vältalighet inte känner sig manad att yttra sig i slutet av denna debatt. Vill ni vara vänlig och upprepa er inbjudan till honom att inta platsen framför mikrofonen.

Dimitrakopoulos
Herr ordförande! Också jag instämmer i herr Spencers förslag.
Jag har lyssnat på fru rådsordföranden och jag är rädd att det har uppstått ett missförstånd. Jag kritiserade inte det österrikiska ordförandeskapet för att Wye Plantation-avtalet inte ingicks i Wien eller i Salzburg. Jag sade bara att det skulle ha känts bättre, om avtalet hade ingåtts i Wien eller Salzburg, vilket jag vill upprepa. Jag vill åter ta tillfället i akt och framhålla att det österrikiska ordförandeskapet har gjort och gör viktiga insatser för fredsprocessen i Mellanöstern. Det var detta förtydligande jag ville göra.

Flynn
Eftersom jag skulle tycka väldigt illa om att göra Spencer besviken, skall jag göra ett kort uttalande. Jag uppskattar hans vänliga ord om min vältalighet.
Jag har lyssnat mycket noggrant till denna debatt. Enligt min mening verkar det som om Wye-avtalet faktiskt kan ge fredsprocessen en välbehövlig chans. Vi måste inse att det skedde vid en mycket känslig tidpunkt där kollapsen var nära, så jag ser detta som en mycket stor framgång. Det är ju faktiskt så att det är det enda tillgängliga instrumentet för att stödja freden i Mellanöstern som det internationella samfundet har att tillgå just nu. Av detta skäl, eftersom det är den bästa chansen som den plågsamma processen i Mellanöstern har, så måste den få vårt starka stöd. Det är ett oerhört glädjande faktum att Knesset nyligen har vidtagit de nödvändiga åtgärderna.
Det kan finnas många hinder att ta sig över när det gäller själva uppgörelsen, men både politiskt och ekonomiskt stöd bör ges till alla parter för att bevara slagkraften. Detta är en viktig slutsats som dragits vid denna debatt. Men när man väl gjort allt, så är nyckeln till framgång att det sker ett korrekt genomförande. Jag stöder tveklöst vad Spencer så vältaligt själv sade. Han sade att det kommer att fordras finkänslighet av de som är i området för att uppmärksamma situationens nycker som existerar i denna mycket känsliga del av världen. Jag har själv besökt platsen, så jag har full förståelse för hur ett felaktigt ord, använt vid fel tillfälle kan äventyra hela saken. Detta måste tas på allvar.
Vi måste göra en insats. Vi bör inrikta våra åtgärder till ett begränsat antal viktiga områden. Ett par har nämnts. Det är mycket intressant att nämna sjukhusfrågan. Sjukhuset finns där; det är tomt. Det verkar som om palestinierna inte har nog med resurser för att driva det just nu. Men kommissionen har skickat en förvaltningsgrupp för att få igång driften. Detta är en positiv utveckling som vi kan stödja.
När det gäller flygplatsen, sade israelerna att den skulle börja fungera denna vecka. Vi måste vänta och se vad som händer under de närmaste veckorna, om detta löfte kan hållas.
Vad gäller hamnen så har vi de ständiga problemen rörande tillträdet. De väntar fortfarande på sin lösning. Man måste förstå att det kommer att bli en försening på tre eller fyra år när det gäller färdigställandet, i vilket fall som helst. Så det finns alltså hinder där.
Men vad vi har förstått att här finns ett samförstånd om att vi vill ge detta en chans, och vi vill ge vårt fulla stöd till det österrikiska ordförandeskapet och Ferrero-Waldner för allt som gjorts för att göra detta möjligt. Kommissionen kommer också att ha samma målsättning.

Ordföranden
Jag förklarar debatten avslutad.
I denna fråga har jag mottagit 7 resolutionsfördrag, i enlighet med artikel 37, andra stycket, i arbetsordningen .
Omröstningen äger rum i morgon kl. 09.30.
(Sammanträdet avbröts kl. 19.40 och återupptogs kl. 21.00.)

Strukturfonder (fortsättning)
Ordföranden
Enligt föredragningslistan följer nu fortsättningen på den gemensamma debatten om strukturfonderna.

Hernández Mollar
Fru ordförande! Utskottet för sysselsättning och socialfrågor har tillfört en viktig sak till betänkandet av Hatzidakis och McCarthy. Vi befinner oss i ett betydelsefullt ögonblick för att forma den framtida Europeiska socialfonden, eftersom det nya mål 3 som förordningen föreslår exklusivt kommer att tillämpas av Europeiska socialfonden, och dess verksamhet är intimt förknippad med utvecklingen av de nationella sysselsättningsplanerna. Vi tycker att den förenkling och koncentration, vilka har resulterat i sammanslagningen av de nuvarande mål 3 och 4 i mål 3, är positiv. Utskottet för sysselsättning och socialfrågor och även utskottet för regionalpolitik förespråkar den övergripande karaktären eftersom det är konsekvent med det nya mål 3: s karaktär som pådrivare av en politik för utveckling av de mänskliga resurserna i förvaltningen av de övriga målen, och för att dess samband med de nationella sysselsättningsplanerna garanterar tillämpningen av en aktiv politik över hela unionen, inte bara i de regioner som inbegrips i mål 1 och 2, vilket kommissionen föreslår och därmed diskriminerar de rikare områdena i de mindre utvecklade regionerna, vilka inte skulle hamna under mål 3: s beskydd.
I utskottet har vi också uttalat oss för behovet av att planera och genomföra strukturfonderna i alla mål, och stärka principen om lika möjligheter, men på ett balanserat sätt. Det är sant att arbetsmarknaden uppvisar allvarliga snedvridningar till nackdel för kvinnor och funktionshindrade.
Jag vill också betona, herr ordförande, herr kommissionär, att vi är överens om att resurserna skall användas på ett effektivt sätt, men vi menar i utskottet för sysselsättning och socialfrågor - och detta anser även utskottet för regionalpolitik - att den av kommissionen föreslagna formuleringen för att automatiskt frigöra anslagen tycks alltför rigid, och vi menar att man skall bibehålla den privilegierade karaktären för strukturfondernas anslag. Det vill säga, dess karaktär av utgiftsmål och inte som ett tak för utgifterna. Och i detta fall omfördela de icke använda anslagen bland andra regioner i medlemsstaten, vilket också utskottet för regionalpolitik har ansett.
Slutligen, vad gäller gemenskapsinitiativen är det viktigt att interventionerna och målen i gemenskapsinitiativen är klart åtskilda och det är även nödvändigt att kommissionen uttalar sig om de kriterier som kommer att föreslås för den nya generationen initiativ, som man säger i sin egen rapport.

Napoletano
Fru ordförande! Jag tror att dagens debatt har visat att det finns en betydande samsyn mellan kommissionen och parlamentet vad gäller koncentrationen, förenklingen, effektiviteten och partnerskapet. Men jag tror ändå att det finns ett par punkter i parlamentets resonemang som kommissionen borde ta hänsyn till i debatten som borde föras i den anda som Hänsch påminde om i morse, och inte utformas som en dialog mellan en part som hävdar en viss linje och en annan part som vill gå en annan väg.
Det verkar som om vi har blivit eniga om vissa principer. I dag skall vi finslipa ett par punkter. Kommissionen verkar redan vara villig att revidera förslaget om en reserv. Det finns ett resonemang om gemenskapsprogrammen där utan tvekan Interreg borde vara det viktigaste programmet, men vi insisterar på att man skall behålla Urban-programmet, såväl för att ge städerna en mer framträdande roll inom ramen för systemet, som i Mål 1 och i andra gemenskapsinitiativ, typ Interreg-programmet.
För Mål 2 kan man uppnå en samverkan med det nationella stödet på två olika sätt: antingen genom ökad flexibilitet eller genom att ta med i beräkningen att där strukturfonderna går in skall det finnas ett klart definierat problem och att därför de båda kartorna kanske borde sammanfalla. Det är under alla omständigheter strukturingripandet som signalerar behovet av stöd på grund av en viss eftersläpning, ett visst problem i området.

Cushnahan
Fru ordförande! Jag hade helst velat tala i allmänna termer, men givet den senaste utvecklingen i mitt hemland så kommer jag att begränsa mig till vår framtida strategi. Jag är säker på att kommissionären är väl medveten om den irländska regeringen beslut att dela upp Irland i två regioner: en grupp av 15 grevskap från de västra delarna, gränstrakterna och de mellersta delarna, inklusive två grevskap i min egen valkrets, Kerry och Clarke, skall utses till en ny mål 1-region. Avsikten är att de återstående elva grevskapen under en övergångsperiod skall utses till mål 1-region.
Jag har förstått, herr kommissionär, att ni redan gjort klart för den irländska regeringen att denna strategi inte kommer att resultera i några extra medel till Irland. Ni lämnar det i vilket fall som helst till Eurostat att på grundval av tillgänglig statistik besluta om de nya regionerna skall antas eller inte. Skulle ni vilja bekräfta om det är sant att Eurostat under de närmaste dagarna kommer att utarbeta nya siffror om de ekonomiska indikatorerna för 1996-1997. Om de, vilket jag fruktar, visar en dramatisk förbättring av Irlands ekonomiska resultat, finns det då inte en faktisk risk att en stor del av den nyligen utsedda mål 1-regionen inte längre är berättigad något stöd? Man kommer att ligga över den lägsta tillåtna nivån, och detta kommer att förstöra vår nuvarande strategi.
Användningen av BNP-kriteriet överskattar Irlands faktiska situation. Det inkluderar multinationella vinster som inte stannar kvar i vår ekonomi, och jag ber kommissionen att ha detta i åtanke när de bedömer det irländska fallet. Bruttonationalinkomsten skulle utgöra ett mycket mer rättvisande kriterium.
Till sist vill jag ha ett klargörande från kommissionen vad gäller det föreslagna mål 1 enligt övergångsperiod. Kommer förändringen rörande samfinansieringen från 75 procent till 50 procent att tillämpas på samma sätt när det gäller projekt inom Europeiska jordbruksfonden, Europeiska socialfonden och Europeiska regionala utvecklingsfonden? Hur kommer situationen att bli när det gäller premieutbetalning per djur. Kommer nivån rörande denna premieutbetalning enligt mål 1 att fortsätta för mål 1 i områden enligt övergångsperiod?

Howitt
Fru ordförande! Jag vill berömma kommissionärerna för att de är närvarande vid denna maratondebatt och för den uppmärksamhet de visar, men jag är rädd att jag måste använda min begränsade tid till att ta upp frågor där jag tycker att kommissionen har fel: för det första vad gäller ett lämpligt sätt att uppnå koncentration och förenkling. Nedskärningarna i kommissionens initiativ är alldeles för stora. Kommissionen kan inte säga att beloppen är för små för att försvara förvaltningen. Berätta detta för folk i min region som har använt 30 miljoner ecu - 25 miljoner brittiska pund - under den senaste femårsperioden. Mindre program som är riktade kan faktiskt fungera bättre.
När det gäller stadsmiljöinitiativet, så låt oss inte höra talas om en fördubbling. Hur ligger det till med de 60 procent av befolkningen som bor i små och medelstora städer, innovation och transnationella länkar? Ett nytt gemenskapsinitiativ kan skräddarsys för att ta itu med dessa behov. När det rör mål 2, så måste vi förstå att det inte är samma sak att ge stöd till de fattigaste regionerna inte är samma sak som att ge stöd till de fattigaste medborgarna. Låt oss hjälpa de fattigaste områdena; ett program, en region, javisst, men riktat stöd från mål 2 inom regionen som ligger under NUTS III-nivå.
När det gäller frågan om tjänster, så är en överflödig banktjänsteman eller hotellreceptionist lika arbetslös som en överflödig industriarbetare. Jag välkomnar det faktum att kommissionen stöder vår uppfattning om detta, men förordningen behöver förtydligas ytterligare.
Det var fel av kommissionen att utestänga miljömyndigheterna från att delta i beslutsfattandet. Och de regionala fonderna, i lika stor utsträckning som socialfonden, måste respektera principerna om icke-diskriminering.
Till sist, om frågan där jag varit föredragande, dvs. riktlinjerna: låt oss få entydiga garantier från kommissionären om att de kommer att offentliggöras före slutet av året, och att de inte kommer att användas för att göra sena förändringar i lokala projekt. Detta är en test på kommissionens verkliga tillämpning av förenkling. Låt oss iaktta vår plikt att framförhandla detta paket i tid. Allt annat kommer att innebära finansieringsförseningar, korta tidsfrister och forcerade projekt under de kommande sju åren. Tillfället att förhindra detta finns bara en, och endast en, gång. Vi måste handla nu.

Imaz San Miguel
Fru ordförande! Sammanhållningspolitiken är en solidaritetsakt för de mindre gynnade områdena. De prioriterade stödregionerna, så som kommissionen definierar dem, är de i mål 1, de som har en inkomst lägre än 75 procent av genomsnittet i Europa. Man tar som referens för denna definition den självstyrande regionen eller regionen. Förfarandet kan förefalla rättvist men det kräver en korrigering. Det finns områden som inte har en regions storlek, de har objektiva behov och dess inkomst ligger tyvärr under den nivå som krävs. Därför är det nödvändigt att det finns undantag, begränsade naturligtvis, så att dessa områden kan bli föremål för mål 1 och få en prioriterad karaktär i stödmottagande. Det finns flera sådana i Europeiska unionen. Jag kan ge ett exempel: i Baskien, området på vänstra sidan om Nervión och Ayala. Det har 350 000 invånare, med en inkomst under 75 procent av genomsnittet i Europa, en arbetslöshetsnivå över 20 procent och ett socioekonomiskt nät som måste förnyas. Det är dessutom ett område som gränsar till två självständiga regioner som i dag hör till mål 1: Castilla-León och Kantabrien.
Således skulle ett medtagandet av den vänstra sidan om Nervión och Ayala i mål 1 göra att ingen fläck skulle bli kvar på den europeiska stödkartan. Det vore en solidaritetshandling gentemot dess invånare och en nödvändig åtgärd för att få i gång investeringarna och den ekonomiska verksamheten i området och för att skapa arbetstillfällen. Det är alltså nödvändigt att överväga möjligheten till undantag beträffande kartan i mål 1, för att de konkreta, objektiva stödbehoven skall få sin plats i strukturfonderna trots de politiska och administrativa gränserna.
Det finns också en annan aspekt i kommissionens förslag som vi bör ändra på. Stödet till utbildning och sysselsättning, i det nya mål 3 kan förloras för mål 2-områdena: de industriella områdena. Det skulle vara helt felaktigt. Var behövs utbildningen av människor, av humanresurserna, bättre än i områden med industriell omstrukturering? Bara av detta skäl, denna förändring, skulle Baskien, liksom andra industriella områden i Europa, kunna fortsätta att ta emot runt åtta miljarder pesetas årligen.
Jag hoppas att parlamentets röst i morgon är för användandet av denna fond för utbildning i mål 2-områdena, de som befinner sig i industriell omstrukturering. För om det är någonstans i Europa som utbildning är viktig för sysselsättningen, är det utan tvivel där man, med en hög arbetslöshetsnivå, genomför viktiga industriella och teknologiska omstruktureringar.

Pérez Royo
Fru ordförande! Jag vill tala om förslaget till förordning för strukturåtgärderna inom fiskerisektorn. Och det är i princip omöjligt att inte inta en kritisk hållning gentemot denna förordning. En kritisk hållning som motiveras av den situation som fiskerisektorn för närvarande befinner sig och på grund av de förslag som har lagts fram i denna förordning, även om de inte är så konkreta.
Det är viktigt att understryka - och ni känner till det mycket väl - att den gemensamma fiskeripolitiken, på ett nästan exklusivt sätt vilar på strukturfonderna. Och i denna fråga är det, ur såväl kvantitativ som kvalitativ synvinkel, omöjligt att inte ha en kritisk hållning.
Gemenskapens fiskerisektor befinner sig för närvarande i en djup omvandling för att överleva och bli konkurrenskraftig inom ramen för en global ekonomi. De åtgärder som genomförs kräver tillräckliga anslag från fonderna, för att finansiera de olika aspekter som utgör den gemensamma fiskeripolitiken i sina olika delar: bevarande och skyddande av resurserna, internationella avtal, marknader, strukturåtgärder, sociala aspekter, etc.
Bristen på tillräckliga anslag kommer att leda till en ödeläggelse av en vital sektor i kustområdena, arbetskraftsintensiv såväl i själva fiskandet som i beredningsindustrin, och om vi förlorar den skulle det innebära betydande offentliga kostnader. Ur kvantitativ synvinkel finns det en rad osäkerheter som komplicerar dess framtid.
Ur kvalitativ synvinkel - och jag slutar här -, finns en iakttagelse som upprepade gånger har nämnts i fiskeriutskottet: utformningen av den nya strukturpolitiken, där den övergripande karaktären för fisket går förlorad. Fisket behöver en förordning, eller åtminstone ett specifikt mål, av övergripande karaktär, och ett enda rättsligt instrument, en fond som den nuvarande FFU, vilken borde förstärkas utifrån de kriterier som kommissionen förespråkar i förslaget till inrättandet av en utvecklingsfond för landsbygden. Detta är vad vi kräver, fru ordförande, i våra ändringsförslag.

Porto
Fru ordförande! I diskussionen om sammanhållningsfonden har ändringsförslagen en förhärskande betydelse - vilket motiverar att vi riktar in vår uppmärksamhet på dem - vad gäller tanken om att länder som har anslutit sig till eurosamarbetet inte längre skall ha rätt till fonden. Det rör sig om förslag utan något substantiellt berättigande, då det handlar om en strukturfond som syftar till en reell konvergens, i de länder som har en BNP per capita under 90 procent av gemenskapens BNP per capita.
Eftersom denna konvergens skulle äventyras med den restriktiva politik som krävs av den nominella konvergensen, kan man förstå att det i allas intresse har beviljats ett extra stöd till den reella tillnärmningen. Behovet av en tillnärmning av de mest eftersläpade länderna är dock inte slut i och med införandet av euron. Det är faktiskt en temporär mekanism - precis som har sagts i eftermiddag - men om den upphör att tillämpas när man uppnått 90 procent är den alltså tillfällig, då dessa mest eftersläpade länder dessutom är tvungna att bibehålla sin strama politik inom ramen för sina stabilitets- och tillväxtpakterna.
Det föreslagna avskiljandet från fonden, skulle alltså få den paradoxala konsekvensen att det straffar de som har uppfyllt, och på motsvarande sätt premierar de som med en mindre sträng politik, inte har uppfyllt, villkoren för ett eurosamarbete.
Men förutom de substantiella skälen, står vår trovärdighet på spel, inför ett fördrag som, bortom alla tvivel, slår fast villkoren för berättigande till fonden: en BNP per capita under 90 procent av gemenskapens BNP och fastställandet av ett nominellt konvergensprogram. Det är ett fördrag som för detta ändamål, reservationslöst fick vår parlaments stöd, och ratificerades av unionens alla länder. Vilken bild skulle man få av politikerna - i detta fall ledamöterna i detta parlament - om vi utan några skäl - i detta fall till kommissionen - inte skulle respektiva detta genom ett initiativ från vår sida?
Fördragen, liksom ordet, är till för att uppfyllas, inte bara av de södra länderna utan också av länderna i norr, vilka för övrigt naturligt nog hade en avgörande roll i deras tillblivelse.

Izquierdo Collado
Fru ordförande, fru kommissionär, herr kommissionär! Vi debatterar en del av Agenda 2000, vilken på ett särskilt sätt påverkar den europeiska personligheten då den direkt handlar om sammanhållningen.
Jag har lyssnat till många talare i denna debatt och, möjligen utmattade av den knappa tid vi förfogar över, har kanske en bild getts som jag inte är överens med, eftersom man har försökt säga till kommissionen att dess förslag inte är solida förslag. Jag vill tvärtom säga - och utnyttja den korta tid jag har på mig -, att vi har fått några verkligen positiva dokument från kommissionen, verkligen inträngande angående sammanhållningen, vilka har gjort det möjligt för oss att arbeta och vilka dokument vi nu håller på att förbättra. Men jag är inte så pretentiös att jag utgår ifrån att våra ändringsförslag förbättrar kommissionens texter. Jag anser att samhället är komplext och kanske komplicerar våra ändringsförslag kommissionens text. Det är nödvändigt eftersom vi är parlamentsledamöter och folkvalda representanter, men på bekostnad av en lägre teknisk och taktisk nivå i kommissionens dokument.
Emellertid vet jag att ni i kommissionen har varit positiva och modiga. Modiga när det har gällt att utforma sammanhållningens arkitektur; modiga när det har gällt att föreslå sammanhållningsfonden och lyckas finna det juridiska yttrandet; modiga när det har gällt att föreslå ett balanserat och solitt anslag till sammanhållningsfonden.
Jag ber, fru kommissionär - er speciellt - att ni i förbindelse med ramförordningen, försöker överlämna ett nytt dokument som just samlar in denna så rika debatt som ni har haft med parlamentet, och som jag vet att ni har med rådet. Det skulle vara bra om denna förordning - som redan i viss mån har diskuterats enormt mycket - kunde ersättas med en annan där nu den sista punkten i redigeringen skulle ha satts i denna så fruktbara debatt som vi har haft.

Sisó Cruellas
Fru ordförande! Det finansiella anslaget till de transeuropeiska näten som kommissionen föreslagit för perioden 2000 till 2006, nästan fördubblar det från perioden 1995-1999. Jag gratulerar till denna ökning av de finansiella anslagen, men vi måste notera att perioden 2000-2006 är längre än den tidigare, att siffrorna bör jämföras i konstanta termer och inte i löpande termer, och att investeringarna i infrastruktur i unionen har sjunkit från 1, 5 procent av BNP till 0, 9 procent de senaste åren.
Således anser jag att siffran relativt sett är lika knaper som den som övervägdes i rådets förordning, vilken vi nu har förändrat och där jag var föredragande. Redan då sade jag att det finansiella anslaget som planerats för de transeuropeiska näten bara utgjorde 0, 6 procent av de finansiella behoven för att bygga de planerade infrastrukturerna under perioden 1994-1999. Vi befinner oss nu i en liknande situation, trots att vi har fördubblat anslaget i löpande termer, och det finns således fortfarande en klar motsättning mellan behoven av en verklig gemenskapspolitik för infrastrukturer, och de tillgängliga fonderna i unionen.
Eftersom jag också har varit föredragande för yttrandet om sammanhållningsfonden, vill jag inte låta bli att göra följande reflektion. Enligt det som har fastställts skall en medlemsstat som får bidrag från sammanhållningsfonden, men inte uppfyller konvergenskriterierna som statsskulden och det offentliga budgetunderskottet, inte få mer bidrag. Så är det fastställt. Å andra sidan finns det de som uttrycker - och i dag har vi hört inlägg i den riktningen - att om en medlemsstat, som får bidrag från sammanhållningsfonden, har uppfyllt konvergenskriterierna, bör de inte längre få motta bidragen. Det vill säga, alla medlemsstater, såväl de som uppfyller konvergenskriterierna som de som inte gör det, kommer att straffas genom att inte få det som tillhör dem, ur sammanhållningsfonden. Inför denna inkonsekvens är övriga kommentarer överflödiga.
Jag vill bara tillägga att andan hos den tillfälliga kommittén, som skapades för att instrumentera sammanhållningsfonden inte var denna. Och jag säger det med kännedom om saken, eftersom jag hade äran att vara en av medlemmarna i den nämnda tillfälliga kommittén.

Darras
Fru ordförande! Det dokument som läggs fram till oss i dag är resultatet av många timmar av diskussioner och kompromisser. Det har utarbetats av våra två medföredraganden, McCarthy och Hatzidakis, och jag skulle vilja tacka dem för deras ansträngningar.
Vi godkänner den allmänna hållningen i betänkandet, som innefattar principerna om koncentration, förenkling och decentralisering, som kommissionen föreslog, men vi kan trots det inte rösta för den definitiva resolutionen.
Trots betänkandets positiva punkter - en övergripande tillämpning av mål 3; bevarande av initiativet " Urban" , som för första gången kommer att ta hänsyn till små och medelstora städer; kravet på ett nytt initiativ för att bemöta ekonomiska och sociala kriser som medför förlorade arbetstillfällen; en revidering av den resultatreserv som kommissionen har föreskrivit - så ställer vi oss negativa.
När det gäller mål 1 är det vår uppfattning att stödet i första hand bör gå till de svagaste. Vi vill se en strikt respekt för kriteriet på 75 %. Vi kan inte i något fall acceptera att de medel från EUGFJ-Garanti som används inom ramen för mål 2 betraktas som icke-obligatoriska utgifter. Och slutligen, om plenarkammaren inte röstar för vårt ändringsförslag nr 46, där vi med hänsyn till öppenheten kräver en garanti om att strukturfondernas medel används på ett icke-diskriminerande sätt i de olika berörda regionerna, skulle vi anse det avslaget vara skadligt för vår demokrati.
Fru ordförande! Detta är skälet till att den franska socialistiska delegationen i Europaparlamentet inte kommer att ge en positiv röst vid första behandlingen.

Pirker
Fru ordförande, fru kommissionär, herr kommissionär! Ett mycket betydande syfte med rådets förordning är att medlen ur regionalfonden i stor utsträckning satsas på sysselsättningseffektiva åtgärder. Det anser jag vara särskilt betydelsefullt, och det var också föremål för vår diskussion i utskottet för sysselsättning och socialfrågor.
Jag vill ta tag i ett par väsentliga punkter, där vi i utskottet för sysselsättning och socialfrågor enhälligt ansåg att de obetingat bör realiseras. För det första vet vi att nya former för arbetets utförande, arbetsorganisationen och flexibla modeller i regel också leder till ökad sysselsättning. Men vi vet också att dessa flexibla modeller mycket ofta inte kommer till användning, ibland därför att de små och medelstora företagen inte är i stånd att genomföra dem. Därför är önskemålet att stimulera och visa på förebilder hur sådana nya, flexibla modeller även skall kunna genomföras i mindre företag.
Den andra punkten är att många små och medelstora företag inte har råd med tekniköverföring, och att använda sig av all utveckling i sina företag. Mitt förslag är att man inrättar innovationsbörser, där innovativa unga företagare kan komma i åtnjutande av lämpligt vetande och lämpliga anvisningar för att skapa nya jobb i nya företag.
För det tredje överväger vi överallt att man för alla projekt, och detta redan från början, även måste tänka på hur humanresurserna i detta sammanhang kan utvecklas optimalt. Den fjärde punkten var ett ärende för oss alla: det måste tas särskild hänsyn till de handikappades behov vid planering av de infrastrukturåtgärder som skall främjas. Det finns många fler punkter, men jag tror att dessa är väsentliga och kan bidra till att skapa mer sysselsättning, och jag ber om att man genomför dessa punkter, som vi har fattat ett enhälligt beslut om.

Langenhagen
Fru ordförande, mina damer och herrar från kommissionen! För bara en vecka sedan organiserade jag i min hemstad Cuxhaven, det viktigaste sätet för fiskeri i Tyskland, en konferens om reformering av strukturåtgärderna i fiskerisektorn. Den kritik som yttrades från den regionala fiskebranschens sida gav uttryck för den stora oro, som för ögonblicket härskar i fiskerisektorn. I december 1992 enades Europeiska rådet i Edinburgh om principen att områden som är beroende av fiskeri skall få privilegierat stöd inom ramen för strukturpolitiken. Denna princip iakttas nu inte längre av kommissionen i den nya förordningen om strukturfonderna. Den delvis företagna omstruktureringen i jordbruksfonderna hotar att åter placera fiskerisektorn i direkt konkurrens med jordbruket. Särskilt denna aspekt ledde till stor oro under min konferens.
Enligt kommissionens planer kommer man framledes att stödja en och samma åtgärd i de olika målområdena ur olika portmonnäer, varvid mål 1-områden entydigt kommer att ligga bättre till. Är kommissionen här klar över att företag ur en mål 2-region kan komma att överväga att utvandra för att slå sig ned i en mål 1-region, endast därför att de kommer att få bättre villkor där?
Vårt ursprungliga krav på ett eget mål 4 för landsbygden med separat kartläggning av de områden som är beroende av fiskeriet måste vi väl avstå från, men vi behöver ett enhetligt strukturstöd av horisontell karaktär, för att säkra målen för den gemensamma fiskeripolitiken. Det är den enda riktiga ansatsen. Vi får inte helt enkelt övergå till föredragningslistan. Ett felaktigt beslut fortsätter att undergräva förtroendet för Europeiska unionen på detta så ömtåliga område. Detta får inte bli resultatet av den nya europeiska strukturpolitiken.

Viola
Fru ordförande, fru kommissionär, kära kolleger! I dag står parlamentet inför det första steget när det gäller att reformera de strukturfonder som kommer att bestämma sammanhållningspolitiken för de femton medlemsstaterna fram till år 2006. Från och med det datumet tror jag att allt kommer att ändras i grunden, såväl den gemensamma jordbrukspolitiken som hanteringen av strukturfonderna och sammanhållningsfonden.
För perioden som leder fram till utvidgningen av unionen föreslår de finansiella översikterna att man på papperet bibehåller 0, 46 procent av BNP för budgetkategori 2, meden kommissionen lovar en koncentration och förenkling som på kort tid kommer att innebära en avsevärd minskning av antalet regioner och den andel av den europeiska befolkningen som ingår i Mål 1 och 2.
Om nu de 0, 46 procent som anges var ograverade, så skulle denna koncentration vara begriplig. Men det är den inte, eftersom fonderna som är avsedda att användas för sammanhållningspolitiken också används för att finansiera anslutningen av nya medlemmar, vilket med en halv procent minskar de belopp som angavs i Edinburgh och som bekräftats i Agenda 2000 för de femton staternas sammanhållningspolitik.
När det gäller gemenskapsinitiativen är minskningen från tretton till tre acceptabel om de borttagna gemenskapsinitiativen verkligen tillför det extra värde för de redan befintliga fonderna och den transeuropeiska karaktär som borde ligga till grund för denna typ av initiativ.
Jag noterar med tillfredsställelse hänvisningen i de allmänna reglerna för strukturfonderna till det olämpliga i att knyta dessa till konkurrenspolitiken. I betänkandena om det allmänna regelverket och om Europeiska regionala utvecklingsfonden är framför allt hänvisningen till kravet att införa öregionerna i såväl Mål 1 som i gemenskapsinitiativen av speciell betydelse genom att man inom ramen för det nya Interreg-programmet skapar ett nytt utrymme som tydligt inriktas på samarbete mellan öregionerna.
Genom att anta de här förslagen efter första behandlingen visar Europaparlamentet konsekvens vad gäller sitt eget beteende - med tanke på omröstningen i maj om mitt betänkade - och vad gäller tillämpning av fördraget som undertecknades i Amsterdam och som i artikeln om sammanhållningspolitiken föreskriver att samtliga europeiska öregioner skall anses höra till gruppen minst gynnade regioner.
Jag hoppas avslutningsvis att också kommissionen skall kunna visa denna konsekvens som med början i Amsterdam har visats av rådet och av detta parlament.

Ojala
Fru ordförande! Till att börja med vill jag tacka Jöns för ett utmärkt arbete. Jag tänker nämligen tala här om socialfonden. Jag skulle speciellt vilja lyfta fram tre frågor ur förslaget av utskottet för sysselsättning och socialfrågor. För det första nödvändigheten att koppla socialfondens verksamhet som en del i genomförandet av de gemensamma riktlinjerna för sysselsättningen. Härom är vi av samma åsikt som kommissionen. För det andra främjande av kvinnornas ställning och för det tredje socialfondens möjligheter att fungera för genomförande av Amsterdamfördragets artikel 13, dvs. icke-diskrimineringsartikeln. Utskottet föreslår ju att man skall ändra artikeln genom att lägga till ett konstaterande att fonden skall främja åtgärder för att bekämpa diskriminering på grund av kön, ras, etniskt ursprung, religion eller övertygelse, funktionshinder, ålder eller sexuell läggning. Jag hoppas verkligen att kommissionen tar detta förslag av utskottet på allvar. Det är nämligen oerhört viktigt, ty utan resurser kan icke-diskrimineringsartikeln bara förbli en död bokstav. Jag hoppas att kommissionen verkligen förstår utskottets ståndpunkter.

Botz
Fru ordförande, ärade kommissionärer! Ett av de viktigaste målen med denna reform är koncentrationen. Den som vill uppnå detta mål, måste koncentrera existerande medel på de verkligen behövande regionerna, alltså fördela dem. Ju fler regioner som inordnas i denna högsta stödkategori för mål 1, eftersom man antingen inte vill acceptera den 75-procentiga tröskeln, eller finner utvägar för att inte behöva acceptera den, desto mer bidrar man till att vi dåligt tillgodoser denna viktiga målsättning för gemenskapen.
Detta är oacceptabelt både om man ser på nuvarande gemenskap bestående av 15 länder eller på den kommande utvidgningen. Enligt min åsikt är the phasing out , så som kommissionen har föreslagit den, i och för sig ett mycket rättvist förfarande för att hantera regioner som har uppnått den 75-procentiga nivån. Om man förtydligar det med ett exempel, så skulle en region som 1999 har uppnått 74 procent alltså stanna kvar sex år i den högsta stödklassen, och sedan slutligen komma in i detta förfarande med phasing out fram till år 2011.
Får jag säga på följande vis: Den som råkar ut för något som är så bra, han kan inte med gott samvete påstå att det i EU finns någon brist på solidaritet, tvärtom. Jag vill påminna om att vi idag haft en ärad gäst, en president från en av de stater som väntar på anslutning, och jag hoppas, att de polska vännerna när vi väl har hunnit så långt Polen uppnår det 75-procentiga kriteriet under medlemskapet - jag vet naturligtvis inte när det blir, det vet ingen av oss - inte kommer att insistera på att från och med denna tidpunkt stanna kvar i den europeiska högsta stödklassen i betydligt mer än 12 år. Låt mig därför än en gång avslutningsvis göra en summering: Vi bör som parlament verkligen än en gång överväga - och jag hoppas att beslutet i morgon också utfaller på det viset - att verkligen fastslå ett klart och exakt kriterium, en definition av kriteriet för att räknas till mål 1.

Wulf-Mathies
Fru ordförande, mina damer och herrar ledamöter! Till att börja med vill jag tacka alla inblandade föredragande för deras omfattande arbete och de kvalitativa betänkandena: McCarthy och Hatzidakis för den allmänna förordningen, Varela Suanzes-Carpegna för regionalfondsförordningen, Collins för sammanhållningsfondsförordningen, Lellett-Bowman för den nya TEN-förordningen och slutligen Arias Cañete för förslaget till förordning om strukturåtgärder i fiskerisektorn.
Jag tror att parlamentet med dessa betänkanden uttrycker sin beslutsamhet att avsluta arbetena på Agenda 2000 redan före slutet av denna mandatperiod och jag är tacksam för de många klara yttrandena i denna debatt om att parlamentet vill ta på sig detta ansvar. Jag ber om förståelse, fru ordförande, för att det kommer att ta lite längre tid för fem av förslagen som delvis är lagstiftningsförslag, eftersom jag utgår från att ni gör anspråk på att också höra vad vi anser om ändringsförslagen, och därför vill jag här klargöra vår ståndpunkt, men ber om överseende med att detta inte kan klaras av på de vanliga tio minuterna.
Låt mig först göra några påpekanden om den allmänna förordningen om strukturfonderna: Det glädjer mig att kommissionen och parlamentet i de flesta principiella frågor som rör strukturfondsreformen följer samma linje. Detta gäller i synnerhet för den finansiella ramen om 0, 46 procent av BNP, för det prioriterade stödet till de regioner som har en verklig eftersläpning i utvecklingen, för minskningen av antalet mål och gemenskapsinitiativ, för stärkandet av partnerskapsprincipen och betydelsen av tillsynskommittéerna i den decentraliserade programmeringsprocessen och för tyngdpunkterna som läggs på jämställdhet och hållbar utveckling. Särskilt när det gäller frågan om jämställdhet i samband med socialfonden kommer min kollega Flynn närmast att yttra sig utförligt om den.
Jag skulle dock beklaga det mycket om parlamentet på de avgörande punkterna, i synnerhet när det gäller den nödvändiga koncentrationen, inte vågar hävda de principer som erkänns som riktiga gentemot särintressen i enskilda medlemsstater, regioner eller sektorer. Kommissionen kan därför inte ansluta sig till en rad förslag i betänkandet i fråga om genomförandet.
Först den geografiska koncentrationen när det gäller mål 1- och mål 2-stöd. Här berörs kärnpunkten i reformen, och det har också många talare i debatten klargjort. Utan koncentration kommer våra ansträngningar att använda anslagen mer effektivt att rinna ut i sanden, och bara förbli en sublim avsikt. Utan koncentration kommer de positiva effekterna för de fattigare regionerna att nivelleras, och slutligen underminera själva sammanhållningspolitiken.
Kommissionen kan därför inte följa de förslag som innebär en urvattning av koncentrationsmålen. Det gäller beträffande mål 1 för krävda undantagsbestämmelser från det strikta användandet av 75-procentskriteriet, liksom beträffande mål 2 för försöket att mjuka upp reduceringen av stödet till 18 procent, genom att uteslutande betrakta detta som vägledande. Låt mig säga till den irländska kollegan, att siffrorna för mål 1 kommer att finnas tillgängliga inom loppet av denna vecka. Därför förstår ni att jag inte vill kommentera den irländska regeringens beslut på denna punkt.
Beträffande utformningen av mål 2: Utvecklingen av arbetslösheten förblir det framträdande kännetecknet för bedömningen av strukturanpassningen, det framhåller ni själva flera gånger i ert yttrande. Kommissionens förslag tillåter dock medlemsstaterna att inom ramen för den utvidgade flexibiliteten stödja urvalet av stödregioner på en rad s.k. mjuka kriterier. I ljuset av dagens debatt anser jag att det är helt acceptabelt att ta upp några kriterier som ni också önskar i formuleringen av artikel 4.9, men det måste stanna vid att man begränsar det europeiska befolkningstaket till 18 procent och sätter det ekonomiska taket för medlemsstaterna på basis av de föreslagna europeiska kriterierna. Likaså kan kommissionen inte följa förslaget att välja BNP som referenskriterium för mål 2. Det skulle nämligen betyda att man installerar ett mål 1 för de rika medlemsstaterna bakom mål 2-fasaden. Detta vore en motsägelse i sig själv, och kunde enligt vår åsikt inte rättfärdigas med samhållningspolitiska överväganden.
Någon diskriminering av landsbygden kommer trots detta inte att inträffa, därför att det även här finns spelrum inom ramen för de mjuka kriterierna. Beträffande mål 3 bara ett påpekande ur regionalpolitisk synvinkel. Mål 3 har naturligtvis en viktig funktion inom ramen för de nationella sysselsättningsplanerna. Här finns det över huvud taget inga meningsskiljaktigheter mellan kommissionen och Europaparlamentet.
Samtidigt måste vi se till att hittillsvarande överlappningar mellan mål 2- och mål 3-åtgärder undviks, och att det sker en äkta samordning av investerings- och arbetsmarknadsstöd i de regionala målområdena. Vi har inga invändningar mot att den nationella sysselsättningsstrategin engagerar sig överallt, tvärtom. Men vi vill säkerställa att regionala åtgärder för att främja humanresurserna, som kontinuerligt passas in i den regionala utvecklings- och investeringsstrategin, kan förfoga över erforderliga medel från socialfonden. Kommissionen är därför beredd att granska alternativ till sitt tidigare förslag, som tillfredsställer parlamentets begäran. Jag anser till exempel att det är tänkbart att det skall kunna finnas ett separat mål 3-stöd inom mål 2-regionerna.
I fråga om ekonomi och regionalpolitik förblir det dock ur vår synvinkel ofrånkomligt att ESF-medel ställs till förfogande för utveckling av humanresurserna även inom ramen för mål 2-programmen. Detta motsvarar för övrigt det nödvändiga stärkandet av de lokala och regionala myndigheterna när den regionala utvecklingsstrategin fastläggs, vilket ni på flera punkter med all rätt kräver. Jag tror att man med denna kompromiss kan tillfredsställa båda behoven.
Ett ord beträffande gemenskapsinitiativen, i synnerhet frågan om vi dessutom behöver Urban. Kommissionen kan av skäl som sammanhänger med förenkling och effektivitetshöjning inte acceptera någon ytterligare höjning av antalet gemenskapsinitiativ utöver de tre som föreslagits - och jag betonar det, eftersom det i ett diskussionsinlägg var oklart, att dit hör även Leader. Detta gäller just också med tanke på de avsevärda problemen med utnyttjandet i samband med gemenskapsinitiativen.
En hållbar utveckling av städerna hör redan i dag till stödmålen i mål 1-regionerna och kommer för det nya mål 2 uttryckligen också att understrykas med en vägledande andel av befolkningen. Enligt erfarenheterna med gemenskapsinitiativet Urban under den gångna anslagsperioden handlar det nu om att överföra de beprövade åtgärderna och formerna för genomförandet i mainstream-programmen för mål 1, 2 och 3. Ett gemenskapsinitiativ Urban, som står vid sidan om detta, skulle snarare förhindra än främja denna process. Vi skulle dock kunna överväga om tanken på en hållbar utveckling av städerna t.ex. borde betonas ännu starkare i motiveringen för " alla mål, för att också motverka missförståndet att ingen utveckling av städerna skall stödjas, ingen hållbar urban utveckling skall stödjas där det inte uttryckligen nämnts i målet. Jag tror att man därmed också har tagit hänsyn till en del av de problem som ni här har berört. Detta betyder då naturligtvis också, att stödet inte bara skulle begränsas till storstäder. Det har jag även tidigare alltid klargjort, och det borde även vara klart här.
Frågan om en effektivitetsreserv har spelat en roll i många diskussionsinlägg. Jag är fortfarande besviken över att rådet och parlamentet visserligen i det förflutna alltid har efterfrågat en förbättring av effektiviteten för strukturfonderna, bättre utvärdering och kontroll, och bättre sanktionsmöjligheter, men att de nu nästan absolut avvisar möjligheten att skapa ett konkret stimulanssystem för att säkra en effektiv styrning av strukturfonderna.
Som det redan ett flertal gånger har betonats, är kommissionen beredd att överväga ändringar av sitt förslag, men inte att avstå från principen. Vi är gemensamt skyldiga den europeiska skattebetalaren att göra mer än att bara förankra en förpliktelse att hantera offentliga medel effektivt, efter det att detta under den gångna anslagsperioden tyvärr inte på långt när har lett till önskad framgång överallt. För att underlätta för parlamentet och rådet att godkänna effektivitetsreserven är kommissionen beredd att diskutera reservens omfattning, t.ex. överväga om man kan reducera den till 10 procent av den omfattning av medlen som planerats för de senaste tre åren.
Även när det gäller beslutsordningen är det tänkbart med ändringar som säkerställer att medlemsstaterna får säga ett avgörande ord i fråga om tilldelningen av reservmedel. Detta också därför att det för oss inte handlar om ett spel, herr Schiedermeier, vi behöver därför ingen spelplan, utan vi vill tillsammans med er säkerställa att vi i slutändan åstadkommer en framgångsrik strukturpolitik. Därför skulle man kanske också kunna tillmötesgå de förbehåll som fortfarande existerar genom att tilldelningen av reserven sker på nationell nivå, så att det inte måste göras någon omfördelning av medlen mellan medlemsstaterna.
Men detta skulle inte längre erkänna de europeiska best practices , och det skulle absolut skada den europeiska dimensionen av reserven. Därför tror jag att man här tillsammans borde diskutera de enskilda problem som uppstår därigenom. Kommissionen är beredd att föra en konstruktiv diskussion med Europaparlamentet och med rådet, ty - och jag tror att där är vi alla överens - reserven är ett avgörande element inom ramen för kommissionens förslag om förbättring av effektiviteten, som skall uppnås genom en kombination av förenkling och decentralisering, bättre utvärdering och striktare ekonomisk ledning. Jag tror att vi alla gemensamt vill detta.
Låt mig också hänvisa till att det kanske inte heller är någon tillfällighet att ordföranden i Europeiska revisionsrätten i går uttryckligen framställde effektivitetsreserven som ett användbart verktyg för att förbättra strukturfondernas effektivitet. Eftersom Europeiska revisionsrättens trovärdighet ändå står mycket högt i kurs, ber jag er att ta med detta i era fortsatta överläggningar.
Sammanhållningen mellan konkurrens- och strukturfondskuliss har ju också gett vingar åt en del av er diskussion, och även lett till kompromissidéer. Jag vill bara än en gång göra er uppmärksamma på att det även här handlar om en bestämmelse om effektivitet, ty det kan inte vara någon mening med att den europeiska regionalpolitiken främjar just områden, som inte främjas nationellt med regionalt understöd, eftersom de nationella spelrummen ju är större än stödet från strukturfonden.
Jag anser också att det är motsägelsefullt att alltid i alla betänkanden se hur det uppmanas till den nödvändiga sammanhållningen i all gemenskapspolitik, men att detta ställe i vårt förslag avslås som alltför långt gående. Jag anser att den föreslagna flexibiliteten om 2 procent av befolkningen måste räcka, om man dessutom till exempel inte tar med städernas problemområden i konkurrensen, eftersom det förmodligen där inte i första hand är nödvändigt att främja investeringar av stora företag eller arbeta med särskilt höga investeringsstöd, eftersom det där snarare handlar om mjukare åtgärder, om bekämpning av social utslagning, om att ställa sociala tjänster till förfogande och om att främja små och medelstora företag och hantverk. Jag tror att kommissionens ståndpunkt på så sätt i mycket hög grad även skulle närma sig de överväganden som uttrycks i betänkandena.
En sista viktig punkt beträffande den allmänna förordningen rör parlamentets roll i fråga om tillämpningen av förordningen om strukturfonderna. Fördraget tilldelar kommissionen, i egenskap av exekutivt organ för unionen, det avgörande förvaltningsansvaret för genomförandet av gemenskapens politik. Naturligtvis är kommissionen här förpliktad att regelbundet avlägga räkenskap för sitt handlande inför parlamentet. Det gör den ju också. Obligatoriska förhandssamråd vid fondförvaltningen är dock inte förenligt med denna rättsliga grund. Ändå är jag gärna beredd att hålla fast vid hittillsvarande praxis, som har utbildats på basis av Klepsch-Millan-koderna, och utarbeta en ny uppförandekod, som innehåller det tidigare underrättandet av Europaparlamentet i allmänna frågor beträffande genomförandet.
Ni vet att vi under denna anslagsperiod också har hållit fast vid det och därvid också har tagit hänsyn till ståndpunkter från Europaparlamentet i våra slutgiltiga förslag. Dessutom har vi ställt alla dokument till förfogande, som gått till rådets arbetsgrupper. Det är dock inte förenligt med den institutionella balansen, och inte heller med principerna om subsidiaritet och decentralisering, om Europaparlamentet på medlemsstaternas nivå medverkar vid genomförandet av strukturpolitiken. Här ber jag om förståelse för att kommissionen måste inskränka sig till att säkra parlamentets roll som kontrollorgan för gemenskapens institutioner - och nationella eller regionala tillsynskommittéerna hör nu inte till gemenskapens institutioner.
Jag vill nu gärna gå in på den nya regionalfondsförordningen och koncentrera mig på tre punkter. För det första ändringsförslagen gällande tillämpningsområdet. Med flertalet av de ändringsförslag, som preciserar tillämpningsområdet och interventionsmöjligheterna, har kommissionen inte några principiella svårigheter. Jag har dock vissa förbehåll mot att skriva in dem alla i förordningen. Detta av två skäl: För det första är de flesta fallen redan täckta genom praxis från de gångna åren, så att det faktiskt inte finns något behov av ändringar. För det andra blir texten i förordningen med en alltför hög detaljrikedom inte bara i hög grad oläslig, som här redan har påpekats, utan det finns också risk för att den nödvändiga flexibiliteten förloras och att möjligen vissa stödvarianter utesluts i framtiden, som kunde vara viktiga för den regionala utvecklingen och motsvara en verklig bottom-up -ansats.
För övrigt lär oss erfarenheten att vi, även om vi skulle anstränga oss aldrig så mycket, förmodligen inte skulle klara av att skriva in alla eventualiteter i en sådan förordningstext. Jag måste utesluta ändringsförslag som inte kan fås att överensstämma med regionalfondens grundinriktning. Detta gäller exempelvis för sjötransporter - inte för infrastrukturanordningar på detta område - eller arternas mångfald, båda frågor som täcks av andra gemenskapsprogram. Däremot är vi beredda att ta upp de frågor som uttrycklig referens, som även i dag har spelat en roll i debatten, nämligen kultur och turism, eftersom de utgör ett verkligt mervärde vid utvecklingen av den egna utvecklingspotentialen i en region och skulle kunna medföra ökad sysselsättning.
Jag välkomnar principiellt de olika ändringsförslag som understryker mervärdet i Interreg-initiativet och betydelsen av det gränsöverskridande transnationella och interregionala samarbetet. Kommissionen är beredd att ändra texten i dessa förslags anda. Detsamma gäller för nödvändigheten av att förbättra samordningen med Phare, Tacis och Meda. Vi håller ju på med att omarbeta denna förordning.
I samband med de innovativa åtgärderna och pilotprojekten kan kommissionen acceptera de ändringsförslag som syftar till att tänja ut projekten. Däremot tycks mig kravet överflödigt att finansieringen av Interreg-initiativet med hjälp av regionalfonden även skulle täcka utvecklingen av humanresurserna och landsbygden. Detta står redan entydigt i förordningstexten. Vad gäller frågan om Urban-initiativet hänvisar jag till det som jag sade redan i den allmänna delen, och även i fråga om Europaparlamentets medverkan. Här är jag beredd att medverka till en ny uppförandekodex.
Bara en hänvisning till gemenskapsinitiativen och till Restruct. I mål 2 noterade vi uttryckligen att det är möjligt att vid översynen efter halva tiden reagera på plötsligt uppträdande kriser, och att det då är möjligt med utbyte mellan regionerna. Jag tror att det i själva verket är en uppgift för översynen efter halva tiden att fastslå var vi till gagn för kommande utveckling kan lägga om och förändra programmen.
Låt mig än en gång helt kort sammanfatta ändringsförslagen och kommissionens ståndpunkt beträffande regionalfonden, eftersom detta ju är fråga om samråd och i framtiden förhoppningsvis om medbeslutande. Vi kan ta hänsyn till följande ändringsförslag helt eller delvis, eller infoga dem i andra artiklar och stycken i ingressen i förordningen, nämligen 1, 3, 6, 7, 11 delvis, 19, 22-26, 29, 34, 35 och 55. Av lagtekniska skäl anser kommissionen att andra olika ändringsförslag är överflödiga och alltså inte nödvändiga. Jag refererar till ändringsförslag 2, 4, 5, 9, 10 och 11 delvis, 13-18, 20, 27, 30 och 33.
Vidare kan kommissionen inte ta hänsyn till en rad ändringsförslag, eftersom de går utöver ramen för förordningen för Regionalfonden och inte motsvarar de allmänna målsättningarna. Detta är i detalj ändringsförslag 11 delvis, 12, 28, 31, 32 och 36, 38-54 och 56-62. Slutligen kommer kommissionen att ta hänsyn till ändringsförslag 8 och 37 vid utarbetandet av en uppförandekodex mellan kommissionen och Europaparlamentet.
Nu till sammanhållningsfondsförordningen. Kommissionens syfte med den föreslagna ändringen är att skapa större samklang med ordningarna i strukturfonderna, i synnerhet när det gäller ekonomisk förvaltning. Kommissionen fastslår med tillfredsställelse att - det kan jag säga nu efter diskussionen - majoriteten i parlamentet uppenbarligen delar kommissionens synsätt vad gäller nödvändigheten av att fortsätta med sammanhållningsfonden även för INS. I fråga om kravet på övertagande av mer exakta definitioner för projekt eller projektfaser i grundförordningens bilaga är kommissionen av den uppfattningen att precisering av innehållet av dessa begrepp har formen av genomförandebestämmelser, och att därför bilagan är den lämpliga platsen för detta.
Kommissionen kommer att granska om den föreslagna 10-procentiga förskottsbestämmelsen vid kort löptid hos projekten kan leda till svårigheter, och om det därför är nödvändigt med en ändring av förslaget.
När det gäller punkt 5 har kommissionen problem, eftersom vi inte anser att det är ändamålsenligt att i framtiden fastställa en exakt anslagsuppdelning för de enskilda medlemsstaterna i de årliga budgetarna. Att lägga fast de årliga beloppen skulle leda till en onödig rigiditet och risk för att de årligen till buds stående medlen i mindre utsträckning.
I fråga om förberedelsevillkor i punkt 7 vidmakthåller kommissionen sin uppfattning att det är ofrånkomligt med en anpassning av villkoren till stabilitetspakten för de medlemsländer som deltar i valutaunionen. Den phasing-out som krävs i punkt 8 även för sammanhållningsfonden kan kommissionen inte ansluta sig till. När en BNP-nivå om 90 procent uppnåtts på nationell nivå, jämfört med 75 procent på regional nivå för mål 1, är det knappast realistiskt att befara starka ekonomiska chocker när stödet upphör, framför allt som dessa länder även i fortsättningen drar nytta av mål 1-anslag respektive av phasing-out från mål 1.
Den i punkt 17 krävda reservationen av 5 procent av fondmedlen för grupper med små projekt anser kommissionen inte vara ändamålsenlig. Att sammanfatta små projekt till grupper har hittills inte inneburit några svårigheter. Nödvändigheten av gruppbildning kan dock variera från år till år och från medlemsstat till medlemsstat. Låt oss därför också ha den nödvändiga flexibiliteten att främja det när det faktiskt föreligger bra projekt.
Det i punkt 20 krävda medgivandet till omfördelning av avbrutet stöd skulle motarbeta den avsedda effekten med ett snabbt projektgenomförande och kan därför inte stödjas av oss.
Beträffande TEN-förordningen hälsar kommissionen med tillfredsställelse att vi med tanke på de begränsade ekonomiska medlen vill säkerställa större effektivitet när det gäller att utnyttja dem, och därvid också kommer fram till liknande uppfattningar om hur det skall gå till. Jag välkomnar i synnerhet stödet för de viktigaste åtgärderna: Flerårsplanering, införande av delaktighet när det gäller i riskkapital, starkare gemenskapskontroll vid samfinansiering av investeringar och anslag om 5, 5 miljarder euro för tidsrymden 2000-2006. Därför kan vi helt eller åtminstone innehållsmässigt ta med 18 av de 30 ändringsförslagen i betänkandet. Det gäller ändringarna 1-4, 6-10, 12, 14-20 och 22.
Det kanske är bättre att jag vänder på det: De ändringsförslag som vi inte kan ta med är 5, 11, 13, 21, 23 och 24-30. Eftersom dessa frågor inte har spelat någon roll i debatten, besparar jag mig nu en detaljerad motivering, men jag är gärna beredd att lämna den skriftligt, om så krävs. Men jag tror att man därmed kan pricka av denna punkt här för i dag och komma fram till den sista punkten, nämligen till strukturåtgärderna i fiskerisektorn, som ju här utlöste en livlig diskussion.
När det gäller regleringen av de strukturpolitiska åtgärderna i fiskerisektorn går vi framåt i två steg, genom en grundförordning och en tillämpningsförordning. Därmed tillämpar vi samma förfarande som 1993, som då inte orsakade några problem.
Ändringsförslagen i Arias Cañetes betänkande siktar till att integrera väsentliga element i tillämpningsförordningen redan i grundförordningen. Beträffande tillämpningsförordningen föreligger det hittills, som ni vet, inte något kommissionsförslag, men det kommer inom kort att antas av kommissionen. Därför kan vi i dag mot bakgrund av kommissionens initiativrätt inte ta hänsyn till ändringsförslagen som sådana, även om jag betraktar dem som en viktig beståndsdel i den allmänna diskussionen. Vad gäller innehållet kan det hälsas med tillfredsställelse att parlamentet och kommissionen ser ett betydande reformeringsbehov.
Ur kommissionens synvinkel måste vi dra konkreta lärdomar av de erfarenheter som vi kunnat göra sedan 1994. I själva verket har den existerande förordningen i praktiken luckor och svagheter; ibland har den till och med lett till verkliga felinriktningar. Jag refererar därvid i synnerhet till uttalandena i de olika rapporterna från Revisionsrätten, som vi inte får ignorera, om den otillräckliga samordningen och den bristande synergin mellan strukturpolitiken i fiskerisektorn och gemenskapens fiskeripolitik, liksom om svårigheterna att säkerställa att enskilda aspekter i förordningen iakttas. På alla dessa punkter har parlamentet vid flera tillfällen utövat kritik och krävt att det skall avhjälpas.
Inom kort kommer kommissionen att presentera sitt förslag till en ny tillämpningsförordning som skall ersätta nuvarande förordning. Sedan kommer ni att se att det inte finns någon diskriminering av fiskerisektorn gentemot jordbruket, och att båda instrumenten tillsammans omfattar alla EU-regioner. I föreliggande förslag från kommissionen finns också en stor del av grundidéerna i era ändringsförslag med.
I den efterföljande debatten om tillämpningsförordning, som kommer att äga rum i parlamentet, kommer vi sedan att kunna fördjupa de enskilda aspekterna i genomförandet. Icke desto mindre är kommissionen beredd att inom ramen för det fortsatta förfarandet ta upp några allmänna riktlinjer till interventionsområdena i den i dag diskuterade grundförordningen. Jag hoppas alltså att vi, när vi har båda förordningarna på bordet, skall komma fram till förnuftiga gemensamma lösningar och kan ta hänsyn till alla problem, som diskuterats i fiskeriregionerna, på ett lämpligt sätt.
Jag vill än en gång uttryckligen tacka er alla, i synnerhet föredragandena, för samarbetet, stödet och de ur kommissionens synpunkt värdefulla kompletteringarna på många ställen. Som oförbätterlig optimist vill jag sluta med att också när det gäller de fortfarande omstridda punkterna uttala min förhoppning och även egentligen min förväntning att vi skall komma fram till en konstruktiv lösning, som medger att vi i rätt tid får till stånd denna viktiga beståndsdel i Agenda 2000. När det gäller rätt tid vill jag bara på Teversons fråga säga att vi utgår från att vi, när vi i maj 1999 antar förordningen, sedan kan godkänna programmen för mål 1-områdena i mars 2000, i varje fall under våren 2000, men att även då godkännandet av mål 2-programmen skulle dröja till augusti, och att därför några av de av er nämnda problemen säkert redan skulle kunna uppträda. Men det visar också hur viktigt det är att vi gemensamt håller oss till tidsplanen, och att kommissionen, rådet och parlamentet har ett gemensamt ansvar för att regionerna, som har det mest trängande behovet av den europeiska solidariteten, inte lämnas i sticket. Jag tackar för ert tålamod.
(Applåder)

Ordföranden
Tack så mycket, fru kommissionär! Det var säkert nödvändigt, även om vi därigenom mångfaldigt har överskridit talartiderna. Det var ju bara tjugo minuter totalt avsedda för båda talarna. Men jag avbröt er inte, eftersom jag ansåg att det utförliga yttrandet behövdes.
McCarthy vill ställa en fråga till.

McCarthy
Fru ordförande! Allt är mycket enkelt. Kommissionen indikerade att den kommer att modifiera sitt förslag om resultatreserven. Innebär detta att vi kan förvänta oss en modifierad förordning eller helt enkelt bara ett modifierat förslag om resultatreserven? Jag skulle vilja påminna kommissionen om att fastän vi är mycket villiga att diskutera resultatreserven med er, så har vi inte initiativrätt. Vi skulle vilja ha medbeslutande, vi skulle vilja lägga fram förslag om vår egen resultatreserv, men detta är inte vår uppgift. Det är upp till kommissionen att lägga fram ett förslag som är vattentätt och som fungerar.

Wulf-Matthies
Fru ordförande! Fru McCarthy! Vi kommer fortfarande inte att utarbeta något riktigt lagstiftningsförslag, utan ett dokument som vi skulle vilja diskutera med rådet och parlamentet. Jag tror att det är klokt att vi, innan vi nu utvecklar ett nytt lagstiftningsförslag, först diskuterar med varandra, var vi möjligen kan mötas. Vi skall då också ta med många värdefulla impulser från parlamentet, ty jag har märkt att ni är beredda att följa grundidén med reserven.

Flynn
Fru ordförande! Låt mig först tacka Jöns för hennes oerhört grundliga betänkande om vårt förslag till rådets förordning om Europeiska socialfonden.
Vi är överens på nästan alla viktiga punkter i kommissionens förslag rörande socialfondens framtida funktion, betydelsen av att förebygga och bekämpa arbetslösheten och den viktiga länken mellan socialfonden och den europeiska sysselsättningsstrategin. Jag är glad att i denna anda kunna godta era ändringsförlag 4, 8, 11 och delar av 14 som stärker dessa punkter.
Jag känner också till att parlamentet oroar sig över om kommissionens förslag rörande mål 3 - det som socialfondens verksamhet framförallt är inriktad på - kommer att innebära att detta bara är tillämpligt utanför mål 1- och mål 2-områden. Denna oro delas av många av medlemsstaterna. Vi har därför begrundat detta problem, och kommit fram till att vi accepterar att mål 3 måste komma i fråga inom mål 2-områden i framtiden.
Vi har fortfarande att fastställa hur vi skall genomföra detta. Våra ursprungliga förslag på detta område begränsades av en målsättning att beakta förenkling och flexibilitet. Vi måste säkerställa att varje form av alternativt arrangemang inte avviker från denna målsättning.
Vi håller också med om att det finns behov av ett starkt partnerskap i strukturfonderna. Detta är desto viktigare för Europeiska socialfonden med dess fokus på överblickbarhet, utveckling av mänskliga resurser och lokala organisationer. Jag välkomnar det erkännande som föredraganden i sitt betänkande ger till betydelsen av lokal utveckling och av att icke-statliga organisationer deltar.
Jag är glad att kunna godta första delen av ändringsförslag 12, första delen av ändringsförslag 38 och ändringsförslag 63, som klargör betydelsen av partnerskap som särskilt involverar icke-statliga organisationer i utdelningen av mindre bidrag genom organisationer som fungerar som mellanhänder.
Jag vill ta tillfället i akt och tacka er alla för ert fortsatta stöd till vårt förslag i artikel 4.3 i förslaget till förordning, att minst 1 procent av socialfondens budgetanslag skall ställas till förfogande för utdelning av sådana bidrag.
Vi har stött på ett visst motstånd i rådet, som vill urvattna förslaget i en sådan grad att det helt enkelt skulle bli meningslöst. Parlamentet har tydligen bättre förståelse för den sysselsättningsskapande potential som finns i lokal utveckling och lokalt socialt kapital. Vi kommer att göra vårt yttersta för att behålla dessa bestämmelser i socialfondsförordningen, och jag hoppas verkligen att ni fortsätter att stödja oss på denna viktiga punkt. Ett intressant faktum här är att vi fått fler än 600 ansökningar till en pilotprojektsåtgärd som vi vidtagit. Detta ger en viss föreställning, och jag hoppas att skeptikerna noterar detta.
I linje med vår betoning på lika möjligheter, så accepterar jag ändringsförslag 6 som förtydligar fondens syften i samband med jämställdhet mellan män och kvinnor. Jag accepterar också principerna bakom ändringsförslag 19 och 60 för införande av särskilda extra åtgärder för att öka kvinnors deltagande, men vi behöver en tydligare formulering här.
I den allmänna förordningen fastställs mycket tydligt att jämställdhetsprincipen när det gäller lika möjligheter skall tillämpas på alla nivåer i programplaneringen i alla fondens interventioner.
Som en följd av detta täcks redan ändringsförslag 47 som behandlar lika möjligheter vid utvärderingsstadiet av den allmänna förordningen, och är därför inte nödvändigt. Det glädjer mig att ni tydligt stöder de fem politikområden som vi föreslagit i artikel 2 i förordningen.
Första delen av ändringsförslag 15 och ändringsförslag 17, 18 och 19 är i linje med kommissionens syften, och jag är glad att kunna stödja dem. På samma sätt är de förtydliganden som ni tillfogar artikel 3- stödberättigade verksamhetsområden - ändringsförslag 21 och 24 och i huvudsak ändringsförslag 23, 27 och 31, också mycket välkomna.
Det finns emellertid tre huvudgrupper av ändringsförslag som kommissionen inte kan acceptera. Jag kommer mycket snabbt att förklara varför. Den första handlar om återgången till försöket med målgrupper inom nuvarande mål 3, som för oss naturligtvis skulle vara ett steg bakåt. De huvudsakliga principerna bakom våra förslag till den nya socialfonden handlar om förenkling och flexibilitet. Genom att specificera vissa målgrupper vid starten av en sjuårsperiod så utesluts andra grupper, och detta skulle förhindra den flexibilitet som socialfonden behöver för att intervenera till stöd för andra eftersatta grupper som kan visa sig behöva hjälp under programperioden. Detta verkar faktiskt i motsatt riktning i jämförelse med den jämställdhetsprincip som vi försöker att främja. Av detta skäl kan jag inte acceptera förslaget till en ny artikel 1.2 enligt ändringsförslag 14 och 58, andra delen av ändringsförslag 15 eller ändringsförslag 39.
Låt mig tala klarspråk. Det kommer fortfarande att finnas stöd tillgängligt för dessa grupper. Socialfonden måste stödja ett mer allomfattande förhållningssätt för bekämpande av orättvisor på arbetsmarknaden. Jag accepterar ändringsförslag 3 (första delen) som på ett mycket klart sätt visar detta, och ändringsförslag 7 efter vissa omformuleringar. Den andra viktiga ändringsförslaget som kommissionen har svårigheter med är ändringsförslag 20. Enligt detta vill man att 15 procent av interventionerna skall tas i anspråk för anpassningar och lika möjligheter. Detta innebär inte att vi inte engagerar oss i dessa två frågor. Vi föreslår faktiskt i motiveringen att dessa 15 procent skall användas som en vägledande siffra och i förordningen ange att dessa två områden särskilt skall prioriteras.
En bestämning av en siffra i artikel 4 kommer emellertid inte att ge medlemsstaterna den nödvändiga flexibilitet som behövs för att reagera på de behov som identifieras genom deras förhandsbedömningar och genom deras nationella handlingsplaner för sysselsättning inom de årliga sysselsättningsriktlinjerna.
Till sist, den tredje gruppen ändringsförslag rör tekniskt bistånd. Det är ett enkelt faktum att tillgången till tekniskt bistånd är en fråga som bestäms genom förordningen, och inte genom budgetmyndigheten.
Jag har alltså inga problem med att godta 19 av ändringsförslagen. Dessa är 1, 2, 3 (första delen), 4, 6, 8, 11 och 12 (första delen), 14 (andra delen), 15 (första delen), 17, 18, 21, 24 och 34 (första delen), 38 (första delen), 45, 52 och 63. Dessutom kan jag i huvudsak godta ytterligare sex ändringsförslag, efter det att dessa omformulerats. Dessa är ändringsförslag 7, 19, 23, 27, 31 och 60. Jag hoppas att jag på ett tillfredsställande sätt förklarat varför kommissionen inte kan godta de återstående ändringsförslagen.
Socialfondens verksamhet skall först och främst inriktas på människor - deras jobb, deras färdigheter och deras möjligheter på arbetsmarknaden. Jag tycker därför att det är helt riktigt att Europaparlamentet i stor utsträckning har fått påverka innehållet i denna förordning. Jag har verkligen uppskattat Jöns partnerskap, och även partnerskapet med utskottet för sysselsättning och socialfrågor, och jag ser fram emot ett nära samarbete i framtiden.

Ordföranden
Tack så mycket, kommissionär Flynn!
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 9.30.

Den gemensamma jordbrukspolitiken, EUGFJ
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är den gemensamma debatten om följande muntliga frågor:
B4-0702/98 av Colino Salamanca för utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling till rådet om Agenda 2000 och reformeringen av den gemensamma jordbrukspolitiken, -B4-0703/98 av Colino Salamanca för utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling till kommissionen om Agenda 2000 och reformeringen av den gemensamma jordbrukspolitiken, jämte betänkandet (A4-0405/98) av Görlach för utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling om rådets förordning om stöd från Europeiska utvecklings- och garantifonden för jordbruket (EUGFJ) till landsbygdens utveckling (KOM(98)0158 - C4-0297/98-98/0102(CNS)).

Colino Salamanca
Fru ordförande! För det första vill jag välkomna rådets ordförande. Tack för er närvaro i kväll. Jag anser att det är ett gott exempel för framtida råd.
Vad gäller rådet skulle jag vilja uttrycka vår oro över det sätt som frågorna om Agenda 2000 behandlas på. I ordförandeskapets program sades att ni tänkte följa förhandlingsprocessen på ett aktivt sätt. Och sanningen är att, om man litar på det som sägs om rådet den 19 och 20, kan vi börja tvivla på att rådet verkligen följer förhandlingarna på ett aktivt sätt. Och jag säger detta framför allt för att jag har haft tillfälle att läsa referensen från det senaste ministerrådet, där ni har gjort en förteckning över nyckelfrågor i varje sektor som reformeras, och denna läsning får en inte, att med någon större optimism, tro att vi så småningom kommer att ha någon lösning. Jag läser exempelvis de reflektioner som rådet har gjort angående den övergripande förordningen, och ni preciserar, som stora väsentliga frågor, behovet av att integrera " ekovillkoren" , behovet att förändra stöden, behovet av att fastställa ett tak för de direkta stöden och att se hur man omfördelar budgetresurserna. För detta arbete skulle det verkligen vara tillräckligt att läsa förordningen i fråga. Det ger en känsla av att det nu har gått fyra eller fem månader och att vad rådet i själva verket har gjort är att läsa förordningarna. Vi anser verkligen att man borde ha kunnat göra något mer under dessa fyra eller fem månader. Vi ser också med förvåning på att man i ministerrådet fortfarande diskuterar om förordningen för vin är med i reformen inom Agenda 2000 eller ej. Jag trodde att det var löst, att vi alla var överens, att vi arbetar med Agenda 2000 där vinet ingår.
I varje fall har ni som slutsats från det senaste rådet, fastställt att ni nu kan börja studera lösningarna. Det är mycket bra. Jag skulle framför allt vilja veta när ni tänker avsluta diskussionerna, eftersom jag menar att frågorna efter fem månader borde ha mognat litet mer, framför allt om vi vill delta i Europeiska rådets möte i Wien i december, och framför allt för att vi skall kunna komma till mars, som är det fastställda datumet, i form för att ge vår åsikt om frågorna i Agenda 2000.
Vad gäller kommissionen - och jag vill också ta tillfället i akt att välkomna Fischlers närvaro -, skulle jag vilja säga att det finns en fråga som på något sätt förmörkar debatten: det berömda temat om medfinansiering. Det dök inte upp från första början - det har dykt upp mitt under debatten - och på något sätt har frågan komplicerats. Jag tror att det skulle behövas några kompletterande betänkanden. När man till exempel pratar om 25 procent av stöden, vilka stöd avser man då? För det finns väldigt många stöd. Stödet till tobaken, humlen, fårbidragen, de som finns med i 1992 års reform? Det vore bra om dessa frågor klargjordes så att vi kunde gå vidare i debatten. Och att det även klargjordes om denna medfinansiering skall vara likadan för alla när det finns berörda länder - som ni väl känner till genom den studie kommissionen har genomfört - som hör till det som kallas sammanhållningen, och som enligt er presentation inte tycks vara de som skall betala denna situation som har skapats på andra ställen, vilket är fallet i frågan om budgetsaldona.
Den andra frågan jag tycker är viktig att framhålla beträffande kommissionen är att ni nyligen har utvärderat studierna från Bonn och Amsterdam om de möjliga konsekvenserna av reformen 1999. Jag anser att de är bra - jag skall inte gå in på några bedömningar av dem eftersom jag inte känner till dem på djupet -, men det finns däremot en uppgift som jag reagerar på: den eventuella förlusten av arbetstillfällen som kan inträffa samtidigt som man bibehåller jordbrukarnas inkomster. Jag anser att detta är en allvarlig uppgift, eftersom det redan 1992 skedde betydande minskningar av arbetstillfällen. Det vore bra att se vilka åtgärder vi är beredda att genomföra för att undvika detta.
Enligt mina uppgifter är dessutom beräkningarna och förutsägelserna rena framtidsspekulationer. Ibland slår de in och ibland slår de inte helt in med resultaten. Men vad som förefaller vara säkert är uppgiften att arbetslösheten kan öka - det säger studierna - med mellan 2, 2 och 3, 7 procent. Om detta sker skulle det vara betydelsefullt att känna till om ni har planerat en förstärkning av kapitlet om landsbygdens utveckling. Jag anser att om denna förutsägelse uppfylls skulle det vara nödvändigt för oss att med ännu större kraft kunna sätta i gång den andra huvudlinjen i jordbrukspolitiken, det vill säga, landsbygdens utveckling. Vi borde ha förutsett de rambestämmelser som gör det möjligt att ta itu med en situation som annars skulle kasta sig över oss. Därför anser jag att det vore bra om vi övervägde möjligheten att driva på landsbygdens utveckling - inte bara i samband med jordbruksfrågor, utan med frågor som inte hör till jordbruket - för att kunna bestämma om de reformer som nu ligger på bordet.

Görlach
Herr ordförande! Efter att kommissionär Wulf-Mathies grundliga tal gett oss tillfälle att diskutera både det ena och det andra där ute, kan vi kanske ta igen tiden så att alla talare får möjlighet att komma till tals i kväll.
Fru ordförande! Herr kommissionär! Kära kolleger! Vi har ju alla knutit stora förhoppningar till kommissionens reformförslag. Utom allt tvivel innehåller det totala paketet, även sammanfogandet av flera direktiv till ett enda för landsbygden och dess utveckling, i själva verket långtgående förslag och nya idéer. Men - och det måste jag genast tillfoga - om man jämför med förslagens överskrifter och även med framställningarna så överensstämmer inte alla överskrifter med det finstilta. Vi måste passa oss för att väcka förhoppningar, som sedan inte kan uppfyllas vid genomförandet.
Jag koncentrerar mig nu på de nya förslagen om utvecklingen av landsbygden. Vi är naturligtvis alla sedan flera år präglade av diskussionen om att utvecklingen av landsbygden i själva verket - som kommissionen också har sagt - måste ställas upp som en andra pelare vid sidan av den som hör till den klassiska, om än reformerade politiken för jordbruksproduktionen. Jag vill påminna om den utmärkta konferens som kommissionen på sin tid organiserade i Cork, även om man vet - om man nu får sitta avspänt tillsammans och även får drömma lite om framtiden - att allt inte går att realisera. Vi hade ändå större förhoppningar; men alla kunde inte lösas in med hjälp av de konkreta förslagen.
Jag vet också att det är svårt, men jag tror att kommissionen för en rad förslag alltför mycket tänkte på rådets gallring när det gällde mångfalden medlemsländer. Naturligtvis måste man se till att få majoritet, men alla fackföreningar börjar, om de vill genomdriva 3 procents löneförhöjning, med ett 6-procentigt krav. Om man går ut i debatten med den eventuella kompromissen, får man inte förvånas över om man just i den jordbrukspolitiska diskussionen blir nerförhandlad i fråga om flertalet intressen.
Jag vill särskilt gå in på artikel 31, ty där ligger ju kärnpunkten, som skall besvara frågan: I hur hög utsträckning kan vi ta hänsyn till möjligheterna för landsbygden i stödet? Naturligtvis är det när det gäller det agrara näringslivet - jag säger medvetet agrart näringsliv och inte bara jordbruk - oklart formulerat. Vi känner inte riktigt till vart det leder. Vi har hört många förklaringar också från er, herr kommissionär. Det lugnar oss igen. Men jag tror att det måste formuleras klarare. Det måste sägas klarare vad vi vill göra, och det måste också finnas bättre perspektiv för de medel som kommer att stå till förfogande för oss i framtiden. Vi som parlament kan inte nöja oss med att vi uppehålls med svaga löften om konkret utforming inom ramen för genomförandebestämmelserna.
I lagtexten kan inte allt formuleras i detalj, det vet jag också. Det är ju till och med min kritik mot en hel rad av ändringsförslag från mina kolleger i parlamentet. Många bra detaljer går inte att infoga i en lagtext, men en aning mer klarhet borde det dock finnas. Om det då blir klarare i genomförandebestämmelserna hur mycket som kan göras, då borde vi också, om möjligt, finna en form för parlamentet där det också bortom skrivna fördrag blir delaktigt i en goodwill-åtgärd från kommissionen.
De två pelarna är ännu inte några pelare. I varje fall är den andra pelaren " landsbygdens utveckling" ännu inte någon pelare; det är fortfarande ganska tunt, detta lilla träd. Det måste vi gödsla väldigt väl för att det skall få samma stam som den första pelaren. Där finns det fortfarande fördömt mycket att göra. Parlamentet vet att kommissionen är på rätt väg, men den är ännu inte helt klart utstakad. Låt oss försöka att gemensamt göra denna väg tydligare och kanske också finna ett sätt för att för mångfalden medlemsstater göra det begripligt att när det gäller landsbygdens utveckling handlar det inte bara om att finansiera områden som inte har med jordbruket att göra, utan i sista hand kommer det jordbruket självt och det agrara näringslivet till godo, om landsbygden stabiliseras.

Molterer
Fru ordförande, mina högt ärade damer och herrar! Det glädjer mig att jag med anledning av denna muntliga förfrågan om jordbruksdelen i agendan får fortsätta dialogen med Europaparlamentet, som ju enligt min åsikt har börjat mycket positivt i utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling. Med tanke på talartiden vill jag försöka att berätta mycket komprimerat om framstegen som rådet (jordbruk) har uppnått när det granskat genomförandet av kommissionens förslag till rättsakter.
Jag vill koncentrera mig på de viktigaste politiska frågeställningarna, som kommer att utgöra kärnpunkten i de kommande samråden. Jag vill göra er uppmärksamma på att jag där naturligtvis tar upp några frågor, oaktat samrådet i rådet (jordbruk) under nästa vecka, där man kommer att försöka utarbeta en klar politisk ståndpunkt som bidrag för Europeiska rådets möte i Wien.
Ni vet också att det är ordförandeskapets avsikt att omedelbart efter resultatet av nästa råd gå in i ett fortsatt samtal med utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling.
Vi är alla medvetna om utmaningen med Agenda 2000 i sin helhet, i synnerhet om den särställning som den gemensamma jordbrukspolitiken intar i detta sammanhang. Det är nu allmänt bekant bland jordbruksministrarna att den reformprocess som inleddes 1992 skall fortsätta, fördjupas, anpassas och kompletteras. Denna nödvändighet följer både av det interna trycket från jordbruket och de nya externa utmaningarna, exempelvis den förestående WTO-rundan eller utvidgningen. Det är därför vår plikt som politiskt ansvariga för jordbruket att med gemensamt ansvar handla snabbt, för att utforma den gemensamma jordbrukspolitiken och därigenom ge förhandlingarna på internationell nivå en bestämd inriktning. Denna ansats är ur min synvinkel i varje fall den bästa i jämförelse med ett koncept som skulle bestå i att avvakta, för att senare vara tvungen att fatta beslut som å ena sidan antingen skulle tvingas på oss genom försämring av marknadsläget eller å andra sidan av våra partner i tredje land.
Ur den synpunkten utgår vi från en rad punkter, som de flesta av kollegerna har röstat och kan rösta ja till, och som bör kunna möjliggöra för oss att fullborda det ambitiösa projektet att på tillfredsställande villkor reformera den gemensamma jordbrukspolitiken och, väl att märka, i jordbrukens och konsumenternas intresse. Jag tänker här i första hand på den europeiska jordbruksmodellen, som man borde fortsätta att bygga ut, denna jordbruksmodell, som å ena sidan måste vara mångfunktionell, å andra sidan hållbar och konkurrenskraftig, och därigenom måste utgöra ett jordbruk, som sträcker sig över hela det europeiska området, inklusive regionerna med sina specifika problem. Denna europeiska modell är inte ny för er, eftersom den också inspirerades av denna kammare. Denna modell har bekräftats av slutsatserna från Europeiska rådet i Luxemburg.
Vidare håller vi i hög grad med om att reformeringen av den gemensamma jordbrukspolitiken måste leda till lösningar som ekonomiskt sett är förnuftiga, bärkraftiga och socialt försvarbara, som möjliggör lämpliga vinster och ett balanserat förhållande mellan produktionssektorer, producenter och regioner, och förhindrar snedvridning av konkurrensen.
Vi har slutligen den fasta avsikten att värna om budgetdisciplinen, och är praktiskt taget enhälligt av den uppfattningen att jordbruksdirektivet, utan hänsyn till vad det täcker, principiellt bör vidmakthållas med bibehållande av nuvarande beräkningssätt som maximigräns. I detta avseende måste jag dock hänvisa till förändringen i vissa delegationers inställning till jordbruksdirektivet, liksom till återförandet av budgetbördan från den gemensamma jordbrukspolitiken till medlemsstaterna.
Europeiska rådet har för övrigt självt företrätt uppfattningen att kommissionens förslag erbjuder en grundval för den fortsatta reformeringen av den gemensamma jordbrukspolitiken. Det betyder att det krävs anpassningar av dessa förslag för att slutföra reformen.
I detta sammanhang är det absolut nödvändigt att Europeiska rådet i Wien, i samklang med tidsplanen från Cardiff, gör betydande framsteg med huvudkomponenterna i Agenda 2000, så att man kan uppnå politisk enighet om hela Agenda 2000-paketet senast till mars 1999. Det österrikiska ordförandeskapet utgår därvid från Europaparlamentets mycket konstruktiva samarbete. Vad beträffar rådet (jordbruk), herr ledamot, så har tydliga framsteg gjorts sedan Europeiska rådets möte i Cardiff. Rådet har avslutat fasen med klarläggande och fastställande av de frågor som kommer att stå i centrum för de kommande förhandlingarna. Därmed kan rådet övergå till nästa mer substantiella fas, dvs. till att söka efter lösningar eller eventuella möjligheter för dessa frågor.
Som jag förklarade redan i början av min redogörelse måste därför rådet (jordbruk) vid sitt möte nästa vecka godkänna en rapport för Europeiska rådets möte i Wien. Syftet är att återspegla de allmänna riktlinjer som hittills framgått av arbetena, och de väsentliga framsteg som uppnåtts sedan Cardiff, liksom att klarlägga de frågor där medlemsstaternas uppfattningar fortfarande i hög grad skiljer sig åt.
Som jag ser det måste det också klarläggas att förhandlingarna efter Europeiska rådet i Wien måste fortsättas i mycket snabb takt. Eftersom jag utgår från att tidtabellen för agendabehandlingen, som den fastställts av Europeiska rådet i Cardiff, även kommer att iakttas, anser jag att det är ändamålsenligt att man för de flesta av de fortfarande öppna frågorna uppnår samförstånd så snabbt som möjligt, så att det inför marsmötet med rådet (jordbruk) bara återstår ett begränsat antal politiska kärnfrågor att behandla, vilkas lösning, som ni kan föreställa er, kan påverkas av utvecklingen av förhandlingarna om andra aspekter av Agenda 2000, i synnerhet de finansiella villkoren. Med tanke på detta skulle det vara mycket bra om Europaparlamentets preliminära betänkanden läggs fram i god tid. I det sammanhanget slår jag med stor tillfredsställelse fast att detta inom kort kommer att vara fallet med hänseende på en ram i denna reform, som är särskilt viktig, nämligen landsbygdens utveckling.
Vad gäller reformen av den gemensamma marknadsordningen för spannmål, nötkött och mjölk vill jag påminna om att rådet (jordbruk) vid novembermötet ansåg att den ansats som tillämpades redan 1992, i synnerhet en minskning av prisstödåtgärderna, kombinerat med direkt utjämningsstöd och med kompletterande åtgärder, rent allmänt gäller även i fortsättningen. Rådet ansåg vidare att det därvid alltid skall granskas från fall till fall, med anlitande av all internt och externt till buds stående faktainformation om ansatsen passar för den specifika situationen och framför allt vilka proportioner dessa åtgärdskombinationer skall ha varje gång. I ljuset av det arbete som hittills har genomförts visar det sig dock att dessa frågor om lämpligheten bedöms olika av medlemsstaterna.
Det existerar egentligen ett ganska vittgående samförstånd om att denna ansats, utan hänsyn till storleken på reduceringen av interventionspriset och höjden av utjämningsstödet, borde tillämpas inom sektorn för åkerbruk. Vad gäller nötkött anses denna ansats också användbar av en stor majoritet av delegationerna, även här utan hänsyn till hur stora reduceringen av interventionspriset och utjämningsstödet blir. Några delegationer betvivlar dock möjligheten att verkligen styra anbudet enbart genom denna ansats, och rekommenderar att man även planerar specifika åtgärder för att styra anbudet, vilket skulle betyda en mindre reducering av interventionspriset.
Vad gäller mjölkprodukterna går delegationernas åsikter vitt isär. Några medlemsstater anser att denna ansats, i synnerhet prissänkningen, inte behövs i nuvarande marknadsläge. Andra återigen anser att en grundläggande ändring av systemet är oundgänglig.
Dessa olika åsikter är också en följd av de kontrasterande ståndpunkter som delegationerna har intagit när det gäller frågan om mjölkkvotens framtid. Medan en majoritet av delegationerna önskar att denna kvot skall bibehållas, kräver några medlemsstater att den skall avskaffas fram till år 2006. Det finns en rad detaljfrågor i samband med de enskilda marknadsordningarna som vi under diskussionen gärna kan kommentera ytterligare.
Med hänsyn till reformförslaget till gemensam marknadsordning för vin, som framlades i juli, genomförs nu den tekniska granskningen, för att man sedan snabbt skall kunna förmedla kärnfrågorna på politisk nivå. Jag kan därför ännu inte ge er någon detaljerad överblick över medlemsstaternas ståndpunkter.
Men jag vill göra två påpekanden, eftersom jag anser att de är viktiga: På grund av hittillsvarande diskussion och samtalet i rådet i september om riktlinjerna kan det fastställas att dessa medlemsstater allmänt anser att kommissionens nuvarande förslag utgör ett betydligt bättre diskussionsunderlag än förslaget av år 1993/94. I synnerhet bedöms det mer flexibla konceptet och de allmänna målsättningarna generellt som ett klart framsteg.
Jag konstaterar dessutom, herr ledamot, eftersom ni ställde frågan, att detta förslag kan betraktas som en beståndsdel av det totala paketet för reformeringen av den gemensamma jordbrukspolitiken inom ramen för Agenda 2000. För att uppnå detta mål är det därför absolut nödvändigt att så snabbt som möjligt göra vissa framsteg. Det skulle vara till stor hjälp - och jag riktar denna appell till kammaren - att yttrandet om detta förslag antas så snart som möjligt, för att vi skall kunna komma framåt också från rådets sida.
Mycket tydliga framsteg har gjorts när det gäller landsbygdens utveckling. Här handlar det om en ytterst viktig fråga för våra jordbrukares och för hela landsbygdens framtid. Ordförandeskapet har därför också ägnat sitt informella möte i St. Wolfgang åt denna fråga. Det finns ett enhälligt samförstånd i rådet om att politiken för landsbygdsutvecklingen skall ha en grundläggande roll som andra pelare i den gemensamma jordbrukspolitiken. Delegationerna är också på det stora hela införstådda med det koncept som rekommenderats och integrerats för denna politik. Likaså finns det ett långtgående samförstånd om de mål som bör eftersträvas med det stöd som beviljats för utvecklingen av landsbygden. Dessutom fick också idén att bygga ut och i högre utsträckning ta med skogsbruket i åtgärdspaketet för landsbygdens utveckling ett positivt mottagande, fastän jag inte vill dölja att medlemsstaterna ännu har olika uppfattningar vad gäller omfånget av vissa av dessa åtgärder, eftersom detta ju i väsentlig grad hamnar inom medlemsstaternas ansvarsområde.
Diverse viktiga frågor måste behandlas mer ingående för att kunna klarläggas slutgiltigt. Ur min synvinkel är det till att börja med särskilt vilket slag av specifika åtgärder som kan genomföras. Här handlar det om huruvida dessa åtgärder bara skall gälla de aktiviteter, som hänger samman med jordbruket i alla dess mångfunktionella aspekter, eller om även interventioner på flera områden till stöd för landsbygden utanför jordbruksverksamheten i dess snävare betydelse kan tas i övervägande.
För det andra kommenteras den av kommissionen föreslagna förbindelsen mellan utjämningsbidrag för missgynnade områden med iakttagande av särskilda miljöföreskrifter på så vis att utjämningsbidraget i första hand skall vara ett socioekonomiskt instrument för utjämning av de naturliga nackdelarna.
För det tredje slutligen frågan om finansieringsmöjligheterna och i synnerhet förslaget från kommissionen att förflytta åtgärderna för landsbygdsutvecklingen från EUGFJ: s utvecklingssektion till EUGFJ: s garantisektion.
Vad gäller förordningen om finansieringen är det klart att samråden om detta helt logiskt kan slutföras först under en senare fas, framför allt i ljuset av förhandlingarna om andra delar av kommissionens förslag, som skall resultera i bestämmelser för finansieringsförordningen.
Ur min synvinkel, när det gäller frågan om de horisontella förordningarna, utgör dessa förslag förnyelser, som måste granskas mycket intensivt, innan de faktiskt kan bli till gemensamma politiska riktlinjer.
Vad gäller hänsynen till miljövillkoren finns det ett allmänt samförstånd om nödvändigheten av att främja miljömålen, vilket för övrigt motsvarar den europeiska jordbruksmodellen, vars utveckling önskas av alla organ. Men det måste fortfarande granskas noga hur dessa mål skall uppnås. I synnerhet uppstår frågan om det skall ske inom ramen för den gemensamma marknadsordningen eller kanske på basis av specifika miljöramvillkor.
Vad gäller de kriterier som knyts till sysselsättningen är medlemsstaternas ståndpunkter delade både principiellt och vad gäller tillvägagångssättet. Det handlar uppenbarligen om en mycket ömtålig fråga, som fortfarande i viss mån behöver granskas.
Vad slutligen gäller den degressiva utformningen, där totalbeloppet för det stöd som ett företag erhåller beror på företagets storlek, så kan det också här fastställas att delegationerna har olika uppfattningar, varvid flera delegationer principiellt är införstådda med det, respektive är öppet inställda till det, medan andra delegationer fortfarande avvisar kommissionens förslag.
Jag hoppas att jag i all korthet gett er den viktigaste informationen om läget för arbetet i rådet (jordbruk), och visat på de fortsatta utsikterna för utvecklingen i samband med jordbruksdelen av Agenda 2000.
Jag är full av tillförsikt inför att denna dialog kan bidra till att föra de överläggningar framåt, som kommer att arrangeras även inom ramen för er institution. Ni kan vara säkra på att det österrikiska ordförandeskapet också är villigt att ge det bidrag som är erforderligt för att faktiskt kunna realisera tidplanen från Cardiff och därigenom slutförandet i mars 1999, till gagn även för jordbrukssektorn, som behöver klarhet om det kommande perspektivet. Tack så mycket.

Ordföranden
Tack så mycket, herr minister!
Kära kolleger! Jag har just räknat efter, och vi skall sammanträda till klockan 24.00. Den tid som planerats för varje enskild talare är så knappt tilltagen, att vi bara klarar av det om ni alla mycket disciplinerat håller er till den, och helst även sparar in lite på den.
I detta sammanhang vill jag fråga herr Fischler något. Ni skulle ju egentligen få ordet nu, och sedan än en gång i anslutning till debatten. Kan ni lämna ert bidrag i slutet, eller vill nu tala nu?

Fischler
Högt ärade fru ordförande! Herr rådsordförande! Mina högt ärade damer och herrar ledamöter! Först den goda nyheten: Jag behandlar allt samtidigt, så behöver jag inte ta till orda även i slutet av debatten. Men jag vill tacka för tillfället att delta i denna debatt här i dag. Jag har tänkt dela mitt inlägg i två delar; först tar jag ställning till Colino Salamancas fråga och sedan går jag in på Görlachs betänkande. Men innan jag gör det vill jag tacka alla föredragande så hjärtligt för deras arbete, liksom alla som här har lämnat bidrag respektive utarbetat underlag.
Var står vi i reformdebatten? Diskussionsläget i rådet har ju rådets ordförande just utförligen redogjort för - det behöver jag inte upprepa. Bara en sak vill jag än en gång understryka: Vi behöver denna reform, och vi behöver den nu. Vi behöver även en verklig reform. Med halvmesyrer, skenreformer eller en light-reform uppnår vi inte under några omständigheter de mål vi har satt upp och som även parlamentet har krävt. Problemen i Asien och rysslandkrisen gör nu att många tvivlar på nödvändigheten av reformen och på reformförslaget till den gemensamma jordbrukspolitiken. Våra antaganden i fråga om världsmarknadens utveckling skulle vara alltför optimistiska, sägs det, ofta dessutom av samma människor som ännu för kort tid sedan kritiserade våra uppskattningar och sade att de var alltför pessimistiska.
Låt mig därför tydligt säga: Ingenting väsentligt har förändrats i de antaganden, som ligger till grund för våra förslag, om den medel- och långfristiga utvecklingen av anbud och efterfrågan. Vårt reformförsök har enbart bekräftats genom de nya undersökningar som vi har gjort. En ökning av konsumtionen i synnerhet i de asiatiska utvecklingsländer som närmar sig industriländernas nivå, förbundet med endast smärre möjligheter att öka produktionen där, kommer att stimulera handeln med jordbruksprodukter och världsmarknadspriserna.
Även om den ekonomiska tillväxten på grund av problemen i Asien och Ryssland kortfristigt har dämpats, så kommer därmed inget väsentligt att ändras i den mer långfristiga utvecklingen. Det kommer alltså säkert att finnas chanser för vårt jordbruk, om vi är beredda att slå in på reformvägen. Och om vi inte gör det? Nåja, för spannmålsmarknaden visar vår analys att utan ändring av vår politik ökar interventionerna från 14 miljoner ton under detta räkenskapsår till 51 miljoner ton mot slutet av år 2005. I nötdjurssektorn bekräftar uppskattningarna också det absoluta behovet av en reform. Utan reform måste man i mitten av nästa decennium räkna med ett överskott om 1 1/2 miljoner ton.
I mjölksektorn är läget visserligen mindre dramatiskt, men med nuvarande mjölkpolitik kan EU: s mjölkindustri inte dra nytta av den förväntade gynnsamma utvecklingen, i synnerhet när det gäller export av ost. Jag anser därför att det är absolut nödvändigt att gemenskapen följer ett långfristigt perspektiv och inte låter sig irriteras av kortfristiga problem. Härtill kommer att det i varje fall är absolut nödvändigt att med hjälp av en reform få ordning på de egna marknaderna.
Våra tre principer för reformen förblir oförändrade. För det första måste vi vidareutveckla den europeiska jordbruksmodellen genom att klart förbättra vår jordbrukssektors konkurrenskraft. För det andra måste vi för att stärka den europeiska jordbruksmodellen integrera mångfunktionaliteten i vårt jordbrukssystem. Marknadsreformerna måste därför kompletteras med en aktiv utvecklingspolitik för landsbygden, och detta överallt i gemenskapen. För sammanhållningens skull och för att undvika inkonsekvenser bör landsbygdens utveckling och marknadspolitik också knytas närmare samman för att finansieringen av landsbygdens utveckling utanför mål 1-områdena skall bäras av EUGFJ-garantin. För det tredje behöver jordbrukspolitiken även i fortsättningen efter en bättre marknadsorientering en säkerhetsmarginal för att kunna reagera på en oförutsedd utveckling.
Just de senaste ekonomiska kriserna har visat på att världsmarknaden inte bara erbjuder intressanta exportchanser, utan också medför en viss risk, som våra jordbrukare måste ställa in sig på. Men under särskilt svåra år, t.ex. vid klimatkatastrofer eller utbredda marknadssammanbrott, måste jordbrukarna kunna förlita sig på gemenskapens solidaritet.
Colino Salamanca berörde det faktum att rapporten om egna medel för närvarande spelar en stor roll i diskussionen om finansieringen av gemenskapens politik. I detta sammanhang vill jag genast göra er uppmärksam på, herr ledamot, att det finns en lista där alla betalningar, som tagits med i beräkningarna, är exakt uppställda; de ställdes upp av Generaldirektorat XIX. Jag har redan ställt den till förfogande för vissa ledamöter. Jag skall gärna skicka den till er.
Med denna rapport ville vi bara skapa en objektiv grundval för diskussionen och visa på vilka principiella möjligheter som föreligger, för att bättre kunna få grepp om obalanserna i budgeten. Det betyder att samfinansieringen för det första inte är den enda tänkbara lösningen, men det betyder också, att vi kan lämna fram ett förslag först när det finns en klar politisk vilja till det från medlemsstaterna. Jag vill dock inte utesluta att det under loppet av diskussionen även kan utkristalliseras helt andra aspekter. Till exempel har några ledamöter här i Europaparlamentet redan klargjort att det t.ex. skulle kunna bli nödvändigt att skapa ny jämvikt mellan marknadspolitik och politiken för landsbygdsutveckling.
En sak vill jag dock varna er för, nämligen för vantron att vi kan reglera budgetproblemen genom att avstå från en reform, eller begränsa oss till kosmetiska operationer. Ty småreformer skulle beröva jordbrukarna deras framtidsperspektiv. En sådan strategi skulle vara ett farligt bedrägeri och ske på bekostnad av vårt jordbruks framtida förmåga. Om vi i dag inte gör några allvarliga ansträngningar för att så snabbt som möjligt komma fram till ett enande, så finns det en risk att det ekonomiska spelrummet, i synnerhet från den andra sidan, inskränks i så hög grad att reformerna senare måste genomföras utan den dämpning som nu fortfarande är möjlig. Frågan är: Vill vi det, eller vill ni det?
Agendaförslagen, så som de ser ut i dag, planerar åtgärder för inkomststöd, och de från branschorganisationernas sida framförda befarandena om de inkomstmässiga effekterna av förslagen har på nytt vederlagts. Nu föreligger det nämligen utförliga analyser från två universitet, där de ekonomiska effekterna av föreslagen undersökts. Dessa undersökningar är de bredaste, mest omfattande, men även de mest oberoende undersökningar som hittills gjorts i detta sammanhang.
I motsats till många jordbrukarorganisationer har båda universiteten tillämpat inte statiska, utan dynamiska modeller, som också tar hänsyn till interaktioner mellan de enskilda produktionssektorerna, kostnadsbesparingarna och den förväntade strukturutvecklingen. Om man följer dessa modellantaganden, så kommer man fram till det resultatet att sektorns inkomster fram till år 2005 nominellt sett kommer att stiga något. Om man å andra sidan dessutom tar hänsyn till den sannolika strukturella utvecklingen, torde jordbrukens per capita-inkomst även reellt utveckla sig klart positivt.
Colino Salamanca frågade vilken strukturell utveckling som ligger till grund för denna undersökning. Jag vill göra er uppmärksam på att den genomsnittliga minskningen av antalet företag före reformen 1992 var högre än efter reformen 1992, och jag vill göra er uppmärksam på att för den period som vi tar med i vår planering kommer den förväntade minskningen per år att i genomsnitt vara mindre än den genomsnittligt var under den senaste perioden.
Avslutningsvis vill jag påpeka att det kan visa sig absolut nödvändigt att modifiera förslagen för att kunna möjliggöra ett beslut. Därvid måste vi dock helt och fullt upprätthålla de självvalda reformprinciperna. Och därmed kommer jag fram till Görlachs betänkande. I och med sammanfogandet av den politik, som hittills bestått av många enskilda beståndsdelar, och en absolut nödvändig utvidgning av landsbygdens aktiviteter till en sammanhängande helhet, vill vi göra landsbygdens utveckling till den andra pelaren i den gemensamma jordbrukspolitiken och dessutom väsentligt förenkla föreskrifterna, förfarandena och biståndskriterierna. Görlach har rätt i att den andra pelaren ännu inte är så stark som den första, men vi - i varje fall från kommissionens sida - är absolut beredda att bidra till att den blir så stark som möjligt.
Era ändringsförslag, mina damer och herrar, tydliggör också vilka betänkligheter som finns i parlamentet. Jag hoppas att jag inom den utlovade korta tiden kan skingra de flesta av dessa betänkligheter eller åtminstone kan tydliggöra var och varför vi är av olika uppfattning. Det viktigaste målet med utvecklingspolitiken för landsbygden är att över hela gemenskapen göra det möjligt att ställa upp sammanhållna program. För detta behöver vi en ram som för det första är tillräckligt flexibel för att ta hänsyn till de skilda behoven och den rikhaltiga potentialen hos Europas landsbygd, som för det andra möjliggör en integrerad planering, och som för det tredje säkerställer en positiv utveckling av ett hållbart jord- och skogsbruk. Jag hälsar med tillfredsställelse att dessa huvudsakliga mål stöds av föredraganden.
Föreliggande ändringsförslag låter sig, grovt räknat, indelas i tre grupper. Några av de föreslagna ändringarna siktar på en ändring av kärnpunkten i våra förslag, och står därför i motsatsställning till våra principiella överväganden. Till exempel syftar en rad ändringsförslag till att inskränka programmen för landsbygdens utveckling utanför mål 1- och mål 2-områdena till att enbart omfatta jordbrukarna. Även om vi erkänner jordbrukets nyckelroll, så kan jordbrukarna inte ensamma säkerställa livskraften hos landsbygden. Vilka chanser skulle då t.ex. syskonen ha till dem som övertar gården? Återstår det för dem enbart att flytta? Av dessa anledningar har vi i artikel 31 föreslagit att åtgärderna för att främja landsbygdens utveckling skall utvidgas. Valet av prioriteringar bör emellertid överlåtas på medlemsstaterna eller regionerna. Jag är säker på att föredraganden Görlach här också delar min uppfattning.
Ytterligare en fråga som berör grundvalarna i den föreslagna förordningen tas upp i några ändringsförslag, som handlar om jordbrukets miljöåtgärder. Enligt kommissionens åsikt handlar det här om ett nyckelelement i vårt förslag. Därför är detta också den enda del som skall vara bindande för hela gemenskapens område. Men det är absolut nödvändigt för trovärdigheten i dessa åtgärder att de också bidrar till en förbättring av miljön.
I synnerhet två av de i dag förelagda ändringsförslagen, nämligen 55 och 56, skulle avsevärt göra intrång på de föreslagna miljöåtgärderna för jordbruket. Ett av förslagen skulle få till effekt att alla jordbrukare som bedriver extensivt jordbruk automatiskt skulle få miljöpremier, utan att över huvud taget nyttan för miljön skulle granskas. Detta skulle kunna få till följd att miljöåtgärderna för jordbruket råkar i konflikt med utjämningsbidrag och extensifieringspremier inom ramen för den gemensamma marknadsordningen. Jag erinrar här just om de betänkligheter som yttrades under senaste månaden under debatten om Iversens betänkande.
Med det andra ändringsförslaget, som skulle vara oförenligt med vårt förordningsförslag, skulle det införas ett stöd för marknadsföring av regionala produkter. Vi har ingenting emot denna goda idé. Den tas också upp av oss, men på ett annat ställe, och inte inom ramen för jordbruksmiljöområdet.
Den övervägande majoriteten av ändringsförslagen står i samklang med den grundläggande ansatsen i kommissionens förslag, som för övrigt också stöddes av utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling. De flesta förslagen tar upp redaktionella förbättringsförslag. Det står klart för mig att, som för varje rättstext, det kan och bör förbättras något även här. I de flesta fall valdes dock formuleringarna ut mycket noggrant av kommissionen, för att återge mycket bestämda politiska målsättningar. Jag är därför i dag ännu inte i stånd att helt enkelt ta med ändringsförslagen utan en ingående granskning. Man bör inte glömma bort att även nyanser ibland kan vara viktiga.
Många förslag understryker eller upprepar endast frågor, som redan har beaktats. Vad gäller frågan om maximigränsen för stöden måste vi granska med hur stort stöd den varje gång önskade effekten kan uppnås, och samtidigt säkerställa att en lämplig motprestation görs. Vi har, där det var möjligt, föreslagit en höjning av stödbeloppen för olika åtgärder, t.ex. när det gäller etableringshjälp för de unga jordbrukarna. Ur vår synpunkt fins det emellertid inte något försvar för ytterligare schablonmässiga höjningar.
Slutligen finns det en rad ändringsförslag - 22 och 27, 31, 35, 38, 65 - som tar upp medlemsstaternas respektive kommissionens ansvarsområde. Om vi menar allvar med subsidiariteten borde vi i EU: s rättstexter inte ta upp några frågor som kan lösas lika bra på nationell och regional nivå. Framför allt bör frågan om vilka myndigheter eller institutioner som skall konsulteras för programanpassningen verkligen inte avgöras på europeisk nivå. Kommissionen kommer emellertid att granska om den på nytt kan ta upp vissa tankar i genomförandebestämmelserna.
Vad gäller kommissionens ansvarsområden antar jag absolut utmaningen att inom sex månader lägga fram genomförandebestämmelserna. Visserligen kan jag inte acceptera ändringsförslaget i den form det nu har, ty vi har för avsikt att iordningställa genomförandebestämmelserna så snart som möjligt efter det rådet antagit förordningen. Vad gäller den interinstitutionella jämvikten är jag inte i stånd att ändra kommissionens förpliktelser och ansvarsområden. Det ligger utanför förordningsförslagets tillämpningsområde. Men ni kan vara säkra på att jag kommer att hålla parlamentet underrättat om läget när det gäller förberedandet av genomförandebestämmelserna och programutvecklingen.
Avslutningsvis kan jag fastslå att det är uppmuntrande att de viktigaste målen med kommissionens förslag förordas i betänkandet, och jag hoppas därför att parlamentet tar med grunddragen i vår utvecklingspolitik för landsbygden som den föreligger för er i vårt förordningsförslag.

Fantuzzi
Fru ordförande! Låt mig först av allt gratulera Görlach till hans betänkande. Han har visat stort engagemang i arbetet, ett engagemang som återspeglar den uppmärksamhet som vår grupp alltid har visat jordbrukspolitiken och frågorna som gäller landsbygden.
Det är beklagligt att, trots de stolta uttalanden och proklamationer som gjordes i Cork, så påminner fortfarande denna andra pelare inom den gemensamma jordbrukspolitiken mest om en vinglig krycka. De förenklade rutinerna för programmen för landsbygdens utveckling är ett vackert framsteg, på samma sätt som regionernas nya roll och förstärkningen av partnerskapet är det, men huvudproblemet är och förblir den magra finansieringen, cirka 10 procent av hela kostnaden för den gemensamma jordbrukspolitiken. Detta innebär att tillgångarna på landsbygden, detta stora mänskliga och fysiska kapital som Europa förfogar över, fortfarande till största delen skall domineras av en traditionell marknadsekonomi, och i jämförelsen med marknadens kraftfulla resurser verkar vår stackars fattiga landsbygdspolitik mest få spela rollen av sällskapsdam.
Mot den bakgrunden fruktar jag att det välmotiverade försöket att utvidga jordbrukspolitiken till att omfatta ett vidare område, något som fjärmar den mer från ett rent jordbruksmässigt sammanhang - vilket kommissionären påminde om - riskerar att skapa förväntningar som inte kommer att kunna uppfyllas. Vi har ingen möjlighet att tillfredsställa alla de landsbygdsregioner som skulle vilja utnyttja resurserna. Detta tycker jag är signifikativt för de svårigheter och den osäkerhet som utmärker den reform av den gemensamma jordbrukspolitiken som nu alltför länge har diskuterats. Vårt förslag till resolution om jordbruksreformen i Agenda 2000 är ett försök att ingripa i det här sammanhanget.
Det är två saker som har oroat oss. Det första är att krisen på de internationella marknaderna kan leda till att reformen avstannar i avvaktan på bättre tider. Vi anser i stället att man måste hålla en hög takt och respektera tidsplanen som anger att besluten skall fattas nästa vår. För övrigt får man inte heller spä ut den här reformen alltför mycket och göra ett slags skenreform - vilket kommissionen påpekade - framför allt när det gäller de innovativa aspekterna av de horisontella föreskrifterna som har presenterats som en chans att få medborgarna att acceptera den gemensamma jordbrukspolitiken och motivera bidragen och resonemangen bakom dem, något som enligt min mening riskerar att alldeles försvinna från horisonten.
Görlach har rätt när han påpekar att om kommissionens förslag även på detta område hade varit lite modigare och inte så mycket hade litat till en subsidiaritet som verkar vara i bekvämaste laget, så tror jag att vi kanske inte hade befunnit oss i den här situationen. Men nu måste vi gå vidare, vi får absolut inte sticka huvudet i sanden och hävda att allt är bra som det är. En Fästning Europa tror jag skulle vara en dålig signal att ge till de länder i Central- och Östeuropa som tyvärr ser dagen för sin anslutning till unionen avlägsna sig alltmer.
Den andra frågan som oroar mig gäller debatten om samfinansiering av kostnaderna. Jag uppskattade den försiktighet ni gav prov på i ert senaste möte med jordbruksutskottet, herr kommissionär, för resonemanget om budgettillgodohavanden, något som inte har något att göra med reformeringen av den gemensamma jordbrukspolitiken, löper risk att införa ett smittsamt virus i hela den europeiska konstruktionen och jag vill inte att det skall leda fram till att reformerna på nytt blockeras. Vårt budskap - eller åtminstone det som vi har försökt att föra fram i resolutionen - är att det är bra att visa vilka kort man har och även att lyssna på jordbrukarna, som inte bara får bli passiva åskådare till beslut som fattas över deras huvuden. Om man vill ta till vara det tillfälle som bjuds i och med budgetdebatten för att diskutera utgifterna och därmed också den gemensamma jordbrukspolitiken så må det vara hänt, men det vi måste komma till rätta med är problemen med den gemensamma jordbrukspolitiken som sådan, dvs. den ojämna fördelningen av tillgångarna, något som även revisionsrättens ordförande påminde om i går i denna kammare.
Jag tror att det skulle vara fel att resa en ideologisk mur mot den åternationalisering som samfinansieringen skulle leda till och att demonisera den. Men jag tror att det skulle vara lika fel att låta de rent ekonomiska övervägandena dominera när det gäller att diskutera den balans, sammanhållning och solidaritet som bör utmärka den nya gemensamma jordbrukspolitiken i högre grad än den gamla. Det är alltså mot den bakgrunden vi skall föra diskussionen och förhandlingarna. Jag tror att det skulle vara bättre för alla.

Cunha
Fru ordförande! Jag vill gratulera ordföranden rådet och kommissionären. Och även vår kollega Görlach, till sitt utmärkta betänkande.
Vilka är de stora frågorna som oroar detta parlament och som fått det att inge denna muntliga fråga? Det räcker med att se betänkandet om de generella aspekterna angående reformen, som godkändes i juli av parlamentet, och som jag själv utarbetade, uttalandena från utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling i november 1997, liksom uttalandena från Europeiska rådet i Cardiff, och även uttalandet från det österrikiska ordförandeskap som gjordes nyligen. Jag påminner om vilka som är de angelägna frågorna.
Ett: att ge prov på klokhet och försiktighet i minskningen av priserna, speciellt inom mjölk- och nötköttsbranscherna;
två: att bibehålla interventionssystemet, även om det sker under mer flexibla och operativa former;
tre: att garantera större jämlikhet mellan olika typer av produktion, jordbrukare och områden, och på så vis uppnå att den gemensamma jordbrukspolitiken till slut bidrar till den ekonomiska och sociala sammanhållningen för den europeiska landsbygden;
fyra: att garantera större inre balans i den gemensamma jordbrukspolitiken, genom att förstärka den andra huvudlinjen, avsedd för landsbygdens utveckling. Det är egentligen obegripligt att man nästan inte ändrar beloppen för denna mycket viktiga linje då nära tio procent av resurserna i riktlinjen inte används;
fem: bevara ett lämpligt antal jordbrukare i jorden, vilket är en större angelägenhet i de mest gynnade, de perifera och ytterst perifera områdena, eftersom det är de som mest riskerar att överges och avfolkas.
Om den gemensamma jordbrukspolitiken som det är föreslaget, verkligen begränsas till en minskning av priserna och kompensationen, på grundval av stöd som baseras på produktivitet, kommer vi att skapa en reform endast för de mest effektiva jordbrukarna. Detta skulle vara en motsägelse till de politiska målen om ett försvar för den europeiska jordbruksmodellen och en livskraftig landsbygd. Mål som kommissionen och rådet alltid tar på sig och ständigt upprepar. Vi får således inte ge oss in på ett politiskt hyckleri.
När nu tretton månader har gått sedan Agenda 2000 presenterades och sju sedan konkretiseringen av förslagen, ser vi inga tecken på framsteg, trots kommissionärens och Jacques Santers arbete. Som om detta inte vore nog kommer nu förslaget om medfinansiering och förgiftar hela debatten om den gemensamma jordbrukspolitiken. Vi vill inte undvika denna debatt, vi vill inte undfly den, men denna debatt går långt utanför frågan om den gemensamma jordbrukspolitiken, och vi måste ta den vid lägligt tillfälle, men inte nu. För detta parlament har en bred enhällighet om den gemensamma jordbrukspolitiken, men frågan om finansieringen får inte, vid denna tidpunkt, förgifta vår debatt och splittra oss.

Mulder
Fru ordförande! Jag skulle också särskilt vilja välkomna ordföranden för ministerrådet, Österrikes jordbruksminister, och även hans många medarbetare som är här i kväll. Det är ett mycket gott tecken för det österrikiska ordförandeskapet. Jag vill framföra mina komplimanger till Görlach för hans betänkande. Jag tror att det är en god ansats för landsbygdspolitiken i Europa som även min grupp anser vara nödvändig. Den kommer att behöva försvaras i framtiden, i mina ögon framför allt i internationellt sammanhang, som en del av det blå paketet. Medan vi på den här sidan av Atlanten är sysselsatta med att reformera den jordbrukspolitik som vi anser nödvändig kommer det ett helt annat tecken från andra sidan Atlanten, även om det kan vara svårt att förstå. Där har plötsligt en enorm höjning av stödet genomförts. Det skulle vara intressant om kommissionen skulle kunna analysera, och ställa resultatet till parlamentets förfogande, om denna extra hjälp passar i det blå paketet eller i det gröna paketet? Landsbygdspolitik i Europa måste som jag redan sagt således tydligt falla i det gröna paketet. Det är en oskiljaktig del av den framtida europeiska landsbygdspolitiken som skall betalas från kategori 1.
Det stora problemet med inkomststöd i framtiden kommer att vara att när de central- och östeuropeiska länderna är medlemmar kommer de otvivelaktigt också att be om inkomststöd. Det kommer att bli riktigt svårt. Det kommer då att bli för dyrt, och då kommer den gemensamma jordbrukspolitiken verkligen i fara. Jag är således förespråkare för samfinansiering under hårda villkor. Samfinansiering kommer bara i fråga när det inte förekommer någon åternationalisering, när medlemsstaterna är förpliktigade att betala och att det skulle bli fråga om hårda sanktioner om de inte skulle göra detta. Det kommer inte att förvåna er att jag också vill bryta en lans för kvalitetspolitik för jordbruksprodukter. Redan för några månader sedan angav jag noggrant i mitt betänkande hur det skall gå till, och jag skulle gärna vilja att det österrikiska ordförandeskapet förde fram detta i de diskussioner de kommer att få.

Poisson
Fru ordförande, herr minister! Som kommissionären förklarade för en stund sedan, i sitt svar på protesterna från vissa medlemsstater som är nettobidragsgivare till gemenskapsbudgeten, så har kommissionen just upprättat en rapport om Europeiska unionens egna medel, vilken syftar till att skapa en större jämvikt mellan medlemsstaternas bidrag.
Kommissionen föreslår tre alternativ, och bland dessa finns en nationell medfinansiering av de direkta stöden till jordbruket på upp till 25 %. Det är ett förslag som vid första anblicken kan verka lockande, eftersom den skulle få omfördelningseffekter som inte är obetydliga för vissa medlemsstater, i vilka jordbrukssektorn utgör en mindre andel än EU-genomsnittet. Men på kort och medellång sikt riskerar en nationell medfinansiering att belasta den årliga budgeten i vissa medlemsstater, t.ex. Frankrike, som skulle se sig tvingat att avsevärt höja sin jordbruksbudget, vilket strider mot den politik för utgiftskontroll som är nödvändig för att euron skall bli en framgång.
Vidare innebär en nationell medfinansiering en verklig fara för den finansiella solidariteten mellan medlemsstaterna. Det finns anledning att frukta en ohållbar obalans mellan de femton. Vi skulle få se ett Europa med två olika hastigheter ta form, ett Europa för rika stater och ett Europa för fattiga stater. Jag är emot nationell medfinansiering. Kommissionens förslag utgör ett allvarligt hot mot den gemensamma jordbrukspolitiken, och skulle kunna markera början på en åternationalisering, och på sikt leda till att den avvecklas.
Den gradvisa och lömska nedmonteringen av GJP skulle på ett ohjälpligt sätt ifrågasätta Europas enhet, eftersom GJP är det första gemensamma politikområde som har, sedan femtio år tillbaka och maratonförhandlingar till trots, kunnat ge liv åt en sammanhållningskraft och en solidarisk anda som är utmärkande för Europeiska gemenskapen. Reformen av GJP, hur nödvändig den än är - och jag bestrider den inte - får inte bli det som gör att Europa bryts ner inifrån.

Jové Peres
Fru ordförande, herr rådsordförande, herr kommissionär! I första hand anser jag att Cunhabetänkandet - ett viktigt betänkande - har pekat på motsägelserna, obalanserna och effekterna av 1992 års reform. Jag anser inte att det är riktigt att kommissionen lägger fram Agenda 2000 utan att ha uppfyllt åliggandet att lämna en rapport med en utvärdering av 1992 års reform.
Herr kommissionär, det räcker inte med universitetsrapporter, utan kommissionens politiska ansvar tvingar den att inför parlamentet redogöra för effekterna av den tidigare reformen för att få en bra debatt. Detta är kommissionens stora ansvar.
Vad gäller förslagen har kommissionen begränsat sig till att formulera branschvisa reformförslag i avsaknad av ett övergripande förslag, och reformerna som föreslås är i allmänhet prissänkningar, vilka delvis inte kompenseras genom det direkta inkomststödet, och den allmänna ersättningen från interventionsköp genom stöd till privata lager.
Inför utvecklingen av den internationella finanskrisen, hade det också varit önskvärt att använda mer specifika analysinstrument för dessa åtgärder och de effekter de kan få för den internationella krisen beträffande dessa frågor.
Slutligen vill jag, för min grupp, gratulera Görlach och fästa uppmärksamheten på landsbygdens utveckling, herr ordförande, eftersom varken instrumenten eller de finansiella medlen som övervägs i kommissionens förslag är tillfredsställande för denna fråga, och i inga fall kan de kompensera för de negativa effekterna från de övriga förslagen om samhället och ekonomin på landsbygden.
Jag vill tillägga ett par saker i frågan om medfinansiering. Det som föreslås är inte en solidarisk politik eftersom den verkliga ekonomiska politiken - om den inre marknaden och den gemensamma handelspolitiken - inte återspeglas i budgeten. Således är det oriktigt och slappt att lägga fram sakerna i termer av nettoresultat. Där ser man kanske någon medlemsstats hand och kommissionen borde vara mer generös och inte falla undan för vissa tryck.
Tillåt mig en sista reflektion: det som pågår med Agenda 2000 är ett exempel på ett institutionellt spel inom den europeiska ramen. Det är mycket viktigt att uppfylla tidsplanen, men lika viktigt som att uppfylla tidsplanen, är det att fatta lyckade beslut, med adekvata metoder och med en lämplig debattrytm och öppenhet.

Graefe zu Baringdorf
Fru ordförande! Herr kommissionär! Det ges ut mycket pengar på jordbruksområdet, och man kan föreställa sig hur det vore om alla pengar som i det förflutna gick till jordbruksområdet skulle ha gått till den andra pelaren, som vi nu diskuterar.
Herr kommissionär, det är inte möjligt att göra sig en föreställning om vilken positiv utveckling landsbygden skulle ha kunnat ha, hur många arbetstillfällen som skulle ha kunnat skapas och bibehållas, hur mycket utveckling vi även skulle ha kunnat sätta i gång inom näraliggande områden till jordbruket! Om man betänker hur mycket innovation som åstadkommits med de bräckliga program vi hade, och de små medel som flöt in i Leader-programmet och i de kompletterande åtgärderna, då kan man på ett ungefär inse vilken effekt dessa program skulle haft om de varit utrustade med erforderligt kapital.
Fortfarande är det som planeras med den andra pelaren kvalitativt sett mycket förnuftigt, men när det gäller kvantiteten är det dåligt utrustat. Här bör vi vara modigare, och vi bör framför allt på de andra områdena, på de klassiska jordbruksområdena, i fråga om stödpremier som ges ut för prissänkningen, ändå i kvalitativt hänseende dra upp riktlinjerna ekologiskt och socialt, för att balansera dem och ange riktningen, så att även här dessa medel någon gång kommer att flyta in i den i dag så kallade andra pelaren, som sedan om fem, tio år - man bör kanske inte sätta tiden för snävt - skulle kunna bli den första pelaren.
Om vi satsar dessa ekonomiska medel, som vi har till förfogande, på ett klokt sätt och om vi inte låter dem försvinna in i finansministrarnas kanaler, då har vi goda chanser. Jag ber er, herr minister, herr kommissionär, att vara lite modigare och vara lite mer offensiv när det gäller att lägga fram det för allmänheten och förklara vilka stora chanser som finns i denna riktning. Ert hemland ger där goda hänvisningar och goda exempel.

Barthet-Mayer
Fru ordförande, herr kommissionär, herr president Molterer! Jag skall begränsa mig till två punkter. För det första brukar man få höra sägas att GJP har uppnått självförsörjningsmålet som fastställs i fördraget. Man tänker då genast på överproduktionen, på nedläggningarna, på trädan, på raset för jordbrukspriserna, och ändå, det skall sägas, återspeglar allt detta egentligen inte verkligheten. Unionen har ett underskott för vissa produktionsformer, som den mycket väl skulle kunna åta sig själv. Vi importerar 70 procent av proteiner för uppfödning, men också 50 procent av honungen och en betydande andel av citrusfrukter, fisk, trä och t.o.m. får, medan landsbygdsområden i svårigheter samtidigt står outnyttjade.
Och på ett finansiellt plan är det inte minskade utan ökade stöd som vi måste förespråka, och vi bör inte späda ut dem genom en hypotetisk medfinansiering som främjar nationell egoism, till nackdel för unionens grundläggande solidariska principer. Reformen måste återställa jämvikten mellan produktionsformerna i olika regioner, i olika klimatzoner och i olika stater. Reformen bör inte ge prioritet åt det intensiva jordbruket. Reformens främsta ändamål bör inte vara att tillfredsställa de multinationella bolagen inom livsmedelsindustrin.
Man kan förstå att de europeiska medborgarna inte längre vill vara med och finansiera ett system med den typen av negativa bieffekter. Det finns en europeisk jordbruksmodell. Den stöder sig inte bara på unionens exportroll, eller på en generaliserad prissänkning. Den stöder sig på vårt mångsidiga jordbruk och våra mångskiftande marker, som vi måste göra komplementära med sikte på en hållbar och humanistisk landsbygdsutveckling som skapar arbetstillfällen.
Den internationella marknaden? Självklart måste vi inta en plats där, men varken bakom medborgarnas rygg eller på bekostnad av deras hälsa, och inte bakom miljöns rygg! Också detta är priset för vårt Europabygge. Också detta är priset för Europeiska unionens existens, en trovärdig partner som respekteras och som med lätthet kan urskiljas i det globala sammanhanget.

des Places
Fru ordförande! Förslaget till förordning om stöd från EUGFJ till landsbygdens utveckling integrerar hela den befintliga bestämmelsen som gäller mål 5a inom strukturpolitiken.
Jag anser att kommissionens förslag är orealistiskt och att det inte tar hänsyn till vilka negativa effekter 1992 års reform av den gemensamma jordbrukspolitiken har fått för landsbygdens ekonomiska struktur. Hetsjakten på avkastning, produktivitet och på en expansion för att kunna upprätthålla inkomster som inte längre ger utrymme för ekonomiskt lönsamma investeringar, det är ett perfekt exempel på den typen av effekter.
Vår grupp har, både i utskottet och i plenarkammaren, ingivit en serie ändringsförslag som syftar till att samtliga ekonomiska sektorer på landsbygden skall omfattas av stödbestämmelsen för bevarandet av ett extensivt jordbruk, genom en kompensation för de ökade produktionskostnader som jordbruksföretagen i missgynnade regioner har.
Ett stort antal av de här ändringsförslagen har redan antagits av olika majoriteter i jordbruksutskottet, vilket därmed visar både kommissionen och rådet hur viktig vi anser att landsbygdens utveckling är för en bra balans i det europeiska samhället.
När det gäller finansieringen av GJP motsätter vi oss att medlemsstaterna skall vara med och finansiera ett gemensamt politikområde, och det endast p.g.a. artikel 2 i Romfördraget, som föreskriver principen om finansiell solidaritet. Dessutom skulle en nationell medfinansiering av kompensationerna mycket snabbt utvecklas från att vara obligatorisk till att bli valfri eller godtycklig, vad beträffar de närmare bestämmelserna för hur den skall verkställas. Herr ordförande! Jag ställer mig frågande till kommissionens mål. Vill ni verkligen bevara en gemensam jordbrukspolitik, som tillsammans med den gemensamma fiskeripolitiken är den enda i sitt slag? Är det inte så måste ni säga det öppet, och därmed låta medlemsstaterna åternationalisera jordbrukspolitiken för att själva kunna försvara sina egna intressen.

Garot
Fru ordförande! När det gäller reformen av GJP, som framför allt har dikterats enligt kommissionen med hänsyn till yttre överväganden, bör det nu stå klart att utvecklingen av det internationella sammanhanget med krisen i Asien och i Ryssland, måste få oss att bli mer realistiska i förhållande till vår export av jordbruksprodukter. Vi måste se upp för att visa en alltför stor tillit i det avseendet.
På samma sätt bör vi göra en särskild granskning av utvidgningen till länderna i Central- och Östeuropa. Det bör vara självklart att utvidgningen inte får ta sig uttryck i en urvattning av våra gemensamma politikområden, i synnerhet GJP.
För oss är det också intressant att konstatera att Förenta staterna nu åter tvingas stärka det offentliga stödet till jordbrukarna. Det är ett nytt argument som kan rättfärdiga vår gemensamma jordbrukspolitik och vår europeiska jordbruksmodell inom WTO.
Men jag skulle också vilja fästa er uppmärksamhet på den kommande reformens mer interna aspekter. Vår jordbrukspolitik behöver legitimeras på nytt, gentemot konsumenterna: med kvalitetsprodukter, gentemot skattebetalarna: med en rättvis fördelning av allmänna tillgångar, och gentemot medborgarna: med en bevarad regional balans och ett främjande av en hållbar utveckling.
Det handlar framför allt om att göra den gemensamma jordbrukspolitiken enhetlig, en rekommendation som framförs i betänkandet Cunha. Ur den synvinkeln skulle jag vilja varna för initiativen och ställningstagandena för att medlemsstaterna skall medfinansiera GJP - skulle vi vidta en sådan åtgärd skulle principen om finansiell solidaritet ifrågasättas, en av den gemensamma jordbrukspolitikens grunder. Det skulle också kunna leda till en åternationalisering av GJP, för när varje nationell partner kommer att rösta om medlen till de egna jordbrukarna, kommer de då inte att mycket snart göra det i enlighet med nationella kriterier?
Det är skälen till att jag inte kan stödja idén om medfinansiering, och jag uppmanar mina kolleger till att vara vaksamma i den frågan.

Schierhuber
Fru ordförande, mina högt ärade damer och herrar! Även jag vill först tacka föredraganden för hans samarbete och kompromissberedvillighet.
Ett betänkande om finansieringen av åtgärderna för landsbygden är inte bara mycket svårbemästrat på grund av sin enorma mängd ändringsförslag, utan också på grund av de skiftande behov som medlemsstaterna har. Utvecklingen och främjandet av landsbygden ligger mig varmt om hjärtat, eftersom jag är övertygad om att Europa i sin mångfald endast har en framtid med hjälp av ett målinriktat och effektivt stöd även till landsbygdsområdena.
Jag ber därför kollegerna om förståelse för att jag i denna kammare alltid uttalar mig för landsbygden, men jag anser att det är en mycket viktig fråga, som förtjänar att man alltid påminner om den, och gör den förståelig för alla medborgare.
Vid sidan av regionalpolitiken spelar jordbrukspolitiken en viktig roll i landsbygdens utveckling. Om regionalpolitiken med alla medel står till förfogande för främjandet av landsbygdens befolkning och infrastrukturen för de små och medelstora företagen, så står EUGFJ: s jordbrukspolitik till förfogande för jordbruket. Denna fond skall nu gemensamt med de regionalpolitiska åtgärderna framför allt stå till förfogande för jordbrukens behov och krav. Jag anser att denna ansats till en integrerad politik för landsbygden är särskilt viktig, men jag vill i detta sammanhang visa på att man måste sörja för att medlen utnyttjas effektivt. Med andra ord: Åtgärder som framför allt gäller jordbruket skall finansieras ur denna fond, medan åtgärder, som visserligen gäller landsbygden, men över huvud taget inte står i samband med jordbruket och landsbygdens mångfunktionalitet, egentligen snarare borde främjas inom ramen för regionalpolitiken.
Även jag välkomnar den positiva ansatsen med god branschpraxis. För jordbrukarna skall den goda branschpraxisen egentligen utgöra grundvalen för arbetssättet inom jordbruksföretagen. Men alla prestationer som därutöver görs för miljö, djurskydd, landskapsvård och samhället i allmänhet, måste kompenseras separat.
Jag vill bara påminna om kommissionens politik, som siktar på en allt längre gående liberalisering av priserna, varför det för våra jordbrukare är desto viktigare att man ger dem möjlighet att skaffa sig inkomster även genom tilläggsprestationer.
Naturligtvis arbetar jag med eftertryck för öppenhet i produktionskedjan, för en miljövänlig produktion och för en hög nivå på djurskyddet. Men dessa prestationer måste säkras genom motsvarande inkomster för jordbrukarna, för att vi även i framtiden skall ha en europeisk modell för vårt jordbruk.

Anttila
Fru ordförande, herr rådets ordförande, herr kommissionär! Målet för Agenda 2000 är både att möjliggöra EU: s östutvidgning och att skapa beredskap för de kommande WTO-förhandlingarna. Vid toppmötet i Edinburgh har man beslutat om tidsplanerna för Agenda 2000. ELDR-guppen vill skynda på överenskommelsen om reformerna enligt tidsplanen.
Uppskattningen av kostnaderna för utvidgningen är för försiktig. Den globala ekonomiska situationen har försvagats och därför har utvidgningens finansieringsplan förändrats. Den nya situationen fick också kommissionen att utarbeta en rapport om egna medel där man föreslår som en lösning att finansieringen av jordbrukets utgifter skall delvis nationaliseras. Den här nationella finansieringen av den gemensamma jordbrukspolitikens utgifter tillhör redan vardagen exempelvis i Finland som fick rättigheten att självt nationellt finansiera bland annat övergångsperiodens stöd för att underlätta det finska jordbrukets integration i EU: s gemensamma marknad. Miljöstödens gemensamma finansiering är också ett faktum.
Jordbruksutgifternas nationella finansiering måste vara tillräckligt noggrant reglerad om medlemsländernas jordbrukare skall bli likvärdigt behandlade. När man nämligen bedriver verksamhet på den gemensamma marknaden under mycket olika förhållanden behöver man inom sämre produktionsområden förmånsreciprocitet med hjälp av den gemensamma jordbrukspolitikens metoder. Därför borde man också i Agenda 2000-reformen mera betonat de svagare produktionsområdenas behov såsom det även i Luxemburgresolutionen förutsätts. Jag hoppas att dessa behov fortsättningsvis kommer att beaktas på ett bättre sätt.
Agenda 2000-reformen kommer att ytterligare minska den andel som producenterna får på marknaden, vilket innebär ett speciellt allvarligt problem för de svagare produktionsområdena. De direkta bidragen bildar redan nu en alldeles för stor del av de finska jordbrukarnas inkomster. Agenda 2000 gör situationen bara värre. Jag frågar också, på vilket sätt bevaras motivationen för företagsamhet inom jordbruksnäringen?
Agenda 2000-reformens skogsstödsåtgärder är mycket oklart formulerade och därför är det också svårt att urskilja vad de till exempel finansieringsmässigt kommer att innebära. ELDR-gruppen motsätter sig utvidgning av stödpolitiken till skogssektorn som annars sorterar under den fria handeln.

Hyland
Fru ordförande! Under den tid som jag har till mitt förfogande är det inte möjligt att ta upp alla de utmaningar som det europeiska jordbruket står inför, eller jordbrukets roll som en central pelare i glesbygdens infrastruktur. Det är inte heller möjligt att bedöma denna roll i ekonomiska termer.
Trots ett generöst EU-bistånd, som jag tycker är bra, så håller familjejordbruken på att försvinna. Jordbrukarnas åldersprofil håller på att försämras, och de yngre ser inte längre på jordbruket som en hållbar bransch. Hus skall då den europeiska familjejordbruksmodellen kunna överleva? Vilka blir konsekvenserna för den långsiktiga livsmedelssäkerheten och -kvaliteten, för att inte tala om jordbrukarnas roll som miljöförvaltare?
Till de politiker som ser jordbrukarna som ett legitimt mål för att stödja sina egna politiska karriärer i förhållande till de väljare som bor i städerna, säger jag att de visar en skrämmande brist på förståelse för jordbrukets unika roll när det gäller bredare nationell och EU-politik. De bortser från det faktum att under nuvarande förhållanden så produceras livsmedel med marginell vinstmarginal och, i många fall, till och med förlust.
I Irland upplever nöt- och lammköttsproducenterna en faktisk kortsiktig kris, som inte kunde förutses vid tiden för 1992 års reform. Kollapsen av den ryska ekonomin och effekterna av BSE är bara en del av problemen som påverkar vår nötköttssektor.
Genom att se långsiktigt mot bakgrund av Agenda 2000, så måste vi se till att familjejordbruken och enskilda företagare får stöd från de tillgängliga budgetresurserna. Storskaliga kommersiella företag skall inte få tillskansa sig de medel som enligt min mening borde tillfalla de små familjejordbruken.
Jag vill till sist säga att jag fullständigt stöder de som säger att det inte bör ske någon samfinansiering av den gemensamma jordbrukspolitiken. Jag motsätter mig varje steg i riktning mot renationalisering.

Lindholm
Fru ordförande! Jag gratulerar Görlach till ett bra betänkande, där han lyfter fram det faktum att landsbygdsutvecklingen riskerar att hamna mellan två stolar, dvs. mer eller mindre spelas bort, eftersom det enligt kommissionens förslag inte längre kommer att vara en enskilt mål. Jag undrar om man egentligen har gjort en ordentlig konsekvensanalys.
Det är viktigt att stödja och uppmuntra växelverkan och ömsesidigheten mellan landsbygd och städer, de är nämligen varandras resurser. Utvecklingen inom jordbruket - och i denna är EU medskyldigt - har medfört att det ofta för många är omöjligt att ha familjejordbruket som huvudsyssla och enda inkomstkälla. Ofta måste det kombineras med annan sysselsättning för att människor skall kunna leva kvar på landsbygden. Detta är speciellt tydligt i exempelvis glesbygdsområden. Kriterierna för stöd måste därför ändras. Annars kommer endast stora enheter att gynnas även i fortsättningen, medan de små, miljövänliga jordbruksenheterna inte kommer att ha någon framtid. Det skulle leda till fortsatt avfolkning, och därmed till små städers och byars kvalfulla död, eftersom det är de små och medelstora jordbruksenheterna som håller landsbygden levande. Flexibilitet i EU: s jordbrukspolitik är därför nödvändig om vi vill ha en levande landsbygd.

Nicholson
Fru ordförande! Jag vill börja med att gratulera föredraganden. Han är en man som vi alla respekterar i utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling och parlamentet.
Landsbygdsutveckling förs för närvarande fram som jordbrukets andra pelare. Den fråga jag ställer till mig själv lyder: kommer denna andra pelare att vara till någon nytta? Man kan bara ge den styrka som krävs genom tilldelning av tillräckliga medel för landsbygdens utveckling. Jag är oerhört orolig för om den andra pelaren kommer att skapa ännu mer snedvridna spelregler i Europeiska unionen än de som finns för närvarande. Att bara göra den s.k. miljöåtgärden i jordbruket obligatorisk tyder på en extrem svaghet. Det ger medlemsstaterna klartecken att välja det som är bäst för dem själva, något som kanske inte är det bästa på lång sikt för befolkningen i landet, särskilt inte för de som är beroende av mark för sin försörjning.
Landsbygdsutvecklingen, i dess föreslagna form, kommer aldrig att kunna ta itu med de allvarliga problem som samhällena på landsbygden och jordbruken för närvarande står inför inom hela Europeiska unionen. Jordbrukare över hela Europa frågar sig: vad skall vi ta oss till nu; vad har vi gjort för fel? Vi bör fråga oss själva vad vi gjort för fel. Vi är de som bär på ansvaret i kommissionen och parlamentet. Vi är de som måste visa vägen framåt. Vi är de som måste hitta vägen framåt och säkerställa denna. I dagsläget ser jag tyvärr inget i detta förslag som tyder på tillräckligt stöd till familjejordbruksstrukturen i Europeiska gemenskapen.

Hardstaff
Fru ordförande! Vi i parlamentet måste vara mycket seriösa när vi tar itu med uppgiften att åstadkomma en verklig reformering av 2000-talets gemensamma jordbrukspolitik. Görlach har utarbetat ett utmärkt betänkande om kommissionens förslag till utveckling på jordbruksområdet, och han har lagt fram ett mindre antal mycket praktiska ändringsförslag för att lägga dem mer i linje med Cork-deklarationen, som kommissionen gjort litet urvattnad.
I ändringsförslagen återspeglas det faktum att förhållandena i det europeiska jordbruket under 2000-talet kommer att mycket mindre arbetsintensiva och mer mekaniserade inom nästan alla sektorer. Det är därför nödvändigt att se landsbygdsutvecklingen som ett stöd för skapandet av en rad kompletterande yrkeskategorier i landsbygdsområdena, inte bara de som har ett direkt samband med jordbruk och livsmedelsbearbetning, även om de naturligtvis kommer att fortsätta att vara viktiga branscher i sådana områden.
Det var därför en besvikelse att utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling införde många allt för detaljerade ändringsförslag för att ombesörja stöd i första hand till jordbrukare och försvaga engagemanget för en mer omfattande landsbygdsutveckling. Vi är inte en bara ett jordbrukarutskott, utan vi har en plikt att se bortom personliga intressen och ta till vara intressena för alla de medborgare som bor på landsbygden som inte kan få arbete inom jordbruket.
Jag hoppas att kammaren kommer att förkasta huvuddelen av ändringsförslagen, så att vi får ett yttrande från Europaparlamentet som är realistiskt och konstruktivt när det gäller att anpassa den europeiska jordbruksmodellen till nya ekonomiska och sociala intressen, som fastställs i den gemensamma resolutionen från våra kolleger, Fantuzzi och Graefe zu Baringdorf. De kommer fram till att en hållbar utveckling, en kvalitetsinriktad livsmedelsproduktion, konsumentsäkerhet, miljöskydd och biologisk mångfald, djurens välbefinnande samt landsbygdsutveckling är nyckelfaktorer. För att åstadkomma det senare behöver vi program som är jämförbara med Leader-programmet, för att stödja småskaliga företag och miljöförbättrande projekt. De bör inte bara ligga inom mål 1 och 2-områden, utan varhelst där landsbygdsmiljön uppvisar hög arbetslöshet och mindre gynnsamma sociala förhållanden.

Gillis
Fru ordförande! Jag har lyssnat mycket uppmärksamt och deltagit aktivt i många debatter om de viktigaste delarna i Agenda 2000. Jag håller fullständigt med om att unionen måste planera sitt framtida vägval. Men förslagen till GJP-reformen baseras för mycket på åtgärder för att minska kostnaderna för utvidgningen österut, och för att tillfredsställa amerikanska intressen i WTO.
Det är tydligt att det finns stark vilja att sänka priserna på jordbruksprodukter till de nivåer som gäller på världsmarknaden och i Östeuropa för att spara pengar. Detta förhållningssätt kräver att EU: s jordbrukare säljer sina produkter till ett pris som ligger under produktionskostnaderna, och samtidigt får de bara delvis kompensation för denna förlust. Detta är ingen hållbar modell, utan den måste ändras. Systemet har redan fått skarp kritik från jordbrukarnas sida, eftersom beloppen för denna kompensation bestäms utan hänsyn till de kostnader som jordbrukarna har, och ses som allmosor av vissa. Faktum är att ni själv, herr kommissionär, använde ordet subvention. Revisionsrättens rapport som offentliggjordes i veckan är ett bra exempel. Det skapade omfattande rubriker där man nästan påstådde att jordbrukarna var brottslingar.
Systemet verkar också avskräckande för yngre personer när det gäller att välja ett yrkesliv inom jordbruket. De miljömässiga vinsterna av deras förvaltning, deras energi och deras färdigheter förloras också. Jag kan inte hitta någon grund för kommissionens optimism att jordbruksinkomsterna kommer att öka, förutom på bekostnad av en kraftig minskning av antalet. Förslagen kommer att kosta sex miljarder euro extra och göra jordbrukarna mycket fattigare.
Jag vädjar till kommissionen att mildra effekterna av dessa förslag, och hitta en bättre väg. Jordbrukarna i mitt hemland har redan fått se stora delar av sina inkomster försvinna. De priser som betalas till nötköttsproducenterna är 40 procent lägre än för två år sedan. Priserna vad gäller fläsk- och lammkött har kollapsat.
Får jag till sist be kommissionen återigen att undersöka varför livsmedelspriserna till konsumenterna inte faller i linje med det enorma prisfallet för livsmedelsproducenterna?

Boogerd-Quaak
Fru ordförande, herr kommissionär, ärade minister! Jag anser det vara av utomordentligt stor vikt att vi följer upp betänkandet från herr Görlach och förslagen från kommissionen genom att utveckla en bred landsbygdspolitik. Varför måste vi utveckla en sådan politik? Det har redan sagts många gånger här i kväll: därför att vi behöver ny ekonomisk bärkraft på landsbygden. Här vill jag framhålla två aspekter som man ännu inte har talat så mycket om i kväll. Befolkningen är till 80 procent bosatt i städer. Jag menar att man på landsbygden måste bli medveten om att man vid utvecklandet av en landsbygdspolitik måste sätta i gång en utveckling som riktar sig till människorna i städerna. Det är även det jag menar med bred landsbygdspolitik.
Dessutom vill jag be om er uppmärksamhet för kvinnorna på landsbygden. Dessa utgör ofta en stark motor för förnyelse. Det handlar om mycket större förnyelser än de som männen ofta står för. Jag skulle gärna se att kvinnorna fick en extra knuff i ryggen inom ramen för denna landsbygdspolitik.

Lambraki
Fru ordförande! Jag håller med om att det är nödvändigt med en reformering av den gemensamma jordbrukspolitiken, som en följd av det nya ekonomiska läget och de brister som denna politik uppvisat hittills. Vi säger ja till en reformering. Vi säger ja till en reform som leder till ökad jämställdhet mellan staterna, mellan regionerna och mellan jordbrukarna, en reform som bidrar till ekologisk utveckling av landsbygden, en reform som stöder jordbruksbefolkningen i våra länder. Vi stöder följaktligen de åtgärder som föreslås i Agenda 2000, åtgärder som har denna inriktning och som står i samklang med de grundläggande principerna om sammanhållning och finansieringssolidaritet. Jag måste emellertid påpeka att målet att utveckla landsbygden, liksom vissa andra mål, mest har karaktären av en förhoppning, eftersom man inte har anslagit tillräckliga ekonomiska resurser.
Behovet att reformera den gemensamma jordbrukspolitiken får emellertid inte tjäna som alibi för att avskaffa denna politik. Vi kan således inte stödja t. ex. förslaget om samfinansiering av det direkta jordbruksstödet. Detta förslag tillgodoser vissa medlemsstaters krav på minskade nettoinbetalningar till gemenskapsbudgeten, men det leder till att den gemensamma jordbrukspolitiken åter övergår till att bli en nationell angelägenhet, dvs. ett ifrågasättande av jordbrukspolitikens inriktning. Om man inför ett system med samfinansiering, kommer detta att få en negativ inverkan på finansieringen av strukturfonderna i Unionens fattigaste länder, och därigenom vidgas de klyftor som redan finns.
Jag tror att det råder enighet om att det behövs en reform. Denna enighet ger oss en möjlighet att steg för steg, på ett genomtänkt sätt, genomföra en förnuftig reform, som jordbruksbefolkningen verkligen behöver.

Filippi
Fru ordförande, herr minister, herr kommissionär, kära kolleger! Denna viktiga debatt borde leda fram till godkännandet av ett dokument om reformering av GJP. Jag hoppas att inte de svårigheter som framkommit i relationerna mellan de olika politiska grupperna resulterar i att de presenterade motionerna avslås. Detta skulle enligt min mening vara något ytterst allvarligt för Europaparlamentet som borde ta klart ställning och inte bara överlåta till andra att fatta besluten. Här krävs en realistisk bedömning. Samfinansieringen skulle kunna göra det möjligt att lösa den konflikt som visat sig när det gäller nettobidragen från de olika medlemsstaterna till jordbruksbudgeten.
Det som måste undvikas är en åternationalisering av GJP och en minskning och uttunning av den interna solidariteten. Därför instämmer jag i de förslag som tydligt stöder alla dessa principer och därför vill jag uppmana samtliga mina kolleger, i första hand de italienska ledamöterna, att i morgon samstämmigt rösta för förslagen.
Kära kolleger, om vi inte kan enas om en linje och om rådet inte snart hittar en lösning på de problem som anförts så är risken att beslutet fattas av andra, eventuellt av Ecofin-rådet, som knappast kan tänkas acceptera ökade resurser, något som i stället skulle behövas för att reformera den gemensamma jordbrukspolitiken. Samfinansieringen kan därför accepteras om man bibehåller kraven på en omfördelning och intern sammanhållning.

Lindqvist (ELDR).
Fru ordförande, herr kommissionär! Den största delen av Europa, 80-90 procent, utgörs av landsbygd. I Sverige är en väldigt stor del av ytan landsbygd, men där bor bara en liten del av befolkningen, endast 10-20 procent. Om det inte bodde någon där, skulle halva Sverige vara obefolkat. Därför är det viktigt för oss med stöd till landsbygdsutveckling och jordbruk. Mål 6-stödet skall ingå i mål 1, mål 5-stödet skall ingå i mål 2. Kriterierna för dessa stöd måste vara kvar.
Landsbygd, människor, natur, mark och vatten är en resurs som vi skall ta tillvara i Europa. Några viktiga saker är att stärka lokalsamhällena, samordna stödet, rikta utbildningen, ge stöd till miljö och ekologisk odling, satsa på bioenergi och nya drivmedel, t.ex. etanol och metanol, samt på turism och transporter. Allt detta måste emellertid utgå från de enskilda människornas egna önskemål, om landsbygdsutvecklingen skall bli positiv.

Happart
Fru ordförande, herr kommissionär, herr minister! Agenda 2000 kommer med all säkerhet att bli en av de frågor som har mobiliserat Europaparlamentet allra mest under de senaste tio åren. De utdragna debatterna och de många sammanträden som alla parlamentsutskott har ägnat den här frågan, skulle kunna få en att hoppas på ett ambitiöst projekt.
Vi skulle äntligen, om jag får säga så, nedkomma med Europa, det ideala Europa, där våra barn skall kunna leva i fred som fria medborgare, från Atlanten till Ural. Vi skulle öppna oss för nya stater, som kanske är fattiga ekonomiskt sett, men rika på förhoppningar. Vi skulle till sist sluta vara rädda, vi skulle vara på väg mot inrättandet av en europeisk stat. Och den staten skulle bli ett område för intellektuell frihet, där människan står i centrum för de politiskt och ekonomiskt ansvarigas omsorg.
Vi skulle lämna det hormonbehandlade köttet och jakten på vinst till varje pris till amerikanerna och deras världshandelsorganisation. Vi skulle vara mogna för en genuin solidaritet, då vi rika skulle sträcka ut en hand för att ge och för att stödja, snarare än för att ta och för att krossa. Det var en dröm, ännu en. I morse vaknade jag upp alldeles iskall av hur vi egentligen beter oss. Vi är på nytt beredda att låtsas som om vi hjälper de fattiga, alla vi i våra små stater som är förstockade av trångsinthet.
Medfinansieringen kommer, tyvärr, att göra det legalt för våra rikaste stater att hjälpa, till exempel, de egna jordbrukarna. Om det inte längre finns solidaritet i Europa, om Agenda 2000 helt enkelt bara gör att de rika staterna kan få tillbaka sina egna pengar, vem skall då betala för de fattiga i de fattiga länderna, vare sig de är belägna i södra Europa i dag, eller i öst i morgon? Än en gång gör vi motsatsen till vad vi borde göra. Det är synd om våra barn!

Arias Cañete
Fru ordförande, herr rådsordförande, herr kommissionär! Ingen tvivlar på att det är nödvändigt med en reform och ingen tvivlar på att den gemensamma jordbrukspolitiken inte helt fyller de funktioner som fördraget ger den. När man bedömer denna politik angående dess bidrag till den ekonomiska och sociala sammanhållningen, når kritiken ofta skandalösa nivåer.
Men enligt min mening är det mest oroande, i en reformeringsprocess, som i sig är enormt komplicerad, särskilt med tanke på de bristande resurserna till politiken för landsbygdens utveckling, att debatten om egna gemenskapsmedel har blandats in.
I detta sammanhang har kommissionen förvisso begränsat sig till att lägga fram en rapport med flera alternativ, men gemenskapens erfarenhet har vant oss vid att frukta rapporter, vitböcker och grönböcker som utarbetats av kommissionen. För till dessert har det alternativ som samlat mest stöd eller varit mest välgrundat bland ledamöterna, många möjligheter att förvandlas till gemenskapslagstiftning med definitiv karaktär. Och medfinansieringen av direkt inkomststöd utgör inte bara ett brott mot principen om finansiell solidaritet, utan är också ett övergrepp på principen om tillräckliga medel, fastställd i artikel F, stycke 3 i fördraget om Europeiska unionen. Det krävs inte medel för att förbättra effektiviteten i den gemensamma jordbrukspolitiken, utan en enkel omfördelningsmekanism av utgiftsbelastningen.
Det handlar om klart bakåtsträvande förslag som på ett allvarligt sätt skadar de " ekonomiska och sociala sammanhållningsländerna" , och gynnar de rikaste länderna, med undantag för Frankrike och i mindre mån Danmark. På så sätt får vi paradoxen i att utvidgningen sker på bekostnad av sammanhållningsländerna, som ser sitt deltagande i mål 2 betydligt nedskuret, och dessutom kommer reformen av finansieringen av den gemensamma jordbrukspolitiken att påverka dessa länder på nytt. Och detta, herr kommissionär, utan att ta hänsyn till att den lista på direktstöd som generaldirektorat XIX har använt i sina beräkningar är mycket mindre än stödet som betraktas som direkt och underställt en förändring i den reform som vi nu närmar oss, enligt den information kommissionen gav ut i juni. Därför är den bakåtsträvande karaktären i förslagen ännu större.

Iversen
Fru ordförande! Den gemensamma jordbrukspolitiken upprättades under 1950-talet, när det bara fanns sex medlemsstater. Så gott som alla erkänner att denna politik inte klarar av en utvidgning som kommer att innebära att unionen kommer att bestå av omkring tjugo länder. Kommissionen har lagt fram sina förslag till konkreta ändringar i jordbrukspolitiken, och vi behandlar för närvarande i flera utskott i parlamentet vår hållning till reformeringen av jordbrukspolitiken. Vi känner till huvudtankarna: de allmänna stödsystemen avskaffas, och de europeiska jordbrukarna måste konkurrera på världsmarknaden, där det håller på att ske en omfattande liberalisering. Det betyder att priserna måste närma sig världsmarknadspriserna, och detta kommer att avskaffa mjölkkvoter och överskottslager. Denna utveckling skall inte ske på bekostnad av de jordbrukare som kommer att få det svårt att klara sig i den fria konkurrensen. Tvärtom skall det framtida jordbruksstödet vara mycket mer riktat. Prisstödet skall avlösas av ett högre direkt stöd till just de jordbrukare som verkligen har behov av hjälp. Det kommer också i fortsättningen att ges stöd till områden och sektorer som har särskilda problem.
Det nuvarande jordbruksstödet är baserat på kvantitet framför kvalitet. Det tar ingen hänsyn till djurens välbefinnande och miljön, och är i verkligheten enligt min mening på helt fel väg när man beaktar den stigande betydelse som de flesta konsumenter tillmäter dessa värden. Jordbrukspolitiken kan inte förbli oförändrad om det europeiska jordbruket skall delta i konkurrensen på världsmarknaden. Och den gemensamma jordbrukspolitiken slukar i dag över hälften av EU: s totala budget, och efter utvidgningen blir det ännu värre.
Konsumenterna kräver i allt högre grad att få veta vad deras mat innehåller, och hur den producerats. De vill ha naturliga produktionssystem som tar hänsyn till djurens välbefinnande och inte skadar miljön. Det är viktigt att förstå att vi måste inrätta vår gemensamma jordbrukspolitik så att den motsvarar tidens krav både för de nuvarande medlemsstaterna och också - inte minst - för de blivande medlemsstaterna.

Botz
Fru ordförande, herr kommissionär! I jordbruksenheterna i de nya förbundsstaterna betraktar vi alla naturligtvis med största uppmärksamhet beslutsprocesserna i fråga om jordbruksreformen. Även om man ännu inte överallt har insett det - jag vet att ni har gjort det för länge sedan - motsvarar dessa våra enheter till största delen den europeiska jordbruksmodellen. De är mångfunktionella, de är hållbara, och de är - åtminstone potentiellt - konkurrenskraftiga. Vi vet alla att de i gynnsamma lägen delvis är mycket konkurrenskraftiga.
Beträffande mångfunktionaliteten i synnerhet i fråga om kooperativa företag, som ju omfattar den största delen av vår areal, i synnerhet på grund av sin lokalisering i missgynnade områden: De är inte bara mångfunktionella, utan - och det är vårt huvudsakliga problem, och jag tror att ni också vet det - i verkliga landsbygdsregioner med en arbetslöshet om mellan 30 och 40 procent, t.ex. i Mecklenburg-Vorpommern och andra regioner, är de enda garanterna för att det över huvud taget fortfarande skall existera några arbetstillfällen. Med tanke på denna andra pelare, som vi alla gläder oss åt och som måste stärkas så snart som möjligt, får vi inte i något fall tillåta att i fråga om ramvillkoren för den första pelaren de sista garanterna för sysselsättning i dessa regioner faller bort.
Jag tror att man nu också har förstått det. När det handlar just om långfristiga perspektiv skulle jag helt medvetet vilja anföra de återbildade familjeföretagen, som vi anser är av en förnuftig storleksordning, ty i fråga om storleken är de inriktade på inget mindre än företagsekonomisk överlevnadsförmåga just för nästa generation jordbrukare. Även här är förståelsen för kommissionens degressiva avsikter mycket dåligt utvecklad.

Campos
Fru ordförande, herr rådsordförande, herr kommissionär! Jag skall börja med det som ligger närmast till hands i uttalandet av kommissionären: det är att vi inte får genomföra en liten reform, men däremot en reform, jag skulle gärna säga en stor reform.
Problemet i slutet av detta sekel är inte frågan om produktionen. Den går bra och är tillfredsställande i Europa. Från 1950 fram tills i dag har landsbygdsbefolkningen minskat från 35 procent till 5 procent, och produktionen har ökat nästan åtta gånger; och, som kommissionären precis sade, med reformen kommer ännu fler människor att ställas utanför landsbygden. Det innebär att kommissionären kommer att lägga hälften av gemenskapsbudgeten på en minoritet, och då det råder en djup orättvisa i hela den gemensamma jordbrukspolitiken, kommer kommissionären att lägga ut 40 procent av budgeten för att gynna 1 procent av de rikaste i gemenskapen. Om 20 procent av jordbrukarna får 80 procent, kommer kommissionären när han gör bokslutet att se att 1 procent av de rikaste kommer att ta emot 40 procent av gemenskapsbudgeten. För problemet är inte produktionen. Problemet är rättvisan i en politik för att skydda landsbygdens människor. Och denna rättvisepolitik förstår inte kommissionen och diskuterar den inte. Det var detta som var viktigt att diskutera, eftersom problemet i dag är att förstå hur kommissionären eller rådet helt kommer att göra slut på produktionsstödet. För dessa är i dag fiender till kvalitet, de är fiender till miljön, fiender till arbetet, eftersom den produktion som kommissionären mest finansierar är den där det finns mest arbetslöshet - spannmålen får i dag 43 procent och det är den produktion som använder minst arbetskraft på landsbygden. Och just därför är det en stor källa till arbetslöshet. Kommissionären lovar ingen förändring av taket eller rättvisan. Och det är denna grundläggande rättvisefråga vi borde diskutera, eftersom produktionen går bra och är tillfredsställande.

Myller
Fru ordförande! Trots att jag är den sista talaren i natt tycker jag inte att jag talar om en obetydlig fråga när jag tar upp synpunkter som utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentskydd i den här frågan lagt fram. Målen för Agenda 2000-dokumentets jordbruksreform har ju på en principiell nivå till och med mycket bra inriktning med hänsyn till de beslut som exempelvis vid mötena i Amsterdam och i Cardiff tagits. Målet är ju att vända jordbrukspolitiken i en miljövänligare riktning och för att den skall mera tjäna konsumenternas behov.
I praktiken kommer dock inte särskilt mycket av detta att förverkligas. Problemet är ju att kommissionen lämnar dessa frågor för nationella beslut. Man skall bestämma nationellt om miljöfrågorna skall bindas med inkomststödet. Man vill inte ta övergripande beslut. Ändå är det en förutsättning för att vi skall kunna ändra riktning. Jordbruket är ju, som vi vet, en av de värsta mark- och vattenförstörarna. Verkliga förbättringsåtgärder kan vidtas först när man skapar en gemensam uppförandekodex för bra jordbruk, som förverkligar principen för en hållbar utveckling, och när man bara genom att följa den här kodexen kan komma i åtnjutande av den gemensamma jordbrukspolitiken och finansieringen.
Vad Europeiska unionens kommande jordbrukspolitik beträffar har dessa frågor dryftats i flera toppmöten. Vid sidan av miljölinjeringarna i Cardiff måste man också betona linjeringarna i Luxemburg där man konstaterade att man även i framtiden måste kunna bedriva jordbruk inom Europeiska unionens område, dvs. även uppe i norr.

Ordföranden
Tack så mycket, fru Myller!
Rådet och kommissionen har gett tecken på att de avstår från att yttra sig, om det inte finns några fler frågor, men det tycks inte vara fallet.
Jag tackar er alla för att ni har hållit ut så länge!
Jag kan meddela er att jag enligt artikel 37.2 i arbetsordningen har erhållit åtta resolutionsförslag.
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon klockan 9.30.
Avslutningsvis vill jag inte försumma att tacka tolkarna för att de ju fick arbeta mycket längre än det ursprungligen planerades!
(Applåder) God natt!
(Sammanträdet avslutades klockan 0.17.)
