
Talmannen.
   – Jag förklarar Europaparlamentets session återupptagen efter avbrottet torsdagen den 9 juni 2005. 
Talmannen.
   – Innan vi går vidare med antagandet av de ändringar till arbetsplanen som har lagts fram, skulle jag vilja göra ett uttalande på talmanskonferensens vägnar. Mina damer och herrar! För 65 år sedan, i juni 1940, förlorade tre länder – Litauen, Lettland och Estland – som nu är medlemmar i Europeiska unionen sin självständighet till följd av sovjetisk ockupation. Som en följd av detta och under ett halvt århundrade berövades medborgarna från dessa länder sina mänskliga rättigheter och genomled terror och förvisning.
I dag högtidlighåller vår institution minnet av dessa händelser, som tillsammans med andra är en del av vår historia. Det här är inte första gången Europaparlamentet talar om detta; det är inte första gången som parlamentet högtidlighåller minnet av dessa länders historia, som i dag är medlemmar i Europeiska unionen.
För 22 år sedan, 1983, uttryckte detta parlament sitt fördömande av ockupationen av stater av andra stater. Och i dessa svåra tider för Europeiska unionen, just i detta ögonblick, måste vi minnas att anslutningen av de baltiska staterna till unionen har främjat och kommer att fortsätta främja målsättningarna för medborgarnas fred och välstånd. I dag måste vi uttrycka vår stolthet över att vi kan arbeta tillsammans i uppbyggandet av ett förenat Europa som delar gemensamma värden.
Det är viktigt att minnas detta; det är viktigt att minnas att uppbyggandet av en bättre framtid för alla européer grundar sig på respekt för mänskliga rättigheter och fordrar ständig uppmärksamhet och vaksamhet, eftersom folk som glömmer sin historia riskerar att upprepa den. Tack så mycket.
Talmannen.
   – Med de politiska gruppernas samtycke föreslår jag följande ändringar till arbetsplanen för denna sammanträdesperiod, som finns i den rättelse som har delats ut.
Betänkandet av Giuseppe Gargani om Europaparlamentets ledamotsstadga kommer att behandlas direkt efter den gemensamma debatten om Europeiska rådet och det luxemburgska ordförandeskapets verksamhetsperiod, under vilken rådsordföranden och José Manuel Barroso kommer att tala.
Betänkandet av Michael Cashman om en gemenskapskodex om gränspassage för personer tas upp efter Garganibetänkandet och kommer att läggas fram för omröstning i morgon utan ändringsförslag.
Othmar Karas andrabehandlingsrekommendationer om övervakning av de offentliga finanserna samt övervakning och samordning av den ekonomiska politiken antogs den 20 juni. Denna punkt kommer att tas upp i slutet av dagens föredragningslista. Tidsfristen för framläggande av ändringsförslag eller för förkastande av den gemensamma ståndpunkten kommer att gå ut i eftermiddag kl. 16.00.
När det gäller omröstningarna har betänkandet av Enrique Barón Crespo om skydd för passagerare i fordon vid frontalkollision dragits tillbaka från föredragningslistan, men vi lägger till två andra punkter: de två betänkanden av Jean-Marie Cavada om Sudan och Kongo, antagna i enlighet med artikel 131, och betänkandet av Salvador Garriga Polledo och Anne Elisabet Jensen om förslaget till ändringsbudget nr 2/2005.
Finns det några synpunkter? Hans-Peter Martin skulle vilja framföra en kommentar. 
Hans-Peter Martin (NI ).
   – Herr talman! Det är riktigt att jag begär ordet i enlighet med artikel 132 i arbetsordningen för att uppmana er att stryka debatten om ledamotsstadgan från föredragningslistan, eller se till att den inte går vidare. Omröstningen om den står inte ens med i morgondagens föredragningslista. Det har redan varit en oriktig omröstning i utskottet för rättsliga frågor, och vid en tidpunkt när EU befinner sig mitt uppe i en ödesdiger kris skulle det ge en totalt felaktig signal om vi antog en ledamotsstadga samtidigt som vi ökar våra privilegier i all tysthet.
Så behandlar man inte folkets demokratiska kammare.
Jag uppmanar er därför att använda er av artikel 132.2 och vidta tillbörliga åtgärder, så att den brittiske premiärministern Tony Blair kan tala om ett sparprogram utan att för den skull utsättas för risken att kammaren samtidigt skulle anta nya privilegiepaket. 
Talmannen.
   – Efter att ha studerat punkt 2 i artikel 132, med stöd och råd från parlamentets tjänsteavdelningar, ser jag ingen anledning att tillmötesgå er begäran.
Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är den gemensamma debatten om rapporten från Europeiska rådet och kommissionens uttalande – Europeiska rådets möte (Bryssel den 16–17 juni 2005) och rådets uttalande – Luxemburgska ordförandeskapets verksamhetsperiod.
Båda punkterna kommer att debatteras gemensamt. I detta syfte kommer rådets ordförande Jean-Claude Junker att få ordet först.
Jean-Claude Juncker,
   . – Herr talman, herr Barroso, mina damer och herrar! Det luxemburgska ordförandeskapet lider mot sitt slut. En del säger ”gudskelov”, medan jag personligen beklagar att det slutar och jag skulle ha velat fortsätta det.
Det är dags att utvärdera resultaten. Ett flertal iakttagelser kan göras som jag hoppas är obestridda. För det första lyckades vi att gå i spetsen för att Europeiska rådet eller ministerrådet fattade flera beslut inom sektorer som var högst kontroversiella vid årets inledning. Vi reformerade stabilitets- och tillväxtpakten, och avslutade därmed en lång period av osäkerhet som hade en sådan kraft att den utlöste en djup klyfta mellan medlemsländerna i euroområdet. Vi har verkligen inte åsidosatt stabiliteten, utan vi har i stället utökat den till att gälla paktens förebyggande aspekter. Vi har inte heller infört överdriven flexibilitet när det gäller paktens korrigerande roll, utan har i stället låtit den tolkas och kännas mer ekonomisk än automatisk. I egenskap av ordförande i eurogruppen kommer jag att arbeta för att säkerställa vederbörlig tillämpning och välavvägd tolkning av pakten, varvid man i framtiden kommer att fästa större avseende vid dess två lika nödvändiga aspekter, det vill säga stabilitet, förenad med tillväxt, och tillväxt förbunden med stabilitet.
För det andra har parlamentet, kommissionen och rådet lyckats få ny fart på Lissabonstrategin. Förstärkt konkurrenskraft, ökad modernisering både av våra attityder och våra ekonomiska riktlinjer, en förnyad beslutsamhet att införa innovationer och göra mer på forskningsområdet är de större politiska programpunkterna i den nya strategin. Dessa programpunkter syftade varken till att skapa eller eftersträva dödläge, som vissa inledningsvis hade önskat, antingen på området för social sammanhållning – som har återinförts som ett viktigt mål, ett av Europeiska unionens huvudmål – eller i fråga om en lämplig miljöpolitik – som eftertryckligen inte är ett hot mot arbetstillfällen eller konkurrenskraft.
Hallå.
Jag vet att folk ofta reagerar på mina tal. Reaktionen kommer oftast inte så omedelbart.
För att återgå till Lissabonstrategin, så förändrar vi sättet den tillämpas på. Med hjälp av nationella reformprogram kommer medlemsstaterna att få större äganderätt till strategin, och blir således ansvariga inför sina egna nationella parlament i bästa nationell tradition när det gäller EU-lagtexter och EU:s åtaganden.
Vid Europeiska rådets junimöte, som hölls förra torsdagen och fredagen, godkändes för första gången i historien integrerade riktlinjer. Det är en viktig händelse som tyvärr praktiskt taget har gått obemärkt förbi de senaste dagarna. Till dem som strävar efter att modernisera Europeiska unionen, samtidigt som de ger intrycket av att andra är emot modernisering, till dem som vill besvara de nya utmaningarna som Europeiska unionen står inför samtidigt som de ger intrycket av att alla andra är omedvetna om de utmaningarna, skulle jag vilja säga: ”Tolka era egna beslut och tillämpa dem, i stället för att efterlysa fler.”
Herr talman! För det tredje fastställde vi framgångsrikt nya riktlinjer för offentligt utvecklingsbistånd på EU-nivå. Efter att ha bekräftat att europeiska samarbetsåtaganden måste ökas till 0,70 procent av vårt nationella välstånd före 2015, fastställde vi ett delmål för Europeiska unionen på 0,56 procent av nationellt välstånd fram till 2010. Jag känner en viss stolthet för det beslutet, eftersom jag i början av året visste att det var ett omstritt och kontroversiellt beslut. Det beslutet, det framsteget kommer att öka biståndsnivån från 46 miljarder euro 2006 till 66 miljarder euro fram till 2010, vilket innebär ett ökat årligt bidrag, och från 2010 ytterligare 20 miljarder euro per år. Det är inte perfekt, men det är ett betydande framsteg. Andra delar av världen som är lika rika som EU skulle göra gott i att följa vårt exempel och hjälpa till att utrota fattigdom, vår moderna tids verkliga gissel. Eftersom vi framgångsrikt förbjöd slaveriet under 1800-talet måste vi kunna utrota fattigdomen under 2000-talets första hälft.
Herr talman! Den fjärde och sista punkten är att vi har förbättrat våra förbindelser med vår partner Förenta staterna, som jag lovade den 12 januari när jag lade fram programmet för det luxemburgska ordförandeskapet. Detta märktes tydligt vid mötet den 22 februari 2005 här i Bryssel med president George Bush, som hade uttryckt en önskan om att komma över till Europa. Det var också tydligt under måndagens toppmöte mellan ordförande José Manuel Barroso och president Bush.
Jag vill också nämna att vi i söndags hade ett annat toppmöte – denna gång med Kanada. Vi uppmärksammar inte Kanada tillräckligt mycket, som är en viktig allierad till Europeiska unionen. Kanada är också en del av Nordamerika.
För att återgå till måndagens toppmöte: vi bekräftade det nödvändiga behovet för både Europa och Förenta staterna av att stå sida vid sida på grundval av gemensamma övertygelser. I dag hålls en konferens om Irak i Bryssel, vilket vi föreslog president Bush på vårt möte den 22 februari. Europeiska unionen och Förenta staterna organiserar gemensamt och utövar gemensamt ordförandeskap för en konferens om Irak. Vem skulle för ett år sedan eller till och med för bara ett halvår sedan ha trott att Europeiska unionen och Amerikas förenta stater skulle kunna samarbeta i en sådan kontroversiell fråga som Irak för att hjälpa till att etablera hållbar demokrati och frihet i Irak? Jag känner viss stolthet över att ha lyckats stötta amerikaner och européer i att utveckla en gemensam fokus och strategi för Irak. Därför borde vi gratulera oss själva till det här resultatet.
Jag kan höra att era applåder är halvhjärtade i den här frågan. Om jag hade återvänt till parlamentet för att meddela att förbindelserna mellan Europa och Förenta staterna hade försämrats ytterligare, hade åtminstone hälften av er stampat av ilska och påstått att ordförandeskapet borde erkänna sitt allvarliga misslyckande i en central aspekt av yttre förbindelser.
Herr talman! På liknande sätt nådde vi ett avtal med vår granne Ryssland om det som allmänt kallas för de ”fyra områdena”. Våra förbindelser med Ryssland, som har varit så viktiga sedan toppmötet den 10 maj, har tinat upp avsevärt. Detta ger upphov till belåtenhet, fastän vi måste erkänna att det fortfarande finns meningsskiljaktigheter.
Herr talman! I december 2004, under det nederländska ordförandeskapet – något vi inte borde glömma – beordrades det luxemburgska ordförandeskapet att nå politisk överenskommelse om budgetplanen före slutet av juni 2005. Den 12 januari 2005, endast tre veckor senare, talade jag inför er i Strasbourg och bedömde chanserna till att nå en överenskommelse. Vid det tillfället sade jag – och jag hoppas att ni tillåter mig att citera, eftersom ni vet att jag älskar att citera mig själv:
”Vi skall göra allt vi kan för att nå en överenskommelse, men jag gör mig inga illusioner. I nuläget håller medlemsstaterna fast vid sina ståndpunkter och det kommer att bli svårt att rucka på dem i tid.” Jag hade rätt, och tillade – för att citera mig själv igen: ”Om vi inte enas om en överenskommelse i juni kommer det inte att vara ordförandeskapets misslyckande …
... det kommer att vara Europas misslyckande”. Här hade jag inte rätt – eller jag hade inte helt rätt. Det finns de som håller ordförandeskapet ansvarigt för misslyckandet, eftersom det strävade efter att uppnå det mandat som fastställts, både av det föregående ordförandeskapet och alla medlemsstater, i dess helhet. Andra påstår att oenigheten inte är ett misslyckande för Europa eftersom överenskommelser om budgetplaner alltid uppnås i elfte timmen. Min åsikt är att det ett misslyckande både för Europa och ordförandeskapet, eftersom oenigheten om budgetplanen, som under normala omständigheter skulle vara ett smärre hinder, kom mitt i den osäkerhet som väcktes genom de franska och nederländska valen, och kastade oss in i en djup kris. Det är uppenbart att de som är ansvariga för den kommer att säga att det inte är någon kris. Som jag ser det handlar det dock om en djup kris, eftersom den inte bara berör ekonomin och budgeten.
Låt oss reda ut saker i rätt ordningsföljd. För det första, när det gäller ståndpunkterna hos de medlemsstater som ville inskränka den europeiska budgeten till 1 procent, och kommissionens mer generösa ståndpunkt inledningsvis, föreslog ordförandeskapet en budget för åtagandebemyndigandena mellan dessa ståndpunkter på totalt 1,056 procent av det nationella välståndet, och en budget på betalningsbemyndigandena som motsvarar 1 procent av det nationella välståndet för perioden 2007–2013. Jag har fått intrycket av att denna nivå nu är allmänt accepterad av alla medlemsstater. Det är nu en föresättning, och ni kommer att märka att alla framtida kompromisser endast kommer att skilja sig minimalt från den utgiftsnivån. Om allt som sker i framtiden är att vi avancerar så obetydligt, skulle jag ha föredragit att vi nådde ett beslut förra veckan.
Alla mina kolleger i Europeiska rådet kom till Luxemburg mellan den 30 maj och den 12 juni; från kl. 8.30 till kl. 22.30 ägnade jag 50 timmar åt att förhandla om budgetplanen med dem. Om ni sedan lägger till de 15 timmarna av debatt, förhandling och samråd inom själva Europeiska rådet kommer ni att märka att en tid på totalt 65 timmar ägnades åt samråd, debatter och förhandlingar. Helt uppriktigt skulle vi inte ha kunnat göra mer, och helt ärligt kommer de som efterträder oss att göra mindre.
Under de 50 debattimmarna, som faktiskt var vänskapliga och bilaterala, lyssnade jag noggrant på mina kolleger. Ingen, och jag menar absolut ingen, begärde att den brittiska rabatten skulle behållas som den är – ingen. I dess sista förslag till en slutlig kompromiss försvarade det luxemburgska ordförandeskapet principen bakom den brittiska rabatten, och vårt sista förslag var att den inte skulle frysas. Kompromissens övergripande ekonomi var den följande: rabatten skulle fortsätta som förut när det gäller de 15 tidigare medlemsstaterna – exakt och precis som förut – men Förenade kungariket skulle medfinansiera sammanhållningspolitiken, på vanligt sätt, endast i de nya medlemsstaterna, samtidigt som de inte skulle bidra till den gemensamma jordbrukspolitiken för samma medlemsstater. Denna justering skulle motsvara en årlig rabatt på 5,5 miljarder euro, en högre nivå än den för hela perioden 1984–2005. Inledningsvis föreslog ordförandeskapet att frysa den brittiska rabatten på 4,7 miljarder euro, vilket hade möjliggjort för oss att justera Nederländernas nettobidrag med ungefär 1 miljard euro, och minska fram för allt Tysklands och Sveriges bördor, som ansågs vara orimliga.
Eftersom ni alltid begär insyn skall jag ge er insyn. Nederländerna – dess premiärminister, utrikesminister och finansminister – visste att ordförandeskapet ämnade lätta deras lands börda med 1 miljard euro per år. Vi var oförmögna att göra det eftersom Förenade kungariket inte var villigt att justera sin rabatt tillräckligt för att ge oss det fria utrymme som behövdes för att skära ned Nederländernas bidrag med 1 miljard euro och lindra Sveriges och Tysklands börda. Om Nederländerna hade beviljats denna 1 miljard euro hade Tyskland tvingats att betala den till nederländarna, eftersom Förenade kungariket inte hade skurit ned rabatten tillräckligt. Jag ville att ni skulle veta detta. Jag bad inte Tyskland att betala eftersom Tyskland jämfört med dess inledande förslag redan hade gjort ett stort närmande till de andra medlemsstaternas ståndpunkt. Om ordförandeskapets ursprungliga förslag hade godkänts hade således Nederländernas, Tysklands och Sveriges problem kunnat lösas enkelt. Ordförandeskapets slutliga förslag, med en nivå på 5,5 miljarder euro, skulle inte göra det möjligt att uppnå allt detta, men det skulle åtminstone möjliggöra att Förenade kungariket medfinansierar sammanhållningspolitiken i de nya medlemsstaterna, på vanligt sätt, med undantag av den gemensamma jordbrukspolitiken, där vi vet att Förenade kungariket har sina egna speciella åsikter. Det är både så här enkelt och komplicerat. Om bara de sex, som i ett inspirerat ögonblick skrev ett gemensamt brev, hade kommit överens om detaljerna i sina förslag!
Därutöver föreslog ordförandeskapet en förklaring från Europeiska rådet i vilken man skulle ha meddelat att, och nu citerar jag: ”Fler lämpliga överväganden borde göras om på vilket sätt EU:s budget kan möta unionens framtida utmaningar och våra medborgares prioriteringar. Denna allmänna eftertanke borde leda till en reform av budgetens alla delar.” ”Budgetens alla delar” innefattar också den gemensamma jordbrukspolitiken. Att försöka få oss att säga att denna betraktelse enbart skulle täcka den gemensamma jordbrukspolitiken skulle vara ett förslag vi alltför väl visste skulle vara oacceptabelt och förkastas av andra medlemsstater. Om alla berörda sektorer, kategorier och filialer hade inberäknats inom ramen för vår kritiska budgetgranskning skulle detta ha gjort det möjligt för kommissionen att uppnå ett positivt beslut. Vi bad kommissionen att rapportera om alla dessa aspekter, och kommissionen var villig att göra det, eftersom dess ordförande följde med mig genom var och en av de bilaterala diskussionerna under Europeiska rådets sammanträden. För övrigt är det normalt att kommissionens ordförande närvarar vid denna form av samråd. På grundval av kommissionens rapport föreslog vi därför att Europeiska rådet borde fatta lämpliga beslut, och dessutom, för att citera från den text jag föreslog: ”inkludera eventuella justeringar av budgetplanen för perioden 2007–2013”.
Det beslut som ordförandeskapet föreslog var således följande: den brittiska rabatten skall bibehållas för de 15 gamla medlemsstaterna, ett brittiskt bidrag för att hjälpa till att finansiera sammanhållningspolitiken i de nya medlemsstaterna, med undantag för den gemensamma jordbrukspolitiken i dessa stater, ett förslag från kommissionen i slutet av 2008 om omstrukturering av budgeten, vilket skall granskas av rådet med eventuella ändringar i budgetplanen för de påföljande åren, det vill säga från 2009 och framåt. Jag ville berätta det här för er eftersom ingen annan antagligen har gett er den här förklaringen och ni sannolikt kommer att få höra en annan snart.
Det stämmer inte att ordförandeskapet försökte upphäva den brittiska rabatten. Vi strävade efter att bibehålla den för EU-15, men att öka solidaritetsanslaget till de nya medlemsstaterna. Det var det paketet som förkastades. Det var ett misstag att förkasta det.
Paketet förkastades fastän vi hade infogat ytterligare 6 extra miljarder euro i extra GJP-stöd till Bulgarien och Rumänien inom ramen för det beslut som fattades i oktober 2002. Även om brevet från de sex medlemsstaterna ger sken av att de alla var eniga om att avtalet från oktober 2002 inte skulle röras, tog jag själv den här risken för de 15 tidigare medlemsstaterna – en risk som har fått brett stöd från de andra som var glada att ha funnit någon som kunde ta ett initiativ för EU-15 som vilar på en ordentlig grund. Medan 42 miljarder euro kommer att spenderas på direktstöd och marknadsåtgärder 2006, skulle ordförandeskapets förslag innebära en nedskärning till 35 miljarder euro 2013 för EU-15. Ordförandeskapets förslag skulle innebära en nedskärning från 42 miljarder euro för direktstöd och marknadsåtgärder till 35 miljarder 2013, vilket för EU-15 skulle innebära en minskning på nära 17 procent för enbart den gemensamma jordbrukspolitiken. Och även i de framtida 27 EU-länderna, som med andra ord inkluderar våra rumänska och bulgariska vänner, skulle den gemensamma jordbrukspolitiken minska med över 5 procent under den aktuella perioden. Att säga att ingenting uträttades för att lätta på den gemensamma jordbrukspolitikens börda stämmer helt enkelt inte. Vi gjorde allt vi kunde för att uppnå det. När jag lade fram min första budget avseende 1986 här i parlamentet i oktober 1985 stod jordbruk för 68 procent av Europeiska unionens budget. Jag föreslog att den inte skulle överstiga 37 procent, eller 35 miljarder euro, 2013. Vilken lång bit på vägen vi har kommit! Vilken styvsinthet att vi inte har insett det!
I ordförandeskapets förslag skulle den gemensamma jordbrukspolitiken ha varit den enda sektor där utgifterna skulle minska avsevärt, medan till exempel alla framåtblickande investeringar skulle öka. En ökning på 7,5 procent för utgifter avseende Lissabonmålen, vilket innebär 7,5 procent per år för hela perioden 2007–2013, vilket motsvarar en ökning på 65 procent i bemyndiganden för Lissabonmålen jämfört med 2006. En ökning på 15 procent för politiken för rättsliga och inrikes frågor, vilket särskilt inbegriper en större handlingseffektivitet för att bekämpa gränsöverskridande brottslighet. Slutligen en ökning på 2 procent för sammanhållningspolitiken för de 27 länderna, med en högre koncentration på de nya medlemsstaterna. Vi införde några ändringar till fördelningskriterierna mellan gamla och nya medlemsstater avseende sammanhållningspolitiken, med en ökning på 53 procent av de totala bemyndigandena till de nya medlemsstaterna, jämfört med 47 procent i kommissionens förslag. Att påstå att den största delen av våra åtaganden i vårt förslag skulle ha fallit på de gamla medlemsstaternas axlar är helt enkelt inte sant.
Herr talman! Sedan kommer vi till jämförelsen av forskningsbudgeten med den gemensamma jordbrukspolitiken, och vice versa. Det går inte att jämföra äpplen med päron. Varför försöka jämföra när en jämförelse är omöjlig? Den gemensamma jordbrukspolitiken är den allenarådande sanna gemenskapspolitiken som uteslutande har finansierats från Europeiska unionens budget. Forskning är först och främst en nationell politik som stöds av gemenskapsbudgeten. De två kan inte jämföras. Med utgångspunkt från ordförandeskapets förslag skulle GJP kosta 305 miljarder euro för hela perioden i fråga. Medlemsstaternas och Europeiska unionens allmänna forskningspolitik skulle ha uppgått till 524,5 miljarder euro för perioden 2007–2013, om den nationella politiken fortfarande låg på dagens nivåer, alltså mycket mer än jordbrukspolitiken. Om Europeiska unionen hade bevisat att man kunde anstränga sig såsom ordförandeskapet föreslog, och medlemsstaterna hade fullföljt sina åtaganden i fråga om en omformulering av Lissabonstrategin, skulle de ha ökat andelen offentlig finansiering av forskningsbudgetar från 1,9 till 3 procent av BNP. EU:s och nationernas forskningspolitik skulle ha uppgått till totalt 785 miljarder euro 2013. Om alla beslut hade respekterats och om ordförandeskapets förslag hade antagits, skulle forskningsbudgetarna uppgå till 785 miljarder euro – jag refererar till den offentliga finansieringen av forskningsbudgetarna – jämfört med 305 miljarder euro för GJP. Låt oss därför inte höra något mer struntprat om denna verksamhet. Utgifterna för den gemensamma jordbrukspolitiken skulle ha anpassats nedåt, vilket i jämförelse med något som verkligen är jämförbart skulle ha varit mer än hälften av summan för forskningskostnaderna. Låt oss därför sluta jämföra saker som inte är jämförbara.
Herr talman! Det var en kort sammanfattning av fakta. I dag är vi oeniga om en fråga. Vi måste uppnå en överenskommelse som gör det möjligt för oss att införa nya riktlinjer med förmånliga villkor i de nya medlemsstaterna från 2007 och framåt. Vi har ingen rätt att göra de nya medlemsstaterna besvikna, som i alla mina bilaterala diskussioner med dem och i den slutliga och allmänna diskussionen handlade med utomordentlig värdighet. Nu måste vi fortsätta framåt och hitta en bättre modell, om det finns någon, men detta måste ske utan att förstöra mekanismerna för sammanhållning, utan att urvattna gemenskapspolitiken och utan att skada sammanhållningspolitiken. Detta är väsentligt – en absolut nödvändighet. Bortsett från det är Luxemburg, som jag ser fram emot att återvända till inom en snar framtid för att uteslutande ägna mig åt dess många och, på kort sikt, mycket viktiga frågor, redo att helhjärtat och utan bitterhet eller hämndlystnad bidra till att finna svaret på den lösningen.
Herr talman! Den sista punkten på Europeiska rådets dagordning var förfarandet för att ratificera konstitutionen. Denna aspekt skall jag behandla mer kortfattat eftersom deltagarnas och observatörernas rapportering om Europeiska rådets beslut i detta sammanhang har varit mer objektiv. Det är ett faktum att tio länder har ratificerat konstitutionsfördraget, medan de två länderna Frankrike och Nederländerna har förkastat det. Vår åsikt var att konstitutionsfördraget inte var huvudproblemet, snarare var konstitutionsfördraget reaktionen på många av det europeiska folkets övriga problem med Europeiska unionen, och detta beror inte på att vi är tjurskalliga, envisa eller kortsiktiga. Följaktligen valde vi att fortsätta med ratificeringsprocessen. Utan tvekan kände vissa medlemsstater behov av en tid för eftertanke, förklaring och diskussion, och därmed för demokrati, innan man vänder sig till folket, antingen i parlamentet eller i en folkomröstning, och beslutade i beslutets kölvatten att skjuta upp sin inplanerade folkomröstning eller ratificering i parlamentet. I de länderna kommer debatten att äga rum.
Jag för min del skulle vilja att denna vädjan, som var Europeiska rådets vädjan, skall framföras och att tiden skall förlängas för eftertanke, förklaring, debatt och om nödvändigt oenighet i hela Europa – i de medlemsstater som ännu inte har ratificerat, i de som redan har ratificerat och i de två som förkastade konstitutionsfördraget. Det är väsentligt att den europeiska debatten, som berikats och närts av alla inblandades idéer, hålls i alla EU:s medlemsstater. Vi måste diskutera EU, och jag vill att unionens institutioner, Europaparlamentet, rådet, kommissionen, medlemsstaterna, civilsamhället, föreningar, politiska partier och nationella parlament alla skall förenas i den omfattande debatten. Jag vill också att kommissionen intar sin rätta position i debatten – en diskussion som både kommer att vara nationell i 27 fall och europeisk. Jag vill att kommissionen, som inte endast är fördragets väktare utan framför allt svarar för fördragets anda och de europeiska ambitionerna, skall vara i diskussionernas centrum. Detta är inte för att ge intryck av att allting inspirerats, definierats och förutbestämts i Bryssel, utan det syftar till att säkerställa att denna debatt i 27 olika länder, och som därför är europeisk, kan vägledas av klokhet och ambition.
Herr talman! Jag inbjuder, rekommenderar och uppmanar er att både involvera er själv personligen och kommissionen i den debatten. Jag vet att ni är ivrig att göra det; ni måste göra det; det är angeläget.
Vi har fått höra, och jag har sagt till mig själv, att vi under budgetdebatten har upplevt ett dödläge mellan ett Europa bestående av två koncept: ett baserad mer på marknadskrafter, som är en marknad oförmögen att skapa solidaritet, och ett annat grundat på en mer högutvecklad politisk integration, vilket skall vara fullständigt och inte bara ske i något större utsträckning. Frihandelsområdet å ena sidan och en politisk union å andra sidan. Det är denna debatt vi skall föra, och vi ser redan att Europa är uppdelat i två rivaliserande läger. Det finns de som tror att Europa som det nu ser ut redan har gått för långt, och de som liksom jag tycker att det fortfarande inte har gått långt nog. Denna upplysande debatt måste användas för att förena dessa två olika delar av den allmänna opinionen, som i dag inte talar med varandra, utan endast stirrar på varandra som statyer, oförmögna att ens inleda dialog. Vi i EU:s institutioner måste bygga en bro mellan den allmänna opinionens två läger. Men jag blev riktigt lugnad när jag förstod att de som efter Europeiska rådets senaste möte tyckte att det hade uppstått en sammandrabbning, en konflikt mellan Europas två visioner, misstog sig rejält. Att ingen verkligen ville att Europa skulle bli ett frihandelsområde, det lugnade mig avsevärt.
Som ni vet kan inte frihandelsområden upprättas över en natt. Ju mindre vi investerar i den politiska unionen, desto mer – ovetande, omedvetet och oförstående – banar vi vägen med en obeveklig logik för konceptet till ett frihandelsområde. När detta koncept har uppnåtts kommer det sammantaget att förefalla vara en naturlig utveckling och en som utestänger alla möjligheter att återgå till en politisk union, och de som stöder frihandelsområdet skulle se det som ett steg tillbaka. Det finns de som säger att de inte har någon avsikt att driva Europa mot ett frihandelsområde, ett mycket förenklat koncept för en extremt komplicerad kontinent.
Det är faktiskt enkelt. De som trodde att de underströk farorna med ett frihandelsområde hade fel. De som sade att de hade fel kommer att använda de följande månaderna och åren att visa att även de inte vill se något annat än en sådan politisk union som beskrivs i konstitutionen. Så enkelt är det. Det handlar om att svara ja eller nej på frågan jag precis ställde.
Herr talman! Vid slutet av detta ordförandeskap skulle jag, denna gång utan att citera mig själv, vilja påminna er om att jag till att börja med insisterade på behovet av att respektera institutionella regler, att respektera det som oftast kallas den institutionella triangeln, och som jag fortfarande anser erbjuder en rad förmåner. Det har vi gjort systematiskt under detta ordförandeskap. Mellan Europeiska unionens ordförandeskap och kommissionen har det pågått ett utbyte av åsikter, en pågående och rättmätig debatt. Ingenting som ordförandeskapet har gjort har skett utan kommissionens vetskap på förhand. Kommissionen har inte tagit något initiativ utan att ordförandeskapet har informerats i förväg. Ordförandeskapet rådfrågade kommissionen om initiativen som det tog och vice versa. Det var ett stort nöje att arbeta med den här kommissionen, och särskilt med dess ordförande, och jag skulle vilja tacka kommissionen och dess ordförande för de många råd som den gav det luxemburgska ordförandeskapet. Tack så mycket, herr Barroso.
När det gäller parlamentet arbetade vi tillsammans som tvillingar. Vi var ofta oeniga, antingen eftersom era förslag inte var förnuftiga, eller eftersom ordförandeskapets förnuftiga förslag inte godkändes av alla medlemsstater och därför inte kunde få ert samtycke, ett samtycke som dock alltid var spontant tillmötesgående när ordförandeskapet överlämnade sina initiativ till er innan de överlämnades till andra medlemsstater. I dag har Europaparlamentet nått en mogen ålder. Detta säger jag inte på ett förmyndaraktigt vis eller med nedlåtenhet, men jag kan bedöma det genom förklaringarnas djup, intensiteten i och kvaliteten på dagens debatt jämfört med dem jag har hört sedan 1982. Det är ett skickligt parlament, som inte har anledning att hålla en låg profil, som har sin legitimitet och som håller hoppet uppe hos Europas folk. Alltför ofta är inte ett tillräckligt antal ledamöter närvarande under plenarsammanträdena, vilket inte är fallet i dag, och det säger jag med belåtenhet.
Kanhända är detta ett område som kräver mer arbete. Jag talar inför parlamentet, och när jag lämnar parlamentet talar jag inför besöksgrupper.
De som kommer till parlamentet vill inte bara se debattkammaren; de vill se den fullsatt. Det finns alltså utrymme för förbättring här. Bortsett från det vet vi varför ledamöter inte alltid kan närvara i kammaren. Jag måste säga att det är ett stort nöje att arbeta med parlamentet, både under offentliga sammanträden och framför allt i utskotten. Vilka ingående kunskaper, vilket engagemang för Europas sak som framträder under parlamentsgruppernas och parlamentsutskottens sammanträden, och i de otaliga diskussionerna med enskilda ledamöter! Jag kommer att vara mycket ledsen över att inte kunna komma till Europaparlamentet så regelbundet i framtiden för att delta i denna fantastiska europeiska debatt, både här i kammaren och på annat håll.
Herr talman! Tidigt på morgonen den 18 juni efter Europeiska rådets möte sörjde jag över att jag hade misslyckats med att undvika att Europeiska unionen störtade, inte oåterkalleligt men onekligen, rakt in i en kris. Jag beklagade det, och det var påtagligt. Jag har läst att jag inte var särskilt diplomatisk, men jag vill inte vara diplomatisk när Europa befinner sig i kris, inte alls.
Jag ville heller inte vara skådespelare, som endast spelar en roll. Jag är ingen skådespelare; jag vill arbeta för europeiska medborgares intressen. Jag har inte tid för skådespeleri. Om vi aldrig säger vad vi tänker, om vi alltid spelar en roll, om vi alltid försöker vara diplomatiska så att ingen tar illa upp, förstår inte folk. Folk tror att vi är maskiner. Vi är inte maskiner; vi är mänskliga varelser som upplever besvikelse och missmod.
Jag var besviken eftersom jag hade trott att Europa kunde anses ha växt till sig, ha mognat. Jag tvingades erkänna att det fortfarande befinner sig i puberteten. Efter att ha trott det vara vuxet kan jag i efterhand se att det fortfarande befinner sig i de sista stadierna av en utdragen pubertet. Det är därför jag är besviken. Jag har dock också anledning till att vara belåten. Belåten till exempel över att ha lyckats utföra det vi gjorde – mestadels tillsammans – och över att ha lyckats få åtminstone 20 länder att nå en överenskommelse om budgetplanen. 20 av 25 länder är inte någon dålig prestation. Jag var också glad och stolt över att höra, lyssna till och iaktta de nya medlemsstaterna när de gav oss en läxa om europeiska ambitioner vid slutet av Europeiska rådets möte. Vilken skam för dem som inte ens lyckades göra så mycket!
Jag kände att min övertygelse ruskades om under de tidiga timmarna den 18 juni, och hade inte styrkan eller maktställningen att framföra ytterligare en vädjan samma dag. Alla kan inte vara Charles de Gaulle. Jag är överraskad över min egen försynthet.
Jag kände mina övertygelser urholkas en stund, men efter några dagar, efter att ha mottagit tusentals brev från Europas alla längd- och breddgrader, efter att ha fått uppmuntran från kommissionen, parlamentet och flera observatörer som också är förgrundsgestalter, känner jag nu när den första besvikelsen har lagt sig att jag är mer övertygad än någonsin. Vår generation har inte rätten att rasera tidigare generationers verk.
Vi har inte rätten att förstöra våra företrädares arbete, eftersom framtida generationer kommer att behöva ett politiskt EU. Om det inte är politiskt kommer det att förirra sig. De behöver och vill ha ett solidariskt Europa, ett socialt Europa, ett konkurrenskraftigt Europa, ett Europa som är starkt på hemmaplan och starkt på världsarenan. Medlemmar av det gamla Europa, engagerade européer, det är dags att återgå till arbetet! Med entusiasm!
José Manuel Barroso,
   . – Herr talman, herr Juncker, mina damer och herrar! En gång rådde en av mina lärare mig att alltid vara pessimistisk, för på det sättet skulle jag genom hela livet endera ha rätt eller bli positivt överraskad. Att döma av de senaste dagarnas reaktioner och händelser tycks pessimismen vara helt rättfärdigad, men jag måste säga att jag inte tror på pessimism. Jag tror att vi nu mer än någonsin måste visa beslutsamhet.
Det stämmer att det existerar problem i Europa, och det stämmer att det är allvarliga problem det rör sig om, men vi måste bemöta dem och kunna finna en lösning. Under det luxemburgska ordförandeskapet har vi sett storslagna initiativ och förändringar genomföras, som kommer att visa vägen för Europeiska unionens aktiviteter under de kommande åren. Jag skall börja med att gå igenom det senaste halvåret ur kommissionens synvinkel, en period som har präglats av min vän Jean-Claude Junckers erfarenheter och europeiska övertygelse.
Först och främst lyckades vi med att anta våra strategiska målsättningar för EU för de kommande fem åren. Det var första gången som de godkändes gemensamt med rådet och parlamentet. I dag ger dessa omfattande riktlinjer när det gäller välstånd, solidaritet och säkerhet oss en ram, en ram som är densamma för alla EU:s institutioner. Vi har därför möjlighet att göra våra åtgärder mycket mer effektiva och fokuserade, och att omvandla våra åtgärder till ett sant partnerskap för förnyelse.
Det är också tack vare det luxemburgska ordförandeskapet som vi har förhandlat fram en överenskommelse om hur vi skall bygga stabilitets- och tillväxtpakten på en mer realistisk och praktisk grund. Den här reformen har varken försvagat eller dämpat pakten. Den har till och med givit regeringar större flexibilitet via de finansiella instrumenten, för att optimera tillväxten under konjunkturcykeln.
Den största framgången under det luxemburgska ordförandeskapet, om man ser till kommissionens prioriteringar, kan dock ha varit återlanseringen av Lissabonstrategin under rådets vårmöte. Detta var ett steg framåt, inte enbart för institutionerna och regeringarna, utan också för alla EU:s medborgare.
Det är värt att lägga på minnet att majoriteten av européerna inte diskuterar den eventuella gestaltningen av den blockerade minoriteten i systemet med omröstning med kvalificerad majoritet när de samlas med familjen, i skolan, på jobbet eller på fritiden, hur viktig den interinstitutionella debatten än är. Vad som verkligen oroar våra medborgare är nedgången i ekonomin. De är framför allt bekymrade över sina arbeten eller svårigheten med att finna arbete. Det är anledningen till att vi har återlanserat Lissabonstrategin: tillväxt och sysselsättning. Det är anledningen till att vi anser att vi alla, EU:s institutioner, måste öka sina ansträngningar på områden som direkt påverkar våra medborgares liv. Det är vägen mot att förnya bandet mellan EU och dess medborgare och att svara på medborgarnas oro.
Samtidigt vill jag säga att det har skett andra framgångar under det luxemburgska ordförandeskapet, i synnerhet inom våra yttre förbindelser. Ordförande Jean-Claude Juncker har redan nämnt detta: toppmötet med Ryssland, de med Kanada och Förenta staterna, den förbättrade förbindelsen med vår betydelsefulla partner på andra sidan Atlanten, allt detta kan tillskrivas det luxemburgska ordförandeskapet.
Under rådets senaste möte diskuterade vi huvudsakligen två frågor: vad bör vi göra under den här perioden efter folkomröstningen i Nederländerna och Frankrike, och vad bör vi göra i fråga om budgetplanen? Först och främst debatten om EU:s framtid. Europeiska rådets beslut verkar enligt mig klokt. De europeiska ledarna beslutade om en period för eftertanke och har öppnat dörren för debatt, dialog och demokrati. Ni minns säkerligen att kommissionen precis inför rådets möte sade att man för sin del ville inleda denna debatt genom att, om det blir nödvändigt, och detta är vad vi kommer att göra, besöka alla EU:s medlemsstater för att debattera och lyssna, inte enbart till regeringarna, vilket givetvis är viktigt, utan även till parlamenten, arbetsmarknadsparterna och unga människor i dessa länder. Vi är mycket stolta över att Europeiska rådet har givit oss mandat till en särskild roll i detta företag, i denna debatt som måste organiseras i varje medlemsstat, men som också måste hållas på EU-nivå.
Vi skall göra detta och vi hoppas att vi, efter denna process, kommer att kunna presentera vår strategiska vision för Europa för alla medborgare. Hur kommer Europa att se ut under de kommande åren, sex eller femton år framåt? Vi måste inleda denna debatt utan att frukta något av ämnena, inte heller de som är svårare och mer komplexa för institutionerna. Vi kan inte enbart diskutera utgifter utan också våra mål. Vi måste tala om den europeiska sociala modellen. Hur skall vi arbeta vidare på den under 2000-talet? Hur skall vi modernisera denna europeiska sociala modell? Hur skall vi uppnå jämvikt i fråga om gemenskapslagstiftningen? Hur skall vi undvika byråkrati på EU-nivå? Hur skall vi hantera fortsatt utvidgning på ett sätt så att européerna kan stödja det och se vikten av att ha ett enat Europa? Vi är säkra på att Europaparlamentet kommer att bidra på ett mycket betydelsefullt sätt till denna debatt, och vi, Europeiska kommissionen, vill arbeta tillsammans med er, för vi anser att det är nödvändigt att bygga en ny enighet inom EU.
 Nu skall jag övergå till de övriga frågorna som diskuterades under förra veckans toppmöte. Det var mycket beklagligt att vi inte lyckades nå en slutsats om budgetplanen. Ordförandeskapet arbetade outtröttligt för att nå ett genombrott, och jag måste medge att vi var nära en överenskommelse. Dessvärre har diskussioner om budgeten sällan lockat fram det bästa ur medlemsstaterna och, tråkigt nog, var det ingen skillnad förra veckan.
Det förekommer vissa fullständigt skilda åsikter och vissa tydliga nationella intressen, men detta i sig är inte särskilt ovanligt. Det som gör situationen särskilt känslig är att denna ”icke-lösning” av budgetplanen följer efter två ”nej” i två nationella folkomröstningar. Jag beklagar att inga ledare under Europeiska rådet var benägna att visa upp en sann kompromiss- och solidaritetsanda under det mycket viktiga tillfället. Det skulle dock ge ett felaktigt intryck att som resultat av förra veckan säga att vi inte har kommit någonvart.
Genom det luxemburgska ordförandeskapets engagerade arbete under de sista sex månaderna har vi kommit en bra bit på vägen. Detta är viktigt eftersom det är absolut nödvändigt att vi når en överenskommelse. Om vi inte når en överenskommelse finns det risk för handlingsförlamning, som kommer att få en mycket negativ inverkan på vår politik och alla medlemsstater, särskilt de nya medlemsstaterna.
Jag vill betona medlemsstaternas mycket konstruktiva närmande. Emellanåt frågar folk mig om det inte är svårt att sitta i kommissionen nu med 25 – och mycket snart 27 – medlemsstater. Är inte Europeiska unionen avsevärt mer komplicerad och svår? Jag säger att det är den, men låt oss vara uppriktiga. Problemen som vi nu står inför i Europa är inte följden av de nya medlemsstaternas krav; de är inte orsaken till de problem vi står inför i dagens Europa.
När vi skärskådar det luxemburgska ordförandeskapets arbete måste vi säga att vi inte kan gå tillbaka. Vi måste bygga på det avgående ordförandeskapets insatser för att nå en överenskommelse så fort som möjligt.
Det tillträdande ordförandeskapet har klargjort att det också tänker fortsätta med dessa ärenden, och vi väntar nu med nyfikenhet på att Förenade kungarikets ordförandeskap skall återuppta processen. Kommissionen är redo att arbeta med detta ordförandeskap och alla medlemsstater.
Det krävs mer arbete. Jag klargjorde förra veckan att jag har stora problem med nedgraderingen av en viss politik som kommissionen och parlamentet har betonat. Detta gäller särskilt den politik som är inriktad på förnyad ekonomisk dynamik. En ordentlig reform har sitt pris. En minskning av kommissionens föreslagna finansiering på områden som forskning, innovation, utbildning eller transport och energinät kommer att kosta politiken mycket. Våra medborgare kommer troligen inte att förlåta oss om vi misslyckas med att uppfylla våra löften när det gäller tillväxt och sysselsättning.
Men låt oss vara uppriktiga. Problemet som uppstod när rådet sänkte den ambition som kommissionen och parlamentet föreslagit, och när rådet beslutade sig för att följa ”enprocentsklubben”, var att områdena som särskilt drabbades var exakt de som gällde konkurrenskraft, tillväxt, utbildning, innovation och forskning. Sammanhållning behölls mer eller mindre. Den gemensamma jordbrukspolitiken behölls, naturligtvis, i enlighet med det avtal som nåddes för tre år sedan, men det var större nedskärningar på områdena för konkurrenskraft, tillväxt, innovation och forskning.
Detta visar vilket priset blev av det berömda brevet från sex medlemsstater som bad om en procent. Det är beklagligt att de medlemsstater som kom överens om utgifter på en procent – de som fattade beslut om det – nu inte kan enas i Europeiska rådet. De hade i själva verket delade åsikter i frågan. Det visar vad som händer alltför ofta i dagens Europa. Det är lättare att bilda en koalition för en ”nej-röst” än att bilda en koalition för ett ”ja”, när det vi nu behöver i Europa är koalitioner för ”ja” och inga fler koalitioner för ”nej”. Dessa viktiga koalitioner behövs för att EU-projektet skall framskrida.
Kommissionen kommer att fortsätta sitt arbete och fullfölja målet med att nå en balanserad överenskommelse med medlemsstaterna. Detta måste innefatta parlamentet. När Europeiska rådet är redo att nå en överenskommelse vill vi vara säkra på att det snabbt kan åtföljas av undertecknandet av ett interinstitutionellt avtal mellan alla parter: parlamentet, kommissionen och rådet. Det är först i den stunden som förhandlingarna kommer att vara slutförda. I detta avseende räknar jag med parlamentets stöd.
Jag vill inte underskatta svårighetsgraden eller oenigheterna i fråga om prioriteringar, men denna nödvändiga debatt borde inte fördröja ett avtal. Det är därför kommissionen föreslog en översynsklausul, även inför Europeiska rådet. Det gladde mig mycket att arbeta med ordföranden Jean-Claude Juncker och, som han sade tidigare, diskuterade vi en översynsklausul med medlemsstaterna. Detta innebär att eftersom vi inte vet exakt hur världen kommer att se ut 2013, borde vi inte ha en övergripande debatt innan vi godkänner budgetplanen. Tvärtom borde vi godkänna budgetplanen snarast och arrangera ett möte senare för att anpassa vår budget till förändrade prioriteringar och internationella förhållanden. Detta är visheten själv. Det vi nu inte kan använda oss av är en övergripande debatt om prioriteringar som anledning till eller förvändning för att inte nå en överenskommelse om budgetplanen. Samtidigt är det dock sant att vi borde engagera oss i en seriös debatt om reformen av gemenskapsbudgeten. Vi måste blicka framåt. Det är också riktigt att vi borde hålla ett möte vid ett senare tillfälle för att behandla alla dessa viktiga frågor.
Det är därför vi borde hålla oss till tidsfristen för nästa förhandlingsfas. Om vi inte gör detta skulle vi kunna misslyckas, och det är min plikt att rikta parlamentets uppmärksamheten mot risken för förlamning i Europeiska unionen. Vi måste undvika den risken. Även i denna svåra situation fortsätter vi att fatta beslut. Som ordföranden Jean-Claude Juncker sade, efter Europeiska rådet fattade vi beslut med våra partner i Förenta staterna och Kanada. I går var jag i Italien för invigningen av Europeiska myndigheten för livsmedelssäkerhet. I dag fattade kommissionen viktiga beslut om en grönbok om energieffektivitet och en ny marknadsordning för sockermarknaderna. Vi fortsätter att fatta beslut. Jag lovar er att kommissionen inte känner hämningar av något slag för att fatta beslut eller ta initiativ som Europa förtjänar. Emellertid är det viktigt att nu engagera rådet, alla parter och alla institutioner och att vi utvecklas i samma riktning.
Jag ber er att inte förbise Europeiska rådets övriga prestationer. Vi har sett stödet för nya integrerade riktlinjer för tillväxt och sysselsättning och en handlingsplan för att genomföra Haagprogrammet för frihet, säkerhet och rättvisa. Dessa två resultat behandlar våra huvudmål för välstånd och säkerhet och våra medborgares sedvanliga bekymmer.
Europeiska rådet godkände också riktlinjer för hållbar utveckling. Detta borde säkerställa fortsatta förbättringar av livskvaliteten, inte bara för de nuvarande generationerna utan också för de framtida. Det var också viktiga beslut som skulle bekräftas på högsta nivå – på ett toppmöte i Europeiska unionen – besluten som fattades av ministrarna för utvecklingsfrågor efter ett förslag från kommissionen om vårt åtagande att övervaka utvecklingsbistånd och vårt åtagande till Afrika. Detta var ett mycket viktigt steg som togs av Europeiska rådet.
Vad följer härnäst? Är glaset halvtomt eller halvfullt? Som jag sade tidigare är problemet allvarligt, men vi kan göra det till en möjlighet. Detta förtydligande måste komma förr eller senare, låt oss inse det, och nu har vi det tillfället. Vi står närmare att nå ett avtal om budgetplanen än många inser. Vi borde också komma ihåg att budgetpaket aldrig har godkänts under den första förhandlingsrundan i Europeiska unionens historia. Därför uppmanar jag alla berörda parter att reflektera över följderna av ett dödläge och visa lite flexibilitet. Jag uppmanar alla parter att visa mindre nationalistisk retorik och engagera sig i en ordentlig europeisk lösning.
Faktum kvarstår att både det luxemburgska ordförandeskapet i stort och Europeiska rådet har uppnått mycket vi kan vara stolta över. Det stämmer att det fortfarande återstår mycket att göra. Tillsammans med parlamentsledamöterna kommer kommissionen att arbeta för en framtid som bekräftar Europas förmåga att göra affärer, även om det i dessa tider inte finns något behov av affärer i normal omfattning. Sedan kommer vi att kunna bevisa att pessimisterna och cynikerna inte alltid har rätt och att vi har anledningar till att känna tillit för framtiden. 
Jag skulle vilja avsluta med några ord till min vän Jean-Claude Juncker. Inte enbart till Jean-Claude Juncker, utan även till hela det luxemburgska ordförandeskapet, till utrikesministern, till ministern för Europafrågor, till diplomaterna och till experterna. Jag har varit riktigt rörd över den övertygelse, beslutsamhet och entusiasm som alla i denna enastående grupp har visat.
På kommissionens vägnar vill jag tacka dig, Jean-Claude, och alla dina kolleger för vad ni har gjort för Europa. Jag hoppas verkligen att jag kommer att kunna säga samma sak till nästa ordförande för Europeiska rådet. Jag kommer att säga samma sak om jag menar det, men jag kommer inte säga det om jag inte menar det. Ordförandeskap kommer och går, men kommissionen består. Kommissionen försvarar EU:s allmänna intressen, och jag vill säga till er att kommissionen, med stöd av parlamentet hoppas jag, kommer att fortsätta ge sitt fulla uppriktiga stöd till de olika ordförandeskapen. Kommissionen för sin del förväntar sig att de olika ordförandeskapen skall ha samma kallelse, samma beslutsamhet och samma entusiasm för vår europeiska union.
Hans-Gert Poettering,
   . – Herr talman, herr rådsordförande, herr kommissionsordförande, mina damer och herrar! Jag vill först och främst uttrycka gruppen för Europeiska folkpartiet (kristdemokrater) och Europademokraters stora tacksamhet mot Jean-Claude Juncker, rådsordföranden, för den stora passion och övertygelse med vilken han har lett oss inom Europeiska unionen genom dessa månader. PPE-DE-gruppen vill framföra ett varmt tack till er, herr Juncker, för denna hängivelse, för denna passion och för denna övertygelse.
I lördags morse var rådsordförandens besvikelse uppenbar för oss alla, och vi delade denna besvikelse med honom. Vi hoppas att den dagen kommer då vi återigen kommer att kunna samlas och glädja oss åt framgångar, och det är nu en uppgift för oss alla.
Det faktum att ordföranden här i parlamentet för en kort stund sedan hänvisade till Sovjetunionens ockupation för 65 år sedan av de tre baltiska staterna – Estland, Lettland och Litauen – är i sig självt ett tecken på hopp. Vem hade för 20 år sedan kunnat tro att det skulle finnas ledamöter här i parlamentet från Estland, Lettland och Litauen? Det är för detta fantastiska faktum som vi också nu måste tro på vår kontinents framtid.
Varje försök till analys måste utgå från situationen som den är i dag, och till dem som säger ”vi befinner oss i en politisk kris” säger jag ”jag håller med”. Men vi måste se till att denna politiska kris inte vilseleder oss och lockar oss till aktivitet för aktivitetens skull, och därför måste vi svara med beslutsamhet och övervägande. Vi tror på vårt Europa, och av den anledningen måste den politiska viljan finnas där för att leda vårt Europa, denna europeiska union, mot en ljus framtid.
Vi befinner oss dock i en dubbel förtroendekris, en som innefattar olika förgrundsgestalter inom Europeiska rådet och som har trappats upp under flera år, och en kris i fråga om många människors förtroende för EU:s politiskt ansvariga. Många känner att det är mycket som går för fort, och vi måste betrakta återvinnandet av deras förtroende som en gemensam strävan. Vad är vår målsättning? Vi vill ha en europeisk union som är stark, effektiv och demokratisk, och alla de som inte vill göra den till något mer än en frihandelszon inom Europa kommer att behöva föra en kamp. Vår grupp vill inte delta i något sådant; vi vill ha en stark, effektiv och demokratisk europeisk union, en union som gör det möjligt för oss att försvara våra intressen i världen. Vi säger samma sak till dem som tror att vad vi behöver i dag är en återuppbyggnad av axelmakter; vi har hört talas om ett förslag till en fransk-tysk union, medan andra drömmer om ett regeringsbyte som skall inleda en axel mellan Förenade kungariket och Tyskland.
Till dem som tänker på detta sätt vill jag säga följande: tvärtom, vi är visserligen i behov av bilaterala förbindelser, men de måste erbjudas Europeiska unionen som helhet, och det är på denna grund av god vilja som vi inom EU sedan måste fungera som en gemenskap.
Det är värt att tillägga att Nicefördraget föreskriver ökat samarbete. Om vissa länder vill gå längre kan vi göra just detta på många områden – bland annat inom utrikes- och säkerhetspolitik.
När det gäller konstitutionsfördraget måste vi vara självkritiska. Folkomröstningen i Luxemburg kommer nu tveklöst att genomföras den 10 juli, och jag önskar rådsordföranden lycka till. Vi kommer nu att göra ett uppehåll för eftertanke, och vi måste använda det till att tänka efter. I stället för att ha en frist från tänkande måste vi använda den tid vi har nu till att tänka och att se till att del 1 och 2 i konstitutionsfördraget, när denna process av eftertanke är över, kan bli rättsliga och politiska realiteter.
Om jag får återvända till EU:s budget betraktar vi misslyckandet att nå resultat som beklagligt, men vi – inklusive Reimer Böge, som är närvarande i kammaren – kan känna oss stolta över att parlamentet har lyckats med att sammanställa ett förslag, och vi uppmanar stats- och regeringscheferna att låta detta vägleda dem och att försöka genomföra de reformer som är nödvändiga. Parlamentet har redan givit sitt svar.
Den här budgetplanen är nödvändig – och jag säger detta med största allvar – för de länder i Central- och Östeuropa som anslöt sig till Europeiska unionen den 1 maj 2004, och som måste kunna lita på vår gemensamma solidaritet i planeringen av hur de skall utveckla sina svagaste regioner. Det är av den orsaken som jag hoppas att vi kommer att kunna fullfölja denna budgetplan, som vi är skyldiga EU:s nya medlemsstater, under det tillträdande brittiska ordförandeskapet. Vi i PPE-DE-gruppen kommer att göra vår del för detta, och vi kommer att göra det i en anda av solidaritet.
Martin Schulz,
   . – Herr talman, mina damer och herrar! Det har varit ett känslosamt ärende att summera debet och kredit för det luxemburgska ordförandeskapet. Vi har hört ett tal som var enastående, inte enbart på grund av karaktären hos mannen som höll det, utan också på grund av dess enastående öppenhet.
Jag har varit ledamot i parlamentet i 11 år. Under hela den tiden har jag aldrig tidigare hört en sådan öppenhet i en presentation från Europeiska rådet av dess ordförandeskap.
Jag är tacksam för denna öppenhet, för den ger parlamentet större kunskap och följaktligen möjlighet till en bättre analys av vad som framkom förra helgen. Det var mycket som hände, och låt mig till att börja med upprepa vad ni, herr rådsordförande sade: det var ett nederlag för Europa. Det hade ni rätt i. Ni fortsatte med att säga att det också representerade ett nederlag för ordförandeskapet, men i det hade ni fel. Alla som såg er under helgen – och det gjorde vi alla – såg något som inte var ett nederlag för rådets ordförandeskap. Det är kanske för tidigt att avgöra i dag, men jag är tämligen säker på att våra efterföljare kommer att räkna Jean-Claude Juncker till de verkligt stora européerna.
Vi känner tacksamhet mot er för detta. Efter 60 timmars förhandlingar, följda av ett 15 minuter långt besök av en person som deltagit i dem, kan vi förstå en del av den bitterhet som framträdde i ert tal, för det är ett faktum att det som framkommer av detta toppmöte är att tiden nu verkligen är mogen för Europeiska unionen att tala klarspråk. Europa befinner sig mycket riktigt i en krissituation, men det gör dess stats- och regeringschefer också. Faktum är att de människor som håller i tyglarna vad gäller makten i Europa – med andra ord Europeiska rådet och stats- och regeringscheferna – i åratal undantagslöst har intagit samma hållning. Segern var deras; det var Bryssels byråkrater som förlorade.
Det framgick tydligt av förra helgens toppmöte att vi nu kan sätta ett namn på vad som har orsakat Europas förlust: dessa stats- och regeringschefers partikularism, som går ut på deras tro på att man tjänar allas intressen om var och en bara tänker på sig själv.
Parlament finns för att ge uttryck för vad allmänheten känner, och det är korrekt att diplomati på hög nivå hör hemma någon annanstans; här måste sanningen sägas.
Jag vill i dag berömma er, herr Juncker, för att ni säger som det är och för att ni nämner saker vid deras rätta namn. Vi bör lära av detta, och en viktig sak som vi kan börja med är att notera att två av de tre institutionerna har fullbordat sina uppgifter; kommissionen har lagt fram sitt förslag för budgetplanen och parlamentet har beslutat om sin ståndpunkt, medan rådet har visat sig oförmöget att nå en överenskommelse i frågan. Jag skulle vilja påpeka att två av de institutioner som deltar i trepartsmötet har gjort vad de var tvungna att göra. Det har inte rådet gjort, och vi fortsätter att vänta.
Det är inte acceptabelt att alla runt bordet säger ”jag har rätt”. Sedan säger nästa person som får ordet ”jag har också rätt”. Den tredje personen som talar säger också ”det kanske är så, men jag har rätt”.
Jag förstår inte hur dessa människor skall kunna nå ett resultat som är av någon som helst nytta för EU. Jag förstår framför allt inte hur en regeringschef, för vilket land det än är, kan säga ”jag har konkreta mål” och sedan, på eget bevåg, bidra till att fördärva de instrument som behövs för att uppnå dessa mål. Jag förstår det helt enkelt inte, och jag ser inte detta som något parlamentet bör finna sig i stillatigande.
Vad har budgetplanen för syfte? Syftet är att alla skall agera. Vi känner förstås till att vår kontinents överlevnadsförmåga är beroende av vårt främjande av innovation, forskning och teknologi, och att dessa saker är av avgörande betydelse för Lissabonprocessen. Vi är naturligtvis också medvetna om att vi behöver pengar för att genomföra detta, vilket gör att pengar måste tilldelas på nytt. Men om alla vet detta, varför uppnår vi inte de rätta resultaten?
Låt mig säga vad jag anser, vilken min helt personliga åsikt är: orsaken ligger i att europeisk politik inte heller den här helgen var den avgörande faktorn. Europas framtid togs naturligtvis upp till en del, men de flesta talen ägnades åt inrikespolitik. Vi vet alla att det finns en betydelsefull ö-stat i den här unionen, där interna partipiskor minskar handlingsutrymmet. Vi vet också alla att det finns en betydelsefull stat på kontinenten i denna union, där valresultaten är beroende av jordbruket. Det kan finnas många fler inrikespolitiska faktorer än dessa två, vilkas effekter på den europeiska politiken vi européer måste leva med, så låt oss här i kammaren tillsammans säga att vi inte längre är beredda att göra det, för detta visar sig bli Europas undergång!
Ordföranden förtjänar beröm för sin bekräftelse i dag på sin roll i Europa. Ni, herr Barroso, är verkligen väktaren för EU-fördragen. Ingen kommer att kunna få Nicefördraget att fungera som grund för en frihandelszon; det kanske är otillräckligt, men det har tagit integrationsprocessen alldeles för långt för att det skulle vara möjligt, och om ni vill försvara fördjupningen av Europa kommer parlamentet alltid att stå vid er sida. Vad Europas folk väntar på nu är dock signaler från EU; vi är verkligen i behov av marknaden, vi är verkligen i behov av inre och yttre konkurrens, men de personer i Nederländerna och i Frankrike som röstade ”nej” gjorde det inte minst för att de fruktade att denna marknad, denna konkurrens, skulle fördärva deras sociala trygghet, förstöra vad som har byggts upp under decennier. I sfären av det praktiska politiska arbetet har vi i socialdemokratiska gruppen i Europaparlamentet lagt fram en fempunktsplan som visar hur man kan bidra till att arbetstidsdirektivet och tjänstedirektivet antas som social – snarare än anti-social – lagstiftning. Det kommer att ge er en chans att visa var kommissionen står.
Vi har hört ett enastående tal av en enastående ordförande. Inte enbart han, utan också den luxemburgska gruppen som helhet har – som kommissionens ordförande med rätta sade – gjort ett fantastiskt jobb, och för det tackar jag er, herr Juncker, och Nicolas Schmit och alla dem som har arbetat tillsammans med oss under det senaste halvåret. Jag tror att alla håller med om att arbetet med det luxemburgska ordförandeskapet har varit en utomordentligt trevlig uppgift. Meningsskiljaktigheter är inte alltid så trevliga i det politiska livet. Tack för ert tal; jag tror att jag talar för många av mina kolleger när jag säger att jag ser fram emot morgondagen med spänd förväntan.
Graham Watson,
   . – Tack så mycket, herr talman! Herr ordförande! Om det luxemburgska ordförandeskapet inte har nått upp till era förväntningar hoppas jag att ni inte klandrar er själv. Herr ordförande! Liberaler och demokrater i parlamentet hyllar era försök att hålla EU-projektet i styr. Ni försökte verkligen att träffa de avtal Europa behöver. Er brist på framgång berodde inte på brist på engagemang.
Ert avslutande toppmöte var dömt från den stund Frankrike röstade emot konstitutionen. ”Nej-röstarnas” segerjubel kommer emellertid att vara kortlivat. I grekiska tragedier fördjupar ofta skådespelare sina egna ord medan de tror att deras handlingar hjälper dem att fly från dem. Så är fallet med de franska och socialisterna som var deras hejarklack. Deras röster kommer att leda till de förändringar som de mest skyggar för.
I grekiska tragedier är det åtminstone tillåtet för publiken att förstå vad som händer. För många av oss är den lyxen möjlig enbart med efterklokheten en tid efter folkomröstningarna. Herr ordförande! Jag misstänker att ni i ert passionerade engagemang för den europeiska saken, som jag välkomnar, inte lyckades stå tillbaka och se objektivt på det inflytande ert ordförandeskap hade under veckan den 29 maj 2005. Hade ni gjort det kanske ni hade sett på den veckan som en avgörande tidpunkt i Europeiska unionens historia, och som aldrig mer kommer att vara densamma.
Därför karaktäriserades inte ert slutliga toppmöte av motståndsfickor som ni så optimistiskt talade om, utan av kampen mellan två sjukliga dinosaurier, Storbritannien och Frankrike. Med sin oförmåga att erkänna att nationell suveränitet är en lyx som tillhör det förflutna, envisas de med att försöka påtvinga andra sina order. Storbritannien eftersträvar ett brittiskt Europa framför ett europeiskt Storbritannien. Frankrike är lika trångsynt utan ursäkten av att vara en ö. Båda skyddar en farlig illusion, eftersom det bara kan finnas ett Europa, ett riktigt europeiskt Europa. Detta Europa måste få den nödvändiga finansieringen för att fungera. Vissa medlemsstaters krav på en procent av BNI skulle beröva oss Lissabonmålen, som ert slutliga förslag faktiskt skulle kunna ha gjort. Kanhända att det är bättre att inte ha något avtal och att ompröva både hur vi ökar medlen och hur vi spenderar dem, hellre än att nå en överenskommelse till vilket pris som helst.
Men till dem som försöker utnyttja dessa bakslag och återupprätta en järnridå skulle jag vilja citera Robert Schuman, som 1949 sade: ”Jag har ingen avsikt att dra en geografisk gränslinje mellan Europa och icke-Europa. Det finns andra sätt att dra gränser: det som utmärker dem som har en europeisk anda och de som inte har den.”
Herr ordförande! Den fransk-tyska drivkraften av europeisk integration, som ert ordförandeskap var beroende av, är kaputt. Vi behöver en annan drivkraft som ersätter den. Den kan varken vara brittisk eller fransk. Europeiska unionen måste erkänna att den har utvecklats från försoning och säkrande av livsmedelsförsörjning till andra krav i en snabbt föränderlig värld, en värld som inte kommer att invänta Europa. Låt därför inte denna paus för eftertanke utgöras av en tid av förlamning.
Åk hem och se till att ni vinner er folkomröstning. Mobilisera sedan de andra småstaterna för att förhindra förhistoriska predatorer från att förstöra det som har byggts upp. Var belåten med det ert ordförandeskap har uppnått: avtalet om Eurovinjett för fordonsskatter, vägtullar och avgifter för användningen av väginfrastrukturer, handlingsprogrammet för Haagprogrammet, avtalet om ett europeiskt körkort och, med lite tur, även den svårgripbara ledamotsstadgan för att visa prov på parlamentets mognad. Allt detta visar på en positiv framgång för unionen, och ni kan gott dra slutsatsen att ni är kvar med mer än bara ett överfyllt askfat. Som Aristoteles lärde oss kan vi inte alltid nå våra mål, men det är vår jakt efter dem som ändrar historiens gång.
Monica Frassoni,
   . – Herr talman, mina damer och herrar! Om det räckte med att ha ett effektivt ordförandeskap för rådet och en rådsordförande utrustad med en stark tro på Europa och en viss karisma och trovärdighet för att Europeiska unionen skulle fungera, så hade vi varit helt säkrade. Herr Juncker! Jag vill också säga till er att om ni verkligen hade önskat fortsätta ert arbete kunde ni kanske ha valt ordförandeskapet för en annan, stabilare institution, och då hade ni kanske haft möjlighet att spela en mer direkt roll i en europeisk debatt som vi, i själva verket, anser vara mycket viktig.
Luxemburg och dess premiärminister har lotsat unionen väl under dessa turbulenta månader, men detta har inte hjälpt för att återupprätta förtroendet inom den franska och den nederländska väljarkåren, eller för att ge nytt liv åt EU:s ekonomiska maskin, eller för att lägga fram positiva initiativ av den sort som människor drömmer om. Europeiska rådet har endast bekräftat en verklighet med ett av regeringar delat Europa, som kanske inte ens är särskilt intresserat av att vårda en äkta ambition inför ett Europa med osäkra och rädda medborgare.
Vi beklagar, herr Juncker, att ert ordförandeskaps sista åtgärd var att lägga fram ett i sanning oacceptabelt budgetförslag, som är oacceptabelt för att det följer samma bristande logik som kännetecknar en ohållbar minskning av unionens budget. Jag har stor respekt för er pragmatism, er realism och insikt i svårigheten och de komplicerade beräkningar som ni har skisserat för oss här. Det stämmer dock också att även ert förslag innehöll nedskärningar av konstruktiv politik – av utvecklingspolitiken, av politiken för landsbygdsutveckling och till och med av den heliga Lissabonstrategin – som inte är acceptabla för dagens Europa. Vi hoppas därför verkligen att er regering kommer att förkasta ett sådant förslag när ert ordförandeskap väl har avslutats, delvis för att vi tror att det skulle kunna hjälpa er i er folkomröstning.
Det verkar i dag som om de som vill att Europa enbart skall vara ett stort snabbköp har en avgjord fördel gentemot dem som vill ha ett politiskt Europa. De är de enda som har stärkts av de två ”nej”-rösterna, och jag tror att vi kommer att få ytterligare bekräftelse på det i morgon när Tony Blair kommer hit, sprättig och leende, och talar om hur EU kan göras ännu mer mellanstatligt och svagt. Den enda planen i sikte för närvarande är utan tvivel Blairplanen.
Min grupp anser därför att misslyckandet att nå en otillfredsställande överenskommelse om budgetplanen är ett positivt resultat, och anser att det är viktigt att rådet har tagit sig tid att överväga konstitutionen, dock utan att sätta stopp för ratificeringsförfarandet för dem som vill se en fortsättning. Jag kan redan i dag tala om för er, herr ordförande, att ett stort antal ledamöter i gruppen De gröna/Europeiska fria alliansen kommer att stödja er i fråga om Luxemburgs folkomröstning.
Vi anser dock att detta övervägande är beroende av tid, metod och tydliga mål och att svåra kapitel som redan verkat vara avslutade måste tas upp på nytt när det gäller budgetplanen. Det är inom dessa två frågor som konflikten mellan ”snabbköpsanhängarna” och unionsvännerna kommer att ebba ut. Därför kan vi lika gärna börja ladda våra vapen, herr Juncker, för det är verkligen inte värt att vi förlorar oss i dunkla kompromisser, även om de har fört 20 ministrar samman.
Om vi verkligen anser att en politisk union fortfarande är målet, och om vi verkligen skäms över att vara tvungna att acceptera de tio nya medlemsstaternas initiativ i fråga om budgeten, då måste vi agera omedelbart och entydigt. Tänk inte på att enas om detaljerna! Vi måste förkasta skrivelsen från de sex grundarstaterna och äntligen börja inse att debatten om budgetens omfattning måste grundas på de politiska prioriteringarna och inte tvärtom, och återuppta debatten på alla områden: den gemensamma jordbrukspolitiken, Life-natur och strukturfonderna.
Sedan, herr Barroso, måste vi också göra ”något europeiskt”, som en berömd italiensk filmregissör sade, någonting helt annorlunda än Bolkesteindirektivet, mjukvarupatentering, det godtyckliga och hemlighetsfulla godkännandet av nya genetiskt modifierade organismer och hetluften i fråga om den hållbara utvecklingen, medan miljöpolitiken i verkligheten tyvärr marginaliseras alltmer i er kommission. Övervägandena om EU:s framtid och dess legitimitet kommer att bli mycket lättare om EU har något att erbjuda under de kommande månaderna: REACH, en åtgärd i fråga om klimatförändringarna, en konkret omdefiniering av det sociala Europa, arbetstidsdirektivet, betydande uppmärksamhet för målsättningarna från millennierundan. Allt detta är klart genomförbart och kommer att hjälpa oss att ge nytt liv åt konstitutionen.
Jag skall avsluta, herr talman: vi tvivlar starkt på att överväganden i fråga om konstitutionen kan utvecklas och ledas av den käbblande skara som verkar på toppen, och Europaparlamentet måste ta en del av ansvaret för det. Herr Borrell, jag vänder mig till er de få sekunder som återstår: jag vill inte att parlamentet bara skall vara som en pratshow i TV, utan att ni själv skall stödja en åtgärd som placerar det i centrum av en debatt om initiativ på EU-nivå. 
Talmannen.
   – Tack så mycket, fru Frassoni; att vända sig till parlamentets talman innebär inte att man inte behöver respektera talartiden. 
Francis Wurtz,
   – Herr talman, herr Juncker, herr Barroso! Jag vill börja med att tacka Jean-Claude Juncker å det varmaste för den respekt han just har visat Europaparlamentet genom att ge oss en sådan uppriktig, tydlig och informativ rapport om Europeiska rådet. Det är första gången i min 26-åriga parlamentariska erfarenhet. Jag återkommer till detta om ett ögonblick och i morgon, men dessförinnan vill jag för ett ögonblick uppehålla mig vid det sista ämnet som Jean-Claude Juncker tog upp: ratifikationen av förslaget till konstitutionsfördrag.
Jag noterar med intresse att tre veckor efter ”nej”-rösternas succé i folkomröstningarna om det före detta förslaget till konstitutionsfördrag tränger sanningen gradvis fram till fören, både när det gäller det som efterfrågas genom dessa röster och när det gäller deras omfattning som sträcker sig långt bortom de två direkt berörda länderna. I Eurobarometerbulletinen analyserades sålunda en undersökning utförd på uppdrag av kommissionen själv efter folkomröstningen i Frankrike i dessa termer, jag citerar: ”sociala angelägenheter… [är] … ’nej’-rösternas kärna”. Bland huvudanledningarna till att rösta ”nej” angavs att, och jag citerar: ”ekonomiskt sett ses förslaget som för liberalt” och ”bristen på ett socialt Europa”. I en kommentar lägger man till att, och jag citerar igen, ”bara sex procent av dem som röstade ’nej’ nämnde spontant förkastandet av Turkiets EU-medlemskap”. Som det konstateras i Eurobarometerdokumentet gjorde väljarna sitt val efter noggrant övervägande. Vi bör också lägga till att bara fyra procent av personerna i undersökningen förklarade sig vara emot Europa. Budskapet är därför tydligt. ”Ja” till Europa, även till ett utvidgat Europa, men ”nej” till den liberala riktning det tar.
Många andra medborgare delar denna känsla, vilket tveklöst förklarar de två första ”nej”-rösternas dominoeffekt. Man börjar dra lärdom av dessa viktiga uttryck för medborgarnas samvetskris när det gäller Europa som det är, bland annat hos Europeiska fackliga samorganisationen som just har uppmanat EU-25 att för att återvinna EU-medborgarnas förtroende ta hänsyn till, och jag citerar, ”rädsla för lägre social standard och nyliberal politik”. Det är i det här sammanhanget som vi måste utvärdera det senaste mötet i Europeiska rådet.
Låt oss sammanfatta. Rådet har beslutat att fortsätta ratifikationsprocessen för det före detta konstitutionsfördraget genom att, och jag citerar, ”ändra tidtabellen efter omständigheterna”, vilket är en märkligt självrådig inställning till demokrati. Man kom överens om, och jag citerar igen, ”att tänka efter tillsammans” för att vinna lite tid, som en högt uppsatt EU-tjänsteman var vänlig nog att specificera. Europeiska rådet har dessutom först och främst gett den europeiska opinionen den grövsta karikatyren på detta kommersiella, egoistiska och riktningslösa Europa som våra medborgare händelsevis helt riktigt har förkastat: vi kunde inte tydligare ha vänt ryggen mot européernas förväntningar.
Med hänsyn till detta och efter att ha arbetat så hårt för att undvika en så bedrövlig utgång fann Jean-Claude Juncker de rätta orden för att peka ut dem som huvudsakligen är skyldiga till detta fiasko. Utöver det är det hela den klubb av sex, dessa länder som i månader har förtärts av sin besatthet att frysa budgetar vid en procent av europeiska statsinkomster, vilket enligt mitt synsätt förkroppsligar en snäv föreställning om Europa som saknar samband med våra uttalade ambitioner.
Vilka verkliga alternativ finns, inte bara i budgetmässiga termer, utan i termer av de institutionella kriteriernas riktning: som min grupp ser det är det dagordningen för den stora medborgardebatt i europeisk skala som vi måste ha, och vilken jag efterlyste under vår senaste sammanträdesperiod genom att alldeles särskilt vända mig till kammarens vänster. Martin Schulz verkar vara positivt inställd till denna idé, men i ett mycket institutionellt sammanhang. Tre villkor för att en sådan debatt skall vara framgångsrik är, som jag ser det, först att den skall vara fri från allt tryck, därefter att den skall vara öppen för faktiska medborgare och inte för institutionella företrädare för civilsamhället och slutligen att den skall resultera i ett nytt fördrag som medborgarna denna gång kan stödja.
Jag kunde lägga till att de specifika beslut som kommer att tas på EU-nivå under denna paus för eftertanke i medborgarnas ögon måste visa vår förmåga att lyssna på deras budskap och vår beslutsamhet att ta full hänsyn till det. Det här kommer vi dock att diskutera i morgon i närvaro av vårt nästa ordförandeskap, som kommer att vara klart annorlunda än det avgående. Den stora debatten om Europas framtid kommer får en god start. 
Jens-Peter Bonde,
   . – Jag har ofta lovordat det luxemburgska ordförandeskapet. Ni gör alltid saker väl på det tekniska planet, men i dag måste jag kritisera er, herr Juncker, för toppmötets beslut att fortsätta ratifikationsprocessen med ett dokument som förkastats av fransmännen i en bindande folkomröstning. Vilken förolämpning mot era franska grannar och nederländska vänner från Beneluxländerna! Vilket förakt för lagen! Nicefördraget är otvetydigt: det kan bara ändras genom ett enhälligt beslut, och nu när Nederländerna har sagt att de inte kommer att ratificera konstitutionen finns det ingen sådan enhällighet. Och vilken reträtt från verkligheten! Alla tänkande människor vet att dokumentet aldrig skulle överleva en folkomröstning i till exempel Storbritannien. Konstitutionen är död. Man bör begrava de döda, och begravningen kan inte skjutas upp eller bordläggas. Med all respekt, inte ens ni kan blåsa liv i en kropp genom att hota med att avgå som premiärminister om luxemburgarna också artigt förkastar en konstitution som på grundval av befolkningssiffror och utan något verkligt utövande av demokrati skulle flytta makt från väljarna till tjänstemän. 
Ni slösar tid. Låt oss hellre börja på nytt. Låt oss samla lika många konstitutionsförespråkare som motståndare och utarbeta ett gemensamt konsultationsdokument för nya grundregler. Vi bör kunna diskutera detta och välja ett nytt konvent som kan representera väljarnas inställning till Europas framtid. Vi bör då kunna få en praktisk, kort och lättförståelig samarbetsöverenskommelse som kan antas i folkomröstningar samtidigt under två dagar i alla EU-länderna. Om vi tänker ut en överenskommelse som är bättre än Nicefördraget kommer de flesta européer naturligtvis att rösta för den. Om parollen är öppenhet, demokrati och närhet till medborgarna kommer också vi att med glädje göra det. En ny opinionsundersökning visar att 80 procent av danskarna stöder förslaget att vända bevisbördan i öppenhetsärenden och att 79 procent vill att varje land skall kunna välja sin egen kommissionsledamot. Bara 11 respektive 12 procent av danskarna är emot dessa förslag. Det är den sortens stöd vi bör sträva efter genom ett nytt fördrag. Vi bör inte sträva efter en konstitution som har företräde framför Luxemburgs och andra länders grundlagar. 

Guntars Krasts,
   –Fru talman! Resultatet av Europeiska rådet kommer inte som någon chockerande överraskning, för efter den ”kalldusch” som de franska och nederländska folkomröstningarna var kunde vi inte ha förväntat oss att allt skulle gå som ordförandeskapet hade tänkt sig. Det visade sig vara så att EU-utvidgningen och dess möjliga socioekonomiska hot – invandring, varifrån den än kommer, ekonomisk liberalisering, vem som än kan ha frågat efter den, spelade en betydande roll för att forma en negativ inställning. Det är så EU:s medborgare uppfattade det.
Med tanke på vad som har sagts och också med hänsyn till andra negativa inställningar till EU som visats i opinionsundersökningar ligger dock det största ansvaret otvivelaktigt på medlemsstaternas politiker. Man ber EU om för mycket, och medlemsstaterna har varit beredda att investera för lite för att EU skall gå från framgång till framgång. Politiker från medlemsstaterna har varit ivriga på att nationalisera och tillskriva sig själva många av EU:s verkliga bedrifter och att tillskriva Europa sina egna inhemska politiska misstag. När politiker från medlemsstaterna tar svåra inhemska politiska beslut kommer de alltför ofta ihåg att rättfärdiga dem genom att hänvisa till EU-krav. Det verkar som om vi har överskridit vår kredit. Det finns två visioner om EU:s framtid – en om ett politiskt EU och en om ett EU med ett ekonomiskt samarbete på hög nivå. Dessa två visioner är i sanning två sidor av samma mynt – utan ekonomisk och också social integration kommer det inte att vara möjligt att bygga ett hållbart verk av politisk integration.
Som jag ser det är det den tydligaste läxan från de senaste två folkomröstningarna. Vi måste skapa de socioekonomiska förutsättningar som är nödvändiga för att EU:s medborgare skall kunna bedöma och förstå varför politisk integration är nödvändig, varför vi till exempel vill kalla EU-fördraget en konstitution. Kan vi verkligen betrakta rådets möte som ett misslyckande på lång sikt? Det godkände Lissabonstrategin, en strategi som innebär långt mer än integration av den inre marknaden. Lissabonstrategin är modellen för EU-samarbete som, tillämpad i sin fulla utsträckning, skulle vara till hjälp för att organisera ambitionerna med vår ekonomiska och sociala politik inom EU, en bruksanvisning för hur Europa skall växa på ett enat och konkurrenskraftigt sätt, och för att på medellång sikt återvinna samhällets förtroende. Lissabonmålen som har varit ett skriande exempel på EU:s obeslutsamhet under de senaste fem åren måste i framtiden bli ett exempel på framgång och samarbete. 
Det kan dock bara förverkligas om vi kan övervinna den inställning till samarbete inom EU som vi har visat hittills. Det är tillräckligt att påminna om de aktuella improduktiva debatterna om tjänstedirektivet, som är en hörnsten i Lissabonstrategin. De avslutande orden i överenskommelsen om Lissabonstrategin har visat att rådet har partner som är engagerade i EU:s framtid och som kommer att kunna hitta en grund för viktiga uppgifter – säkerhet och samarbete, EU-utvidgningen och sammanhållningspolitik. 
Koenraad Dillen (NI ).
   – Fru talman! Det var Bertolt Brecht som spydigt sade att politiska ledare helt enkelt borde välja ett annat folk när folket röstar felaktigt. Detta uttalande av den tyska dramatikern är mer aktuellt än någonsin när vi ser de frenetiska ansträngningar som görs – senast förra veckan vid det misslyckade toppmötet i Bryssel – för att ignorera det nederländska och franska folkets beslut. Tillåt mig att nämna ett litet exempel från mitt eget land för att illustrera vad jag menar. Då mitt parti , som är det största partiet i Flandern, är emot den europeiska superstat för vilken konstitutionen är grundritningen fick det inte ens delta i radio- och TV-debatterna som organiserades om ämnet. Mediernas och den politiska elitens uppförande var mycket likt grisarnas i George Orwells ”Djurfarmen”. Alla djur är jämlika, men somliga djur är mer jämlika än andra.
Alla hävdar att bokhållarmentaliteten hos vissa individer i EU-politiken blockerade en överenskommelse om den fleråriga budgeten, därför att den gällde omkring 1 000 miljarder US-dollar för sju år medan Förenta staternas årsbudget som en jämförelse ensam uppgår till 2 500 miljarder US-dollar. Det som spelar roll är inte så mycket om EU spenderar tillräckligt mycket pengar för att möta morgondagens utmaningar, utan att EU borde göra det genom att använda sina medel på annat sätt. EU borde inte blanda sig i ärenden som i slutändan skulle styras effektivare på nationell nivå. EU borde verkligen börja arbeta enligt subsidiaritetsprincipen om det vill räkna med allmänhetens förståelse. 
När jag i Flandern ser hur EU:s miljarder via strukturfonderna hamnar i vallonska profitörers bottenlösa hål kan jag blott sympatisera med sådana personer som den nederländska premiärministern som på grund av sin konsekventa inställning behandlades med sådant förakt av vår egen utrikesminister. Av det följer att jag, med risk för att chockera några av er, inte kan bli för upphetsad över misslyckandet vid förra veckans toppmöte. Tvärtemot vad vissa försöker göra gällande, så kommer varken världen eller Europa att kollapsa på grund av det.
En positiv sak som blev resultatet från toppmötet var att alla, även de mest orubbliga anhängarna av otyglad utvidgning, nu är överens om att en tid för eftertanke är vad som krävs innan vi rusar ned längs den stig vi har valt. Om de nederländska och franska folkens röst säger stopp till den odemokratiska processen för turkisk anslutning, där byråkratin går helt emot vad européer vill, kan slutet på den europeiska konstitutionen mycket väl innebära början på ett nytt och annorlunda Europa där man tar hänsyn till folkets vilja. 
Jean Spautz (PPE-DE ).
   – Fru talman, mina damer och herrar! Toppmötet som avslutade det luxemburgska ordförandeskapet gav inte den framgång som de flesta av oss i kammaren hade hoppats på. Vi vet alla vad som beslutades och dessutom vad som inte beslutades i Bryssel. Jag vill nu framföra två budskap som talesman för de luxemburgska medlemmarna i gruppen för Europeiska folkpartiet (kristdemokrater) och Europademokrater. Det första budskapet är att vi uppskattar de enastående insatser som det luxemburgska ordförandeskapet i allmänhet och ordföranden Jean-Claude Juncker i synnerhet har gjort. När enskilda stats- eller regeringschefer är så arroganta, övermodiga och motiverade av ren egennytta att de är beredda att riskera EU-projektets framtid och utvidgningens framgång kan vi inte förvänta oss att det som kommer ut av toppmötet för Europa något längre framåt. 
Jag tänker inte breda ut mig om vilka konsekvenser detta kan få för EU:s framtid, med det jag skall säga är att om några europeiska regeringschefer vill sätta upp den sorts föreställning som vi såg förra veckan så kommer vi inte att kunna vinna tillbaka förtroendet hos dem som i Frankrike och Nederländerna röstade emot den europeiska konstitutionen.
Mitt andra budskap framför jag som en som överlevde andra världskriget, som en som långt till åren kommen i kammaren kan arbeta för den europeiska saken jämsides med medlemmar från medlemsstaterna i Central- och Östeuropa, och som en som bara kan citera vad Jean-Claude Juncker sade: ”Det senaste Europeiska rådet får mig att skämmas.” Jag skäms över att vissa regeringschefer i den västra halvan av vår kontinent uppenbarligen inte har något begrepp om vad östlig utvidgning handlar om, och inte heller om EU som något annat än en kontinental fyndhörna. Jag skäms över vår oförmåga att, över ett år efter utvidgningen, motivera människor mellan Tallinn och Ljubljana och övertyga dem om att deras uppoffringar, deras insatser och deras uthållighet under de senaste 15 åren var någonting annat än meningslösa. Vi bör alla skämmas över hur vissa deltagare vid toppmötet betedde sig. Om EU:s grundare hade betett sig som de gjorde skulle det inte ha funnits något förenat Europa, och en halv miljard européer skulle inte ha upplevt fred, frihet och välstånd.
Europa kommer att förändras och fortsätta att utvecklas, precis som det gjorde efter att den franska nationalförsamlingen förkastade Europeiska försvarsgemenskapen. För min del kan jag inte annat än att hoppas att de förändringar som den här kontinenten kommer att gå igenom och uppleva under de kommande åren inte kommer att visa några spår av den småaktighet och egoism som ledde till att Europeiska rådet misslyckades. 
Robert Goebbels (PSE ).
   – Fru talman, herr Barroso, herr Juncker, mina damer och herrar! Alla ordförandeskap leder förhandlingar, men inte alla tar beslut. Det luxemburgska ordförandeskapet har verkligen lett förhandlingarna. Det har utarbetat många konstruktiva förslag, och det har lyckats uppnå hedervärda kompromisser i en rad ämnen. Lissabonstrategin har nylanserats, och de nationella parlamenten har slutligen blivit mer känsliga för denna storslagna europeiska målsättning. Stabilitets- och tillväxtpakten kommer att bli mer intelligent då den anpassas till konjunkturen. Man har varit överens om riktlinjerna för den allmänna ekonomiska politiken och för sysselsättningen i tre år. Det luxemburgska ordförandeskapet har kunnat föra EU framåt när det gäller ämnen så olika som ökat engagemang för att uppnå millenniemålen, mer inriktat stöd för landsbygdsutveckling och anmärkningsvärda framsteg när det gäller polissamarbete och säkerhet vid yttre gränser etc.
Ordförandeskapets mycket positiva protokoll har överskuggats av den nationella egoismens högtid som en statschef och vissa regeringschefer firade i slutet av veckan. Jag har haft tillfälle att i detta forum säga att EU just nu lider stor brist på statsmän. Det styrs av politiska gnomer upptagna med att avundsjukt vakta sina små skatter. Mycket få ledare har en verklig politisk vision för Europas framtid. Jean-Claude Juncker är inte en av dem. Han är både arkitekt och rörmokare. Politiken har ibland lett till att jag opponerat mig mot min premiärminister, men jag sympatiserade med honom när han uttryckte sin skam inför den småaktiga arrogansen hos några av sina kolleger i de rika länderna.
Ja, Europa lider av interna motsägelser. Somliga driver på för större politisk integration, och somliga vill bara ha en väldig marknad. Europa är i kris. Etymologiskt betyder det grekiska ordet ”beslut”. Tidpunkten för beslut har kommit. Vi måste välja: mer Europa, eller att hoppa av. Det luxemburgska ordförandeskapet har gjort sitt bästa för att föra Europa framåt, och det förtjänar väl sitt Europa. Om sex månader kommer vi att utvärdera det nya ordförandeskapet, men Tony Blair kommer att bli tvungen att lägga fram något annat för oss än ett pseudomodernt tal om behovet av strukturella reformer.
Ja, världen förändras. Europa måste anpassa sig. Ett samhälle som inte har nära anknytning till sysselsättning, löner och produktivitet blir dock orättvist, och när allt kommer omkring, fattigare. Jag har just citerat Carlos Fuentes. Ekonomin måste fortsätta att tjäna socialt välbefinnande, och solidaritet måste vara nyckelordet för EU:s politik. Europa kommer antingen att vara socialt eller inte vara något alls, fru talman. 
Lapo Pistelli (ALDE ).
   – Fru talman, herr Juncker, mina damer och herrar! Det är få politiker som har lyckats med att framställa europeisk integration, inklusive uppoffringar, som ett av politikens positiva mål, med att grunda verkliga överenskommelser på hopp och inte på rädsla, och med att göra det klart att det endast är på EU-nivå som vi kan ta itu med nya globala angelägenheter.
Jag vill tacka Jean-Claude Juncker för hans ärliga ansträngningar och den europeiska glöd han har visat. Kammarens applåder har visat att vi, bland euroskeptikernas skrik och de extrema EU-förespråkarnas tystnad, i er har träffat på politisk intelligens och visioner värdiga de största EU-förespråkarna. Vi skulle likaså uppskatta om de andra ledarna av gemenskapens institutioner visade samma mod och ledarskap i framtiden. Låt oss dock komma ihåg att ett nederlag bara är ett nederlag om vi accepterar det, och vi får inte acceptera det.
Vi står inför en svår kris, den svåraste på många år: först och främst folkomröstningen, och i dag den strandade överenskommelsen. En Pandoras ask har öppnats och uppenbarar olika visioner om Europa. För alla dem som diskuterar kostnaderna för Europa vill jag påpeka att om vi inte löser krisen snart kommer vi, som det skrevs i Cecchinrapporten för nästan 20 år sedan, att tala om kostnaderna för icke-Europa, och kostnaderna för icke-Europa är högre än kostnaderna för Europa.
Motsättningen mellan de uppgifter vi skulle vilja ge till Europa – när det gäller världsordning, ekonomi och forskning – och förhandlingarna om budgeten som Jean-Claude Juncker i stora drag har beskrivit för oss är därför ohållbar. Det kommer inte längre att finnas utveckling eller en social modell om eurogruppen inte tar itu med ärendet om gemensam ekonomisk politik jämsides med det om monetär politik. Det kommer inte längre att finnas ett Europa i den globala oordningen om parlamentet och länderna som är redo att göra det inte påbörjar en debatt om ökat samarbete om utrikespolitik och gemensam säkerhet.
Denna kris kommer inte att vara kortlivad. Valkalendern i Tyskland, i Frankrike och likaså i Italien, utan att nämna andra, hjälper oss inte. Tid för eftertanke, mina damer och herrar, kan och får dock inte bli en mexikansk siesta. Jag vänder mig till parlamentets talman och oss alla: folkomröstningarna och krisen omfattar och berör oss, men det har aldrig varit fråga om något ifrågasättande av det arbete som utförs av parlamentet i den konstitutionella triangeln. I svåra tider har vårt parlament kunnat lansera idéer och frammana den europeiska andan. Efter åratal av diskussioner om Europa för medborgarna måste det vara vi som lär oss att kommunicera med medborgarna.
Jag vill avsluta med att säga att parlamentet, som alltid är metodiskt, som alltid arbetar enligt reglerna och tidtabellen, också måste visa att det inte kommer att fortsätta med sin verksamhet som vanligt, och att vi har förstått både medborgarnas oro och det otillfredsställande gensvaret från många regeringar. Vi skall försöka komma ihåg att kommissionen visserligen kommer att vara fördragens väktare, men att vi är EU-medborgarnas företrädare. 
Claude Turmes (Verts/ALE ).
   – Fru talman! Jag vill börja med att tacka det luxemburgska ordförandeskapet för det goda och praktiska arbetet det har gjort. Oavsett vilken regering som sitter vid rodret tror jag att fler ordförandeskap med en sådan EU-förespråkande inställning och färre med en småaktig nationell inställning skulle vara bra för oss alla. 
I toppmötets efterdyningar är Europa ämnet för mycket negativa ordalag och känslor. De första dagarna efter att det avslutats hade vi förstås en sorts baksmälla, och jag är glad att vår premiärminister – som i går var i det luxemburgska parlamentet och i dag är i denna kammare – har återvunnit sin gamla form och att vi mer än någonsin är medvetna om behovet av en framåtsträvande och positiv inställning till detta vårt Europa. Krisen har gjorts mindre allvarlig genom att en större del av allmänheten än någonsin intresserar sig för Europa, och de vill ha två saker: de vill ha fler bidrag i debatten, och de vill att Europas faktiska politik går i en annan riktning. När det gäller den nya riktningen för EU:s politik – och jag ser att José Manuel Barroso redan verkar vara på kanten av sin stol av förväntan – anser jag att ni, efter ett år som ordförande för kommissionen, borde fundera på i vilken utsträckning er kommissions beslut om Bolkestein, direktivet om arbetstid, REACH och klimatförändringar har hjälpt till att främja en positiv inställning till Europa, eller om de å andra sidan tenderar att vända en ännu större del av allmänheten mot konstitutionen.
Min sista punkt är att vi den 10 juli kommer att driva en kampanj för konstitutionen i Luxemburg. Vi i gruppen De gröna/Europeiska fria alliansen kommer att göra vår del för att få ett ”ja”, för Europa är inte problemet, och denna konstitution är inte problemet, utan snarare lösningen på vårt problem. 
Erik Meijer (GUE/NGL ).
   – Fru talman! Ett nej är ett nej. Det nederländska ”nejet” är slutgiltigt. Dessa är inte mina ord utan Jan-Peter Balkenendes, den nederländska premiärministern, i dagens . Efter att de nederländska och franska väljarna förkastat den föreslagna konstitutionstexten väljer nu de flesta nationella regeringar en tid för eftertanke. Kommer denna att vara en tid för de styrande att tänka över sin taktik, eller kommer den att ge möjligheten att förändra och förbättra konstitutionen genom en generell samhällsdebatt som omfattar den stora allmänheten och sociala organisationer? Mitt parti föreslog en vidsträckt samhällsdebatt av det här slaget, och det förslaget antogs av det nederländska parlamentet. Vad kommer rådet att göra för att se till att en sådan debatt hålls över hela Europa?
Vid en tillbakablick betraktar en del av den förkastade textens förespråkare nej-rösterna framför allt som röster emot vidare utvidgning som skulle omfatta länder med en låg levnadsstandard, särskilt Turkiet, och emot ekonomisk solidaritet med de fattigaste regionerna. Det är antagligen mycket mer betydelsefullt att många människor känner ilska över de skillnader som har växt de senaste åren när det gäller välstånd och produktionsfaktorer och över den osäkra framtiden. De är rädda att Europa mer och mer kommer att likna Förenta staterna. De är också upprörda över projekt som är sårbara för bedrägeri och över de bidrag som man öser över stora jordbruksföretag. Att man i onödan öser strukturfondspengar över de rikaste medlemsstaterna är en annan källa till irritation. Håller Jean-Claude Juncker med mig om att den nyliberala politikens tonvikt på marknaden har gjort sitt till för att utveckla motstånd mot denna konstitution bland väljarna?
Det är bra att rådet inte tog några förhastade beslut om slumpmässig minskning eller uteslutning av nya medlemsstater förra veckan. Först och främst måste vi diskutera vad vi vill, om vad Europa gör och inte gör. Studier kan visa att medborgare vill ta i tu med de storskaliga och gränsöverskridande ärendena för att skydda människan och miljön effektivare, däremot vill de ha minimal inblandning i nationell, regional och lokal demokrati. Är rådet redo att påbörja en sådan studie? Jag vill ha ett svar på det. 
Mario Borghezio (IND/DEM ).
   – Fru talman, mina damer och herrar! Med det ogenomträngliga försvar som hade rests slutade Europeiska rådet i resultatlöst tjatter: I själva verket ligger en ohygglig död på knä för detta Europa, bankirernas Europa som har flyttats så långt från patrioternas, visionärernas, EU:s grundares dröm. Om ett fåtal dagar kommer det att vara 200-årsdagen av Giuseppe Mazzinis födelse, en profet för ett medborgarnas Europa och grundaren av ”Unga Europa”-rörelsenDet som kommer fram ur Europeiska rådets diskussioner leder snarare tanken till Wienkongressen än till den store patriotens vision om solidaritet. 
Medborgarnas röst, inte storfinansens intressen, måste höras. Det är medborgarna som, tillsammans med den reala ekonomin, lider på grund av eurons förstörelse och misslyckanden. Så varför inte hålla en folkomröstning om euron? I stället skriver ni i era slutsatser, efter att ha hört resultatet från folkomröstningarna, att den nya utvecklingen inte utmanar legitimiteten i att fortsätta ratifikationsprocessen. Ingenting förändras. Man tar därför inte hänsyn till de falska antagandena om denna europeiska integration, såsom påståendet att nationerna som utgör den, detta Europas kropp, är på väg att försvinna. 
Lyckligtvis har de inte försvunnit; det finns fortfarande ett spår kvar av nationell suveränitet. En stor del har dock blivit exproprierad: monetär suveränitet har blivit exproprierad, och till följd av det vill vi ge beslutet om euron tillbaka till medborgarna, därför att medborgarna mycket ofta säger: nog med euron. Det är i medlemsstaterna, nationerna, som medborgarnas demokratiska vilja lagras, inte i er teknokratiska byråkrati som inte är ansvarig inför någon. Dessa diskussioner, det här slutet på Europa är resultatet av er utvidgningsmetod. Även Romano Prodi distanserar sig nu från utvidgning och från beslutet om Turkiet. Det är dock lite för sent. 
Wojciech Roszkowski (UEN ).
   – Fru talman! Fiaskot vid EU-toppmötet nyligen har ställt Europeiska unionen vid skiljevägen. Ingen bör dock glädja sig över den här krisen, oavsett vilka skäl som ligger bakom den. Må vara att den polska delegationen till gruppen Unionen för nationernas Europa motsätter sig konstitutionsfördraget, men det innebär inte att vi är mot Europeiska unionen som sådan. Unionen är något som vi alla bör sätta värde på. Inte heller bör man dra överilade slutsatser. Man kan dock inte låta bli att tänka att även om de äldre medlemsstaterna har grälat i åratal om det är strukturreformer och effektivare åtgärder eller regleringar som förstärker solidariteten i samhället som skall prioriteras, tycks EU nu säga att man inte är intresserad av vare sig effektivitet eller solidaritet.
Ändå är det ingen som kan hävda att det är utvidgningen av EU nyligen som är orsaken till krisen. Ingen bör lägga skulden på de nya medlemsstaterna, eller på de 150 polska rörmokare som arbetar i Frankrike, som i vilket fall som helst inte kan tillgodose den rådande efterfrågan på rörmokartjänster i det landet. De problem vi har med den nya budgetplanen kan inte reduceras till blott en konflikt om pengar. Det är inte längre någon idé att hålla debatter om EU:s framtid på grundval av sådana föråldrade ideologiska begrepp som ”liberalism” eller ”social modell”, eftersom arbetstillfällen inte kan skapas utan tillväxt. Generellt är EU:s ekonomier överreglerade, och dessutom sjunker inte arbetslösheten. Om vi inte vill trappa upp krisen ytterligare måste vi utveckla en strategi för att skapa arbetstillfällen som bygger på mer effektiva åtgärder, förbättrad konkurrenskraft och högre inkomster.
Det finns en annan dimension av krisen, nämligen misslyckandet med konstitutionsfördraget. Om dess arkitekter var angelägna om att höra vad EU:s medborgare hade att säga, så har de uppnått sitt mål. Det enda problemet är att EU:s medborgare har uttryckt sitt nationella motstånd mot ett federalt EU. Det europeiska projektet behöver därför omprövas i grunden, och reformerna måste starta på gräsrotsnivå. Försök av en allseende elit att skänka folket lycka genom tvång har alltid visat sig motverka sitt syfte.
Min sista kommentar gäller den gemensamma utrikespolitiken, om vilken människor helt uppenbart har varierande och divergerande prioriteringar. Jag säger detta med tanke på Jean-Claude Junckers kommentarer om förbättringar av EU:s förbindelser med Ryssland. Jag skulle kunna fråga om det inte är så att förbindelserna har förbättrats eftersom EU har blundat för Rysslands oförskämda behandling av Polen och övriga nya medlemsstater. För att den gemensamma utrikespolitiken inte skall sakna all praktisk innebörd bör syftet med den vara att försöka åstadkomma ett minimum av säkerhet för alla medlemsstater, i stället för att främja enskilda länders intressen. 
Irena Belohorská (NI ).
   – Jag skulle ha velat börja med att tacka Jean-Claude Juncker, men han är förmodligen inte intresserad av våra åsikter. Trots detta vill jag ändå säga att jag uppskattar hans inställning att verkligen försöka att integrera de nya medlemsstaterna i Europeiska unionens verksamhet.
Jag beklagar att det luxemburgska ordförandeskapet kommer att förknippas med misslyckandet med konstitutionsfördraget. Jag måste dock säga att det just är rådets oförmåga att ta itu med det rådande läget som visar att konstitutionsfördraget är nödvändigt. Konstitutionsfördraget är inte dött. Det är dess värre rådet självt som är dött och ineffektivt i sin oförmåga att lösa dödläget. Rådsmedlemmarna kan inte komma överens eftersom de slåss för att skydda sitt politiska skinn på hemmaplan.
I dag är det Europaparlamentet och Europeiska kommissionen som vet hur man kommer överens och antar majoritetsbeslut. Båda dessa institutioner arbetar och fattar beslut som direkt påverkar tillvaron för Europeiska unionens medborgare. Under ert ordförandeskap sades det att de mål som satts upp genom Lissabonstrategin är orealistiska. Men realiteterna, det vill säga ett förslag till lösning, lades aldrig fram för oss och förblir en het potatis för nästa ordförandeskap. Och tyvärr är inte heller nästa ordförandeland någon garant för att Lissabonstrategin kommer att lösas i stället för att bara kritiseras.
Om Kissinger skulle fråga efter telefonnumret till Europa i dag, skulle han få 25 nummer att välja bland. Vem skall väljas? Stor? Rik? Aktiv? Det är just dessa som har vänt ryggen åt solidaritet och åt oss alla. 
Alain Lamassoure (PPE-DE ).
   – Fru talman! Jag vill i min tur hylla det luxemburgska ordförandeskapet. När jag lyssnade till Jean-Claude Juncker var jag stolt över att höra till Europeiska unionen med en ordförande som har sådana kvaliteter. Ni har visat att ordförandelandets auktoritet kan mätas i dess villighet att sätta gemensamma intressen framför sitt eget nationella intresse, och det är enligt detta kriterium som vi från och med i morgon kommer att bedöma era efterträdare.
Jag skulle vilja lägga till tre kommentarer om budgetplanen. Den första är att vissa regeringar begär att alla EU:s politikområden skall skickas tillbaka till ritbordet, vilket var vad Europaparlamentet gjorde efter nio månaders arbete i dess tillfälliga utskott. Vårt parlament har lyckats att göra svåra avvägningar mellan gamla och nya politikområden. Rådet skulle må bra av att låta sig inspireras av denna förebild. Jag är säker på att det kommande ordförandeskapet kan hitta en del tänkvärt i den.
Min andra kommentar är att avsaknaden av ståndpunkt från rådet inte får försena genomförandet av den nya sammanhållningspolitiken eller det nya ramprogrammet för forskning. Vi föreslår lagstiftning om den rättsliga grunden för fleråriga politiska program så att dessa program kan träda i kraft den 1 januari 2007.
Min tredje kommentar är till sist att rådet har misslyckats, inte i huvudfrågan om budgetutgifternas nivå, utan om hur en budget som förblivit oförändrat i fråga om EU:s inkomster skall finansieras. Detta bekräftar den analys som vi gjorde här redan från början. Det kan inte bli någon överenskommelse om framtida utgifter utan samtidig reform av inkomstsystemet, och den frågan är alltför viktig att överlåtas på finansministrarna. Vårt budgetutskott inbjöd de nationella parlamentens utskott till ett inledande meningsutbyte om frågan i förra veckan. Vi föreslår att EU:s system med egna resurser granskas i samband med en interparlamentarisk konferens mellan Europaparlamentet och de nationella parlamenten för att hjälpa regeringarna i deras sökande efter den nödvändiga kompromissen. 
Magda Kósáné Kovács (PSE ).
   – Fru talman! För de nya medlemsstaterna har de senaste sex månaderna varit en framgångsrik period, även om framgångarna är frukten av vissa svåra kompromisser. Trots detta har perioden också varit rik på motgångar. Även vi har tilltro till Lissabonstrategin, vars huvudprincip om solidaritet är en av den europeiska vänsterns grundläggande värden. Det är mycket viktigt, trots att vi vet att de senaste dagarna knappast har kännetecknats av den solidariteten.
Perioden har också varit en erfarenhet i fråga om hur förbindelserna mellan Europeiska unionens institutioner har fungerat. Trots förbättringar är vi inte helt nöjda med den roll som parlamentet har lyckats erhålla i denna rättsligt komplicerade och ovissa situation. De som motsatte sig en snabb ratificering av den europeiska konstitutionen beaktade inte att de därigenom försvagade Europaparlamentets ställning: framstegen för konstitutionen i detta avseende har ersatts av ett ständigt och komplicerat behov av politiska kompromisser. Det luxemburgska ordförandeskapets budskap var dock klart: nej till ett EU med två hastigheter, ja till ett socialt EU.
Av de inledande huvudmålen antogs inte budgetplanen. Trots ansträngningarna från de nya medlemsstaterna som var beredda att göra eftergifter under toppmötet, slutade inte budgetdebatten i oreserverad framgång. Ordföranden har dock inget att skämmas för.
Som slutsats på de gångna sex månaderna är jag övertygad om att vi kommer att fortsätta tillsammans på den europeiska vägen. Det är min förhoppning att de små länderna också kommer att ha något att bidra med när resvägen skall bestämmas. 
Cecilia Malmström (ALDE ).
   – Fru talman! EU befinner sig utan tvivel i en kris. De tydliga nej-resultaten i de två folkomröstningarna har försatt hela EU i ett slags vakuum med stor osäkerhet inför framtiden. Jag beklagar naturligtvis att fransmännen och holländarna förkastade det konstitutionella fördraget, men så tydliga nej måste respekteras. Därför är det klokt att ta en tankepaus och att nu ägna en tid åt att analysera, lyssna och fundera på hur vi skall kunna gå vidare för att genomföra de reformer som EU så intensivt behöver.
Krisen förvärrades naturligtvis av ”budgetfiaskot”, men på många sätt är det bättre med ingen budget än med en dålig budget. Jag tycker inte att den här budgeten var särskilt modern. Vi kan dock inte lägga hela EU i frysboxen och vänta på att den misstro som många känner mot EU plötsligt skall försvinna. Mer än någonsin behövs ett ledarskap, någon som vågar stå upp för visioner, för det europeiska samarbetet och försvara de beslut som fattas i Bryssel. I detta sammanhang skall herr rådsordförande ha all heder dels för sitt frimodiga tal, dels för sitt försök att ena väldigt motstridiga viljor.
Vi kan inte låta den fuktiga Wettex-trasa som har lagt sig över hela Europa paralysera samarbetet. Vi har massor att göra. Vi har Lissabonprocessen och det mytomspunna tjänstedirektivet som verkligen behövs. Vi måste bekämpa den gränsöverskridande brottsligheten. Vi har det ambitiösa miljöarbetet med Reach, och det finns massor att göra inom utrikespolitiken. Listan över utrikespolitiska åtgärder – 33 sidor i rådets slutsatser – var visserligen skriven innan rådsmötet ens började men ger ändå skenet av stor enighet och höga ambitioner, vilket är väldigt bra. EU har en stor roll att spela i omvärlden och måste ha det även i fortsättningen.
Utvidgningen bekymrar mej dock, fru talman. Det förbigås nästan med tystnad i slutsatserna från rådsmötet. Vi kan inte ta folkomröstningarna som intäkt för att lägga utvidgningen på is på något sätt. Utvidgningen med tio nya medlemsländer för drygt ett år sedan är en strålande succé för hela Europatanken. Att ena öst och väst är det bästa vi har gjort. Det europeiska hemmet, som för tillfället kanske inte känns så mysigt och ombonat, måste vara öppet för våra grannländer när de uppfyller de nödvändiga kraven. Vi kan inte ge sken av att också utvidgningsprocessen läggs på is och att de får vänta. På många sätt är Europa svaret på frågorna i dessa länder även om det bland våra medborgare kanske inte riktigt förefaller vara svaret på deras frågor.
Snart har alla institutionerna sommarlov. Det kanske är mer behövligt än någonsin att ta några veckors vila, en paus för reflektion, och fundera på hur vi skall kunna gå vidare. Jag tror att det på sikt kommer visa sig att det kommer någonting gott ur denna kris. Europa är värt det, men då måste vi verkligen anstränga oss och se till att den paus som nu tas i ratificeringsprocessen inte också blir en paus för hela det europeiska samarbetet. Det vore nämligen katastrofalt. 
Johannes Voggenhuber (Verts/ALE ).
   – Fru talman, herr Schmit! Jag vet inte om ni hittar plats där framme för alla blommor som kammaren utsmyckar er med i dag. Jag instämmer i all tacksamhet som har uttryckts och vill lägga till ännu en blomma för det mod som ordförandeskapet, den luxemburgska regeringen, har visat genom att anordna folkomröstningen och driva på ratificeringsprocessen.
Herr Schmit! Följden av detta beslut kan bli att det en dag endast finns en grundarstat i ett politiskt enat EU i stället för sex, och att det landet kommer att vara lilla Luxemburg. Kanske detta beslut utgör en seger för idén om ett politiskt enat Europa framför den simpla idén om en gemensam marknad, en seger för idealet om ett enat folk framför enbart anspråket på att ena marknader, marknadskrafter och resurser. I dag och i morgon ser vi två europeiska unioner stå öga mot öga i denna kammare.
Rådsordförandens anförande var tankeväckande och påminde oss om läget för en politisk europeisk union. I morgon kommer vi att få höra en person som i etermedierna utomlands gör uttalanden för alla att höra om propagandan om ett nationalistiskt Europa och nationella maktkorridorer, och som även åberopar Rumsfeldformeln om att Europa är uppdelat i en ”gammal” och en ”ny” del. En person som därigenom för oss tillbaka till 1800-talet, till ett Europa karakteriserat av maktbalanser, av maktkamp, av konkurrens, av nationalistisk egoism och hegemonistisk politik, till ett Europa som inte är vårt. Jag hoppas att folkomröstningarna inte kommer att misstolkas eller vändas upp och ned på ett sådant sätt att deras resultat kan användas mot allmänheten, utan att de kommer att användas på det sätt som de var avsedda för, som ett medel att föra Europeiska unionen vidare. 
Dimitrios Papadimoulis (GUE/NGL ).
   – Fru talman! Jag uppskattar verkligen Jean-Claude Juncker, och när jag tänker på att han kommer att efterträdas av Tony Blair uppskattar jag honom ännu mer.
Min politiska grupp vill, till skillnad från Tony Blairs och somliga andras futtiga intressen och demagogi, ha en starkare gemenskapsbudget. Vi vill ha en europeisk union med ambitioner och solidaritet för dess medborgare: mer enad, starkare, mer social, mer demokratisk och med ett starkare Europaparlament.
Vi säger ett klart ”nej” till nyliberalism, till återgång till etnocentricitet, till omvandlingen av unionen till ett frihandelsområde. Det är uteslutet att innebörden av de franska och nederländska folkens nej skulle nonchaleras.
Gemenskapsbudgeten, som vissa anser alltför stor, uppgår till endast 2,5 procent av medlemsstaternas offentliga utgifter. Under de senaste sju åren har den ökat med endast 8 procent, samtidigt som nationella budgetar har ökat med 23 procent. Det är därför som eftergifter inför tvångstaktiken från de sex måste upphöra. 
Bastiaan Belder (IND/DEM ).
   – Fru talman! Jag blev överraskad när jag hörde om de inledande steg som tagits mot eftertanke inom Europeiska unionens institutioner. Man blir besviken av att se hur olika regeringschefer lägger hela sin tyngd bakom en text som i allt väsentligt har förkastats, och således helt i onödan förhindrar eftertanke om Europeiska unionens framtid. Vidare understryker toppmötet den 16 och 17 juni tydligt konstitutionens sammanbrott. De optimistiska hänvisningarna till en gemensam framtid i ingressen klingar falsk i öronen på en person från ett land som trots att det är fett och övermätt, vägrar att göra ett dyft för de fattiga länderna. I det avseendet är eftertanke om ”diplomatiskt ordval” av största vikt för Paris.
Dessutom kan dödläget för EU:s fleråriga budget inte betraktas isolerat från den rådande institutionella krisen i Europeiska unionen. Diskussionen om EU:s framtida budget hänger nära samman med debatten om Europeiska unionens konstitution. Det är omöjligt, för att inte säga icke-önskvärt, att ange politiska prioriteringar i en ny flerårig budget och att anslå medel till dem medan rådrummet om omformuleringen av EU:s uppdrag fortfarande är i full gång.
Europeiska unionen måste ta allmänhetens invändningar om hastigheten och kursen för den europeiska integrationen på allvar. Medborgarna vill ha sunt europeiskt samarbete där nationella intressen inte omedelbart rubriceras som själviska eller nationalistiska. Allmänheten vill ha en europeisk union som inte låter sig fångas i federala drömmar utan som tacklar gränsöverskridande frågor dynamiskt. 
Alessandro Battilocchio (NI ).
   – Fru talman, mina damer och herrar! Jag talar för de italienska socialisterna i det nya italienska socialistpartiet.
Det behövs klara och snara beslut om strategin för kommande år för Europeiska unionen, vilket vi hade anledning att framhålla för rådet. Ett fundamentalt val behöver göras mellan det baltiska perspektivet, medelhavsperspektivet eller en avvägd blandning av de båda. Beslut behöver fattas om att faktiskt fullfölja Lissabonmålen genom praktiska och sammanhållna åtgärder. En omdefinition krävs av de grunder på vilka politisk integration skall byggas. Mod krävs för att tydligt sträva efter ett fritt och konkurrenskraftigt ekonomiskt system och en social organisation som kan hantera den fortgående globaliseringen.
Vi anser vidare att åtgärder som främjar skapandet av en gemensam europeisk anda är väsentliga, eftersom den andan kan skapas endast genom en gradvis och successiv harmonisering av politiken och genom en debatt som är avsedd att engagera och involvera medborgarna, det civila samhället och arbetsmarknadsparterna.
En förnyad satsning, ett storskaligt åtagande, en ambitiös handlingsväg inleddes verkligen av det luxemburgska ordförandeskapet, och kommer att fortsättas av Tony Blair. 
Gerardo Galeote Quecedo (PPE-DE ).
   – Fru talman! Jag hoppas att minister Nicolas Schmit kan höra mig, eftersom jag vill säga att det som medborgarna nu kräver är med rätta ökad öppenhet. Jag tror att ordföranden för er regering uttryckte vad alla kände när han tydligt sade att han skämdes.
Det är otroligt att vissa medlemsstater gör en mängd proeuropeiska uttalanden, och säger att de vill ha mer Europa inom och utanför våra gränser, samtidigt som de kräver en drastisk minskning av sitt bidrag till unionens budgetar.
Det är inte acceptabelt att vissa regeringar klagar över sina nettobidrag till Europeiska unionen utan att ta sin handelsbalans med övriga medlemsstater med i beräkningen. Exempelvis talar Tysklands handelsbalans gentemot vissa medlemsstater, t.ex. Spanien, mitt eget land, sitt tydliga språk. Tysklands nettounderskott gentemot Europeiska unionen är mindre än mitt lands handelsunderskott gentemot just Tyskland.
Inte heller är det acceptabelt, herr Schmit, att vissa regeringschefer säger en sak i rådet och sedan något helt annat till medierna i sina länder. Jag skulle därför vilja fråga om det stämmer att vissa medlemsstater till och med utlovat sitt stöd i den slutliga omröstningen och sedan ändrat sig och röstat mot. Jag ber er att svara. Det är just på grund av sådana fall, och oberoende av vad som föreskrivs i förslaget till konstitutionsfördrag, som diskussionerna i rådet måste vara öppna hur skamliga de än må vara.
Slutligen, herr minister, vill jag önska er lycka till den tionde. 
Bárbara Dührkop Dührkop (PSE ).
   – Fru talman! Först vill jag tacka det luxemburgska ordförandeskapet för dess ansträngningar och uppfinningsrikedom i försöken att nå en överenskommelse om budgetplanerna i Europeiska rådet.
Vi har ännu en gång sett att de europeiska ledarna inte har levt upp till omständigheterna: de har inte kunnat sträcka sig längre än till övningar i nationalräkenskaper, och i ett avgörande krisögonblick har de varit oförmögna att visa minsta tecken på en framåtsyftande politisk vision.
Kommissionen har gjort sitt jobb, precis som Europaparlamentet har: det har antagit sin ståndpunkt med stor majoritet och för första gången i historien visat ansvar och beaktat de ekonomiska svårigheter som vissa medlemsstater har genom att föreslå en aning lägre siffror än de som kommissionen lagt fram. Både kommissionen och parlamentet har gjort sin plikt. Å andra sidan har rådet allt större svårigheter att anta en ståndpunkt, och detta är beklagligt eftersom konsekvensen blir bristande ledarskap som undergräver förutsättningarna för europeisk integration och medborgarnas förtroende.
Jag vill framhålla att vår grupp kommer att stå fast vid sina åtaganden och att om inga budgetplaner blir färdiga kommer den till fullo att tillämpa bestämmelserna i artikel 272 i fördraget och försöka att årligen fastställa de siffror som parlamentet har godkänt i syfte att garantera gemenskapens verksamhet. Vi vill fortfarande göra framsteg i den europeiska integrationen, och vi behöver därför de resurser som kammaren har angett i sin egenskap av budgetmyndighet.
Rådsföreträdare! Låt oss vara seriösa: det är inte möjligt att i sista minuten säga att vi måste ändra unionens utgiftsfilosofi; det är inte heller möjligt att förespråka att vi måste satsa mer pengar på politik som skapar mervärde och mindre på jordbruk. Vad tänkte vissa personer i oktober 2002 när de godkände utgifterna för den period vi behandlar? Vi måste respektera de åtaganden vi har gjort.
För socialdemokratiska gruppen och också för rådet hoppas jag att Lissabonstrategin, och följaktligen ekonomisk och social sammanhållning, är utvecklingsmålet på medellång sikt. Vi skulle glädja oss över mer resurser; vi är medvetna om framstegen inom regeringssamarbete i samband med Lissabonmålen. Jag vill därför framhålla att all politik till syvende och sist kommer till uttryck i budgeten. Om budgetplanen erbjuder något mervärde består det i att säkerställa och garantera programmen i unionens sammanhållningspolitik, som förutom att vara en mekanism för solidaritet och för korrigering av territoriella obalanser är gemenskapens viktigaste offentliga instrument, och som kan generera investeringar, ekonomisk tillväxt och sysselsättning och således locka medborgarna till det europeiska projektet.
Herrar i rådet! Och jag säger herrar eftersom det inte finns några damer med. På min grupps vägnar ber jag er att visa ansvar. Nejet i folkomröstningarna och bristen på enighet i rådet är helt enkelt två sidor av samma mynt. 
Kyösti Tapio Virrankoski (ALDE ).
   – Fru talman! Förra veckans möte i Europeiska rådet var en stor besvikelse. Det kunde inte enas om sin inställning till den nya budgetplanen, trots att den aktuella löper ut nästa år. Följaktligen är det brådskande att fastställa en ny.
Europaparlamentet fattade beslut om sin ståndpunkt i början av juni. Det beslutet nåddes efter en fullständig genomgång av alla EU:s viktigaste politikområden. Det är därför som parlamentets slutsatser är tydliga och sunda.
Diskussionerna under toppmötet dominerades av grälet mellan Storbritannien och Frankrike om Storbritanniens rabatt och EU:s jordbrukspolitik. Sällan, praktiskt taget aldrig för att vara exakt, har medlemsstaternas andel av nettobidragen blivit en så dominerande fråga som nu. Den enda lösningen på tvisten står kanske att finna i gemensam finansiering av jordbruksstöden, vilket parlamentet antyder. Dess gradvisa genomförande samtidigt som Storbritanniens rabatt minskas skulle skapa en tillräcklig grund för en kompromiss.
EU behöver en interinstitutionell överenskommelse om budgetramen. Utan en sådan skulle vi givetvis kunna utarbeta en årsbudget i enlighet med artikel 272 i fördraget, men det kommer inte att garantera hållbar och balanserad utveckling av olika politikområden. De flesta fleråriga program kommer att avbrytas vid utgången av 2006. Av dessa gäller de viktigaste regional- och strukturpolitik, landsbygdsutveckling, forsknings- och utvecklingspolitik samt många andra områden. De nya lagstiftningsplanerna för dessa områden diskuteras nu i parlamentet, men det är svårt att fatta slutliga beslut när man inte vet hur mycket medel som kommer att vara tillgängliga att anslå.
Läget förefaller bli särskilt problematiskt med hänsyn till den fråga som verkligen står i fokus för budgetplanen, nämligen ökad konkurrenskraft. Avsikten är att tredubbla forsknings- och utvecklingsmedlen för tillväxt och sysselsättning, finansieringen av utbildningsprogram och de transeuropeiska näten. Läget tycks nu ganska hopplöst. Medlen lär ha halverats i kompromissförslagen, och nu har vi ingen finansieringspolitik alls.
Regional- och strukturpolitiken kräver också en lösning. När finansieringen av den innevarande programperioden beslutades under Agenda 2000-samtalen i Berlin, endast sex månader före periodens början, blev resultatet att strukturpolitiken skulle läggas på is under nästan tre år. Medlemsstaterna och kommissionen hade inte tid att utarbeta och anta programmen snabbare än så. Nu är läget än värre eftersom vi har tio nya medlemsstater för vilka det är svårt att uppskatta omfattningen av framtida struktur- och sammanhållningspolitik. Nästa ordförandeland, Storbritannien, kan inte vänta sig att fördriva tiden utan göra något: vi väntar oss att det skall komma med förslag och lösningar. 
Bernat Joan i Marí (Verts/ALE ).
   – Fru talman! För att bevisa att Europa verkligen är förenat måste vi lyssna på vad det europeiska folket säger till oss. För första gången i EU:s uppbyggnadsprocess har det visat sig vara en stor skillnad – i Frankrike och i Nederländerna – mellan de valda företrädarnas förslag och viljan hos majoriteten av medborgarna. Vi är Europavänner, vill se ett förenat Europa och vi ser fram emot det, men vi katalaner och andra européer från statslösa nationer anser inte att vi går i rätt riktning i vissa frågor.
Vi får inte glömma bort en statslös nations rättigheter som en del av de mänskliga, kulturella, språkliga och medborgerliga rättigheterna som krävs för det förenade Europa vi vill bygga. Nuförtiden måste vi lyssna och lära: lära oss av gamla misstag, såsom att försöka bygga en europeisk union endast på nationalstater, och lyssna till europeiska medborgare.
Det kan hända att nya EU-medlemsstater förstår medlemmar från statslösa nationer mycket väl. De flesta av de nya medlemsstaterna är nya europeiska stater, men med en stormig historia som vår. Vi behöver alla bygga nya broar och hantera nya idéer för att genomföra en europeisk union där alla skall erkännas helt och hållet. Om vi fortsätter att vandra fel väg, om vi enbart håller fast vid en modell som grundar sig på jakobinism, kommer inte Europeiska unionen att nå framgång. 
Miguel Portas (GUE/NGL ).
   – Fru talman! Rådet har inte civilkurage att begrava fördraget. Hur kan vi tala om att skjuta upp något när det redan har dött? Det kan inte bli någon återuppståndelse för något som inte kan räddas. Rådet saknar även visioner. Rådsordförandens uppriktighet tjänar endast syftet att i skarp kontrast visa den sanning som dolts för Europeiska unionen av dess regeringar. Förlamat av nationell egoism har rådet ingen egen politisk ambition och försöker att laga omelett utan att knäcka äggen. Med den krämarmentaliteten är vi dömda att misslyckas.
Den franska omröstningen har ett före och ett efter. Antingen vill Europeiska unionen enbart vara en marknad eller så försöker den att gräva djupare och avancera genom att fästa stor vikt vid de sociala skälen bakom folkomröstningsresultaten. Den allmänna opinionen är den viktigaste nyhet som framkommit av krisen. Denna nya aktör vill inte ha mindre av Europeiska unionen utan snarare mer av den och en bättre europeisk union. Svaret är inte att stoppa utan snarare att ha modet att inleda en ny, verkligt demokratisk konstitutionell process. Svaret är inte att gå in i en återvändsgränd utan snarare att ha en europeisk union som är försedd med egna resurser och som kännetecknas av större solidaritet och större förmåga att bekämpa arbetslöshet. 
Nils Lundgren (IND/DEM ).
   – Fru talman! Folkomröstningarna i Frankrike och Nederländerna och toppmötet förra veckan avslöjade verkligen Europaprojektet som ett elitprojekt utan folklig förankring. Att kalla folkets utslag för en kris är just att klart demonstrera att man egentligen inte tror på ett demokratiskt Europa. Nu måste vi fastslå att konstitutionsförslaget har fallit enligt unionens egna regler. Två grundarländer har redan sagt nej. Saken är klar. Då är frågan: Vad skall vi göra nu?
Enligt min uppfattning skall vi sammankalla ett nytt konvent som skall vara demokratiskt tillsatt så att det återspeglar folkens opinion i denna fråga och inte elitens. Man skall sedan inte blanda ihop tre olika frågor på det sätt som nu har skett. Det var ett försök att pådyvla Europas folk någonting som de inte ville ha.
För det första finns det ett behov av att redigera ihop redan ingångna fördrag så att de blir lättbegripliga och överskådliga, vilket inte är någon stor politisk fråga, utan det handlar bara om en enkel redigering. För det andra måste vi se över hur beslutsreglerna skall se ut på de områden där vi redan har sagt att vi skall fatta gemensamma beslut. För det tredje ingick alla möjliga planer på gemensamt försvar, gemensam utrikespolitik och en mängd annat som absolut inte skall tas upp i detta sammanhang. Det skall inte stå i någonting som ser ut som en författning, utan det är frågor för Europas folk att diskutera i framtiden.
Vi skall börja om från början, visa respekt för det folkliga utslaget och då se över det från demokratisk synpunkt med demokratiskt valda medborgare i ett konvent. 
Andreas Mölzer (NI ).
   – Fru talman, mina damer och herrar! Huvudskälet att granska ett EU-ordförandeskaps förlopp verkar vara att ge personer i toppen av EU:s politiska etablissemang tillfälle till ömsesidigt beröm. Sådant kommer emellertid inte att på något vis bidra till att få Europeiska unionen igenom den dubbla kris som den befinner sig i.
Vad som gör krisen dubbel till sin natur är å ena sidan folkomröstningarna i Frankrike och Nederländerna som ledde till ett manifest och massivt avvisande av den väg som EU nu slagit in på, oavsett inhemska politiska farhågor, medan å andra sidan misslyckandet vid toppmötet visar att inte ens på rådsnivå, bland regeringscheferna, kan viljan till en gemensam framkomstväg tas för given. Vad som uppenbarats, inte enbart av detta avvisande från allmänhetens sida utan också av de taktiska närkamperna om intern politik och nationell egoism inom rådet, är att EU befinner sig i en kris som den inte kommer att få det lätt att ta sig ur. Med detta sagt borde krisen erbjuda möjlighet till en radikal kursändring, till en omorientering av den väg Europa går. Låt oss komma bort från en union karakteriserad av byråkraters egoism, lobbyister och teknokrater utan kunskap om folket: Låt oss gå mot en europeisk union av självbestämmande folk och myndiga medborgare. Det är detta som möjligheten till radikal förändring borde innebära. 
Struan Stevenson (PPE-DE ).
   – Fru talman! För första gången i mitt liv befinner jag mig i den underliga situation där jag åtminstone i vissa avseenden håller med Tony Blair. Jag anser att han har rätt att kräva en grundläggande reform av det sätt EU finansieras på, med särskild fokus på den gemensamma jordbrukspolitiken (GJP). Det är inte rätt att 42 procent av vår budget går till GJP i en union med 25 medlemsstater, när mindre än 4 procent av vår arbetskraft arbetar inom jordbruket. Det är inte heller rätt att även om GJP-kakan måste delas mellan 25 länder så får ett land en gigantisk bit på 23,4 procent.
Hur kan vi tolerera ett system som låter utskottet för miljö, folkhälsa och livsmedelssäkerhet hålla sammanträde här i Bryssel och med rätta kräva fler drakoniska förordningar för försäljning och marknadsföring av tobaksprodukter som dödar en halv miljon av våra medborgare varje år, medan utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling sitter tvärs över korridoren och gladeligen röstar för ett årligt stöd till Europas tobaksodlare på över 1 miljard euro?
En reform krävs dock på ett mycket bredare område än enbart GJP. Folket i Frankrike och Nederländerna visade oss att vi har förlorat kontakten med våra egna väljare. Det var en värdefull lektion som det vore bra om vi lärde oss någonting av. Våra modiga ord om att uppnå målen i Lissabonstrategin, om att stå upp för globaliseringens utmaningar, om ökad konkurrenskraft och ekonomisk reform motsvaras aldrig av modiga gärningar. Vi har i stort sett övergett stabilitets- och tillväxtpakten, vi har inlett en förutsägbar och välgörande vila från tjänstedirektivet, vi röstade i denna kammare för att avsluta undantagsmöjligheten från arbetstidsdirektivet, allt detta medan kommissionen förbereder sig för att presentera ytterligare 900 direktiv: mer pedanteri, mer byråkrati, mer ingripande i våra medborgares liv. Tror vi verkligen att detta kommer att öka vår konkurrensfördel på den globala marknaden? Tror vi att vi härigenom kommer att uppnå målen inom ramen för Lissabonstrategin? Jag tror inte det. Det var en väckarklocka från fransmännen och nederländarna. Vakna och känn kaffedoften! 
Jo Leinen (PSE ).
   – Fru talman! Jean-Claude Juncker beklagade att han var tvungen att lämna ordförandeskapet för rådet efter endast sex månader. Om konstitutionen vore i kraft skulle han ha kunnat valts för två och ett halvt år. Kanske toppmötet visade hur viktigt det är att rådet utvecklas i den riktningen.
Jag är mycket glad att toppmötet inte valde en plan B, som skulle ha inneburit ett stopp för ratificeringsprocessen och omförhandling av lydelsen, utan en plan D, som innebär att ratificeringen går vidare samtidigt som debatten fortsätter – den stora debatten om Europeiska unionen. Fru Wallström! Som vice ordförande har ni nu i er hand den nyckel som skall låsa upp kommunikationen med allmänheten om det europeiska projektet.
Det är rätt strategi, och jag stöder den helhjärtat. Jag hoppas att folkomröstningen i Luxemburg kommer att bli en framgång, för då får vi två ja-röster från folket mot två nej-röster, vilket kan ge klarsignal för enighet om konstitutionen. Vi behöver nu diskutera vad EU är till för och varför vi behöver den. Ämnena för diskussionen är uppenbara, däribland EU:s roll i globaliseringen, utvägarna från den ekonomiska och sysselsättningsmässiga krisen, EU:s gränser och hur mycket vidare vi kan göra dem, för att inte tala om öppenhet och demokrati inom EU.
Vad som enligt min mening saknades i resolutionen från toppmötet var en uppfattning om hur diskussionen borde struktureras. Det räcker inte att ha 25 nationella diskussioner isolerade från varandra. Vi måste föra samman dem och skapa en syntes över hela EU. Om Giscard d’Estaings idé om en folkens kongress inte hade blåst bort i stormen efter att ha lagts fram för konventet, skulle jag nästan betrakta det som en god idé att hålla ett särskilt sammanträde med Europaparlamentet och de nationella parlamenten på en plattform av det slaget. I vilket fall hoppas jag att det som kommer ut av krisen är en starkare europeisk union och en europeisk union närmare sitt folk. 
Paolo Costa (ALDE ).
   – Fru talman, herr Schmit, mina damer och herrar! Vi kommer att minnas det luxemburgska ordförandeskapet för att det sammanföll med vissa yttre omständigheter som, trots att de tvingade EU in i en kris, blir en chans för Europeiska unionen att omdefiniera sitt uppdrag och tillföra intelligens, institutioner, organisation och resurser.
Detta minskar inte vår tacksamhet till er. Lösningen på det förflutnas globala problem, då världen och Europa var samma sak, gör att vi kan säga att den perioden i Europas historia är definitivt slut, tack vare de uppnådda framgångarna. I dag, när alla frågor globaliseras direkt, tvingas vi in i ytterligare en period, som är precis lika utmanande, för att inte säga lika spännande.
Fred och stabilitet i Europa, ett välstånd som garanteras av Europeiska unionens inre marknad genom successiva utvidgningar och de många levande kulturer inom Europeiska unionen som alla kan spåras tillbaka till våra gemensamma judisk-kristna rötter, gör att grundarnas ursprungliga projekt i stort sett är slutfört, även om vi fortfarande saknar ett fullständigt deltagande av sydöstra Europa.
I dag kan samma frågor – fred, välstånd och identitet – endast lösas på internationell nivå, tillsammans med globala aktörer som vill se en europeisk aktör mogen uppgiften. Enade, integrerade och direkt ansvariga inför Europeiska unionens medborgare samt utan onödig, om inte till och med rent skadlig, inblandning från medlemsstaternas sida, kunde vi garantera målen som Europeiska unionens medborgare inte längre tror kan uppnås med dagens union.
Det luxemburgska ordförandeskapet har gjort sitt bästa för att mildra effekten av de yttre omständigheterna, trots den dystra ekonomiska situationen i flera av de största medlemsstaterna, det svåra sysselsättningsläget, ett råd bestående av 25 länder som arbetar i enlighet med reglerna i Nicefördraget och en kommission som fortfarande inte är helt kapabel att låta gemenskapstanken genomsyra Europeiska unionens arbete. Försvar av grundtanken i stabilitets- och tillväxtpakten, stimulans att ratificera konstitutionsfördraget, en generös och enveten strävan efter en överenskommelse kring budgeten och drivkrafterna från Lissabonstrategin är fakta som länder det luxemburgska ordförandeskapet till heder.
Framför allt har dock det luxemburgska ordförandeskapet lärt oss att Europeiska unionen, i avvaktan på lämpligare konstitutionella förfaranden än de som presenterades i konstitutionsfördraget, måste använda alla politiska resurser för att kunna bevara en balans i processen, samtidigt som vi tar den tid som behövs för att fokusera på de grundläggande målen och metoderna i vårt eget arbete. Vi får inte drabbas av panik eller hindra oss själva från att fortsätta använda de existerande fördragen för att skydda och förstärka EU:s regelverk för gemensamma beslut, till och med att starta med till synes blygsamma resultat, till exempel ett europeiskt körkort, något som jag hoppas kan godkännas om några dagar tack vare vårt medbeslutandeförfarande. 

Friedrich-Wilhelm Graefe zu Baringdorf (Verts/ALE ).
   – Herr talman! Rådets ordförande påpekade att Europeiska unionen borde ha visat mognad. Om det är någon som inte har visat mognad är det inte Europeiska unionen utan rådet, som har straffat ut sig självt som lagstiftande institution, och det är hög tid att vi tvingar fram offentliga möten, vilket kanske skulle vara till viss nytta.
Tony Blair, den brittiske premiärministern, kräver nu en radikal reform av jordbrukspolitiken. Vi är redo för det. Hans begäran är dock skenhelig, eftersom han var en av dem som drog i bromsarna vid den senaste reformen, när han hindrade ett tak för direktstöden eller att göra dem stegvisa. Han blockerade den sociala sammanhållning som man kunde uppnått med att knyta premierna till varje arbetare. Han förhindrade och röstade mot omfördelningen av medel till den andra pelaren för innovation, arbete och miljö och för ekonomisk utveckling i landsbygdsområdena. Vad det handlar om är att hans uppflaggning av jordbrukspolitiken är ett motdrag – som de flesta av oss stöder i vilket fall som helst – om rabatten skulle komma upp på agendan igen. 
Graham Booth (IND/DEM ).
   – Herr talman! När Jean-Claude Juncker kom till parlamentet i januari för att staka ut prioriteringarna för sitt ordförandeskap, påminde UK Independence Party honom om att han hade talat om ett tillfälle att nå en snabb överenskommelse om EU-budgeten, inklusive den brittiska rabatten. Vi påpekade att Juncker gav intrycket av att han på bara sex månader kunde omarbeta de bestämmelser som det hade tagit fem år att förhandla fram. Jag vet inte om Juncker var naiv eller arrogant, men förra veckan fick han betala priset för det.
Medierna har låtit förstå att Tony Blair tillät diskussioner om rabatten när sådana diskussioner inte var nödvändiga, och föll därmed i president Jacques Chiracs fälla, som ville avleda uppmärksamheten från den franska ”nej-rösten”. Rabatten skulle ändå diskuteras förra veckan eftersom Jean-Claude Juncker var fast besluten att den skulle diskuteras. Hans gyllene tillfälle var nästan över, och ridån föll snabbt kring hans ordförandeskap. En sak har Juncker rätt i, nämligen att EU är i djup kris, och för det kan vi med tacksamhet titta tillbaka på hans sex månader vid rodret.
Jag skulle också vilja tacka Juncker för hans bedömning av de franska och nederländska ”nej-rösterna”. Hans citat: ”Jag vill envetet tro att varken Frankrikes eller Nederländernas förkastande av konstitutionsfördraget kommer att gå till historien som typiskt för attityden hos EU:s politiska elit under 2000-talet.”
Jag kommer från Devon, där vi ofta betraktas som enkelt folk från landet. Trots – eller kanske på grund av – min enkla livssyn fann jag EU-konstitutionen otroligt lätt att förstå. Det är helt uppenbart att om ni vill se ert land behålla sin självständighet måste ni rösta ”nej”. Tydligen delar fransmännen och nederländarna förmågan att förstå den med folket från Devon. Vilken del av ordet ”nej” är det som Juncker inte förstår? 
James Hugh Allister (NI ).
   – Herr talman! För dem som fortfarande lever i den europeiska drömmen har Jean-Claude Junckers ordförandeskap varit ett enastående misslyckande. Under ordförandeskapet har den värdefulla konstitutionen havererat på förkastandets klippor, och budgeten är rena rama soppan, med hätskhet, som i Junckers tal i dag, som dess valuta.
Detta har dock fört med sig vissa positiva resultat. Om effekten var att ruska om europeiska ledare i samma verklighetsström som många av deras folk redan lever i, så skulle ett genomförbart Europa kunna uppstå. Rot- och grenförändringar är nödvändiga, varvid nationalstaternas företräde borde återupprättas och Bryssels centralisering upphävas, med omfattande maktbefogenheter återbördade till nationella regeringar och parlament. Ett Europa byggt på suveräna stater som handlar och samarbetar för ömsesidig nytta, och inte för den ohanterliga och oönskade alltmer hopträngda unionen, finns det hopp om framgång för.
Herr Juncker! Det nuvarande Europa som ert ordförandeskap uppvisar, fungerar inte. 
Konstantinos Hatzidakis (PPE-DE ).
   – Herr talman! Med tanke på min institutionella roll i Europaparlamentet bör jag tala om misslyckandet av toppmötet i Bryssel i relation till sammanhållningen, ett misslyckande som gör oss alla besvikna och som gör det svårt att starta den nya programperioden 2007-2013 i tid vad gäller gemenskapens stödramar och regionalpolitik.
Debatten har dock, på initiativ av speciellt ett land, öppnat sig och gått utanför gränserna för den förutbestämda Brysselagendan. Den gemensamma jordbrukspolitiken har till exempel tagits upp. Jag undrar varför de som tog upp ämnet nu inte kunde ha tagit upp det 2002 när de avslutade allt som hade att göra med den gemensamma jordbrukspolitiken och jordbruksbudgeten fram till 2013. Jag undrar om de alla skulle vara beredda att föregå med gott exempel genom att skära ned budgetarna för sina storskaliga jordbrukare. Varken södra Europa eller de tidigare sammanhållningsländerna kan betala kostnaden för utvidgningen.
Tanken på en ny modell för Europeiska unionen har också lagts fram, även om varje modell för Europeiska unionen kräver finansiering. Mer Europa betyder även mer pengar. Vi kan inte tala om en ny vision för EU med en gemenskapsbudget som motsvarar endast 2,5 procent i offentliga utgifter på EU-nivå.
Vad Europeiska unionen behöver i dag mer än någonsin är ett modigt och visionärt ledarskap. Ett ledarskap som blickar fram mot kommande generationer, snarare än till framtida val. Vårt politiska ledarskap bör varken använda Europeiska unionen för att hänga av sig sitt ansvar eller se det som ett nödvändigt ont. Vi måste visa medborgarna vad Europeiska unionen verkligen är: ett val som gynnar fred, samarbete, utveckling och social sammanhållning. 
Catherine Guy-Quint (PSE ).
   – Fru kommissionsledamot, herr Barroso, herr Juncker! Först och främst är det min tur att tacka det luxemburgska ordförandeskapet för dess ansträngningar och framför allt för dess metod, som respekterade institutionerna och var mycket demokratisk. I framtiden, när situationen blir svår, kommer vi troligen att hänvisa till denna metod.
Samtidigt vill jag påpeka att det är med mycket bitterhet som jag nu talar till er efter toppmötet och resultaten om framför allt budgetplanen. Jag brukar inte vilja vara provokativ, men jag skäms personligen över den nationella egoism som vissa medlemsstater har visat. De är alldeles för fästa vid sina historiska fördelar, men de har i stället lärt sig en nyttig läxa av de nya länderna i Europeiska unionen. Återigen har rådet illustrerat ett politiskt ordspråk från Corrèze: löften binder endast dem som tror på dem. Medborgarna har dock börjat tvivla.
Mina herrar i rådet –i förbifarten vill jag påpeka att det finns väldigt få kvinnor där, och jag tror att jämlikhet skulle gynna rådet –så, mina rådsherrar, var är era åtaganden om att öka tillväxt och innovation så att alla kan hitta ett bra jobb och en plats i vårt samhälle? Att hålla sitt ord är onekligen en föråldrad dygd, men vid budgetväggens fot gick rådets löften upp i rök.
Det vi fruktade skulle hända i Europaparlamentet hände därför i rådet. Resolutionen som vi i det stora hela godkände var väldigt sansad med tanke på våra projekt och eftersom vissa politikområden kunde utvecklas realistiskt under sju år. Det är min enda tröst som parlamentsledamot och medborgare i Europeiska unionen. Vi i Europaparlamentet är beredda att fortsätta förhandlingarna med Europeiska rådet så fort det kommit ned på marken igen, men framför allt när det har återupptagit processen med ett riktigt politiskt projekt. Varje land behöver fortfarande övertygas om att det mervärde som vi tillför 25 medlemsstater är mycket större än våra bidrag till EU:s budget.
Vår europeiska utopi existerar verkligen, fast den behöver en bredare, mer generös, ambitiös, humanistisk vision med starkare solidaritet, som delas av alla medborgare och respekteras av rådet, så att vi tillsammans kan konfrontera verkligheten och framtida utmaningar. 
Alfonso Andria (ALDE ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! Detta första halvår har varit fyllt av stora utmaningar för Europeiska unionens framtid: reformen av stabilitets- och tillväxtpakten, återlanseringen av Lissabonmålen, ratificeringen av konstitutionen och budgetplanen.
Det luxemburgska ordförandeskapet, i dess berömvärda ansträngning att ta itu med allt, har bekräftat sin egen politiska förmåga och sitt bestämda stöd för gemenskapsprojektet. Det drabbades sedan av en beklaglig motgång i Europeiska rådet förra torsdagen och fredagen, vilket knappast hjälper Europeiska unionen att bygga upp ett effektivt samarbete med medborgarna, en relation som helt bygger på tillit.
Jag måste dock tillägga, herr minister, att jag inte var särskilt imponerad av det nuvarande ordförandeskapets ståndpunkt när det gäller resurserna för sammanhållningspolitiken under den kommande programperioden. Med tanke på det ursprungliga, mycket restriktiva förslaget togs ett steg framåt i början av toppmötet, som jag personligen inte anser vara tillräckligt och som faktiskt, om det gjordes om till ett avtal, inte skulle ha varit ett adekvat svar på kravet på balanserad utveckling i de regioner som hamnat på efterkälken. Europaparlamentet har dock sänt ut en viktig positiv signal genom att godkänna Reimer Böges resolution med en stor majoritet och genom att nå en fullständig överenskommelse om Europeiska kommissionens position.
Är det möjligt att allt det här inte har någon betydelse? Är det därför möjligt att inte beakta åsikterna från 426 – det antal av oss som röstade – demokratiskt valda ledamöter?
Avslutningsvis hoppas jag personligen att en balanserad överenskommelse skall kunna nås efter förra veckans otrevliga test, en överenskommelse som tar hänsyn till rådande ståndpunkter, och att det sker så fort som möjligt i stället för att man utnyttjar den förlängda tid som står till förfogande. 
Marianne Thyssen (PPE-DE ).
   – Herr talman! I egenskap av samordnare för gruppen för Europeiska folkpartiet (kristdemokrater) och Europademokrater i vår parlamentariska styrgrupp för Lissabonstrategin, vill jag börja med att uttrycka ett visst mått av tillfredsställelse. Tillfredsställelse över det faktum att Lissabonstrategin fick ännu en injektion under det luxemburgska ordförandeskapet och nu verkligen kan komma i gång eftersom detta senaste, särskilt besvärliga toppmöte godkände riktlinjerna i deras helhet. Vad detta visar är att social sammanhållning, hållbar utveckling och den nya fokuseringen på tillväxt och sysselsättning fortsätter att vara prioriteter som delas mellan de tre institutionerna.
Vi vet att medlemsstaterna spelar en ledande roll i denna strategi, nu och i framtiden, men också att Europeiska unionen har en alldeles egen uppgift. För att vi skall kunna genomföra vår del av avtalet behöver vi pengar. Misslyckandet att nå en överenskommelse om det finansiella paketet betyder att det under alla omständigheter är otillräckligt för den närmaste tiden. Det är skamligt av många skäl, vilka har förklarats här av andra, speciellt med tanke på de nya medlemsstaterna. Det värsta var det genanta sätt på vilket den politiska oviljan att fortsätta utveckla Europeiska unionen tillsammans exponerades.
Och utvecklas till vad? Låt oss använda den aktiva period av reflektion som vi trots allt har till vårt förfogande väl. Vi bör leda Europeiska unionen in i ett projekt med tydligt mervärde för alla de människor som oroar sig över sina jobb, som oroar sig över att deras företag skall flytta ut och för dem som är skrämda av invandringen. Människor som tycker att Europeiska unionens utvidgning var alldeles för mycket att hantera därför att de fick alldeles för lite information i sina egna länder och som även fruktar globaliseringsprocessen, eftersom de inte vet om den är under kontroll och i så fall åt vilket håll den är på väg.
Ifall Zeus fortfarande fanns, skulle han då kunna bli förälskad i Europa ännu en gång? Jag anser att vi bör se till att erbjuda Europeiska unionens medborgare ett sådant Europa, ett karismatiskt och attraktivt Europa. Det luxemburgska ordförandeskapet är på väg ut. Jag är säker på att jag talar för många när jag säger att jag fortsätter, även efter juni, att räkna med ert åtagande och er övertygelse. Jag tror även att jag talar för många, herr Juncker, när jag säger att vi är tacksamma för er öppenhet och ärlighet. 
Edite Estrela (PSE ).
   – Herr talman, fru kommissionsledamot, herr rådsordförande! Jag vill börja med att berömma kommissionen och det luxemburgska ordförandeskapet för deras ansträngningar att förhindra Europeiska rådets katastrof.
För att parafrasera Jean-Claude Juncker: Europeiska rådet var inte ordförandeskapets misslyckande utan Europeiska unionens misslyckande. Det var en enorm besvikelse. Medborgarna förväntade sig ett starkt budskap, men fick i stället ett svar som saknade kvalitet, ambition och en samlande idé.
Europeiska unionen gick därmed miste om en unik möjlighet att ge en bild av ett starkt och enat ledarskap. Europas ledare var inte vuxna sin historiska uppgift. Nationella intressen segrade över Europeiska unionens värderingar, och själviskheten talade högre än solidariteten. Låt oss nu ta detta tillfälle i akt för att hitta svar på medborgarnas frågor, som till exempel: vad är Europeiska unionens roll i världen? Hur ökar vi produktiviteten och konkurrenskraften i en globaliserad värld? Hur minskar vi arbetslösheten? Hur genomför vi social sammanhållning? Vilken social modell bör vi följa?
Europeiska unionen kan mycket väl befinna sig vid ett vägskäl, men historien lär oss att det är vid kristider som de bästa förändringarna kan åstadkommas. Låt oss hoppas att vi är kapabla att förvandla svårigheterna till möjligheter. Världen har förändrats, och medborgarnas bekymmer och behov har ändrats. Europeiska unionen måste hänga med och skapa ett nytt förhållande till sina medborgare. Förändring betyder inte att ändra på något så att allt förblir detsamma, som en av Lampedusas rollfigurer föreslog – det skulle vara bondfångeri.
Europeiska unionen kan leva utan ett konstitutionsfördrag, men det är osäkert om den kan leva utan någon överenskommelse om budgetplanen. Europeiska unionen måste vara en politisk union, ett område av sammanhållning och solidaritet, och inte bara ett frihandelsområde. Detta är utmaningen som det nästkommande ordförandeskapet står inför, ett ordförandeskap som jag hoppas kommer att kunna ge oss en trevlig överraskning. 
Othmar Karas (PPE-DE ).
   – Kommissionsledamot Wallström, mina damer och herrar! Jag vill föra den proaktiva reflexionens talan, snarare än plädera för att vända om och gå tillbaka. Vi gläder oss över att Europeiska unionen nu kan andas igen med två lungor. I rådet verkar det finnas de som spelar ut korten ”nytt för gammalt” och ”framtid inte förflutet”. Medan denna kammare godkänner konstitutionsfördraget med två tredjedels majoritet, finns det inge brist på stats- och regeringschefer som inte kan få en majoritet för mer demokrati, medborgerliga rättigheter och insyn i sina egna länder.
Medan Europaparlamentet med sin önskan om att göra Europeiska unionen mer produktiv, kompetent och ekonomisk godkänner budgetplanen, finns det stats- och regeringschefer som sitter i rådet och ignorerar sina egna beslut och fördrag, underminerar gemensamma mål om att utveckla Europeiska unionen mer i riktning mot en politisk union och misslyckas med att följa institutionernas regler, eftersom de tror att de kan klara sig på egen hand.
Jag får intrycket av att det finns alltför många som tycker att allmänhetens uppskattning i de egna hemländerna är viktigare än deras ansvar gentemot gemenskapen. Vem vill inte hellre skylla på andra än dela på ansvaret och därmed välja egoism framför solidaritet? Om ni vill återvinna allmänhetens förtroende för Europeiska unionen som ett framgångsrikt projekt kan ni inte få dem att tro saker, eller betrakta dem som idioter och bortse från deras bekymmer och rädslor. I stället måste ni möta dem halvvägs, berätta för dem hur sakerna ligger till, genomföra det som ni beslutat om. Om ni vill få ett slut på dubbla budskap bakom hermetiskt slutna dörrar måste ni ge parlamenten mer att säga till om i beslutsprocesser och säga ett rungande ja till konstitutionsfördraget. Ifall ni vill byta ut egoism mot solidaritet måste ni kämpa för den sociala marknadsekonomin. Ifall ni vill stoppa att majoriteten hålls som gisslan av minoriteten, måste ni vilja ha en starkare europeisk union av medborgare och parlament.
Allt oftare kommer jag fram till slutsatsen att alla som verkligen är seriösa när det gäller att skapa en politisk union och placera denna kontinent i en starkare position måste vänja sig vid att utforma och genomföra idén om den federala staten, Europas förenta stater. 
Pervenche Berès (PSE ).
   – Herr talman, herr Juncker, kommissionsledamot Wallström! Jag vill börja med att tacka ordförande Jean-Claude Juncker för hans sätt att rapportera om Europeiska rådet. Jag anser att det var ett stort ögonblick att få höra arbetet i Europeiska rådet beskrivas i enlighet med idéerna om insyn. Det var mycket fruktbart att en sådan rapport gavs i denna kammare.
Jag tackar honom även för de slutsatser som han lyckades få igenom i Europeiska rådet när det gäller ratificering av konstitutionen. Jag anser att varje befolkning är fri att välja om den vill fortsätta med denna process. Dessutom är det viktigt med en paus om vi får frågor och inte har några svar. Ingen vet ännu vad fransmännen eller nederländarna kommer att säga i framtiden, om vilken text, under vilka villkor. Det är en fråga som fortfarande ligger framför oss.
Jag vill dock ge vissa talare och kanske kommissionsledamöterna eller andra en varning. Att säga att det finns ett kommunikationsproblem och att det är på grund av detta kommunikationsproblem som de två folkomröstningarna resulterade i ”nej” är ett misstag. Det är att tro att medborgarna inte förstår. Det är vad detta argument antyder. Jag anser att medborgarna visste mycket väl vad de gjorde när de röstade, och att säga att de röstade fel därför att de inte förstod är, på ett sätt, att förespråka en återgång till selektiv rösträtt. Jag kan inte föreställa mig att någon i denna kammare skulle begära en sådan utveckling.
När det gäller budgetfrågan anser jag att det luxemburgska ordförandeskapet har försökt med allting. Frågan är egentligen inte om vi står inför nationella egoister. Vad det handlar om är om vi vill fortsätta med en strategi där vi anstränger oss lite extra och om Europeiska unionens mervärde. Av detta skäl måste vi bestämma om den fruktansvärda logiken om en rättvis avkastning, som lanserades av Margret Thatcher för flera år sedan och tydligen fortfarande favoriseras av vissa, äntligen skall skickas tillbaka till ritbordet. I det avseendet anser jag, herr Juncker, att ni har gett en del goda förslag. Vi måste fortsätta den här debatten. Däremot är det synd att de stora ambitionerna i Lissabonstrategin i slutändan inte kommer att få den budgetplan som de behöver. 
Hartmut Nassauer (PPE-DE ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! Toppmötets misslyckande och inte minst omständigheterna omkring det är symtomatiska för den djupa kris vi befinner oss i och som påskyndats av allmänhetens dramatiska sätt att neka oss sin lojalitet.
Så mycket framgår tydligt av vad de franska och nederländska väljarna gjort, och genom det representerar de säkerligen många andra. Deras motiv som individer kan vara olika, men det som ligger till grund för detta kan vi hitta överallt inom Europeiska unionen. Om vi skall återvinna allmänhetens förtroende måste vi ändra riktning och förändra EU:s politik.
Jag har endast några få kommentarer om detta. Först och främst vill vi inte ha en konstitution. Blotta termen ”konstitution” påminner om en europeisk superstat. Ingen vill ha en sådan, och vi försöker ju inte ens bygga en. Vad vi i stället behöver, och det så fort som möjligt, är en grundläggande överenskommelse om hur beslut skall fattas i Europeiska unionen och hur institutionerna – rådet, Europaparlamentet och kommissionen – skall förhålla sig till varandra. Vi behöver Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna i en slutgiltig form. Det är de oumbärliga element vi behöver och som kan hjälpa oss organisera och hantera en union av 25 eller till och med fler medlemsstater på ett ordnat sätt. Vi måste få allmänheten att förstå och få grepp om utvidgningen, och det innebär att Europeiska unionen behöver gränser. Utvidgningsprocessen måste stoppas tills vi har konsoliderat de senaste tillskotten, och jag vill också påpeka att de flesta av EU:s medborgare skulle känna sig förolämpade om anslutningsförhandlingarna med Turkiet skulle börja den 3 oktober. Vad som behövs är ett privilegierat partnerskap med Turkiet, snarare än att landet blir medlem.
Avslutningsvis vill jag säga att det behövs en ny subsidiaritetskultur inom kommissionens byråkrati. Kommissionen måste tänka igenom hur många förordningar som måste antas i Bryssel och vid vilken tidpunkt som medlemsstaterna själva bör få ansvaret. 
Inger Segelström (PSE ).
   – Herr talman, rådet, kommissionsledamot Wallström och åhörare! När ni i Luxemburg tog över ordförandeskapet fick ni ta hand om tsunamivågen, en naturkatastrof. Nu avslutar ni med ett toppmöte utan beslut om budget och nytt fördrag. De utmärkta utrikespolitiska besluten talar tyvärr få om. Tack för de många resultaten! Luxemburg har under sin tid sett till att Bulgarien och Rumänien har blivit medlemmar och att Turkiet får börja förhandla i oktober. Ni har skrivit historia. Tack för det!
Europa är i kris, eftersom debatten nu handlar om att länder vill lämna EU. Folkomröstningarna har sagt följande: mer av rätt saker, rådet skall ägna sig åt rätt saker - det är bättre för framtiden. Medborgarna vill att vi bättre tydliggör målen, dvs. fler jobb, ordning och reda på arbetsmarknaden, socialt ansvar, internationell solidaritet, kamp mot brottslighet, hållbar utveckling och ett jämställt Europa. får vi en debatt i våra medlemsstater om framtiden som EU:s medborgare nu vill bli delaktiga i. Det räcker inte med att vi här i Bryssel gör en mängd bra saker om ingen vet om det eller bryr sig.
Jag är hoppfull och ser fram emot en livlig debatt, men denna gång är det med alla som vill delta. Låt oss därför inte klä oss i aska, ta emot gula kort eller deppa. Tankepaus men inte passivitet! Låt oss utmana medborgarna och kräva engagemang och svar på frågor som vägledning för hur vi vill att EU skall utvecklas. Vi behöver lyssna och prata mindre. Det är svårt för oss politiker, men då går vi stärkta ur denna reflektionstid. Äntligen handlar debatten om politiken, om EU:s framtid och mål, och jag välkomnar den. 
Camiel Eurlings (PPE-DE ).
   – Herr talman! Medan vi och alla andra beklagar oss över att ingen ekonomisk överenskommelse har nåtts, anser jag att vi även bör se till de positiva aspekterna. Trots allt har en stor majoritet i denna kammare pläderat för nedskärningar där det är möjligt samt investeringar där det är nödvändigt, vilket även var huvudtemat i Reimer Böges betänkande. Även i rådet har skillnaderna blivit mer försumbara än vad många personer trodde var möjligt. Jag uppskattar ordförandeskapets ansträngningar i detta avseende och även vad Jean-Claude Juncker sagt, nämligen att han gjorde sitt yttersta för att nå ut till Nederländerna.
Jag säger inte detta av egoistiska skäl, utan endast för att visa att ett land som Nederländerna inte har någonting emot att betala. Men om nyhetstidningar år efter år publicerar påminnelser om att det nederländska folket bidrar med flera gånger mer än andra rika länder, då kommer Nederländerna, som varit ett positivt land, att tvivla. Nederländerna måste snart komma igen i en ny folkomröstning, och vi måste alla informera oss.
Vi måste också lära oss av dessa folkomröstningar. Det finns många skäl till en nej-röst. Något som definitivt spelade en roll var en viss rädsla bland folk för hur fort utvidgningarna genomfördes och för var de skulle sluta. Vi måste förklara tydligare att utvidgningar inte är förlustbringande för oss utan välgörande och vad de har gett oss. Vi måste även se till att de utvidgningsprocesser som för närvarande pågår förblir trovärdiga. Det betyder inte bara att kandidatländers ståndpunkt måste tas på allvar utan även kriterierna som vi fastställde när det gäller utvidgningar, och att garantier måste inrättas för detta ändamål. Vi bär alla en del av ansvaret för detta, inte minst när det gäller kriteriet att Europeiska unionen måste kunna hantera utvidgningarna.
Vi har inte haft det lätt, och om det var någon som kunde hantera detta så var det denne rådsordförande, Jean-Claude Juncker, och hans grupp. Det är imponerande hur han hela tiden underströk idén om att Europeiska unionen handlar om samarbete och är mer än bara ett frihandelsområde, inte bara i hans arbete och under förhandlingar, utan även här i dag när han påminde oss om slutet på andra världskriget för sextio år sedan med all den empati som man kunde förvänta sig.
Jag sade till Jean-Claude Juncker för en stund sedan att han är ledare i ett litet land, men en stor ledare i Europeiska unionen. Jag är övertygad om att om vi fortsätter som han har börjat kommer vi snart att skörda vad det luxemburgska ordförandeskapet har sått under denna svåra tid. Jag tackar er, jag tackar ordförandeskapet, och låt oss nu fortsätta det utmärkta arbetet. 
Borut Pahor (PSE ),
   Den lätthet med vilken Europeiska unionen snubblade in i en kris sänder ut ett väldigt störande budskap, nämligen att fred och utveckling i Europeiska unionen ses som någonting självklart bland allmänheten och deras politiska ledare, vilket de inte är.
Om det stämmer att de är beroende av en ökad sammanhållning bland medlemsstaterna, ömsesidighet och solidaritet, måste alla som tror på idén om Europeiska unionen vid denna kritiska tidpunkt sätta det dilemma som vi står inför i mycket skarpare fokus. Kommer vi att kunna ge idén om den politiska unionen ny drivkraft, ny inspiration och förmåga att utvecklas, eller kommer vi att enbart nöja oss med en gemensam marknad, vilket i detta fall innebär ett steg tillbaka? För nästan tjugo år sedan bestämdes det mycket riktigt att enbart en gemensam marknad inte kunde ge ett adekvat svar på de utmanande frågor som Europeiska unionen stod inför. Och tjugo år senare kan den tanken täcka dessa behov i ännu mindre grad.
Om vi därför hamnade i en kris föreslår jag att vi inte löser den genom några mindre justeringar, utan snarare att vi fokuserar på de grundläggande frågorna. Detta inkluderar ifråga om Lissabonmålen – och jag förespråkar inte premiärminister Tony Blairs hållning, även om jag skulle vilja rikta uppmärksamhet mot en viss ståndpunkt som han har som tycks mig relevant för vårt övervägande om framtiden – om det är rätt att fördela nästan hälften av Europeiska unionens budget till jordbruk, medan vi utan ansträngningar är villiga att skära ned på finansieringen av de grundläggande åtgärderna och instrumenten i Lissabonstrategin: vetenskap, utbildning och teknologi.
Jag anser att detta är de relevanta och grundläggande frågor som vi nu bör ta itu med. Ju modigare vi besvarar dessa frågor, desto större är våra chanser att finna en god lösning på den låsning som vi nu befinner oss i. 
Íñigo Méndez de Vigo (PPE-DE ).
   – Herr talman! Två ord som börjar med ”b” tycker jag beskriver Jean-Claude Junckers känslor i dag, liksom känslorna hos flera ledamöter i denna kammare, bedrövelse och beslutsamhet. Bedrövelse med tanke på vad som hände under Europeiska unionens toppmöte, beslutsamhet att möta framtiden. Bedrövelse därför att Jean-Claude Juncker, när han beskrev debatten om budgetplanen för oss, lät som en revisor som ledde sin grupp av revisorer.
Och jag skulle vilja ställa frågan: vem talade om Europeiska unionen när det förhandlades om budgetplanen? Ingen talade om Europeiska unionen. Alla talade om sina nationella intressen. Förresten, det stämmer inte, herr talman: vissa talade om Europeiska unionen, de som vi kallar för de ”nya länderna”, länderna efter den senaste utvidgningen. Om det fanns exempel på visioner och ambitioner vid detta toppmöte – de visioner och ambitioner som alltid har karaktäriserat Europatanken – så gavs det exemplet av de nya länderna. Jag föreslår därför att vi slutar kalla dem för ”nya länder”, eftersom de har visat att de inte behöver lära sig om Europatanken av någon.
Liksom Alain Lamassoure anser jag att vi säkert kommer att behöva reflektera över systemet för våra egna resurser. Vi försökte med det i konventet – några av er minns säkert – men det var omöjligt att över huvud taget introducera någonting. Det fanns faktiskt en liten grupp i Europeiska konventet som funderade över hur man skulle introducera ett nytt system av egna resurser i konstitutionen. Vi kommer att behöva återvända till den här frågan.
Med tanke på konstitutionen, herr talman, anser jag att vad som kommer att hända i praktiken, det vill säga att folkomröstningarna skjuts upp, är en bra sak: detta är inte rätt tillfälle att hålla fler folkomröstningar, utan vi måste diskutera. Därför anser jag att idén om att utse slutet av Österrikes ordförandeskap som tidpunkten för att återuppta processen är bra, och att parlamentet måste fundera över framtiden. I det avseendet kommer den resolution som vi skall rösta om i morgon att innehålla en klausul med den innebörden, och jag anser att den stämmer överens med den beslutsamhet som Jean-Claude Juncker uppmanade oss att visa och som jag är säker på att parlamentet kommer att visa. 
Carlos Carnero González (PSE ).
   – Herr talman! Jag vill gratulera Luxemburg till tre saker: För det första för att Luxemburg under sitt ordförandeskap för rådet fast och beslutsamt har värnat om konstitutionsfördraget, vilket Luxemburg, liksom regeringarna för de övriga 24 medlemsstaterna, undertecknade den 29 oktober 2004. För det andra för att det har stått fast vid att genomföra sin folkomröstning. Och för det tredje för att Jean-Claude Juncker uttryckte sig mycket tydligt i går, vid toppmötet med Förenta staterna, när han sade något som fyllde mig med stolthet och sinnesrörelse: ”Europa är inte nere på knäna.” Detta är mer eller mindre vad de av oss som företrädde parlamentet som observatörer under valet i Libanon som avslutades detta veckoslut sade: EU existerar och är dessutom bra, inte bara för européerna, utan även för resten av världen.
Jag håller med om att vi bör fundera, men i vilket syfte? För att vi skall stanna kvar i detta tomrum, för att vi skall gå tillbaka, ha mindre Europa, stanna av och till sist låta världens rytm springa förbi oss? Nej, inte av det skälet: Vi måste fundera på hur vi skall gå vidare, det vill säga, hur vi skall kunna genomföra konstitutionsfördraget. Om vi anser att konstitutionsfördraget är bra måste vi mycket tydligt förklara att det inte bör omförhandlas och att medborgarna, hur lång tid det än tar, måste uttrycka sin åsikt om det, antingen direkt, eller genom sina parlament.
Herr talman! Jag skulle vilja påminna er om att det inte förhåller sig så att endast två folkomröstningar har genomförts hittills och att resultatet har blivit nej i båda. Det har genomförts tre folkomröstningar, och den första hölls i mitt land, där 77,7 procent röstade för konstitutionsfördraget. Om vi lägger ihop ja- och nej-rösterna i de folkomröstningar som har genomförts hittills är ja-rösterna fler än nej-rösterna, och många fler medlemsstater har sagt ja än nej till konstitutionsfördraget. Men vi står inför det gamla vanliga problemet: En verklig debatt mellan EU-skeptiker och EU-anhängare, mellan de som vill ha mer Europa och de som vill ha mindre Europa. Jag är en av dem som vill ha mer Europa och anser följaktligen, från vänsterns synpunkt, att medborgarna vill ha mer och bättre Europa, ett mer demokratiskt och mer effektivt EU. Därför behöver vi detta konstitutionsfördrag, som är en balanserande jämvikt, men som framför allt kan hjälpa oss att komma vidare. 
Jacques Toubon (PPE-DE ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! För att återkomma till det som ordförande José Manuel Barroso sade, vill jag först och främst tacka Jean-Claude Juncker och hans arbetsgrupp. Jag gratulerar det luxemburgska ordförandeskapet till att det, under nästan sex månader, har varit ett bra ordförandeskap. Jag vill kalla det ett fullödigt ordförandeskap, som inte har vilat ett ögonblick, ett engagerat ordförandeskap, ett politiskt ordförandeskap och ett effektivt ordförandeskap. Visserligen gav rådets senaste möte inte de resultat vi hade hoppats på, men Jean-Claude Juncker har tydligt förklarat förhandlingarnas innehåll, den brittiska rabatten och finansieringen av den gemensamma jordbrukspolitiken, som, vilket jag vill påminna er om, endast utgör 0,4 procent av EU:s BNP. Vi var bara några millimeter från att enas, efter det att ordförandeskapet och kommissionen hade lyckats få de flesta delegationerna att röra sig flera kilometer, och det är verkligen beklagansvärt att vi inte lyckades.
Enligt min mening har rådet agerat särskilt diskret när det gäller en fråga, vilket i viss utsträckning var lämpligt, nämligen frågan om utvidgningen. Jag vill dock vara lite mindre diskret genom att säga att det står klart att detta ordförandeskap, fram till slutet på juni, och nästa ordförandeskap måste fråga sig om vi, när det gäller inledandet av anslutningsförhandlingar med Turkiet, verkligen kan låtsas och agera som om ingenting hade hänt sedan december 2004, som om Turkiet inte hade släppt av på sina ansträngningar, som om EU hade genomfört konstitutionsfördraget och budgeten: EU har varken någon konstitution eller någon budget för närvarande, och Turkiet har minskat på sina ansträngningar.
Jag vill därför mycket tydligt påpeka att vi enligt min uppfattning inte uppfyller Köpenhamnskriterierna för EU:s förmåga att ta in nya medlemmar utan att förlora drivkraft, och jag skulle helt enkelt säga, herr talman, att detta skulle sända en mycket stark signal till folket. EU tar tillbaka ödet i sina egna händer genom att fastställa var dess gränser går. 
Panagiotis Beglitis (PSE ).
   – Herr talman! Det har sagts att de små medlemsstaterna anordnar och sätter sin prägel på EU:s stora ordförandeskap med sitt arbete. Detta bekräftades mycket tydligt av Luxemburgs ordförandeskap, av Jean-Claude Juncker personligen och av utrikesministrarna Jean Asselborn och Nicolas Schmit. Enligt EU:s turordning fick Luxemburg ordförandeskapet vid en särskilt avgörande vändpunkt på vägen mot europeiskt enande.
Efter nej-omröstningarna i Frankrike och Nederländerna befinner sig Europeiska unionen nu i ett tillstånd av institutionell, politisk och strategisk kris, trots det luxemburgska ordförandeskapets modiga och hedervärda insatser för att förhandla fram en rimlig kompromiss om den nya budgetplanen.
Det saknades inte bara politisk vilja vid detta Europeiska råd. Tyvärr fanns det även en allvarlig brist på politiskt ledarskap och förmåga att leda förändringarna av EU. Detta Europeiska råd präglades av politisk förvirring och politisk feghet, vilket återges i slutsatserna. Under detta Europeiska råd omintetgjordes och upphävdes målsättningen att fördjupa den europeiska integrationen. Under detta Europeiska råd omintetgjordes den politiska unionen och den sociala sammanhållningen.
Detta möte i Europeiska rådet exemplifierar ledarnas rädsla inför medborgarnas rädsla. Ett typiskt exempel på detta är hänvisningen till utvidgningsförfarandet. Eftersom den fabricerade rädslan för utvidgningen påverkade ratificeringsprocessen i Frankrike och Nederländerna bedömdes det vara lämpligt att bokstavligen endast ägna två, nästan undangömda rader åt denna fråga i slutsatserna, som handlar om en strategisk plan för att främja fred, säkerhet, stabilitet, utveckling, och än viktigare, politisk och social demokratisering av kandidatländerna.
En strategisk plan som gav folket hopp om att kunna bryta sig ur den onda cirkeln av underutveckling och autokrati, och genomföra de europeiska principerna och värderingarna i praktiken. I dag finns det ingen som försvarar denna strategiska plan, som gjorde Europeiska unionen till en stark, internationell aktör, inför den rädsla som framkallas av de mer konservativa och främlingsfientliga politiska krafterna i Europa.
Det luxemburgska ordförandeskapet hade turen att ha institutionellt stöd från Europaparlamentet för sin svåra uppgift. Samtidigt hade det dock oturen att ha en feg och svag ordförande för Europeiska kommissionen, som saknar politisk vision, vid sin sida.
Avslutningsvis måste jag säga att det luxemburgska ordförandeskapet framför allt hade modet att fortsätta med folkomröstningarna i dessa svåra tider. 
Timothy Kirkhope (PPE-DE ).
   – Herr talman! Förra veckans Europeiska råd var en påminnelse om att Europeiska unionen inte kan fortsätta sin verksamhet som vanligt till följd av de franska och nederländska rösterna om konstitutionen. Beslutet att ta paus för eftertanke om konstitutionen understryker helt och hållet en brist på riktlinjer i hela Europa. När två av de medlemsstater som var med och grundade Europeiska unionen förkastar konstitutionen utan utsikter till att genomföra en andra omröstning, är det svårt att se logiken i att fortsätta ratificeringsprocessen. Vi hade föredragit att rådet skulle ha handlat med beslutsamhet, accepterat de röstandes vilja och fortsatt framåt. Här finns naturligtvis fortfarande tid för en riktig debatt om Europas framtid. I likhet med den brittiska regeringen anser vi att Europa måste ta itu med några grundläggande frågor. Utspelet om politisk integration har nått sin kulmen. Det är mot detta bakslag som jag, med respekt, måste invända mot rådsordföranden när han säger att han inte trodde på de röstande i Frankrike och Nederländerna när de förkastade konstitutionen.
Sådana yttranden förstör förhållandet mellan politiker och folket, och om det någonsin funnes en tidpunkt för politiker att visa att de lyssnar, då är den tiden inne. Det vore dåraktigt om Europas ledare skulle ignorera verkligheten i det som hände. Krisen var oundviklig, och i flera år har mitt parti argumenterat för ett mer flexibelt Europa. Den europeiska integrationsprocessen har alldeles för länge pågått som ett projekt för den politiska eliten. Nu är det över, och vi, folkets företrädare, straffas nu med att föra ytterligare debatter om det Europa vi vill se.
De av oss som har motsatt sig integrationsprocessen har ofta kritiserats, och många i kammaren anser att det är det enda sättet att gå framåt, men det är det inte. De följande månaderna kommer vi positivt och entusiastiskt att argumentera för det slags Europa som inte strider mot den allmänna opinionen utan följer den, ett Europa som frångår fixeringen vid den förgångna tiden och som går framåt med folkets riktiga program, vilket är arbeten, tillväxt och välstånd. Det är lösningen till att återigen engagera väljarkåren i Europeiska unionen.
Jag beklagar att rådet under detta tillfälle misslyckades med att visa det nödvändiga ledarskapet. 
Proinsias De Rossa (PSE ).
   – Herr talman! Jag skulle vilja gratulera Jean-Claude Juncker och hans målmedvetna politikerkolleger i hans utmärkta diplomatkår och civilförvaltning för det arbete som de har utfört de senaste sex månaderna. Han har återigen visat att det är kvalitet och vision som räknas i byggandet av Europa.
Jag skulle också vilja uttrycka min beundran för de nya medlemsstaterna, för deras solidaritet och framsynta ansträngningar för att förhindra att budgetförhandlingarna misslyckas. Som det vid upprepade tillfällen har sagts är de inte orsaken till Europeiska unionens problem. De ger oss faktiskt betydligt mer och erbjuder oss betydligt mer när det gäller en fredlig, säker och gynnsam framtid än vi kan erbjuda dem. Jag skulle vilja påminna parlamentet om att 28 stater – inte 25 – deltog vid konventet och att åtminstone Turkiet, Bulgarien och Rumänien borde inkluderas i alla aktuella debatter om Europas framtid. Jag anser att om de kommer att bli fullvärdiga medlemmar i denna union inom ett antal år så måste de ha rätt att delta i debatten om vilket slags Europa vi skall ha.
I dag gav Jean-Claude Juncker oss en mästerlig lektion om öppenhet, uppriktighet och mänsklighet. Det här är den sorts politik som Europas folk fordrar, och jag uppmanar kammaren att insistera på att alla ordförandeskap och kommissionsledamöter från och med i morgon uppfyller de normer som Juncker har fastställt i dag.
Min gruppledare Martin Schulz har lanserat en europeisk dagordning med fem punkter som skall sätta fart på processen med att återupprätta européernas självkänsla. Jag skulle vilja be Juncker under de återstående dagarna av sitt ordförandeskap, Josep Borell Fontelles och José Manuel Barroso, att stödja det initiativet och visa Europas folk att vi har en gemensam framtid. Vi måste säkerställa att vi inte lämnar Europas folk i händerna på Jens-Peter Bonde och hans gelikar i andra delar av Europa. Det skulle vara att svika våra föräldrars och far- och morföräldrars svett och blod och läxorna de lärde sig från att ha ett uppdelat Europa, från att ha ett Europa som är inlåst bakom sina egna suveräna gränser, oförmögna att dela på makten och oförmögna att dela en gemensam framtid. 
Rihards Pīks (PPE-DE ).
   – Herr talman! Mitt inlägg kommer att bli kortare än jag hade tänkt, eftersom Jean-Claude Juncker redan har nämnt många av de frågor som jag ville uttala mig om i sitt mycket uppriktiga och omfattande anförande. Därför vill jag personligen tacka honom och även hela det luxemburgska ordförandeskapet för dess ytterst viktiga arbete. Det är verkligen synd att vi ännu inte har nått de framgångar vi hade hoppats på.
Nu några ord om kontentan av problemet. Våra väljare, vårt folk, förstår uppenbarligen fortfarande inte att vi står inför nya utmaningar. Det var kanske likadant för några årtionden sedan när Berlinmuren fortfarande fanns kvar, när vi fortfarande hade det kalla kriget. Detta kanske instinktivt enade människorna och gjorde det lättare att fatta gemensamma beslut och rösta för dem, men så är det inte nu. Kanske medborgarna fortfarande inte uppfattar eller förstår denna nya utmaning, denna globala konkurrens som EU står inför, och inte bara alla individuellt, utan hela EU. Därför är denna medicin, detta konstitutionsfördrag, nödvändigt. Därför är det även nödvändigt att se över EU:s värden, och EU:s värde i dag är självklart människorna, eftersom vi måste ta hänsyn till den demografiska situationen, som tyvärr inte förbättras inom EU. Jag vet att den inte förbättras i min medlemsstat, men den förbättras inte inom EU som helhet heller. Om vi blir färre måste varje individ vara av högre kvalitet. Er främsta uppgift är därför att investera i människor, i deras utbildning; det är vår framtid. 
Lasse Lehtinen (PSE ).
   – Herr talman! Krisen i EU, som är följden av två folkomröstningar, är ett tydligt tecken på att den politiska eliten inte har kontakt med folket. Skillnaden mellan propaganda och verklighet är så oerhört stor att väljarna har slutat lyssna. Om solidaritet mot de nya medlemsstaterna till exempel inte blir något mer än ett omnämnande i ett tal med anledning av ett speciellt tillfälle, har folket ingen anledning att tro på allt annat som sägs.
Nu har det blivit så att en folkomröstning kan anordnas om vilken fråga som helst, och att svaret alltid kommer att bli nej. Nationernas ledare har bara sig själva att skylla. De saknar modet att tala om för väljarna att det inte finns något alternativ till globaliseringen, och att den inte kan motverkas genom politiska beslut, men att vi kan anpassa oss till den genom att fatta de rätta besluten.
Samma ledare, som i sina tal klagar på att Lissabonstrategin kommer alldeles för sent, tillåter en situation där inte ens de beslut som har fattats i en medlemsstat genomförs i deras egen. I stället får Bryssel skulden för problemen och motgångarna.
Folkomröstningar är inte helt lämpliga som ett verktyg för alleuropeiskt beslutsfattande. De nationella regeringarna och parlamenten måste ha modet att fatta de nödvändiga besluten. Att förklara och motivera EU-politik är alltid en lokal fråga, om vi vill att folket skall förstå våra goda avsikter. Till slut betalas dock räkningarna för våra gemensamma beslut från de nationella budgetarna, och följaktligen kan endast den franska regeringen med någon trovärdighet förklara för sina medborgare att jordbrukets ställning på denna kontinent har förändrats, och endast britterna kan få sina egna medborgare att förstå att den rabatt England får för sina EU-bidrag härrör från gångna tider och annorlunda förhållanden. 
Josef Zieleniec (PPE-DE ).
   – Den polarisering av Europa som vi för närvarande bevittnar är följden av EU:s finansiella kris, som i sin tur har utlösts av dess institutionella kris. Det kan förefalla som om EU riskerar att delas upp i två läger; på ena sidan finns förespråkarna för närmare politisk integration i kombination med insatser för att nå ett mer socialt EU, och på den andra sidan anhängarna av ett EU som begränsas till den inre marknaden, med en lösare institutionell ram.
Jag vill betona att EU:s framtid inte handlar om att välja mellan dessa två synsätt. EU måste fortsätta att arbeta för en mer stabil institutionell ram, reformera sin budget och koncentrera sina resurser på områden som kommer att ge oss möjlighet att konkurrera på global nivå.
Det tillträdande brittiska ordförandeskapet har vunnit avsevärd popularitet i Centraleuropa till följd av dessa ansträngningar att genomdriva finansiella reformer och ekonomisk modernisering. Sådana insatser medför dock en försvagning av institutionerna. Likaså finns det stöd bland allmänheten för Frankrikes och Tysklands försök att nå närmare politisk integration, men inte om detta medför att ineffektiva välfärdssystem och protektionistiska synsätt befästs. Vi måste lösa den politiska tvisten om ekonomiska och sociala strategier inom ramen för det befintliga institutionella spelfältet. EU kommer inte ett finna en väg ur den nuvarande krisen om det försöker att fastställa sin institutionella ram samtidigt som det beslutar om innehållet i särskilda politikområden. EU kan med andra ord inte försöka staka ut spelfältet, samtidigt som det bestämmer vem som har slagit in hur många bollar i vilket nät.
Det tillträdande ordförandeskapet har en unik möjlighet att försöka reformera EU:s budget och göra ekonomin mer trovärdig, genom att se till att den främsta målsättningen blir att skapa en mer stabil institutionell ram på grundval av del I och II i konstitutionsfördraget. 
Libor Rouček (PSE ).
   – Även jag vill börja med några tackord. Jag vill tacka det luxemburgska ordförandeskapet för dess arbete, som har varit både ytterst professionellt och av förstklassig kvalitet. Jag vill också tacka rådsordföranden, Jean-Claude Juncker. Även om han kommer från en liten medlemsstat är Jean-Claude Juncker en stor statsman och en stor politiker, och han har med all tydlighet visat att även små och medelstora länder kan spela en framträdande roll i EU. För att göra detta måste de förbli trogna de tankar som har legat till grund för det gradvisa uppbyggandet av Europa efter andra världskriget. Jag avser tankar som europeisering, solidaritet och att sätta Europas intressen före enskilda, och ofta själviska, nationella intressen. Jag anser att Jean-Claude Juncker alltid kommer att tjäna som ett utmärkt exempel, i synnerhet för de nya medlemsstaterna, eller med andra ord, de små och medelstora länderna i Central- och Östeuropa.
Jag vill även gratulera det luxemburgska ordförandeskapet till den lösning som det lade fram på problemen kring ratificeringen av konstitutionsfördraget, som gör det möjligt för de medlemsstater som så önskar att fortsätta ratificeringsprocessen. Jag tror att Luxemburgs folk kommer att rösta ja i den folkomröstning som kommer att hållas den 10 juli. Jag hoppas att politiker i andra länder, däribland mitt eget land, Tjeckien, kommer att vara lika modiga och låta sina medborgare delta i folkomröstningar.
Jag vill ta upp en sista fråga som inte har nämnts ännu, nämligen utvidgningen. Under det luxemburgska ordförandeskapet undertecknades anslutningsfördrag med Bulgarien och Rumänien. Liksom majoriteten av parlamentets ledamöter stödde jag detta steg, och trots händelserna i Frankrike och Nederländerna anser jag fortfarande att det var absolut rätt sak att göra. Oavsett de problem vi har får vi inte bortse från det faktum att enandet av Europa ligger i hela Europas intresse, och i vår historias intresse. Förra årets utvidgning visade att problemen inte ligger hos de nya medlemsstaterna, eftersom de agerar ytterst ansvarsfullt, vare sig det gäller ratificeringen av konstitutionsfördraget eller förra helgens toppmöte. Jag är övertygad om att Rumänien och Bulgarien kommer att agera lika ansvarsfullt efter det att de ansluter sig 2007 eller 2008. 

Alexander Stubb (PPE-DE ).
   – Herr talman! Jag skulle vilja påpeka tre saker. Det första är att vi inte borde skylla på Luxemburg, tvärtom utförde de ett utmärkt arbete med ordförandeskapet och visade vad små länder kan göra när de håller i ordförandeskap i allmänhet. Jean-Claude Junckers tal i dag var ett av de bästa som vi har hört i parlamentet på många år.
För det andra behöver vi en positiv vision. Jag är trött på att höra att alla skyller på varandra och gräver fram syndabockar. De två värsta syndabockarna jag än så länge har hört är för det första utvidgningen och för det andra avregleringen av marknaderna. Som jag ser det skall inte resultaten av de två folkomröstningarna eller Europeiska rådet innebära att vi stänger Europas gränser och hindrar konkurrenskraft. Tvärtom, det bästa som har hänt oss de senaste tio åren är de två senaste utvidgningsomgångarna. Vi måste undvika protektionism, och vi måste undvika nationalism.
Det tredje och sista som jag vill säga är att vi nu har ett ledarskapsvakuum i Europa. Det är tydligt att Frankrike och Tyskland inte längre är Europas drivkraft. Någon måste komma och plocka upp skärvorna och driva saker framåt. I medierna verkar det som om Tony Blair skulle vara den personen. Om Tony Blair är den personen så måste han utföra två saker. För det första måste han främja Europa mer och inte mindre. För det andra måste han kombinera detta med ekonomisk reform. Om han kan göra detta kan han fånga upp ledarskapsvakuumet, men dessvärre så är det vi har sett och hört från Tony Blair när han förut har försökt att tränga sig in i Europas hjärta någonting som kan kallas för ”NATO”: ”ingen handling, bara ord” [”no action, talk only”]. 
Neena Gill (PSE ).
   – Herr talman! Jag anser inte att uttalandena här i dag infriar våra medborgares förväntningar. De bidrar inte i någon större utsträckning för att upprätthålla EU:s trovärdighet som global aktör. De kommer dessutom inte att leda till en budget som kännetecknas av det framåtriktade tänkande som 2000-talets EU behöver.
Möjligheten att omarbeta EU-budgeten och lämna det föråldrade systemet bakom sig har, som jag ser det, förbisetts av både kommissionen och rådet. Vi står nu inför en budget vars enda framträdande politik är jordbruket. Detta kan inte fånga fantasin och strävan hos dem vi tjänar i någon större utsträckning och innehåller oerhörda missförhållanden – inte minst gentemot Luxemburg, det rikaste EU-landet och, samtidigt, den största nettomottagaren.
Dagens Europa måste möta de utmaningar som ligger framför oss, och vi måste lära oss den läxan nu. Våra medborgare vill bygga ett bättre Europa, vilket innebär en större ekonomisk tillväxt och sysselsättningsstabilitet. Herr ordförande! Hur kan ni därför rättfärdiga nedskärningar på de områden som folket vill se när det gäller forskningsmedel, tillväxt och arbeten? Vi lyssnar uppenbarligen inte och infriar inte våra medborgares prioriteringar.
Slutligen, i fråga om öppenhet frågar många varför dessa diskussioner förs bakom stängda dörrar. Jag föreslår att om rådet vill liera sig med folket där ute så borde det lämna dessa dörrar öppna och låta medborgarna lyssna på debatten. Allt jag kan säga är att jag hoppas att detta kommer att vara den högsta prioriteringen under Förenade kungarikets ordförandeskap. Å, vad jag längtar efter det brittiska ordförandeskapet! 
Georgios Papastamkos (PPE-DE ).
   – Herr talman! Efter att ha gratulerat Luxemburgs premiärminister och de andra medlemmarna av ordförandeskapet, vill jag kommentera de två punkter som dominerade Europeiska rådets senaste möte.
Första frågan: Förfarandet för att ratificera konstitutionsfördraget. Att i efterhand inleda en period av eftertanke för upp kreativt material för institutionell, politisk och strategisk självkritik till ytan.
Jag vill ställa följande fråga till kommissionens vice ordförande: Hur tänker kommissionen hantera medborgarnas kritik mot överreglering och överdrivet tekniska lagstiftningsförslag? Allvarligt talat, vad har hänt med vitboken om europeiskt styre?
Jag vill ställa följande fråga till rådsordföranden: Rådfrågas och informeras det civila samhället i tillräcklig grad innan och efter det att rådet antar beslut?
Jag vill ställa följande fråga till Europaparlamentets talman: Kommer Europaparlamentet att klara av sin viktiga funktion som politiskt organ, att vara ett forum för kreativa diskussioner om folkets konstaterade vilja, för en ?
Den enda vägen ut ur denna konstitutionella och politiska kris är att inleda en varaktig, öppen och demokratisk dialog med det civila samhället. Om den konstitutionella krisen inte har lösts till 2007 kommer vi att bli tvungna att antingen gå mot en konstitutionell översyn eller i riktning mot ”Nice plus”, eller slutligen, mot alternativet förstärkt samarbete.
Den andra punkten avser budgetplanen. Man säger att vi måste inse att ambitiösa målsättningar kräver tillräckliga ekonomiska medel. Utvidgning kräver även utvidgade resurser. Att återupprätta Europas historiska och politiska enighet framkallar nya definitioner av sammanhållningspolitik, en politik som är ett tecken på, som en horisontell princip för de gamla och de nya medlemsstaterna, ett Europa med stabilitet, solidaritet och socialt välstånd. Det är denna utomordentliga politiska inställning som är målet för den gemensamma jordbrukspolitiken. 
Laima Liucija Andrikienė (PPE-DE ).
   – Liksom många av mina kolleger vill jag börja med att tacka Luxemburgs premiärminister och tillika Europeiska rådets ordförande Jean-Claude Juncker och hans kolleger. Jag inväntade resultatet av Europeiska rådets möte i Vilnius i Litauen, och såg Jean-Claude Junckers presskonferens på TV efter midnatt på torsdagen. Hans framträdande var mycket bra, och han behärskade sina känslor väl, men en del andra såg, milt uttryckt, inte så bra ut. Jag betvivlar inte att de nya medlemsstaterna, däribland Litauen, kommer att uppskatta de senaste sex månadernas ordförandeskap och premiärminister Junckers personliga insatser. Luxemburg har tydligt visat att den välkända definitionen av denna stat som ”liten, men betydande” är sann. Vad skulle Europeiska unionen vara utan er!
Historien och tidigare erfarenheter visar tydligt att Europa, Europeiska unionen, alltid har varit stark när den inte har låtit nationella intressen, demonstrationer av staters makt eller vissa politiska ledares personliga ambitioner gå före, utan har gett företräde åt gemensamma värderingar och solidaritet, utan att försaka intern konkurrens, som är drivkraften i allt framåtskridande. Jag anser att vi i dag, när vi känner till och värderar resultaten av Europeiska rådet samt de franska och nederländska nejen till Europeiska unionens konstitutionsfördrag, och begrundar hur Förenade kungarikets vision av EU ser ut, även mycket noggrant bör analysera orsakerna till det nuvarande läget. Att ratificera konstitutionsfördraget bör inte vara ett ändamål i sig, och agitatorer och uttolkare kommer inte att vara till någon hjälp i denna situation, hur högt kvalificerade de än är. Det medborgarnas EU som vi har utropat måste bli verklighet, och detta innebär att vi måste lyssna uppmärksamt på medborgarnas röst om vi vill undvika nya besvikelser.
Analyser visar att konstitutionsfördraget i stor utsträckning förkastades i Frankrike och Nederländerna på grund av att dörren lämnades öppen för ett framtida medlemskap för Turkiet i Europeiska unionen. Vi kan också konstatera att de känsligaste frågorna i dag är sysselsättning, nya arbetstillfällen, ökad ekonomisk konkurrens och ytterligare utvidgning av Europeiska unionen. Dessa frågor bör vara vägledande i vår dialog med EU:s medborgare. 
Etelka Barsi-Pataky (PPE-DE ).
   – Herr talman! Rådets ordförande är känd i Europa som en skicklig och erfaren förhandlare. Anledningen till att vi står tomhänta här i dag måste vi söka på annat håll.
Många har talat om krisen i EU i dag, men detta är inte helt riktigt. Det är inte EU:s kris; det är en kris för EU-15, och inte bara i geografisk bemärkelse. Vi behöver en ny överenskommelse, som helt klart bör omfatta mycket mer än bara pengar. En del vill tala om Lissabon, och om konkurrenskraft. Låt oss då göra det! Men samtliga 25 medlemsstater måste delta. Vi kan inte förhandla om konkurrenskraft om vi är bundna till händer och fötter. Vi måste se över bestämmelserna om fri rörlighet för personer – det är i alla händelser hög tid. Vi får inte göra samma misstag med fri rörlighet för tjänster som vi gjorde med rörligheten för personer. När vi inte kunde lösa en fråga politiskt satte vi upp administrativa hinder. Några vill tala om jordbrukspolitiken. Utmärkt, men jag vill påminna er om att vi i de tio nya medlemsstaterna bidrar avsevärt från våra egna resurser. Det är viktigt att nå en finansiell överenskommelse, men det är ännu viktigare att vi undviker en situation där de nya medlemsstaterna återigen är bundna till händer och fötter av ett otal administrativa hinder om hur medlen används, eftersom vi tycks vara på väg i den riktningen.
Om vi behöver ett nytt avtal måste en av dess pelare vara att konsolidera den utvidgade unionen med 25 medlemsstater. Under de senaste 15 åren har vi i de tio nya medlemsstaterna kraftfullt undanröjt hindren, trots alla svårigheter. För att stärka EU – eftersom EU verkar behöva detta – måste alla 25 medlemsstaterna kraftfullt sträva efter soliditet. Under de senaste åren har det inte märkts mycket av detta. Saker och ting kanske förändras nu. 
Jacek Protasiewicz (PPE-DE ).
   – Herr talman! Det råder inget tvivel om att resultatet av förra veckans möte i Europeiska rådet har kastat en skugga över det sex månader långa luxemburgska ordförandeskapet. Mycket har redan sagts om skälen till detta misslyckande. Själv instämmer jag fullständigt i de åsikter som ordförande José Manuel Barroso uttryckte i början av debatten, i synnerhet när det gäller hans kommentarer om anledningen till att man inte lyckades nå någon kompromiss om budgetplanen.
Jag håller inte med om att EU står inför en långsiktig kris, och jag anser att dödläget i EU:s utgifter snart kommer att brytas. Samtidigt vill jag emellertid mycket starkt betona att de nya medlemsstaterna inte får bli lidande till följd av detta. Solidariteten i EU får inte falla offer för konflikter mellan de 15 gamla medlemsstaterna.
Vi kommer aldrig att åstadkomma dynamisk ekonomisk tillväxt i EU om nästan en fjärdedel av EU:s befolkning förvägras det väsentliga stöd de kommer att behöva under de närmaste åren för att övervinna följderna av den politiska och ekonomiska uppdelning av EU som tvingas på nationerna från Central- och Östeuropa. Hela EU måste samarbeta för detta ändamål. Det ligger i de rikare medlemsstaternas centrala intresse att investera i de nya medlemsstaterna för att påskynda deras utveckling. En stark sammanhållningspolitik och fri rörlighet för tjänster utgör de bästa hjälpmedlen för att nå detta mål.
Som ledamot av parlamentets utskott för konstitutionella frågor vill jag även gratulera det luxemburgska ordförandeskapet till att det har uppmanat till vad som har benämnts en tid av eftertanke i debatten om konstitutionsfördraget. Det var ett mycket välbetänkt drag, och det är nödvändigt om vi skall kunna upprätthålla en sund demokrati i EU. Om vi väljer att ignorera resultaten av folkomröstningarna i Frankrike och Nederländerna kommer vi att bredda klyftan mellan EU:s elit och medborgarna. De som har begärt att ratificeringsprocessen skall fortsätta utan någon tid för eftertanke, som om ingenting hade hänt, skulle uppnå exakt motsatt syfte. De skulle förverka alla chanser till att nå verklig demokratisk legitimitet för det europeiska projektet, kanske för många år framåt.
Jag är övertygad om att det luxemburgska ordförandeskapet genom att lätta på gaspedalen har lotsat EU runt en farlig krök när det gäller denna fråga. Jag vill ta tillfället i akt att särskilt tacka premiärminister Jean-Claude Juncker och Nicolas Schmit för detta. 
Ioannis Kasoulides (PPE-DE ).
   – Herr talman! En hel rad av mina kolleger har efter varandra gratulerat det luxemburgska ordförandeskapet. Jag är extra stolt i dag, eftersom ett land av samma storlek som det land jag företräder, har kunnat frambringa ledare som visar att de kan tala utan att skräda orden och att de även står sig som ledare utanför det egna landets gränser.
Lilla Cypern, som är kvalificerat för att vara en positiv bidragsgivare på grundval av viss diskutabel statistik, kan inte bidra positivt när Förenade kungariket samtidigt har förmånen av återbetalningar. Kriterierna för jordbruket kan inte användas för bidragen till BNP; det måste vara den sociala balansen mellan staden och landsbygden samt bekämpande av urbanisering och miljöskydd som räknas.
Ni har främjat Lissabonprocessen, vars misslyckande hittills återigen måste skyllas på medlemsstaterna. Ni har nått stabilitetspakten som medlemsstaternas regeringar vid den tidpunkten visste hur de skulle kompromissa om, eftersom detta var en särskilt brännande fråga för dem.
Jag vill även gratulera er till ert bidrag till den gemensamma ståndpunkten om associeringsrådet mellan EU och Turkiet, som måste räknas som en av era prestationer, och jag vill personligen gratulera er, herr Schmit, till era insatser för att utarbeta ett förslagspaket för Cypern, som kommer att utgöra grunden för att kunna föra en dialog i god anda mellan de två samhällena, för att lösa våra problem. 
James Elles (PPE-DE ).
   – Herr talman! Jag skulle vilja sluta mig till dem som har gratulerat Europeiska rådets ordförande, Jean-Claude Juncker, för de uppriktiga ansträngningar han gjorde för att försöka nå ett beslut i dessa väldigt svåra och komplexa frågor i Europeiska rådet förra veckan.
I efterhand inser vi att Martin Schulz hade rätt om att vi i parlamentet hade gjort vårt arbete och att kommissionen hade gjort sitt arbete, men att rådet på grund av en överbelastad dagordning faktiskt inte hade reflekterat ordentligt över budgetplanen. Därför var det kanske en bit över unionens förmåga att nå ett avtal på två veckor. Inget avtal är bättre än ett dåligt avtal.
Nu måste vi se framåt, och det finns fyra punkter som jag snabbt kommer att ta upp. Den första är att ha en riktig debatt om unionens prioriteringar. Hur kan man ha en budgetplan om man inte vet vilken politik som kommer att prioriteras? Agendan för ekonomiska reformer måste vara en del av detta.
Graham Watson talade om att Förenade kungariket och Frankrike befinner sig i Jurassic Park. Jag tycker att Frankrikes och Tysklands ekonomier är dinosaurierna i Jurassic Park. Vi måste se till att det finns en ekonomisk dynamik som visar att vi kan konkurrera i en global ekonomi.
För det andra måste vi kunna sluta ett budgetavtal. Inte som José Manuel Barroso sade, ett sjuårigt avtal med en utvärdering. Låt oss gå tillbaka till det vi sade i Bergerresolutionen och sluta ett femårigt avtal och låta kommissionen och parlamentet utvärdera det 2011. På det sättet kan vi se hur långt vi når utan att behöva förutspå vilka våra utgifter kommer att bli alltför långt in i framtiden. När vi omvärderar det alternativet måste vi göra mer för medfinansiering av jordbruket, som Kyösti Tapio Virrankoski sade.
För det tredje – och jag inkluderar två avslutande punkter här – måste vi studera frågan om konstitutionsfördraget. Jag välkomnar uppskjutningen av ratifikationen eftersom det är mycket som behövs där när det gäller öppenhet, ansvarsskyldighet, demokrati och inbegripandet av nationella parlament. Detta kommer att vara oumbärligt för unionen i framtiden.
Sist men inte minst kommer frågan om utvidgningen. Herr ordförande, när man renoverar ett hus så bygger man inte ett annex och försöker se till att man fortsätter att bygga ut. Låt oss, som Hartmut Nassauer sade, koncentrera oss på vad som verkligen är viktigt för våra europeiska medborgare och sedan, om nödvändigt, tänka på utvidgning lite längre fram i tiden. 
Maria da Assunção Esteves (PPE-DE ).
   – Herr talman! Det europeiska projektet kännetecknas för närvarande av osäkerhet och oro, och likväl är detta även en tid som sporrar oss att se mot framtiden. Med hjälp av EU:s framåtanda granskar vi läget och ställer grundläggande frågor.
Ambitionen var att skapa ett fullständigt, integrerat rättsligt system, som kännetecknas av mänsklig värdighet och som gör att vi kan föregå med gott exempel för omvärlden. EU utarbetade ett konstitutionsfördrag som gav oss möjlighet att slippa ut från kontorens fängelse och gå ut på gatorna. Debatten om konstitutionsfördraget har onekligen betraktats som den största demokratiseringen i Europas historia.
EU söker en offentlig identitet, som karakteriseras av öppenhet och tillit.
Slutligen finns det ingen återvändo från denna odyssé; EU är bundet av sin plikt att inte överge ambitionen att skapa en politisk gemenskap. Dessutom får EU inte bara tänka på sig självt. Utan ett integrerat EU finns ingen europeisk modell, och utan en europeisk modell kan vi inte vara ett föredöme för mänsklig värdighet i världen.
Politisk integration är det enda sättet att göra beslutsprocessen effektiv, ge vårt värdesystem fasta grunder och se till att Europa talar med en enda röst.
Parlamentet måste vara aktivt och synligt under den förestående tiden; det måste arbeta i ett nätverk med de nationella parlamenten. Politiska partier, lokala myndigheter och medborgarsammanslutningar måste fylla sin funktion, och även medierna bör involveras.
I detta avseende har EU-institutionerna ett ansvar som de orubbligt måste uppfylla, med tanke på att EU-debatten inte bara är en samling nationella debatter. Konstitutionsfördraget passar bra in i denna process att söka samförstånd i en öppen och splittrad verklighet. Genom konstitutionen har vi en plikt att öka medvetenheten om vårt delade intresse.
Vi måste därför ta itu med några frågor: Utvidgningen och styrelsesätt, EU:s finansiella modell, beslutsprocessen och subsidiaritet, integration och social, ekonomisk och politisk pluralism, och slutligen frågan om huruvida konstitutionsfördraget skall fungera som en drivkraft eller som en ram.
Man lär sig lite i taget. 
Malcolm Harbour (PPE-DE ).
   – Herr talman! Som min grupps samordnare i utskottet för den inre marknaden och konsumentskydd skulle jag vilja gratulera det luxemburgska ordförandeskapet för det utomordentliga arbete det har gjort, inte bara för att avsluta ett antal avgörande ärenden såsom otillbörliga affärsmetoder, utan också för dess väldigt starka engagemang i arbetet i vårt utskott och dess väldigt starka engagemang för den inre marknaden.
Jag vill särskilt tacka det luxemburgska ordförandeskapet för att det under minister Jeannot Kreckés ledarskap har fortsatt med det viktiga arbetet med tjänstedirektivet. Det gläder mig att det luxemburgska ordförandeskapet inte har låtit sig skrämmas av uttalanden från vissa stora aktörer inom europeisk politik om problemen med detta direktiv, och om hur de har löst det och hur de har tagit kål på det i vissa fall. Herr rådsordförande! Jag är glad att ni har varit lika engagerad i det avgörande projektet att fullborda den inre marknaden som vi har varit på vår sida, och vi kommer att fortsätta att arbeta hårt med det brittiska ordförandeskapet för att nå en slutsats och för att bygga vidare på det arbete som ni har gjort.
Om ni tillåter det skulle jag vilja koppla den frågan till vissa viktiga anmärkningar som ordföranden gjorde i eftermiddags. Jag skulle vilja lyfta fram en fråga där jag inte är överens med honom: han sade att ett av de val som vi står inför för tillfället är det mellan en fri marknad och en starkare politisk union. Jag skulle vilja påstå, kolleger, att valet inte alls är detta. Vi har redan gått längre än till en fri marknad: en inre marknad är en helt annan sak. Det är en viktig politisk och ekonomisk kraft. Våra medborgare vill och förstår det, men jag frågar de av er som fortfarande är kvar här i kammaren hur många av era väljare som vet vad en politisk union är och i vilken riktning den för oss? Att folk inte vet vad en politisk union är för någonting är helt säkert en av anledningarna till att konstitutionen så grundligt förkastades i Nederländerna och i Frankrike. De känner sig faktiskt hotade av den potentiella förlust av suveränitet som den medför. Låt oss därför fortsätta med den inre marknaden. Vi kan vilja se över vart den politiska unionen rör sig och de förändringar vi gör i konstitutionen, men den inre marknaden måste fortsätta att vara den drivande kraften under det brittiska ordförandeskapet. 
Nicolas Schmit,
    – Herr talman! Först och främst vill jag, på rådsordförandens vägnar, på mina egna vägnar, på alla de andra ordförandena för de olika rådskonstellationernas vägnar, och även på hela det luxemburgska ordförandeskapets vägnar, tacka er alla för era gratulationer, för era positiva utvärderingar och, framför allt, för den uppmuntran som ni har gett uttryck för under denna debatt.
Det är sant att EU genomgår allvarliga svårigheter, men jag anser att dessa svårigheter kan hjälpa oss. Först och främst genom att få oss att ändra inriktning, och mer djupgående begrunda utvecklingen av detta vårt EU. I viss mån är detta vad som har beslutats: En reflektion, inte inom stängda dörrar, i hemlighet, utan en reflektionsdebatt, en reflektionsdialog med medborgarna om vilken väg vi måste följa mot europeisk integration. Om dessa svårigheter kan hjälpa oss att öppna dessa dörrar och inleda den debatten, anser jag att de till slut kommer att ha tjänat ett syfte.
En del har tagit upp tanken att dessa negativa röster motiverades av ett antal farhågor som uttryckts av medborgarna, i synnerhet farhågor när det gäller det sociala området och den oro som globaliseringen ger upphov till. Kort sagt, alla dessa frågor måste tas med i denna debatt, i denna dialog med medborgarna. Vi i Luxemburg tar risken att hålla ett debattval, en debattfolkomröstning: Vi är de som har hållit fast vid datumet den 10 juli. Det är ett modigt beslut, men Luxemburgs folk krävde detta beslut. Nåväl, jag har förtroende för dem, och jag anser att ett tydligt budskap av kontinuitet med konstitutionsfördraget kommer att utgå från denna folkomröstning den 10 juli. Jag är förhoppningsfull och hoppas att parlamentet efter denna folkomröstning, som jag hoppas och ber kommer att ge ett positivt resultat, kommer att ta kommandot, så att konstitutionsfördraget inte läggs på is på obestämd tid. Jag trodde själv att vi hade blivit av med isen när vi reformerade den gemensamma jordbrukspolitiken, när vi inte längre hade några berg av smör. Nu ser jag emellertid att vi lägger konstitutionen och budgetplanen på is. Nej, EU behöver inte gå i ide; det behöver handling. EU behöver en tydligt utstakad väg.
Nu är det alltså dags att lämna över stafettpinnen. Vi kunde ha nått en överenskommelse om budgetplanen, och det är oerhört beklagligt att vi inte gjorde det. Jag anser att Jean-Claude Juncker avlade en så öppen rapport som Jens-Peter Bonde hade hoppats på, så öppen som möjligt. Vi har talat mycket om flera olika aspekter av förhandlingarna. Vi var en hårsmån från att nå en överenskommelse, eftersom vi vet att om det hade funnits en verklig tendens till att enas, så skulle de som förkastade överenskommelsen ha gått med på den till slut. De gjorde inte detta på grund av att den aktuella överenskommelsen misslyckades av de skäl som ni känner till. Många skäl har också lagts fram för att inte godta denna överenskommelse. Jag har tyvärr en känsla av att dessa skäl till slut är mer svepskäl än verkliga skäl. Om reformer blir en förevändning för att låta bli att anta viktiga beslut för EU är detta att göra EU en björntjänst. Jag säger er detta, och Jean-Claude Juncker har redan sagt det: Vi var beredda att, i en förklaring, göra ett verkligt åtagande för reformer. Detta åtagande förverkligades dock inte eftersom vi till slut inte lyckades fatta något definitivt beslut om budgetplanen. Reformer ja, men solidariska reformer. Vi kan inte genomföra reformer utan folket. Vi kan inte genomföra reformer utan solidaritet med alla.
Jordbrukspolitiken var också föremål för mycket kritik. Vi glömmer alldeles för lätt att vi, trots allt, har gjort grundläggande landvinningar med denna jordbrukspolitik. Vem vill att den europeiska landsbygden skall drabbas av ökenspridning? Vem vill ha fattigdom bland landsbygdsbefolkningen? Vem vill ha detta? Jag anser att vi, än en gång, måste diskutera jordbrukspolitiken och inte skylla alla problem på den, inte demonisera den, så att säga. Jag menar att det krävs en viss uppriktighet i denna fråga. Först och främst, och jag upprepar det som Friedrich-Wilhelm Graefe zu Baringdorf sade om denna punkt, är alla verkligen så oskyldiga när vi diskuterar jordbrukspolitik? Vill alla bara reformera den på sitt sätt, utan att tänka på att det finns andra sätt att reformera den på? Ni kommer säkerligen att få många fler tillfällen att diskutera reformer, inklusive reformen av den gemensamma jordbrukspolitiken. Glöm bara inte att vi även måste visa solidaritet med landsbygden, som också är en del av den europeiska kulturen.
Jag beklagar naturligtvis att EU inte har lyckats finna den positiva dynamik som unionen kunde ha fått ut från antagandet av den förbättrade stabilitets- och tillväxtpakten, och i synnerhet från en översyn av Lissabonstrategin. Vi har ingen budgetplan. Jag önskar nästa ordförandeskap lycka till med att nå en godtagbar och balanserad överenskommelse – någon har förvisso redan nämnt balanserade överenskommelser – och att hänsyn tas till Reimer Böges betänkande, som antogs av en mycket stor majoritet av parlamentet. Med tanke på att det i alla händelser fortfarande skulle ha varit nödvändigt att förhandla med parlamentet om den överenskommelse som hade nåtts i rådet, är det en illusion att tro att rådet ensamt beslutar om budgetplanen, eftersom det står klart att rådet endast kan nå en överenskommelse inom den interinstitutionella ramen, med parlamentets, och naturligtvis även kommissionens, samtycke.
Mycket har sagts om rättvis ersättning. Jag anser att detta är ett virus som gnager på den europeiska solidariteten: Vi måste utrota det. EU måste faktiskt vaccineras mot denna trångsynta tanke om rättvis ersättning.
Jag kommer inte att tala om definitionen av de rikaste medlemsstaterna – jag vill inte dras in i diskussioner av det slaget – men jag har noterat att det har förekommit en hel del fifflande med siffrorna. Det har fifflats mycket för att rättfärdiga ståndpunkter som, om de förklarades lite bättre, skulle förefalla mycket mer kvalificerade.
Jag vill emellertid inte avsluta denna utvärdering av det luxemburgska ordförandeskapet utan att betona, vilket Malcolm Harbour gjorde, att även om vi har misslyckats i fråga om budgetplanen har det också funnits många framgångar, och EU fortsätter att arbeta på andra områden som är viktiga för EU-medborgarna. Jag noterar till exempel att det, delvis tack vare parlamentet, har nåtts ett avtal om koden för de ”yttre gränserna”. Detta är grundläggande om vi skall kunna öka säkerheten vid våra yttre gränser, och parlamentet kommer att rösta om detta under denna sammanträdesperiod. Vi får inte förringa denna framgång, och vi får inte gräva ned oss i en alltför negativ diskussion om det nuvarande tillståndet i EU.
Jag konstaterar även att vi har nått ett dussin antaganden om viktiga frågor under första behandlingen med parlamentet, såsom gränsöverskridande sammanslagningar och frågor som rör den inre marknaden. Detta är enligt min mening viktiga prestationer, och de får inte förringas. Detsamma gäller antaganden av frågor som fordonsförsäkringar, som antogs under andra behandlingen, utan att behöva ta till förlikning, något som får direkta följder för medborgare som reser över gränserna.
Ja, EU genomgår stora svårigheter, men jag anser att en del av EU:s öde nu ligger i era händer. Vi vill inleda en debatt. Den debatten måste föras här, och den måste föras i de nationella parlamenten, och med allmänheten. Jag hoppas att ni kommer att tillföra denna debatt allt det mod och all den kreativitet som ni har visat tidigare, så att vi så snabbt som möjligt kan klara ut dessa svårigheter.
Margot Wallström,
   . – Herr talman! För det första skulle jag vilja sluta mig till alla dem som har utryckt sin uppriktiga beundran av och tacksamhet till Jean-Claude Juncker, minister Nicolas Schmit, och deras grupp för deras engagemang, passion och vad jag skulle vilja kalla det sinne för Europa som de har uppvisat. Vi talar ofta om ett sinne för staten i samband med stora statsmän och kvinnor, men det är hög tid att införa konceptet om ett sinne för Europa, och det är vad särskilt Jean-Claude Juncker har visat upp under det luxemburgska ordförandeskapet. Jag skulle vilja tillägga att vi också storligen uppskattar den insyn och öppenhet ni har infört, herr Juncker.
Vi skall naturligtvis också understryka de framgångar ni har lyckats uppnå i ett väldigt svårt politiskt sammanhang. Men denna debatt om det luxemburgska ordförandeskapet har blivit en debatt om den europeiska krisen. Det tydligaste uttrycket av denna kris är kanske den känsla av förvirring som vi nu skönjer hos allmänheten och de väldigt grundläggande frågor som medborgarna har börjat att ställa. Vad kommer att hända med konstitutionen? Vad betyder det om vi till slut inte kan ha någon konstitution? Vad kommer detta ha för effekt på utvidgningen? Har det redan börjat påverka utvidgningen? I de olika regionerna i Europa har de redan börjat ställa väldigt grundläggande frågor om budgeten. Vad kommer att hända? Kommer vi att få våra pengar? Vad händer med alla våra projekt?
Tillåt mig bara att säga till Malcolm Harbour och andra att vi inte skall underskatta Europas medborgare. I Europa vet de att EU inte bara handlar om en marknad. Det handlar också om livskvalitet, och de förväntar sig att Europeiska unionen tillhandahåller och inrättar politik som påverkar deras livskvalitet, miljön och alla andra frågor som är så viktiga för våra dagliga liv. Det är de frågor som de europeiska medborgarna kommer att fortsätta att ställa till alla våra institutioner, och det är vårt gemensamma ansvar att, så gott vi kan, tillhandahålla svaren.
Europeiska unionen är en unik skapelse. Den arbetar med det synnerligen konstruktiva, eller förhoppningsvis konstruktiva, samspelet inom ramen för den ”institutionella triangeln” som grund. Resultaten av Europeiska rådet denna helg verkar dock visa att ett av hörnen är trasigt på något sätt. Det lägger ett större ansvar på de andra två hörnen – kommissionen och parlamentet – men i denna debatt har jag sett att det finns en vilja och en beslutsamhet att samarbeta.
Jean-Claude Juncker talade om den institutionella mognad som parlamentet har visat upp. Vi har till exempel sett det nyligen vid tillfället för parlamentets resolution om budgetplanen. Som ordförande José Manuel Barroso tidigare sade står kommissionen beredd att hjälpa det tillträdande ordförandeskapet att nå en överenskommelse om den framtida budgetplanen. Vi måste dock hålla tre avgörande punkter i minnet.
För det första behöver vi resurser för att genomföra den politik som medborgarna förväntar sig att unionen skall driva, och vi behöver budgeten för det. Ett avtal som inte garanterar dessa resurser kommer inte att tillåta oss att överbrygga glappet mellan medborgarna och EU. För det andra måste parlamentet godkänna överenskommelsen.
För det tredje måste det uppfylla de legitima behoven i nya medlemsstaterna, som visat upp sin konstruktiva attityd under toppmötet.
Den huvudsakliga utmaningen för de kommande månaderna är att sätta i gång en riktig dialog om Europas framtid. Europeiska rådet har krävt denna dialog, i vilken kommissionen också är inbjuden att spela en central roll.
Vi kommer naturligtvis att forma det vi kallar plan D: debatt, dialog och demokrati. Vi kommer att arbeta med de andra institutionerna, och vi kommer att försöka mobilisera de nödvändiga resurserna för detta.
Kommissionen kommer att axla sitt ansvar, och vi kommer också genast att börja arbeta med den ”strategiska färdplanen”, som förhoppningsvis kommer att tillhandahålla lite fler av svaren till de väldigt grundläggande frågorna som jag nämnde tidigare.
Vi kommer mer än någonsin att behöva synpunkter, samarbete och stöd från parlamentet och från alla dem som liksom Jean-Claude Juncker har utvecklat ett sinne för Europa och som är redo att svara på denna väldigt högtidliga inbjudan.
Talmannen.
   – Tack så mycket, fru Wallström. Jag hoppas att Europaparlamentet och de nationella parlamenten kan spela en liten roll i den plan D som ni lägger fram med rådet och kommissionen.
Jag har mottagit sex resolutionsförslag(1) som ingivits i enlighet med artikel 103.2 i arbetsordningen.
Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 12.00.
Ilda Figueiredo (GUE/NGL ).
   – Under detta möte i Europeiska rådet stod följderna av den dubbla segern för nejkampanjen i de franska och nederländska folkomröstningarna den 29 maj och den 1 juni klara för alla. Denna seger banade väg för att bekämpa de alltmer nyliberala riktlinjer som gradvis har införts i EU under de senaste åren, och som till sist skrevs in i den så kallade europeiska konstitutionen. Från en politisk och juridisk synpunkt tillfogade folket konstitutionsfördraget ett dödligt slag i dessa folkomröstningar, med tanke på att fördraget endast kan träda i kraft om det ratificeras av samtliga 25 medlemsstater.
Europeiska rådet den 16–17 juni hade bevisen mitt framför ögonen, och ändå valde man att bortse från detta, och föredrog i stället att erkänna att man hade lidit ett bakslag och förlänga våndan ännu en tid genom att ta ett år på sig för att göra ett överslag av läget. Rådet måste någon gång erkänna att detta förslag i sin nuvarande utformning inte kan träda i kraft, och att det även i reviderad form måste gå igenom hela ratificeringsprocessen igen.
När det gäller budgetplanen är den kompletta frånvaron av någon slags anda av solidaritet beklaglig ...

Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är ett betänkande av Giuseppe Gargani (A6-0189/2005) för utskottet för rättsliga frågor om ändring av beslutet av den 4 juni 2003 om antagande av Europaparlamentets ledamotsstadga (2005/2124(INI)). 
Giuseppe Gargani (PPE-DE ),
   . – Herr talman, mina damer och herrar! Syftet med den ledamotsstadga vi diskuterar är först och främst att fastställa ledamöternas privilegier. Syftet med stadgan är alltså att fastställa vad det innebär att vara ledamot av Europaparlamentet, vilka rättigheter och skyldigheter ledamöterna har, och hur immuniteten, som gör att ledamoten förvandlas från ett nationellt ombud till en företrädare för alla EU-medborgare, är utformad.
I grund och botten är ledamotsstadgan en grundläggande pelare i den europeiska integrationsprocessen, och den antas inte för att reglera löner eller kostnadsersättningar, utan för att reglera och stärka ledamöternas roll och funktion i Europeiska gemenskapen.
Ett standardiserat synsätt på lönesystemet skulle kunna bli diskriminerande, eftersom detta skulle innebära att man behandlar olika situationer på samma sätt. De som brydde sig mest om den delen av stadgan – som jag bedömer som mindre viktig, och som endast tjänar ett demagogiskt ändamål eftersom den upprör massmediernas känslor – misstar sig, och har inte lyckats få grepp om den djupgående innebörden av dessa nya bestämmelser på EU-nivå.
Herr Juncker! Enligt min mening är det ett viktigt beslut som parlamentet står i begrepp att fatta i denna tid av kris, eftersom arbetet med att ge parlamentet en mer europeisk funktion är värdefullt och grundläggande för unionens trovärdighet. Det är av det skälet som rådet och medlemsstaterna, som inte vill att Europaparlamentet skall bli starkare, motsätter sig ledamotsstadgan.
Vi var nära att enas under den föregående mandatperioden, och Willi Rothley, en skicklig juridisk expert, och jag själv bidrog avsevärt till detta. Europaparlamentet gjorde vad det skulle i juni och december genom att lyssna till rådets förslag, som rådet emellertid drog tillbaka efter det att vi hade antagit dem, och inte har godkänt sedan dess. Jag vill nämna Klaus-Heiner Lehne, som på ett intelligent och samarbetsvilligt sätt har bidragit avsevärt till texten i fråga. I december 2003 sammanfattade han det hela mycket träffande: ”Vi har nu förhandlat i nästan fem år, och vi kan inte fortsätta längre i ett läge där rådet lurar parlamentet att dansa som en björn med ring i nosen i en cirkusarena.” I dag upprepar jag vad Klaus-Heiner Lehne sade då.
Europaparlamentets ledamöter måste ha en egen fristående referensram, som inte härrör från deras ursprungsmedlemsstater, utan från att de är företrädare för gemenskapen. I ett officiellt uttalande åtog sig rådet att utarbeta gemensamma bestämmelser för oss när det gäller parlamentarisk immunitet. Det är ett starkt politiskt åtagande, som jag välkomnar, och vi vill gärna att det luxemburgska ordförandeskapet bekräftar det här i parlamentet i dag.
I den text som vi i utskottet för rättsliga frågor har godkänt beaktas de otaliga förslagen från rådet, och texten utgör ett viktigt jämviktsläge, herr talman, och det är viktigt att vi finner en medelväg. Vi ledamöter har återigen varit beredda att betala priset för att få vår stadga, och jag måste säga att även de italienska ledamöterna, som anses vara avogt inställda till lönefrågan, har bidragit till detta, trots att det medför en drastisk sänkning av deras löner.
Även om vi har godtagit alla rådets krav har alltså det luxemburgska ordförandeskapet fortfarande utryckt vissa tvivel, och motsätter sig ett skäl – nummer 12 – som jag föreslog och utskottet godkände, ett skäl som ger medlemsstaterna möjlighet att anta särskilda bestämmelser för att jämställa Europaparlamentets ledamöter med sina nationella parlamentsledamöter. Skäl 12 är en spegelbild av skäl 11, enligt vilket medlemsstaterna tvärtom ges rätt att tillämpa nationella skatterättsliga bestämmelser. Om några medlemsstater får nationalisera systemet, och i själva verket sänka våra löner, varför får inte andra komplettera det i stället, eller ge oss de möjligheter som de ger ledamöter av nationella parlament?
Mina damer och herrar! Varför är det så svårt att förstå att ledamotsstadgan utgör den rättsliga grunden – och detta är viktigt – för att medlemsstaterna skall kunna tillhandahålla de förmåner som de även ger ledamöterna av parlamentet i deras eget land? Genom att sända en personlig skrivelse och genom att låta bli att rådfråga rådet har det luxemburgska ordförandeskapet – det måste jag säga – reagerat förhastat på detta ändringsförslag, och förklarat att de inte håller med om det. Ordförandeskapet har sänt en skrivelse som, enligt min mening – och säkerligen enligt de flesta ledamöternas åsikt – är oacceptabel ur institutionell synvinkel.
Detta är otillbörlig inblandning, vilket jag har rapporterat till er, herr talman, för att försvara vårt oberoende och vår suveränitet. Det är nödvändigt att påminna det luxemburgska ordförandeskapet om att det måste respektera parlamentets funktion och privilegier. Om ordförandeskapet inte hade slösat tid på att kritisera parlamentet eller konstruera skenbara hinder, och i stället hade lagt mer energi på att förhindra Europeiska rådets misslyckande, kanske det skulle ha agerat klokare. Det försöker nu säkra åtminstone ett positivt resultat genom att verka för tillkännagivandet av denna stadga, som jag anser vara en viktig milstolpe i parlamentets verksamhet.
Parlamentet är medvetet om krisen i EU, som vi har diskuterat hela eftermiddagen, och om behovet av att byta metod. EU måste överbrygga den tid då byråkratin vägde tyngre än frågornas dynamik. EU är en politisk fråga, inte en stereotyp, och det krävs tydliga riktlinjer, inte en kompromiss till varje pris. Jag hoppas att Förenade kungariket har för avsikt att välja ett nytt handlingssätt, vilket även parlamentet måste göra.
Jag är övertygad om att rådet inte kommer att förkasta ledamotsstadgan på grund av detta ändringsförslag, som innehåller en möjlighet som rådet formellt har förklarat att det kunde godta. Det är den rättsliga grunden. Vad skulle hända om dessa åtgärder inte fanns? Enligt min åsikt, herr talman, skulle EG-domstolen kunna anse dem vara ogiltiga. Korrespondensen mellan parlamentets talman och rådets ordförande väger tungt på politisk nivå, men inte för EG-domstolen. Om de godtas politiskt, varför inte fastställa detta i stadgan, om det inte är så att en del hyser reservationer, vilka jag hoppas inte kommer att nedlåta sig till sådana billiga knep?
Herr talman! Jag kommer att avsluta med en vädjan: Låt oss anta stadgan som den har lagts fram av utskottet för rättsliga frågor. Alla ledamöter har samarbetat avsevärt, och det är en väl avvägd text, som kommer att träda i kraft 2009, vilket ger utrymme för lämpliga övergångsperioder för anpassning till det nya systemet. Det är ett verkligt första steg mot en gemensam stadga för Europaparlamentets ledamöter. 
Nicolas Schmit,
   . – Herr talman, mina damer och herrar! Stadgan för Europaparlamentets ledamöter har diskuterats i 15 år och, som ni vet, har både parlamentet och rådet tagit många initiativ för att inrätta en sådan stadga.
Den stadga vi behandlar i dag tog huvudsakligen form under andra halvåret 2001, då Belgien innehade ordförandeskapet. Parlamentet och rådet var mycket nära att enas vid den tidpunkten, men stötestenen visade sig vara ersättning av faktiska utgifter samt skatteplikten. Därefter körde arbetet fast, och det var under det italienska ordförandeskapet som Willi Rothley lade fram ett nytt förslag till betänkande inför parlamentet, vilket även det tycktes ha goda utsikter till framgång. Willi Rothleys föreslagna lösning innebar en möjlighet till förlikning mellan rådets och parlamentets ståndpunkter. Parlamentet förespråkade nu i synnerhet ersättning av ledamöternas faktiska utgifter enligt ett system som skulle träda i kraft samtidigt med den nya stadgan. Den 21 januari 2004 lades Rothleybetänkandet fram inför utskottet för rättsliga frågor för diskussion. Tyvärr lyckades inte rådet (allmänna frågor) nå en politisk överenskommelse den 26 januari 2004, huvudsakligen på grund av förslagens följder för budgeten.
I ett tal inför Europeiska rådet i november 2004 antydde talman Josep Borrell Fontelles – ni, herr talman – att Europaparlamentet var berett att vara flexibelt för att säkra en snabb överenskommelse. Han betonade inför Europeiska rådet att parlamentet inte formellt kunde lägga fram ett nytt förslag utan att vara säkert på att det skulle godtas av rådet, och att det följaktligen krävdes informella samråd. Vid årsslutet 2004, under det nederländska ordförandeskapet, genomfördes dessa samråd i närvaro av företrädare för det framtida luxemburgska ordförandeskapet, och man enades om att man skulle arbeta för att nå en överenskommelse under första halvåret 2005. Den 12 januari 2005 bekräftade rådsordföranden, i sin redogörelse för det luxemburgska ordförandeskapets program inför Europaparlamentet, ordförandeskapets avsikt att se till att förhandlingarna om denna fråga skulle slutföras framgångsrikt.
Herr talman! Efter att under 26 år – ja, 26 år – ha valts direkt genom allmän rösträtt har Europaparlamentet fortfarande ingen enhetlig stadga för sina ledamöter. Därför kan denna dag och morgondagen, när omröstningen genomförs, bli avgörande, med tanke på att rådet och Europaparlamentet äntligen tycks kunna fatta ett beslut.
Jag vill särskilt gratulera Giuseppe Gargani, föredragande och ordförande för utskottet för rättsliga frågor, och ledamöterna av detta utskott, som inom ramen för en oerhört snäv tidsram, det skall erkännas, har lyckats lägga fram ett betänkande som säkerligen kommer att tillfredsställa rådet. Det är även sant att ordförandeskapet kanske kunde ha ägnat mer tid åt denna fråga. Vi trodde att vi skulle kunna lösa frågan om budgetplanen samtidigt. Hade vi vetat då vad vi vet nu, skulle vi ha lämnat budgetplanen till nästa ordförandeskap för att kunna inrikta oss närmare på ledamotsstadgan. Jag vill särskilt tacka er, herr talman, och ert kontor och sekretariat, för era gemensamma insatser och för den kontinuerliga formella och informella dialogen med vårt ordförandeskap. Ni har visat avsevärt mod och målmedvetenhet i arbetet med denna stadga, vilket inte alltid har varit lätt. Jag vill också tacka de övriga parlamentsledamöterna, som tålmodigt, och ibland diskret, har hjälpt oss i arbetet med denna svåra och känsliga fråga, som alltid riskerar att bli måltavla för demagoger. Detta har återigen fullständigt klargjorts för mig denna eftermiddag här i parlamentet.
Rådet har för sitt vidkommande hållit sitt löfte genom att försöka nå samförstånd om en rad frågor som kan vara grundläggande för en överenskommelse om förslaget till stadga. I en skrivelse av den 6 juni till er talman nämnde jag dessa frågor, som huvudsakligen berörde ersättningar, principen om ersättning av resekostnader och personliga utgifter på grundval av faktiska kostnader, och principen om att Europaparlamentet, och följaktligen gemenskapsbudgeten, skall bära ansvaret för pensionsinbetalningar. Rådet gläder sig åt att kunna konstatera att alla dessa frågor, tack vare vårt nära samarbete, har tagits med i det slutliga betänkande som läggs fram inför er i dag, och jag anser att det förslag som vi står i begrepp att besluta om kommer att bidra till ökad öppenhet, vilket är ett allt vanligare krav i alla våra, och era, överläggningar. Förslaget är även förenligt med en grundläggande princip som underbygger all EU-politik, nämligen icke-diskriminering, samt principen om lika lön för lika arbete.
I en skrivelse av den 16 juni till talman Josep Borell Fontelles uttryckte jag min tillfredsställelse över det överväldigande samtycke som uttrycktes av ledamöterna av utskottet för rättsliga frågor vid omröstningen om föreliggande betänkande. Jag påtalade även att de ändringsförslag som antagits av utskottet var godtagbara för ordförandeskapet, med undantag för den klausul som infogats i det slutliga betänkandet, i skäl 12 i parlamentets resolution, som Giuseppe Gargani nämnde nyss. Vi anser i själva verket att innehållet i detta skäl i hög grad omfattas av nationella lagar och förordningar. Det finns ingenting, absolut ingenting som hindrar en regering från att betala ett tillägg eller ett arvode – kalla det vad ni vill – till sina ledamöter av Europaparlamentet på samma villkor som för ledamöter av nationella parlament. Detta är dock en nationell fråga; det är inte en fråga som omfattas av EU:s lagstiftning. EU-lagstiftningen måste garantera att det råder jämlikhet inom EU. Vi talar om subsidiaritet; låt oss tillämpa den principen för en gångs skull. Det stämmer att denna bestämmelse har diskuterats av de olika parterna. Vi har fört en korrespondens, som enligt min åsikt har ett visst politiskt värde och bygger på ett slags förtroendekodex mellan rådets ordförandeskap och parlamentet. I dessa skrivelser har det tydligt sagts att sådana avtal eller nationella bestämmelser, vilket det nu kan vara, inte strider mot varandra.
Herr talman, mina damer och herrar! När det gäller denna sista olösta fråga, nämligen skäl 12, hoppas jag att vi kommer att kunna finna en lösning som även tillfredsställer rådet. Det skulle vara fel att genom att anta ett gemenskapsinstrument, en EU-akt, och utarbeta en europeisk stadga, ge intrycket av att samtidigt bana vägen för åternationalisering av den. Detta är väsentligen skälet till att vi inte vill att ändringsförslaget till skäl 12 skall infogas.
När det gäller förfarandet kommer de antagna dokumenten, så snart det förslag till betänkande som har utarbetats av utskottets ordförande Giuseppe Gargani har antagits av er tillsammans med resolutionen och beslutet, att läggas fram inför Ständiga representanternas kommitté (Coreper) för godkännande den 30 juni 2005 i enlighet med artikel 190.5 i EG-fördraget. Jag hoppas att detta förfarande, som är så nära mållinjen, kommer att slutföras framgångsrikt. Genom att göra detta, genom att anta denna stadga, anser jag att vi även kommer att få slut på en situation som är fullständigt obegriplig såväl för den stora allmänheten som för oss själva. Herr talman! Vi kommer att öka EU:s, parlamentets och ledamotsstadgans och även rådets trovärdighet, som trots allt är den instans som antar stadgan. Enligt min mening har ordförandeskapet visat engagemang i denna fråga – kanske inte alltid tillräckligt; jag godtar den kritiken – men det vi vill göra i dag är att ge förslaget den sista knuffen och fatta vårt beslut.
Slutligen, när det gäller den fråga som Giuseppe Gargani ställde om Europaparlamentets ledamöters privilegier och immunitet, fäster vi avsevärd vikt vid denna punkt, och vi har fullständig förståelse för att parlamentet anser det vara viktigt att lösa den frågan. Rådet instämmer i att en tydlig förklaring om denna fråga bör antas, och vi hoppas att vi kommer att kunna lösa frågan om privilegier och immunitet i en snar framtid. 
Margot Wallström,
   . – Herr talman! Jag välkomnar verkligen föredraganden Giuseppe Garganis, parlamentets och det luxemburgska ordförandeskapets ansträngningar för att hitta en lösning på ledamotsstadgan som alla parter kan vara eniga om. Kommissionen gav sitt yttrande till det ursprungliga förslaget till stadga i juni 2003. Det var positivt och innehöll två allmänna observationer. För det första påpekade vi att bestämmelserna i förslaget till stadga angående ledamöternas privilegier och immunitet som styrs av primärrätt inte kunde ändras i en akt på grundval av artikel 190 i EG-fördraget. I detta nya förslag har dessa bestämmelser tagits bort.
Vår andra kommentar angick stadgans ekonomiska följder, och dessa frågor har också behandlats. Vi har verkat vara väldigt nära en överenskommelse förut, men sedan har allas hopp släckts i den sista minuten. Jag hoppas verkligen att stadgan denna gång äntligen blir godkänd. 
Maria Berger,
   . – Herr talman! Jag måste erkänna att jag, så sent som för ett par veckor sedan, aldrig trodde att vi någonsin skulle komma så nära ett antagande av vår ledamotsstadga. Om någon förtjänar ett särskilt tack för denna oväntade händelseutveckling är det det luxemburgska ordförandeskapet, även om jag mycket väl kan tänka mig att det skulle ha föredragit – och betraktat det som viktigare – att nå framgångar på annat håll.
Jag vill också tacka parlamentets talman för hans insatser när det gäller denna fråga, samt ordföranden för vårt utskott för rättsliga frågor. Att vi är så nära målet att få vår stadga beror till stor del på vår före detta ledamotskollega och föredragande Willi Rothleys engagemang, som jag vill gratulera, och som rådsordföranden redan har nämnt. Jag hoppas att jag gör det han skulle ha velat när jag påminner om tre grundprinciper som alltid har underbyggt vår begäran om en gemensam stadga.
Bortsett från det som skett innan var det införandet av direkta val till Europaparlamentet 1979 och de successiva förbättringarna av parlamentets rättigheter och privilegier, såsom gemensam lagstiftningsbefogenhet för EU och att parlamentet blev en av budgetmyndigheterna, som gjorde det fullständigt olämpligt och otillbörligt att parlamentsledamöternas rättigheter skulle vara underställda nationell lagstiftning, och att vi skulle vara beroende av de nationella parlamenten. Som vi alla vet är en följd av detta att vi, ledamöter av samma parlament, nu är underställda 25 olika nationella system av bestämmelser, vilket gör att principen om att alla ledamöter av parlamentet är likvärdiga till en parodi.
Den kritik som har riktats mot de interna arrangemangen, däribland förbättringen av de låga grundlönerna, är i viss mån motiverad. Allt detta ger oss minst tre goda skäl till att vilken ledamotsstadga som helst är bättre än ingen, men det råder inget tvivel om att det dokument som vi nu har framför oss, som en lång tid har bollats fram och tillbaka mellan rådet och parlamentet, betyder mer än så. Det handlar om ett välavvägt och passande förslag, som bidrar till att lösa de problem som jag redan har nämnt, även om vi nu måste räkna med att det blir nödvändigt med långa övergångsperioder när vi går mot ett standardiserat system.
Personligen skulle jag, liksom andra, ha velat att vissa av arrangemangen var annorlunda. Jag skulle till exempel ha velat se högre bruttolöner och att vi själva betalar in våra pensionsinbetalningar, men det är uppenbarligen varken rätt tid eller plats för att införa många olika och sinsemellan motstridiga individuella varianter. Om vi vill ha en stadga är denna stadga den enda vi kommer att få, och därför kommer min grupp att rösta för den i morgon. Vi uppfattar även ett problem med skäl 12, och vi har redan röstat emot det i utskottet för rättsliga frågor. Vi har begärt delad omröstning om det, och min grupp kommer att rösta mot skäl 12, även om vi inte vill att stadgan skall falla på sista hindret till följd av något som är ett allmänt problem, men som inte har någon rättslig betydelse.
Vi motsätter oss även ändringsförslaget till artikel 23, i den form det antogs av utskottet för rättsliga frågor, på grund av att Europaparlamentet, som EU-institution, skulle kunna göra utbetalningar, inte bara i euro, utan även i andra valutor utanför euroområdet. Jag anser att det skulle vara olämpligt att ett organ som Europaparlamentet skulle göra utbetalningar i andra valutor än euron, och detta skulle även medföra många administrativa problem för parlamentet. Vi kommer därför att motsätta oss detta tillägg, som för övrigt inte fanns med i den ursprungliga versionen.
Jag vill upprepa mitt varmaste tack till alla som har deltagit i detta arbete, och även, i rättvisans namn, påpeka att vi kommer att lägga fram ett antal tillägg till den resolution som vi skall anta i morgon. Det är särskilt viktigt för oss att ge uttryck för vår önskan om en stadga för assistenter. Det är inte mer än rättvist att det, om vi parlamentsledamöter äntligen får en uppsättning regler som gäller för alla, även bör finnas en stadga som ger vår personal en ny rättslig ställning. Detta innebär inte att den ena skall vara beroende av den andra, men vi som parlamentsledamöter bör göra allt som står i vår makt för att erbjuda vår personal rimliga anställningsförhållanden.
Diana Wallis,
   . – Herr talman! Vi är nästan framme vid målet: en ledamotsstadga som har gäckat oss så länge. Detta måste vara den bästa chansen vi någonsin har haft, och på ALDE-gruppens vägnar skulle jag vilja tacka er och det luxemburgska ordförandeskapet för att ha tagit oss så här långt.
Det är naturligtvis en kompromiss, men det är en viktig kompromiss av två skäl: lika lön för lika arbete – och det betyder verkligen lika. En rättvis behandling av alla våra kolleger. Detta är förstås oss emellan, men det är ett litet steg framåt för Europa. För det andra, vilket förmodligen är viktigare, kommer den mellan våra medborgare och oss själva äntligen att tillhandahålla ett öppet system för utgifter baserat på verkliga kostnader. Vi kommer att få ordning på tillvaron och undanröja en konstant orsak till kritik från allmänheten. Detta är ett större steg för Europa och Europaparlamentet eftersom det bekräftar dess mognad.
ALDE-gruppen kommer att följa en principiell linje och rösta emot alla ändringsförslag, bland andra skäl 12. Detta är inte för att vi inte tror att några av ändringsförslagen har något värde. Självklart vill vi ha en bättre språkordning i parlamentet; självklart vill vi ha en stadga för assistenter; självklart vill vi att pensionsfonden ordnas upp; självklart skulle vi önska ett tidigare genomförande. Men det vi vill ha mest av allt är en ledamotsstadga, och varje ändring skulle kunna riskera att förstöra den känsliga balansen i parlamentet och med rådet. Om detta misslyckas, låt det då vara rådets fel och inte parlamentets. Varje förändring skulle kunna bli en stjälpande förändring i denna situation. Parlamentet måste visa sin fulla mognad och självkontroll i morgon, rösta för det som är grundläggande och frambringa en ledamotsstadga för Europaparlamentet. 
Monica Frassoni,
   . – Herr talman, mina damer och herrar! Jag vill också tacka det luxemburgska ordförandeskapet och er för att ni har nått detta resultat i dag. När debatten om ledamotsstadgan började var den mycket ädel – människor talade om immunitet och status, och den var ett medel för att understryka existensen av ett överstatligt parlament som valdes direkt av Europas folk.
Sedan gick allting snett. Det har blivit en debatt om pengar och olika småaktiga handlingar, vilken försvåras starkt av nationella undantag som delvis har dränerat denna stadgas europeiska värde, vilket nu nästan helt grundar sig på pengar. Även om vi röstar mot skäl 12 uppmanar jag ordförandeskapet att ta hänsyn till att det inte på något sätt är detta skäl som gör stadgan mindre europeisk. Det är just de som har lagt sig i, särskilt skattesystemet, som har tagit bort det verkligt europeiska innehållet.
Med detta sagt kommer min grupp i morgon att vara jämt fördelad mellan dem som avstår och dem som röstar för, eftersom det finns ett antal delar i denna stadga som vi har mycket allvarliga problem med, särskilt pensionsfrågan. Vi anser att vi är medborgare som alla andra, och det är därför helt motiverat att den som har rätt till en pension på något sätt måste bidra till och delta i finansieringen av denna reserv. Det är därför som ett antal av våra ledamöter kommer att avstå i denna fråga och därmed rösta för vårt ändringsförslag.
Å andra sidan vill jag understryka att vi är mycket starkt för denna stadga. Även vi förstår mycket väl att detta är en fråga om ”nu eller aldrig”.
Den sista kommentar som jag vill lämna är att det verkligen inte bara är det luxemburgska ordförandeskapet, utan också rådet som helhet, som har gjort situationen mer komplicerad och mycket besvärligare, delvis på grund av att det har infört ett nytt begrepp av det vi kan kalla utvidgat samtycke, genom vilket människor inte är begränsade till att bara säga ja eller nej. Vi hoppas att även vi i Europaparlamentet i framtiden kommer att kunna utnyttja detta utvidgade förfarande för samtycke. 
Helmuth Markov,
   . – Herr talman, mina damer och herrar! Trots att det råder enighet i min grupp om behovet av en ledamotsstadga finns det också – naturligtvis som i vilken annan grupp som helst – många olika tankar om exakt vilken form den bör ha. Det är ett av skälen till att alla ledamöterna i min grupp inte kommer att rösta på samma sätt.
Vårt krav – som får stöd av ändringsförslagen i Rothleybetänkandet – hade alltid varit att det belopp som betalades tillbaka för resekostnader skulle motsvara de utgifter som faktiskt uppstod, där öppenhet skulle vara det främsta hänsynstagandet. Ingen ersättning utöver de faktiska kostnaderna är acceptabel. Jag kan tillägga att möjligheten redan finns att betala tillbaka alltför höga resekostnader, och att exempelvis de tyska ledamöterna har åtagit sig att göra det.
För att gå över till pensionsfonden finns det åsiktsskillnader mellan oss när det gäller parlamentsledamöternas andel i bidragen jämförd med den andel som skall betalas av parlamentet, men vi godkänner i alla händelser den grundprincip enligt vilken ledamöterna i denna kammare – på samma sätt som andra medborgare – måste bidra till de sociala trygghetssystemen och betala sin andel av finansieringen av pensionssystemet, trots att vi är medvetna om att detta snarare är en pensionsfond än ett system som bygger på solidaritet.
Detsamma gäller bidragen till olycksfallsförsäkringar. I våra debatter får vi aldrig glömma att en anledning till att parlamentsledamöterna måste lämna bidrag är att det är skattebetalarna som betalar våra löner. Vi är alla förespråkare av lika lön för lika arbete. Det är oacceptabelt att inkomsterna för parlamentsledamöter från olika länder skall skilja sig åt med hela 11 000 euro, och det är därför som det är rätt att en enhetlig lön bör införas. När det gäller hur mycket den skall uppgå till skulle vi naturligtvis kunna ha några verkligt bra argument om detta. Det är dessutom självklart att parlamentsledamöter som tar emot en enhetlig lön också bör beskattas enhetligt, nämligen i enlighet med EU:s skatterätt.
Om medlemsstaterna går längre och bestämmer att de också vill ta ut skillnaden mellan EU-skatten och den nationella skattesatsen har de all rätt att göra det, förutsatt att det inte leder till dubbelbeskattning. 
Hélène Goudin,
   . – Herr talman! Svenska Junilistan anser att ledamöterna i Europaparlamentet skall erhålla lön från respektive nationellt parlament och få en enhetlig ersättning från Europaparlamentet. Subsidiaritetsprincipen skall vara vägledande. Det är upp till respektive medlemsstat att avgöra vilken ersättning som skall utgå till landets ledamöter. De nationella ersättningarna till EU–parlamentarikerna är anpassade efter de faktiska lönerna och det kostnadsläge som råder i respektive medlemsstat. Ledamöterna bör få ersättning från hemlandet och betala skatt i sina respektive hemländer. Rent principiellt anser vi att EU inte skall sätta lönen för de parlamentariker som har valts av medborgare i vart och ett av EU:s länder.
Det vore orimligt om en EU–parlamentariker i ett låglöneland får flera gånger högre lön än personer som har motsvarande eller högre poster i hemlandet. En gemensam ledamotsstadga för EU–parlamentarikerna skulle t.ex. kunna få som konsekvens att EU–parlamentarikerna från ett land får flera gånger högre ersättning än det egna landets statschef– eller regeringschef. Det är viktigt att EU–parlamentarikerna inte betraktas som en privilegierad elit av väljarna i hemlandet utan att villkoren någorlunda överensstämmer med det nationella löneläget för motsvarande positioner.
Det nuvarande systemet med reseersättningar utan hänsyn till faktiska kostnader, som är baserade på schablonmässiga ersättningar, är enligt vår uppfattning helt orimligt. Ledamöterna skall endast få ersättning för de faktiska kostnader som uppstår i samband med resor. Systemet med reseersättningar kan reformeras utan att en gemensam ledamotsstadga antas. Junilistan har av de skäl som angetts valt att rösta nej till förslaget.
Som avslutning vill jag påpeka att parlamentets medlemmar kallas för ledamöter, ”député”, i stadgorna. Det förefaller därför märkvärdigt att man i vissa länder benämner sig själva som ärade, ”honourable”. Sådana uttryck är föråldrade i ett demokratiskt EU. 
Umberto Pirilli,
   . – Herr talman, mina damer och herrar! Jag kommer inte att hålla det anförande som jag hade förberett, och det ber jag om ursäkt för, men Nicolas Schmits anförande tvingar mig att snabbt ändra ramen för mitt anförande.
Jag anser att uttrycket ”samma arbete, samma lön” är helt skandalöst. Jag säger det som jurist, som juridisk expert: det är otänkbart att en ledamot framställer sig som en anställd som får en lön. Ledamoten har ett traktamente och därför en känsla av värdighet, och om vi vill ge det tillbaka till parlamentet är vi de första som är skyldiga att följa dess regler, vilka förutom skriftliga regler också är regler om uppförande, och ibland ohörsammade regler.
Bland dessa regler måste EU-rätten garantera jämlikhet. Jag frågar Nicolas Schmit om det finns en jämlikhetsprincip genom vilken ett femstjärnigt hotellrum i en av de nya medlemsstaterna kostar motsvarande 40 euro, vilket var vad vi upplevde för två veckor sedan i Krakow i Polen, samtidigt som ett hotell av samma standard i Rom, Paris eller någon annan europeisk huvudstad kostar motsvarande 500 eller 700 euro. Samtidigt som man kan äta ute för 10 euro i en restaurang i ett av länderna i öst tar en restaurang av samma kvalitet i Italien, Tyskland eller Frankrike ut 70, 80 eller 100 euro. I dag spelar vi en roll, fullt medvetna om att vi åtminstone är hycklare. Ur juridisk synvinkel anser jag att det är oacceptabelt, delvis på grund av att den tolkning som vi skall ge – och jag talar bara om artiklarna 9 och 10, herr talman – är att ledamöterna har rätt till ett skäligt traktamente, som är tillräckligt för att ge dem ett oberoende liv.
Vad är då skälighet och oberoende för en ledamot? Oberoende i förhållande till vad, om ledamotens dignitet enligt artikel 10 betraktas som 38,5 procent av grundlönen för en domare i EG-domstolen? Jag ber om att detta inte skall anges – det traktamente som behövs skall fortfarande anges, men inte genom att det knyts till en statstjänstemans. Ledamotens värdighet härrör från att han väljs direkt av folket. Att väljas av en italiensk valmanskår om 15 miljoner väljare, som jag, är inte detsamma som att bli ledamot i en ordnad lista, som framställs av partierna i ett annat land där en person inte har några utgifter ...
Hans-Peter Martin (NI ).
   – Herr talman! Jag anser att detta utan tvekan är ett epokbildande ögonblick i denna kammares historia, för denna debatt och omröstning är, strikt uttryckt, olaglig, och innehållet i denna stadga utgör nu ett paket av privilegier som underminerar demokratin. Jag förutspår att det som en överväldigande majoritet av ledamöterna i denna kammare har uppnått i dag, och utan tvekan kommer att slutföra i morgon, kommer att gå till historien som den slutgiltiga spiken i Europeiska unionens kista. Dess slutresultat är att ett folkvalt parlament blir så skilt från verkligheten att många från hög höjd betraktar de verkliga problem som drabbar Europa – oavsett om det rör privilegierade middagsarrangemang eller något annat.
Det är sex år sedan jag kom till detta parlament som övertygad anhängare av EU och huvudkandidat för samma parti som vår talman, som just nu sitter som ordförande och tillåter att detta händer. Jag trodde att vi skulle kunna undkomma globaliseringens snara och gör den europeiska drömmen till verklighet – i stället har jag tvingats ägna dessa sex år åt att se på när den europeiska snaran gillras – steg för steg, i en följd av omdömeslösa beslut, genom det ena paketet av privilegier efter det andra. Det är tragiskt.
Jag är emellertid fortfarande övertygad om att det är möjligt att uppnå verklig, allvarlig demokrati på EU-nivå, även om det naturligtvis inte kan ske på ett sådant här sätt. Att anklaga större delen av parlamentet för att vara blint, såsom sker gång efter annan, är samtidigt en förolämpning mot de blinda. Min farfar var blind, och han var ändå mycket känslig, och hade en känsla för och upptäckte många saker. Detsamma kan inte sägas om större delen av parlamentet.
Jag önskar ett långt liv åt varje verkligt, demokratiskt parlament som är nära folket och knyter samman människor. Det måste sägas att detta inte är ett sådant – det är snarare en koloni för de privilegierade. 
Luigi Cocilovo (ALDE ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! Bara några korta budskap kan förmedlas inom en minut. Det första budskapet är utan tvekan ett tack till rådets ordförande för att på något sätt ha bidragit till att föra tillbaka denna debatt på dagordningen.
Ett ännu mer uppriktigt budskap är ett tack till detta parlament. Låt mig framföra det, eftersom ett mål som jag anser har stort politiskt värde, för att det visar våra framsteg mot en europeisk politisk integrationsprocess, uppnås genom detta erkännande av den sammanhängande roll som det innebär att vara ledamot i Europaparlamentet. Parlamentet har också godtagit ett antal kompromissbedömningar som jag skulle föredra att vi inte ignorerade.
Principen om icke-diskriminering åberopas, och den är helig. Det är ett av skälen till att jag med övertygelse kommer att rösta för dessa idéer. Principen om icke-diskriminering kan emellertid inte upprätthållas, ens vid bedömningarna av jämförelsen med ledamöter i de nationella parlamenten. Att presentera det faktum att löne- och traktamentssystemet skiljer sig från systemet för nationella parlamentariker som ett privilegium, samtidigt som man inte bryr sig om att detta var det enda enskilda villkor som förhindrade att en ledamot i Europaparlamentet ansågs ha en roll som var hierarkiskt underordnad den som en nationell parlamentsledamot har, är enligt mig inte tillfredsställande.
Detsamma gäller för andra punkter. Jag skall dock avsluta mitt anförande med en enda poäng, herr talman – om ni tillåter det – som tar en sekund. Vi uppnår äntligen ett mål som gör rättvisa åt så många falska debatter och så många provokationer när det gäller öppenhetsfrågan. Vi kommer att inse det. Vi kommer att inse det när vi slutligen startar ett så kallat system med ”betalningar av faktiska utgifter” och se effekterna på parlamentets budget. 
Nicolas Schmit,
   . – Herr talman! Låt mig mycket kort säga att jag anser att denna stadga är ett öppet arbete. Den förändrar en situation som, trots att jag inte vet om den byggde på privilegier på det sätt som Hans-Peter Martin just har sagt, i princip var helt oacceptabel. Är det verkligen normalt att en parlamentsledamot skall tjäna mellan sju och åtta hundra euro medan en annan tjänar mellan tio och tolv gånger så mycket, om inte mer? Är det normalt i någon administration eller i någon tjänst att systemet för kostnadsersättningar helt saknar öppenhet?
Jag anser därför att den öppenhet som införs genom denna stadga förstås av allmänheten, eftersom folk inte förstår hur någon som köper en flygbiljett kan få ersättning på tio gånger det faktiska värdet på denna biljett. Det är det som folk inte förstår. Om denna situation förändras anser jag därför att det i sig är ett viktigt steg.
För egen del vill jag bara säga att jag inte vill att någon nu skall hänge sig åt demagogi med denna ledamotsstadga. Det är till heder för ert parlament att det har antagit denna stadga eller kommer att anta den i morgon. Jag anser att det förtjänar ett tack för det, för det arbete som har utförts av alla berörda. 
Giuseppe Gargani (PPE-DE ),
   . – Herr talman, mina damer och herrar! En snabb iakttagelse. Jag är nöjd med en debatt som i alla avseenden har hyllat vårt arbete – vilket är glädjande för mig – och som jag anser har skänkt tillräcklig betydelse åt en viktig dag för parlamentet, om en slutsats nås.
Jag har glädjen att tacka parlamentets presidium för dess hjälp, och Nicolas Schmit för hans engagemang för den första delen av stadgan, som med en annan resplan och med ett annat förfarande måste godkännas av rådet, samt dessutom för att han, till och med under de sista timmarna mellan i kväll och i morgon, är beredd att nå fram till en kompromiss om skäl 12, som jag, herr talman, fortfarande anser är viktigt för den rättsliga grunden för stadgan i sig själv. 
Talmannen.
   – För mig själv och på denna institutions vägnar vill även jag uttrycka min tacksamhet till det luxemburgska ordförandeskapet. Detta var en het potatis som alla vill skicka vidare till nästa person i hopp om att inte behöva hålla den för länge.
Det luxemburgska ordförandeskapet har haft modet att ta tag i problemet och avsätta mycket tid, kraft och sunt förnuft för det, väl medvetet om att detta är en kompromiss som inte är helt tillfredsställande för någon, men som tveklöst kommer att göra slut på en långvarig situation som, precis som ministern har sagt, inte var acceptabel.
I alla händelser kommer parlamentet att meddela sitt beslut i morgon genom omröstningen. Jag vill bara uttrycka den personliga tacksamhet som jag känner till det luxemburgska ordförandeskapet. Omröstningen kommer att äga rum i morgon, och de ärade ledamöterna kommer sedan att besluta om de skall godta eller avvisa föredragandens text.
Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 12.00.
Elisabeth Schroedter (Verts/ALE ).
   – En av framgångarna för det luxemburgska ordförandeskapet var att det uppnådde enighet om Europaparlamentets ledamotsstadga. Det är på grund av att ledamotsstadgan gör det möjligt att bli av med så många gråzoner och otillräckliga regler och förordningar som jag inte kan se att ett fortsatt motstånd mot denna kompromiss har någon som helst mening. Gemensamma EU-förordningar ger allmänheten bättre insikt än 25 eller 27 uppsättningar nationella regler och ett antal ersättningsarrangemang, varav en del är tillåtna och en del inte. Jag är medveten om att det finns omisskännliga defekter till och med i denna kompromiss. Ett grundläggande problem som kvarstår är regeln om pensioner i artikel 14. Det som behövs är att ledamöterna betalar sin egen andel av bidragen till pensionsfonderna. Trots att vårt ändringsförslag – nr 1 – om detta nu har försvunnit är jag övertygad om att det fortfarande finns en öppning för att nå en lösning på lägre nivå än stadgan och kommer att fortsätta att arbeta för en lösning av denna typ, som måste komplettera stadgan. Ledamotsstadgan banar slutligen också väg för en stadga för assistenter. Parlamentet måste skynda sig så mycket möjligt för att slutföra arbetet med dessa.

Talmannen.
   –Nästa punkt på föredragningslistan är anföranden på en minut om frågor av politisk vikt. 
Bogusław Sonik (PPE-DE ). 
   –  Herr talman! Jag blev förvånad när jag läste i en brittisk tidning att flera hundra nazistiska krigsförbrytare bor i Förenade kungariket. Bland dem finns 75 lägervakter från Auschwitz som kom undan rättvisan. Jag vill påminna parlamentet om att dödsfabriken Auschwitz-Birkenau var det mest fasansfulla av alla koncentrationslägren. Jag blir bestört av sådana rapporter, eftersom bara 700 av de 8 000 lägervakterna, eller mindre än 10 procent, ens ställdes inför rätta. De flesta av dessa rättegångar hölls i Polen.
Jag vill uppmana ledamöterna här i parlamentet, den brittiska regeringen och alla personer med ett samvete att minnas de brott som begicks och inte vända ryggen åt offren eller ta våldsverkarnas parti. Det är en skymf mot européernas värdighet och helt förkastligt att mördare från Auschwitz-Birkenau bemöts med överseende och mildhet i en av EU:s medlemsstater. Jag uppmanar därför parlamentets talman att vidta åtgärder så snabbt som möjligt, och se till att den brittiska regeringen ställs till svars i denna fråga. 
Jörg Leichtfried (PSE ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! Som fortsättning på mitt senaste anförande inför parlamentet i Strasbourg vill jag upprepa min syn på transporten av levande nötkreatur. Subventioner för export av levande nötkreatur är och kommer alltid att vara rent skandalösa, särskilt eftersom de i de flesta fall gynnar antingen jordbruksnäringen eller distributörer och grossister, och gör mycket lite för att hjälpa små och medelstora jordbruk.
Det är emellertid upp till oss att göra något, eftersom vi också kan åstadkomma vissa förändringar i detta avseende. Jag vill påpeka att det ofta är tillräckligt att förändra kostnadsstrukturerna i vissa sektorer för att minimera vissa seder eller helt få dem att upphöra. Jag vill be parlamentet att ta hänsyn till detta under debatten om direktivet om prissättningssystem för infrastrukturen, eftersom det skulle ge oss en möjlighet att vidta lagstiftningsåtgärder.
Jag vill än en gång be kommissionen och rådet att ta initiativ till en reform av detta system, å ena sidan för att få ett slut på djurens lidande och å andra sidan för att stödja små och medelstora jordbruk. 
Bairbre de Brún (GUE/NGL ).
Talmannen.
   – Tyvärr finns det för närvarande ingen tolkning på det språk som ni valde för ert anförande, och det översattes därför inte. 
Bairbre de Brún (GUE/NGL ).
   – Herr talman! Eftersom jag talar iriska välkomnar jag beslutet att bevilja det iriska språket status av officiellt arbetsspråk i Europeiska unionen. Jag sänder hjärtliga gratulationer och tack till alla dem som varit inblandade i kampanjen för att uppnå status av officiellt arbetsspråk i Europeiska unionen för det iriska språket. Jag ber parlamentets talman att förmedla vår tillfredsställelse till rådet i denna fråga och skulle också vilja be att allt som är möjligt görs från och med nu och fram till den 1 januari 2007 för att möta de behov som uppkommer av denna nya status, och för att garantera att Europaparlamentet och de övriga EU-institutionerna skall kunna tillhandahålla de tillbörliga tjänsterna på iriska. 
Urszula Krupa (IND/DEM ).
    –  Jag vill inför parlamentet protestera mot förtalet av polacker och av Polen som helhet. Det sistnämnda är ett land som skulle kunna vara en förebild för mångkulturell samexistens, med tanke på det stora antal nationella minoriteter som lever sida vid sida med den polska nationen.
I Europeiska kommissionens senaste rapport om rasism och intolerans anklagas Polen för reell antisemitism och diskriminering av romer. I rapporten fördöms nationella rörelser och särskilt pekas ut, trots att den försöker presentera en objektiv och sanningsenlig bild av verkligheten.
Antisemitism har alltid varit främmande för polackernas kristna syn, medan de tyska nazisterna och den totalitära sovjetregimen tillfogade miljontals människor fysisk och moralisk skada. Ända sedan Polen återfick sin självständighet har försök gjorts att ge polackerna skulden för denna skada.
Till och med den judiska diasporan i Polen vänder sig emot anklagelserna om antisemitism i rapporten. I kontrast till detta nämns i rapporten ingenting om de antipolska känslor som ofta uttrycks, särskilt i de mediekanaler som har förts fram med hjälp av utländskt kapital.
Vi kräver därför att rapporten korrigeras och att dessa förolämpningar tas tillbaka. 
Zita Pleštinská (PPE-DE ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! Jag har ännu ett bidrag till det föregående ämnet.
Den 17 juni 2005 kommer att gå till EU:s historia som ett misslyckande. Efter en tydlig signal från Europaparlamentet, när vi med stor majoritet godkände Bögebetänkandet om budgetplanen, väntade vi otåligt på resultatet av toppmötet och hoppades på en positiv avslutning. Den kom aldrig. En femtedel av EU-25 bröt sig själviskt loss, och det utvidgade Europa fick ännu ett slag i ansiktet. Det hände trots viljan hos det fattigare EU-10, som var villiga att godta en kompromiss, till och med på bekostnad av förluster, för att nå en överenskommelse.
Med de misslyckade folkomröstningarna om konstitutionsfördraget och budgetfiaskot vid toppmötet i juni har vi tyvärr börjat bygga upp en europeisk mur mellan den gamla och den utvidgade delen av unionen. Ordet ”medborgare” har också än en gång bara stannat på läpparna hos oss, politikerna. Låt oss dock inte glömma att det kinesiska tåget rusar in i Europa med astronomisk hastighet. Vi har saktat ned det europeiska, eller till och med dirigerat om det på inte mindre än tre ställen längs spåret. Om vi inte blåser nytt liv i unionen så snart som möjligt blir vi tvungna att döpa om den ouppfyllda Lissabonstrategin till den ”europeiska tragedin”. 
Kartika Tamara Liotard (GUE/NGL ).
   – Herr talman! I den norra delen av den nederländska provinsen Limburg överskrids miljönormerna redan betydligt på grund av exempelvis lokalisering och vägnätets densitet. Denna situation förvärras av att motorvägen A74 läggs till den befintliga A73. A74 kommer att dra till sig många nya lastbilar, vilka är stora källor till föroreningar. Regeringens beslut att lägga A74 i detta område visar att den inte tar Nederländernas och EU:s miljönormer på allvar. Volymen fint damm kommer att öka dramatiskt. Hur skall vi kunna fortsätta på denna väg? Vi slog nyligen fast att om EU fortsätter i denna takt kommer vi inte längre ens att kunna uppfylla Kyotonormerna. Denna planerade A74 är en motorväg till helvetet. Om vi vill ta oss till Kyoto måste vi göra en U-sväng. 
Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är debatten om ett betänkande (A6-0188/2005) av Michael Cashman för utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor om förslaget till Europaparlamentets och rådets förordning om en gemenskapskodex om gränspassage för personer (KOM(2004)0391 – C6-0080/2004 – 2004/0127(COD)). 
Nicolas Schmit,
   – Herr talman! För två eller tre veckor sedan firade vi 20-årsjubileet av Schengenavtalet. Dessa avtal öppnade en ny europeisk dimension och satte EU i nytt perspektiv. Jag anser att den förordning som vi diskuterar i kväll, som avspeglar ett avtal vid första behandlingen mellan parlamentet och rådet, är en bra signal att sända ut 20 år efter det att Schengenavtalet ingicks.
Vi har uppnått ett mål inom detta område – ett mål som ställdes upp för oss av Europeiska rådet i Thessaloniki den 19 och 20 juni 2004. Med andra ord har vi uppnått detta mål så att säga rekordsnabbt, eftersom den omarbetning som har gjorts inom ramen för denna förordning är utformad å ena sidan för att avlägsna föråldrade bestämmelser från handboken och å andra sidan utveckla och klargöra andra bestämmelser på grundval av en analys av de vardagsproblem som uppstår i verkligheten vid unionens yttre eller inre gränser.
Förordningen går emellertid längre än en ren omarbetning, eftersom det inrättas en veritabel gemenskapskodex om gränspassage för personer, inte bara vid unionens yttre gränser, utan också, som jag sade, med en del som rör de inre gränserna, eftersom dessa två aspekter tveklöst hör samman. Vidare innehåller förordningen en lösning på problemet med den tvetydiga rättsliga grunden för handboken genom att ett giltigt rättsligt instrument skapas, vilket innehåller alla de grundprinciper och regler som rör gränser.
I den del som rör de inre gränserna upprepas bestämmelserna i Schengenkonventionen om avskaffande av kontroller av personer vid de inre gränserna och om förfaranden för att tillfälligt återinföra sådana kontroller i händelse av ett hot mot allmänhetens säkerhet eller mot en medlemsstats nationella säkerhet. I denna förordning anpassas dessa bestämmelser till gemenskapens institutionella ram.
När det gäller de yttre gränserna finns de grundprinciper som styr kontrollerna vid dessa gränser i Schengenkonventionen, och vissa delar av den gemensamma handboken har mer eller mindre reproducerats. De praktiska frågorna för utförandet av dessa kontroller föreskrivs i bilagorna och styrs i likhet med kärnbestämmelserna i förordningen oftast av medbeslutandeförfarandet.
Arbetet med gemenskapskodexen inleddes den 2 juli 2004 under det nederländska ordförandeskapet och har fortsatt med kraft under hela det luxemburgska ordförandeskapet. Vid sammanträdet i Coreper den 1 juni nåddes ett generellt avtal om kodexens ordalydelse, och den 13 juni antog utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor sedan enhälligt kompromisserna i ändringsförslagen. Gemenskapskodexen är det första instrumentet inom området asylfrågor, invandring, viseringar och gränser som är föremål för medbeslutande med parlamentet. Därför är dess antagande vid första behandlingen mycket viktigt som ett sätt att upprätta å ena sidan ett ömsesidigt förtroendeförhållande mellan parlamentet och rådet och å andra sidan ett prejudikat som bara kan förbättra effektiviteten i det framtida arbetet med ärenden som utreds genom medbeslutandeförfarandet. Det visar också att medbeslutande inte på något sätt är ett hinder mot snabba framsteg, utan att det tvärtom bidrar till att snabba på framstegen och främja effektiviteten och, viktigast av allt, att det äger rum i ett starkare demokratiskt sammanhang.
Ordförandeskapet vill tacka parlamentet, och särskilt er föredragande Michael Cashman, för att ni har samarbetat med ordförandeskapet och rådet i en anda av öppenhet, men också av ömsesidigt förtroende. Detta samarbete har lett fram till kompromisser som alla de tre institutionerna nu kan godkänna. Det är faktiskt tack vare de ändringsförslag som har lagts fram av parlamentet som gemenskapens gränskodex garanterar mer öppenhet och ett starkare skydd för medborgare i Europeiska unionen och länder som inte är medlemmar i unionen.
Jag anser att det har talats mycket om en kris i dag, om ett EU i kris. Vi har utan tvekan betydande problem, enorma problem, men jag anser att den akt som vi diskuterar i kväll som förberedelse för dess antagande vid första behandlingen i morgon visar att Europeiska unionen har förmågan att fatta beslut, göra framsteg i folkets intresse och framför allt, som jag sade tidigare, gå framåt på ett demokratiskt sätt med parlamentets stöd. Jag anser att det är den springande punkten eftersom medbeslutandet inom ett område som först och främst rör människor äntligen har fått sin plats, tack vare dagens tillämpning av Amsterdamfördraget.
Ordförandeskapet vill också tacka kommissionen för dess arbete och för dess bidrag, under hela lagstiftningsprocessen, med värdefull teknisk kunskap. Utan denna kunskap skulle kodexen aldrig ha sett dagens ljus. Jag anser därför att detta är en bra kväll för Europa. Vi är på väg att anta ett viktigt instrument. På ordförandeskapets vägnar tackar jag parlamentet och kommissionen för deras samarbete. 
Franco Frattini,
   . – Herr talman, mina damer och herrar! Jag är också glad att i kväll kunna säga, som Nicolas Schmit nyss gjorde, att vi håller på att skapa ett klart positivt exempel på institutionellt samarbete mellan parlamentet, rådet och kommissionen, och att vi gör det med hjälp av ett instrument, medbeslutandeförfarandet, som i dag för första gången tillämpas på ett riktigt betydelsefullt sätt på en fråga som påverkar människors vardag.
Föredraganden har utan tvekan gjort ett utomordentligt arbete, och detsamma måste sägas om ordförandeskapet. Det luxemburgska ordförandeskapet ville med all rätt föresätta sig – och kommissionen har alltid stött denna föresats – att kunna lägga fram en balanserad bestämmelse för omröstning i parlamentet vid första behandlingen.
Denna bestämmelse har många förtjänster, och det är svårt att framhålla dem på några få, korta minuter: den första är den balans som man har nått mellan behovet att bekräfta principen om fri rörlighet för personer i unionen och det lika viktiga kravet på verkningsfulla kontroller av Europeiska unionens yttre gränser. Den andra betydande förtjänsten är att man har anpassat ett antal förfaranden som härrör från ett rent mellanstatligt område till EU-nivån.
Vi har tagit ett steg i rätt riktning. Jag syftar på principen att återinföra kontroller av de inre gränserna av uppenbara polisiära skäl, i grunden av säkerhetsskäl: detta var ett ytterst känsligt ämne, och alla felsteg skulle ha varit verkligt kontraproduktiva. Sedan kommer en positiv punkt för kommissionen: att kommissionen blir delaktig och en aktiv deltagare vid återinförandet av kontrollerna.
Detta är ännu ett tecken, enligt min mening ett viktigt tecken, på att Europeiska kommissionen kan ge ett konstant och konstruktivt bidrag för att se till att denna bestämmelse tillämpas på bästa sätt; det är jag säker på, och det kommer jag givetvis att sträva efter.
Herr talman! Jag skall avsluta med att säga att dessa tecken är de tecken som de europeiska medborgarna väntar på. De är tecken på att det finns en tro på ett Europa, en Europeisk union, som är levande, som kan fortsätta att göra framsteg och nå påtagliga resultat. Säkerhet och frihet är två pelare i Europeiska unionen, och det finns en bra balans i den här bestämmelsen: jag skulle vilja säga att den är ett perfekt exempel att hålla upp. 
Michael Cashman (PSE ),
   . – Herr talman! Det har varit ett verkligt privilegium att arbeta med detta ärende, särskilt eftersom folk berättade för oss när vi började att vi inte skulle slutföra det under det österrikiska ordförandeskapet, och ännu mindre under det luxemburgska ordförandeskapet.
Betydelsen av detta har understrukits av de tidigare talarna. Det är första gången som parlamentet har använt sig av medbeslutandeförfarande i frågorna om asyl, invandring och gränskontroll. Det är extremt viktigt att parlamentet hanterade detta ärende på ett moget, förnuftigt och gångbart sätt. Önskelistor hör till det förgångna. Naturligtvis har vi inte uppnått allting som vi önskade i parlamentet, men som vi vet är detta kompromissernas natur. Det betyder inte att kompromiss är ett dåligt ord – det är ett lysande ord. Kompromiss är det begrepp som det europeiska projektet byggdes på i början på 1950-talet och 1957. Jag är stolt över att vi i dag stiftar lagar. I parlamentet, och även i våra andra institutioner, talar vi för mycket och uppvisar inte tillräckliga resultat. I kväll stiftar vi lagar och driver fram förändringar som kommer ha en verklig effekt på verkliga liv.
Som nämndes tidigare kan var och en av oss, särskilt som politiker, med prat göra en milstolpe till en kris. Men vad uppnår vi genom att göra det? Vi förstärker faktiskt euroskeptikernas och eurofobernas argument att parlamentet inte betyder någonting och att det inte uppnår någonting. Vi har svårigheter, men ur svårigheter kommer en återfödelse, en renässans. Utan någon renässans finns det ingenting för framtiden. Så medbeslutande behöver inte vara långsamt, men det måste vara grundligt och det måste bygga på absolut ömsesidig respekt för var och en av de parter som är involverade i förhandlingarna.
Varför har vi då uppnått så mycket? Eftersom vi har arbetat med utgångspunkt i att vi bara genom att agera tillsammans kan uppnå mer än vi någonsin kan uppnå genom att agera ensamma.
Jag måste tacka mina medföredragande. Det har inte funnits några skuggföredragande i detta betänkande. Vi har varit jämlika föredragande, jämlika deltagare, och utan dem hade vi inte kunnat lägga fram denna handling i dag.
Jag skulle vilja tacka Alessandro Battilocchio för det yttrande han avgav på utskottet för utvecklings vägnar. Viktigare ändå är att jag skulle vilja tacka de människor som sitter bakom oss – ibland sedda, ibland osedda: våra assistenter och våra rådgivare. Utan dem hade vi inte kunnat genomföra detta arbete. Dessa människor blir så sällan tackade.
Så låt mig säga en gång till att vi har nått ett väldigt bra avtal. Vi har förstärkt parlamentets roll, särskilt genom återinförandet av inre gränser. Vi har förstärkt kommissionens roll, men återigen önskar jag att vi hade kunnat göra mer när det gäller kontroller på plats av genomförandet av Schengenregelverketvilket inte var möjligt. Jag ville att vi skulle ha rätt att överklaga eller att jurisdiktionen skulle ligga hos EG-domstolen. Vi uppnådde inte detta, men vi uppnådde en hel del mer. När det gäller icke-diskriminering, som till exempel i artikel 13 i Amsterdamfördraget, finns rätten för människor som utsätts för en noggrannare kontroll att bli kontrollerade med värdighet och om nödvändigt på en avskild plats. Vid nekat inträde kommer det att ges tydligare förklaringar av motiven till denna avvisning och rätt att överklaga när den överklagande väl har återvänt till sitt ursprungsland. Och när överklagan är framgångsrik kommer nödvändig kompensation att tillhandahållas i enlighet med nationella lagar och korrigeringsmekanismer. Vi har förstärkt och upprätthållit principen om fri rörlighet för EU-medborgare och andra med uppehållsrätt, vilket i en Eurobarometerundersökning ansågs vara den största enskilda fördelen med att vara i Europeiska unionen.
Bilagorna är oerhört viktiga som ett tillägg till huvudtexten när vi skall anta och utvärdera denna förordning i framtiden. Kommissionen skall sammanställa regelbundna rapporter om genomförandet av förordningen. Förklaringen från rådet och parlamentet på frågan om statslösa medborgare som säger att ”Europaparlamentet och rådet anmodar kommissionen och lägga fram förslag inom ramen för översynen av förordning (EG) nr 539/2001 för att undanta innehavare av främlingspass och pass för icke-medborgare som är bosatta i medlemsstaterna från viseringsskyldigheten” är också väldigt viktig.
Jag är stolt över vad vi har gjort. Jag är stolt över samarbetet, och nu väntar jag på att höra vad mina medföredragande har att säga. 
Alessandro Battilocchio (NI ),
   – Herr talman, mina damer och herrar! I egenskap av föredragande för yttrandet från utskottet för utveckling vill jag först gratulera Michael Cashman till det goda arbete som han har gjort och till hans utmärkta förslag. Hans betänkande kompletterar och inkluderar ett stort antal av de påpekanden som jag hade tagit med i mitt yttrande om detta viktiga ämne för utvecklingsutskottets räkning.
Jag vill också framhålla det politiska värdet av att ledamöterna av Europaparlamentet för första gången kan följa medbeslutandeförfarandet på det här området, vilket jag tycker är mycket positivt. Ett av de många tillfällen som skulle gå oss ur händerna om ratificeringen av den europeiska konstitutionen strandar, efter nej-rösterna i Frankrike och Nederländerna, skulle också vara möjligheten att för första gången skapa en gemensam invandringspolitik för alla medlemsstaterna. 
I den här frågan har Europaparlamentet gång efter annan slagit fast att det måste finnas en balans mellan de europeiska medborgarnas, invandrarnas, medlemsstaternas och utvecklingsländernas intressen. Det är ingen enkel ekvation att lösa, men vi måste anstränga oss för att nå en balans mellan behovet av säkerhet för våra länder, vilken måste upprätthållas och värnas, och en öppenhet gentemot dem som lagligen söker sig innanför våra gränser för att finna bättre levnadsförhållanden.
Man bör nämligen komma ihåg att vi, Europeiska unionen, också har humanitära skyldigheter. Därför är det rätt att införa erforderliga kontroller vid gränsövergångarna för att reglera inflödet av dem som söker visum och asyl, men vi måste dock ha en övergripande strategi som kännetecknas av solidaritet och respekt för mänskliga rättigheter, särskilt i humanitära krislägen, såsom nyligen i samband med tsunamin och i Darfur.
Medborgare i tredjeländer måste få grundlig information om invandringsbestämmelserna och kontrollmetoderna. Kriterierna för avvisning måste vara objektiva och möjliga att kontrollera, i syfte att motverka de obehagliga och tyvärr ofta förekommande fallen av diskriminering, som fortfarande finns. Strikta kontroller som bygger på tydliga regler och respekt för individens rättigheter: det är på dessa två ben som gemenskapens agerande på detta känsliga område måste stå. Det kommer inte att bli lätt, men det är en utmaning som dagens EU måste anta och klara. 
Manuel Medina Ortega (PSE ),
   – Herr talman! Mitt anförande i kväll rör ett sidospår, nämligen granskningen av den rättsliga grunden för den föreslagna förordningen. Ett tag ansåg föredraganden att en ändring skulle göras, närmare bestämt ett undantag från artikel 22 i konventionen som innebär att Schengenavtalet genomförs, och lade fram ändringsförslagen 85 och 70. Enligt artikel 22 i konventionen skall utlänningar anmäla inresa till behöriga myndigheter, antingen vid inresetillfället eller inom tre arbetsdagar därefter, och medlemsstaterna skall fastställa villkor för och undantag från detta.
Utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor tog upp frågan med utskottet för rättsliga frågor, och efter att ha studerat den kom detta fram till slutsatsen att den föreslagna ändringen skulle göra det nödvändigt att se över den rättsliga grunden och att artikel 62.1 och artikel 62.2 inte skulle räcka, utan att också artikel 62.3 i fördraget måste tas med, eftersom artikel 62.3 i fördraget handlar om under vilka villkor som tredjelandsmedborgare kan resa fritt inom medlemsstaternas territorier under en period om högst tre månader.
Det var vad utskottet för rättsliga frågor ansåg. Sedan kom föredraganden fram till en överenskommelse med utskottet om detta och bedömde inte att det var nödvändigt att driva ändringsförslaget vidare. Således behöver vi nu inte ändra i den rättsliga grunden. Hur som helst är kanske den enda nyttan med detta arbete att vi nu vet att man måste hänvisa också till punkt 3 i artikel 62, och inte bara till punkterna 1 och 2, när man hänvisar till Schengenavtalet. 
Stefano Zappalà,
   . – Herr talman, mina damer och herrar! Det förslag som vi diskuterar syftar till att skapa en gemenskapskodex om de regler som styr rörligheten för personer över gränserna. Det faller under Amsterdamfördraget, tack vare vilket Schengenregelverket har inkorporerats med det europeiska regelverket.
Detta är parlamentets första riktiga möjlighet att ta itu med frågan som helhet, med hänsyn tagen till att förslaget har överförts från samråds- till medbeslutandeförfarandet till följd av rådets beslut i Haag.
Detta komplicerade och innehållsrika förslag har två huvudsyften: för det första att konsolidera de gällande reglerna om passage över yttre gränser, som återfinns i Schengenavtalet, och för det andra att utveckla ämnet vidare, särskilt när det gäller passage över inre gränser.
Förslaget är uppdelat i fyra avdelningar: den första innehåller allmänna bestämmelser, och i den andra behandlas passage över de yttre gränserna och villkoren för inresa i Schengenområdet. Den tredje handlar om de inre gränserna. I den bekräftas avskaffandet av alla gränskontroller och de fall när sådana kan återinföras fastställs, liksom hur detta skall gå till. Den fjärde avdelningen innehåller slutbestämmelser.
En stor del av de ändringsförslag som föredraganden har lagt fram syftar endast till språkliga klargöranden av vissa delar av kommissionens förslag. Sådana ändringar är till för att förbättra textens kvalitet och samtidigt klargöra och förenkla artiklarna. Allt detta kommer att vara till stor nytta när kodexen om gränspassager träder i kraft definitivt och blir någonting som gränspolisen och myndigheterna åberopar sig på varje dag.
Föredraganden har arbetat på ett berömvärt sätt, i nära samarbete med alla skuggföredragandena och de politiska grupperna, och han har också personligen kontrollerat hur gränspassagerna går till i dag. Tack vare denna kontinuerliga dialog har föredraganden uppfyllt alla önskemål som har framförts till honom. Han har dessutom deltagit i långvariga förhandlingar med rådet och med det luxemburgska ordförandeskapet, och det är därför önskvärt att betänkandet läggs fram för omröstning under det nuvarande ordförandeskapet.
Den kompromiss som man har kommit fram till med de olika politiska grupperna, med rådets och kommissionens gillande, har utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor röstat om och enhälligt antagit. Personligen kontrollerade jag att vice ordförande Franco Frattinis stab också var för betänkandet innan omröstningen i utskottet, något som jag också fick bekräftat genom dess mycket positiva inställning till alla de enskilda ändringsförslag som har lagts fram.
Just på grund av detta allmänna samförstånd, som uppnåddes genom en komplicerad serie av bilaterala och multilaterala kompromisser, bör inte betänkandet ändras nu, utan antas i sin helhet. Efter att ha följt dess utveckling och noggrant ha fastställt att det inte finns några problem föreslår jag personligen, i egenskap av skuggföredragande, att vi genom vår röst ger föredraganden vårt fulla stöd. Jag tackar honom hjärtligt för det viktiga arbete som han har gjort. 
Inger Segelström,
   . – Herr talman, kommissionsledamot Frattini! Jag vill börja med att tacka Michael Cashman och andra för ett mycket bra betänkande. Eftersom asyl, flyktingpolitik och immigration är frågor som vi i utskottet ägnar mycket tid åt, var det nödvändigt att först få klara regler om gemenskapskodex och gränspassager för personer. Att vi nu kan göra om kontroller och gemensamt skärpa de yttre gränserna gör att EU:s gränser blir bättre. Chanserna för människohandlare, importörer av kvinnor och barn till prostitution, kriminella och droghandlare att röra sig fritt över gränserna försvåras medan människor, trots utländskt utseende, och grupper nu kan känna sig välkomna.
När vi röstar ja i morgon kan vi ta itu med ett av utskottens stora uppgifter, asyl– och invandringspolitiken. Vi har så många gemensamma frågor om hur vi i EU skall slå vakt om just värderingarna. Vi vill ju se ett mer öppet EU, men det kräver gemensamma lösningar och respekt för länder, respekt mellan länder och mellan människor och grupper. Detta är första steget. Tack igen för ett mycket bra betänkande! 
Gérard Deprez,
   . – Herr talman! Det är inte bara artighet som driver mig att börja med att framföra mina gratulationer till de två upphovsmännen bakom den bragd – och det är en term som jag använder med avsikt – som har banat väg för den överenskommelse som läggs fram för oss i dag, på grundval av ett utmärkt förslag från kommissionen; det måste sägas. Jag tackar dem som sitter bakom Franco Frattini i dag. Jag vill tacka Michael Cashman, som trots den utbredda skepticism som jag ursprungligen delade försökte komma fram till en överenskommelse med rådet vid första behandlingen. Gratulerar, Michael! Men jag vill också gratulera det luxemburgska ordförandeskapet till att det har visat den beslutsamhet och ihärdighet som fordras för att hålla en rak kurs samtidigt som man arbetar för att nå viktiga kompromisser. Storhertigdömet Luxemburg är verkligen ett underbart litet stort land!
För min del var det särskilt tre saker som bekymrade mig i fråga om det här ärendet. Den första var att instrumentet skall vara en garant för de rättigheter som hör samman med fri rörlighet enligt gemenskapsrätten, men också måste hålla möjligheten öppen att utföra de kontroller som krävs för identifiering av personer som finns med i register över personer som skall nekas inträde och efterlysta personer vid de yttre gränserna. Den överenskommelse som har nåtts på den punkten, och som återspeglas i formuleringen i artikel 6.2, ligger exakt i linje med andan i det ändringsförslag som jag själv hade lagt fram men är en förbättring av mitt förslag, vilket gläder mig.
Jag tyckte – och det var min andra hjärtefråga – att i fall då medborgare i icke EU-länder nekas inresa på unionens territorium bör deras rättigheter fastställas klart och klargöras för berörda parter, men samtidigt måste säkerhetskraven vara rigorösa. Europas folk vill inte att deras yttre gränser skall kontrolleras av några huliganer, men de vill inte heller att de skall kontrolleras av några blinda och lealösa eunucker. Bestämmelsen som återfinns i artikel 11.13 i dag är bra, och det gläder mig – på samma sätt som det gläder mig att det bekräftas att återinförandet av kontroller vid de yttre gränserna är en exceptionell åtgärd och att kommissionen och parlamentet får en mer framträdande roll, herr talman. Med tanke på dessa tre glädjeämnen kommer jag med nöje att rösta för det här betänkandet, och det kommer hela min grupp också att göra. 
Sylvia-Yvonne Kaufmann,
   . – Herr talman! I egenskap av skuggföredragande för min grupp vill jag framföra mitt uppriktiga tack till föredraganden Michael Cashman, till alla mina kolleger från de andra grupperna och naturligtvis till det luxemburgska ordförandeskapet, för det arbete som vi har utfört tillsammans. De olika grupperna i parlamentet har verkligen visat att de kan samarbeta sida vid sida och effektivt, både inbördes och med rådet.
Låt mig ge er ett exempel på vilka slags fall som kan inträffa, de slags fall som vi ställdes inför när vi började arbeta med den här frågan. En tredjelandsmedborgare som vill resa in i EU och har ett visum för detta kan nekas inresa om han eller hon inte kan uppvisa alla erforderliga dokument vid en gränsövergång. Detta skulle ha lett till att vederbörande fick en stämpel i passet som bevis på att han eller hon hade nekats inresa i EU. Det är inte troligt att denna person senare skulle ha kunnat resa till Förenta staterna, Kanada eller Australien med en sådan stämpel i passet.
Det som jag särskilt vill understryka är därför att vi har lyckats få med en överklagandemöjlighet i förordningen, efter långdragna förhandlingar. Den viktigaste följden av detta är att alla stämplar som innebär att en person har nekats inresa i EU kommer att korrigeras i fall då nekandet inte var motiverat.
Vi har också åstadkommit andra, lika betydelsefulla, förbättringar för tredjelandsmedborgare. Den mänskliga värdigheten måste respekteras under gränskontroller, och alla former av diskriminering är förbjudna. Kort sagt har våra gemensamma ansträngningar lett till en lösning som innebär att kontrollerna av dem som passerar EU:s yttre gränser kommer att bli mycket mer välkomnande. 
Claude Moraes (PSE ).
   – Herr talman! Som sista ledamot att tala i denna debatt kan jag understryka att jag inte fungerat som någon skuggföredragande, men jag har lärt mig en hel del av hur Michael Cashman har träffat överenskommelser i de allra svåraste frågor när han har hanterat känsliga ämnen som återinförandet av gränskontroller för att skapa en balans mellan säkerheten efter händelserna den 11 september och alla fördelar med Schengenområdets fria rörlighet och respekten för människors värdighet, särskilt från tredjeländer, som vill resa in i unionen. Att lyckas med allt detta inom ramen för ett medbeslutandeförfarande är en stor prestation, och vi har lärt oss mycket av hur samarbetet har ägt rum.
Det är också en stor framgång eftersom ledamöter som jag har sett att det är väldigt svårt att nå en kompromiss mellan säkerheten vid gränskontroller å ena sidan, och rättvisa å den andra. Därför lovordar jag att vi i detta betänkande – för första gången i ett medbeslutandebetänkande sedan artikel 13-direktiven gick igenom i parlamentet – har en uttalad hänvisning till bekämpning av diskriminering och till värnandet om människors värdighet vid genomförandet av gränskontroller. Det finns en stor dold minoritet av människor som blir offer för trakasserier och diskriminering vid gränserna. Michael Cashman har förstått det, och han har fört in detta uttryckligen i sitt betänkande och skapat den balans vi alla önskade. 
Talmannen.
   –Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum på torsdag kl. 12.00. 
Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är ett betänkande (A6-0103/2005) av Bogdan Klich för utrikesutskottet om säkerhetsforskning (2004/2171(INI)). 
Bogdan Klich (PPE-DE ),
   . –  Herr talman! Det har varit ett nöje att sammanställa det här betänkandet, av två skäl. Det första är det utmärkta samarbetet med båda de utskott som har kommit med yttranden, nämligen utskottet för industrifrågor, forskning och energi och utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor, liksom med det stora flertalet av de politiska grupperna, särskilt socialdemokratiska gruppen i Europaparlamentet, gruppen Alliansen liberaler och demokrater för Europa, gruppen för Europeiska folkpartiet (kristdemokrater) och Europademokrater, gruppen De gröna/Europeiska fria alliansen och gruppen Unionen för nationernas Europa. Det andra skälet är att kommissionen har gett ett ytterst värdefullt bidrag på viktiga punkter.
Enligt den europeiska säkerhetsstrategin finns det för närvarande en hel del nya hot mot och utmaningar för vår säkerhet, varav den främsta är spridningen av massförstörelsevapen och internationell terrorism. Det är ett faktum att det slags terrorism som Europa vande sig vid på 1960- och 1970-talen har ersatts av ett nytt slags terrorism som påverkar många fler människor och är väldigt mycket dödligare och farligare.
Detta betyder att målen att upprätthålla den allmänna säkerheten och göra vår säkerhets- och försvarspolitik trovärdig nu för tiden är svåra att nå utan högteknologiska redskap.
Europeiska unionen investerar för närvarande fyra gånger mindre i försvarssektorn och fem gånger mindre i forskning och utveckling än Förenta staterna. Resultatet av detta är att EU:s medlemsstater inte har förutsättningar att utplåna den teknikklyfta som finns mellan Förenta staterna och Europa i fråga om försvarspotential och säkerhet.
Därför har kommissionen, som svar på detta behov av en mer verkningsfull säkerhetsforskning, föreslagit ett europeiskt program för säkerhetsforskning, vilket skall lanseras om två år inom ramen för det sjunde ramprogrammet. Det europeiska säkerhetsforskningsprogrammet kommer att grunda sig på en konsekvent, flexibel och koordinerad strategi, och vara inriktat på forskningsprojekt som ökar vår tekniska kompetens.
För närvarande saknas det konsekvens i synen på säkerhetsforskning på högsta nivå i EU. Detta leder till en omfattande fragmentering och ett svagt samarbete mellan medlemsstaterna, och gör också denna forskning mindre kostnadseffektiv.
Införandet av ett europeiskt säkerhetsforskningsprogram kommer därför att underlätta både driftskompatibiliteten och kostnadsoptimeringen genom att skapa gemensamma ramverk och strukturer på EU-nivå. I programmet utnyttjas synergieffekter mellan försvarsforskning och civil forskning, så det kan förväntas förbättra integrationen av dessa båda sektorer. Vidare bör den klyfta som för närvarande finns mellan EU:s medlemsstater och Förenta staterna minska genom att parlamentet antar programmet, vars föreslagna årsbudget är 1 miljard euro som tillskott till den forskningsfinansiering som redan har öronmärkts för denna sektor av de enskilda medlemsstaterna.
Genom att vi förstärker vår forskningsbas och hittar mer nyskapande lösningar bör Europas konkurrenskraft öka. Det förväntas att det här programmet skall bli ett utmärkt tillfälle för den europeiska industrin, liksom för våra forskningscentrum. Jag tänker då på alla sådana centrum, akademiska, icke-akademiska, civila och försvarscentrum. Programmet kommer utan tvivel att förbättra skyddet av de yttre gränserna och göra det möjligt att modernisera de väpnade styrkorna i EU:s medlemsstater.
I betänkandet nämns åtskilliga prioriterade områden, av vilka jag bara skall ta upp några. Ett sådant område är C4ISR-systemen, eller med andra ord stridsledning, kontroll, kommunikation, systemintegration, underrättelsetjänst, övervakning och igenkänning, och också forskning inom bioteknik, rymdteknik och informationsteknik.
I betänkandet uppmanas också kommissionen att stödja forskning på det sociala området, utan vilken man inte kan tänka sig någon ordentlig planering av forskningen om modern teknik. Jag måste säga, och jag är mycket nöjd med att kunna göra det, att detta tycks vara det viktigaste bidraget till kommissionens förslag från parlamentet, nämligen att alla diskussioner om avancerad teknisk forskning först måste inrikta sig på stöd till sådan forskning.
Med tanke på att försvarsfrågorna står överst på den politiska agendan är det mycket sannolikt att det här programmet kommer att göra det möjligt för oss att öka säkerheten och göra det lättare att nå EU:s mål. Herr talman! Därför vill jag å det bestämdaste rekommendera att kammaren röstar för det här betänkandet. 
Viviane Reding,
   . – Herr talman, mina damer och herrar! Det gläder mig att få tillfälle att diskutera säkerhetsforskning med parlamentet i dag, och jag vill tacka för de rekommendationer och förslag som ni har framfört till kommissionen.
Säkerheten är ett centralt inslag i ett antal olika politiska sakområden i EU, däribland den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken och området med frihet, säkerhet och rättvisa. Samtidigt är dock säkerheten också en grundförutsättning för välstånd och tillväxt, och som sådan oundgänglig för att målen för den ekonomiska politiken i Lissabonmålen skall nås.
Vi behöver bästa tillgängliga redskap om vi skall kunna klara utmaningarna för den allmänna säkerheten, och vi behöver också en stark grund av kunskap och teknik. För att skapa en sådan grund krävs det forskning på både nationell nivå och EU-nivå, och det var därför som högnivågruppen kom med följande rekommendation till kommissionen för ett år sedan: ”tekniken kan inte ensam garantera säkerheten, men det kan inte finnas någon säkerhet utan teknik”.
Säkerhetscheferna, industrin och allmänheten hör till dem som har nytta av säkerhetsforskning, och för att uppfylla deras höga förväntningar måste vi skapa konsekvens mellan dess olika komponenter. För det första måste den här forskningen aktivt bidra till att skapa en social och företagsmässig miljö som befrämjar en positiv ekonomisk utveckling och lägger grunden till välstånd, eftersom detta kommer att göra att den fungerar som en drivkraft för tillväxt och utveckling i Europa. Den måste också öka den europeiska säkerhetsindustrins konkurrenskraft, och det europeiska säkerhetsforskningsprogrammet kommer också att bidra till att skapa och utvidga en europeisk marknad för säkerhetsprodukter. Ett annat syfte med programmet är att satsa på civila säkerhetsfrågor.
Även om forskning av det här slaget faller under Europeiska försvarsbyråns befogenheter har de som arbetar med civil säkerhetsforskning nära kontakter med denna i syfte att hantera de dubbla användningsområdena för säkerhetsteknik. Slutligen kan man inte komma ifrån att säkerhetsforskning är en särskilt känslig sektor med mycket speciella krav, bland annat i fråga om immateriella rättigheter, informationsspridning, samarbete med tredje parter – också utanför EU – och nivån på gemenskapens bidrag.
Säkerhetsforskningen är den ena hälften av det tvådelade tematiska området ”Rymd och säkerhet” inom det särskilda programmet ”Samarbete” i det sjunde ramprogrammet för forskning. De nuvarande förslagen ger en årsbudget på omkring 500 miljoner euro. Kommissionen välkomnar att parlamentet i sitt betänkande kräver en årsbudget på 1 miljard euro, som högnivågruppen föreslog.
Inom ramen för det sjunde ramprogrammet kommer säkerhetsforskningen att inriktas på skydd mot terrorism och brottslighet, säkerhet för infrastruktur, system och tjänster, gränsskydd och återställande av säkerheten i händelse av kris. Dessa fyra områden kommer att underbyggas med ett antal områden som har tvärgående karaktär, nämligen systemintegration och driftskompatibilitet, säkerhet och samhälle samt samordning och strukturering av forskningen.
Det europeiska säkerhetsforskningsrådet kommer att spela en ledande roll när det gäller att hjälpa till att utveckla en mer långsiktig vision, eftersom det kommer att fungera som ett forum där användarna och kommissionen diskuterar forskningsprogrammets struktur. Som man föreslår i betänkandet om säkerhetsforskning, och för att se till att parlamentet blir ordentligt företrätt, har vice ordförande Günter Verheugen uppmanat fem utskott att utse företrädare som skall fungera som observatörer i europeiska säkerhetsforskningsrådet.
Parlamentet har hela tiden stött de pågående förberedande åtgärderna för säkerhetsforskningen, och detta stöd har varit mycket uppskattat. Det är därför som vi välkomnar det betänkande som kammaren skall rösta om och som har sammanställts av utskottet för utrikesfrågor tillsammans med utskottet för industrifrågor, forskning och energi. Jag vill också tacka parlamentet för att det har gett sitt stöd till säkerhetsforskning i allmänhet i debatten om det sjunde ramprogrammet, särskilt när det gäller finansieringen av de förberedande åtgärderna.
Kommissionen kommer med glädje att fortsätta att lägga fram rapporter om genomförandet av de förberedande åtgärderna fram till dess att det blir möjligt att förverkliga det europeiska säkerhetsforskningsprogrammet inom ramen för det övergripande sjunde forskningsramprogrammet.
Säkerhetsforskningen kommer att vara inriktad på verksamhet som ger ett påtagligt europeiskt mervärde i förhållande till nationella åtgärder. Detta kommer att göra det möjligt för oss att vidta åtgärder på EU-nivå som ökar säkerhetsindustrins konkurrenskraft, det gör att vi kan gå vidare mot Lissabonmålen och det bidrar till att vårt samhälle som helhet känns och är säkrare. Jag vill än en gång tacka föredraganden för hans arbete.
Agustín Díaz de Mera García Consuegra (PPE-DE ),
   – Herr talman! Som företrädare för utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor vill jag först tacka Bogdan Klich och gratulera honom till hans fenomenala betänkande.
Vårt bidrag består huvudsakligen i att sätta upp mål som gör att resurserna optimeras, att ansvarsfördelningen klargörs, att säkerhetsforskningen klassificeras som ett allmänintresse – en grundläggande och mycket viktig fråga – att vi driver på ordentligt genom forskning mot driftskompatibilitet, som behövs så väl i krislägen, inte så mycket när det gäller de förebyggande åtgärderna utan svaret och lösningen på dessa kriser, samt att behovet av tillräcklig finansiering hävdas genom att koppla säkerhetsforskningen helt till bruttonationalprodukten, så att staternas ekonomiska tyngd blir den som räknas och forskningen på detta område inte tillåts utstå betydande variationer i tillgängliga medel.
Herr talman! Slutligen tror jag att vi kommer att få ett europeiskt program för säkerhetsforskning inom ramen för det sjunde ramprogrammet och en blandad kommitté med tekniska och politiska rådgivare. Genom dessa forskningsnormer skall vi förbättra en av våra största svagheter, den så kallade C4ISR – system för kontroll, underrättelsetjänst och övervakning – och den kan bara åtgärdas genom att den europeiska forskningspolitiken tillämpas på rätt sätt, utan kopplingar till eller beroende av tredje parter. Det är viktigt att öka effektiviteten i framåtskridandet med sensorsystemet, bioteknik samt rymd- och kommunikationsteknik. Herr talman! Därför vill jag än en gång gratulera Bogdan Klich till att han har arbetat med det här betänkandet som har en så grundläggande betydelse. 
Romana Jordan Cizelj,
   . Vi lever i en tid då det krävs snabba svar på globala förändringar och säkerhetshot. När vi försöker formulera och fastställa en politik för gemensam säkerhetsforskning har detta inte med irrationella farhågor eller ideologi att göra, utan det är en mycket rationell politik som kommer att ge de europeiska medborgarna större säkerhet. På grund av farorna och hoten måste problemet hanteras på EU-nivå. Och säkerhetsforskningen, som den har lagts fram, är ett redskap för att öka Europas konkurrenskraft och nå Lissabonmålen. Den är verkligen ett område där Europeiska unionen har en stor potential för forskning, nyskapande och teknik. 
Mot den bakgrunden vill jag framföra hur orolig jag är för de potentiellt fatala konsekvenser som området för säkerhetsforskning kan drabbas av om vi inte kommer fram till någon ändamålsenlig överenskommelse om budgetplanen. Om rådet inte följer parlamentets riktlinjer och kommissionens ursprungliga förslag finns det en stor risk för att nya program som nu fortfarande ligger under det sjunde ramprogrammet kommer att avbrytas. Säkerhetsforskningen tillhör dessa nya program. Det måste sägas klart och tydligt att vi inte kan förvänta oss bra resultat utan tillräckligt finansiellt stöd.
Redan i Kokrapporten slås det klart fast att ansvaret för att nå Lissabonmålen först och främst ligger hos medlemsstaterna, både när det gäller beslutsfattande hemma och på EU-nivå. Därför uppmanar jag rådet och kommissionen att med kraft stödja mekanismer som kan göra det möjligt att genomföra Lissabonstrategin, och därmed säkerhetsforskningen, i förhandlingarna om budgetplanen. Detta är verkligen viktigt för varje enskild medlemsstat, och med tanke på de många synergieffekterna också för den europeiska integrationsprocessen.
Panagiotis Beglitis,
   . – Herr talman! Europeiska kommissionens förslag att skapa ett europeiskt säkerhetsforskningsprogram är ett initiativ som har rätt inriktning.
Både Europeiska rådet, i den europeiska säkerhetsstrategi som antogs i december 2003, och Europaparlamentet, i dess resolution i april 2005, har betonat behovet av att bekämpa internationella faror och utmaningar genom att förstärka den europeiska försvars- och säkerhetspolitiken, den gemensamma utrikespolitiken och försvars- och säkerhetspolitiken.
Det är dock inte bara en institutionell och politisk fråga. Det är också en operationell fråga. Det handlar om en verkningsfull tillämpning av de beslut som fattas i de europeiska institutionerna. Således sammanhänger det också med Europeiska unionens förmåga att gå fram snabbare i fråga om forskning, teknik och nyskapande för den europeiska säkerheten.
Vårt mål får inte vara blind konkurrens med Förenta staterna. Det stämmer emellertid att Europeiska unionen och dess medlemsstater ligger långt efter om man jämför investeringarna i Förenta staterna i inre säkerhet liksom i vapenindustrin och försvarsutrustning med investeringarna i Europeiska unionen.
Europeiska unionen måste gå framåt, för den har allt att vinna på att undvika beroende och samtidigt trygga sina intressen, medlemsstaternas intressen och de europeiska medborgarnas säkerhet och skydd.
Det ligger också i Europeiska unionens intresse att utöka forskningsprogram och politiska åtgärder och att bidra till ekonomisk utveckling, större konkurrenskraft och förverkligande av Lissabonstrategin. Förslaget att integrera det här programmet med Europeiska unionens sjunde ramprogram är särskilt viktigt, liksom förslaget att ge det en årsbudget på en miljard euro. 
Det europeiska säkerhetsforskningsprogrammet får inte ensidigt vara inriktat på teknikforskning. Det behövs en balanserad utveckling av forskningen som också omfattar områdena statsvetenskap, samhällsvetenskap och humaniora. Om den internationella terrorismen, den organiserade brottsligheten och den olagliga invandringen skall kunna bekämpas effektivt krävs det en bredare strategi. Forskningen får inte begränsas av en militaristisk eller polisstatsfilosofi.
Ett av huvudmålen med programmet är att skydda de yttre gränserna och de grundläggande infrastrukturerna. Detta är viktiga mål som har med Europeiska unionens säkerhet att göra, eftersom de gör programmet mer synligt för europeiska medborgare.
Slutligen anser jag att vi, Europeiska unionen, måste se till att säkerhetsforskningen inte underminerar våra kollektiva principer och värden om skydd för mänskliga rättigheter och politiska och demokratiska friheter.
Till slut vill jag tacka föredraganden Bogdan Klich och säga att vår grupp kommer att rösta för hans betänkande i morgon. 
Georgios Karatzaferis,
   . – Herr talman! Det har nästan blivit rutin att vi har en ramlagstiftning mot terrorism i kammaren vid varje plenarsammanträde.
Alla åtgärder som vi vidtar mot terrorism, som vi inte kan vara säkra på att de fungerar, är definitionsmässigt till men för demokrati och mänskliga rättigheter.
För att handskas med terrorister har vi komplicerat våra liv samtidigt som vi förnedrar medborgarna: kroppsvisiteringar, mikrofoner, kameror – ingenting av detta främjar demokrati.
Trots de vackra orden i det här betänkandet har det samma inriktning. Terrorismen började dyka upp för trettio år sedan. Då sade vi att det var Stasi, KGB och Gaddafi som låg bakom den. Tänk på flygplanskapningarna. Nu finns det inget Stasi, ingen Gaddafi och inget KGB. Hur utvecklas terrorism? Vem ger den dess näring?
En annan fråga som uppstår är varför terroristerna attackerar vissa länder. De kanske attackerar stora länder? Varför attackerar de då inte Kina, Brasilien eller Kanada? Varför valde den senaste generationen terrorister att ge sig på Spanien av alla europeiska länder? Mitt land organiserade de olympiska spelen, slösade bort miljarder euro av skattebetalarnas pengar och ändå attackerade inte terroristerna oss, vilket de mycket väl hade kunnat göra.
Vi behöver därför lära oss en läxa: våld föder våld. För att stoppa terrorismen invaderade vi två länder: Afghanistan och Iran. Som ett resultat ökade produktionen av opium i Afghanistan, det opium som dödar våra barn, också många i Grekland, och i Iran steg oljepriset från 20 till 60 US-dollar per fat.
Vi har nya betänkanden mot terrorism, och ändå sätts aldrig George Bush, som försatte oss i den här situationen, på plats i något av dem. Tony Blair, George Bushs fältmarskalk, kommer att vara här i morgon. Låt oss tala om för honom att han är skyldig oss mycket mer än han ger oss, eftersom oljepriset har stigit från 20 till 60 US-dollar per fat så att människor inte kan betala och vi har hamnat i detta svåra läge. Ja till pengar mot terrorism, men framför allt naturligtvis en politik för Europas folk. 
Talmannen.
   –Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum på torsdag kl. 12.00. 
Talmannen
   . – Nästa punkt på föredragningslistan är ett betänkande (A6-0172/2005) av Catherine Trautmann för utskottet för industrifrågor, forskning och energi om informationssamhället (2004/2204(INI)). 
Catherine Trautmann (PSE ),
   . – Herr talman! Mitt betänkande handlar om världstoppmötet om informationssamhället, som Förenta nationerna har tagit initiativ till. Den första fasen ägde rum i Genève 2003 och avslutades med att en principförklaring och en handlingsplan antogs. Den andra fasen, som kommer att äga rum i Tunis i november, kommer att vara inriktad på genomförandet av planen och på två olösta frågor, nämligen finansieringen av handlingsplanen och förvaltningen av Internet. Europeiska unionen har engagerat sig i denna process med en samordnad ståndpunkt och betydande auktoritet, eftersom den kan tala med en röst. Om mina kolleger röstar för den här resolutionen kommer parlamentet att förstärka unionens ståndpunkt och signalera sitt aktiva intresse av att processen skall bli framgångsrik.
Informations- och kommunikationsteknik (IKT) är ett väsentligt inslag i strävan efter millennieutvecklingsmålen, som har till främsta syfte att utrota fattigdomen. Kriget mot fattigdomen är inriktat på materiella behov men handlar också om tillgång till tjänster på Internet som har med utbildning, hälsa, administration och handel att göra. Genom att Internet och mobiltelefoni har vuxit fram har det skapats en ny potential för utveckling, konkurrenskraft och tillväxt. Europa lider av fyra dimensioner av den digitala klyftan: geografiska, sociala, ekonomiska och kulturella. Denna klyfta är ännu djupare i de minst utvecklade länderna, som varken har en ändamålsenlig infrastruktur eller medel för att ge massorna tillgång till dessa former av teknik.
Det första som skall framhållas är att IKT bidrar till demokrati. Den är ett viktigt sätt att minska ojämlikhet och främja mänsklig värdighet samt garantera yttrande- och informationsfrihet, pluralism i fråga om åsikter och allmänhetens delaktighet i beslutsprocesserna. Det är absolut nödvändigt att dessa mänskliga rättigheter respekteras i informationssamhället. Att man vid världstoppmötet söker se till att skapa en bättre rättslig ram, ett ändamålsenligt förvaltningssystem, för att motverka de risker och avvikelser som kan äventyra individers, organisationers och till och med regeringars säkerhet får inte bli en ursäkt för att inte respektera dessa rättigheter. Kulturell och språklig mångfald bör vara en av drivkrafterna bakom den utveckling som världstoppmötet ger upphov till. En sådan mångfald är lättare att åstadkomma i ett demokratiskt sammanhang, och det är vårt parlaments skyldighet att påpeka detta i Tunisien, som kommer att vara värdland för toppmötet.
Den andra frågan är behovet av ett nytt slags partnerskap med länderna i söder. Dessa länder behöver tillit och utsikter till långsiktig stabilitet innan de kan agera. Att efterskänka de fattigaste ländernas skulder är bra så länge det inte minskar deras tillgång till finansiering. Det skulle inte vara verkningsfullt att bara byta ut bidrag mot tillgång till lånemöjligheter. Europeiska unionen ville inte att en ny FN-fond skulle skapas i syfte att uppmuntra samverkansprojekt, eftersom det skulle betyda att befintliga medel som har allokerats till våra egna utvecklingsprogram, till ramprogrammet för forskning och utveckling och programmet för konkurrenskraft och nyskapande, måste tas i anspråk. På samma sätt har jag föreslagit att outnyttjade utvecklingsanslag skall omfördelas till handlingsplanen.
Skapandet av den digitala solidaritetsfonden på frivillig basis skall välkomnas, men fonden är och förblir ett kompletterande instrument. Unionen bör prioritera multilaterala initiativ från nationella regeringar, den privata sektorn, lokala och/eller regionala myndigheter och icke-statliga organisationer. Människor som använder IKT bör vara delaktiga som användare och aktörer, så att de bidrar till att se till att IKT-baserade tjänster ökar livskvaliteten, främjar nyföretagandet och skapandet av innehåll med vederbörlig respekt för lokala kulturer och lokal sakkunskap. Multilaterala initiativ är ett tecken på tillit och mobilisering. Innan våra företrädare reser till Tunis kommer för övrigt parlamentet att träffa berörda parter från det civila samhället för att upprätta ett varaktigt samarbete.
Låt mig slutligen säga att huvudsyftet är att främja en rättvis och hållbar utveckling. Detta är kärnan i vår vision om ett informationssamhälle som är öppet för alla. Det är därför som jag skulle vilja att tidtabellerna för Lissabon- och i2010-strategierna kopplas till handlingsplanen och att Europeiska unionens engagemang ses i termer av gemensam utveckling och gemensamt ansvar. Våra partner, liksom vi själva, bör få någonting att säga till om angående förvaltningen och bevarandet av deras suveräna beslutsrätt. Vi är beroende av varandra när det gäller hälsovård, förebyggande åtgärder, miljörisker, avfallshantering och bevarandet av resurser. Tillväxt utan solidaritet är inte möjlig i Europa. 
Viviane Reding,
   . –Herr talman, mina damer och herrar! Jag anser att det här betänkandet om informationssamhället, i vilket man tar upp FN:s världstoppmöte i Tunis i november, är ett användbart initiativ som kommer i rättan tid. Det bekräftar det intresse som ni redan har visat för detta toppmöte, både genom att flera parlamentsledamöter deltog i Genèvesessionen i december 2003 och genom era regelbundet återkommande debatter om informationssamhället.
Kommissionen fäster stor vikt vid toppmötet och lägger också ned ett betydande arbete på det i nära samarbete med medlemsstaterna. Detta är ingen tillfällighet, för den vision om informationssamhället som antogs av världssamfundet inom FN:s ram ligger i linje med europeiskt tänkande, vilket sträcker sig bortom den tekniska dimensionen och omfattar den berörda teknikens inverkan på samhället och den sociala välfärden. Därför vill jag understryka att våra åsikter sammanfaller med den analys som Catherine Trautmann gjorde och berätta att kommissionen uppskattar det arbete som har gjorts för dess räkning mycket. I betänkandet pekar man tydligt ut huvudfrågorna vid toppmötet, nämligen utvecklingsdimensionen och vikten av den digitala klyftans sociala dimension, teknikens roll när det gäller att förbättra grundläggande offentlig service, öka allmänhetens deltagande i beslutsprocessen och i sista hand utveckla deltagandedemokratin. Detsamma gäller ärendena på dagordningen, såsom förvaltning av Internet, finansiering, partnerskap och uppföljning av toppmötet.
Dessutom betonas betydelsen av att gemenskapen har en konsekvent linje med rätta i ert betänkande. Ni understryker också vikten av att det civila samhället är delaktigt och att den privata sektorn mobiliseras. Inför framtiden stöder ni kommissionens förslag generellt sett och föreslår en uppföljning som inriktas på riktade initiativ inom gemenskapens olika behörighetsområden.
I det här sammanhanget vill jag informera er om att kommissionen den 2 juni i år antog ett meddelande som lägger grunden till EU:s ståndpunkt vid toppmötet, en ståndpunkt som rådet bör slå fast i slutsatserna från Luxemburg på måndag.
Det som vi väntar oss av Tunis kan sammanfattas enligt följande: att Genèveförklaringen om ett informationssamhälle som är öppet för alla och respekterar mänskliga rättigheter, yttrandefrihet samt kulturell och språklig mångfald bekräftas, att toppmötet inriktar sig på handling och sätter upp ett begränsat antal prioriterade frågor samt en överenskommelse om finansiering som kommer att leda till att informations- och kommunikationsteknik prioriteras högre inom de befintliga mekanismerna och som innehåller den digitala solidaritetsfond som skapades i Genève. 
Internet har blivit en oumbärlig resurs för alla länder. Därför bör vi ta ställning för en mer internationell form av förvaltning av Internet, där det praktiska måste vara förenligt med regeringarnas ansvar gentemot medborgarna. Det fordras en ny samarbetsmodell för att genomföra bestämmelserna i den principförklaring som antogs vid toppmötet i Genève om den viktiga roll som alla parter som är delaktiga i denna förvaltning spelar. När det gäller uppföljningen av toppmötet vill vi ha en enkel, effektiv, decentraliserad lösning som utnyttjar befintliga organisationer och deras samordningsmekanismer.
Slutligen vill jag säga till föredraganden och hennes medarbetare att jag delar deras oro för situationen för de mänskliga rättigheterna i Tunisien. Denna situation är långt ifrån tillfredsställande på många områden, särskilt när det gäller yttrande- och föreningsfrihet. För egen del har jag utnyttjat alla tillfällen att framföra åsikten att värdlandet för ett toppmöte måste vara otadligt i fråga om att följa de principer som har antagits vid tidigare toppmöten. Jag fäster också stor vikt vid att de icke-statliga organisationerna deltar fullt ut vid toppmötet i Tunis och vill säga till Catherine Trautmann att jag, om det över huvud taget är möjligt, kommer att delta vid den utfrågning som hon håller på att organisera för att samråda med de europeiska icke-statliga organisationerna före toppmötet.
Avslutningsvis vill jag gratulera er församling till det här betänkandet och försäkra er om att kommissionen kommer att följa era rekommendationer och följa upp dem. Låt mig också säga att jag är övertygad om att det budskap som ni sänder ut kommer att förstärka Europeiska unionens ställning på världsscenen. 
María Badía i Cutchet (PSE ),
   – Herr talman! För det första vill jag välkomna Catherine Trautmanns betänkande om informationssamhället och gratulera henne till det utmärkta arbete som hon har gjort.
Mot bakgrund av den andra fasen av världstoppmötet om informationssamhället, som kommer att äga rum i Tunisien i november, samt Förenta nationernas millennieutvecklingsmål och Lissabonstrategin, har föredraganden tagit med alla överväganden som har med informations- och kommunikationsteknik och informationssamhället att göra både ur ekonomisk, teknisk, social och kulturell synvinkel.
På det område som berör mig mest, det kulturella, har förslagen från parlamentets utskott för kultur och utbildning införlivats med betänkandet. Däri sägs att informationssamhället måste vara öppet för alla och att utbildning och digital kompetens är prioriterade områden när det gäller att skapa ett informationssamhälle som är öppet för alla och bidrar till att eliminera digital fragmentering och garanterar tillgång till grundläggande teknik på lika villkor, samt hjälper medborgarna att delta i det politiska beslutsfattandet i syfte att stärka demokratin, även om riktningen alltid är den som fastställs i Lissabonstrategin.
I betänkandet står det också att informationssamhället visserligen medför risker, men också ger möjlighet att främja en interkulturell dialog och trygga yttrande- och informationsfrihet, kulturell mångfald och flerspråkighet.
Mina damer och herrar! I det här avseendet har vi tänkt färdigt. Nu är det dags att omvandla dessa prioriterade frågor till praktisk handling, och för att kunna göra det behöver vi också en bra budget. 
Det är meningslöst att fortsätta arbeta och tala om prioriteringar om vi inte har en budget att underbygga dem med. En genuin politisk vilja uttrycker man genom åtaganden och, som kommissionen också sade i sitt meddelande om ”i2010 – Ett europeiskt informationssamhälle för tillväxt och sysselsättning”, är informationssamhället en central fråga som också måste beaktas, med tanke på den betydande inverkan det har på ekonomisk tillväxt, sysselsättning och social sammanhållning. Därför måste vi omgående få till stånd en debatt på EU-nivå, tillsammans med medlemsstaternas regeringar, och fundera över hur vi skall nå målen i Lissabonstrategin i ett EU med 25 medlemmar som har en budget på endast 1 procent av gemenskapens intäkter.
Om vi inte lämnar våra nationella särintressen därhän, går ifrån inriktningen på ”mig” och tänker på ”oss” i Europa, så kommer vår politiska vilja att ifrågasättas på allvar, om man inte redan har gjort det. 
Lambert van Nistelrooij,
   . – Herr talman! Gruppen för Europeiska folkpartiet (kristdemokrater) och Europademokrater lägger stor vikt vid att parlamentet deltar aktivt i det andra världstoppmötet om informationssamhället. Efter Genève har vi nu kommit till fas två. Därför uppskattar vi Catherine Trautmanns initiativbetänkande mycket, liksom hennes sätt att agera. Trots att hon lyckades få till stånd en dialog mellan grupperna på ett mycket givande och sunt sätt vet hon också att vi har vissa kritiska synpunkter att komma med när det gäller hur betänkandet presenteras.
Betänkandets titel ”Om informationssamhället” är verkligen mycket ambitiös och heltäckande, men vad handlar det om? Det handlar om att parlamentet avger ett yttrande och ger sitt bidrag till konferensen den 16-18 november 2005. Det var därför som vi föreslog att hon skulle välja en mindre ambitiös och mer direkt formulering i stil med ”Världstoppmötet om informationssamhället, fas två”. Detta skulle också ha varit mer i linje med Viviane Redings meddelande. Som jag sade uppskattar vår grupp den här diskussionen och det aktiva deltagandet mycket.
Tillgång till Internet, särskild hänsyn till informations- och kommunikationsteknik och utbildning i hela världen, e- förvaltning och en verklig deltagandedemokrati är avgörande. Informations- och kommunikationsteknik på hög nivå är inte bara en central fråga för våra Lissabonmål, utan också, och särskilt, på grund av dess konsekvenser för utvecklingsländerna. En kombination av utbildning och skapande av nätverk och tillhörande tjänster har stor betydelse för utvecklingsländerna. Vi bör överväga vilket stöd som EU kan erbjuda i det sammanhanget.
Jag skall nu övergå till de instrument som vi har diskuterat. PPE-DE-gruppen förespråkar en stomme av självständiga ansvariga myndigheter som garanterar tillgång, yttrande- och informationsfrihet, kulturell mångfald och flerspråkighet. Därför är vi emot ännu fler regler och bestämmelser, och stöder den befintliga grunden för e-förvaltningen. Efter att också ha debatterat kostnadsfria och offentliga sökprogram kommer vi inte att ställa oss bakom de ändringsförslag som har lagts fram angående dessa.
Som vi hörde nyss avslöjade Viviane Reding sina planer för i2010 i förra veckan. Hon sätter in informations- och kommunikationstekniken i ett sammanhang som syftar till att främja ekonomisk tillväxt och skapa arbetstillfällen, och det välkomnar vi. Här passar ekonomisk tillväxt och en social modell mycket väl ihop. I i2010 ligger tonvikten på en konkurrenskraftig och öppen inre marknad, på att öka investeringarna, informations- och kommunikationstekniken i EU och på att främja ett informationssamhälle som är tillgängligt för alla för att minska klyftan mellan bemedlade och obemedlade. Detta stämmer överens med EU:s politik, för klyftan är fortfarande enorm. 
Vi i PPE-DE-gruppen är mycket måna om att det skall finnas projekt på global nivå att fylla ut, och det behöver inte sägas att detta betyder att det finns ett trängande behov av en finansiell bas. Man kan knappast säga att tilltron har ökat på detta område under de senaste veckorna. Detta kommer att bli föremål för en uppföljningsdebatt. 
David Hammerstein Mintz,
   . – Herr talman! Jag vill tacka Catherine Trautmann för hennes utmärkta betänkande, i vilket våra hjärtefrågor i stor utsträckning har införlivats genom ändringsförslag.
Samtidigt vill jag framföra att vi är djupt oroade för läget i fråga om mänskliga rättigheter i värdlandet, vilket vi anser vara mycket kritiskt. Jag skulle vilja att kommissionen vidtar åtgärder i fråga om detta för att se till att det civila samhället deltar i det kommande toppmötet.
Vidare vill jag säga att jag är förbryllad över möjligheten att programvarupatenten omgående kan komma att utvidgas, vilket skulle kunna bli ett mycket betydande hinder för tillgången till Internet, tillgången på information, framför allt i länderna i söder.
Vi anser att det är oacceptabelt att ett fåtal stora multinationella företag från början skapar ett beroende i fråga om Internet i länderna i söder. Vi anser att Europeiska unionens stöd och finansiella bidrag i stället bör syfta till att främja kostnadsfri och öppen programvara i dessa länder, vilket sägs i Catherine Trautmanns utmärkta betänkande. Detta kräver att systemen är interoperativa. 
Umberto Guidoni,
   . – Herr talman, mina damer och herrar! Jag tackar Catherine Trautmann för hennes utmärkta betänkande, som bland annat handlar om att avskaffa den digitala klyftan. Det är en fråga om balanserad utveckling, men framför allt om social jämlikhet.
Med hänsyn till detta är informationstekniken grundläggande när det gäller att bygga ett samhälle som är rikare kulturellt sett och mer enat. Informationssamhället måste vara tillgängligt för alla: ett demokratiskt element som tar hänsyn till kulturella skillnader och främjar medborgarnas delaktighet. De är berörda parter och inte bara konsumenter.
De offentliga investeringarna har en grundläggande roll att spela för att se till att informationsteknikens tillgängliga karaktär tryggas, till exempel genom att se till att kostnadsfri programvara utvecklas och används inom den offentliga sektorn. Sedan har vi frågan om förvaltningen, som EU måste ta itu med för att kunna skapa en kontrollmekanism på internationell nivå. Mandatet för ICANN håller på att löpa ut. Det handlar om att se till att den nya organisation som administrerar Internet blir representativ och legitim genom att skapa en förvaltning med olika aktörer: regeringar, icke-statliga organisationer, den privata sektorn och det civila samhället, var och en med sin roll och sitt klara ansvar.
När förslaget utarbetas bör det faktum att kunskap, som ett instrument för utveckling och frihet, är en gemensam tillgång slås fast igen. Oroande signaler som inte går ihop med detta kommer dock från rådet. Genom direktivet om patentskydd för programvara attackerar man rätten till fri rörlighet för kunskap, ifrågasätter målet att informationssamhället skall bli tillgängligt för alla och underminerar därmed hela grunden för Lissabonstrategin. 
Reino Paasilinna,
   . –Herr talman! Tack för att jag fick ordet. Kommissionsledamoten och föredraganden har gjort ett utmärkt arbete. De nya informations- och kommunikationsteknikerna kan bidra till att främja demokrati, kunskaper och färdigheter samt konkurrenskraft i Europa. Unionens lagstiftning måste dock se till att det verkligen blir så.
Nya kommunikationsmedier, såsom mobiltelevision, kommer att skapa nya möjligheter för små tillverkare. Mobila kommunikationer påverkas inte av restriktioner som tittande på bästa sändningstid eller för korta sändningstider. Med andra ord kan alla i princip titta på tv när de vill.
Jag vill föreslå att kommissionen inför ett program för att stödja små europeiska tillverkare av dessa nya medier, till exempel mobil television. På så sätt skulle vi få till stånd en ökning av välbehövlig, särpräglad och mångsidig programvara. Ett mångkulturellt Europa är precis den rätta grunden för detta, och därmed skulle vi som européer finna vår plats i denna nya kommunikationsteknik.
Som lagstiftare har vi en demokratisk och kulturell skyldighet att förhindra att sektorn centraliseras. Det är ett problem som är gemensamt för oss alla. Samma jätteföretag äger nu inte bara institutionerna inom television, radio och press utan också tekniken för mobila kommunikationer, och detta slags homogenitet ger oss en stor utmaning eftersom diversifierade kommunikationer är helt nödvändiga om vi skall kunna utveckla en kunskapsbaserad ekonomi. Kommissionen bör därför se närmare på marknadernas livskraft och tillgången till alternativ kultur och information i olika länder, olika medier och olika innehåll. 
Paul Rübig (PPE-DE ).
   – Herr talman, kommissionsledamot Reding, mina damer och herrar, herr Paasilinna! I dag diskuterar vi framtiden, inte bara för Europa, utan också för det internationella informationssamhället. Europa har alla möjligheter att föregå med gott exempel för resten av världen på det här området, särskilt med tanke på att informationssamhället spelar en ledande roll i Lissabonstrategin, vars huvudmål är tillväxt och sysselsättning.
Vår uppgift måste vara att visa människor att tillväxt egentligen betyder hur mycket de har på banken i slutet av varje månad. Vi måste också visa dem att ökad sysselsättning, eller med andra ord fler människor i arbete, innebär att vi kan lägga mer pengar på välfärdsunderstöd, i form av pensioner, studiemedel eller bidrag till universitet. Den digitala klyftan spelar en central roll här. För att bara ta ett exempel saknar familjeföretag i utvecklingsländerna det mest grundläggande, inte bara i fråga om hård- och mjukvara, utan framför allt i fråga om utbildning.
Våra ansträngningar måste syfta till att främja Internetbaserad yrkesutbildning. På Internet finns det också en enorm kulturell och språklig mångfald – som vi kan se ett annat exempel på i parlamentet med dess 20 språk – och därför öppnar det ett brett spektrum av möjligheter att uppnå det som måste vara vårt huvudmål, nämligen att främja tillväxt och sysselsättning i hela världen.
Hälsofrågorna är en annan faktor som inte får nonchaleras, eftersom de kommer att vara avgörande för de sociala utgifterna i framtiden. Internetbaserad information om hälsofrågor, förebyggande åtgärder och medvetenhet om sjukdomars orsaker kommer att ha stor inverkan på dessa utgifter och vara mycket användbar i fråga om äldres sjukdomar.
Det är därför som forskning, utveckling och handel är absolut avgörande, liksom familjeföretag och små och medelstora företag. Jag ber kommissionsledamoten att se till att dessa frågor blir de viktigaste i Tunis.
Francisca Pleguezuelos Aguilar (PSE ).
   – Herr talman! Jag vill gratulera föredraganden till hennes förtjänstfulla arbete som jag till fullo stöder. 
Fru kommissionsledamot! Vid toppmötet i Tunis måste EU och medlemsstaterna visa sin politiska vilja att främja informations- och kommunikationstekniken (IKT) som ett strategiskt instrument för såväl ekonomisk och social utveckling som för samarbete. 
EU:s ledande roll i samarbetet med utvecklingsländerna ger helt klart dessa länder en möjlighet att få del av informationssamhället, vilket gynnar alla. 
Två frågor bekymrar mig emellertid. Den första gäller finansieringen av handlingsplanen. Den internationella fonden för digital solidaritet bygger sin verksamhet på frivilliga bidrag och räcker följaktligen inte på långt när till. Vi måste därför få fram ytterligare finansiella resurser, exempelvis i form av utvecklingsbidrag, strukturstöd eller andra nya resurser. Jag är övertygad om att vi skulle få medborgarnas stöd för detta. Enligt den senaste Eurobarometerundersökningen vill nämligen 71 procent av EU:s medborgare att större tonvikt och mer resurser skall läggas på informationssamhället. Om vi dessutom når en överenskommelse om de nya budgetplanerna har vi inom EU möjlighet att göra den prioritering som rådets kommande ordförandeskap redan har uttalat sig för och som handlar om att främja utbredningen och utvecklingen av informations- och kommunikationsteknik. 
Med hänsyn till förvaltningen av Internet och med anledning av den förestående slutsatsen från Internetsammanslutningen (ICANN) måste för det andra en ny modell till organisation på internationell grund skapas, där de politiska besluten är förbehållna regeringarna och där de tekniska uppgifterna är industrins och den privata sektorns ansvar. Organisationen måste tveklöst kunna arbeta flexibelt och se till att samtliga medlemsstater engageras i beslutsfattandet. 
Mina damer och herrar! En förutsättning för denna organisationsmodell är dessutom att det civila samhället deltar, genom att ett diskussionsforum inrättas för att möta de utmaningar och problem som blir följden av Internetutvecklingen. Detta är enda sättet att få vårt uppriktiga stöd för informationssamhället att framstå som trovärdigt. 
András Gyürk (PPE-DE ).
   – Herr talman! Jag hoppas att ni inte tycker att jag är en riktig glädjedödare så här sent på kvällen, men jag skulle vilja beröra det som är negativt i betänkandet, som jag i övrigt stöder och anser vara bra. Det negativa är den företeelse som kan beskrivas med det allt vanligare uttrycket ”e-passivitet”. Catherine Trautmann har alldeles säkert rätt när hon i betänkandet hävdar att utvecklingen av IKT måste syfta till att stärka demokratin och tillvarata medborgarnas intressen så att människorna blir aktiva deltagare och inte endast konsumenter i informationssamhället. Detta är det enda realistiska målet, men vi får inte heller bortse från hindren. 
E-passivitet är ett sådant hinder. I exempelvis Ungern i dag använder endast en av fyra vuxna Internet regelbundet. Samtidigt hävdar den stora majoriteten icke-användare att de inte har något behov av det eller att de helt enkelt är ointresserade. Exemplet är inte unikt. Fördelningen är likartad i de flesta nya medlemsstater. En betydande andel av befolkningen tycks ha en kluven inställning till fördelarna och möjligheterna med Internet. Utvecklingen av tjänstesektorn och infrastrukturen i dessa medlemsstater riskerar därför att bli asymmetrisk, eftersom ett betydande antal invånare saknar egentlig motivation och låter bli, eller avfärdar tanken på, att installera de kostnadskrävande systemen. 
Detta sammantaget kan givetvis också ge upphov till asymmetri mellan de gamla och de nya medlemsstaterna. Det ligger i allas vårt intresse att undvika detta och att stärka sammanhållningen också på detta område. Vi måste således göra allt som står i vår makt för att stärka e-integrationen och se till att kommunikationen blir kraftfullare, tydligare och mer begriplig än hittills. Det är också mycket viktigt att vi får bukt med inrotade negativa attityder till och vanföreställningar om det nya mediet, samtidigt som vi betonar dess positiva sidor. Jag är övertygad om att betänkandet utgör ett steg i denna riktning, och även jag gratulerar givetvis Catherine Trautmann och tackar henne för hennes arbete. 
Ljudmila Novak (PPE-DE ).
   Informations- och kommunikationstekniken räknas numera tveklöst som en av de främsta orsakerna till ekonomisk tillväxt och hållbar utveckling. 
Samtidigt som produktiviteten ökas och integrationen i samhället främjas innebär inträdet i den digitala kommunikationens tidevarv också att människor utestängs från samhället, särskilt om användare eller medborgare inte är tillräckligt väl insatta i fördelarna med eller inte klarar av att använda de nya landvinningarna. Det är därför ytterst betydelsefullt att vi investerar i utvecklingen av informationssamhället, liksom i utbildning i att använda modern teknik redan i skolans lägsta årskurser. 
Därmed inte sagt att samhället skall utestänga äldre människor som fortfarande drar sig för att använda modern kommunikationsteknik och moderna medier. Det finns flera exempel på att medborgare har föredragit att gå i pension eller bli arbetslösa framför att vänja sig vid att använda datorer. I dagens snabba utvecklingstakt har vi svårt att hålla jämna steg med alla nyheter, och så kommer det att vara för varje ny generation. Genom att människor utestängs från informationssamhället finns det följaktligen en risk att en elit växer fram. 
Mot bakgrund av att vi utför ett ökande antal tjänster med hjälp av modern teknik och att antalet tjänster i pappersform minskar kan diskriminering bli följden av bristande kunskap och erfarenhet på området. Utöver att främja utvecklingen måste samhället därför ge alla samhällsskikt och åldersgrupper möjlighet till utbildning. 
Det är lika viktigt att säkerheten vid användningen av modern informations- och kommunikationsteknik uppmärksammas ordentligt – om säkerheten blir bättre kommer förtroendet att öka och möjligheterna till missbruk att minska. De institutioner som tillhandahåller dessa tjänster måste varna konsumenterna för eventuella risker och samtidigt ge dem garantier mot missbruk. 
Bogusław Sonik (PPE-DE ).
    –  Herr talman! Det var utvecklingen av informationstekniken som gjorde att den kommunistiska censurens monopolställning bröts på 1980-talet och banade väg för demokrati i vår del av Europa. Vi måste nu ta ytterligare ett steg framåt. Nästa utmaning som väntar oss är utvecklingen av ett informationssamhälle där informations- och kommunikationstekniken används för att på ett effektivt sätt driva igenom normer för mänskliga rättigheter på internationell, nationell och regional nivå. När vi bygger upp informationssamhället får vi inte endast inrikta oss på de uppgifter som ligger närmast till hands och som handlar om att främja och bygga upp en grundläggande infrastruktur – vad vi också, och framför allt, måste inrikta oss på är utbildning. Jag tänker då i första hand på utbildning på grundskolenivå, så att vi ser till att ingen känner rädsla inför teknikutvecklingen, och i andra hand på utbildning om programinnehåll som får ungdomar att inta en kritisk och konstruktiv hållning till alla slags medier. 
Informationssamhället förutsätter fri och obegränsad tillgång till teknik och information, och därför anser jag att mjukvarupatenten skulle innebära det definitiva slutet för ett sådant samhälle. Oförsonliga diktaturstater som styrs av fruktan för vissa idéer finner fortfarande på nya sätt att hindra tillgången till information. Detta är inget nytt. I Kuba har man antagit en lag som innebär att endast vissa företag och myndighetskontor får tillgång till Internet och att datorförsäljning till allmänheten förbjuds. Endast 6 000 av de 10 000 datorerna i Kuba är anslutna till internationella nät, och också dessa är noggrant övervakade. 
Också den vitryska regeringen är klart medveten om den roll som Internet kan komma att spela för utvecklingen av demokrati och det civila samhället och utnyttjar alla till buds stående medel för att bromsa dess allt större popularitet. En ny massmedielag har stiftats. Lagen föreskriver bl.a. obligatorisk registrering och tvingar utgivare på Internet att skaffa sig ett s.k. publiceringstillstånd. Detta kommer i praktiken att fungera som ett effektivt censurinstrument. Det är också kännetecknande för situationen i Vitryssland att staten är den enda Internetleverantören, eftersom det inte finns några andra operatörer i landet som har tillgång till externa telekommunikationstjänster. Trots att den genomsnittliga månadsinkomsten per capita ligger på 60 US-dollar kräver det vitryska kommunikationsministeriet att alla Internetanvändare betalar 20 US-dollar för att få tillstånd att inneha modem. Slutsatsen måste bli att vår verksamhet också måste inriktas på denna fråga. 
Malcolm Harbour (PPE-DE ).
   – Herr talman! Jag måste be kommissionsledamoten om ursäkt för jag brukar, som hon förmodligen vet, inte ha för vana att dyka upp precis när jag skall tala. Ovanligt nog har allt genomförts mycket tidigt i kväll. Jag är glad över att vara här för att stödja Catherine Trautmanns betänkande, särskilt eftersom jag deltog i den delegation som åkte till det första världstoppmötet om informationssamhället i december 2003 med hennes framstående företrädare, Erkki Liikanen. Jag hade förmånen att få vara där i den stora salen i Genève när han höll ett mycket välformulerat och verkningsfullt tal för Europeiska unionen.
Utifrån den upplevelsen kan jag tala om för kollegerna att det är mycket tydligt hur respekterad Europeiska unionen har varit och alltjämt är inom hela processen med att utveckla informationssamhällets landvinningar. Den har också tydligt uppmuntrat andra medlemsstater att följa efter. Jag är säker på att kommissionsledamot Viviane Reding kommer att vilja fortsätta med den viktiga traditionen, för det finns mycket arbete kvar att uträtta.
Jag vill betona två saker som framhölls för mig under den tiden i Genève. Den första är betydelsen av vårt forskningsprogram och av att sprida det forskningsprogrammet till de minst utvecklade länderna. Det finns många datavetare som kämpar med helt otillräckliga resurser som verkligen skulle vilja vara med i våra nätverk för forskare och arbeta tillsammans med våra forskningsexperter. Jag vet att i en del av nästa generation av ”Geant”-programmet, som kommissionsledamoten lanserade förra veckan, kommer den frågan att tas upp. Jag kan inte nog betona betydelsen av detta, särskilt eftersom vi vill att dessa datavetare skall utveckla de verktyg, produkter, tjänster och nya idéer som kommer att vara till hjälp i deras samhällen, antingen det gäller hälsovård, utbildning eller andra former för att tillhandahålla lokal service, särskilt inom ett mycket vidsträckt område och ett med mycket glesa kommunikationer.
För det andra är det viktigt att uppmuntra dem till en konkurrenskraftig infrastruktur för telekommunikationer, att sänka kostnaderna, att uppmuntra konkurrens så att de kan få samma tillgång som vi till talrika, billiga tjänster. Om vi kan uppnå dessa två saker tillsammans med allt det andra, så kommer det att innebära ett oerhört framsteg för alla dessa länder. 
Talmannen.
   – Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum på torsdag kl. 12.00. 
Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är en muntlig fråga (O-0068/2005 – B6-0245/2005) till kommissionen från Marcin Libicki för utskottet för framställningar om ärendet Lloyd. 
Maria Panayotopoulos-Cassiotou (PPE-DE ),
   – Herr talman, herr kommissionsledamot, mina damer och herrar! Ordföranden i utskottet för framställningar Marcin Libicki har på grund av att han hastigt måste resa till Polen bett mig att på hans vägnar framföra följande: Innehållet speglar endast den ståndpunkt som utskottet för framställningar har intagit, inte någon politisk grupps eller hans personliga ståndpunkt. Ordföranden Marcin Libicki ber kammaren och utskottet om ursäkt för sin frånvaro. 
Kvällens debatt, som är föranledd av den muntliga frågan från utskottet för framställningar, berör en fråga som är central för ett stort antal människor när de talar om medborgarnas Europa, eller närmare bestämt om den europeiska nationaliteten. 
Den rätt att göra en framställning som är inskriven i fördraget medför skyldigheter, inte endast för parlamentet utan för samtliga institutioner inom EU. Alla medborgare har rätt att inge en framställning till Europaparlamentet i frågor som rör EU:s verksamhet och har rätt att förvänta sig ett nöjaktigt svar. De har också rätt att förvänta sig att de kommer att hållas skadeslösa om överträdelser har skett i ärenden som ligger inom EU:s behörighetsområden. 
I debatten om de framställningar som har gjorts i anslutning till ärendet Lloyd ber man om ett ärligt svar från kommissionen som väktare av fördragen. 
Om en EU-lag i många år har tillämpats felaktigt av en medlemsstat och om denna felaktiga tillämpning till yttermera visso har resulterat i omfattande personliga förluster och i några fall drivit människor till att ta sitt liv har vi all anledning att fundera över hur EU egentligen fungerar. Samma sak gäller om det är sant att framställarna i ärendet Lloyd i Förenade kungariket, Irland, Tyskland och ett flertal andra EU-länder led omfattande ekonomiska förluster till följd av att det första direktivet om annan försäkring än livförsäkring tillämpades felaktigt. 
Medborgarna har rätt att vänta sig att den lagstiftning som rådet och Europaparlamentet antar undantagslöst tillämpas korrekt i EU:s medlemsstater. Det har kommit till vår kännedom att framställarna i Förenade kungariket 1997 har framfört att gemenskapens direktiv om annan försäkring än livförsäkring införlivades för sent. 
Europaparlamentet vidtog sent omsider extraordinära åtgärder i ärendet och antog i september 2003 Roy Perrys betänkande med 358 röster för, inga röster emot och 35 nedlagda röster. Utskottet för framställningar genomförde därefter långa och ingående undersökningar, men trots detta väntar framställarna fortfarande på att få ett klart svar på de frågor som ställdes i Perryresolutionen, så att de äntligen kan väcka talan vid domstol i Storbritannien och begära skadestånd för de förluster de har lidit. 
Marcin Libicki menar att om kommissionens underlåtenhet att besvara vår fråga och att ge parlamentet en uttömmande redogörelse för ärendet innebär att parlamentet anser det påkallat att dra kommissionen inför Europeiska gemenskapernas domstol, skall vi inte vara rädda för att göra detta. 
Själva sakfrågan handlar om huruvida kommissionen har gett parlamentet, och huruvida parlamentet därefter har gett de medborgare som i allt större antal lämnar in framställningar, en uttömmande redogörelse för ärendet. Har vi en tillräckligt bra lagstiftning, och tillämpas den korrekt? Har vi fri rörlighet för varor och personer och erkännande av yrkeskvalifikationer? Har EU-medborgarna några rättigheter? Detta är vad dagens debatt handlar om. 
Europaparlamentet väntar på att kommissionen skall bestämma sig för om EU-medborgarna har några rättigheter och att den skall undersöka om Förenade kungariket under de två senaste decennierna har tillämpat lagarna om ett ordentligt regelverk för och tillsyn av försäkringsmarknaden, liksom om det vid denna tidpunkt fanns några solvenskrav. Var snäll och ge oss ett svar, herr kommissionsledamot – givetvis måste det inte komma från er personligen. Glöm inte bort att er företrädare först efter påtryckningar vidtog åtgärder och inledde överträdelseförfaranden, som därefter drogs tillbaka när Förenade kungariket rättade sig efter direktivet. Ge parlamentet ett svar, på er institutions vägnar – ge oss framför allt svar på frågan om det aktuella landet under nämnda tidsperiod har efterlevt direktivet. 
Charlie McCreevy,
   . – Herr talman! Frågan om regleringen av Lloyd’s och tillämpningen av det första direktivet om annan försäkring än livförsäkring i Förenade kungariket har debatterats förut i parlamentet. Jag hänvisar till den muntliga frågan B5-0010/2004 från Roy Perry som debatterades av parlamentet den 12 februari 2004 och till det svar som gavs av kommissionen vid det tillfället.
Kommissionen har alltid uttryckt den största sympati för de tusentals enskilda – inklusive framställarna – som har lidit förluster till följd av Lloyd’s-affären. Kommissionen framförde tydligt sin uppfattning och oro när det gäller lagstiftningen i Förenade kungariket före 2000 i sin formella underrättelse i december 2001 som nu är ett offentligt dokument.
Myndigheterna i Förenade kungariket informerade kommissionen om att ny lagstiftning hade antagits för att ersätta den tidigare och svarade på ytterligare frågor från kommissionen om denna nya lagstiftning. Kommissionen tillkännagav därefter att den var övertygad om att de aspekter på den reglerande och övervakande lagstiftningen för Lloyd’s som granskades stod i överensstämmelse med villkoren i direktivet.
Kommissionen tvivlar inte på att den, när den väl hade fastställt överensstämmelsen i den nya lagstiftningen för Lloyd’s, inte hade någon grund för att fortsätta med det överträdelseförfarande som den hade inlett med den formella underrättelsen i december 2001 avseende den gamla lagstiftningen. EG-domstolens rättspraxis när det gäller syftet med och genomförandet av överträdelseförfaranden är otvetydig. Kommissionen har alltid framhållit för klagande att varje åtgärd som syftar till att erhålla skadestånd för påstådd brist på överensstämmelse under den gamla lagstiftningen måste vidtas enbart inför domstolar i Förenade kungariket.
För att få hjälp i sin rättstvist i Förenade kungariket mot regeringen i Förenade kungariket tycks framställarna och många brevskrivare söka få ett avgörande från kommissionen om överensstämmelsen eller bristen på överensstämmelse i den tidigare lagstiftningen för Lloyd’s. Men endast EG-domstolen kan fälla sådana avgöranden. Kommissionen gav uttryck för sin oro i sin formella underrättelse 2001, men detta var bara det första steget i ett långt förfarande med argument och motargument som till sist, om det hade fullföljts, hade kunnat leda till ett formellt förhör och avgörande i EG-domstolen.
Kommissionen är väl medveten om att många anser att det är mycket beklagligt att de rättsliga åtgärder som påbörjades med vårt brev inte drevs till ett slutligt avgörande, men den tvivlar inte på att dess beslut att avbryta åtgärderna var det rätta och stod helt i överensstämmelse med EG-domstolens konstanta rättspraxis i fråga om överträdelseförfaranden.
Jag har noterat förslaget till resolution som lagts fram i syfte att avsluta kvällens debatt i den här frågan. Kommissionen anser att alla de punkter som ägnades åt frågan i Roy Perrys betänkande, vilket resolutionsförslaget innehåller en hänvisning till, har besvarats. När kommissionen beslutade att avsluta överträdelseförfarandet offentliggjorde den sina synpunkter på svaren som myndigheterna i Förenade kungariket lämnat på den formella underrättelsen.
När det gäller tillgång till dokumenten som kvarhölls av kommissionen framhåller jag att dessa regleras i förordning (EG) nr 1049/2001. Villkoren för att få tillgång till dessa dokument framställs i den förordningen.
När det gäller den tredje frågan i Roy Perrys betänkande om eventuella brister eller utelämnanden i Förenade kungarikets lagstiftning upprepar jag att kommissionen väckte en rad frågor i sin formella underrättelse. Jag framhåller dock att det bara var frågor. Sådana frågor utgör inte i sig en mening eller bedömning. Svaren som lämnades av myndigheterna i Förenade kungariket övertygade kommissionen och gjorde att den beslutade att det inte fanns skäl att fortsätta med överträdelseförfarandet. 
Robert Atkins,
   . – Herr talman! För det första skulle jag vilja säga att jag har erfarenhet av Lloyd’s, även om jag inte är ett ”namn”. Det har jag heller aldrig varit, och jag har inga ekonomiska intressen, inte av något slag alls. Min familj har varit knuten till Lloyd’s i mer än 200 år på ett eller annat sätt, och jag förstår därför marknaden och hur Lloyd’s arbetar.
Jag hyser ingen särskild ovilja mot Lloyd’s, inte av något slag alls. Enligt mångas förmenande stöder jag faktiskt organisationen starkt. Men likaså stöder jag principen i den här frågan vilken – så som många kolleger nu känner till – går tillbaka till 1997 när det gäller framställningen och betydligt längre i sak. Det handlar om att frågan som förts fram av Roy Perry och nu av utskottet för framställningar inte har besvarats ordentligt. Ett tecken på den oron är att det, även om det kan råda oenighet om själva sakfrågan, råder enighet i utskottet för framställningar att den här frågan inte har besvarats ordentligt. Därför finns det ett bifogat förslag till resolution för att ge parlamentets talman befogenhet att instruera utskottet för rättsliga frågor att vidta rättsliga åtgärder mot kommissionen för att besvara den frågan såvida detta – vilket jag misstänker redan är fallet i kväll – inte har gjorts. Anledningen till oron här är att det är frågan om kommissionens underlåtenhet att svara utskottet för framställningar – nu i sin helhet i motsats till en enskild ledamot.
Själva frågan kvarstår, som kommissionsledamoten och ledamöterna vet. Personer ruineras fortfarande, och de oroar sig för sin hälsa och sina liv. Den här framställningen måste slutföras; vi behöver få svar på frågan. Mina kolleger och jag själv i utskottet för framställningar kan inte gå med på att framställningen avslutas förrän vi får de riktiga svaren på dessa frågor som har lagts fram nu och även tidigare av min föregående kollega Roy Perry.
Kommissionen måste svara ordentligt på frågan för att åtminstone ge dem som har lidit förluster från Lloyd’s sida i den här trista affären möjlighet att kunna gå vidare med sina fall.
Jag har aldrig varit och kommer inte att bli en av dem som råder medlemmar i Lloyd’s – ”namn” – som har lidit ekonomiska förluster att gå vidare med ett fall utan utsikter till framgång. Det vore dåraktigt och skulle leda till mer bekymmer. Men jag och mina kolleger som har undersökt det här ärendet tror att det behöver beaktas ordentligt. Därför har frågan lagts fram på det sätt som skett. Detta är inte någon personlig kritik av kommissionsledamot Charlie McCreevy, men jag är inte övertygad om att kommissionen har givit det riktiga svaret. Därför måste den inse att detta kommer att få fler konsekvenser. 
Manuel Medina Ortega,
   . – Herr talman! Under den förra mandatperioden var jag ledamot av utskottet för rättsliga frågor, och jag följde denna fråga och var då på samma sätt som nu mycket förbryllad eftersom vi talar om kommissionens rättsliga ansvar i enlighet med artikel 232 i fördraget, vilken handlar om förfarandet vid underlåtande att vidta åtgärder. Enligt artikel 232 måste det dock röra sig om ett brott mot fördraget som sådant för att Europaparlamentet skall kunna klaga på ett brott mot fördraget.
Naturligtvis är detta ett direktiv som inte antogs av en tidigare brittisk regering utan av en senare regering, den nuvarande. Kommissionen inledde ett överträdelseförfarande i enlighet med artikel 226, situationen förändrades, direktivet införlivades och från den punkten var det, som kommissionsledamot Charlie McCreevy har påpekat, enligt EG-domstolens rättspraxis inte möjligt att fortsätta förfarandena inför domstol, eftersom det står i artikel 226: ”Om kommissionen anser att en medlemsstat har underlåtit att uppfylla en skyldighet enligt detta fördrag, skall kommissionen avge ett motiverat yttrande i ärendet efter att ha givit den berörda staten tillfälle …”
Eftersom staten rättade sig efter kommissionens åsikt finns det för närvarande juridiskt sett inget rättsfall. Det innebär att jag tror att, som kommissionsledamot McCreevy sade, den enda möjligheten för närvarande är att väcka talan inför de brittiska rättsliga myndigheterna, och inte inför Europeiska unionens institutioner. Rent rättsligt skulle vi kunna säga att för närvarande varken parlamentet, kommissionen eller EG-domstolen är rätt forum för att hantera denna typ av klagan.
Detta är tyvärr så som fördraget är formulerat. Vi skulle kunna ha ett annat fördrag, som skulle fastställa skyldigheter för kommissionen när det gäller saker som har inträffat tidigare, men i detta fall är EG-domstolens rättspraxis tydlig, och det är därför jag hade och än i dag har invändningar i denna fråga. Det innebär att fördraget inte berättigar kommissionen att väcka talan mot en stat inför EG-domstolen när staten väl har rättat sig efter Europeiska unionens lagstiftning. Det är vare sig ett matematiskt, direkt eller automatiskt system, utan staten måste först uppmanas att lyda, och när den gör det avslutas förfarandet; från den punkten kan kommissionen inte göra någonting.
Vid det här laget anser jag att både kommissionens tidigare svar och det svar som kommissionsledamot McCreevy just har gett oss är helt tillfredsställande.
Jag rekommenderar att de som berörs av Lloyd’s-fallet vänder sig till brittiska domstolar och vidtar lämpliga åtgärder i enlighet med brittisk lagstiftning, men jag anser att det är meningslöst att vi överväger detta förfarande för närvarande; det är ett enormt slöseri med tid för parlamentet, och vi skulle till och med kunna gå så långt som att säga att det också skulle vilseleda dem som har drabbats, eftersom det leder in dem på en väg som inte leder någon vart.
De brittiska domstolarna är deras enda chans att lyckas; jag tror till och med att det i några fall redan har väckts talan inför dessa domstolar. Detta är det enda man kan göra. Och det är vad jag rekommenderar de människor som berörs av denna typ av klagomål. 
Diana Wallis,
   . – Herr talman! För kommissionsledamoten är naturligtvis den här fantastiska historien ny, men för många av våra väljare både i Förenade kungariket och på andra håll är det olyckligtvis en långdragen tragedi som vi har sett går tillbaka till 1970-talet.
Om vi är ärliga, och här håller jag med Manuel Medina Ortega, så vet vi att vad vi än gör kan vi inte avhjälpa de många personliga förlusterna. Vi vill inte ha rättsliga förfaranden mellan våra institutioner bara för att ha rättsliga förfaranden, utan vi vill göra något som stärker ställningen och anseendet för parlamentet och unionens institutioner. Den centrala frågan här gäller hur Europeiska unionen fungerar och, i all synnerhet på vårt område, hur den inre marknaden fungerar. Det är egentligen mycket enkelt: ett direktiv tycks inte ha genomförts fullständigt och korrekt under en lång följd av år. Medlemsstaten visar slutligen medgörlighet 20 år senare. Det duger helt enkelt inte vare sig för parlamentet eller för EU. Dessutom är vårt utskott för framställningar ofta den första instans man vänder sig till. Det borde vara ett förvarningssystem, men ibland, som i det här fallet, aktiveras det i efterhand.
Kommissionen borde alltid vara på sin vakt för att se till att genomförandet går rätt till. Och om genomförandet ifrågasätts så bör den med hänsyn till det politiska klimatet i EU vara beredd att ge entydiga svar.
Parlamentet har alltid hävdat att korrespondens som gäller eventuella verkställighetsförfaranden mellan medlemsstater och kommissionen skulle vara gemensam. Det är rakt på sak, och jag uppskattar att er företrädare, Frits Bolkestein, skrev och sade att det fanns skäl att inte avslöja en del av korrespondensen. Nog har vi i det rådande politiska klimatet en skyldighet gentemot våra medborgare att gå till botten med vad som händer i fall som det här och att ge dem tillfredsställande svar. Annars har vi all anledning att vänta oss de negativa reaktioner som vi fick i Frankrike och Nederländerna. Det är dålig stil om vi inte kan svara på våra medborgares direkta frågor om hur vi genomför EU-rätten. Herr kommissionsledamot, jag hoppas att ni kommer att kunna hjälpa oss mer än vad er företrädare kunde. 
Paul van Buitenen (Verts/ALE ).
   – Kommissionen bör svara på parlamentets fråga om huruvida Förenade kungariket tillämpade direktivet om annan direkt försäkring än livförsäkring vederbörligen mellan 1978 and 2001. Eftersom den här frågan avser den inre marknaden finns det inga skäl att vägra att lämna ett sådant svar. I november 2003 vägrade kommissionsledamot Frits Bolkestein att ge ett ordentligt svar. De ansvariga utskotten bad då parlamentets talman att vidta rättsliga åtgärder mot kommissionen. Ett par månader senare antyddes det att de nödvändiga rättsliga villkoren inte skulle ha uppfyllts. Nu, ett år senare, har en ny resolution lagts fram.
Kolleger! Det har nu gått åtta år sedan den första av många framställningar i det här fallet. Det är nästan två år sedan det överväldigande röstresultatet om den första resolutionen om Lloyd’s-affären. Tusentals medborgare ruinerades och är nu, medan vi talar, alltjämt i fara. En del har begått självmord. Detta är följden av avsiktligt och systematiskt svek i Lloyd’s-affären. När parlamentet behandlar en framställning står inte dess roll utan dess trovärdighet på spel. Om medborgarna i EU skriver till oss för att få hjälp av oss och medlemsstater sviker skulle ett framgångsrikt mål i EG-domstolen stärka parlamentets roll i prövningen av framställningar.
Herr kommissionsledamot! Om inga framsteg görs måste jag dra slutsatsen att parlamentet inte är i stånd att hjälpa de medborgare i EU som ber om hjälp. I så fall måste jag ta till andra metoder i ett försök att väcka parlamentet och skapa rättvisa för tiotusentals medborgare i EU som lever i skräck på grund av den här affären. 
Luca Romagnoli (NI ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! Marcin Libickis fråga strör salt i såren på motsägelserna i detta Europa, som är skräddarsytt för stora ekonomiska intressen, ett Europa som dess medborgare inte vill ha, vilket åtminstone visades av de EU-medborgare som hade möjlighet att yttra sig i frågan.
Om man undersöker handlingarna slås man av överträdelserna både av kommissionen och av den brittiska regeringen, eller åtminstone av dess så kallade tillsynsmyndigheter, men man slås också av klyftan mellan folkets intressen och intressena hos ett mycket begränsat antal plutokrater och spekulanter.
När det gäller Lloyd’s-affären är det enkelt att fastställa vad som kontrollerades, däremot har det slumpat sig så att det inte går att fastställa vem som utförde kontrollerna. Det uppstår en berättigad misstanke att direktiv 73/239/EEG om betalningsförmåga ignorerades med en medveten eftergivenhet, för att inte säga delaktighet, av Europeiska kommissionen och det brittiska finansministeriets behöriga tillsynsmyndigheter. Det finns ett populärt italienskt talesätt som lyder: ”Varje lag har sitt kryphål.” Detta gamla talesätt stämmer också in på Förenade kungariket och Europeiska kommissionen. Faktum kvarstår dock att försäkringsbranschen är ett hasardspel som Lloyd’s nästan alltid har vunnit i flera hundra år.
Jag hyser ingen sympati för dem som tar risker genom investeringar och ekonomisk spekulation, för denna typ av entreprenörer känner ingen sympati för småsparare, för konsumenter, för det enormt stora antalet offer för deras farliga och skrupelfria finansiella spel, och inte heller för dem som tvärtom tjänar pengar genom hårt arbete och tjänar sitt uppehälle genom att investera sina fysiska och psykiska tillgångar.
De som satsar pengar på sannolikheter, ett spel som uppenbarligen ger mer vinst än förlåtelse, med tanke på att man har hållit på med detta i flera hundra år, måste också acceptera riskerna. Lloyd’s-affären är ett symboliskt exempel på de orättvisa förväntningarna hos dem som alltid vill vinna bara för att de har stora summor pengar att satsa och inte bryr sig ett dugg om den stora majoriteten av människor som satsar sina egna liv på sitt arbete. 
Proinsias De Rossa (PSE ).
   – Herr talman! Jag var besviken över kommissionsledamot Charlie McCreevys svar. Vi måste skilja på två frågor här. Den första frågan gäller dem som investerade i Lloyd’s och om den brittiska regeringen är skyldig att ersätta dem för deras förluster eller inte. Kommissionsledamoten påpekade helt korrekt att detta är en fråga som måste drivas i Förenade kungarikets domstolar.
Men vad vi speciellt behandlar här är kommissionens vägran att agera korrekt och i enlighet med fördragen när den har svarat på frågor från parlamentet. Enligt fördragen är kommissionsledamoten uttryckligen skyldig att svara på frågor. I kväll har han återigen vägrat att tillhandahålla all information som efterfrågats så långt tillbaka som 2003.
Vid ett annat tillfälle antydde en tidigare kommissionsledamot att regeringen i Förenade kungariket ogillade att kommissionen avslöjade den information som utskottet för framställningar begärde. Eftersom detta är en medbeslutandefråga – så som försäkringsdirektivet är ett medbeslutandedirektiv – har parlamentet åtminstone lika stor rätt till den information som är tillgänglig för kommissionen och medlemsstaten. De är inte de enda som är ansvariga för lagstiftningen.
Därför vädjar jag till kommissionsledamoten att undvika skammen att ställas inför EG-domstolen av parlamentet för underlåtenhet att följa fördragen. Jag tycker, herr kommissionsledamot, att det verkar som om ni i alla händelser kan hamna i domstolen om ni inte samtycker. Jag känner inte till brittisk lag så väl, men jag misstänker att om detta var ett mål i Irland så kunde de klagande tvinga er att tillhandahålla informationen. Jag anser att det är helt orätt att vägra parlamentet den information det har rätt till, och ni löper en verklig risk att ställas inför EG-domstolen om ni inte tillhandahåller den. 
Charlie McCreevy,
   . – Herr talman! Kommissionen anser att den har fullgjort sina skyldigheter i enlighet med fördraget. När misstankar framfördes påbörjade kommissionen en undersökning och utfärdade en formell underrättelse och en kompletterande formell skrivelse. Kommissionen har efter bästa förmåga svarat på frågor som parlamentet har ställt till den. Min företrädare träffade företrädare för utskottet för framställningar och svarade på frågor här i parlamentet liksom på många skriftliga frågor. Jag har träffat Marcin Libicki för att diskutera den här frågan, och jag är här i kväll igen för att svara på parlamentets frågor. Detta är vad ansvarighet från kommissionens sida innebär. Kommissionen har agerat genom att inleda ett överträdelseförfarande, och den har åter agerat genom att besluta att avsluta fallet när den fick ett nöjaktigt svar från myndigheterna i Förenade kungariket.
Kommissionen strävar alltid efter att svara på parlamentets frågor efter bästa förmåga. Men i det här fallet har kommissionen ombetts att uttala sig om huruvida en medlemsstat rättade sig efter gemenskapsrätten under en viss tidigare period och under ett annat rättssystem än det som nu är i kraft. Kommissionen kan inte svara på den frågan eftersom de administrativa och rättsliga förfaranden som skulle ha gett svaret inte avslutades. 
Talmannen.
   – Jag har mottagit ett resolutionsförslag(1) för att avsluta debatten i enlighet med artikel 108.5 i arbetsordningen.
Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum på torsdag kl. 12.00. 
Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är debatten om en andrabehandlingsrekommendation (A6-0204/2005) av Othmar Karas för utskottet för ekonomi och valutafrågor om rådets gemensamma ståndpunkt inför antagandet av rådets förordning om ändring av rådets förordning (EG) nr 1466/97 om förstärkning av övervakningen av de offentliga finanserna samt övervakningen och samordningen av den ekonomiska politiken (09812/2005 – C6-0192/2005 – 2005/0064(SYN)). 
Othmar Karas (PPE-DE ),
   . – Herr talman, herr kommissionsledamot, mina damer och herrar! Rådets ordförande Jean-Claude Juncker sade i sitt framförande under förmiddagen att han hade riktat sina kollegers uppmärksamhet på två principer vid förra veckans toppmöte.
Den första var att de bör se över sina egna beslut och se till att dessa beslut genomförs. Den andra var att de bör hålla sig till de institutionella bestämmelserna. Det är tråkigt om medlemmarna i en gemenskap måste bli påminda om sådana självklara uppföranderegler och när man måste vädja till dem som har ansvar att följa dem. Tyvärr var det alltför många stats- och regeringschefer som inte lyssnade till dessa uppmaningar. I många år nu har euroområdets finansministrar också ignorerat dessa principer, trots att de är nödvändiga om man skall kunna utforma en effektiv, förtroendeskapande och professionell politik. De som bröt mot stabilitets- och tillväxtpakten har till och med utnämnt sig själva till domare och förhindrat kommissionen att utnyttja sina rättigheter. Samma sak hände parlamentet när det granskade kommissionens två förslag till förordning om stabilitets- och tillväxtpakten.
Kommissionen uppmanade finansministrarna att ta till sig parlamentets förslag; rådsordföranden uppmanade sina kolleger att ta hänsyn till dem. Under förra sammanträdesperioden röstade en majoritet av ledamöterna i kammaren för båda mina betänkanden om de två förordningarna från kommissionen. Trots att majoriteten av finansministrarna, kommissionen och rådsordföranden var eniga om innehållet i våra nya ändringsförslag godtogs inget av dem av rådet. De flesta av de nationella delegationerna var beredda att ta till sig vissa ändringsförslag, i synnerhet dem som har att göra med utvecklingen och övervakningen av den totala skuldsättningen, men ett fåtal inflytelserika länder stod i vägen för detta. Nu försöker man vältra över ansvaret på parlamentet genom att säga till oss att även om ingen kommer att fråga oss vad vi vill har vi ingen makt att förhindra att något inträffar. Detta är ingen fråga om institutionell kompetens, det är en fråga om innehåll. I sitt uttalande om Ekofinrådets beslut sade kommissionen att den ansåg att förslaget till förordning skulle ha stärkts ytterligare om några av parlamentets ändringsförslag hade inbegripits, särskilt de som handlar om skuldövervakning. Detta är ett tecken på att parlamentet är på väg i rätt riktning, och utskottet för ekonomi och valutafrågor har därför beslutat att på nytt lägga fram de ändringsförslag som antogs vid första behandlingen. Vi gör det för att vi är övertygade om att innehållet i dessa ändringsförslag är bra och för att vi vill att även de andra EU-institutionerna skall ta hänsyn till institutionella rättigheter och våra åsikter om innehållet.
Vad vill vi? Vi vill ha en jämförelse mellan den information medlemsstaterna ger till ECB och den information de ger till Eurostat. Rådet har sagt att jämförelser av detta slag redan görs, men i så fall inställer sig frågan varför ingen uppmärksammade avvikelserna i de siffror som Grekland lämnade in.
För det andra vill vi att budgetmålen på medellång sikt granskas, och inte ”minst vart fjärde år”, som rådet nu har föreslagit, utan regelbundet, enligt vårt ursprungliga förslag. Vi vill ha en övervakning av den offentliga skuldsättningen, något som inte nämns i förordningen trots att rådet samtyckte till det i mars. Vi vill att stabilitetsprogram för en tvåårsperiod lämnas in årligen, ännu ett förslag som förkastades. Det är svårt att undgå att dra slutsatsen att detta i själva verket inte är en diskussion om innehållsliga frågor; sanningen är helt enkelt den att rådet inte ville godta något av parlamentets ändringsförslag. En sådan inställning skapar knappast förtroende, och den är inte bara obefogad i sak utan också institutionellt sett orättvis. Jag vill därför be kammaren att vid andrabehandlingen i morgon rösta på samma sätt som den gjorde vid förstabehandlingen. 
Charlie McCreevy,
   . – Herr talman! Med ett positivt röstresultat för rådets gemensamma ståndpunkt kan Europaparlamentet bana väg för en fruktbar avslutning på vad som har varit en lång, intensiv och ändå konstruktiv reformdebatt. Kommissionen antydde behovet av och de viktigaste vägarna för att förbättra stabilitets- och tillväxtpaktens funktion i sitt meddelande av den 3 september 2004. Efter flera diskussionsrundor samlades Ekofinrådet åter den 20 mars, enades och antog sin rapport om att förbättra genomförandet av stabilitets- och tillväxtpakten. Den 22 mars 2005 godkände Europeiska rådet rapporten och fastslog att den är en uppdatering och komplettering av stabilitets- och tillväxtpakten.
Rapportens huvudmål är att öka styrningen och det nationella egenansvaret inom EU:s finansieringsram genom att stärka dess ekonomiska underbyggnad medan hållbarheten i de offentliga finanserna garanteras och tillväxten gynnas. Vi är av den åsikten att överenskommelsen på det hela taget är balanserad och ger en lämplig grund för att återupprätta nationellt egenansvar inom finansieringsramen. Om den genomförs fullständigt finns utsikter att stärka skattedisciplinen och tillväxtstödet för skattepolitiken.
Den 20 april 2005, första möjliga datum efter överenskommelsen, antog kommissionen de två ändringsförslagen av rådets två förordningar – (EG) nr 1466/97 och (EG) nr 1467/97 – som förstärker pakten.
Parlamentet och rådet började omedelbart diskutera kommissionens förslag i en konstruktiv anda. Alla parter strävade efter att snabbt föra processen till ett lyckat resultat. Jag skulle vilja ge uttryck åt kommissionens tacksamhet och särskilt till parlamentet för dess samarbetsvilja som därigenom gjorde det möjligt att slutföra ändringsförfarandet under det luxemburgska ordförandeskapet.
Tidigare den här månaden antog parlamentet i sin första behandling en rad ändringsförslag till kommissionens förslag. Rådet tog parlamentets åsikt i betraktande och enades kort därefter om sin gemensamma ståndpunkt. Men i sin ståndpunkt kunde rådet inte enas om att uppta en enda av de ändringar som parlamentet föreslagit. Ändå går de ändringar som antagits av rådet med hänsyn till kommissionens förslag i riktning att ytterligare klargöra genomförandet av den förebyggande delen av stabilitets- och tillväxtpakten i linje med huvudsyftet i de ändringsförslag som lagts fram av parlamentet. Andra ändringar som planerats av parlamentet, nämligen de på det statistiska området, har beaktats av rådet i det slutliga fastställandet av de rättsakter som är direkt kopplade till de offentliga finansernas statistik.
Enligt kommissionens uppfattning kunde inbegripandet av några av de ändringsförslag som lagts fram av parlamentet ytterligare ha stärkt den föreslagna förordningen. Men efter noggrant övervägande beslutade kommissionen att godta rådets gemensamma ståndpunkt.
På det hela taget är revideringarna som gjorts av stabilitets- och tillväxtpakten väl avvägda; de kommer att ge pakten ny styrka och utgöra en bättre ram för ett ekonomiskt sett vettigt genomförande av bestämmelserna. Kommissionen är för ett balanserat och noggrant genomförande av den reformerade pakten. Den fortsätter att noga övervaka budgetläget i alla medlemsstater. Den kommer att använda sin initiativrätt när det är på sin plats så som den har gjort på sista tiden. Som ni vet beslutade kommissionen att ta initiativ till förfaranden vid alltför stora underskott för Italien och Portugal. Vi väntar oss att förfarandena skall ses som ett medel att stödja den konsolidering av de offentliga finanserna som krävs för att båda länderna åter skall uppnå hög ekonomisk tillväxt. En gemensam strategi för att garantera det smidiga genomförandet av förfarandet vid alltför stora underskott kommer att bidra till det förnyade regelverkets trovärdighet och till att EMU fungerar på ett övergripande plan under denna tid av utmaningar. 
Alexander Radwan,
   . – Herr talman, herr kommissionsledamot, mina damer och herrar! Det kanske är symboliskt att det som kanske blir den sista debatten före reformen av stabilitets- och tillväxtpakten äger rum så här sent på kvällen. Pakten läggs tyst till vila, långt bort från allmänhetens ögon. Hur som helst vill jag tacka Othmar Karas för hans betänkande, och för hans försök att formulera en ståndpunkt för parlamentet som förenar rådets och kommissionens åsikter. Enligt min åsikt säger det en hel del att rådet kan nå en överenskommelse om ett ytterligare försvagande av stabilitets- och tillväxtpakten i en tid som denna, när det inte kan komma överens om en enda viktig fråga.
Allt detta sker i en tid när euron behöver en stabil ram och när våra huvudmål borde vara att undvika att samla på oss skulder och därigenom öka inflationen. Framför allt är det en tid när kommissionens position måste stärkas. Därför tycker jag att det är lika beklagligt att kommissionen har givit sitt samtycke, eftersom detta innebär att ingenting har gjorts för att ta itu med paktens underliggande problem, vilket är att de som bryter mot den sätter sig till doms över sig själva. Rådet skulle ha ställt sig bakom försöken att konkretisera hur dess egna beslut skall övervakas och tolkas, och kommissionen skulle också ha givit sitt stöd till dessa försök.
De första överträdelseförfarandena mot Italien kommer nu att tydliggöra vilken linje kommissionens avdelningar föredrar. Allt vi kan göra är att uppmuntra dem att fortsätta kampen för att uppnå en stabil ram för euron och för pakten som styr euron, som är vår gemensamma valuta, även om detta innebär att man hamnar i strid med medlemsstaterna. Ledamöterna av den förra kommissionen var beredda att göra just detta, och jag vill uppmuntra er att fortsätta att kämpa för pakten och den anda som en gång var förknippad med den. 
Ieke van den Burg,
   . – Herr talman! Till de aspekter av det europeiska samarbetet som inte har fullbordats hör den europeiska integrationen och monetära unionen. När den skapades i Maastricht fanns det fortfarande inspirerade och visionära européer. Jacques Delors var en av dem. Han hade två mål med en monetär union: att stabilisera växelkurserna och inflationsutvecklingen, samt att komma närmare en politisk union där Europas medborgare skulle garanteras välstånd och välfärd. Vi lyckades elegant uppnå det första målet. Vi har en stabil euro som har stått emot stora valutakriser och en inflation som är så låg att den på nytt har givit ekonomerna något att oroa sig över. När det gäller den andra aspekten, det vill säga den politiska unionen, verkar det dock som att vi i dag har hamnat längre bort från den än någonsin, även om kriser ofta leder till oanade framsteg. 
De medlemsstater som bytte ut sina nationella valutor mot den gemensamma euron utan att vilja arbeta för en mer politisk union och en enhetlig makroekonomisk och budgetmässig politik behövde garantier för att förhindra att en medlemsstats sparsamhet undergrävdes av en annans oansvarigt höga utgifter. De ville inte inkräkta för mycket på varandras territorium när det gäller val av budgetpolitik, och det är därför stabilitets- och tillväxtpakten med dess sanktionssystem kom till; det var med andra ord en pakt baserad på misstro. Genom pakten fastställdes kvantitativa normer för bland annat nettoresultatet av regeringarnas årliga budgetar och för nivån på den offentliga skulden. Detta fungerade i slutet av förra århundradet, men den ekonomiska situationen under de senaste åren har fått dessa bestämmelser att framstå som alltför stelbenta. Av rent rationella skäl var det därför logiskt och förnuftigt att ändra dem och än en gång ge tillbörlig prioritet till målet med stabilitet och tillväxt.
Samtidigt hamnade dock ett antal större medlemsstater i svårighet och motsatte sig kommissionens inblandning och de andra finansministrarnas sanktioner. På grund av detta sammanföll kommissionens lämpliga anpassningar för att göra pakten mer intelligent med en prestigestrid bland medlemsstaterna. Kommissionsledamot Joaquín Almunia koncentrerade sina ansträngningar för en förnuftig reform, men ekofeministerna ville framför allt skapa utrymme för deras egen ursäkt för att bryta mot reglerna.
Detta har därför blivit föremål för en mycket livlig diskussion, och överlag har den mesta kritiken riktats mot de senare. Till exempel var Europeiska centralbanken mycket negativ mot denna korrigerande aspekt, men kunde hålla med om paktens preventiva del, samtidigt som man tog hänsyn till faktorer som ekonomiska tendenser och långsiktiga skulder. Stormen har nu bedarrat. Själva pakten har inte förändrats, men vi har nu tillgång till en bedömning av budgetarna. Det märkliga är att vi nu har antagit denna förordning om denna kontroversiella korrigerande aspekt, att detta endast faller inom ramen för ett rådgivande förfarande och att det nu har trätt i kraft sedan den förra omröstningen, men att vi nu har en förordning för andrabehandling om denna andra, preventiva aspekt. Jag lämnar detta tills vidare.
I utskottet för ekonomi och valutafrågor har därför ett antal ändringsförslag till denna förordning antagits, men eftersom det krävs en kvalificerad majoritet för att få igenom dessa ändringsförslag kan resultatet bli att denna förordning inte kommer att träda i kraft. Jag vill därför varna för detta, och råder kammaren att acceptera situationen som den är, som kommissionen var förnuftig nog att göra, eftersom båda förordningarna – den andra anser vi vara viktigare än den första – kan träda i kraft samtidigt. Jean-Claude Juncker har haft det svårt på senare tid, och vi borde åtminstone låta honom få denna framgång och detta resultat under det luxemburgska ordförandeskapet. 
Sergej Kozlík (NI ).
   – Jag vill nu träda fram för att försvara föredraganden Othmar Karas ståndpunkt. Jag anser att flera av Europeiska rådets reservationer och invändningar är ytliga och inte tillräckligt genomtänkta eller berättigade. På grund av tidsbrist vill jag endast beröra två av punkterna som finns i rådets kommentarer till artikel 6.1 och artikel 7.2a.
När det gäller artikel 6.1 är det tydligt att det finns en grundläggande skillnad mellan att rapportera och övervaka det absoluta värdet av över- eller underskottet i de offentliga finanserna och den totala nivån på den offentliga skuldsättningen som ett procenttal av den i förväg bestämda utgångspunkten, till exempel bruttonationalprodukten, som är mycket intressantare när det gäller att upprätthålla budgetdisciplin än absolut information om nivån på underskottet. Därför stöder jag Europaparlamentets ståndpunkt som har delgivits av Othmar Karas på denna och andra punkter.
Förutom Europaparlamentets ståndpunkt ifrågasätter jag formuleringen i artikel 7.2a och Europeiska rådets ändringsförslag, där en avvikelse från de medelfristiga budgetmålen i samband med införandet av pensionssystem med flera pelare har tillåtits. Detta får endast tillämpas om betalningen av pensionsreformen bevisligen sker på bekostnad av en lägre slutlig konsumtion eller ökade besparingar av medborgarna, och inte genom en kort- eller medelfristig täckning av pensionsunderskott genom engångsintäkter från privatiseringar, vilket sker i flera europeiska länder. 
Cristóbal Montoro Romero (PPE-DE ).
   – Herr talman, herr kommissionsledamot! Vi genomgår en svår tid i Europeiska unionen, en tid som utmärks av brist på förtroende, vilket leder till en brist på ekonomisk tillväxt och en oförmåga att skapa arbetstillfällen. I en tid som denna när institutionerna reformeras, som i fallet med stabilitetspakten, är det viktigt att alla institutioner i Europeiska unionen är närvarande och att de deltar i dessa institutionella reformer för att ge dem mer trovärdighet och för att när arbetet är slutfört kunna tala om för EU-medborgarna att dessa reformer syftar till att skapa ekonomisk tillväxt och skapa arbetstillfällen. Det har varit målet med detta agerande från Europaparlamentet: ett klart konstruktivt mål.
Några av oss är mycket kritiska till rådets vårmöte; vi anser att pakten inte borde ha reformerats på det sätt den gjordes. Trots detta har vi dock presenterat konstruktiva initiativ för att komplettera inget mindre än den preventiva aspekten av stabilitets- och tillväxtpakten, och det är därför absurt att rådet skall spjärna emot och inte tillåta ett konstruktivt initiativ från Europaparlamentet vars syfte är att göra stabilitetspakten mer tillförlitlig och mer trovärdig.
Jag är övertygad om att denna situation kommer att förändras, att Europaparlamentet i morgon kommer att uttrycka sitt stöd för dessa ändringsförslag och agera konsekvent, och också att rådet kommer att bli mindre omedgörligt när det har förvissat sig om situationen och den svåra kris vi genomgår i Europa.
Kommissionsledamoten som är här i dag är väl medveten om att budgetöverskottet – vilket budgetöverskott ni lyckades uppnå när ni ansvarade för Irlands ekonomi, herr McCreevy … det gör oss avundsjuka … – är väl medveten om att kvaliteten på de offentliga finanserna bidrar till förtroendet när det gäller att främja ekonomisk tillväxt och skapande av sysselsättning; detta är vad Europeiska unionen behöver för tillfället, och det är vad vi strävar efter.
Jag vill avsluta genom att tacka Othmar Karas, som har gjort ett berömvärt jobb, för hans inställning och hans arbete. 
Manuel António dos Santos (PSE ).
   – Herr talman! Jag vill börja med att berömma Othmar Karas, som jag också gjorde i vår debatt i Strasbourg för några dagar sedan, för hans långtgående och väl utförda arbete, även om våra ståndpunkter skiljer sig när det gäller de lämpligaste metoderna för att uppnå stabilitet i offentlig finansiering samt betydelsen av detta instrument för den europeiska ekonomins välbehövliga återhämtning.
Den fråga vi står inför är om vi å ena sidan accepterar ett förslag som enligt mig är relativt välbalanserat och därmed lyckas anta detta balanserade förslag innan det luxemburgska ordförandeskapet avslutas, eller om vi å andra sidan hittar ett sätt att skjuta upp processen och kanske leda in den i en återvändsgränd genom en serie ändringsförslag. Därför anser jag att vår högsta prioritet borde vara sunt förnuft och behovet av att föra den här processen framåt, i stället för att vädja till ledamöterna i kammaren, som kanske motsätter sig antagandet av denna gemensamma ståndpunkt.
Som vi vet antog rådet i mars ett förslag till ändring av stabilitets- och tillväxtpakten och dess två pelare. Även om det inte är en ståndpunkt jag själv välkomnar så är det helt klart ett steg i rätt riktning mot att förbättra relationerna mellan EU och dess medborgare, vars intressen inte har tillgodosetts på någon praktisk nivå av den ekonomiska styrningen i Europa. Detta måste vara grunden för vårt arbete. Frågan vi står inför är naturligtvis inte de offentliga finansernas hållbarhet, och ännu mindre deras konsolidering. Vår prioritet är snarare att göra pakten mer effektiv och lättare att förstå för samhället som helhet. Därför vädjar jag till det sunda förnuftet så att vi kan fortsätta med denna process.
Jag vill också påpeka att Europeiska centralbanken (ECB) äntligen verkar vara villig att anta en mer tillväxtvänlig penningpolitik. Det har sagts att räntenivåerna kommer att falla. I ett läge när Europeiska centralbanken är beredd att frigöra sig från sin ortodoxi tycker jag inte att det är rätt tidpunkt för parlamentet att envist hålla fast vid sin finansiella ortodoxi. 
Charlie McCreevy,
   . – Herr talman! Jag skulle vilja upprepa att kommissionen i överläggningarna i rådets särskilda grupp om stabilitets- och tillväxtpakten aktivt stödde många av de förändringsförslag som lades fram i parlamentets första behandling. Som jag sade i mitt inledande yttrande accepterade rådet tyvärr inte våra förslag. Med tanke på de erfarenheterna kan jag förstå parlamentets ståndpunkt i fråga om några av dess första ändringsförslag. Men som jag tidigare konstaterade anser jag att den gemensamma ståndpunkten på det hela taget är godtagbar, den är i stort sett balanserad och innehåller de viktigaste delarna som kommissionen ursprungligen lade fram.
Även mot bakgrund av den tilltagande skepsis som omger det europeiska projektet är det viktigt att uppvisa interinstitutionell sammanhållning när det gäller det här viktiga reformprojektet. Ert instämmande med rådets gemensamma ståndpunkt skulle bidra till att stärka paktens trovärdighet och politiska stöd och sprida ett tydligt reformbudskap.
Låt mig slutligen på nytt försäkra er att kommissionen är fast besluten att genomföra pakten kraftfullt och enhetligt. Godkännandet av den reformerade pakten kommer att bidra till att bevara och upprätthålla den fasta grundvalen för att göra det. Vi skulle vilja att Europaparlamentet gör gemensam sak med kommissionen för att uppmuntra medlemsstaterna att sträva efter makroekonomisk stabilitet. Kommission åtar sig att informera parlamentet regelbundet om den relevanta utvecklingen av budgetövervakningen. 
Talmannen.
   – Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum på torsdag kl. 12.00. 

