
Talmannen.
   – Jag förklarar Europaparlamentets session återupptagen efter avbrottet torsdagen den 29 januari 2004.(1) 

Talmannen.
   –Det slutgiltiga förslaget till föredragningslista som utarbetats av talmanskonferensen vid dess sammanträde torsdagen den 5 februari 2004 i enlighet med artikel 110 och 110a i arbetsordningen har delats ut. Jag har inte mottagit någon begäran om ändringar i måndagens föredragningslista.
Cercas (PSE ).
   – Herr talman! Som föredragande för initiativbetänkandet om direktiv 93/104/EG om arbetstidens förläggning skulle jag vilja att omröstningen ägde rum på onsdag i stället för i morgon, eftersom det pågår förhandlingar mellan olika parlamentsgrupper och de frågade mig för en stund sedan om vi kunde flytta omröstningen. Om det är möjligt skulle vi alltså vilja fortsätta arbeta i morgon och rösta om betänkandet på onsdag. 
Pronk (PPE-DE ).
   – Herr talman! Jag stöder detta förslag eftersom det ger oss en chans att hitta en lösning på detta mycket besvärliga ärende. 

– När det gäller de muntliga frågorna om kärnvapennedrustning, har jag mottagit en begäran från Gruppen De gröna/Europeiska fria alliansen att avsluta debatten med ett resolutionsförslag som skulle kunna gå till omröstning vid nästa sammanträde i Bryssel. 
Frassoni (Verts/ALE ).
   – Herr talman! Syftet med resolutionen är att utarbeta riktlinjerna inför konferensen om översyn av fördraget om icke-spridning.
Dessa debatter brukar traditionellt avlutas med en resolution och därför verkade det rätt att göra det även i detta fall, även om resolutionen kommer att gå till omröstning vid nästa sammanträde. 
Schulz (PSE ).
   – Herr talman! Jag anser att detta är en av de viktigaste politiska frågorna som för närvarande övervägs och diskuteras inom det utrikespolitiska området. Vi antar ofta resolutioner som enligt min åsikt inte är riktigt lika viktiga som denna. Därför är vi starkt för att denna debatt avslutas med en resolution. 
Talmannen.
   –Vill någon yttra sig mot denna begäran? 
Suominen (PPE-DE ).
   – Herr talman! Min grupp är emot en resolution. 

(1) 

Bradbourn (PPE-DE ).
   – Herr talman! Det har nyligen kommit till min kännedom att det maltesiska arbetarpartiet har lämnat in upp till 1 600 framställningar till den konstitutionella domstolen i Malta, i vilka man vill frånta de maltesiska medborgare som tillfälligtvis arbetar eller studerar utomlands rätten att rösta i det kommande valet till Europaparlamentet. Om så är fallet verkar detta strida mot innebörden och andan i både EG-rätten och konventet, eftersom många av dessa medborgare befinner sig utanför sitt hemland av fullständigt legitima skäl. 
Om detta är sant, verkar detta vara ett beteende som inte stämmer överens med den demokratiska process som denna kammare skulle erkänna som norm för ett land som snart skall bli en medlemsstat i Europeiska unionen. Jag ber er därför att undersöka om det görs något försök att manipulera valprocessen i Malta, och att avlägga en rapport till denna kammare om era resultat. 
Talmannen.
   – Jag skall absolut undersöka saken och avlägga en rapport till er, Philip Charles Bradbourn. 
De Rossa (PSE ).
   – Herr talman! Alla i denna kammare är bekymrade över situationen för de mänskliga rättigheterna i Colombia, och besöket av Colombias president, Alvaro Uribe, ger kammaren möjlighet att tydliggöra vår oro över denna situation. 
Jag vill särskilt be er, herr talman, att tillsammans med president Uribe, rådsordföranden och kommissionen, ta upp frågan om stödet för en föreslagen konferens om mänskliga rättigheter senare i år. Den har föreslagits av paraplyorganisationen ”Alianza”, som är en allians med 115 icke-statliga organisationer och civila organisationer i Colombia, som försöker att engagera civilbefolkningen i att hitta lösningar på den 40 år gamla konflikten. Herr talman, jag kommer att skicka information om detta förslag till er, och ber er att beakta den och ta upp denna fråga med president Uribe när ni träffar honom. 
Talmannen.
   – Jag välkomnar er anmärkning om denna fråga.
Ovanligt nog kommer president Uribe att besöka utskottet för utrikesfrågor, mänskliga rättigheter, gemensam säkerhet och försvarspolitik under arbetsdagen i morgon. Det kommer att finnas en direkt möjlighet för medlemmarna i detta utskott att uppmärksamma honom på dessa frågor. 
Tannock (PPE-DE ).
   – Herr talman! Jag vill protestera mot det överseende som Pakistans president Pervez Musharraf visar mot Abdul Qadeer Khans erkännande i TV. Denna kammare har tidigare kritiserat Pakistans export av kärnvapenteknik, och har fått ta emot fördömanden från dess regering för att ha gjort så. Det är ofattbart att försäljning av så farlig know-how om massförstörelsevapen till så brutala regimer som Nordkorea leder till presidentbenådande och rätten att behålla de illegalt erhållna betalningarna. Det tyder på att man utser en allmän syndabock när man ställs inför generande bevis på att regeringen har gett sitt officiella stöd i hemlighet.
För det andra vill jag framföra mina kondoleanser till folket i Moskva beträffande den avskyvärda självmordsattacken nyligen i deras tunnelbana, som resulterade i minst 39 döda och 150 skadade, och allting pekar mot tjetjenska terrorister som organiseras av en saudisk al-Qaida-anhängare. Jag frågar dem i denna kammare som prisar de tjetjenska frihetskämparna hur de betraktar mord på oskyldiga moskvabor? 
Napolitano (PSE ).
   – Herr talman! Om några dagar är det 20 år sedan Altiero Spinellis utkast till fördrag om upprättande av Europeiska unionen antogs. Vid talmanskonferensen uppmanade man de politiska grupperna att se över möjligheten att fira såväl denna årsdag som 25-årsdagen av Jean Monnets bortgång, en av den europeiska integrationens största skapare.
Jag skulle dock vilja göra er uppmärksam, herr talman, på olikheterna mellan dessa båda högtidsdagar. Att fira årsdagen av Spinellis utkast till fördrag innebär inte egentligen att man hyllar Altiero Spinelli själv, utan snarare att man uppskattar framsyntheten hos Europaparlamentet, som för 20 år sedan utarbetade och lade fram det första fördraget av konstitutionell karaktär. Detta är värt att betona i dag med tanke på vårt förnyade engagemang för att se till att EU till slut faktiskt får en konstitution.
Talmannen.
   – Som ni helt riktigt har observerat, Giorgio Napolitano, diskuterades ert förslag av talmanskonferensen. Det beslutades att vi, vid det sista parlamentssammanträdet i maj, skall uppmärksamma flera av dessa årsdagar. Angående er specifika iakttagelse om Spinellibetänkandet och Europaparlamentets ledarskap, vill jag dock gärna uppmärksamma den dagen genom att göra ett uttalande på denna kammares vägnar, i linje med ert önskemål och ert förslag till talmanskonferensen. 
Segni (UEN ).
   – Herr talman! Med hänvisning till vad Giorgio Napolitano sade verkar ert svar uppriktigt sagt väldigt innehållslöst. Vad vi behöver här är i stället mycket mer än så.
Det handlar inte om att hedra minnet av Altiero Spinelli, utan snarare om att ta tillvara på möjligheterna med detta viktiga och historiska datum som förtjänar ett särskilt sammanträde, och inte bara ett högtidlighållande bland många andra. Det skulle också innebära möjligheter att ta ett mycket större och viktigare steg. Låt Europaparlamentet göra något lika stort nu som det gjorde då, med Spinelli, nämligen omedelbart anta den text som utarbetades vid konventet och därmed fatta ett beslut som, även om det saknar juridiskt värde, skulle vara av enormt politiskt värde. Allt för att främja den europeiska konstitutionen.
Detta är vad jag begär av er, herr talman: att Europaparlamentet efter tjugo år vågar genomföra samma initiativ. Jag uppmanar er och de politiska gruppernas ordförande, i synnerhet de som hänvisar till Europatanken, att göra detta. Jag hoppas att de håller fast vid sin tradition. 
Martin, Hans-Peter (PSE ).
   – Herr talman! Jag skulle bara kort vilja nämna något. Ett betänkande av mig om näringslivsorganisationer har tagits upp på denna veckas föredragningslista. Detta har gjorts utan att jag visste om det och framför allt tvärtemot vad parlamentet och instanserna här hade kommit överens om. Jag fick reda på det när någon från  i London ringde mig angående detta. På frågan hur detta kunde komma sig svarade den ansvariga på Europaparlamentets kontor att det hade gjorts med gruppernas tillåtelse. När jag frågade grupperna sade de att det var parlamentets tjänsteenheter som hade gjort det. Detta ger ingen bra bild av kammaren. Nu noterar jag att betänkandet endast kommer att tas upp efter överenskommelse med föredraganden, eftersom vissa grupper känner till att det fortfarande pågår viktiga förhandlingar om betänkandet. Detta är jag naturligtvis tacksam över, men i praktiken hade det varit trevligt om detta hade gjorts på ett mer öppet och effektivt sätt. 
Talmannen.
   – Jag återkommer till er om detta när jag har haft tillfälle att studera frågan. 
Figueiredo (GUE/NGL ).
   – Herr talman! I portugisiska tidningar har man under den senaste tiden skrivit om skrämmande fall där portugisiska arbetare har utsatts för orättvis behandling, misshandel och till och med slaveri i olika EU-länder, till exempel Frankrike, Nederländerna och Förenade kungariket.
I morse publicerade den portugisiska tidningen en artikel med titeln ”Fler portugisiska medborgare illa behandlade i Nederländerna”, där det uppgavs att de nederländska myndigheterna kände till situationen. Enligt artikeln rapporteras det dock från detta land att utnyttjande utan dess like av portugisiska arbetare förekommer. Det förekommer redogörelser om hur arbetare på vissa företag i Nederländerna, eller i händerna på gängledare, blir illa behandlade och hur arbetare förnekas de mest grundläggande rättigheter, till exempel tillräckligt med mat att äta och logi som lämpar sig för människor. Det uppges också att det i vissa länder finns verkliga organiserade nätverk som rekryterar arbetare, vilket är helt skandalöst.
Det krävs omedelbara åtgärder, herr talman, för att sätta stopp för dessa förhållanden. Herr talman! Jag kräver att kommissionen och rådet informeras om detta och att omedelbara åtgärder vidtas för att avskaffa problemet med dessa förfärliga angrepp mot arbetstagarnas rättigheter och mot de mänskliga rättigheterna i allmänhet. 
Talmannen.
   – Jag skulle vilja att ni skickar kopior till mitt kansli av det material ni hänvisade till. Jag skall absolut ta upp saken så som ni föreslog.
Hans-Peter Martin, det betänkande som ni är föredragande för togs upp på föredragningslistan enligt normala förfaranden. Efter att ha fått höra om era svårigheter beträffande tidsplaneringen för betänkandet och av hänsyn till er som föredragande, har det emellertid avförts från föredragningslistan. 
Martin, Hans-Peter (PSE ).
   – Herr talman! Jag ber om ursäkt för att jag tar upp saken igen. Jag har hittills bara hört detta på originalspråket. Jag skulle bara vilja upprepa att vi hade en klar överenskommelse med Europaparlamentets tjänsteenheter om att betänkandet inte skulle tas upp på föredragningslistan förrän i mars eller april. Sedan fick jag höra från att det hade tagits med på dagordningen för februari. Det var först då som jag bad om att få ta upp det senare. Här gäller det att inte blanda ihop orsak och verkan! 
Talmannen.
   – Talmanskonferensen kommer att besluta när det åter tas upp på föredragningslistan, men det finns inte på föredragningslistan nu. Det är svaret på er fråga. 
Hudghton (Verts/ALE ).
   – Herr talman! Förra veckan fattade kommissionen beslut emot nivån på stödet som Charleroi-flygplatsens myndigheter ger till ett visst flygbolag. Jag sympatiserar inte bara med de offentliga myndigheter som ansvarar för Charleroi, jag beundrar dem också för att de försöker vidta åtgärder för att stimulera välbehövlig ekonomisk tillväxt och arbetstillfällen, mot bakgrund av avtagande traditionella industrier. 
Fördelarna med att resa med lågprisflyg har märkts över ett mycket större område än just omkring Charleroi. Till exempel är rutten från Glasgow–Prestwick till Charleroi den enda flygförbindelsen från västra Skottland, ett mycket tätbefolkat område, till Brysselområdet. Samtidigt som jag inser att kommissionen anser det lämpligt att tillämpa förordningar om statligt stöd på vissa sätt, undrar jag vem som tänker på konsumenterna? Jag hoppas att kommissionen inte blir överentusiastisk så att det slutar med att konsumenterna missgynnas, inklusive många grupper som vill – och som behöver – besöka våra huvudkvarter och de andra europeiska institutionerna för att lära sig mer om hur EU faktiskt fungerar. 
Frahm (GUE/NGL ).
   – Herr talman! För 25 år sedan grundades Islamiska republiken Iran, vilket ledde till våldsamma brott mot de mänskliga rättigheterna och i synnerhet mot kvinnors rättigheter. Frågan är om det vi nu ser är början på en liknande utveckling i det ockuperade Irak.
Den 29 december ersattes ett antal regler om skilsmässa, giftermål och barn, med mera, av sharialagstiftning i den annars sekulariserade staten Irak. Nu har jag fått höra att ledaren för Organisationen för kvinnors frihet i Irak utsätts för våldsamma angrepp från islamistiska grupper. Hon heter Yamha Mohammed. Jag skulle gärna vilja be er att, på Europaparlamentets vägnar, protestera mot de angrepp mot kvinnors rättigheter som nu tar fart i Irak, samt framföra ert motstånd mot denna utveckling till ockupationsstyrkorna, det vill säga alliansen av så kallade frivilliga. 
McKenna (Verts/ALE ).
   – Herr talman! Jag vill också ta upp frågan om besöket av Columbias president, Alvaro Uribe, inför detta parlament. Min grupp var inte positivt inställd till denna inbjudan, och som jag förstår det var inte heller Europeiska liberala, demokratiska och reformistiska partiets grupp eller Gruppen Europeiska enade vänstern/Nordisk grön vänster för inbjudan. Det är olyckligt att Europeiska socialdemokratiska partiets grupp inte stödde oss när det gäller detta.
Det finns en stor risk att president Uribe använder detta som ett propagandatrick för att på internationell nivå ge intrycket av allting står rätt till. Man behöver bara läsa FN-rapporterna om Bogota närhelst de publiceras, för att finna beskrivningar av allvarliga kränkningar av de mänskliga rättigheterna. Den nyligen införda lagstiftningen, särskilt antiterroriststadgan som antogs i december, ger dömande makt till de väpnade styrkorna. Detta är en annan stor oroskälla.
Detta parlament måste vara mycket noga med att inte tillåta president Uribe att använda detta tillfälle som ett propagandatrick, för att ge ett intryck av att situationen för de mänskliga rättigheterna i Colombia på något vis förbättras. Vi vet från gräsrotsorganisationer på ort och ställe att detta är långt ifrån sanningen. Det falska budskapet får inte tillåtas att förmedlas från detta parlament. 
Patakis (GUE/NGL ).
   – Herr talman! Det är en skam för Europaparlamentet att ta emot Colombias president, Álvaro Uribe Vélez, med vördnad i morgon. Det är en skam för socialisterna som lade fram förslaget och för alla dem som godkände det. President Uribe och hans USA-stödda regering är ansvariga för tusentals fackanslutna jordbrukares och andra gräsrotskämpars död. De motsätter sig en försoning mellan olika etniska grupper, de visar förakt för de många rekommendationerna från FN:s kommission om de mänskliga rättigheterna och de försöker att kväva folkets missnöje med hjälp av militära medel. President Uribes närvaro här visar att Europeiska unionen går mot en inblandning i ”Colombiaplanen”, med vilken USA på ett grymt sätt ingriper i landet med syftet att vinna allmän kontroll över området.
Vi fördömer all inblandning utifrån och uppmanar alla regeringar att stå på gräsrotsstyrkornas sida i Colombia för att se till att blodsutgjutelsen och de paramilitära styrkornas verksamhet upphör, freden skyddas och de mänskliga rättigheterna respekteras. Vi uttrycker Greklands kommunistiska partis odelade solidaritet med det colombianska folket, som vi är säkra på kommer att segra i slutändan. 
Sanders-ten Holte (ELDR ).
   – Herr talman! Det jag vill säga har att göra med parlamentsledamöternas säkerhet och de åtgärder som Europaparlamentet vidtar i detta syfte. Ungefär klockan åtta på kvällen den 19 januari lämnade jag Europaparlamentets byggnad i Bryssel via utfarten mot Wiertzstraat och körde i riktning mot rue de Wavre. När jag knappt hundra meter från parlamentsbyggnaden hade stannat för rött ljus hörde jag en enorm smäll när någon slog sönder fönsterrutan på passagerarsidan på min bil. Min handväska som stod på golvet blev stulen. Jag kan försäkra er om att en damhandväska innehåller allt man kan tänka sig – kort, pass och så vidare. En sådan här sak kan naturligtvis hända var som helst, men jag tycker att det är särskilt allvarligt att det händer så nära Europaparlamentets byggnad. Det jag inte kan förstå är att det händer om och om igen. Jag kan nämna fler än ytterligare en nederländsk kvinnlig parlamentsledamot som har råkat ut för samma sak.
Jag körde tillbaka till parlamentsbyggnaden, där jag blev väldigt väl omhändertagen. Detta har jag inga klagomål på. Säkerhetsvakterna kom när man ringde efter dem, men – ni känner förmodligen inte till detta – det gick inte att ringa utanför Belgiens gränser. Jag kunde alltså inte ringa och spärra mina kreditkort, och jag tror att ni förstår varför detta var mitt viktigaste bekymmer. Man ringde efter polisen och jag kunde följa med dem till polisstationen, men bara genom att köra efter dem i min sönderslagna bil. Jag lyckades ta mig till polisstationen och där fanns det en polis som pratade flamländska, men inte den sortens flamländska som liknar nederländska. Han var trevlig och det var inget fel på honom, men det hela blev väldigt invecklat. Eftersom jag av naturliga skäl inte hade något kvar på mig – inga pengar, inget körkort – sade man till mig att jag skulle få eskort till , men så skedde aldrig. Klockan var runt midnatt när jag kom till mitt hotell, där man tog hand om mig på ett mycket effektivare sätt.
Jag har lidit enorma förluster och nu vill jag be er att först och främst se till att det i en sådan här situation går att ringa utrikes från parlamentsbyggnadens utgångar om en parlamentsledamot önskar detta. Jag vill också be er se till att man kan få hjälp när man kommer till polisstationen, för det kunde ju ha varit så att jag var dansk, eller av någon annan nationalitet, och inte hade kunnat någon nederländska alls. Det skulle naturligtvis även vara väldigt bra om det fanns pengar tillgängliga så att man kunde ta en taxi. Dessutom tycker jag att det är ytterst viktigt att säkerhetsskyddet för parlamentsledamöter blir bättre. Som jag just sade var det en enorm förlust. Jag skall inte säga hur mycket det rör sig om, men jag förväntar mig att Europaparlamentet ser till att jag får full ersättning. 
Talmannen.
   – Jag ville inte avbryta er, Marieke Sanders-ten Holte, eftersom attacken ni nämnde var av sådan personlig karaktär, och jag är säker på att ni har all sympati från ledamöterna i denna kammare. Jag skall be parlamentets säkerhetstjänst att sammanställa en rapport om detta till oss och till presidiet för att se vilka allmänna lärdomar vi kan dra när det gäller en del av era förslag. Vi för också kontinuerliga diskussioner med de belgiska myndigheterna beträffande säkerheten i Bryssel. Jag vill lägga till att hittills har dessa inte resulterat i en tillfredsställande eller tillräcklig reaktion när det gäller denna kammares krav. 
Gollnisch (NI ).
   – Herr talman! Jag skulle väldigt kort vilja återgå till fallet med David Kay, den amerikanske regeringstjänsteman som hade i uppdrag att hitta massförstörelsevapen i Irak, och hans avgång, som verkar ha skett på befallning av USA:s regering.
Jag skulle också vilja återgå till de uttalanden som den brittiska experten David Kelly gjorde och som sedan ledde till att han dog under mystiska omständigheter. Slutligen skulle jag vilja återgå till ett medgivande från president George W Bush i söndags, då han i en intervju i tv-kanalen NBC påstod att Saddam Hussein och den irakiska regimen med all sannolikhet inte innehade några massförstörelsevapen, men att kriget ändå var motiverat eftersom det, även om de inte innehade massförstörelsevapen, fanns en möjlighet att de någon gång skulle anskaffa sådana.
Jag anser att detta är något som vi måste oroa oss över eftersom det helt tydligt innebär två saker. För det första att George W Bush och Tony Blair ljög på ett cyniskt och allvarligt sätt. För det andra att en befolkning har svultit i tio år på falska grunder, ett krig har igångsatts på falska grunder och en stat har fördärvats, även detta på falska grunder. Och ett antal regeringar i EU har stått bakom detta, vilket är oerhört allvarligt. 
Korakas (GUE/NGL ).
   – Herr talman! Jag skulle vilja uttrycka min avsky och ilska över den usla antikommunistiska resolution som nyligen antogs vid gruppen för Europeiska folkpartiet (kristdemokrater) och Europademokraternas sextonde konferens, och i vilken man liknar den barbariska, avskyvärda nazifascismen vid kommunism och uppmanar till inledandet av en ny häxjakt på medlemmar och personal inom kommunistiska partier som håller fast vid sina höga ideal.
Gruppen för Europeiska folkpartiet missbrukar och kränker minnet av de miljoner kommunister som gav sina egna liv för att befria mänskligheten från nazismens monster. Samtidigt visar gruppen att den stöder, eller till och med föreskriver den primitiva antikommunism och de uppenbara brott mot de mänskliga rättigheterna som förekommer i de före detta socialistiska kandidatländerna. Gruppen återupplivar en anda av hämndgirighet som bara förebådar lidande för våra folk. Vi glömmer inte att förföljelsen av kommunister alltid har följts av förföljelse av alla reformvänliga uppfattningar. Folken glömmer inte att Hitler även inledde förföljelse av kommunister.
Gruppen för Europeiska folkpartiet försöker med denna skamliga och oerhört farliga resolution verkligen att stoppa arbetarnas kamp mot en reaktionär folkfientlig politik. De vill slå ned förespråkarna för denna kamp, det vill säga de kommunister som står fast vid sina ideal, eftersom de som står på tur är deras vänner och skyddslingar. 
Evans, Robert J.E. (PSE ).
   – Herr talman! För några dagar sedan förlorade 19 kineser sina liv i Morecambe Bay i nordvästra England. De plockade musslor i sanden, tidvattnet kom och alla drunknade. Håller ni med mig om att denna tragedi, som helt klart inträffade på brittisk mark – eller i brittiska vatten – är lika mycket en europeisk eller internationell fråga, och att vi måste arbeta tillsammans för att motarbeta internationella ligor som ägnar sig åt människosmuggling och som utnyttjar dessa stackars människor som betalades så lite som ett pund om dagen för sitt arbete?
Detta fall belyser dessutom återigen det uppenbara behovet att snarast inrätta ett verksamt och effektivt gemensamt europeiskt asylsystem, samt ett likadant system för invandring, inklusive laglig invandring. Det är uppenbart att det som är en tragedi i Förenade kungariket en dag lätt kan inträffa inom ett annat lands territorium vid ett annat tillfälle.
Corbett (PSE ).
   – Herr talman! Jag vill svara på de upprörande kommentarer som gjordes nyss av Bruno Gollnisch, som antydde att David Kelly, och jag citerar: ”dog under mystiska omständigheter”, och att Tony Blair ljög. 
Den nyligen genomförda rättsliga undersökningen har undersökt alla fakta som omger dessa tragiska omständigheter, och mycket klart dragit slutsatsen att det inte finns några mystiska omständigheter som omger David Kellys död, vilket Bruno Gollnisch antydde, och att Tony Blair inte ljög för underhuset om denna fråga.
Vad man än anser om Irak-konflikten – och det finns olika åsikter i denna kammare, i mitt land, och sannerligen i mitt parti, och jag har min egen uppfattning om denna konflikt – är det viktigt att vi debatterar denna fråga utifrån fakta, inte osanningar.
Talmannen.
   – Faktum är att jag nu är den som har en mikrofon som fungerar! 
Ludford (ELDR ).
   – Herr talman! Jag vill uppmärksamma den totala oredan i fråga om den fria rörligheten för medborgare från de nya medlemsstaterna. Det verkar nu – men det är inte alls säkert – som om 13 medlemsstater, med bara elva veckor kvar till den 1 maj, kommer att utnyttja möjligheten att sätta hinder i vägen för den fria rörligheten. Detta har lett till att uppmärksamheten riktats mot de två återstående staterna – Irland och Förenade kungariket – och till hysteriska reaktioner i pressen om en invasion av sociala turister. Jag försvarar inte den brittiska pressens sätt att reagera, eller den ganska oklara reaktionen från Förenade kungarikets regering, men jag anser att det ursprungliga beslutet att tillåta fullständigt fri rörlighet var och är ekonomiskt, politiskt och moraliskt riktigt.
Kommissionens prognoser visar att det varje år kanske skulle ha varit en mobil arbetstagare från öst per 1 000 invånare i väst, om det hade delats upp bland alla stater. Det kan i viss mån ha varit berättigat med särskilda åtgärder i gränsområden, men det sätt på vilket denna panik har spridits och infekterat de flesta medlemsstater är skamligt. De nya medlemsstaternas medborgare behandlas som andra klassens medborgare, i motsats till alla löften de gavs, och det visar – som i så många andra frågor såsom Irak, konstitutionen och budgeten – en nedslående brist på EU-solidaritet. Kan ni åtminstone ta upp detta med kommissionen och medlemsstaterna i rådet för att försöka att göra övergångsperioderna så korta som möjligt? 
Collins (UEN ).
   – Herr talman! Kommissionens beslut gällande de handelsavtal som Ryanair har med Charleroi-flygplatsen är mycket felaktigt. Det strider mot ekonomiskt förnuft och är ett hårt slag mot utvecklingen av lågprisflygbolagsindustrin i Europa.
Ryanair har utvecklat Charleroi-flygplatsen från att vara ett övergivet fält till att betjäna över två miljoner passagerare om året. Resor med lågprisflyg stöds av medborgarna i Europa. Europeiska kommissionen måste likväl tydligt förklara vad den tänker göra för att stödja resandet med lågprisflyg i Europa i framtiden.
Problemet nu är bristen på klarhet när det gäller statligt stöd för regionala flygplatser i Europa. Det finns nu en stor ovisshet över hela Europeiska unionen ur de regionala flygplatsernas perspektiv när det gäller hur vi kommer att utveckla lågprisflygbolagsindustrin i framtiden.
Kommissionens bedömning var helt enkelt felaktig och kommissionen har ännu inte redogjort för den framtida politiska inriktningen för lågprisflygbolagssektorn i Europa. 
Dillen (NI ).
   – Herr talman! Både jag och min kollega Philip Claeys skrev i morse på elektronisk väg upp oss på talarlistan för en minut var, men nu verkar det som vi inte finns med på den. 
Talmannen.
   – Jag skall be tjänsteenheterna att kontrollera det, men jag har använt mig av ett system med att ”fånga uppmärksamheten”. Jag har ingen lista framför mig. 
Dillen (NI ).
   – Herr talman! Jag har en elektronisk bekräftelse i min dator på att jag har registrerats. 
Talmannen.
   – Jag vill påminna kollegerna att vi börjar med systemet med att ”fånga uppmärksamheten”. Jag vet inte vad ett ”elektroniskt meddelande” innebär, men vinka i fortsättningen så skall jag försöka att ge er utrymme. 
Dillen (NI ).
   – Herr talman! Som förberedelse inför den kinesiska presidentens besök i Frankrike kom den franske utrikesministern Dominique de Villepin till Bryssel för att begära att vapenembargot mot Kina hävs. Faktum är att Frankrike drömmer om att sluta lönsamma avtal med Beijing som kommer att driva upp omsättningen för landets vapenindustri. Därför fick den kinesiske presidenten ett kejserligt mottagande i Frankrike. Det sades ingenting om de mänskliga rättigheterna eller om att Tibet är förtryckt, men det verkar som om den franske presidenten inte ens vet var Tibet ligger. Om man har chansen att sälja några av sin vän Dassaults stridsflygplan Mirage föredrar man väl att bortse från några tråkiga gamla munkar. Jacques Chirac, som kan tala så smörigt om tolerans i sitt eget land, hade uppenbarligen inte tid att läsa rapporterna från de olika människorättsorganisationer som år ut och år in i detalj redogör för Kinas överträdelser, till exempel censur, godtyckliga arresteringar, överbefolkade fängelser, omskolningsläger samt avsaknaden av fri yttranderätt. Jacques Chirac lyckades till och med beskriva den förestående folkomröstningen i Taiwan som ett angrepp mot Kina. Vi måste acceptera att Europeiska unionen inte har något annat val än att göra affärer med Kina, men att förse landet med vapen är en helt annan sak. Vi håller därför helt och hållet med Graham R Watson i hans uttalande om att detta vapenembargo är ett av de sista medel som EU har att ta till för att tvinga den kommunistiska diktaturen i Kina att respektera de mänskliga rättigheterna.
Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är ett betänkande (A5-0040/2004) av Giorgos Katiforis för utskottet för ekonomi och valutafrågor om kreditvärderingsinstitutens roll och metoder (2003/2081(INI)). 
Katiforis (PSE ),
   . – Herr talman! Det betänkande som jag har äran att presentera är ett initiativbetänkande om kreditvärderingsinstituten, som är affärsorganisationer med gott anseende på marknaderna. Deras rykte har dock i viss mån försämrats av den aktuella raden finansskandaler, som började med Enron och slutade med Parmalat. Parmalat-bedrägeriet är särskilt angeläget eftersom det berör obligationsinnehavare, vilket är just den del av marknaden som kreditvärderingsinstituten skall skydda. Ända fram till några dagar innan dessa företag havererade, var de inte kapabla att göra någonting för att skydda allmänheten. Dessa misslyckanden har föranlett debatter i Förenta staterna, utredningar i Förenta staternas kongress, den amerikanska finansinspektionen Securities and Exchange Commission, Internationella organet för värdepappersövervakning och andra internationella fora. 
Det finns en särskild europeisk synvinkel på denna fråga. Kreditvärderingsinstitut som är hundra år gamla i Förenta staterna är relativt nya i Europa. I vissa fall verkar de inte förstå den europeiska affärsmentaliteten. De har skapat spänningar, särskilt i Tyskland. Den andra synpunkten av särskilt europeiskt intresse är den ofrånkomliga iakttagelsen att vilken karaktär institutens tillsyn än har – hur mild och indirekt den än må vara – genomförs den uteslutande i Förenta staterna, i form av Securities and Exchange Commission. Det faktum att inget liknande finns i Europa bidrar till en obalanserad transatlantisk förbindelse som kanske kan bli besvärlig om den inte rättas till i tid.
Dessa betraktelser föranledde betänkandets ursprungliga förslag till förmån för bildandet av en europeisk registreringsmyndighet som skall beaktas av kommissionen, en myndighet till vilken instituten kan rapportera om sin verksamhet och med vilken de kan etablera en dialog om tillsynen, en dialog mellan jämlikar baserad på Europeiska värdepapperstillsynskommittén, om ämnen av ömsesidigt intresse – naturligtvis utan något som helst ingrepp i innehållet i de utlåtanden som instituten utfärdar. Det är intressant att Securities and Exchange Commission nyligen har uttryckt intresse för att kontakta värdepapperstillsynskommittén om denna fråga.
Majoriteten i utskottet för ekonomi och valutafrågor fann detta förslag alltför avantgardistiskt och rekommenderade en ny undersökning av hela området för kreditvärderingsinstitutens verksamhet, utan att inkludera något så specifikt som inrättandet av en europeisk registreringsmyndighet i sin rekommendation. Mina kollegers majoritetsuppfattning i all ära, men jag har en annan uppfattning av två orsaker. Först och främst för att en tillsynsmyndighet är verksam i Förenta staterna, och, för det andra, för att – som jag redan har sagt – bristen på en motsvarande myndighet i Europa skapar en potentiell skadlig obalans. 
Jag har därför bett min politiska grupp att hjälpa mig genom att återigen lägga fram förslaget om en europeisk registreringsmyndighet i form av ett ändringsförslag, och jag uppmanar alla kolleger som ursprungligen kanske har haft en annan uppfattning i denna fråga, att fundera ytterligare. Detta är inte en partipolitisk fråga, men det är garanterat en politisk fråga eftersom den innefattar Europas intressen som helhet. Alternativet är att instituten så småningom– så stark är känslan till förmån för viss reglering av deras verksamhet – kommer att tvingas att rapportera till 15 eller 25 nationella finansiella myndigheter i Europa, något som instituten själva måste betrakta med fasa.
Kreditvärderingsinstituten måste fortsätta att göra ett bra arbete. Vi har föreslagit en reglering som inte är svårhanterlig, men utan en europeisk registreringsmyndighet kommer vi att misslyckas med att uppnå det som naturligtvis är vårt främsta mål. Samtidigt som jag tackar mina kolleger för att de stöder andra olika användbara förslag, uppmanar jag dem att fundera ytterligare på detta. 
Diamantopoulou,
   . – Herr talman! Europeiska kommissionen välkomnar Europaparlamentets beslut att utarbeta ett betänkande om kreditvärderingsinstitutens roll och metoder. Jag vill gratulera föredraganden till hans initiativ, som kommer lägligt.
Som ni alla vet ökar kreditvärderingsinstitutens betydelse i dag. Tidigare fokuserade kreditvärderingsinstituten i huvudsak på statspapper. Det senaste decenniet har dock kreditvärderingar fått en alltmer avgörande roll, i och med ökningen av emissioner av bolagsobligationer och införandet av hänvisningar till kreditvärderingar i flera delar av den finansiella lagstiftningen, inklusive banklagstiftningen. Som alla vet har dessutom de nyligen inträffade stora skandalerna orsakat ifrågasättanden av kreditvärderingsinstitutens roll i allmänhet: vi får inte glömma Enron-fallet 2001, eller Parmalat-fallet som nyligen inträffade, bland annat. Därför är det klart att det nu är dags att vidta åtgärder, som Giorgos Katiforis helt riktigt påpekade.
Det finns minst fyra problem som måste lösas beträffande kreditvärderingsinstituten. Först och främst är de rättsliga åtgärderna när det gäller frågan om tillgång till insiderinformation från emittenter till kreditvärderingsinstituten för närvarande oklar i Europa. Det finns ingen harmoniserad europeisk lagstiftning, och inte ens någon reglering på nationell nivå. Om kreditvärderingsinstituten skall ha tillgång till insiderinformation från emittenter, måste vi se till att samma information finns tillgänglig för alla kreditvärderingsinstitut. Jag tycker att Giorgos Katiforis betänkande avspeglar detta. En annan lösning vore att förhindra kreditvärderingsinstituten från att ha tillgång till insiderinformation från emittenter, vilket sker i fallet med finansanalytiker.
Det andra problemet när det gäller kreditvärderingsinstituten i samband med Enron och Parmalat, har med kompetensnivån hos institutens anställda att göra, såväl som med insynen i deras metoder. Det skulle vara klokt att fundera på åtgärder för att ta itu med detta problem, och vi håller helt klart med Giorgos Katiforis om detta. Med detta i åtanke kan ett direktiv som antogs av kommissionen i december förra året, om genomförande av direktivet om marknadsmissbruk när det gäller sakliga investeringsrekommendationer, bli en bra utgångspunkt.
Det tredje problemet som vanligtvis tas upp är bristen på konkurrens bland kreditvärderingsinstituten. I praktiken är den globala industrin nästan ett oligopol. Vi välkomnar därför Giorgos Katiforis uppmaning att främja en ökad konkurrens i Europa. Fastställandet av objektiva kriterier för tillträde för eller utveckling av andra aktörer i industrin kan vara en hjälp.
Det fjärde och sista problemet, som troligen är det mest debatterade, gäller kreditvärderingsinstitutens intressekonflikter, och de ser ut på två olika sätt. Å ena sedan finns det en misstanke om att de rådgivande tjänster som kreditvärderingsinstituten tillhandahåller de företag som de värderar kan påverka resultatet av kreditvärderingsprocessen. Därför skall sådana rådgivande tjänster anges tillsammans med värderingen. Återigen, direktivet som antogs av kommissionen i december förra året, om genomförande av direktivet om marknadsmissbruk i fråga om angivande av intressekonflikter, kan bli en bra utgångspunkt för att ta itu med denna fråga. Den andra intressekonflikten, som är den mest kontroversiella, rör kreditvärderingsinstitutens ersättning från de företag som de värderar. Om ett kreditvärderingsinstitut betalas av en emittent, snarare än av tecknare, sprider det tvivel om möjligheten med en ”nedvärderingsstränghet” när värderingarna uppdateras. Detta problem är inte nytt men måste nu lösas.
Vi måste snabbt vidta åtgärder beträffande dessa fyra problem. Europeiska kommissionen åtog sig det vid Europeiska rådets möte i Oviedo i april 2002. Vi måste beakta vårt åtagande innan nya skandaler inträffar. Europeiska kommissionen kommer därmed att kunna anta en ståndpunkt i frågan senast sommaren eller hösten 2004. Bland bidragen kommer Giorgos Katiforis betänkande att vara en viktig faktor för att vägleda oss.
Till sist kvarstår frågan om vad Förenta staterna tänker göra i denna fråga. Vi måste vara realistiska. De två ledande globala kreditvärderingsinstituten är amerikanska. Det vore rimligt att ta med detta i beräkningen, som Giorgos Katiforis mycket riktigt underströk. För ögonblicket håller dock Securities and Exchange Commission tyst om denna fråga, trots krav på förändringar från kongressen. Om Förenta staterna vill uppnå samstämmighet med oss innan vi antar en ståndpunkt, skulle vi uppskatta att snabbt få en klar åsikt från dem i denna viktiga fråga. Vi kommer att hålla er informerade i vederbörlig ordning. 

Radwan (PPE-DE ).
   – Herr talman, fru kommissionär, mina damer och herrar, herr Katiforis! Jag vill inledningsvis tacka er, herr Katiforis, för betänkandet om hur kreditvärderingsinstituten skall bedömas i framtiden!
Vad handlar det här egentligen om? Det är ett faktum att kreditvärderingsinstituten har en väldigt stor makt och inverkan på företag på kapitalmarknaden. Det spelar stor roll för ett företag om det blir uppgraderat eller – i synnerhet – nedgraderat, eftersom det leder till stora problem när det gäller kapitalanskaffning och till ekonomiska problem, vilket naturligtvis indirekt påverkar antalet arbetstillfällen. Men kreditvärderingsinstituten gör också bedömningar av länder. I Tyskland gör de till exempel bedömningar av förbundsstaterna. Detta leder till att uppgraderingar och nedgraderingar av tyska förbundsstater påverkar skattebetalarna. Jag säger inte detta som någon form av kritik utan bara som en iakttagelse. Det finns tre kreditvärderingsinstitut på marknaden. Även om jag är för konkurrens och gärna skulle vilja se att fler aktörer gjorde dem sällskap, anser jag att det vore fel med en administrativ, offentlig lösning. Fler kreditvärderingsinstitut, eller i alla fall ett europeiskt sådant, skulle om något motsvara marknadens behov, men alla försök som hittills gjorts i detta avseende har misslyckats.
Med tanke på kreditvärderingsinstitutens makt och på vår tendens att stifta lagar för finansmarknaden som leder till ännu mer regler och övervakning, måste vi tänka igenom hur vi skall ta itu med dessa i framtiden. Det är med anledning av detta som jag anser att Katiforisbetänkandet är mycket viktigt, eftersom det är det första inom EU där detta ämne tas upp. Det är också viktigt att EU tar upp det. Jag skulle vilja beskriva alla tre befintliga kreditvärderingsinstitut som övervägande anglosaxiska. Jag säger inte att detta är fel i sig, men det finns trots allt olika typer av ekonomiska strukturer inom EU och i övriga världen där reglerna är annorlunda, och det är inte alla regler som fungerar lika bra på ena sidan Atlanten som på den andra. Det är därför som jag anser att det är mycket viktigt att vi gör ett försök på europeisk nivå. När vi gör detta bör vi inte bry oss för mycket om vad amerikanerna gör på området, för kreditvärderingsinstitut vill trots allt göra affärer även i den här delen av världen.
Allt detta måste beaktas inom ramen för Basel II, inom vilken kreditvärdering – oavsett om den sker internt eller externt – kommer att bli allt viktigare för finansieringen av små och medelstora företag. Det kommer att bli normen och den väsentliga skillnaden mellan extern och intern kreditvärdering kommer att vara att den interna kreditvärderingen i medlemsstaterna kommer att utsättas för ekonomiska kontroller medan den externa inte kommer att göra det. Det som är oklart är om vi i framtiden kan fortsätta med att endast kontrollera intern kreditvärdering, samtidigt som vi inte kontrollerar extern kreditvärdering. Den viktigaste orsaken till att jag tar upp detta är att jag har fått veta av folk i branschen och inom finanssektorn att företagen själva tycker att det är väldigt svårt att få relevant information om sin egen kreditvärdering. Man kan alltså knappast tala om normala kundrelationer mellan företagen och kreditvärderingsinstituten.
Detta innebär att det är viktigt att vi nu begär att kommissionen undersöker frågan, gör något åt den, talar om precis hur läget är för närvarande och lägger fram förslag. Detta är orsaken till att jag i stora drag delar Giorgios Katiforis oro. Resultatet måste dock lämnas öppet. Vi bör inte ställa krav på registrering och kontroll ännu. Detta kan sparas till processens slutskede. Däremot kan vi sträva efter att förmå kreditvärderingsinstituten att ge ett löfte som även skulle innehålla ett åtagande om öppenhet och som kommissionen skulle ha som utgångspunkt för sitt arbete. Denna process skulle mycket väl kunna innebära att kreditvärderingsinstituten lägger fram egna förslag. Jag anser – i likhet med gruppen för Europeiska folkpartiet (kristdemokrater) och Europademokraterna – att detta är ett brådskande ärende, att vi måste komma i gång med den här processen nu, att vi måste övervaka det kritiskt samt att kommissionen måste lägga fram sina förslag i mitten av nästa år. 
Berès (PSE ).
   – Herr talman, fru kommissionär Diamantopoulou, herr Katiforis! Bra jobbat med detta initiativ, bra jobbat med innehållet i betänkandet. Jag anser att det kommer vid en viktig tidpunkt.
En sak som ibland slår folk när de försöker anamma vårt ”makrotänkande” som vi, i synnerhet inom utskottet för ekonomi och valutafrågor, punkt för punkt försvarar, är den klyfta som ibland finns – och jag är tacksam över att ni till viss del har betonat detta, fru kommissionär – mellan den sociala modellen som vi påstår att vi har å ena sidan, och våra normer och det specifika arbete som vi är delaktiga i, å andra sidan.
Om vi skall tala om kreditvärderingsinstitut och om vi skall glädjas över föredragandens initiativ, är det för att marknaden är blind och för att kreditvärderingsinstituten i denna blindhet har fått, eller får, på det hela taget väsentliga beslutsfattande befogenheter som kommer att få mycket omfattande följder för företagens framtid och därmed, för arbetstillfällena.
Jag har tre kommentarer med tanke på detta. Den första är att vad vi säger här inte kan ses som fristående från den övergripande debatten om företagsstyrning. Vilken typ av företagsstyrning vill vi ha för EU:s sociala modell? Vilken rollfördelning mellan kapital och arbetskraft vill vi ha? Vilken roll skall omfördelningen spela? De här frågorna skall kunna besvaras med de lösningar som vi tänker oss för, i synnerhet, dessa instituts verksamhet, men inte bara för dem. Jag minns diskussionerna som vi hade om redovisningsstandarder, och vi ser de oberäkneliga effekterna av IASB:s (International Accounting Standards Board) så kallade självstyre. Jag vill inte att samma sak skall hända oss när det gäller kreditvärderingsinstitut.
Min andra kommentar är att om vi i EU vill att förbättringen av kreditvärderingsinstitutens verksamhet skall bidra till att skydda vår sociala modell, kan vi inte lämna frågan om företagens sociala ansvar åt sidan. Även här inrättas nu institut. De är europeiska initiativ och jag tänker i synnerhet på Nicole Notats institut Viego i Frankrike. Detta är en kompletterande utveckling som vi bör fundera över.
Slutligen, fru kommissionär, vill jag med min tredje kommentar framföra ett beklagande över att inte ha hört er åsikt om ändringsförslaget till förmån för att etablera europeiska registrerings- och tillsynsmyndigheter, som vår föredragande har lagt fram och som har mitt och min grupps fulla stöd. 
Villiers (PPE-DE ).
   – Herr talman! Först vill jag tacka föredraganden för hans utmärkta arbete i denna fråga. Den är aktuell och Giorgos Katiforis har gett oss stor inblick i denna fråga. Jag är särskilt tacksam för att han har tagit upp flera av de farhågor som jag uttryckte i mina ändringsförslag. Jag hoppas att en uppgörelse kan nås mellan PPE-DE-gruppen och föredraganden. Det har inte visat sig vara möjligt – hittills – men jag är säker på att det finns mycket i detta betänkande som vi verkligen stöder. 
I en något stormig omsvängning av de vanliga rollerna inom PPE-DE-gruppen, fann jag att resten av min grupp var mer försiktig än vad jag är när det gäller tanken på ytterligare reglering: vanligtvis är jag den i min grupp som argumenterar för en mer avreglerad inställning. Det som är mycket viktigt är– och det angavs klart av Alexander Radwan, skuggföredraganden – att ja, detta är en viktig fråga; ja, frågorna om hur kreditvärderingsinstituten arbetar måste besvaras, och ja, frågor måste ställas om huruvida vi skall ha ett registreringssystem för kreditvärderingsinstitut. Den slutsats som gruppen kom fram till var att vi inte skall föregripa resultatet av denna process.
Det är viktigt att ledamöterna i parlamentet och i utskotten noggrant granskar de frågor som Giorgos Katiforis tar upp i sitt betänkande, men vi vill inte föregripa resultatet och säger vid detta tillfälle att ja, vi bör ha en europeisk registreringsmyndighet. Vi i denna grupp är medvetna om kostnaden för en reglering. Vi oroar oss för vilket stort steg det skulle vara att inordna kreditvärderingsinstituten inom en rättslig ram eller ett registreringssystem, och vi måste vara försiktiga i vår reaktion på de nyligen inträffade finansskandalerna.
Det finns en tendens bland vissa finansiella sakkunniga att tro att vi måste ha ytterligare regleringar efter Parmalat, och de organisationer som mest öppet stöder ytterligare reglering och registrering är kreditvärderingsinstituten. Vi måste se objektivt och sansat på vad som hände i Parmalat och undersöka vilken reaktion som är nödvändig för att undvika eventuella förhastade eller reflexartade reaktioner, eftersom det är svårt att se hur Parmalat-skandalen hade kunnat förhindras genom en förändring av systemet eller en reglering av kreditvärderingsinstituten.
Det kommer alltid att finnas människor som är beredda att bryta mot lagen, som de var i Parmalat, och hur omfattande och effektivt regleringssystemet än är, och vare sig det gäller hedgefonder eller kreditvärderingsinstitut eller vad som helst, tänker vi inte skydda den typen av kriminellt beteende. Vi kan försöka se till att det inträffar mindre ofta, men det är omöjligt att förhindra. Frågor måste ställas om kreditvärderingsinstituten och hur de fungerar, men det är för tidigt att dra slutsatsen att ytterligare reglering eller ett registreringssystem nödvändigtvis behövs i detta skede. 
Ettl (PSE ).
   – Herr talman! Jag kan berätta för Theresa Villiers att vi i alla händelser inte skall säga att vi inte vet vad vi frågar efter, eller vad vi vill.
Det är olyckligt att utskottet för ekonomi och valutafrågors arbete har lämnat oss med lite av det ursprungliga förslaget till betänkande. Det vill säga, lite som skulle kräva större insyn i kreditvärderingsinstituten och närmare övervakning av dem. Nu, i de globala finansskandalernas efterverkningar som sträcker sig från WorldCom till Parmalat, är tiden med säkerhet inne för att registrera kreditvärderingsinstitut och övervaka deras rutiner. Med tanke på erkännandet av extern värdering enligt Basel II och följderna av detta, kan kommissionen inte ställa sig likgiltig till budskapet som vi nu förmedlar.
Betänkandet uppvisar en tolerant uppfattning om ett oligopol som nästan är omöjligt att övervaka och som är raka motsatsen till den inre marknadens alla förfaranden. Av de 100 största företagen i EU övervakas 80 stycken av bara tre institut, som därför borde kunna göra ett bättre jobb med att värdera dem. Informationen som används för att göra en värdering är också viktig när det gäller att bestämma var man skall investera. Det är här som vi inte kan ligga efter USA:s nuvarande utveckling, där allvarliga problem alldeles nyligen ledde till att det nuvarande övervakningssystemet för kreditvärderingsinstitut, som kontrolleras av Securities and Exchange Commission, kraftigt skärptes.
Jag beklagar att behöva säga till Giorgos Katiforis att signalen som detta initiativbetänkande sänder till kommissionen är alltför återhållsam, och ger oss alltför liten anledning att hoppas att vi kommer att få ett tillförlitligt verktyg. Jag vill ändå avsluta med att stödja hans vädjan att vi, med tanke på nulägets många frågor, skall utforska varje sätt som en europeisk registreringsmyndighet kan etableras på. 
Karas (PPE-DE ).
   – Herr talman, fru kommissionär, herr Katiforis, mina damer och herrar! Detta betänkande och denna fråga är av särskild vikt med tanke på de många frågor som tas upp. Tidigare talare har redan visat er hur kreditvärderingsinstituten har fått dubbel betydelse som ett resultat av å ena sidan ökända skandaler, och å andra sidan konsumentkreditdirektivet eller utvecklingen av Basel II.
Låt oss vara uppriktiga och erkänna att varje bankkund, och utan tvivel vem som helst som tecknar ett lån, är föremål för någon slags värderingsprocess. Framför allt värderar kreditvärderingsinstituten företag och länder. Bedömningarna leder till diskussioner om räntenivån, mängden eget kapital och priserna på aktiemarknaden; de påverkar också kundernas förtroende för verksamheten och landet i fråga. Naturligtvis leder det också till att vi måste komma ihåg att hela filosofin bakom kreditvärderingsinstituten till stor del är av anglosaxiskt ursprung och att det även i Europa finns tre stora företag som utför stora och betydelsefulla kreditvärderingar. Då så är fallet, måste vi också ta hänsyn till det faktum att alla dessa kreditvärderingsinstitut är innehavare av ett amerikanskt kvalitetsbetyg som utdelas av Securities and Exchange Commission. Skall vi då tala om mer konkurrens, behöver vi inte endast europeiska institut, utan även ett kvalitetsbetyg, eftersom någon typ av kvalitetsbetyg har den naturliga effekten att skapa förtroende och höja institutets marknadsvärde.
Vi vill därför propagera för att Europas kreditvärderingsinstitut skall främjas, och att instituten specifikt skall svara på små- och medelstora företags egenskaper och behov. Vi förespråkar ett införande av ett europeiskt kvalitetsbetyg, eller i bästa fallet ett globalt kvalitetsbetyg som åtföljer Basel II, och vi vill ha en debatt om intern och extern värdering. Vi stöder åsiktsfrihet och institutens självständighet, och vi vill ha mer insyn.
Därför anser jag det oacceptabelt att det inte skall finnas någon som helst tillståndsprövning för kreditvärderingsinstitut. Det kan vara så att införandet av övervakning av finansmarknaden och lika behandling av intern och extern värdering så att institut kan registreras, det vill säga auktoriseras, är ett bra tillvägagångssätt som vi bör anta istället för att skapa nya myndigheter. 
Santos (PSE ).
   – Herr talman! Även jag vill lovorda betänkandet. Det är ett utmärkt initiativ och jag hoppas, liksom de flesta parlamentsledamöter som har talat, att vi kommer att kunna förverkliga Giorgos Katiforis ursprungliga filosofi, i synnerhet under förhandlingar i kammaren. Som Giorgos Katiforis konstaterade, är den avgörande punkten gällande initiativbetänkandet som står på spel i dag huruvida kreditvärderingsinstitutens verksamhet skall regleras eller inte, och om en sådan reglering i så fall skall äga rum på nationell eller europeisk nivå. Som föredraganden föreslog i motiveringen, är detta utan tvivel ett politiskt beslut och diskussionen bekräftar tydligt denna uppfattning. Föredraganden var emellertid otvivelaktigt för en reglering på europeisk nivå från början, även om röster nära förbundna med sektorn har höjts mot en sådan åtgärd.
Företrädare för området uppskattar att deras verksamhet utgör en del av den ekonomiska informationssfären, och vad som därför står på spel är att garantera total frihet för sådan ekonomisk information. Informationsbehovet är uppenbarligen inte oförenligt med behoven av och intresset för reglering, och samtidigt som det måste erkännas att kreditvärderingsinstituten i stort sett har presterat hyfsat under det nuvarande systemet, är det också tydligt att vi står inför nya problem i dag – det finns praktfulla exempel på dessa som ledamöter före mig redan har nämnt – som kräver nya lösningar och troligen ett nytt system.
Dessutom råder det inget tvivel om att föredragandens val överensstämmer med den lagstiftningsstrategi som EU antog inom ramen för finansiella tjänster. Enligt min åsikt ligger det därför i allmänhetens intresse att inrätta organ som reglerar kreditvärdering. I synnerhet då verksamhetens resultat, som vi alla vet, redan har en avgörande inverkan på vissa finansiella tillgångars legitimitet och lämplighet i fråga om vissa typer av användning av den stora allmänheten.
Följaktligen tycker jag att föredragandens första initiativ, som inte godtogs i sin helhet av utskottet för ekonomi och valutafrågor, skall godkännas och stödjas av kammaren. Det är ytterst djärvt, men helt och hållet berättigat. 
Diamantopoulou,
   . – Herr talman! Det var en mycket intressant diskussion och det är uppenbart att detta är en högaktuell politisk och ekonomisk fråga.
Ledamöterna diskuterade många frågor. Jag vill särskilt betona diskussionen om reglering: huruvida denna reglering endast berör insyn och kriterier för insyn, eller huruvida den skall vara mer bindande. Sedan har vi den intressanta frågan om en oberoende myndighet, vilken typ av organ det skall vara och om vi skall enas om att inrätta den på europeisk nivå. En annan viktig fråga är registreringen av dessa företag och om de skall registreras på europeisk eller nationell nivå.
Kommissionen instämmer i många av punkterna i Giorgos Katiforis betänkande, men den kommer att presentera sin slutliga ståndpunkt i slutet av våren eller senast till hösten. Jag vill åter tacka Giorgos Katiforis för hans mycket intressanta bidrag. 
Talmannen.
   – Tack så mycket, fru kommissionär.
Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon från kl. 11.30. 
Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är en debatt om betänkandet (A5-0026/2004) av Cercas för utskottet för sysselsättning och sociala frågor om arbetstidens förläggning (ändring av direktiv 93/104/EEG) (2003/2165(INI)). 
Cercas (PSE ),
   . – Herr talman, fru kommissionär, mina damer och herrar! Huvudsyftet med mitt betänkande är att undersöka två artiklar i rådets direktiv 93/104/EG om vissa aspekter av arbetstidens förläggning.
Detta viktiga betänkande godkändes för tio år sedan för att reglera vissa grundläggande faktorer för arbetstagarnas hälsa och säkerhet, såsom dygnsvila och semester. I direktivet anges även den maximala veckoarbetstiden på 48 timmar, även om det tillåter ett genomsnitt beräknat över en beräkningsperiod på fyra månader.
Godkännandet av detta viktiga direktiv – ett av de viktigaste i gemenskapens sociallagstiftning – var inte ett okomplicerat arbete. Förenade kungarikets motstånd övervanns endast av domstolen, och under tio år har vi tvingats att ha två tillfälliga undantag med hänsyn till beräkningsperioden för beräkningen av 48-timmarsarbetssveckan och tillämpningen av denna veckoarbetstid på 48 timmar i de länder som vill införa undantagen om arbetstagarna önskar, under förutsättning att det uttrycks fritt och trovärdigt. Detta är vad som kallas enskilt undantag.
Kommissionen och rådet skulle ha reviderat de tillfälliga undantagen före den 26 november förra året. Tyvärr meddelade emellertid kommissionen inte då sina analyser eller förslag. Fram till den 30 december 2003 gav kommissionen oss inte något meddelande och inledde inte heller någon samrådsperiod, och dessutom saknar kommissionens text specifika förslag om de svåraste frågorna. Vad kommissionen gjorde, och det skall den ha tack för, var att beställa en studie av universitetet i Cambridge – utförd av Barnard, Deakin och Hobbs – över hur undantagen har använts i det land som godkänt dem, det vill säga Förenade kungariket. Studien ger oss djupgående kunskap om de negativa följderna av undantagens omfattande bruk och missbruk på arbetsmarknaden, där de har tillämpats och fått en allmän spridning.
Mitt betänkande avser endast revideringen av dessa två undantag för att kunna svara med klarhet och inte med svammel på frågan som direktivet tvingar oss att ställa: finns det någon mening med att behålla förlängningen av beräkningsperioderna tio år efter direktivets antagande? Finns det någon mening med att behålla principen om att det är möjligt att med enskilda undantag avstå från att tillämpa 48-timmarsveckan? I betänkandet anger jag att båda frågorna måste besvaras mot bakgrund av de principer som ledde till att direktivet antogs: hälsa och säkerhet för arbetstagare. Dessa måste följas av en tredje princip: flexibilitet, som kommissionen angav i sitt meddelande. Vi måste garantera att EU-medborgarna kan förena yrkes- och familjelivet.
Mina förslag är också tydliga. Enligt vår objektiva information finns det ingen anledning att avskaffa förlängningen av beräkningsperioder som har visat sig vara användbara och som inte, i alla fall för stunden, har fått allvarliga följder för arbetstagarnas hälsa och säkerhet. Men det finns å andra sidan överväldigande bevis för att undantag allvarligt både sätter minimirättigheter i fråga om hälsa och säkerhet på spel och äventyrar möjligheten att kunna förena familje- och yrkeslivet.
Diskussionen och omröstningen inom utskottet för sysselsättning och sociala frågor har varit mycket svåra. Jag hoppas att vi i morgon kan fortsätta att arbeta och närma våra synpunkter till varandra. Personligen har jag stått fast vid en öppen inställning till flexibilitetsfaktorn, även med hänsyn till problemet med läkarnas arbetstimmar som har införts i debatten. Jag har varit flexibel på samma sätt som direktivet. Jag har alltid hävdat, och kommer att göra så till slutet, att enskilda undantag skapar ytterst farliga prejudikat. Minimirättigheter, herr talman, är oumbärliga.
Om dagens arbetstagare tvingas eller tillåts att ge upp grundläggande rättigheter som den maximala arbetstiden, skulle de i morgon på grund av samma argument, kunna tillåtas att avstå ifrån andra viktiga hälso- och säkerhetsfaktorer, arbeta i en bullrig eller dammig miljö, ta bort skyddande hinder på arbetsplatser, avstå från föräldrarättigheter och många andra saker. Och allt i den enskilda frihetens namn, som försvinner när den tillämpas. Det är ett hemskt prejudikat.
Herr talman! Jag avslutar med att säga att stadgan om de grundläggande rättigheterna och artikel 137 i EG-fördraget, tvingar oss att stå emot önskemålen från dem som inte vill ha europeiska regler. Undantag är inte en flexibel regel, det är en avsaknad av regler. Genom att tillåta att grundläggande och lagstiftade minimirättigheter undantas någon, skulle vi förespråka en avsaknad av regler. Jag hoppas att alla parlamentets ledamöter noga kommer att överväga detta. Vi kan inte utlova seger åt dem som inte vill att det sociala Europa skall byggas, de som är allergiska mot minimiregler, vilket arbetstagarna i vår världsdel har åtnjutit i över ett sekel. 
Diamantopoulou,
   . – Herr talman! Jag tackar Alejandro Cercas för hans utmärkta betänkande i samband med översynen av ett direktiv som är en av grundstenarna i gemenskapens arbetsrätt.
Som vi har hört är direktivets huvudsakliga syfte, som både är dess politiska ramverk och rättsliga grund, att skydda arbetstagare från de skadliga effekter som omåttligt långa arbetsdagar, otillräcklig vila och oregelbunden arbetstid kan ha på deras hälsa och säkerhet.
I själva verket är direktivet ett ramverk för minimikrav på hälsa och säkerhet i fråga om dygns- och veckovila, maximal veckoarbetstid, årlig betald ledighet och längden för nattskiftsarbete. Vi får naturligtvis inte förbise det faktum att även om arbetstagarnas hälsa och säkerhet utgör den rättsliga ramen, står den också i direkt relation till företagens produktivitet. Företag vars arbetstagare saknar godtagbara minimigränser kan helt klart inte uppnå den erforderliga produktiviteten.
Kommissionen lade fram sin rapport den 30 december, vilket krävdes i och med utgången av tioårsperioden från direktivets offentliggörande, och tillkännagav att arbetstidsdirektivet skulle ses över. Med hänsyn till hur direktivet genomfördes i de femton medlemsstaterna, är kommissionen tvungen att utvärdera två bestämmelser i direktivet. För det första undantagen i fråga om beräkningsperioderna och hur den maximala veckoarbetstiden beräknas. Alejandro Cercas ifrågasatte om vi behöver diskutera denna fråga som inte har skapat några särskilda bekymmer. Emellertid har vi flera verksamhetsområden som har problem och som skulle vara intresserade av en annan beräkningsperiod, vilket har lett till förslag och diskussioner från både arbetsgivare och arbetstagare. För det andra måste vi utvärdera möjligheten med enskilda undantag från den maximala arbetstiden, det berömda ”undantaget”.
Dessa två frågor kan naturligtvis inte tas upp utan att ta hänsyn till den senaste utvecklingen i EG-domstolens rättspraxis, som räknar den tid en läkare är hemma med jourtjänstgöring som arbetstid i den mån han kallas till sjukvårdsinrättningen när han är hemma. Följaktligen rör kommissionens meddelande uttryckligen resultatet av dessa rättsfall. Vi kan inte beakta de två bestämmelser som måste revideras utan att ta hänsyn till domstolarnas beslut. Detta är en ytterst komplicerad fråga som kräver noggrann utvärdering av alla eventuella återverkningar på grund av denna ändring i lagstiftningen, vilket ni betonade i ert betänkande. Därför har kommissionen inlett ett brett samrådsförfarande.
Samtidigt ber vi om de sociala parternas åsikt inom ett speciellt ramverk för förfaranden, enligt fördraget, och vi har redan kommit till den första samrådsetappen enligt artikel 138 i EG-fördraget. Här vill jag betona att enligt fördraget är de sociala parternas roll mycket annorlunda, den är självständig, och ramverket inom vilket kommissionen inleder diskussionen kan inte vara annat än omfattande. Den första strategin kommer inte att kunna resultera i riktningar som fastställts av kommissionen, eftersom de sociala parterna själva måste rådgöra under de två första etapperna, så att vi har deras ställningstagande. Det anser jag, som ni har sett, vara anledningen till att detta första meddelande har en ganska allmän struktur.
Ändå finns det flera punkter där jag anser att vi är ganska tydliga och som jag stöder.
Till att börja med kan vi inte göra annat än en grundlig analys och utvärdering av de återverkningar och följder som varje ändring ger, för det första för arbetstagarna, eftersom vi inte kan kompromissa i fråga om hälso- och säkerhetsfrågor och för det andra, för företagens verksamhet.
För det andra måste vi behandla frågan ur alla dess aspekter. Som sagt är det ett grundläggande direktiv för arbetsrätten och vi måste ovillkorligen undvika alla enbart sektoriella strategier. Detta betyder naturligtvis inte att vi inte måste ta hänsyn till flera viktiga problem, som till exempel inom hälsa, som till följd av domstolens beslut kan utvidgas till andra verksamhetsområden med liknade problem.
Den tredje punkten gäller sambandet mellan arbetstid och lika möjligheter. Det är ett naturligt samband som finns i direktivet och som i huvudsak uppmanar medlemsstaterna att vidta åtgärder för att förbättra möjligheten att förena yrkes- och familjelivet.
Den fjärde punkten avser undantag, och det finns olika typer av strategier. Jag menar att det finns två ytterligheter. Den första är att vi inte har någon möjlighet att tillämpa undantag för den maximala arbetstiden. Med andra ord avskaffar vi undantagen i sin helhet. Den andra ytterligheten är att vi ger undantagen allmän giltighet, och denna generalisering skulle då innebära att vi ger arbetsgivare och anställda möjligheten att bestämma över arbetstiden och hela sysselsättningsstrukturen.
Båda ytterligheterna skapar betydande problem. Den första tar inte hänsyn till de specifika egenskaper som finns inom ett stort antal olika verksamhetsområden och, ännu viktigare, till de specifika egenskaper som kan uppstå på grund av till exempel domstolsbeslut och få mycket allvarliga följder i det särskilda fallet med hälso- och sjukvårdssystem. Om det också kommer att finnas domstolsbeslut av den här typen inom andra verksamhetsområden i framtiden, så kommer även de att drabbas av liknande problem. Den andra ytterligheten avser ett allmänt godkännande av undantag som ett sätt att driva arbetsmarknaden och avskaffar i grund och botten alla EU:s grundläggande ramverk baserade på arbetstagarnas rättigheter, i huvudsak avseende hälsa och säkerhet, och som förbinder produktiviteten med arbetstagaren som person.
Jag vill säga från början att jag är emot båda dessa extrema strategier. Naturligtvis måste vi acceptera att den institutionella ramen som direktivet i fråga hade för undantag, tillät att det missbrukades. Det är också anledningen till varför det finns länder där vi haft systematiskt missbruk av undantag inom alla verksamhetsområden, inom alla typer av företag, med mycket allvarliga problem för arbetstagarna.
Jag anser därför att vi bör titta på och lösa dessa viktiga grundfrågor, där vi tar hänsyn till å ena sidan behovet av att använda undantag och å andra sidan förekomsten av nya kriterier och bindande ställningstaganden för medlemsstaterna, så att deras bruk, och inte deras missbruk, kan kontrolleras.
Direktivet är utan tvivel mycket viktigt och det påverkar arbetsmarknaden och ekonomin, och har en direkt inverkan på miljoner arbetstagares liv i EU och samtidigt, på företag och EU:s ekonomi. Därför behöver vi ett verkligt och konkret samråd med alla berörda institut och som vi har sagt, naturligtvis med de sociala parterna.
Vårt mål är att detta förfarande skall ge oss en bättre rättslig ram som tar hänsyn till den faktiska inverkan på arbetsmarknaden och som bäst tjänar direktivets grundläggande syfte, nämligen att skydda arbetstagarnas hälsa och säkerhet. Jag tror att parlamentet har första ordet i samrådsprocessen.
Ert betänkande är ytterst aktuellt och viktigt. Jag försäkrar er om att det är utgångspunkten för förberedelser, och att det naturligtvis bara är kommissionens första diskussion och förhandling med parlamentet. Under alla de kommande månaderna kommer vi att ha möjlighet till ständig diskussion och ett ständigt åsiktsutbyte, så att vi tar hänsyn till era särskilda synpunkter. 
Bushill-Matthews (PPE-DE ).
   – Herr talman! Jag vill börja med att gratulera kommissionsledamoten och tacka henne för hennes kloka, praktiska och nyttiga anmärkningar i dag, och också för kommissionens rapport, som var oerhört väl avvägd. Jag vill inte visa ringaktning mot föredraganden, och jag hoppas att han förlåter mig för att jag säger att jag inte kan säga detsamma om hans initiativbetänkande. Som han vet lyckades vi nästan, tillsammans med ELDR-gruppen, att förkasta det i utskottet, men praktiskt taget inga av våra ändringsförslag antogs. Ändå gick de nästan igenom, och hade vi lyckats hade vi inte behövt besvära kammaren vid detta tillfälle. Självfallet lägger vi åter fram dessa ändringsförslag och vi hoppas att hela kammaren gör dem rättvisa vid omröstningen på onsdag.
Det tråkiga med betänkandet var att det i själva verket stod svart på vitt att det inte skall finnas något undantag alls under några omständigheter, och att Förenade kungariket skulle ställas inför rätta för påstått missbruk, liksom för att säga: jag har bestämt mig, förvirra mig inte med fakta.
Jag vill dela med mig av några fakta till denna kammare i kväll. Det är frivilligt att inte tillämpa arbetstidsdirektivet: ingen kan ur rättssynpunkt tvingas att underteckna ett undantag, och det är viktigt att ge människor flexibilitet att arbeta längre arbetsdagar och tjäna in övertid om de så vill. Forskning i Förenade kungariket har visat att 2,5 miljoner människor arbetar längre än den maximala arbetstid som anges i direktivet, men två tredjedelar av dem får betalt för de extra timmarna och skulle förlora på att undantaget togs bort. Det är sant att vissa arbetstagare vill ha kortare arbetstid, men inte om den kortare arbetstiden innebär lägre lön. Fler än sju av tio av dem som arbetar längre arbetsdagar säger att de inte vill ha kortare arbetstid om det betyder lägre lön. Det finns för att hälsa och säkerhet har äventyrats under något av dessa förhållanden.
Jag skulle nu bara vilja tala kortfattat om betänkandet av Catherine Barnard, Simone Deakin och Richard Hobbs, som föredraganden hänvisade till. Han hävdade att det, i enlighet med dess slutsatser, har förekommit missbruk i stor skala. Jag måste säga att slutsatserna inte alls pekar åt det hållet. Det var intressant att när kommissionens egen rapport kom ut, publicerades det en artikel i tisdagen den 6 januari med Catherine Barnard och Simon Deakin som medförfattare, där de uttryckte förvåning över hur deras betänkande hade feltolkats.
Jag vill bara citera tre korta stycken. ”Det är sant att vi tog fram bevis på ett visst missbruk av undantagssystemet. Ibland presenterades undantaget som en standardkontraktsperiod för ny personal, vilket de hade varit tvungna att vidta aktiva åtgärder för att kunna undvika. Men detta var ovanligt. Det som var slående var att för varje anställd som kände trycket att tillämpa undantaget, fann vi andra som ville ha rätten att välja hur många timmar de ville arbeta och vilken lön, ställning och tillfredsställelse med arbetet de fick som ett resultat (...). Vi upptäckte snabbt en skillnad mellan retoriken kring kortare arbetstid och realiteten i många människors arbetsliv. I ett exempel som vi tog del av, kunde arbetstagare inom tobaksindustrin förlora hundratals pund i veckan i övertidsersättning om deras arbetstid begränsades till 48 timmar.”
De hävdar i det sista stycket att ”ett totalförbud för långa arbetsdagar skulle vara ogenomförbart i många företag och industrier, eller skulle helt enkelt ignoreras.”
Detta är fakta som inte har presenterats av föredraganden.
Därför måste slutsatsen bli att undantaget måste vara kvar, och att missbruket, om det finns något sådant, måste försvinna. Jag hoppas att ledamöterna på alla håll i kammaren kan stödja det.
Till slut vill jag bara nämna målen Simap och Jaeger. Dessa är de viktiga frågor som vi bör ta itu med, och vi bör försöka att fokusera våra ändringsförslag på dessa frågor eftersom vi måste försöka att lösa de mycket tydliga problem som EG-domstolen har tagit upp.
Till sist vet jag att i september sade brittiska Labour-parlamentsledamöter öppet att de röstade enhälligt mot att behålla undantaget, men det är aldrig för sent att ångra sig. Jag hyser fortfarande hoppet att de på onsdag kommer att rösta med oss i både sysselsättningens och de anställdas intresse. 
Hughes (PSE ).
   – Herr talman! Jag gratulerar föredraganden för hans utmärkta arbete om arbetstidens förläggning. Som kommissionsledamoten sade är detta en fråga som rör varje arbetstagare och familj inom Europeiska unionen. Även om jag dock klart förstår att enskilda kommissionsledamöter inte alltid får som de vill när de vill det, är jag väldigt besviken på hur frågan om arbetstiden har hanterats av kommissionen i det stora hela. Den hade tio år på sig att förbereda och ta fram förslag om hanteringen av avvikelser i undantagen och beräkningen på årsbasis; granskningen och meddelandet krävdes tydligt i november 2003, och ändå lyckades kommissionen otroligt nog likväl att missa tidsfristen.
När meddelandet kom var det uppriktigt sagt knappt värt papperet det var skrivet på. Det är ett bristfälligt dokument och ger ingen tydlig signal om den bästa inriktningen för åtgärderna. Enligt min åsikt borde dokumentet inte få användas som ett vederbörligt instrument för inledandet av första fasen i samrådet mellan arbetsmarknadens parter i enlighet med förfarandet i artikel 138. Jag hoppas att arbetsmarknadens parter klargör det.
När kommissionen väl utarbetade meddelandet, bombarderades den dessutom med meddelanden från medlemsstaterna om att de skulle börja använda undantaget i deras hälso- och sjukvårdssektorer som svar på Simap- och Jaeger-domarna. Utan tvekan var vissa medlemsstater opportunistiska i detta avseende, men kommissionen hade haft tre år på sig att reagera på Simap, och dess passivitet kunde därför leda till att en central del i EU:s lagstiftning om hälsa och säkerhet skadades. Enligt vår uppfattning är hinder för användningen av undantaget inte svaret på Simap och Jaeger. Vi vill ha en snabb och specifik åtgärd från kommissionen som svar på dessa domar och sedan tid att förnuftigt se över andra bestämmelser i det ursprungliga direktivet.
När det gäller hur vi skall lösa dessa svårigheter kan vi titta på avtalen mellan arbetsmarknadens parter eller systemet med intern omorganisation som har införts i vissa delar av EU för att hantera konsekvenserna av dessa fall. Eller så kan vi titta på den typ av definition som vi antog för att innefatta fallet med avbytare och färjeresor med övernattningar vid hanteringen av arbetstid för förare. Liksom arbetstid och vilotid ingick begreppet perioder av tillgänglighet.
I största allmänhet säger människor som Philip Bushill-Matthews ständigt till mig att undantaget är viktigt för att ge företag den flexibilitet de behöver för att fungera. Då är det enligt min uppfattning konstigt att endast en medlemsstat tillämpade detta undantag tills alldeles nyligen: de andra klarade sig bara bra och skulle fortfarande kunna hantera sina hälso- och sjukvårdssektorer om det inte var för målen Simap och Jaeger. Sanningen är att direktivet är flexibelt. Mildare bestämmelser gäller för en hel rad yrken och verksamheter och beräkningsperioderna är generösa. Jag för min del skulle också gärna undersöka om årsberäkning av arbetstiden kunde göras till ett mer realistiskt alternativ i alla medlemsstater.
På det stora hela anser socialistgruppen att ett undantag från ett direktiv om hälsa och säkerhet är farligt nonsens. Möjligheten skapades av rent politiska skäl för tio år sedan och det var en dålig idé från början. Ett allmänt undantag är dåligt för arbetstagarnas välfärd, dåligt för en verklig balans i arbetslivet, skadligt för de ansträngningar som görs för att uppmuntra kvinnor att återgå till arbetsmarknaden och, som statistiken visar, inte alls till nytta för satsningen på att öka produktiviteten. Det är inte den riktningen en union som förpliktat sig att omvandlas till den mest dynamiska, kunskapsbaserade ekonomin i världen ens borde överväga att ta.
Så jag kommer för egen del inte att ångra mig, och jag kommer garanterat inte att göra gemensam sak med Philip Bushill-Matthews på onsdag. 
Lynne (ELDR ).
   – Herr talman! Det gläder mig att kommissionen lade fram samrådsdokumentet. Det hade dock varit bra om det hade lagts fram innan Alejandro Cercas utarbetade betänkandet, men det gläder mig att vi fick lägga fram muntliga ändringsförslag. Detta är ändå inte det idealiska sättet att arbeta på, och jag skulle vilja att den åsikten noterades.
Jag lade fram flera ändringsförslag, många av dem tillsammans med PPE-DE-gruppen, och några på egen hand. Huvudpoängen – och det gläder mig mycket att kommissionsledamoten kom in på detta – är att det individuella undantaget bör behållas, men att det skall vara helt frivilligt, och att åtgärder skall vidtas för att ta itu med eventuellt missbruk. Men som Philip Bushill-Matthews sade, är detta missbruk inte så omfattande i Förenade kungariket som föredraganden får oss att tro. Som Philip Bushill-Matthews och föredraganden har sagt upprepade gånger, hävdade författarna till undersökningen – Catherine Barnard, Simone Deakin och Richard Hobbs – faktiskt att missbruket var omfattande. Dessa människor har tagit avstånd från det ni har skrivit i betänkandet och skulle säkerligen ta avstånd från ert uttalande i dag.
För att svara på Stephen Hughes påpekande, är ett av skälen att behålla undantaget att vi i Förenade kungariket inte har kollektivavtal. Det är ett av de främsta skälen till att vi använder undantaget. Andra medlemsstater använder undantag eftersom de har kollektivavtal. Beslut kan fattas mellan båda sidor i industrin: fackföreningarna och arbetsgivarna kommer att träffas och besluta vad de vill göra med arbetstidsdirektivet. Men eftersom vi inte har det – åtminstone inte i någon större utsträckning – behöver vi flexibilitet för att våra verksamheter skall kunna klara sig.
Löner faller inte under EU:s behörighet, och skall inte göra det heller. Vi skall inte diskutera löner. Men arbetstagarna i Förenade kungariket är lågavlönade, även om vi har en nationell minimilön. De kompletterar ofta sin nettolön med att arbeta övertid. Om vi gör oss av med undantaget, kommer det att finnas många fall där arbetstagare inte har möjlighet att arbeta övertid och därmed inte får en rimlig lönenivå. Vi är inte det enda land som använder det heller: Tyskland, Frankrike, Nederländerna, Spanien och Luxemburg antingen använder det eller tänker använda det allihop, inom hälso- eller restaurangnäringen.
Ett annat problem är beräkningsperiodens längd. Turism och jordbruk har ett särskilt problem på grund av olika arbetsmönster och på grund av de tidpunkter under året då de arbetar. Kommissionen måste också titta på Simap- och Jaeger-domarna. Det är mycket viktigt att vi gör det när det gäller hälsa och lägger fram förslag.
Jag hoppas att tillräckligt många parlamentsledamöter gör gemensam sak med oss i morgon när vi går till omröstning, särskilt de Labour-parlamentsledamöter som röstade emot oss i utskottet och emot Labourregeringen i Förenade kungariket. 
Figueiredo (GUE/NGL ).
   – Herr talman, mina damer och herrar, fru kommissionär! Som vi vet skulle detta direktiv från 1993 i vilket det fastställs minimiregler för arbetstidens förläggning för att garantera en hög hälso- och säkerhetsnivå för arbetstagare, ha införlivats i den nationella lagstiftningen senast 1996, och möjligheten till begränsade undantag föreskrevs. Sanningen är att olika medlemsstater har använt och missbrukat dessa undantag och har inte uppfyllt deras bestämmelser, i synnerhet den övre gränsen för arbetstid inom sektorer som t.ex. sjukvården och hotell- och restaurangbranschen. Nu när den sjuåriga tidsfristen har löpt ut har kommissionen beklagligt nog återigen inte gett någon tydlig signal om hur de problem som framkommit skall lösas.
Av det skälet är jag för de flesta förslag i Cercasbetänkandet, särskilt bestämmelsen om ett ändrat direktiv för att lösa de nuvarande problemen och garantera en högre skyddsnivå när det gäller hälsa och säkerhet för arbetstagarna. Jag välkomnar också den jämförande utredningen om de långa arbetstidernas inverkan på familjelivet och hälsan samt effekterna på de båda könen. Ytterligare ett välkommet förslag är bestämmelserna om skydd för egna företagare och andra vars säkerhet äventyras på grund av utmattning till följd av så många timmars arbete.
Domstolen har redan avkunnat domar i ett antal mål och har inbegripit jourtid i arbetstiden. Därigenom har den grundläggande principen bekräftats att tid som inte helt står till arbetstagarnas förfogande på grund av arbetsåtaganden måste anses som arbetstid. Jag gratulerar Alejandro Cercas till det arbete han utfört, och liksom han anger i betänkandet måste undantag i form av klausuler om enskilda undantag slopas och vi måste arbeta för att minska den stress och undanröja de missförhållanden som inverkar negativt på familjelivet.
Min grupp, Europeiska enade vänstern, har lagt fram förslag som skulle göra det möjligt för oss att utvidga dessa rättigheter ytterligare en aning. Vi har begärt att direktivet skall ses över och att man till en början skall sänka den maximala arbetstiden per vecka från 48 till 42 timmar, och att sedan under de kommande sju åren gradvis sänka arbetstiden per vecka till 36 timmar. Vi hoppas att detta leder till ytterligare sänkningar av arbetstiden och en omfördelning av arbetet i medlemsstaterna, vilket är effektiva sätt att förena familjeliv och yrkesliv, öka jämställdheten och bekämpa arbetslösheten.
Slutligen beklagar jag att Europeiska folkpartiets grupp (kristdemokrater) och Europademokraterna fortsätter att nedvärdera betänkandet som godkänts av utskottet för sysselsättning och sociala frågor. Det visar att de är helt nöjda med att vidmakthålla ett oacceptabelt system som på ett effektivt sätt underminerar arbetstagarnas hälsa och säkerhet. Ni kan därför vara säkra på att vi kommer att rösta emot dessa förslag på samma sätt som vi gjort i utskottet för sysselsättning och sociala frågor. 
Bouwman (Verts/ALE ).
   – Herr talman, fru kommissionär, mina damer och herrar! Även om vi har hållit oss flytande i ganska vågig sjö anser jag att det är värt att kommentera att debatten domineras av ett antal talare från Förenade kungariket. Detta är inte något som är helt obekant för oss och jag skall snart återkomma till det.
Jag vill börja med att tacka föredraganden för att ha utarbetat ett utmärkt betänkande. Alla vet hur knapp majoritet det var vid omröstningen i utskottet och att det hade kunnat bli ett annat resultat, så kommissionen är medveten om de olika uppfattningar som finns här i parlamentet. Vi måste dock begrunda de olika uppfattningarna mycket noggrant. Detta initiativbetänkande var ändå nödvändigt. Vi ville faktiskt diskutera ändringar av direktivet, och som jag ser det finns det utan tvekan ett stort behov av att ändra det. Jag skall också lägga fram argument för att visa varför. 
För att vara på den säkra sidan har kommissionen tagit god tid på sig, och här instämmer jag i Stephen Hughes kommentarer om det meddelande som lagts fram för oss. Det material som finns tillgängligt för oss och den utredning som har offentliggjorts ger värdefull information, men de är inte normgivande. De som har arbetat med denna fråga ett tag visste faktiskt vad det handlade om. Återigen, som jag ser det är det medlemsstaterna som bär skulden för detta snarare än kommissionen. Ett antal medlemsstater bedriver en förhalningstaktik för att temporärt få stöd från de andra om ett tag, som t.ex. anslutningsländerna, vilka också mycket väl kan vara förespråkare för att försvaga nödvändiga regelverk. Sedan finns förstås också inte minst arbetsgivarna och framför allt har vi den stora lobbyingverksamhet som pågår här just nu. Så sent som förra torsdagen blev jag vid lunchtid uppringd av den brittiska socialförsäkringsministern som undrade vad sjutton jag höll på med när jag ställde mig positiv till några väsentliga ändringsförslag. Jag anser verkligen att det är att gå för långt. Jag uppskattar att han ville tala med mig, men jag går inte med på några uppgörelser helt apropå, särskilt inte med tanke på att det skulle innebära att man kringgår de problem som finns.
Låt mig börja med den generella möjligheten till enskilda undantag. De frågor vi bör ställa oss är om vi på europeisk nivå vill ha sociala minimiregler, särskilt på viktiga områden där t.o.m. ILO – år 1919 tror jag – sade att 48 timmar är tillräckligt? Vill vi ha minimibestämmelser? Vill vi att dessa regler skall vara ett skydd för hälsa och säkerhet eller vill vi gå mot en situation som sakta har börjat ta form och som jag skulle vilja beskriva som konkurrens inom socialpolitiken mellan medlemsstaterna? Det är detta som frågan gäller just nu.
Låt mig få ge ett exempel. Just nu pågår diskussioner i Nederländerna – även i det nederländska ministerrådet – om att anpassa den nederländska lagstiftningen om arbetstid till de europeiska minimireglerna. Det betyder att man också i Nederländerna föreslagit att 60 timmar inte längre skall vara en fråga om samråd, utan att det skall vara en norm. Då har man verkligen kommit långt. Jag vet att dessa diskussioner pågår också i andra länder och jag anser inte att vi kan lämna över frågan till arbetsmarknadens parter. Man kan mycket väl samråda med dem i denna fråga, men sådant samråd skall inte vara beslutande på det sätt som föreslås på denna punkt i många av ändringsförslagen.
Jag skall mycket kort ta upp frågan om arbetstagare som har jourtjänstgöring, ett problem som vi borde försöka lösa. Även om jag är nöjd med kommissionens förslag återstår det mycket att göra, inte bara när det gäller läkare, utan också för brandmän – och jag kan säga detsamma om flera andra yrken. Detta är en mycket het fråga i vissa medlemsstater. Enligt min uppfattning måste vi vara snabba och tydliga när vi behandlar samtliga dessa frågor. Jag uppmanar irländarna och nederländarna att ta itu med detta kniviga problem som vi under detta parlaments valperiod troligen inte längre kommer att behandla i form av ett ändrat direktiv.
Titford (EDD ).
   – Herr talman! Jag har alltid betraktat detta direktiv som en kränkning av arbetstagarnas rätt att välja hur många timmar de arbetar, eftersom jag anser att det är en omistlig rätt för individen att välja sin egen balans mellan arbete och fritid.
Lagstiftningen var dåligt formulerad och tog inte med de svårigheter i beräkningen som småföretagare och många yrken upplever. Det är viktigt att undantaget bibehålls, särskilt för vissa yrken. I Förenade kungariket kan inte National Health Service fungera utan att hängiven läkar- och sjukvårdpersonal är beredd att arbeta långa arbetsdagar. I detta avseende är det absolut nödvändigt att ta bort den farsartade regel som säger att en läkare arbetar när han sover, endast därför att han rent tekniskt har jour – men så är också sunt förnuft något som detta parlament sällan använder.
Det nuvarande undantaget är öppet för alla medlemsstater. Det faktum att Frankrike, Tyskland och Nederländerna nu följer Förenade kungarikets exempel med att använda undantaget i fråga om de medicinska yrkena, tjänar som exempel på att den hållning som Förenade kungariket hela tiden har intagit är den ändamålsenliga.
Med den nära förestående utvidgningen måste vissa beaktanden göras när det gäller hur detta direktiv kommer att påverka nykomlingarnas enskilda arbetsmarknader. Enligt min egen erfarenhet när jag besökte Malta förra året, var arbetstidsdirektivet det ledande samtalsämnet för alla politiska partier. Majoriteten av folket i Malta arbetar mer än 48 timmar i veckan, och måste göra det för sin egen skull och för öns ekonomi.
Alla medlemsstater måste kunna vara flexibla att organisera sin egen arbetstid. EU bör erkänna detta och återlämna detta ansvar till de nationella regeringarna. 
Pronk (PPE-DE ).
   – Jag kan lugna Jeffrey William Titford med att den nederländska regeringen inte följer Förenade kungarikets exempel, utan faktiskt arbetar med ett annat problem, ett problem som vi själva berörs av idag. Å ena sidan är det väldigt irriterande att Europaparlamentet i själva verket blir något sorts underhus på så sätt att vi endast uppmärksammar problem som faktiskt inte ens är specifika för Förenade kungariket, utan som är specifikt engelska. Det blir naturligtvis väldigt tröttsamt, särskilt för de deltagare i debatten som inte kommer därifrån. Det finns också en annan problematisk aspekt, nämligen de rättsfall som det hänvisades till tidigare: Jaeger-målet med flera. Jag anser bestämt att kommissionen inte har visat tillräckliga prov på ledarskap i detta hänseende. Det borde ha varit uppenbart att tolkningen av dessa rättsakter och möjligheten till undantag sammantaget skulle leda till problem och att direktivets mål skulle urholkas. Jag väntade länge och gav vad som i själva verket var helt olämpliga svar på vad lösningen kunde vara. För att inte tala om sådana saker som t.ex. de människor som då tror att de kan använda detta för egna syften genom att, i motsats till vad som var direktivets syfte, skapa fler problem. Det kan hända när som helst och det är då som alla trådar nystas upp.
Det är på den här punkten som min åsikt skiljer sig från många andras, eftersom jag anser att vi måste agera snabbt. Faktum är att vi måste prioritera att ta itu med de frågor som är relevanta för sjukhus, räddningstjänsten och ytterligare ett par frågor som är viktiga inte bara för Förenade kungariket. Då kan vi diskutera undantag. Detta tas inte upp tillräckligt i vårt betänkande och det tas sannerligen inte heller upp tillräckligt av kommissionen. Kommissionen fortsätter bara att skapa valmöjligheter, vilket tycks antyda att vi har en mycket lång process framför oss, men vid den aktuella tidpunkten beslutade sig alla medlemsstater för att använda sig av undantag, så man vet aldrig vad som kommer att hända.
Sammanfattningsvis anser jag själv att undantag alltid är ett tecken på misslyckande, på att man inte helt har kunnat reda ut saker och ting, och det är också det bakomliggande problemet här. Jag anser fortfarande att vi måste försöka finna alternativ till undantag, men man kan inte göra sig av med undantagen om man inte erbjuder alternativ. Om man inte har något alternativ kan man inte bara säga att det är fel med undantag. Man måste säga att ”det är fel med undantag, men här har vi alternativen till undantag”. Det är det som vi faktiskt måste arbeta för med detta betänkande. Vi måste förvisso eftersträva det vid de kommande samråden. Först måste vi dock täppa till kryphålet i direktivet så snart som möjligt, eller där åtminstone medlemsstaterna anser att det finns. Då kommer vi i alla fall att ha alla medlemsstater bakom oss – utom Förenade kungariket, men säkert kommer medlemsstaterna i Östeuropa att stå bakom oss. Vi kan då titta på den sista delen i det andra undantaget. 

Weiler (PSE ).
   – Herr talman, fru kommissionär, mina damer och herrar! Jag skulle vilja bemöta några av de föregående talarnas yttranden om företags behov av spelrum och handlingsutrymme samt deras produktivitet. Vi talar inte här om bestämmelser om 35-timmars eller 38-timmars arbetsvecka, utan om den möjlighet som finns i vissa medlemsstater till en arbetsvecka på 55 timmar eller mer. Jag måste säga att jag anser att dessa möjligheter till undantag är helt och hållet absurda. Sådana siffror hör hemma på artonhundratalet, och jag är övertygad om att våra företags produktivitet inte är beroende av de siffrorna och att de inte kommer att göra oss till den modernaste och mest effektiva ekonomiska regionen i Europa. Det som betyder mest för företagen är de valmöjligheter som finns när det gäller maskiners körtid och driftstider och inte någon onödig förlängning av arbetstiden. Företagen intresserar sig för moderna sätt att organisera arbetet. Tyskland är faktiskt ett bra exempel på hur arbetsmarknadens parter kan bli delaktiga i gemensam utveckling av moderna former av anställning, organisering av arbete och arbetstider.
Jag kan tillägga att detta har lett till att vi är världsledande inom export.
Det skall också sägas att de siffror, uppgifter och tider som för närvarande diskuteras inte tar hänsyn till att arbetstagare kan ha något sådant som barn och familj. Vem kan egentligen vara borta från hemmet i 48 timmar, 55 timmar eller mer i veckan? Jag vill påminna om att meningen var att ett av arbetstidsdirektivets mål skulle vara att fungera som ett instrument för att förena yrkeslivet med familjelivet.
Bartho Pronk sade något mycket bra om undantag, nämligen att det systemet faktiskt inte har fungerat. Om det hade varit ett undantag med begränsad giltighetstid hade man inte kunnat säga något om det. Men nu vill flera länder under tiden införa den brittiska modellen, däribland tyvärr Tyskland, Nederländerna, Spanien och de flesta länder som kommer att ansluta sig till unionen den 1 maj.
Jag tvivlar på att kommissionären särskilt ofta har stött på så mycket officiellt godkännande som efter resultatet av EG-domstolens domar om sjukhusläkare. Därför är det nödvändigt att vi motarbetar varje tendens att återföra dessa frågor till nationell nivå. Den europeiska socialpolitiken håller på att ses över på detta område, och det gäller även europeiska normer. Om vi gör det möjligt att återföra dessa frågor till nationell nivå kan ni vara säkra på att samma sak kommer att hända i många andra frågor under nästa parlaments valperiod.
För att kväva sådana saker i sin linda vill vi ha just den rättsliga ram som ni lovade oss. Vi ser fram emot att få enas om det, men låt oss inte gå tillbaka! 
Schmid, Herman (GUE/NGL ).
   – Herr talman! Det är ungefär hundra år sedan arbetarrörelsen i Europa krävde lagstadgad arbetstid. Åtta timmars arbete, åtta timmars fritid, åtta timmars sömn krävde man den gången. Så småningom genomfördes det programmet. Det var viktigt på många sätt, eftersom det betydde att företagen slapp att konkurrera med arbetstid. Man fick konkurrera på andra områden istället. Det betydde också att arbetarna skyddades och att samhällslivet fick fasta ramar för arbete, skolgång, fritidsliv och andra verksamheter.
Jag är verkligen chockerad över att PPE-DE-gruppen och flera andra politiska grupper tycks vilja bryta med denna tradition och istället gå över till det tillstånd som rådde för hundra år sedan, då det rådde frivillighet på arbetsmarknaden. Jag noterar att man inte talar om frivilliga avtal mellan fackliga organisationer och arbetsgivarorganisationer. Man talar istället om frivilliga avtal mellan enskilda arbetstagare och enskilda arbetsgivare. Det är en tillbakagång som är obegriplig. Jag förstår inte hur man kan argumentera på det sättet eller föreslå något sådant. Det är djupt oansvarigt och kommer att leda till strid och konflikt på arbetsmarknaderna. Det kommer att leda till att folk på en sådan konkurrensutsatt arbetsmarknad tvingas ta jobb på de villkor som gäller. Man kan kalla det frivilligt eller ofrivilligt, men på en konkurrensutsatt arbetsmarknad får man räkna med att man har det marknadsvärde man har. Man får ta det som bjuds. Så är det med frivilligheten.
Detta drabbar även familjelivet, som många har sagt. Föräldrar tvingas jobba på tider som gör det svårt att förena arbete och familjeliv och att ta hänsyn till barn. Jag vill också lägga till att det drabbar oss alla som konsumenter. Det har inte betonats så mycket, men vi riskerar att bli skadade när vi opereras av utmattade kirurger, vi kan bli överkörda av halvsovande lastbilschaufförer etc. Vi blir alla offer för arbetsjäkt och stress. Det är mycket bättre för alla parter om vi kan enas om att stoppa dessa undantag som Förenade kungariket fick när direktivet en gång antogs. De stod egentligen i strid med regeln om konkurrens på lika villkor. Nu säger arbetsgivare i andra länder ”om Förenade kungariket får ha undantag, vill vi också ha undantag”. Detta leder till att undantaget blir regel och det kan vi inte leva med. Därför måste vi sätta stopp och istället gå den motsatta vägen. Vi måste ta bort Förenade kungarikets undantag och finna andra sätt att lösa dessa flexibilitetsproblem. Vi kan nämligen inte klara oss utan en allmän arbetslagstiftning. 
Lambert (Verts/ALE ).
   – Herr talman! Jag välkomnar detta betänkande och jag välkomnar kommissionens offentliga samråd om detta. För dem som är intresserade finns information på webbplatsen.
Om vi är ärliga känner vi alla till de problem som långa arbetsdagar medför när det gäller hälsa och säkerhet, produktivitet och sociala relationer, både för individen och inom familjen. Till exempel oroar sig flera medlemsstater mycket över de barn som lämnas utan lämplig tillsyn av vuxen medan deras föräldrar och anhörigvårdare är på arbetet. Vi vet att kulturen med ”långa arbetsdagar”, av vilka skäl det än är, skapar spänningar, stress och möjliga sammanbrott.
Jag befinner mig själv i ett mycket intressant läge genom att jag håller med Stephen Hughes denna kväll, och förvisso instämmer i det mesta av vad Bartho Pronk sade om att ”jour”-frågan är möjlig att lösa mellan arbetsmarknadens parter i olika sektorer och på andra sätt. Frågan om vem som bestämmer över din tid, vem som styr den, vem som säger var du måste vara vid vilken tidpunkt, är en nyckelfråga när man bestämmer om man verkligen är på arbetet eller inte.
När det gäller läkarnas engagemang, finns det verkligen ett enormt engagemang där, men jag känner mig inte säker i händerna på en läkare som har haft jour i 72 timmar och svajar av trötthet medan han försöker att fatta ett beslut om hur jag skall behandlas. Det är en personlig erfarenhet.
Vi får höra att många människor vill arbeta långa arbetsdagar eftersom de verkligen älskar sina arbeten – precis som vi alla gör. Det är bra. Men vi medger också att det finns mer i livet än avlönat arbete. Vi ser återigen i vissa länder en minskning av frivilligt arbete till exempel, med alla återverkningar som det har för samhället i stort.
Vi får också höra att vi behöver ytterligare flexibilitet så att människor kan arbeta övertid för att tjäna en lön som går att leva på. Om det måste göras regelbundet, hävdar jag att det är problem med den grundlön som betalas, snarare än med rätten att fortsätta med obligatorisk övertid. Vi känner alla till det tryck som utövas av grupper för att se till att man infinner sig för den övertiden, vare sig man vill eller inte.
Mycket av denna debatt låter för mig ibland nästan som könsdiskriminering: människor hävdar att den inte finns eftersom de aldrig har upplevt den. En del av detta är frågan om huruvida människor har ett verkligt val eller inte, till exempel i Förenade kungariket med detta undantag, när det gäller om de arbetar långa arbetsdagar eller inte.
Vi känner till det enorma tryck som utövas på människor av arbetsgivarna, genom arbetsmetoder, genom ”just-in-time”-produktion, genom en hel rad saker såsom en machoarbetskultur som säger att du inte är hängiven ditt arbete om du inte är där kl. 8 på morgonen och fortfarande där kl. 22.00 på kvällen. Jag är säker på att flera i personalen i detta parlament känner igen den känslan.
Frågan om flexibilitet handlar om vem som fattar det beslutet. Jag skulle vara nöjdare med många av Förenade kungarikets argument om jag kände att hela Förenade kungarikets regering verkligen ansträngde sig för att tillämpa reglerna. Men jag ser inget bevis på detta och det är inte heller vad jag hör på möte efter möte. 
Andersen (EDD ).
   – Herr talman! Kommissionen har utarbetat ett förslag till ändring av ett direktiv om EU:s arbetsmarknad.
Syftet med det ursprungliga direktivet var att med hänsyn till hälsa och säkerhet skydda arbetstagarna mot orimligt långa arbetsdagar genom att fastställa en maximal arbetstid på 48 timmar i veckan. I direktivet fastställs dock möjligheten för arbetstagaren att med dennes underskrift tillåta att den maximala arbetstiden fastställs till 48 timmar i genomsnitt fördelat på ett helt år. Arbetsgivarna ges möjlighet till flexibilitet på bekostnad av arbetstagarnas välmående. Detta har till exempel lett till att miljoner britter har ökat sin arbetstid till mer än 48 timmar i veckan sedan direktivet infördes. Det är ett sjukt sätt att hantera arbetsmarknadslagstiftningen. Direktivet stöder principen om enskilda arrangemang som står i motsats till den kollektivavtalsmodell som finns i Danmark. Danskarna stöder i hög grad den nationella modellen enligt vilken t.ex. arbetstid och lönevillkor fastställs genom fria förhandlingar mellan oberoende fackföreningar och arbetsgivarorganisationer. Arbetstagarna använder slutna omröstningar för att enas om de villkor enligt vilka de vill arbeta.
Arbetstidsdirektivet är ett exempel på att EU måste hålla sig undan från arbetsmarknadspolitiken och lämna över dessa frågor till medlemsstaterna. Närhetsprincipen måste tas på allvar. Vi befinner oss tyvärr i en situation där EU redan har infört lagstiftning på detta område. I betänkandet om att se över direktivet föreslås att de kryphål skall täppas till som arbetsgivare har missbrukat för att utnyttja oskäliga enskilda överenskommelser. I praktiken har arbetsgivare då de anställt människor i många fall utövat påtryckningar på dem om att acceptera längre arbetstid. Denna individualisering kan inte godtas som en utgångspunkt för arbetsmarknadsavtal.
Avslutningsvis kommer vi därför att rösta ja till föredragandens betänkande och mot de flesta av de många ändringsförslagen. 
Pérez Álvarez (PPE-DE ).
   – Herr talman, fru kommissionär, herr föredragande! Vi behandlar ett betänkande som jag anser är av djup social, rättslig och politisk betydelse.
Det beror på att fullbordandet av den inre marknaden måste leda till förbättrade arbetsvillkor, eftersom gemenskapen kommer att stödja och komplettera medlemsstaternas åtgärder när det gäller att skydda arbetstagarnas hälsa och säkerhet, enligt artikel 137 i EG-fördraget, och eftersom alla arbetstagare har rätt till en begränsning av den maximala arbetstiden, till viloperioder varje dygn och vecka och en årlig betald semesterperiod, samt till arbetsvillkor som respekterar deras hälsa, säkerhet och värdighet i enlighet med Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna.
Denna fråga är därför mycket enkel ur teoretiskt perspektiv. Den första aspekten är beräkningsperioderna för tillämpningen av artikel 6 (maximal veckoarbetstid): fyra månader, vilket fastställs i artikel 16 i direktivet, eller, där det är lämpligt, möjligheten att förlänga arbetstiden i de fall som fastställs i artikel 17: upp till sex eller tolv månader som fastställs genom kollektivavtal eller avtal mellan arbetsmarknadens parter. Den andra aspekten är möjligheten att inte tillämpa artikel 6 om arbetstagaren samtycker till det, undantagssystemet, som redan har tagits upp här.
Det är tydligt att en konsekvens av att förlänga beräkningsperioderna skulle vara att öka företagens möjligheter till flexibilitet. Den enda begränsningen skulle vara elva timmars dygnsvila eller 24 timmars veckovila, men direktivet skulle förlora sitt syfte och endast reglera den maximala arbetstiden för fyra månader, sex månader eller ett år beroende på det enskilda fallet.
Med tanke på möjligheten till undantag är det uppenbart att det finns risk för missbruk, särskilt i en situation då det råder rättslig jämställdhet men inte ekonomisk jämställdhet mellan huvudpersonerna i arbetslivet.
Avsikten med direktiv 93/104/EG är att garantera en högre skyddsnivå för arbetstagarnas hälsa och säkerhet, vilket upprepas i direktiv 2000/34/EG. Vi borde därför eftersträva effektiva lösningar för de fall och verksamheter där detta krävs som t.ex. de fall som förekommer i de domar som nämnts här, Simap och Jäger, men med objektiva kriterier och villkor, som skall tillämpas generellt och på ett sätt som inte innebär missbruk, och som inte under några omständigheter leder till att undantaget blir allmän regel.
Jag anser därför att vi före omröstningen borde komma fram till överenskommelser som kombinerar rättsliga garantier för arbetstagarna och mer flexibilitet, enligt andan i direktiv 93/104/EG. 
Moraes (PSE ).
   – Herr talman! Ett flertal hänvisningar gjordes till oss, de brittiska Labour-parlamentsledamöterna. Vi erkänner tydligt vikten av denna fråga för vår politiska grupp och för arbetande människor, särskilt frågan om balans mellan arbetslivet och fritiden och hälsa och säkerhet. Det har fastställts och vältaligt formulerats av flera talare. Vi vill inte se en kultur med långa arbetsdagar; vi vill se en ökad produktivitet. Vi vill se arbetande människor som har den typ av arbete som ger dem den fritid de förtjänar. Vi stöder till fullo vår regering i dess upprepade uttalanden där den hävdar att undantaget inte skall missbrukas och att tillämpningen av undantaget måste vara helt frivilligt för att vara lagligt enligt Förenade kungarikets lag.
Vi behöver förtydliganden av Simap- och Jaeger-domarna. Som brittiska Labour-parlamentsledamöter anser vi också att det är olämpligt att inleda överträdelseförfaranden mot Förenade kungarikets regering. Vi har lagt fram ändringsförslag 1, där vi tar bort rekommendationen att Förenade kungarikets regering skall vara föremål för överträdelseförfaranden. Vi tror dock på principen med arbetstid och vill se framsteg, särskilt inom hälso- och sjukvårdssektorn. 
Patakis (GUE/NGL ).
   – Herr talman! Förslagen från Europeiska kommissionen om arbetstid uppfyller arbetsgivarnas krav på flexibel arbetstid. De ökar möjligheterna att utnyttja arbetarklassen och maximerar de stora företagens vinster.
Enligt dessa förslag skall arbetstagarna omedelbart stå till arbetsgivarnas förfogande när som helst och så länge som arbetsgivaren vill utan övertidsersättning, något som också själva EG-domstolen har fördömt.
Genom förslagen avskaffas alltså arbetstagarnas grundläggande rättigheter som t.ex. en fastställd arbetsdag på åtta eller sju timmar fem dagar i veckan. Kollektivavtal åsidosätts och tidsbegränsade avtal förlängs. Rätten till försäkringar och normal semester överträds samtidigt som större flexibilitet vid anställningar främjas.
Man motsätter sig alla positiva arrangemang genom planerade undantag och tillämpning av den undantagsklausul som Förenade kungariket har infört och som också används i andra länder. På grund av denna klausul underställs arbetstagarna pressen att få ett arbete. Det är en sorts modern form av betalt slaveri som tvingar en stor andel av arbetskraften att arbeta i genomsnitt 48 till 70 timmar i veckan, med allt sämre hälso- och säkerhetsvillkor och mycket allvarliga konsekvenser för arbetstagarnas psykiska och fysiska hälsa.
Vi stöder sänkt arbetstid, införandet av en verklig 35 timmars arbetsvecka med sju timmars fastställd arbetstid per dag fem dagar i veckan, höjda löner och fullständiga försäkrings- och anställningsrättigheter som gäller allmänt för alla arbetstagare och alla företag. Vi kämpar tillsammans med arbetstagarna för att ändra den nuvarande arbetsfientliga lagstiftningen och flexibla anställningsformer. 
Hermange (PPE-DE ).
   – Herr talman! Jag vill betona att den text som vi skall rösta om och som rör ändringen av direktivet om arbetstidens förläggning är mycket viktig. Ärade kommissionär, som Bartho Pronk sade, borde omröstningen ha ägt rum senast den 23 november 2003. Vi befinner oss i denna situation därför att vi har väntat för länge.
Ordförande Prodi lade nyligen fram ett dokument för oss med titeln ”Genomförelse av Lissabonstrategin”. Vi kan inte förneka att vi för att göra Europa till världens mest dynamiska ekonomiska makt måste föra en politik som verkar för att hjälpa företag att anpassa sig till nya produktionsvillkor och till den ökande ekonomiska konkurrensen samtidigt som arbetstagarnas säkerhet och hälsa beaktas.
Av det skälet måste vi för att anpassa oss till marknadens realiteter utveckla en ganska flexibel lagstiftning. Mot denna bakgrund beror arbetstidens förläggning på flera faktorer och den berörda verksamhetssektorns egenskaper samt yrket i fråga. Det är därför som vi t.ex. redan har lagstiftat om mobila arbetstagare inom transportsektorn, men vi har erkänt och godtagit begreppet flexibilitet för personer som kör lastfordon över 3,5 ton. Vi har också flera problem beträffande hemarbetande och också personer som arbetar under omständigheter som innebär vård av andra personer, eftersom privatlivet och yrkeslivet ofta sammanblandas på detta område. Detta är punkt ett.
Punkt två är att vi, förutom dessa sektorsvisa skillnader, måste ta hänsyn till de särskilda egenskaperna hos de nationella systemen för arbetsmarknadsfrågor. I vissa medlemsstater fastställs den genomsnittliga arbetstiden genom kollektivavtal eller avtal med de anställda, medan man i andra medlemsstater tillämpar enskilda undantag för att göra det möjligt för arbetstagare i t.ex. övervakande befattningar att inte omfattas av begränsningar vad gäller arbetstiden.
Jag håller naturligtvis med om att Europeiska unionen är skyldig att fastställa minimivillkor för arbetstidens förläggning för att garantera en hög skyddsnivå för arbetstagarnas hälsa och säkerhet. Men bör inte unionen också ge företag möjlighet att reagera mot allmän praxis när de ställs inför andra restriktioner? Därför anser jag att föredragandens åsikt skulle vara berättigad genom att man t.ex. godtar att undantag som fastställs i artikel 18 i direktivet gradvis avskaffas, såsom ni ursprungligen förslog, fru kommissionär, i utbyte mot att det i det framtida utkastet till ändring av direktivet införs undantag i artikel 6 för att tillåta att perioder utan arbete delvis beaktas. Detta skulle troligen vara en övergångslösning som skulle göra det möjligt att ha minimiregler angående sociala frågor samtidigt som hänsyn tas till begränsningarna inom varje enskild sektor. 
Thorning-Schmidt (PSE ).
   – Herr talman! Grunden för hela arbetstidsdirektivet håller nu på att urholkas. Påtryckningar utövas från två håll. Först och främst i samband med de enskilda undantagen. Philip Bushill-Matthews och Elizabeth Lynne är väldigt entusiastiska förespråkare för dessa enskilda undantag. Jag anser dock att vi nu måste fråga dem varför dessa bestämmelser inte borde utvidgas till att omfatta hela lagstiftningen om arbetsmiljö om nu enskilda undantag är så fantastiska. Varför skall vi stanna här? Varför inte fortsätta och inbegripa buller, asbest och andra områden om det är en så lysande princip?
Det finns också ett utbrett missförstånd om att det är de enskilda undantagen som gör det möjligt att ha lång arbetstid. Jag skulle vilja uppmana både Philip Bushill-Matthews och Elizabeth Lynne att åka omkring i Europa och besöka några arbetsplatser och komma till Danmark där de kommer att se att det faktiskt är möjligt att ha mycket lång arbetstid i olika industrier i Danmark och samtidigt uppfylla bestämmelserna i direktivet, eftersom det är mycket flexibelt.
Samtidigt får vi naturligtvis inte heller glömma att det vi här talar om är hälsa och säkerhet på arbetsplatsen. Det är inte bara något som socialdemokraterna har tagit upp för att vara nitiska eller överdrivet ivriga i syfte att begränsa enskildas flexibilitet. Vi vet också att det finns tydlig statistik som visar på följderna. Vi vet att det finns ett tydligt samband mellan lång arbetstid och olyckor i arbetet. Det är dessutom allmänt känt att antalet sjukdagar ökar och att lång arbetstid faktiskt inte innebär högre produktivitet.
Vi kan inte heller bortse från att kvinnor hamnar i en svår situation om vi bara förlänger arbetstiden. Den naturliga konsekvensen blir att många kvinnor kanske helt lämnar arbetsmarknaden. Jag är säker på att också de konservativa i parlamentet anser att det skulle vara mycket olyckligt för den europeiska ekonomin.
Den andra pressen på arbetstidsdirektivet beror direkt på att kommissionen har undvikit att tala om vad den avser göra till följd av domarna i Jaeger och Simap-målen. Dessa hårda domar har mött starka reaktioner i de nationella och regionala hälso- och sjukvårdsmyndigheterna som helt enkelt inte kan föreställa sig hur de skall få saker och ting att gå ihop om full lön skall betalas ut för jourtid.
Jag skulle vilja gå så långt att jag säger till kommissionen att om den inte gör något snart och lägger fram ett förslag, då kommer den själv att bidra till bilden av EU som något som är långt ifrån verkligheten och som inte kan presentera flexibla lösningar.
Vi behöver verkligen en ändring av direktivet som avskaffar möjligheten till enskilda undantag men fortsätter att ge utrymme för flexibilitet på områden där det finns behov av det, t.ex. i sjukvården. Jag skulle i dag vilja be de konservativa att inse att ingen vill ha ett direktiv med mycket stränga bestämmelser. Vi efterlyser alla flexibilitet, men vi får självklart inte förstöra principerna bakom lagstiftningen på detta område.
Jag skulle slutligen vilja att det i det reviderade direktivet också tydligt anges att det kan tillämpas genom kollektivavtal. Jag säger inte detta bara för att ständigt återkomma till dansk praxis som lovordas för sina tidsbestämmelser, utan också för att man genom att tillämpa denna metod sätter stopp för individuella sätt att genomföra saker och ting, och samtidigt ser till att en mycket hög grad av verkligt genomförande av direktivet uppnås. Därför är detta ett sunt sätt att arbeta och jag skulle därför vilja be kommissionen att i direktivet särskilt ange att direktivet kan tillämpas genom kollektivavtal.
Lulling (PPE-DE ).
   – Herr talman! Våra aktuella ansträngningar att se över ett direktiv från 1993 om arbetstidens förläggning kommer att löna sig. Man borde dock inte ha avvikit i onödan eller mer än nödvändigt från det mål som eftersträvas, det vill säga att eventuellt ändra direktivet för att garantera ett bättre skydd av arbetstagares hälsa och säkerhet.
Yttrandet från utskottet för kvinnors rättigheter och jämställdhetsfrågor är tyvärr ytterligare ett typexempel på just detta, eftersom man lyckades perfekt med att missförstå vitsen med betänkandet.
Jag lade fram ett antal ändringsförslag som syftade till att avlägsna de uppenbara osanningar från texten i yttrandet som gör gällande att arbetstiden verkar förlängas överallt i Europeiska unionen och att vi tvingas till långa arbetstider i medlemsstaterna med negativ inverkan på vår hälsa, vårt välbefinnande och vår livsaptit som följd. Yttrandet avslutas med att man öser kritik över den kultur som skulle uppstå med långa arbetstider för yrkespersoner i hög ställning och andra, i synnerhet chefer.
Dessa generaliseringar och osanningar tjänar inte vårt syfte att främja ett bättre skydd av arbetstagares hälsa och säkerhet. För somliga här är en rejält förkortad arbetstid universallösningen på alla problem. Jag håller förvisso med om att Lissabonagendan, som sätter upp målet med 60 procents sysselsättning för kvinnor till 2010, inte kommer att följas förrän det gjorts framsteg i att förena yrkesliv och familjeansvar. Jag håller också med om att par måste bli bättre på att dela uppgifter i hemmet och utbildningsansvar. Här borde männen reagera, eftersom kvinnor fortfarande, i oproportionerligt stor grad, tvingas bära en dubbel börda genom att å ena sidan yrkesarbeta och å andra sidan ta ansvar för familjen.
Jag beklagar att mina försök att mildra uttalandena från några av ledamöterna och återupprätta sanningen inte föll i god jord i utskottet för kvinnors rättigheter och jämställdhetsfrågor och framför allt att föredraganden upprepade vissa osanningar, särskilt den som skulle få oss att tro att arbetstiderna fortsätter att förlängas inom EU trots att sanningen är den motsatta i de flesta medlemsstaterna.
Min grupp har lagt fram en mängd ändringsförslag för att återupprätta sanningen och förnuftet i denna känsliga fråga. De riktar sig särskilt till de populister som vill få våra europeiska medborgare att tro att de alltid kan arbeta mycket mindre och tjäna mycket mer än sina kolleger i andra delar av världen. 
Andersson (PSE ).
   – Herr talman! Jag vill tacka föredraganden, som har utarbetat ett mycket bra betänkande.
Ibland när jag lyssnar på inläggen får jag en känsla av att det inte är hälso- och säkerhetsaspekterna för den enskilde individen som är huvudpoängen, vilket det egentligen är för lagstiftningen. Jag blir rent ut sagt skrämd när jag hör de brittiska företrädarna för PPE-DE-gruppen och ELDR-gruppen. De säger att vi, med tanke på att vissa arbeten har så låga löner, måste låta löntagarna jobba mer för att kunna kompensera dessa låga löner. Vad är det annat än den modell som finns i USA, där man ibland behöver två eller tre arbeten för att över huvud taget kunna försörja sin familj? Är det detta vi har kommit överens om i Lissabonprocessen? Visst skall vi ha konkurrenskraft och tillväxt, men vi skall också ha högt uppställda sociala mål och möjlighet att förena familjeliv och förvärvsarbete. Dessa principer, som vi har uttalat oss om, går stick i stäv mot en flexibilitet av det slaget.
Problemet är att undantaget har blivit regel i Förenade kungariket. Det är aldrig meningen att ett undantag skall bli regel, men där har det blivit så. Om undantaget utvidgas finns det risk för att medlemsländerna konkurrerar med längre arbetstid för att dra till sig produktion. Är det ett sådant Europa vi vill ha, där vi konkurrerar socialt? Nej, jag vill inte ha ett sådant Europa.
Jag tycker emellertid att vi skall ha flexibilitet, precis som Thorning-Schmidt sade. Jag ser dock inte det individuella undantaget som en möjlighet. Tänk efter hur beroende den enskilde löntagaren är av företaget när de skall komma överens om lön och arbetstid. Det är ingen frivillighet, även om man säger det. Det är mycket bättre att utnyttja arbetsmarknadens parter. Det är skillnad mellan olika branscher och ibland kan man behöva särordningar för vissa branscher för att uppnå flexibilitet och samtidigt upprätthålla principerna för hälsa och säkerhet. Därför förespråkar jag kollektiva uppgörelser, där man kan uppnå denna flexibilitet.
Jag är inte för en åternationalisering, eftersom det har samma effekt. Det skulle innebära att länderna konkurrerar med varandra genom att dra till sig kapital för att man inte prioriterar hälsa och säkerhet.
Vi vill med vår europeiska modell stimulera konkurrenskraften, men samtidigt ha högt ställda sociala mål och möjlighet att förena arbetsliv och föräldraskap. Låt oss leva upp till denna modell. Då måste vi ta bort det individuella undantaget, samtidigt som vi bevarar flexibiliteten och den höga säkerheten. 
Talmannen.
   – Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum på onsdag kl. 12.00. 
Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är ett betänkande (A5-0013/2004) av Colette Flesch för utskottet för utveckling och samarbete om arbetet i den gemensamma parlamentariska församlingen AVS – EG under 2003 (2003/2007(INI)). 
Flesch (ELDR ),
   – Herr talman! Diskussionerna om detta betänkande i utskottet för utveckling och samarbete fördes i en mycket konstruktiv anda. Jag vill tacka ledamöterna för deras ändringsförslag och för att det var möjligt att inlemma dem i betänkandet, vilket förbättrade det förslag till resolution ni har att ta ställning.
Det mest utmärkande för 2003 var helt klart att den gemensamma parlamentariska församlingen kunde återgå till sin normala arbetsrytm efter att sessionen i november 2002 ställdes in på grund av orsaker ni säkert känner till. I samband med detta bör resultatet av den resa till Harare som AVS-medordföranden och fyra AVS-medlemmar gjorde särskilt välkomnas. De lyckades övertala den zimbabwiska regeringen om att dess delegationschef i församlingen inte längre skulle vara någon som omfattas av rådets restriktiva åtgärder. AVS-medordförandens personliga engagemang för att se till att endast chefen för Zimbabwes delegation får uttala sig vid sessionen i Rom bör också välkomnas.
Frånsett denna viktiga aspekt förtjänar sex punkter att nämnas när det gäller församlingens arbete 2003. Ikraftträdandet av den nya arbetsordningen möjliggjorde mer välstrukturerade debatter. Den mindre formellt organiserade frågestunden med kommissionen vid den sjätte sessionen i Rom visade sig vara värdefull och ledde till en livligare debatt. Det var möjligt att organisera och genomföra fyra gemensamma resor 2003. Kvinnoforumet var en framgång både vid den femte sessionen i Brazzaville och den sjätte sessionen i Rom. Samarbetet mellan den gemensamma parlamentariska församlingen och Förenta nationerna kunde förbättras och fördjupas avsevärt. Till sist antogs två viktiga betänkanden, ett om barns rättigheter, särskilt barnsoldaters, och ett om användningen av Europeiska utvecklingsfonden och de diskussioner som inletts om dess införande i budgeten.
Herr talman! Utskottet för utveckling och samarbete föreslår inför framtiden i princip att församlingen och dess presidium uppmanas att fortsätta att organisera frågestunden så att den blir livligare och mer informell, att man gör en ny avvägning av sessionernas föredragningslista och att församlingens medlemmar får mer talartid, att man säkrar en bättre kontinuitet mellan sessionerna genom att stärka de ständiga utskottens roll, att man gör dokument mer tillgängliga, särskilt genom ökad användning av Internet, att man utvecklar församlingens roll i genomförandet av den politiska dialogen som avses i artikel 8 i Cotonouavtalet, att man fortsätter dess arbete för mänskliga rättigheter genom att göra det civila samhället mer delaktigt, att man gör praktiska förberedelser för att sända en gemensam delegation till Zimbabwe, förutsatt att den är fritt sammansatt och kan röra sig fritt och sammanträffa med vilka personer den vill, att man utvecklar församlingens roll som ett forum för dialog med Världshandelsorganisationen och slutligen att man tar hänsyn till församlingens medlemmars önskan om att sessionerna i Europa äger rum med goda förutsättningar utanför Europaparlamentets arbetsorter.
Sammanfattningsvis, herr talman, ger utskottet för utveckling och samarbete en positiv bild av 2003. Svårigheterna under det föregående året som kulminerade i att sessionen i november 2002 ställdes in har övervunnits tack vare ansträngningar från båda sidor, särskilt från medordförandena och församlingens presidium. Presidiet kunde också återgå till sin normala arbetsrytm. Organisationen av presidiets arbete har förbättrats, vilket gör det möjligt för presidiet att bättre göra sin röst hörd och att delta aktivt i den politiska dialog som avses i Cotonouavtalet. Jag hoppas, herr talman, att vår församling skall kunna anta betänkandet från utskottet för utveckling och samarbete. 
Diamantopoulou,
   . – Herr talman! Först vill jag säga hur nöjd jag är med detta mycket upplysande betänkande om den gemensamma parlamentariska församlingen, som är mycket nyttig inte bara för oss, utan även för de intresserade organ som på ett eller annat vis skapar förbindelser mellan EU och dessa länder.
Som ledamöterna i den gemensamma parlamentariska församlingen känner till, och som framgår av Colette Fleschs betänkande, är min kollega Poul Nielson aktivt engagerad i församlingens arbete, och kommissionen gör allt den kan för att stödja församlingen med dokumentation och information, medan experterna i de ständiga kommittéerna nu också sammanställer församlingens rapporter. Jag tror följaktligen att det klart framgår att kommissionen hyser ett äkta intresse för detta, och att kommissionens nära och effektiva samarbete med den gemensamma parlamentariska församlingen också är tydligt.
Jag vill nämna tre punkter. Den första är att vi är mycket positiva till inrättandet av dessa tre ständiga kommittéer till följd av godkännandet av den nya arbetsordningen 2003. Tack vare det förberedande samarbetet mellan dessa kommittéer är rapporterna mycket exakta, och debatterna i kammaren är mycket tydligare, specifika och detaljerade.
För det andra anser jag att det var mycket värdefullt att Kvinnoforum inrättades. Detta forum har gjort att kvinnorna kan göra sig hörda, och det har skapats möjligheter till ömsesidigt stöd. Den gemensamma parlamentariska församlingens förslag kan därigenom berikas med frågor som rör jämlikhet mellan könen och det kvinnliga deltagandet kan öka.
Slutligen är den gemensamma parlamentariska församlingen ett mycket viktigt forum för politisk dialog mellan ledamöter i Europaparlamentet och parlamentsledamöter från AVS-länderna, och det är följaktligen kommissionens skyldighet att stödja hela denna satsning.
Jag vill utnyttja den sjunde sessionen för den gemensamma parlamentariska församlingen i Addis Abeba för att informera er, även om ni redan känner till det, om att två av våra kolleger, Poul Nielson och Pascal Lamy, kommer att tala, och jag önskar församlingen lycka till. 
Korhola (PPE-DE ).
   – Herr talman! Betänkandet om det arbete som utförts av den gemensamma parlamentariska AVS – EG-församlingen innehåller vissa viktiga överväganden. Det är bra att graden av och kvaliteten på samarbetet mellan den gemensamma parlamentariska församlingen och FN har nått oöverträffade höjder. Jag anser att det är särskilt värdefullt att man kan skönja ett ökat samarbete med FN om frågan om barnsoldater, vilket framgår av betänkandet. Det är ett område där kampen inte får upphöra förrän den har vunnits helt och hållet. Det är orättfärdigt med tanke på mänskligheten och dess framtid om det så finns endast en enda barnsoldat.
Det finns uppskattningsvis 300 000 barnsoldater under 18 år som är indragna i bortåt 40 konflikter i hela världen. Användning av barn som soldater är en kränkning av deras mänskliga rättigheter. Det berövar dem deras barndom och möjligheten till utbildning och att bygga en bättre framtid. Barn som tvingas vara soldater utsätts alltid för allvarliga psykologiska och ofta också fysiska skador.
Användningen av barnsoldater har ökat genom exempelvis utvecklingen av vapentekniken, eftersom barnen kan fås att använda allt lättare och mindre vapen. Anledningen till den ökade användningen av barnsoldater beror också på den moderna krigföringens natur: de flesta av dagens väpnade konflikter är inbördeskrig. Under första världskriget var endast 10 procent av offren civila. Motsvarande siffra i dag är 90 procent. Inbördeskrig utkämpas mellan olika etniska grupper, vilket i praktiken innebär civilbefolkningar. På detta sätt blir barnen måltavlor och lättrekryterad extra förstärkning av trupperna. Barn lyder order mer beredvilligt än vuxna. Barnen har tvingats bevittna grymheter, och begår själva grymheter under tvång. Många gerillarörelser föredrar till och med barnsoldater framför vuxna soldater. Barnen är dessutom beredda att ta risker som vuxna skulle vägra att ta. Ett exempel är Iran, där barnen användes som budbärare i minfälten.
Internationella Rädda barnen-alliansen hördes när FN:s säkerhetsråd sammanträdde i mitten av januari 2003 för att diskutera barnens svåra belägenhet under väpnade konflikter. Debatten föregicks av FN:s generalsekreterares tredje rapport om barn och väpnad konflikt. För första gången nämndes i en offentlig rapport vilka som gjorde sig skyldiga till att använda barnsoldater. Det är ett viktigt steg framåt, därför att det möjliggör internationella påtryckningar på dem som grovt kränker barnens rättigheter.
Det behöver fortfarande göras ett par mindre stilistiska förbättringar i detta betänkande, som i övrigt är utmärkt. Frågestunden i Rom var verkligen livlig, som påpekas i punkt 6 och 26, vilket är berömvärt, men eftersom det nämns två gånger kan man få det intrycket att det är ett ovanligt undantag från reglerna, och att vårt arbete till sin natur är livlöst och blodfattigt. 
Kinnock, Glenys (PSE ).
   – Herr talman! Jag kan försäkra den senaste talaren om att vi varken är livlösa eller blodfattiga i det arbete vi bedriver i den gemensamma parlamentariska församlingen. Den utmärkte föredragandens hänvisningar hänför sig till det faktum att vi nu har en parlamentarisk ställning och ett mycket annorlunda sätt att arbeta, men viktigast är att AVS företräds av valda parlamentsledamöter och inte av ambassadörer, vilket tidigare brukade vara fallet. Jag är säker på att om den föregående talaren skulle titta på bevisen skulle hon se att så var fallet. Det är på grund av att vi har denna parlamentariska ställning i enlighet med Cotonouavtalet som vi har en ny och dynamisk mognad. 
Den parlamentariska församlingen är en mycket speciell institution: den är den demokratiska grenen i samarbetet mellan AVS och EG, och ger en röst åt människorna i de 93 länder som finns representerade där. Det är vår uppgift att skapa trovärdiga och genomförbara partnerskap genom dialog och samråd mellan våra respektive parlament.
Vid vår senaste gemensamma församling arbetade vi med avtal om ekonomiskt partnerskap vid handelsförhandlingar, mänskliga rättigheter, styrelsesätt, Europeiska utvecklingsfonden och miljöproblem. Hela vårt arbete går ut på att se till att vi uppfyller löftet och visionen med Cotonou. Vårt arbete skall reflektera det unika åtagandet mellan EU och 78 AVS-länder i fråga om de värderingar som omfattas av avtalet. Dessa värderingar är centrala för vårt arbete här i parlamentet och för vårt arbete med utvecklingsländer, och det är demokrati, rättssäkerhet och, framför allt, utrotningen av fattigdomen.
Vi är medvetna om skillnaden i möjligheter mellan våra AVS-kolleger och oss själva. Vi har tillgång till personal och teknik till stöd för vårt arbete, och mycket större möjligheter att samarbeta och arbeta tillsammans som vi gör nu i våra förberedelser för Addis Abeba i slutet av denna vecka.
Dessutom har vi en större tradition av parlamentarisk granskning. Det gläder mig att kommissionsledamot Poul Nielson vid flera tillfällen har uttryckt sitt stöd för den gemensamma församlingen och för att ekonomiska resurser skall göras tillgängliga så att vi blir effektivare i vårt arbete och så att deltagandet av AVS-parlament ökar, eftersom det trots allt är deras legitimitet och ansvarsskyldighet som parlamentariker som ligger till grund för vårt arbete.
Jag gläder mig åt det ökande förtroendet hos AVS-parlamentarikerna, och det har visat sig, som Colette Flesch säger, i det omfattande deltagandet nu från båda sidor i våra debatter. Vi kommenterar det eftersom deltagandet ökar och utvecklas allteftersom förtroendet ökar. Tidigare var det Europaparlamentarikerna som dominerade varje debatt, och det gläder mig att kunna säga att så är inte längre fallet. AVS-parlamentarikerna vill verkligen ha information så att de kan bli effektivare i sina parlament.
Jag vet att vissa länder – såsom Senegal – prioriterar parlamentarisk utbildning och kapacitetsbyggnad i sina nationella vägledande program. Men vi måste göra mer för att uppmuntra fler parlament inom den gemensamma parlamentariska församlingen till denna möjlighet. Vi förbereder nu det sjunde sammanträdet för den gemensamma parlamentariska församlingen i Addis Abeba i helgen, och jag är säker på att vi kommer att fortsätta att arbeta på ett alltmer imponerande och fokuserat sätt 2003. 
Maes (Verts/ALE ).
   – Fru Flesch! Jag vill tacka er för den positiva men ändå kritiska tonen i er förklaring. Själv har jag svårare för att acceptera vissa euforiska element som jag kommer att belysa i själva texten.
Som Glenys Kinnock utförligt påpekade har den nya arbetsordningen för den gemensamma parlamentariska församlingen AVS – EG skapat nya strukturer som tillåter en verklig, fruktbar dialog. Att prisa den som en global modell i detta skede tycker jag är att gå händelserna i förväg. Det råder ingen tvekan om att den kan bli en global modell i framtiden inom utvecklingssamarbete och att den kan bli en plats där människor med lika rättigheter kan föra en dialog präglad av öppenhet och insyn om bland annat demokrati och skydd av mänskliga rättigheter, och därmed göra det möjligt för oss att ingå bindande avtal med varandra. Vi har inte nått dit än.
Nu finns det strukturer på plats och båda sidor bör använda dem på ett effektivt sätt. Det kommer att kräva ökade resurser både på AVS-sidan och förmodligen en ändrad mentalitet på båda sidor, eftersom EU-partnern kommer att förändras efter utvidgningen med tio nya länder. Jag undrar om de goda resultat vi redan har uppnått i den gemensamma arbetsgruppen, vilket bland annat återspeglas i betänkandet om barnsoldater, kan upprepas inom en nära framtid i vår gemensamma församling, där tonen i diskussionen har förbättrats avsevärt, även om jag ibland saknar AVS-ländernas likvärdiga deltagande. Vårt forum bör utvecklas till ett effektivt parlament mellan nord och syd som verkligen kan påverka våra ställningstaganden, t.ex. i fråga om världshandeln. Vi vill inte bara ha handel utan också handel. Vi måste stämma av vår politik tillsammans med AVS-länderna på förhand och inte bara enas med de rika innan vi beger oss till en konferens i Cancún eller var den nu äger rum.
FN:s millenniedeklaration anger de viktigaste områdena där vi vill uppnå verkliga förbättringar, t.ex. genom att halvera den globala fattigdomen och i fråga om goda styrelseformer, hälsa, utbildning och få ett slut på kvinnoförtryck. Allt detta bör stå på dagordningen och vi kan mäta framstegen på dessa områden inom ramen för mötena mellan AVS och EU. Vi måste bli verkliga partner i utvecklingen av nord och syd och jag vill understryka att samråd alltid är nödvändigt om vi vill undvika de katastrofala följderna av händelser liknande dem som inträffade i Zimbabwe. 

Souchet (NI ).
   – Herr talman! Samarbetssystemet som kopplar samman EU med AVS-länderna kännetecknas av att det utvecklas åt två olika håll samtidigt. Å ena sidan är de ursprungliga institutionerna som instiftades genom Lomékonventionerna och bekräftades genom Cotonoukonventionen, främst den gemensamma parlamentariska församlingen, mycket uthålliga och livligare än någonsin, och betänkandet av Colette Flesch visar tydligt den innovativa utvecklingen i den gemensamma församlingen 2003. Men å andra sidan tenderar samtidigt de mål och det innehåll i samarbetet som dessa institutioner skall genomföra att försvagas, degenerera, trivialiseras, bryta samman och upplösas så till den grad att de – om detta får fortgå –snart endast kommer att bestå av ekonomiskt bistånd med en övre gräns och standardavtal om frihandel som snarare blir en källa till problem för AVS-länderna än att vara verkliga instrument som stöder deras utveckling.
Inrättandet av tre ständiga utskott 2003, särskilt ett utskott för ekonomisk utveckling, finanser och handel som ansvarar för att se över den extremt känsliga frågan om förhandlingar om framtida partnerskapsavtal, stärker liksom föredraganden betonar den parlamentariska församlingens kontinuitet och möjliggör en ökad kvalitet i dess arbete. Systemet med medföredragande är nyskapande och utskottets arbete kommer att leda till starkare, mer finjusterade, bättre förberedda och mindre rutinmässiga resolutioner som i sin tur kommer att leda till mycket mer djuplodande debatter än vad som var möjligt vid plenarmötet.
Men om den institutionella ramen förbättras och finjusteras måste vi ställa oss frågor om själva samarbetsinstrumentens framtid. Om framtida ekonomiska partnerskapsavtal endast tillämpar principen om likvärdighet för konkurrenter, kommer inte det att innebära en risk för att de skapar oöverstigliga redovisningsproblem för AVS-länderna genom att dessa går miste om en stor del av sina tullintäkter, vilka är en viktig, ibland oumbärlig, del av deras budget? Finns det inte också en risk för att EU-produkter och lokala produkter som ställs i direkt konkurrens med varandra utan tillräckliga skyddsåtgärder kommer att försvaga eller rentav kväva ett antal verksamhetssektorer i AVS-länderna?
Om vi vill göra vad vi kan för att få slut på dessa oberäkneliga utvecklingar måste detta unika parlamentariska forum mellan nord och syd som utgörs av den gemensamma parlamentariska församlingen se till att omfattande förhandlingar om partnerskapsavtal genomförs med den ambition och energi som behövs, särskilt på jordbruksområdet, som är grunden för utveckling. Men AVS-länderna kommer bara att ha ett tillräckligt starkt jordbruk om det skyddas på lämpligt sätt som en spirande industri vid dess begynnelse. Cotonouramen, som består av regionala ekonomiska zoner, kan ses som den lämpligaste ramen för att främja skapandet av homogena regionala gemensamma marknader med gemensamma yttre avgifter.
Det är genom att arbeta i denna riktning, herr talman, som AVS- och EU-länderna slipper de olika spelreglerna när de skall förhandla om jordbruk och världshandel i framtiden. 
Theorin (PSE ).
   – Herr talman! Låt mig först säga att betänkandet är bra och ger en korrekt beskrivning av arbetet i AVS-EU:s gemensamma parlamentariska församling. Arbetet har fått en bättre struktur med de tre utskotten, vilket har förbättrat förberedelsearbete inför plenarmötet. Frågestunden har också blivit bättre. Den kan naturligtvis ytterligare förbättras om svaren på frågorna i god tid når parlamentarikerna, så att kommissionen inte bara läser upp svaren utan ger utrymme för debatt.
Själv vill jag gärna understryka det goda samarbetet mellan AVS-EU-församlingen och FN, såväl när det gäller barnsoldater och barns utsatthet i krig som i debatten kring Internationella brottmålsdomstolen. Detta är två stora och viktiga politiska frågor av just den karaktär som vår församling skall syssla med. Det handlar nämligen om att finna goda samarbetsformer där båda sidor lär av varandra och stöder den politik vi finner viktig på den internationella arenan.
USA har dragit undan sitt ekonomiska stöd från de länder som inte ställer sig bakom USA:s krav att alla amerikaner generellt skall undantas från att ställas inför Internationella brottmålsdomstolen för allvarliga krigsförbrytelser. Denna åtgärd kan och skall bemötas såväl politiskt som ekonomiskt från AVS-EU:s sida, inte minst från EU:s sida. Det är glädjande att notera att av de latinamerikanska och västindiska länderna är det endast Belize som har fallit undan för USA:s agerande, och av de afrikanska länderna är det endast Nigeria. Nigerias president ratificerade ett avtal med USA i strid mot den nigerianska konstitutionen och det nigerianska parlamentet. Det är glädjande att de flesta andra länder har stått emot trycket från USA. AVS-EU-församlingen spelar en viktig politisk och ekonomisk roll i stora centrala frågor på den internationella arenan. 
Talmannen.
   – Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 11.30. 
Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är ett betänkande (A5-0015/2004) av Hans Modrow för utskottet för utveckling och samarbete om meddelandet från kommissionen till rådet och Europaparlamentet: Reform av statsägda företag i utvecklingsländerna, särskilt allmännyttiga företag: Om behovet att utvärdera alla alternativ (KOM(2003) 326 – 2003/2158(INI))
och
om meddelandet från kommissionen till rådet och Europaparlamentet: Europeiska gemenskapens samarbete med tredjeländer: Kommissionens strategi för det framtida stödet till företagssektorns utveckling (KOM(2003) 267 – 2003/2158(INI)). 
Modrow (GUE/NGL ),
   . – Herr talman! Detta betänkande bygger på två meddelanden från kommissionen som båda är bevis för kommissionens ansträngningar för att agera på de områden som meddelandena handlar om, samtidigt som man inte förbigår med tystnad det mycket motsägelsefulla sätt som processen utvecklas på nu när den har inletts. Kommissionen utgår ifrån att den underliggande principen med försiktiga och välavvägda åtgärder är den rätta. Kommissionen tänker sig olika alternativ för reformprocessen och betänkandet hänför sig till dessa.
För föredraganden är det allra viktigaste fortfarande att varje inriktning och reformåtgärd måste syfta till att målinriktat bekämpa fattigdomen och det utan ideologiska förtecken. Att hejda fattigdomen och kanske till sist besegra den kommer att vara mänsklighetens största utmaning på 2000-talet. De framsteg som gjort hittills är dock på sin höjd blygsamma och nya bakslag hindrar ständigt eller rentav omintetgör framstegen.
Därför diskuteras i betänkandet, liksom i kommissionens meddelande, en mängd alternativa lösningar även om det inte går att ta miste på vilka kommissionen och föredraganden framhäver och prioriterar. Även om allmännyttiga tjänster är en kontroversiell fråga i EU:s medlemsstater kan de ändå ses som relativt stabila i de länderna, men det förekommer ändå ständigt problem. Detta är än mera fallet i utvecklingsländerna och kommer att så förbli under lång tid, eftersom de ofta är snubblande nära en katastrof. Europeiska unionens ansträngningar bör därför framför allt gå ut på att stödja och motivera utvecklingsländerna. Samtidigt som kommissionen och flera av mina kolleger starkt förordar privatisering, gör våra erfarenheter, även i EU:s medlemsstater, att jag pläderar för att fokus i dessa stater bör ligga på kooperativa lösningar och även på att den privata sektorn skall vara delaktig, i kombination med att den offentliga sektorn och staten spelar en ansvarsfull roll. I den privata företagssektorn bör man prioritera att främja och utveckla små och medelstora företag som är grunden för fler arbetstillfällen och en självbärande ekonomisk utveckling i utvecklingsländerna.
Jag kan principiellt inte ställa mig bakom Nirj Devas ändringsförslag. Om dessa antogs skulle betänkandet förlora sin kritiska syn på saker och ting och inte motsvara den nyanserade hantering av reformprocessen som krävs. Ändringsförslagen är inte heller i linje med den huvudsakliga inriktningen i betänkandet som antogs av utskottet. Slutligen går de inte lika långt som kommissionen när det gäller viljan att inleda en dialog, och de är inte heller förenliga med reformprocessens karaktär.
Som föredragande har jag strävat efter att föreslå och komma fram till genomförbara lösningar. I stället för att strikt hålla sig till principer och ideologiska argument bör allt annat underställas det stora målet med kampen mot fattigdomen. 
Diamantopoulou,
   . – Herr talman! Kommissionen välkomnar betänkandet av Hans Modrow och det stöd det ger tillämpningen av de två meddelandena.
Det framstår klart och tydligt att kommissionen med dessa två meddelanden försöker belysa företagssektorns betydelse för utvecklingen. Att företag utvecklas och att det finns en dynamisk privat sektor är grundläggande faktorer i den ekonomiska utvecklingen och den största källan till sysselsättning i utvecklingsländer, särskilt med tanke på den inofficiella sektorn i ekonomin.
Vi har redogjort för de erfarenheter som kommissionen har i fråga om stöd till den privata sektorn, fördelarna med åtgärder på EU-nivå och behovet av att harmonisera de olika medlen. Vi kan alltså fastställa vilka sektorer som å ena sidan återspeglar de åtgärder som kommissionen har vidtagit, och å andra sidan de åtgärder som rätteligen överlåtits åt andra att vidta.
Vad beträffar statsägda företag är vår avsikt att bidra till deras reform i utvecklingsländer. Det står klart att statsägda företag gör enorma förluster och är ineffektiva, men denna reform måste naturligtvis integreras i en ram av planer för att återställa den makroekonomiska och finansiella balansen och främja utveckling.
Vi undvek att anta enkla eller förenklade ideologiska strategier. Slutligen har vi inte avslutat diskussionen om ägandestrukturen, det vill säga om det är statsägda eller privata företag eller partnerskap mellan offentliga och privata sektorer. Vårt mål är att lägga fram alla argument och analysera dem så att vi, när vi objektivt tagit del av alla tolkningsmöjligheter, kan göra ett definitivt val som återspeglar behoven i varje land och varje sektor.
Jag vill erinra om att kommissionen alltid haft samma ståndpunkt i fråga om dessa program och hela tiden beaktat de sociala konsekvenserna av att avreglera ekonomin, och det är intressant att till och med Bretton Woods-institutionerna med åren har intagit samma ståndpunkt. Vi erkänner att inhemska investerare, och även de investeringar som europeiska små och medelstora företag kan göra är av enorm vikt, i synnerhet de som har erfarenhet och kunskaper. Vi belyser behovet av att fastställa lämpliga regelverk och övervakningsmekanismer. Detta är frågor av vital betydelse angående vilka kommissionen vill ställa sina erfarenheter och sin höga nivå av expertis till förfogande för utvecklingsländerna.
Som jag nämnt fäster vi stor vikt vid behovet av att locka investerare och att skapa ett gynnsamt klimat. Denna strategi har som mål att utveckla kreditsektorn i utvecklingsländerna, att främja – som en effektiv finansieringsmetod – små företag och institutioner för mikrolån som spelar en central roll för att bevilja små krediter till den inofficiella sektorn i ekonomin, som främst omfattar företag som leds av kvinnor. De två meddelandena kompletterar varandra och har utarbetats enligt kriteriet och det överordnade målet att minska fattigdomen ytterligare.
Jag hoppas att vi med debatten i parlamentet och er resolution i frågan i ökad utsträckning skall bidra till förståelsen för behovet av att stimulera näringslivets utveckling i dessa länder och bidra till den nödvändiga reformen av statsägda företag. 
Ó Neachtain (UEN ),
   . – Herr talman! Jag gratulerar föredraganden, Hans Modrow, för att ha tagit initiativet att utarbeta ett betänkande om detta viktiga ämne. Det gläder mig att vara förknippad med betänkandet som föredragande av yttrandet från utskottet för industrifrågor, utrikeshandel, forskning och energi. Det gläder mig särskilt att utskottet för utveckling och samarbete beslöt att införliva samtliga rekommendationer som jag gjorde på industriutskottets vägnar.
Jag vill belysa vad jag anser är några av de viktigaste beståndsdelarna i reformen av statsägda och privata företag i utvecklingsländer. Senare i veckan står företagsstyrning på dagordningen i denna kammare, till följd av den nyligen inträffade Parmalat-affären i Italien. Vi är också alla medvetna om Enron-skandalen i Förenta staterna. Med andra ord är frågan om att driva företag effektivt lika relevant i utvecklade marknadsekonomier i väst som den är i utvecklingsländer. Inte desto mindre måste det uppmärksammas att en blomstrande och effektiv privat sektor kan spela en stor roll när det gäller utvecklingen av ekonomin i tredjeländer och bekämpningen av fattigdomen.
Jag stöder helhjärtat tanken på att ge gemenskapsstöd till företagssektorn i utvecklingsländer via mellanhänder. Jag delar kommissionens uppfattning att reformer av statsägda företag måste beakta berörda länders kapacitet och resurser. Många av företagen i fråga är viktiga för utvecklingen inom energi-, vatten-, transport- och infrastrukturområdet.
Reformen av statsägda företag i utvecklingsländerna får inte inskränkas till privatiseringsåtgärder. Ett överordnat mål skall vara att se till att det finns tillgång till rimligt prissatta tjänster i allmänhetens intresse, såsom vattenförsörjning, avlopp, energiförsörjning, utbildning och hälso- och sjukvårdstjänster. EU skall verka för reformstrategier som inbegriper inhemska investerare och ägna särskild uppmärksamhet åt decentraliserade lösningar som inbegriper små och medelstora företag.
Till sist anser jag att företag i utvecklingsländer bör stödjas, i synnerhet på områdena god offentlig förvaltning, institutionell uppbyggnad och rådgivning. Vår egen sektor med små och medelstora företag bör aktivt engageras i denna process. 
Deva (PPE-DE ).
   – Herr talman! Jag berömmer utvecklingen av föredragandens tankar de senaste åren om detta ämne. Det var ett nöje att arbeta med honom om detta betänkande i utskottet för utveckling och samarbete.
Det finns ingen enhetlig helhetsbetonad syn på förvaltningen av allmännyttiga företag som passar alla utvecklingsländer. Bevis från utvecklingsländer efter deras självständighet de senaste 50 åren visar att statsägda företag i de flesta fall har misslyckats med att effektivt och kostnadseffektivt tillhandahålla vatten, avfallshantering, kommunala tjänster, vägtransporter, luftfartstjänster, gruvdrift, återbeskogning och energiförsörjning, vilket har gjort att de belastat de offentliga finanserna i stor utsträckning, hämmat den ekonomiska tillväxten och utarmat de fattigaste. Fattigdom, sjukdomar och förlorade ekonomiska möjligheter har ökat på grund av att den statliga förvaltningen av allmännyttiga företag sköts av byråkrater vars främsta prioritering är anställningstrygghet och inte ekonomisk effektivitet: titta bara på det raserade sovjetiska systemet.
Det är absolut nödvändigt att göra den privata sektorn delaktig i tillhandahållandet av offentliga tjänster i utvecklingsländer för att öka kostnadseffektiviteten och den ekonomiska tillväxten. Den privata sektorn kan på egen hand skapa hållbar sysselsättning och är den drivande kraften i varje modern ekonomi. Allmännyttiga företag i utvecklingsländer bör privatiseras genom öppna internationella förfaranden som är lättillgängliga, snabba och enkla, och som kan infria kriterier för hållbar utveckling och i allmänhetens intresse. I idealfallet bör beskedet om tilldelning vara den enda uppgiften för ett oberoende, utländskt finansinstitut som agerar på egen hand enligt internationella normer och rapporteringsvillkor, och som inte har någon intressekonflikt i det landet eller i det projektet.
Jag har studerat denna process i många år och har tyvärr kommit till en mycket tråkig och bitter slutsats: många utländska direkta investerare avskräcks av omständliga och mödosamma anbudsförfaranden, expertutredningar, bedömningskommittéer och kommittéer som bedömer andra bedömningar – arrangemang som skapats av tjänstemän i utvecklingsländer och sakkunniga i internationella organ för att tjäna pengar antingen genom avgifter eller korruption. Dessa förfaranden är en öppen dörr till utarmning av länder genom försening, obeslutsamhet och korruption. Ju fler beslutsfattare det finns i kedjan, desto mer korruption finns det.
Denna korruption har flera former.
Den första formen är den som påskyndar ett beslut och förbiser ett bättre bud, genom att betalningar görs till höga regeringstjänstemän, vilket man finner i östasiatiska länder. Den andra formen av korruption som inte avslöjas lika lätt finns i sydasiatiska länder och Afrika, genom att betalningar görs för att stoppa en konkurrent med ett mer fördelaktigt bud. I det förra fallet, trots korruptionen och de sämre tjänsterna som nu tillhandahålls, blir arbetet gjort och någon form av tjänst tillhandahålls, medan det i det senare fallet aldrig blir något gjort och ekonomin blir lidande. Den förra är begränsad till de nord- och östasiatiska länderna, medan den senare är utbredd i Sydasien och Afrika.
När stora gränsöverskridande företag uppmuntras att investera i utvecklingsländer, genom utländska direkta investeringar, skall de också vara berättigade att göra motköpsinvesteringar. Genom motköpsinvesteringar menar jag att de skall kunna placera en del av den investeringen i social kapacitetsuppbyggnad, i skolor, sjukhus, utbildningsanstalter och ungdomsgårdar, så att det finns ett allmänt inslag i privatiseringen av ett allmännyttigt företag som gör att alla drar fördel av företaget. Detta är vägen framåt, med insyn och öppenhet. 
McAvan (PSE ).
   – Herr talman! Jag vill hänvisa till den del av betänkandet som berör reformen av statsägda företag. Jag välkomnar kommissionens meddelande och jag håller med kommissionsledamoten att vi behöver reformera statsägda företag. När resurserna är knappa måste vi se till att de används effektivt. Jag håller också med om att vi måste vara mottagliga för behoven hos de länder som berörs, och inte tillämpa kategoriska lösningar.
Om vi tittar på vår egen historia har offentliga tjänster spelat en avgörande roll i vår ekonomiska utveckling: de bidrog till att få ett slut på fattigdom och sjukdom, och genom att anta principen om allmän tillgänglighet till offentliga tjänster, klarade vi av att utrota fattigdomen, öka levnadsstandarden och skapa mer likvärdiga samhällen. När vi tittar på offentliga tjänster i utvecklingsländerna, måste vi också fokusera på utrotningen av fattigdomen som den främsta prioriteringen i vår reform av offentliga tjänster och statliga företag.
Det finns en annan viktig ingrediens som vi inte får glömma, och det är principen om offentlig ansvarsskyldighet. Den ansvarsskyldigheten skall innefatta granskning av valda representanter, oberoende reglering och inblandning av civilsamhället och icke statliga organisationer. Vi har några modeller med bra praxis i våra egna länder som visar hur offentliga tjänster kan hållas ansvariga. Om vi har mer ansvarsskyldighet inbyggd i vårt sätt att betrakta reformen i dessa länder, är jag säker på att vi kommer att få den typ av offentliga tjänster som betjänar människor, som ser till att resurserna används effektivt och hjälper oss att fullfölja våra egna utvecklingsmål att utrota fattigdomen och öka levnadsstandarden. 
Boudjenah (GUE/NGL ).
   – Herr talman! Först vill jag uttrycka mitt entusiastiska stöd för min kollega Hans Modrows betänkande, där kommissionens båda meddelanden på ett förtjänstfullt sätt inleder debatten om de statsägda och privatägda företagens ställning, roll och ansvarsområden i utvecklingsländerna. Enligt Hans Modrow har betänkandet den förtjänsten att det påpekar motsägelserna och ibland till och med bristen på konsekvens i EU:s politik. 
Unionen är faktiskt inte opartisk i frågan om att stärka eller inte stärka de statsägda sektorerna i länder som den har nära förbindelser med. Tyvärr förespråkar den alltför ofta en politik som innebär en minskning av de offentliga utgifterna och underskotten som svar på de strukturanpassningsåtgärder som uppskattas av de internationella finansinstituten. Detta är en politik som i ord förvisso utger sig för att försöka minska fattigdomen, men som i själva verket kan leda till oerhörda nackdelar för de folk som berörs. På detta sätt har incitamenten och påtryckningarna på dessa länder att privatisera sina ekonomier ett pris, och detta är ett högt pris som skall betalas av männen och kvinnorna i dessa länder, ett högt pris för de anställda som berörs, där såväl som här. Det finns en kronisk brist på samband mellan de ekonomiska och finansiella målen och behovet av att i första hand tillgodose dessa folks behov och grundläggande rättigheter. 
Den ofta alltför ensidiga satsningen på den privata sektorn är i detta sammanhang i bästa fall en villfarelse och i sämsta fall ett sätt att gripa den ekonomiska, sociala och politiska makten, som folken i dessa länder förlorar kontrollen över. Vi är medvetna om de drastiska sociala konsekvenserna av detta. Om detta inte är fallet, varför vägrar då kommissionen alltid att göra en insynsvänlig, offentlig och öppet debatterad utvärdering av liberaliseringens effekter på sysselsättningen, på kvaliteten och omfattningen av de tillhandahållna tjänsterna och på arbetsförhållandena inom EU självt? En sådan utvärdering skulle ändå ge större trovärdighet åt kravet att man skall beakta Europeiska unionens erfarenheter i den här frågan. Om en kombination av en stark och modern statsägd sektor och privata företag skulle kunna vara önskvärd för att möta behoven, särskilt inom tjänsteområdet, är det ändå ett faktum att kravet på offentlig-privata partnerskap för närvarande gör mera för att försvaga de offentliga företagen än för att skapa en övergripande dynamik. 
Inför djungeln av konkurrerande företag räcker det inte med de garantier – när det finns sådana – som är avsedda att vidmakthålla, stärka och modernisera de statsägda företagens tjänster. Om de anställda inte är delaktiga i företagets beslut och framtidsplanering, om man inte samråder med folken och utan en verklig uppförandekodex, som sätter gränser för de multinationella företagens verksamhet i utvecklingsländerna, leder satsningen på privata investeringar till att företagen övertas av stora bolag, utan att det sker någon förbättring av servicen och ofta till skada för dessa länders nationella intressen. Dessa transnationella bolags alltmer dominerande roll i världen gagnar helt klart det finansiella, spekulativa aktiemarknadssystemet mer än folken i söder. 
Dessutom är jag förvånad över att kommissionen främjar privatisering som ett medel att bekämpa korruptionen. I detta avseende finns det en hel del erfarenhet i Europa och över hela världen som knappast bekräftar dessa påståenden. EU bör stärka sitt bistånd till utvecklingsländerna i enlighet med kriterier för om företagen moderniseras genom åtgärder för ökad demokratisering av beslutsprocesserna, med större öppenhet i förvaltningen av allmännyttiga företag. 
Avslutningsvis vill jag framhålla att varje människas grundläggande rättigheter till hälso- och sjukvård och till utbildning måste finnas kvar inom den offentliga sektorn på samma sätt som vatten, transporter, hälso- och sjukvård och energi bör förbli utanför Gats-avtalen. 
Maes (Verts/ALE ).
   – Herr talman, fru kommissionär, mina damer och herrar! Hans Modrows betänkande fäster med rätta uppmärksamheten på ett antal smärtsamma områden i den privatiseringsmani som har gått fram över många utvecklingsländer. Nationaliseringsperioden under avkoloniseringsepoken följdes av en period med vilda privatiseringar av företag, vilket ofta bara ledde till att dessa utarmades. Undantagslöst var det den politiska eliten som plockade åt sig vinsterna och placerade dem på utländska bankkonton under båda perioderna. Det var också undantagslöst västliga multinationella bolag som agerade som korrumperade företag för att för en spottstyver lägga beslag på vitala nationella industrier som till exempel gruvdrift och råvaruproduktion. När jag besöker Afrika, blir jag ofta generad på deras vägnar över deras oetiska uppträdande, till exempel över det sätt på vilket kopparsektorn i Zambia, genom stängningen av gruvorna, har dragit med sig en hel social struktur, en ekonomisk struktur, i sitt fall, som har ödelagt ett helt land. 
Jag inser att utvecklingen av ett land kräver investeringar. Men kan inte Europeiska unionen spela en mer positiv roll för att bidra till att sådana förhållanden skapas som garanterar att reformerna i de statsägda företagen kan fortsätta på ett mer gynnsamt sätt för utvecklingens skull? Jag efterlyser inte dogmatism utan ett verkligt partnerskap. Ett fattigt land klarar ofta inte av den finansiella makten hos ett multinationellt företag, vars budget är många gånger större än landets egen budget. Om inte ens vi kan se till att de etiska uppförandekoderna för företag efterlevs, hur kan vi då förvänta oss att dessa fattiga länder skall göra det? 
Jag instämmer i föredragandens krav på större uppmärksamhet och mera resurser för att göra det möjligt för små företag i den informella sektorn att övergå till den formella ekonomin och också i kravet på mera resurser till kvinnorna, som ofta är verksamma inom denna informella sektor. De måste komma i första hand i fråga om bistånd, eftersom deras företag antagligen erbjuder det mest direkta sättet att ta itu med kampen mot fattigdomen i deras land. 
Belder (EDD ).
   – Herr talman! Stödet till utvecklingen av industrin i utvecklingsländerna syftar till att förbättra dessa länders handelsposition. Följaktligen stöder jag helhjärtat kommissionens strävanden att åstadkomma ett förutsägbart regelverk och en minskning av korruptionen.
När det gäller reformen av de statsägda företagen är kommissionen och Modrows betänkande mindre övertygande. Först och främst är både kommissionens politiska insatser och dess befogenheter så omfattande att de blir alltför svårhanterliga. Kommissionen hävdar att alla andra alternativ måste granskas, innan ett utvecklingsland väljer att reformera ett statsägt företag. Men kommissionen medger själv att övervägandena om att bestämma sig för en reform är politiska beslut. Det är därför orealistiskt att kräva att man skall göra en objektiv bedömning av de olika alternativen.
För det andra har vi socialpolitiken. Enligt kommissionens meddelande och enligt föredraganden måste kravet på sociala åtgärder finnas parallellt med reformerna. Detta låter behjärtansvärt, men det är olämpligt. När allt kommer omkring har Europeiska gemenskapen inte några befogenheter på området sysselsättningspolitik och socialpolitik i utvecklingsländerna. På dessa områden har det tekniska biståndet och det europeiska utvecklingssamarbetet inga befogenheter. 
För det tredje har vi sambandet med medlemsstaternas politik. Det görs knappast något omnämnande av medlemsstaternas utvecklingssamarbete på detta område vare sig i kommissionens meddelande eller i Hans Modrows betänkande. En hållbar utvecklingsrelation mellan ett utvecklingsland och en medlemsstat skulle kunna vara en perfekt utgångspunkt för att till exempel erbjuda stöd i händelse av uppsägningar. 
Slutligen har vi sambandet mellan statsägda företag och minskad fattigdom. Kommissionen vill använda minskad fattigdom som ett bedömningskriterium för att bevilja stöd till statsägda företag. Detta ligger inte i linje med dess neutrala ståndpunkt i fråga om privat kontra statligt ägande. Kriteriet bör antingen tillämpas i lika stor utsträckning på privata företag, eller också bör det inte alls tillämpas. Avslutningsvis vill jag säga att stödet till företag i utvecklingsländerna har min välsignelse, men inställningen till de statsägda företagen ger upphov till viktiga frågor. 
Claeys, Philip (NI ).
   – Herr talman! Detta betänkande är enligt min uppfattning ett blygsamt tecken på en gynnsam utveckling. Ett av de största problemen i utvecklingsländerna har varit – och är fortfarande i stor utsträckning – avsaknaden av en verkligt fri marknadsekonomi. 
I praktiken har socialistiska och kollektivistiska experiment i allmänhet förvärrat problemen snarare än erbjudit en lösning på fattigdomsproblemet. Det verkar finnas en successivt framväxande samstämmighet om att regeringarna ensamma inte kan skapa lycka för alla, och vi har tillåtit det fria initiativet att spela en roll. Detta är en positiv utveckling, en utveckling som endast kan lovordas. 
Som det sägs i betänkandet, finns det olika sätt att reformera statsägda företag. Ingen kan motsätta sig gradvisa förändringar. Vi bör bara tillfoga ett varningens ord om olika hinder till följd av alla slags mellannivåer med regeringsingripanden som folk kanske försöker införa. Det är i varje fall positivt att det finns en vilja att tilldela små och medelstora bolag en roll, både på platsoch i Europeiska unionen. Enligt min uppfattning är det ytterst viktigt att man i rätt tid gör en grundlig utvärdering av situationen, utan några tabun som exempelvis korruption, överdimensionerad byråkrati, administrativ ineffektivitet eller till och med ren inkompetens. Detta bör dessutom gälla inte bara de lokala regeringarna utan också icke-statliga och andra organisationer, för när det gäller dåligt fungerande verksamhet ställs dessa endast sällan till svars. 
Arvidsson (PPE-DE ).
   – Herr talman! Jag vill välkomna kommissionens meddelande om reform av statsägda företag i utvecklingsländerna. Jag vill dock samtidigt beklaga den allmänt negativa inställning till fri företagsamhet och privat ägande som framkommer i förslaget till betänkande. Den höga levnadsstandard och den välfärd som västvärlden, Japan och Australien har uppnått är inte en följd av monopol och protektionism, utan ett resultat av den fria marknadsekonomins och det fria företagandets många utvecklingsfrämjande och välfärdsfrämjande drivkrafter.
I Europa har detta faktum varit särskilt tydligt. Halva vår kontinent har provat en annan metod med centralstyrning och stora statsmonopol. Monopolsocialismens ineffektivitet och kollaps i Europa är en erfarenhet och en bitter läxa för många europeiska folk. Det är en läxa som vi inte bara bör utan även har en skyldighet att föra ut till länder som vill bygga ett demokratiskt välfärdssamhälle. Utvecklingsländerna måste få samma möjlighet att utveckla och skapa en ekonomisk modell med fri konkurrens och öppen marknadsekonomi. Det är inte EU:s uppgift att försöka hindra en utveckling mot en välståndsbringande konkurrens. Det är inte för mycket marknadsekonomi som har varit det stora problemet i utvecklingsländerna. Tvärtom är problemet för litet fri ekonomi och för mycket monopol vilket har lett till misshushållning, korruption och stagnation.
Jag delar till fullo uppfattningen om människans behov av rent vatten, fungerande avlopp, basal hälso- och sjukvård, grundläggande utbildning och tillgång till energi. Men det är inte ägandeformen i sig som är det viktigaste utan hög flexibilitet och effektivitet för att fullgöra dessa servicetjänster. Där är konkurrensen av stor betydelse. Utvecklingsländerna behöver naturligtvis ett juridiskt ramregelverk, och kanske är detta ett område där EU kan vara utvecklingsländerna till stor hjälp. Dagens politiska lösningar i många utvecklingsländer är tyvärr ofta ineffektiva och dyrbara och når endast en begränsad del av befolkningen.
De utvecklingsländer som har lyckats ta steget från fattigdom till välfärd och rikedom har alla prioriterat konkurrens och effektivitet, inte monopolbyggande och statlig centralstyrning. 
Zrihen (PSE ).
   – Herr talman, kommissionär Diamantopoulou, mina damer och herrar! Jag skulle vilja tacka Hans Modrow för att hans betänkande är så relevant, eftersom tanken uppenbart är att allting skall underordnas kampen mot fattigdomen. Men det måste sägas att ett av kommissionens båda meddelanden – det som har rubriken ”Reform av statsägda företag i utvecklingsländerna, särskilt allmännyttiga företag: Om behovet av att utvärdera alla alternativ” – var minst sagt tankeväckande men också välkommen läsning för mig. Vi läser faktiskt att åtskilliga liberaliseringar och privatiseringar som snabbt genomfördes i utvecklingsländerna, under trycket från strukturanpassningsplaner som ofta påtvingas, har fått förödande konsekvenser genom förlorade arbetstillfällen och en försämring och prisökning av de tjänster som berörs. Vi skulle vilja att kommissionen visade samma tydlighet och objektivitet när den hanterar allmännyttiga tjänster inom själva Europeiska unionen. 
I förslaget till betänkande framförs krav på ett första steg i denna riktning, och det skulle vara att kommissionen äntligen går med på att göra en insynsvänlig, offentlig och öppet debatterad utvärdering av liberaliseringens effekter på sysselsättningen, på kvaliteten och omfattningen av de tillhandahållna tjänsterna och på arbetsförhållandena i EU. Detta skulle vara lika nyttigt för EU internt som för att främja en bättre förståelse av situationen i de sydliga länderna. Som jag säger, är vårt mål helt klart att bekämpa fattigdomen och att se till att detta inte bara är tomt prat. 
När vi tittar närmare på de olika exempel som anförs i meddelandet, kan vi se att det bland de positiva erfarenheterna finns fall där statsägda företag har förblivit statsägda men där dålig företagsledning och korruption har bekämpats. Företaget har fått en förnyad dynamik och effektivitet i sin förvaltning och framför allt har man genomfört ett normerande och politiskt regelverk med tydliga mål, som är ambitiösa i fråga om utveckling och i fråga om tjänsternas tillgänglighet och kvalitet och som framför allt finansieras genom anpassning av taxorna. 
Dessa olika inslag är inte liktydiga med en kommersialisering av statsägda företag enligt kommissionens definition, utan i stället utgör de enligt min mening förutsättningar för en god förvaltning av allmännyttiga tjänster, som vi också måste införa på EU-nivå, kanske genom ett ramdirektiv. 
En sista punkt är att de som förespråkar en allmän liberalisering av de allmännyttiga tjänsterna genom Gats-avtalen hävdar att öppnandet av marknaden för allmännyttiga tjänster i utvecklingsländerna endast kan vara till gagn för dessa länder. En mer pragmatisk analys borde leda till en annan ekonomisk utvecklingsstrategi, en som fokuserar på de lokala ekonomiska och sociala aktörerna och på småföretag och mikroföretag – varvid man särskilt bör ta hänsyn till kvinnorna och de grundläggande allmännyttiga tjänsterna – och en strategi som framför allt inte överlämnar sådana företag till de multinationella företagens hänsynslösa aptit. Men på den här punkten får ni ursäkta mig, för jag tror att vi talar om etik. 
Della Vedova (NI ).
   – Herr talman, kommissionär Diamantopoulou, herr Modrow! När vi talar om stöd till utvecklingen av företagssektorn i politiken för samarbete med tredjeländer, särskilt utvecklingsländer, är det kanske nyttigt att komma ihåg vad den peruanske ekonomen Hernando de Soto påstod i sin bok Han sade att ett av de främsta hindren för den ekonomiska utvecklingen, den ingrediens som saknas, i länder som faktiskt skulle kunna åtnjuta ett avsevärt välstånd, är avsaknaden av lagar om äganderätt som är klart definierade och därför skyddas av den säkerhet som krävs för att de skall ha ett verkligt ekonomiskt värde. Det är därför uppenbart att det mest värdefulla bidrag EU-institutionerna kan lämna – och jag skulle vilja säga över huvud taget det viktigaste bidrag som utvecklade länder kan lämna – är att garantera en rättslig infrastruktur som skyddar rättssäkerheten och att stödja och leda utvecklingen mot demokratisering och erkännande av rättssäkerhetens principer. 
I kommissionens dokument berör man bara helt kort denna fråga, som jag anser vara nyckeln, och i betänkandet från utskottet för utveckling och samarbete tar man sorgligt nog inte alls upp frågan och koncentrerar sig på de tragiska konsekvenserna av den politik som främjas av Internationella valutafonden och Världsbanken. Jag tycker inte att det är rätt, förstår ni, att ens i sådana situationer tillskriva Internationella valutafonden och Världsbanken ansvar för vissa konkurser. Jag tänker på Argentina, där det framstår allt tydligare att misslyckandet, själva statens förfall, inte skall tillskrivas Valutafonden eller Världsbanken utan omfattningen av korruptionen och stagnationen i denna ekonomi. 
Det sägs att vi inte vill vara ideologiska, men jag är rädd att det är just vad vi är. Det är bra att beakta alla alternativ. Men jag anser att det politiska alternativ vi måste föreslå är privatisering av företag för att möjliggöra effektivitet och investeringar. Vi vill att tjänsterna skall vara tillgängliga för folket, och att de skall vara tillgängliga i en omfattning och med en kvalitetsnivå som svarar mot de behov som inte tillfredsställs i dag. Jag anser att det är fel att be korrumperade och ineffektiva allmännyttiga företag att tillhandahålla dessa tjänster. Privatiseringsalternativet – både i EU och i utvecklingsländerna – är det politiskt önskvärda alternativet. 
Korhola (PPE-DE ).
   –Förutom att analysera EU:s hittillsvarande politik är dessa meddelanden avsedda att utgöra grunden för kommissionens strategier för att främja företagandet i utvecklingsländerna och förbereda kommissionens ståndpunkt om reformen av de statsägda företagen. Jag håller med föredraganden om att tonvikten främst måste ligga på bekämpning av fattigdomen och garantier för de grundläggande tjänsternas tillgänglighet, och att man måste prioritera stödet till små och medelstora företag. 
Under de senaste årtiondena har strukturanpassningsprogrammen använts för att försöka svara mot kravet på ekonomisk utveckling. Dessa program har omfattat öppnandet av marknader och olika typer av arrangemang, inbegripet privatisering. Men detta har inte alltid förbättrat situationen. Tvärtom har det påtagligt bidragit till en spridning av fattigdomen i utvecklingsländerna. 
Kommissionen hävdar med rätta att det finns olika alternativ för reformering av statsägda företag, som exempelvis en reform av ett offentligt företag utan ändring av dess ägandestruktur, eller partiell privatisering. Det är av yttersta vikt att ta hänsyn till parametrarna när man väljer olika typer av reformer. Vid privatisering måste man ägna särskild uppmärksamhet åt konkurrenslagstiftningen och dess genomförande. 
De olika reformalternativen måste vägas mot varandra, och här är det viktigt att göra det civila samhället, särskilt användar- och konsumentorganisationer, kooperativ och fackföreningar, delaktigt i beslutsfattandet och i övervakningen av de åtgärder som vidtas. Under alla omständigheter måste man ta hänsyn till det uttalade överordnade målet för EU:s utvecklingssamarbete – att bekämpa fattigdomen. 
Kommissionens meddelande om strategin för framtida stöd till utvecklingen inom företagssektorn i tredjeländer innehåller också en del bra grundidéer. Det är utmärkt att kommissionen bör lägga fram en övergripande strategi för företagssektorn. Det grundläggande målet för den strategin måste helt enkelt vara att det bör göras investeringar i utvecklingsländerna. Folk måste kunna räkna med det. Den kan inte byggas på principen om den outsinliga brunnen. 
Det är viktigt att ge ett konkret stöd till små och medelstora företag och till kooperativ genom rådgivning inom områdena tjänster, yrkesutbildning och företagsmodernisering och att främja mikroföretagen, framför allt genom att se till att ekonomiska resurser blir tillgängliga. Ändå är det viktigt att komma ihåg att företag och kooperativ i utvecklingsländerna också behöver kunder som tänker spendera sina pengar, och den marknad som har störst köpkraft är vi, EU. Därför måste kanalerna för rättvis och hållbar handel fås att fungera på ett sådant sätt att EU-konsumenterna kan stödja företag och producenter i utvecklingsländerna genom sina egna beslut om inköp. 
Talmannen.
   – Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 11.30.
(1) 

