
Maij-Weggen
Hr. formand, lige et punkt til forretningsordenen. Fjernsynet på vores værelse kan, så vidt jeg ved, modtage 36 kanaler. Én af disse er en nederlandsk kanal, som udsender de nederlandske nyheder morgen, middag og aften. I denne uge er kanalen åbenbart forsvundet fra skærmen. Kan De anmode de kompetente myndigheder om at sørge for, at den nederlandske kanal kommer tilbage, så vi kan modtage nyhederne fra Nederlandene igen morgen, middag og aften?

Formanden
Det skal vi nok sørge for, fru Maij-Weggen.

Godkendelse af protokollen
Formanden
Protokollen fra mødet i går er omdelt.
Hvis ingen gør indsigelse, betragter jeg den som godkendt.

Díez de Rivera Icaza
Hr. formand, jeg har konstateret, at mit navn ikke fremgår af protokollen fra i går. Jeg ved ikke, om det skyldes en forglemmelse fra min side, men eftersom jeg var til stede, vil jeg være taknemmelig for, at det bliver rettet.

Formanden
Det vil vi forsøge, fru Díez de Rivera Icaza.

Coates
Hr. formand, jeg vil gerne henlede Deres opmærksomhed på en artikel, der har været i The Parliament Magazine med titlen The EPLP's selection controversy .
En stor del af denne artikel er politiske kommentarer, der er uden interesse for Parlamentet som institution. Den indeholder dog visse bekymrende påstande, herunder en om at personer der ønskede at blive medlemmer af panelet til de kommende valg, var nødsaget til at underskrive et memorandum om at overføre en del af deres personalegodtgørelse til Labour-partiet. Det påstås - måske med rette - at dette er et brud på Europa-Parlamentets regler.
Er det muligt for formandskabet at undersøge dette spørgsmål og komme med en afgørelse?

Formanden
Hr. Coates, jeg vil først og fremmest sige, at det blad, De nævner, ikke udgives af Europa-Parlamentet, og Europa-Parlamentet har derfor ikke ansvar for artiklen. Det er et blad, som Europa-Parlamentet støtter til gengæld for, at det bringer oplysninger om Europa-Parlamentet; men Præsidiet og dets tjenestegrene er ikke ansvarlige for indholdet i de artikler, der bringes.

Donnelly, Alan
Hr. formand, De vil opleve en række tilfælde af denne art i løbet af de næste par måneder. Det er ren og skær politik fra hr. Coates' side. Han er en af de skuffede personer her i mødesalen. Han er ikke længere medlem af Labour-partiet, men blev valgt ind som medlem af Labour-partiet. Og hvis han havde nogen anstændighed, ville han træde tilbage og lade os afholde suppleringsvalg.

Formanden
Jeg vil gerne undgå, at denne debat bliver et personligt angreb på hr. Coates.

Tomlinson, Lord
Hr. formand, ville De være indstillet på at give mig ret i, at anonyme artikler, der citeres som bevis, er omtrent lige så ubrugelige som hr. Coates' udsagn?
(Protokollen godkendtes)

ECB: Mindstereserver - sanktionsbeføjelser - statistisk information
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er forhandling under ét om følgende betænkninger:
A4-0332/98 af Hoppenstedt for Udvalget om Økonomi, Valutaspørgsmål og Industripolitik om henstilling fra Den Europæiske Centralbank om Rådets forordning (EF) om Den Europæiske Centralbanks anvendelse af mindstereserver (BCE0002/98 - C4-0451/98-98/0808(CNS)); -A4-0329/98 af Katiforis for Udvalget om Økonomi, Valutaspørgsmål og Industripolitik om henstilling fra Den Europæiske Centralbank om Rådets forordning (EF) om Den Europæiske Centralbanks beføjelser til at pålægge sanktioner (BCE0003/98 - C4-0452/98-98/0809(CNS)); -A4-0327/98 af Hendrick for Udvalget om Økonomi, Valutaspørgsmål og Industripolitik om henstilling fra Den Europæiske Centralbank om Rådets forordning (EF) om Den Europæiske Centralbanks indsamling af statistisk information (BCE 0001/98 - C4-0450/98-98/0807(CNS)).
Hoppenstedt
Hr. formand, mine damer og herrer, betænkningen om systemet for pålæggelse af mindstereserver er et af de mange elementer i den intensive dialog mellem Europa-Parlamentet og Den Europæiske Centralbank, som tager sigte på at få formuleret rammebetingelserne for foranstaltninger med henblik på den monetære politik. I sin tale til Det Monetære Underudvalg understregede Wim Duisenberg den 22. september 1998, at systemet for pålæggelse af mindstereserver er et vigtigt muligt instrument for den monetære politik. Som Parlamentets ordfører om dette emne glæder det mig at kunne bidrage til en yderligere konkretisering af det instrumentarium, den monetære politik råder over.
Under de forløbne måneders drøftelse af mindstereserver har tre af dette instruments centrale funktioner udkrystalliseret sig. For det første kan et system med mindstereserver yde et bidrag til at stabilisere renteniveauet på pengemarkedet. For det andet kan et sådant system bidrage til at øge efterspørgslen efter centralbankpenge og dermed til at hidføre og øge en strukturbestemt likviditetsknaphed på markedet. Det betegnes af ECB som værende nyttigt, fordi det bedre sætter den i stand til at operere effektivt som den, der stiller likvide midler til rådighed, og på længere sigt reagere på nye betalingsmetoder som f.eks. udviklingen af elektroniske betalingsmidler.
For det tredje kan ECB's system med mindstereserver også bruges som et instrument til at styre pengemængden, da der ved hjælp af det kan øves indflydelse på pengeefterspørgslens renteelasticitet. Alligevel er brugen af pålæggelse af mindstereserver omstridt som instrument for den monetære politik, da der herigennem kan opstå konkurrenceforvridninger over for lande uden for Den Økonomiske og Monetære Union. På den baggrund bifalder jeg ECB's afgørelse om på den ene side at lade satserne for mindstereserverne være relativt lave og på den anden side forrente tilgodehavender i form af mindstereserver på et niveau, der ligger tæt op ad markedsniveauet.
Begge foranstaltninger mindsker risikoen for, at der sker en flytning af transaktioner til finanspladser uden for euroområdet. I den sammenhæng vil jeg gerne henlede opmærksomheden på yderligere to vigtige elementer i denne betænkning. På den ene side bør der fra ECB's side fremlægges en undersøgelse, som omhandler inddragelsen af de såkaldte off-balance-sheet items i grundlaget for beregningen af mindstereserverne. I betragtning af den voldsomme udvikling af transaktioner med ikke-balanceførte poster, navnlig afledte produkter, ville det være gavnligt for det finansielle systems stabilitet som helhed at tage off-balance-sheet items med.
På den anden side vil jeg gerne gøre opmærksom på, at netop i henseende til de elektroniske betalingsmidlers stigende betydning, som også er blevet erkendt og omtalt af ECB selv, hvilket ikke var tilfældet for nogen tid siden - ved høringen blev der talt om en andel på 10 %, men i mellemtiden er man jo kommet betydeligt længere i disse overvejelser - bør mindstereservepolitikken udformes åbent i relation til disse fremtidige udviklinger.
At medtage elektroniske finanstransaktioner i grundlaget for systemet for pålæggelse af mindstereserver kunne vise sig at være et vigtigt aspekt af styringen af pengemængden. Jeg vil gerne understrege, at formålet med den foreliggende betænkning er at stille et effektivt instrument til ECB's rådighed og gøre det muligt for den at træffe fleksible afgørelser om anvendelsen af det, også under hensyntagen til fremtidige udviklinger. Derfor går jeg ud fra, at Rådet vedtager denne henstilling på den kommende ØKOFIN-samling den 12. oktober 1998 for på den måde at støtte ECB i gennemførelsen af dens strategier med henblik på den monetære politik.

Katiforis
Hr. formand, hr. kommissær, mine damer og herrer, dette er en forhandling, som ud over dens tekniske karakter kan siges at have historisk betydning, da det er første gang, Parlamentet skal lovgive om spørgsmål, der vedrører Den Europæiske Centralbank, og det tror jeg, vi bør fremhæve. Den særlige retsakt, jeg stiller forslag om, vedrører Rådets udgivelse af forordning om Den Europæiske Centralbanks beføjelser til at pålægge sanktioner. I henhold til artikel 34, stk. 3, i Den Europæiske Centralbanks vedtægter har Den Europæiske Centralbank ret til at pålægge sanktioner i forbindelse med de forordninger og de beslutninger, den har vedtaget vedrørende opfyldelsen af dens pligter med hensyn til udstikningen af den monetære politik og, i et vist omfang, overvågningen af banksystemet.
Jeg tror næppe, at en debat om et så teknisk spørgsmål ville opstå tilfældigt på et så belejligt og vigtigt tidspunkt som dette. De sidste ugers begivenheder på børsmarkederne har afsløret tre ting: for det første at spekulationen er vokset helt ukontrollabelt; for det andet at vi er bragt på afgrundens rand, og den tredje og vigtigste ting, som vedrører det, vi drøfter i dag, er, at det ikke kun er de private spekulanter, der er skyld i disse begivenheder og de farer, der lurer, men at også de, som skulle kontrollere spekulanterne, det vil sige centralbankerne, har lavet ravage, idet de ikke blot dækker over spekulationen, men også skynder sig at dække de skader ind, som de ville have lidt, når markedet kræver sanktioner. Jeg tænker her på en velkendt sag, skandalen omkring Merriweather Hedge Fund i USA. De vil måske sige, at det er noget, der sker i USA; men centralbankernes moral og princip er den samme, og vi har ingen garanti for, at det ville gå bedre i Europa. Der sker nemlig det, som skete i eksemplet med den italienske centralbank: med italienske offentlige midler spekulerede den i Hedge Fund, som spekulerede i Italien med italienske offentlige veksler, som det jo var meningen, at den italienske centralbank skulle passe på for at holde markedet i en form for disciplin.
Hvem der skal kontrollere den italienske centralbank, er et interessant spørgsmål lige nu, eftersom traktaten er mangelfuld, hvad angår kontrol af pengeinstitutter. Hvem skal kontrollere den italienske centralbank? De italienske myndigheder? Måske vil den argumentere med, at den er uafhængig. Vi har gjort centralbankdirektørerne uafhængige. Centralbanksystemet? Her vil den måske bruge subsidiaritetsprincippet som argument. Ud over uafhængighed og subsidiaritet er det lykkedes centralbankdirektørerne at opnå rettigheder og beføjelser, som ikke engang et enevælde har. Og det er meningen, de skal tjene demokratiske stater. Det er en farlig situation - hvor farlig ses tydeligt af det, der sker i disse dage - og den er også uacceptabel. Det våben, vi giver Centralbanken i dag, så den kan udøve kontrol og pålægge disciplin, er slet ikke tilstrækkeligt, da vi har at gøre med en beslutning af proceduremæssig karakter, som vi naturligvis skal vedtage, som naturligvis er fortræffelig set ud fra et teknisk synspunkt, hvilket bevises af, at der ikke er stillet et eneste ændringsforslag, og ordføreren er af den mening, at vi bør vedtage det og rose det for dets kvalitet. Men vi må samtidig være klar over, at det er fuldstændig utilstrækkeligt, hvad vi gør, da kontrollen bør være mere reel, hvis der skal være nogen form for beskyttelse af offentligheden i forbindelse med de situationer, der opstår på de internationale pengemarkeder. For med de beføjelser, vi giver centralbankdirektørerne, må de være klar over, at de skal ofre sig for offentligheden og ikke for spekulanterne, som de desværre har gjort indtil nu.
Centralbankdirektørerne påberåber sig deres triumf med hensyn til inflationen. Hvad inflationen angår, er der mange faktorer involveret: ikke kun centralbankernes politik, men også finanspolitikken og regeringernes pris- og lønpolitik. Der, hvor centralbankdirektørerne burde have størst succes over for inflationen, nemlig inden for deres egne fire vægge, har de helt mistet kontrollen, idet inflationen for aktiers og vekslers vedkommende er steget meget på grund af den spekulation, som de ikke har kontrolleret, men tværtimod dækket over, sådan som vi kan se nu, og det har medført en kolossal risiko for de europæiske børser, de amerikanske børser og den globale økonomi. Det, vi giver dem nu, er et våben, som vi er nødt til at give dem; men samtidig må vi advare dem om, at de våben, som de demokratiske stater giver dem, skal bruges til at tjene Europas befolkninger og ikke Europas spekulanter.

Hendrick
Hr. formand, artikel 5.1 i statutten for Det Europæiske System af Centralbanker (ESCB) fastsætter, at Den Europæiske Centralbank (ECB) med støtte fra de nationale centralbanker skal indsamle den statistiske information, som er nødvendig for at udføre ESCB's opgaver. Denne information skal enten indsamles fra de kompetente nationale myndigheder eller direkte fra de økonomiske enheder.
Henstillingen er for størstedelens vedkommende klar og tydelig. Jeg er dog bekymret over visse forhold, der vedrører fortroligheden af den statistiske information, som sendes til ECB. Det forekommer mig, at ECB, i sine bestræbelser på at være så uafhængig som muligt, ønsker alle fordelene ved den statistiske ordning, men ikke det ansvar, som påhviler Eurostat i henhold til fællesskabsretten. Tilliden til de nationale centralbanker, når de indsamler information på vegne af ECB, bør ikke svækkes af, at ECB ikke er i stand til at respektere fortroligheden af den information, som den besidder. Jeg har med henblik på dette forsøgt at stramme op omkring disse forhold i mine ændringsforslag.
For at kunne indsamle den information, som er nødvendig for at udføre ECB's opgaver, skal der lægges særlig vægt på »referencerapporteringspopulationen«. Fire emner blev fremhævet. For det første vedrørende sanktioner. Hvis ECB eller den nationale centralbank ikke har modtaget statistisk information inden for den fastsatte tidsfrist, kan der pålægges en dagbøde på højst EUR 10.000. For det andet hvis den statistiske information er unøjagtig, ufuldstændig eller i en form, der ikke overholder kravene, kan der pålægges en bøde på højst EUR 200.000. Hvis rapporteringsenheden hindrer verifikationen af nøjagtigheden og kvaliteten af den indsendte statistiske information, kan der pålægges en bøde på højst EUR 200.000.
Konfidentialitet er et vigtigt spørgsmål, og jeg betragter det som afgørende for, at man kan vinde og opretholde rapporteringsenhedens tillid, og det skal ses som en forudsætning for de statistiske oplysningers høje kvalitet. Sådanne oplysninger bør så vidt muligt forblive fortrolige.
Når man ser på selve ordningen hævdes det i betragtning 22, at konfidentialitetsforskriften i denne forordning »til en vis grad skal adskille sig fra generelle fællesskabs- og internationale principper om statistisk konfidentialitet«. Det er dette argument, der er i strid med Eurostat-bestemmelserne. Begrundelsen for dette er uklar, og anvendelsen af information bør derfor bringes i overensstemmelse med bestemmelserne om fortrolighed i Rådets forordning.
Hvad angår pålæggelsen af sanktioner, er der ingen »undtagelsesklausul«, der tager højde for situationer, hvor rapporteringsenheder ikke er i stand til at levere statistisk information, f.eks. faxmaskiner der ikke virker. Det bør der tages højde for, og det er netop, hvad min betænkning gør.

Randzio-Plath
Hr. formand, kære kolleger, om nøjagtig 87 dage starter Den Økonomiske og Monetære Union. Forberedelserne til indførelsen af euroen gennem Det Europæiske System af Centralbanker er på rette vej og overholder tidsplanen. Den sekundærlovgivning, Parlamentet vedtager i dag, om muligheden for at pålægge sanktioner, om mindstereserver som et element i den monetære politik og om indsamling af statistisk information er et meget vigtigt skridt i den sammenhæng. Vi skal ved denne lejlighed endnu en gang huske på, hvor historisk enestående projektet Den Økonomiske og Monetære Union er.
For første gang i historien giver medlemsstaterne afkald på nationale suverænitetsbeføjelser til fordel for en føderal europæisk institution. Men derved får de øget suverænitet i den monetære politik. Det har netop nu i den aktuelle urolige situation på finansmarkederne vist sig på ny - euroområdet som en ø af stabilitet.
På den baggrund skal der derfor gøres alt for at skabe det tekniske og lovmæssige grundlag for, at Den Europæiske Centralbank også kan udføre de opgaver, traktaten pålægger den, så godt som muligt. Det gælder om at få omsat sekundærlovgivningen så hurtigt som muligt. Det har Europa-Parlamentet gjort muligt ved hjælp af sin tidsplan. Derfor kan ØKOFIN-Rådet også vedtage denne lovgivning definitivt den 12. oktober. Europa-Parlamentets deltagelse i denne lovgivningsprocedure er i den forbindelse kun et element i den demokratiske legitimering af den europæiske monetære politik gennem den monetære dialog mellem Den Europæiske Centralbank og Europa-Parlamentet.
Her drejer det sig ikke kun om med en historisk enestående uafhængighed at sikre en institutions demokratiske pligt til at aflægge regnskab, men det drejer sig modsat også om, at kun en demokratisk legitimeret politik, som derigennem bliver acceptabel og troværdig, kan nå de mål, traktaten har opstillet for den. Derfor er en monetær dialog med Europa-Parlamentet også i høj grad i Den Europæiske Centralbanks egen interesse, for at den kan øge sin troværdighed og i højere grad blive accepteret af markederne og befolkningen.
Hoppenstedt-betænkningen gør helt rigtigt opmærksom på et vigtigt instrument for den monetære politik. Med henblik på at nå målene i traktaten og få en Økonomisk og Monetær Union med succes skal Den Europæiske Centralbank kunne indføre differentierede og effektive instrumenter for den monetære politik. Mindstereserverne er et sådant vigtigt instrument for den monetære politik, som kan gøre bankernes efterspørgsel efter centralbankpenge permanent og dermed forhindre manglende stabilitet i renterne på pengemarkedet. En aktiv anvendelse af dette instrument til at forhindre tilstrømning af kapital i spekulativt øjemed, som det f.eks. skete ved Bretton Woods-systemets ophør i begyndelsen af 70'erne i Tyskland, indgår for øjeblikket ikke i den europæiske monetære politik.
På baggrund af de internationale finanskriser og hot money -bevægelser i spekulativt øjemed bliver mindstereserverne for fremtiden endog til gavn for yderligere mål. Også på baggrund af den mulige udvikling af de elektroniske betalingsmidler, som kunne fortrænge pengesedlerne og derigennem mindske efterspørgslen efter centralbankpenge, er det vigtigt, at ECB har dette instrument til sin rådighed i den monetære politik. Mindstereserverne skaber dog problemer ved, at pålæggelsen af dem virker som en skat på banksektoren og derfor kunne medføre konkurrencemæssige ulemper for eurofinanspladsen.
Efter at ECB's styrelsesråd har bestemt sig for moderate reservesatser og ydermere for en forrentning af de indskud, der deponeres i ECB i form af mindstereserver, er forudsætningerne opfyldt. Europa-Parlamentet kan stemme for dette forslag, således som det også gøres meget klart i Katiforis-betænkningen i forbindelse med beføjelsen til at pålægge sanktioner. Europa-Parlamentet har derfor ingen indvendinger imod dette forordningsforslag. Også indsamlingen af statistiske informationer er - netop når man skal styre pengemængden - en nødvendighed i Den Europæiske Union, selvom man ikke ved, hvorledes pengemængden og opsparingen udvikler sig i Den Europæiske Union, og derfor er et bredt grundlag af informationer af væsentlig betydning.
Den Europæiske Centralbank skal, således som hr. Hendrick og også forordningen rigtigt siger, have stillet retsgrundlagene for indsamling af et tilstrækkeligt grundlag af informationer til sin rådighed.
Den Europæiske Centralbank må i den sammenhæng naturligvis ikke svæve frit i et rum uden ret. Den skal kunne tåle at blive målt ud fra de almene principper i retten. Her gør Hendrick-betænkningen med rette opmærksom på problemerne konfidentialitet og beskyttelse. Det er således vigtigt, at der fastsættes bestemmelser herom i overensstemmelse med det, Europa-Parlamentet fremhæver med kompromisforslagene i ændringsforslagene.
Den Økonomiske og Monetære Union går således videre i tidsplanen og med den omhyggelige forberedelse ligesom i de seneste måneder, så den kan starte om 87 dage regnet fra i dag, det vil sige den 1. januar 1999, også med en Europæisk Centralbank forsynet med effektive instrumenter.

Gasòliba i Böhm
Hr. formand, i Underudvalget om Monetær Politik, som vores kollega, fru Randzio-Plath, er formand for, mødte formanden for Den Europæiske Centralbank, hr. Duisenberg, for få dage siden frem og forsikrede, at alle frister og planer, der skal sikre, at Den Europæiske Centralbanks operative mekanismer fungerer uden nogen som helst problemer, når euroen træder i kraft den 1. januar næste år, blev overholdt tilfredsstillende. Alligevel lod han ane, at der var nogle vigtige aspekter, som det var nødvendigt at analysere tilfredsstillende før ikrafttrædelsen.
Disse tre betænkninger, som er blevet vedtaget med stort flertal af Økonomiudvalget, refererer til nogle fundamentale aspekter vedrørende disse grundlæggende spørgsmål, der skal sikre, at Den Europæiske Centralbank fungerer godt, og som de respektive ordførere har vist, er der stadig grundlæggende spørgsmål, som det er nødvendigt at holde sig for øje, og det er nødvendigt at indarbejde de iagttagelser, der er gjort vedrørende f.eks. reserver, forbindelser mellem medlemsstaterne og Den Europæiske Centralbank, sanktionsniveauer, anvendelsen af sanktioner osv.
Som fru Randzio-Plath sagde, er der mindre end 90 dage til, at euroen tages i anvendelse, og den har - i denne periode med økonomisk og finansiel turbulens - vist sig at give en stor sikkerhed og stabilitet i eurozonen. Men det er påkrævet, at den konsolideres. På baggrund af hr. Duisenbergs udtalelser og af de iagttagelser der er blevet gjort her på basis af diskussioner, vi har haft i udvalget om disse grundlæggende spørgsmål, er det min opfattelse, at der stadig er store uoverensstemmelser mellem Den Europæiske Centralbanks funktion og medlemsstaternes og deres centralbankers anvendelse af økonomiske og monetære politikker. Det er et problem, som vi må løse hurtigst muligt, og vi må træffe de nødvendige foranstaltninger for at sikre, at euroen fungerer ordentligt fra 1. januar næste år.

Gallagher
Hr. formand, vi beskæftiger os i dag med tre forordninger i henhold til traktatens artikel 106, stk 6, der dækker Den Europæiske Centralbanks anvendelse af mindstereserver, mulighed for at pålægge sanktioner og indsamling af statistisk information, der er blevet udarbejdet i henhold til en særlig procedure, der er fastlagt i traktaten. I dette tilfælde er Den Europæiske Centralbank og Kommissionen enige om, at banken selv udarbejder de projekter, der skal anbefales for at undgå overlapning.
Hvad angår forordningen om indsamling af statistisk information, mener vores gruppe, at ændringsforslagene, der er blevet vedtaget af Udvalget om Økonomi, Valutaspørgsmål og Industripolitik, endnu en gang definerer området for og bankens metoder i forbindelse med indsamling af statistisk information. Teksten foran os synes tilfredsstillende.
Hvad angår forordningen om sanktioner, bemærker jeg, at banken har fået beføjelser inden for et bredere ansvarsområde end de fleste nationale centralbanker vedrørende statistik. Det er ikke usædvanligt, at mængden af sanktioner som forudset i forordningen er omfattende. Det specificeres i forordningens artikel 2, at sanktionerne skal stå i forhold til de begåede fejl, og giver før sanktionernes gennemførelse mulighed for en detaljeret procedure, der skal følges, som garanterer, at de foretagender der trues af sanktioner, kan evaluere deres position for de kompetente myndigheder. Det synes at være en god idé.
Jeg kommer nu til forordningen om mindstereserver. Vi må huske på, at Den Europæiske Centralbank i juli annoncerede oprettelsen af mindstereserver fra den 1. januar 1999, der skulle betales i takt med den finansielle omstrukturering af Den Europæiske Centralbank som den primære aktivitet. Dette ville garantere en godtgørelse tæt på niveauet på pengemarkedet. Vi må ikke desto mindre huske på, at dette punkt ikke udtrykkeligt fremgår af udkastet til forordning. Det juridiske grundlag, som det er baseret på, er artikel 19, stk. 2 i statutten for Den Europæiske Centralbank. Denne tillader det ikke.
På den anden side går visse af Parlamentets ændringsforslag ud på mere udtrykkeligt at inkludere en frist i vurderingen af mindstereserverne, der er forbundet til poster uden for vurderingen og særligt afledte produkter for at »støtte den stabilitetsorienterede monetære politik« og bidrage »til det finansielle systems stabilitet som helhed«.
Visse sætter spørgsmåltegn ved fordelene ved disse ændringsforslag, idet anmodningen allerede er dækket af artikel 3 i udkastet til forordning. På den anden side er det op til ECB at bestemme, i henhold til de objektive kriterier, de koefficienter, der skal gælde for hver kategori i kravet. Under alle omstændigheder kunne opførelsen af afledte produkter i vurderingen af mindstereserverne ikke retfærdiggøres af sikkerhedsmæssige årsager, som det synes foreslået i et af ændringsforslagene.
Afslutningsvis er mindstereserverne et pengepolitisk instrument, der stræber efter at stabilisere pengemarkedsrenterne og kontrollere pengemængden. Ud fra dette synspunkt retfærdiggøres opførelsen af visse afledte produkter efter vores mening.

Ainardi
Hr. formand, i Udvalget om Økonomi, Valutaspørgsmål og Industripolitiks betænkninger godkendes uden forbehold tre forslag til forordning om Den Europæiske Centralbanks beføjelser med hensyn til sanktioner, anvendelse af mindstereserver og indsamling af statistiske informationer.
I forordningerne påvises Centralbankens urimelige magt. Centralbanken bliver således betroet den direkte forvaltning af de omtalte foranstaltninger uden indblandning fra nationale regeringer eller centralbanker. Der udøves ingen politisk kontrol på fællesskabsplan, idet Euro-Rådet indtil videre blot er et organ uden nogen beføjelser. Der er dem, der mener, at eurozonen bliver et stabilitetsområde. Jeg synes, at mine kolleger er meget optimistiske. Hvis den globale finanskrise svækker de nye landes økonomier, vil de industrialiserede lande blive berørt, det ved alle. Det er i øvrigt allerede sket, og alle ved også, at dette får alvorlige økonomiske og sociale konsekvenser.
Derfor ja, det haster med at oprette et forum til overvejelser og forslag vedrørende Den Europæiske Centralbanks mål og forvaltningsmetoder. Vi kan ikke tillade, at Centralbanken gøres til dommer over de nationale budgetter og i inflationsbekæmpelsens navn gennemtvinger restriktive politikker på det sociale område og på beskæftigelsesområdet. Det haster med at fastsætte nye prioriteter, at fastsætte nye mål for Centralbanken, således at den kan bidrage til en stigning i beskæftigelsen og væksten, spille en rolle med henblik på at begrænse kapitalens frie bevægelighed og mindske de finansielle markeders indflydelse.
Borgerne og de valgte instanser skal have midler til at kontrollere Centralbanken. Til dette er det nødvendigt at indføre gennemsigtighed og demokratisk kontrol af bankens aktivitet særlig gennem en kontrol fra Europa-Parlamentet og de nationale parlamenter samt en offentlig debat om det, der står på spil med hensyn til økonomi og valutaer. Det er nødvendigt at oprette et forum til genfastsættelse af Centralbankens mål og aktiviteter, hvis man vil påbegynde en gradvis omlægning af Europas opbygning, der i sandhed lever op til befolkningernes behov og forventninger.

Wolf
Hr. formand, vi er nu inde i den sidste fase af et travløb, som pludselig er blevet omdannet til et galopløb. Nu skal noget, som i årevis ikke er blevet forberedt, pludselig klares på få måneder. Vi må erkende, at vi er ved at miste pusten. En ting er rigtig: mindstereserver er et af den monetære politiks vigtige aspekter. Det har fru Randzio-Plath allerede redegjort for. Men vi bør måske gå videre og stille det spørgsmål, om vi ikke også skal fastsætte mindstereserver med henblik på den eksterne stabilisering af euroen samt fastsætte et bredere grundlag for pålæggelsen af mindstereserver. Afledte produkter og kasinokapitalisme nævner jeg blot som stikord.
Hvad angår sanktioner, tilsyn og kontrol, har hr. Katiforis allerede sagt, at det ikke er tilstrækkeligt. Dersom ansvarsløse traders griber ind med hedgefonde, der virker som en effektiv løftestang, er garantierne, som de nu er affattet, utilstrækkelige; og hvad statistikkerne angår, kan vi selv med et bredere informationsgrundlag stadig ikke gribe reelt ind i økonomiens faktiske udvikling.
Jeg må sige, at på trods af at vi overholder tidsplanen, giver det stadig anledning til bekymring, at det stadium, som de tekniske forberedelser af indførelsen af euroen er nået til, som helhed endnu ikke udelukker, at vi kan komme ud for store problemer. Med hensyn til den politiske flankering, tilretning og forberedelse nærer jeg ganske vist det håb, at vi i sidste øjeblik alligevel når de nødvendige tilretninger. Oskar Lafontaine har jo en klar opfattelse af problemerne: rentesænkning som en central opgave for den monetære politik, aktivering af den økonomiske styring, inddragelse af beskæftigelsesmålet vedrørende ligeberettigelse og et aktivt bidrag til konsolidering af verdensfinansernes arkitektur. Hr. Katiforis sagde så rigtigt, at det bare ikke nytter at gennemføre øget kontrol. Det er øget tilsyn, der er brug for! Vi kan ikke kun beskytte de rettigheder, de personer har, som ejer pengeformuer, vi bliver nødt til omsider at hele det åbne sår, som den manglende demokratiske integration af og kontrol med Den Europæiske Centralbank udgør.

Torres Marques
Hr. formand, vi befinder os i den sidste fase af euroens igangsættelse, der træder i kraft om mindre end 90 dage. Og Den Europæiske Centralbank er, således som dens formand, Wim Duisenberg har lovet, i færd med at tilsende Parlamentet sine henstillinger om de forordninger fra Rådet, der skal sikre Centralbankens normale drift og gennemførelsen af de mål, som man har udstukket: prisstabilitet som det første, men dertil også de nødvendige økonomiske og monetære foranstaltninger, der skal fastholde den fase af økonomisk vækst, som Europa er inde i, og som finanskrisen i Rusland, Asien og Latinamerika bringer i fare.
Disse tre forordninger vedrører Den Europæiske Centralbanks anvendelse af mindstereserver, dens beføjelser til at pålægge sanktioner og indsamlingen af den statistiske information, som medlemsstaterne skal levere, hvor ordførerne har været henholdsvis hr. Hoppenstedt, hr. Katiforis og hr. Hendrick, som jeg lykønsker for deres arbejde.
Det er afgørende skridt for effektivt at gennemføre møntunionens tredje fase, og de udgør utvivlsomt korrekte forholdsregler med hensyn til, hvorledes de 11 eurolandes pengemængde kan kontrolleres for at gøre disse markeder på én gang tiltrækkende og sikre, en opgave, der hverken er let eller garanteret succes på forhånd. I denne henseende er de nødvendige forholdsregler ved at blive taget i kraft af disse tre forordninger, der som helhed fortjener vores støtte.
Hvad angår betænkningen af hr. Hoppenstedt om mindstereserver, kan man konstatere, at de fordele og den sikkerhed, som denne foranstaltning på den ene side vil give, skal vejes op mod den fleksibilitet, der på den anden side skal til for at undgå konkurrenceforvridning. Et system med mindstereserver har som bekendt tre grundlæggende funktioner: for det første at stabilisere pengemarkedrenterne, for det andet at skabe betingelser til forebyggelse af strukturel likviditetsmangel og for det tredje at regulere pengemængden. Det mindsterenteafkast på 10 %, som ECB har lagt sig på, og som også omfatter elektroniske penge, hvis betydning jo er stigende, fortjener sammen med udvidelsen af anvendelsesområdet og alle de øvrige forslag vores støtte.
Hvad angår betænkningen om Den Europæiske Centralbanks beføjelser til at pålægge sanktioner, udarbejdet af hr. Katiforis, følger jeg hans kompetente og kloge konklusion. Den balance mellem ECB og de nationale centralbanker, som forordningen angiver, er særdeles heldig. Mens muligheden for at indlede overtrædelsesprocedure ligger hos såvel ECB som de nationale centralbanker, kan beslutningerne nemlig kun træffes af ECB's kompetente organer. Man opnår på den måde, at centralbankerne ikke begrænser deres kontrol, og at proceduren til pålæggelse af sanktioner bliver ensartet på alle niveauer i Det Europæiske System af Centralbanker.
Lad os til slut se på Hendrick-betænkningen om ECB's indsamling af statistisk information. Som bekendt er det på grundlag af de mest muligt pålidelige statistiske data, at beslutningerne om valutariske og monetære forhold bør og kan træffes. Derfor indeholder denne forordning så omhyggelige bestemmelser. Jeg er enig med ordføreren, når han forlange absolut konfidentialitet med hensyn til den information, som centralbankerne stiller til ECB's disposition. Det drejer sig om et krav, som de nu fremlagte ændringsforslag skærper yderligere.
Hr. formand, ærede medlemmer, vi lever i en overordentlig betydningsfuld, vanskelig og interessant periode: En ny valuta - euroen - bliver til, og den skal være stabil og fælles for lande, hvis økonomier følger en streng budgetkontrolpolitik, men hvor væksten stadig er kraftig, i en situation med almindelig krise og valutarisk ustabilitet. Lad os håbe, at denne nye valuta kan styrke stabiliteten ikke blot i Europa, men også ude i verden.

Carlsson
Hr. formand, hr. kommissær, kære kolleger. Nu er der mindre end tre måneder til euroen er på plads. Her i Parlamentet skal vi tage stilling til en del tekniske detaljer, samtidig med at vi må huske på at gratulere Den Europæiske Union med det, som er ved at blive skabt. Samtidig må jeg endnu en gang beklage, at Sverige stadig har en regering, der vælger at stå udenfor denne stabilitets- og vækstskabende proces.
For at Den Europæiske Centralbank skal kunne handle troværdigt, må man dels anvende de rette pengepolitiske instrumenter og dels træffe beslutninger på baggrund af korrekte informationer. Jeg synes, at Hoppenstedts betænkning er udmærket. Det er Udvalget om Økonomi, Valutaspørgsmål og Industripolitik, som nu udtaler sig om henstillingen fra ECB om Rådets forordning om Den Europæiske Centralbanks anvendelse af mindstereserver. I sin velskrevne begrundelse konstaterer Hoppenstedt, at mindstereservernes betydning er faldende. Han skriver også, at hvis de pengepolitiske mål skal nås med de øvrige instrumenter, som ECB har til rådighed, kunne man evt. overveje at fastsætte mindstereservekoefficienten til nul. Personligt tror jeg, at Den Europæiske Centralbanks mulighed for at justere likviditet ved hjælp af åbne markedsoperationer formentlig er tilstrækkelig. Jeg tror, præcist som Hoppenstedt påpegede i sit indlæg, at en forkert anvendelse af mindstereserver kan virke konkurrenceforvridende. Desuden er der jo en risiko for, at pilfingrede bureaukrater og politikere bruger mindstereserverne som en mulighed for at beskatte banksystemet. Alt i alt vil vi dog tilslutte os det foreliggende forslag, da forslaget til en forordning giver et stort spillerum for ECB, om og hvordan mindstereservepolitikken skal kunne anvendes. Fra PPE-gruppens side har vi fuld tillid til, at Centralbankens bestyrelse har gjort sig fornuftige overvejelser og truffet den rigtige beslutning.
Jeg sagde også, at for at Centralbanken skal kunne handle troværdigt og effektivt, må beslutningerne træffes på baggrund af korrekte informationer. Grundlaget for pengepolitiske beslutninger skal bygge på pålidelig statistik, der kan kontrolleres af andre. Derfor er betænkningen af Hendrick vigtig, men også betænkningen af Katiforis er vigtig, idet der heri slås til lyd for sanktioner for de institutioner, som tilsidesætter deres forpligtelser og ansvar. Jeg vil lykønske Hendrick og Katiforis med deres arbejde.
Den statistik, der gælder for ECB, er speciel. Overførslen af sådanne følsomme informationer skal foregå i et tillidsfuldt miljø mellem nationalt og europæisk niveau. Det kræver, at kvaliteten kan garanteres, at der anvendes ensartede statistiske standarder, og at der ikke hersker tvivl. Samtidig må rapporteringsbyrden ikke blive for tung.
Med det korrekte beslutningsgrundlag er jeg overbevist om, at ECB kan træffe de nødvendige pengepolitiske beslutninger. Med åbenhed i kommunikationen med markederne og gengivelse af beslutningsgrundlaget kan man skabe den nødvendige tillid for en fremgangsrig Europæisk Centralbank.

Seppänen
Hr. formand, der er i løbet af de seneste måneder opstået en almen opfattelse af, at det er mislykkedes for Den Internationale Valutafond at redde valutasystemet. Vi er på randen af en verdensomspændende deflation. For forskellige lande har IMF ordineret en sådan politisk medicin, som ikke har helbredt, men forværret sygdommen, som skyldes spekulationsvirussen. IMF er i alle dens aktiviteter blevet styret af en usynlig hånd, den liberalistiske logik. I stedet for lande har IMF reddet overnationale banker med vores penge.
Den Europæiske Centralbank får nu midler, hvorved den skal hindre en valutakrise i Europa, som dannes af spekulationen. Det er derfor efter Hoppensteds betænkning begrundet at regne alle finansielle institutioner og mange af deres ikkebalanceførte poster med til mindstereserverne. En bankkrise kan opstå på grund af kreditomdannelse til værdipapirer og spekulationer med de afledte produkter.
Til gengæld tager Udvalget om Økonomi, Valutaspørgsmål og Industripolitik fejl i et af deres andre forslag. Der bør ikke betales markedsrenter til bankerne af mindstereserver. På den måde kan ECB mere effektivt beskytte banksystemet mod overophedning, som vi fra det forløbne år har erfaringer med fra Asien, Rusland og Latinamerika. ECB's opgave er ikke at redde bankerne, men samfundene.
Ideologien i Den Europæiske Centralbank er logikken i det frie kapitalmarked. ECB har foran sig den umulige opgave at sørge for ens finanspolitik for forskellige lande. Den skal passe på, at Europa ikke beherskes af logikken fra kapitalmarkedets inflation og realøkonomiens deflation.

Hautala
Hr. formand, jeg taler først og fremmest om Mark Henricks betænkning, som handler om Den Europæiske Centralbanks beføjelser til at indsamle statistiske informationer. Disse statistiske informationer danner jo Den Europæiske Centralbanks grundlæggende oplysninger, hvorved den praktiserer sin fælles monetære politik. Disse informationer indsamles principielt som fortrolige oplysninger fra forskellige aktører, men som ordføreren og udvalget konstaterer, er udkastet til forordningen ikke helt klart og tydeligt, hvad fortroligheden angår. Det er derfor, at udvalget foreslår, at begrebet fortrolighed skal præciseres og at Fællesskabets andre regler om statistiske informationers fortrolighed skal efterkommes her. En information kan principielt være meget delikat. Den kan endda indeholde forretningshemmeligheder, og det kan ske, at der opstår problemer i inderkredsen, hvis en oplysning, som er givet til Centralbanken, ikke kan holdes helt fortrolig. Også sådanne informationer, som ikke direkte kan genkendes, kan måske regnes ud, som ordføreren sagde, så dette skal virkelig gøres klart.
Alt dette danner en konstant spænding med hensyn til kravet om åbenhed i Den Europæiske Centralbank. Således bør Den Europæiske Centralbank skynde sig at udarbejde generelle regler for retten til indsigt i dokumenter, som de råder over, samt begrænsninger og undtagelser med hensyn til reglerne om åbenhed.

Paasilinna
Hr. formand, kære kolleger, euroen skal være stærk og troværdig. I dag med økonomiske omvæltninger i Asien og Rusland opdager vi, at penge og den monetære politik har en uundgåelig forbindelse til økonomi, sociale forhold og selve politikken.
Tillid til markedet er ikke nok. Euroen har altså brug for medborgernes tillid. Dette betyder øget behov for demokrati, kontrol af Centralbanken og delegering af ansvar til de demokratiske organer. Demokratiske staters centralbank kan ikke udelukkende begrænse sig til at være iværksætter af valutapolitikken. Den skal forstå at være en del af en bred finanspolitik, som tager hensyn til de sociale dimensioner og hvis hovedvægt er varetagelse af beskæftigelsen, hvilket vi her har pointeret. Det er derfor jeg mener, at tanken om, at der f.eks. i forbindelse med ØKOFIN dannes et sekretariat til at forberede økonomi- og valutaspørgsmål, er god.
Kontrollen med ECB skal bringes op på et moderne niveau. På et sådant niveau, hvor det samfundsmæssige ansvar realiseres. Pengene synes på grund af ECB at ligge endnu længere væk fra de demokratiske beslutningssystemer, når de ruller i elektronisk form og endda i globale net. Det vil sige, at vi har mistet finanstilsynet og den monetære kontrol, hvilket medfører at finanserne har magt over os, og valutaspekulanterne har endda magt over hele stater. Centralbankens beslutninger har indflydelse på økonomien og således også på beskæftigelsen. Det er derfor, at den uansvarlige uafhængighed, som er givet til banken i sin tid, og den forivrede hemmeligholdelse ikke mere i dag er aktuelle. Der er grund til at ændre dette. Centralbanken skal have ansvar, og det er netop det, som har været årsagen til, at nyliberalismen, som har efterladt slemme spor i almindelige menneskers liv, er blevet væltet ved alle store valg i den senere tid. Mon budskabet er tilstrækkelig klart? Vi skal gribe ind i store sager som verdens pengespekulation samt styringen og justeringen af de gobale gigantvirksomheder.
Beskatningen af arbejdet er i de senere årtier steget kraftigt, og beskatningen af kapitalen er sat ned. Den mest profitable blandt transaktionerne anses at være den internationale valutaspekulation. Den ligger totalt uden for beskatningen. Samtidig klager den beskæftigelseskabende SMV-sektor over skatter. Det skal ikke glemmes, at vi har 18 millioner små og mellemstore virksomheder og 17 millioner arbejdsløse. Et sådant forhold er forkert. Skatterne betales af de forkerte. Euroen skal være en konkurrent til dollaren, men der kræves en større etik af euroen end af dollaren. Skånselsløs børsspekulation har en meget skadelig virkning. Spekulanterne overtager resultaterne af menneskearbejdet. Som kollega Katiforis sagde, hjælper vi spekulanterne, når vi i stedet bør forsøge at straffe dem. Dette kan ikke indeholde en god begrundelse, som befolkningen kan acceptere.
Mange, specielt de store virksomheder, har forberedt sig til euroens tredje fase, i mit eget land 64 % af storkoncernerne. SMV-sektoren er ikke på denne vej. Kun 7 % af dem er påbegyndt forberedelserne. Situationen i servicebranchens virksomheder er endnu værre. Dog er det som sagt SMV-sektoren, som er det største område for beskæftigelse i Europa. Derfor håber jeg, at Kommissionen udfærdiger en rådgivningspakke for SMV-sektoren ved overgangen til fællesvalutaen.
Hr. Hoppenstedt pointerer i sin betænkning, at mindstereserverne foranlediger afgiftslignende ekstra belastninger på bankkundernes indskud. Følgen af dette kan blive et skift fra indenlandske mindstereservepligtige til udenlandske mindstereservefrie aktiviteter. Bankerne i euroområdet vil i så fald havne i en dårligere konkurrencesituation end tredjelandene. Bankfunktionerne her i Europa er dem, som inden længe havner i den allerværste situation. Det er gået sådan i mit eget land.

Lulling
Hr. formand, hr. kommissær, jeg vil tale om Hendrick-betænkningen. Den Europæiske Centralbanks uafhængighed og dens rolle - at gøre euroen til en stærk valuta - er efter min mening fuldt ud grund nok til denne forordning, som muliggør at indsamle de statistiske informationer, der er nødvendige for at banken kan udføre sine opgaver.
I modsætning til vores ordfører har jeg ingen betænkeligheder med hensyn til fortroligheden af de statistiske informationer, der indleveres til Den Europæiske Centralbank. Vi har betroet Den Europæiske Centralbank en uafhængig forvaltning af vores europæiske valuta, euroen, hvad enten dette behager eller ej visse kolleger over for mig, som tydeligvis har nostalgiske følelser for systemer, der har spillet fallit, der hvor de blev anvendt f. eks. i de central- og østeuropæiske lande.
Jeg mener således, at det ville være absurd at forsøge at opstille forhindringer, som vil hindre udarbejdelsen af statistikker, der på fornuftig vis er indsamlet i Den Europæiske Union. Fortrolige statistiske informationer, om f. eks. finansielle operationer på tværs af grænserne, kan vise sig nødvendige. At forhindre at fortrolige statistiske informationer, der er indsamlet således, bruges til at opfylde ekstra behov, ville være lige så overdrevent som at ville slå en åben dør ind gennem bestemmelserne i en sådan forordning, der kun er fromme ønsker og som f.eks. vedrører behovet for at begrænse de krav, der er påtvunget personer, som er underlagt en erklæringsforpligtelse. Alle er enige herom.
Det Økonomiske og Monetære Udvalg har vedtaget nogle af mine ændringsforslag, herunder forslag om, at de statistiske informationer kan anvendes til udførelse af grundlæggende opgaver i overensstemmelse med artikel 5, stk. 2, i traktaten. Dette værn, om jeg så må sige, er fuldt ud tilstrækkelig.
Med hensyn til sanktionerne skal vi tage os i agt for at foreslå tekster som ændringsforslag 4, der udelukkende er til glæde for advokaterne og vil holde dem fuldtidsbeskæftiget, uden at begrænse den omkostning, der er uadskillelig forbundet med virksomhedernes udarbejdelse af erklæringer for så vidt som disse berøres. På et så følsomt område som forvaltningen af den fælles mønt, må det ikke være muligt for virksomhederne at spekulere i bøder snarere end at fremsende de oplysninger, som ECB i øvrigt ikke ville indsamle, hvis de ikke var uundværlige for dens arbejde.
Vi må ikke glemme, hr. formand, at en centralbank, der, med hensyn til politiske beslutningstagere eller andre beslutningstagere, er på i opstartsfasen vil fejlbedømme eller træffe forkerte beslutninger, hvis den er dårligt informeret.

Ribeiro
Hr. formand, disse tre betænkninger om Den Europæiske Centralbank hidrører selvfølgelig fra behovet for at fastsætte den nye institutions virksomhed. Hvad der - ud over at være nødvendigt- som udgangspunkt er positivt.
Med hensyn til den første forordning om mindstereserver, synes bekymringen om mulig konkurrenceforvridning at være fremherskende, da reserverne betragtes som en skat på beholdningen, og også med det store manøvrerum, der gives. Og det ville derfor være rimeligt at overveje reservernes rolle i et banksystem.
Men det, som vi vil fremdrage i dette korte indlæg, er, at der for de to andre forordningers vedkommende kommer en holdning og en filosofi til syne, der giver ECB muligheder for pålæggelse af sanktioner, der er ganske bemærkelsesværdige. Da ECB er en institution, som vi i højeste grad har kritiseret på grund af dens betragtelige demokratiske underskud og dens alt for store beføjelser uden politisk kontrol til fordel for en uafhængighed uden forbehold, så kan dens kompetence til at styre og straffe ikke andet end skærpe vores kritik og vores bekymringer. Dens ret til at pålægge sanktioner, særlig med hensyn til statistiske oplysninger, kan skabe et spind af forpligtelser og påvirkningsmuligheder, der, uden at behovet for sikker og relevant statistisk information skal drages i tvivl, overdrager ECB endnu mere magt, uden at man har taget de nødvendige overvejelser og de nødvendige forbehold af politisk og demokratisk art.
Disse forordninger kommer, sådan som de er foreslået, og sådan som de støttes af Parlamentet, til at styrke magtbeføjelserne hos en institution, der står over enhver kontrol, og allerede derfor anser vi dem for at være alt for vidtgående.

Ettl
Hr. formand, mine damer og herrer, de tre foreliggende betænkninger om pålæggelse af mindstereserver, beføjelser til at pålægge sanktioner og indsamling af statistisk information blev enstemmigt vedtaget i udvalget - tilsyneladende næsten tre rutinebetænkninger, men på baggrund af den seneste udvikling på de internationale finansmarkeder af endog særdeles stor betydning.
Derfor vil jeg fremsætte et par principielle bemærkninger om dem. Først et kort tilbageblik: I begyndelsen af sommeren 1997 udløste et byggelån, der ikke blev tilbagebetalt, et massehysteri og styrtede the little tigers ud i en enorm økonomisk og social krise. Denne tillidskrise bredte sig så til Japan, Sydafrika, Latinamerika og til slut, af politiske årsager, også til Rusland. Resultaterne er tilstrækkelig kendt: vækstprognoser måtte justeres nedad, faldende aktiekurser medførte verden over tab på ca. USD 4 billioner - det svarer til Japans bruttonationalprodukt. Mange af disse lande sidder fast i en likviditetsfælde og kan kun befris ved hjælp af en økonomisk indsprøjtning.
G7-afgørelsen om at oprette en nødfond skal ses i denne sammenhæng og må naturligvis også hilses velkommen. Men afgørende i denne sag er også, at IMF har svigtet ved ikke at leve op til sine funktioner som kontrolorgan. Netop de realøkonomiske virkninger af spekulationsbevægelserne samt den dalende vækst i forbindelse med denne tillidskrise, som overhovedet ikke har noget at gøre med den rent økonomiske udvikling, skriger ligefrem på en systemændring. Udgifterne for almenheden er simpelthen for store. Kravet om, at finansmarkederne skal kunne styres og kontrolleres, bliver stadig større også hos dem, der ejer store kapitaler.
Europa har med økonomisk konvergens og stabile valutaer i vidt omfang kunnet holde sig uden for denne krise. Denne stabilitet skal imidlertid igen og igen købes med højrentepolitik. Det spores igen i vækstraterne, men - og det er det afgørende - rentepolitikken til stabilisering af valutaen signaliserer først og fremmest via mindstereserverne, hvorledes europæiske banker skal forholde sig i et dereguleret supranationalt økonomisk system. De giver Centralbanken mulighed for at gribe begrænsende ind i bankernes kreditadfærd og for at styre pengemængden. Dette instrument, der hidtil har været nationalt, skal nu være et europæisk instrument til tilsyn og kontrol. Det er de baner, der skal tænkes i!
Også fordi der i dag via det internationale finansmarked daglig flyttes op til USD 1, 8 billioner i form af spekulationsforretninger - det svarer til ca. 10 % af den internationale bruttoindkomst. I tilfældet Thailand forcerede sænkningen af mindstereservesatserne f.eks. risikofyldte kortfristede forretninger. Det gav naturligvis øget spillerum til hedgefondene, som ikke kun er aktive på det økonomiske område, men også på råstofområdet, og som gennem deres hurtige måde at score kassen på påfører virksomhederne dobbelte udgifter. Når råstofbørserne reagerer med stigende priser f.eks. på grund af en dårlig bomuldshøst, kan man i dag allerede regne med et såkaldt hedgefondtillæg oveni. Det kan da ikke være meningen! Det har jo ikke noget med arbejde at gøre, og heller ikke med innovationer på finansmarkedet!
Udgifterne dertil må almenheden bære, og netop derfor anser jeg det virkelig for mere fornuftigt, når en mindstereservepolitik mere lader sig lede af princippet om de sande omkostninger end af en aflønning ud fra såkaldte konkurrencegrunde, hvilket er lidt i modstrid med Duisenbergs udtalelse. Men Duisenberg behøver jo ikke altid at have ret. En for stærk deregulering fører til forventningsbestemte finansmarkeder, som ikke længere lader sig lede af den rent økonomiske udvikling, men lader sig lede af konkurrenternes profitadfærd. Vækst og beskæftigelse skal prioriteres og genfindes i politikken. Det kræver anerkendte internationale spilleregler på det åbne marked. Mindstereserverne er en af dem: De skal ikke diskuteres væk, men instrumentaliseres.

Rübig
Hr. formand, kære kolleger, med de foreliggende betænkninger sikrer vi Den Europæiske Centralbank en stærk og uafhængig position. Jeg vil gerne gratulere hr. Hendrick med hans betænkning. Jeg synes, at han har den rigtige angrebsvinkel. Det er meget vigtigt, at vi giver ECB så stor uafhængighed som mulig, men alligevel skal de retsprincipper, der gælder i Det Europæiske Fællesskab, også anvendes på dette område.
Det glæder mig navnlig, at vi i spørgsmålet om indsamling af statistisk information agter at tage hensyn til de små og mellemstore virksomheder. Fra mange rundspørger ved vi, at opbuddet af bureaukrati i forbindelse med en ofte dårlig registrering af informationer tager overhånd og fjerner virksomhederne fra deres egentlige arbejde. Disse belastninger vil vi imødegå med ændringsforslag 7. Således skal tærskelværdier bidrage til, at ikke enhver lille virksomhed bliver oplysningspligtig - og det gælder jo i ekstreme tilfælde også husholdningerne - så snart den laver grænseoverskridende forretninger.
Disse tærskelværdier skal Den Europæiske Centralbank selv fastsætte på et rimeligt niveau. Dermed bevares både dens uafhængighed og effektiviteten. I sidste instans er det helt naturligt, at de sanktionsmuligheder, der er fastsat i forordningen, indrettes efter strafferettens og statistikkens generelle principper. Derfor skal de sanktioner, der pålægges, tage hensyn til både proportionalitetsprincippet og forseelsesgraden. I tilfælde af force majeure, det vil sige grunde, som ligger uden for rapporteringsenhedernes kontrol, bortfalder sanktionerne helt.
De foreliggende forslag er en fornuftig middelvej mellem den nødvendige indsamling af statistisk information på den ene side og det mål at undgå øgede byrder for virksomheder og husholdninger på den anden side. De små og mellemstore virksomheders centrale betydning for skabelsen af arbejdspladser på det indre marked viser nødvendigheden af denne konkretisering.

Theonas
Hr. formand, forhandlingen drejer sig om tre forordninger fra Rådet, som giver Den Europæiske Centralbank omfattende beføjelser, og som, især i den nuværende situation, bør foranledige Europa-Parlamentet til at beskæftige sig meget indgående med problematikken i denne forbindelse.
Jeg tænker på, om den aktuelle finansielle/økonomiske krise vedrører en helt anden planet. Spekulationen har udviklet sig helt ukontrolleret og antaget et kolossalt omfang. Den store globale finansielle og økonomiske krise, som stadig raser med fuld styrke og ikke synes at nærme sig sin afslutning, træder tydeligst frem på børserne og i det internationale finanssystem, men vil snart få direkte konsekvenser for arbejdstagerne med øget arbejdsløshed, mindre løn til rådighed, drastisk nedgang i forbruget og den internationale handel og en væsentlig indskrænkning af produktionen på globalt plan.
Er det sandt, at centralbankerne ikke er skyld i den tragedie, som millioner af borgere i hele verden gennemlever? Officielle internationale økonomiske organisationer ringer med alarmklokken i forbindelse med euroens indførelse.
De betænkninger om Den Europæiske Centralbank, som vi behandler i dag, er udtryk for en historisk ironi. Samtidig med at verdens økonomiske ledere mødes i Den Internationale Valutafond og taler om, hvordan man kan imødegå i det mindste nogle af krisens følger, insisterer Europa-Parlamentet og Den Europæiske Union på at anvende gamle, forældede løsningsmodeller. Disse betænkninger sætter lave bankomkostninger og fri konkurrence højere end sikkerhed under transaktioner og beskyttelse af offentligheden og overlader det til centralbankdirektørerne at kontrollere spekulanterne, en kontrol, som bør varetages af politisk og demokratisk valgte organer og instanser.
Et pinefuldt spørgsmål melder sig nu: Hvem skal beskytte os mod vogterne? Hvem skal underkaste den ukontrollerede Europæiske Centralbank politisk og demokratisk kontrol?

Wibe
Hr. formand, Sverige skal jo ikke deltage i Den Monetære Union. Det skyldes dog ikke, som det tidligere blev sagt, indstillingen hos den svenske regering, men derimod indstillingen hos den svenske opinion, der er stærkt kritisk, og som også støttes af et overvældende flertal af de akademiske økonomer i Sverige, der ser tabet af valutakursmekanismen som værende meget farlig for den pengepolitiske stabilitet. Det var imidlertid ikke derfor, at jeg tog ordet, men derimod for at fremsætte nogle synspunkter om disse tre udmærkede betænkninger, som den aktuelle forhandling drejer sig om. Jeg vil først og fremmest kommentere bestemmelserne om mindstereserver.
Først vil jeg sige, at mindstereserver er et overordentligt vigtigt pengepolitisk instrument. Vi havde mindstereserver i Sverige frem til 1985, og de fungerede udmærket. I 1985 blev de afskaffet i forbindelse med den almindelige liberaliseringsbølge inden for bankvæsenet. Resultatet blev en finansiel katastrofe i vores land, hvor kreditterne voksede med 25 % om året. Det drejer sig derfor primært om at fastslå, at mindstereserver er et vigtigt instrument med henblik på at skabe pengepolitisk stabilitet.
Som vi vist alle ved, så har også dette system imidlertid sine mangler. Det drejer sig frem for alt om tre mangler. For det første opstår der altid ny likviditet. En form for likviditet, som omtales i denne betænkning, er de gældsbeviser, som cirkulerer uden for bankernes balancer, og som således kan øge pengeefterspørgslen. For det andet drejer det sig om handelen med afledte instrumenter, der også virker likviditetsforøgende. Hr. formand, i denne forbindelse kan jeg udmærket forestille mig, at når man nu er begyndt at handle med afledte instrumenter, så kan man i morgen begynde at handle med afledninger af afledte instrumenter, det vil sige ændringer i de afledte instrumenters priser, hvilket vil betyde en yderligere stigning i likviditeten. For det tredje er der de elektroniske betalingsmidler, der også tidligere er blevet nævnt.
Disse tre ting betyder, at det er meget vanskeligt at udforme præcise bestemmelser for mindstereserver, og at de med tiden bliver mindre effektive. Det er også meget vanskeligt at trække en skillelinje mellem de institutioner, der skal underlægges mindstereservekrav, og dem der ikke skal. Det vil sige, om disse krav kun skal gælde for bankerne, eller om de også skal gælde for de øvrige finansielle institutioner. Jeg kan i denne forbindelse sige, at de svenske erfaringer viser, at dette fundament bør gøres så bredt som muligt. Der er nemlig altid en risiko for, at der opstår virksomheder i periferien, som kan omgå disse regler. Noget andet, som har spillet ind i denne forhandling, er det faktum, at hvis man i eurozonen indfører mindstereservekrav, som ikke findes uden for dette område, så er der i en vis grad tale om en konkurrencemæssig ulempe. Med den meget flygtige finansielle kapital er der naturligvis en stor risiko for, at handelen flyttes til områder, hvor der ikke findes sådanne regler.
Min konklusion er, at vi bør have mindstereservekrav, men at det ikke er tilstrækkeligt til at skabe pengepolitisk stabilitet. Dertil kræves både andre ordninger og globale aftaler, primært for at forhindre denne usunde konkurrence.
Jeg mangler blot at fremføre et enkelt synspunkt, nemlig om Hendrick-betænkningen om indsamling af statistik. Jeg er ikke så bekymret for fortrolighedsspørgsmålene i denne forbindelse, nej, det som bekymrer mig mest, er faktisk kvaliteten af den indsamlede inflationsstatistik. Mange internationale undersøgelser han nemlig vist, hvor let det er at overvurdere inflationen, da der ikke tages hensyn til kvalitetsudviklingen af produkterne.

Donnelly, Alan
Hr. formand, lad mig først kommentere det, hr. Wibe lagde vægt på, da han sagde, at grunden til at Sverige ikke gik med i den fælles valuta var, at landet ville klare sig meget bedre på egen hånd.Som følge af uroen på de finansielle markeder i den globale økonomi ville Sverige, som de øvrige lande, stå sig ved at sørge for hurtigere deltagelse i den fælles valuta, for hvis der er et område i Europa, der er stabilt, hvad angår pengepolitik, så er det området for de 11 lande, der planlægger at deltage i den fælles valuta fra den 1. januar 1999. Derfor stikker det konservative parti i mit eget land, ved i går at beslutte ikke at ville have noget at gøre med den fælles valuta før om 10 år, hovedet i busken og gør ikke det fjerneste for hverken den britiske eller den europæiske industri.
Hvad angår det afgørende spørgsmål om mindstereservekrav, er det meget passende, at vi diskuterer dette spørgsmål i dag. Når man ser på sammenbruddet i LTMC i USA, havde virksomheden en egenkapital på USD 5 milliarder. Den havde oprindeligt en gældsfinansiering på USD 200 milliarder; da ligger de andre vurderinger noget over USD 1 billion. Det problem, vi for øjeblikket står over for på de finansielle markeder, er de store finansielle institutioners gældsfinansiering rundt om i verden. Det har vi ingen kontrol over. Vi er nødt til at sikre, at vi har store mindstereserver og fuldkommen gennemsigtighed, særligt hvad angår de finansielle institutioners gældsfinansiering.
Vi er også nødt til at sikre, at dette bliver centralbankernes ansvar. Når kommissær Bangemann svarer, og så sandelig når ECB svarer, er vi nødt til at sikre, at de forstår, at det er deres ansvar at overvåge denne proces og sikre gennemsigtighed. Vi er nødt til at styrke den centrale kontrol som følge af størrelsen på nogle af disse finansielle organisationer. Hvis man ser på bruttonationalproduktet globalt, er nogle af verdens største BNP-producenter ikke lande - det er faktisk virksomheder. Vi er derfor nødt til at sikre, at centralbankerne er involveret, når de finansielle institutioner udfører deres aktiviteter. Vi har brug for gennemsigtighed og mindre subsidaritet inden for dette område. Vi ønsker ikke, at medlemsstater eller andre stater opererer ud fra egne regler. Dette er et område, hvor kollektiv suverænitet vil hjælpe med til at løse problemet. Vi er nødt til at præcisere ECB's beføjelser inden for to områder. For det første ECB's rolle i forhold til medlemsstaterne, og for det andet ECB's rolle i forhold til de finansielle institutioner generelt.
Afslutningsvis er det nu presserende, at Parlamentet afholder en høring og fører de mennesker, der har været involveret i G7 og G22, hr. Duisenberg samt direktøren for Den Internationale Betalingsbank sammen så hurtigt som muligt for at se på konklusionerne af det, der er foregået i Washington. Vi er nødt til at udøve vores autoritet som en demokratisk valgt forsamling for at sikre, at de foranstalter denne gennemsigtighed og præcisering af fremtidige roller.

Formanden
Forhandlingen under ét er afsluttet.
Afstemningen finder sted kl. 12.00.

Teleterminaludstyr
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er indstilling ved andenbehandling (A4-0337/98) fra Udvalget om Økonomi, Valutaspørgsmål og Industripolitik om Rådets fælles holdning (C4-0342/98-97/0149(COD)) fastlagt med henblik på vedtagelse af Europa-Parlamentets og Rådets direktiv om tilsluttet teleterminaludstyr samt gensidig anerkendelse af udstyrets overensstemmelse (Ordfører: Read).

Read
Hr. formand, kolleger i Udvalget om Økonomi, Valutaspørgsmål og Industripolitik vil vide, at dette er vores andet forsøg på at nå frem til et arbejdsdirektiv om dette emne. Det forrige forslag fra Kommissionen i 1990 henholdt sig til testlaboratoriumsmetoden for at sikre overensstemmelse, før terminaludstyret kunne komme på markedet. Af forskellige grunde, der nu, tror jeg, er gemt væk i historien, fungerede det direktiv ikke særlig godt. Kommissionen har rimeligt nok fremsat endnu et forslag, der flytter vægten fra en testlaboratoriumsmetode vedrørende certificering til en metode, der involverer en erklæring fra fabrikanten. Som ordfører mener jeg, at det er den rette indfaldsvinkel og er ikke uenig i Kommissionens ideologi på dette punkt.
Kommissionen har ligeledes inkluderet radioudstyr som en del af dette direktivs kompetenceområde. Igen mener jeg, at dette er yderst passende. Man forsøgte tidligt under førstebehandlingen at påvirke mig på vegne af radioamatører, der var bange for, at deres egne aktiviteter ville blive berørt af dette, men de er nu ved at blive beroliget.
Jeg har brugt meget tid på irriterende spørgsmål om skade på netværket og sandsynligheden for skade på netværket - måske kunne kommissæren kommentere dette. Jeg har forsøgt at sikre, at mine anbefalinger vedrørende dette emne, både ved første- og andenbehandlingen, står i forhold til eventuelle skader. Mange mennesker, der var beskæftiget med gennemførelsen af direktivet var naturligvis interesseret i dette.
I forslaget, og i Parlamentets reaktion på det, anerkendes det ligeledes, at der har været meget store teknologiske ændringer mellem det første og andet forslag. Vi har forsøgt at tage dette så vel som spørgsmålet om forbrugerinteresser og -ansvar med i betragtning, og vi har specielt forsøgt at tage behovene hos de handicappede, særligt de blinde og døve forbrugere, med i betragtning.
Det har været et kolossalt arbejde, som jeg takker mine kolleger i Parlamentet, Kommissionen og Rådet for, at nå frem til en arbejdsdygtig tekst, der opfylder alle de forbehold. Der blev presset kraftigt på for at undgå forlig vedrørende dette. Det er vigtigt at sige det ærligt. Jeg er sikker på, at kommissæren forstår Parlamentets følsomhed vedrørende dette. Vi ved, at der skal være en grundig gennemgang af hele lovgivningen næste år. Hvis der er punkter, der viser sig ikke at fungere i praksis, er jeg sikker på, at de kan gennemgås der.
Jeg vil gerne på tidspunktet for afstemningen kunne forklare, hvorfor kompromisteksten i min kollegas navn, hr. Hendrick, særligt skal roses. Dette er ændringsforslag 18. Det er den bedste mulighed. Jeg håber, Parlamentet støtter det, ikke blot for at undgå forlig - selvom det har været et mål - men mere for at sikre, at vi får udarbejdet et direktiv, der kan hjælpe industrien, forbrugere og specielt de mest sårbare forbrugere.
Jeg anbefaler jer teksten. Jeg håber inderligt, at den får bred støtte på tværs af grupperne, når der skal stemmes om den senere her til morgen.

van Velzen, W.G.
Hr. formand, hr. kommisær, kære kolleger, den kraftige nedsættelse af udviklingstiden for teleterminaludstyr, liberaliseringen af teleterminalmarkederne og den tiltagende konkurrence i den forbindelse kræver hurtige procedurer for markedsføring af teleterminaludstyr såsom telefon og fax.
Direktivet, RTTE, som vi behandler i dag, bevirker, at producenter af disse produkter undgår langvarige og slæbende godkendelsesprocedurer. Jeg vil gerne takke kollega Imelda Read for hendes bidrag til rationaliseringen af dette meget tekniske direktiv og for det gode samarbejde i de sidste uger og måneder. Endvidere vil jeg gerne takke Kommissionen for den konstruktive måde, hvorpå den i samarbejde med Europa-Parlamentet og Rådet har forbedret dette forslag, som i begyndelsen var meget uklart.
Hr. formand, det centrale i direktivet er de krav, som teleterminaludstyr skal opfylde i Europa. Det er meget vigtigt for et telefonselskab med eget netværk, at det har mulighed for at holde inferiøre produkter borte fra netværket, fordi forbrugerne ellers kan få det indtryk, at det fungerer dårligt. Udvalget om Økonomi, Valutaspørgsmål og Industripolitik har derfor, også på grundlag af PPE-gruppens forslag, accepteret et ændringsforslag, som gør det muligt for kompetente nationale instanser at fjerne inferiørt udstyr fra netværket, hvis der viser sig at være dokumenterede problemer. Hvorfor er de så vigtige, dokumenterede problemer? Hvis et telefonselskab i Nederlandene, f. eks. Telfort, kan bevise, at et apparat beskadiger eller misbruger netværket alvorligt, så kan den nederlandske teletjeneste i Groningen fjerne dette apparat fra markedet. Ved at kræve, at problemerne skal dokumenteres, inden der fjernes udstyr fra netværket, undgår man, at operatørerne misbruger direktivet til at afværge nye konkurrenter på markedet. Samtidig er den ordning, som er foreslået af Europa-Parlamentet, en tilskyndelse til netværksoperatørerne til at investere i en styrkelse og forbedring af deres netværks kvalitet.
Fornyende produkter kræver ofte mere af netværket. Operatørerne kan således ikke udelukke disse produkter, fordi deres netværk ikke er godt nok. Efter min mening, hr. formand, er såvel operatørernes som producenternes interesser sikret med denne balance.
Hr. formand, desværre har industrien ikke været involveret tilstrækkeligt ved forberedelsen af dette Kommissionsforslag. I den fælles holdning er mit forslag om, at Kommissionen regelmæssigt skal rådspørge repræsentanterne for netværksoperatørene, for forbrugerne og for producenterne heldigvis medtaget. Herved sikres det, at disse medspillere på markedet i fremtiden engageres ved nye udviklinger. Dette direktiv imødekommer de ca. 50 millioner europæiske handicappedes behov, og det er en hyldest til fru Mel Read. Europa-Parlamentet har derfor fået indsat i direktivet, at handicappede uden eller kun med minimale tilpasninger skal være i stand til at bruge teleterminaludstyr. Direktivet går ud fra selvattestation fra producentens side, men det skal føre til, at der i en medlemsstat altid findes en instans, som kontrollerer anvendelsen af nærværende direktiv. Jeg mener altså, at denne fleksible godkendelsesprocedure vil føre til, at det hurtigt voksende teleterminalmarked fungerer bedre.

Sichrovsky
Hr. formand, alle bestemmelser, som forenkler det europæiske system med radio- og teleterminaludstyr, skal bifaldes og ligeledes den særlige understregning af betydningen af, at apparaturet skal kunne anvendes af handicappede. I virkeligheden står vi over for et problem, som måske får for lidt opmærksomhed.
Der er meget stor prisforskel på de apparater, forbrugeren for øjeblikket kan købe, når vi sammenligner med lande uden for Europa. Stadig flere fra Det Europæiske Fællesskab, der som turister rejser til USA eller Asien, vender hjem med apparater, som er væsentlig billigere end i Europa. Her skal der findes en metode, som gør det muligt for medlemslandene at fjerne apparater, som ikke lever op til kvalitetskravene, fra markedet, uden at det får indflydelse på konkurrenceevnen.
Der er lige et ønske til, hvad angår en opgave, der venter: forenklingen af markedet mellem USA og Europa.

Bangemann
Hr. formand, samarbejdet med ordføreren har som altid været en sand fornøjelse, og det resultat, vi drøfter her i dag, er en betydelig forbedring af den fælles holdning. Det ses også af, at vi kan acceptere alle ændringsforslag undtagen 1 og 13 og det kun af formelle grunde, som det er ordføreren bekendt. Vi støtter også det forslag, hun fremsatte her endnu en gang, om at sammenfatte ændringsforslag 15 og 18 til et kompromis, så at et samråd med Rådet kan undgås.
Betydningen af dette direktiv fremgår allerede af, at det træder i stedet for to direktiver, som vi tidligere har udstedt, og ca. 1.500 statslige forskrifter. Det vil sige, at ændringen af vores oplæg vil overflødiggøre megen bureaukrati, og jeg mener, at vi alene i kraft deraf kan skabe en forbedring af markederne på dette område.
Der tages endvidere på udmærket vis hensyn til mange særlige krav i denne forskrift, og jeg vil sige til fru Read - hr. van Velzen har allerede gjort opmærksom på det - at med de bestemmelser, der nu er nedfældet, synes også kompatibiliteten med nettene at være sikret, og der skulle derfor egentlig ikke blive tale om alt for store problemer dér.
Det er rigtigt, at vi i hvert fald til næste år får lejlighed til at vende tilbage til hele sagen endnu en gang, dersom det er nødvendigt, og jeg vil allerede sige tak i forventning om det nye samarbejde. Jeg tror, at vi inden for dette område af informationssamfundet i videre forstand i mellemtiden får en position, som vores største konkurrenter vil misunde os. Vi er blevet førende på dette område først og fremmest takket være vores tekniske udvikling, men tillige takket være den måde, hvorpå vi politisk følger og fremmer denne udvikling.

Formanden
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted kl. 12.00.

Overgangen til euroen
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A4-0304/98) af Langen for Udvalget om Økonomi, Valutaspørgsmål og Industripolitik om meddelelse fra Kommissionen om overgangen til euroen: konsekvenserne for EU's politik, institutioner og lovgivning.

Langen
Hr. formand, vi behandler i dag en meddelelse om konsekvenserne af overgangen til euroen for Fællesskabets lovgivning og politik, som stammer fra slutningen af 1997. Den blev forelagt af Kommissionen, inden afgørelserne om eurozonen med 11 deltagere blev truffet, og i dag kan vi konstatere, at en del af de opgaver, der blev nævnt dér, allerede er gennemført.
En meget betydelig del venter stadig, navnlig det, medlemsstaterne skal omsætte, men det hjemmearbejde, Kommissionen selv skal lave, har gjort fremskridt i denne periode.
Afgørelserne for euroen - det tror jeg godt, man må sige ved indledningen af en debat om dette punkt - var meget positive, og stabiliteten i det europæiske økonomiske og finansielle område i tider med asiatiske, russiske og latinamerikanske kriser har vist, at et stort euroområde giver europæerne og verdensøkonomien som helhed fordele. Derfor har vi i dag klarhed over, at afgørelserne om euroen uden forbehold skal bedømmes som værende positive, og at Den Økonomiske og Monetære Union kan træde i kraft præcis den 1. januar 1999.
Et af de emner, der omtaltes i meddelelsen, er de agromonetære ordninger, og vi har dette emne på dagsordenen på fredag i fru Schierhubers betænkning, nemlig de agromonetære ordninger, som under alle omstændigheder skal træde i kraft den 1. januar 1999. Her har Kommissionen forelagt to udkast til forordninger, som drøftes på fredag, og som også allerede nævnes i denne betænkning.
Kommissionens meddelelse behandler i alt tre områder: fællesskabsbudgettet, landbrugspolitikken og forvaltningsopgaverne. Intensiteten i Parlamentets drøftelser kan De se af, at i alt fem udvalg var involveret som medvirkende rådgivende udvalg, og vi har som slutresultat kunnet blive enige om en betænkning, hvor argumenter fra alle sider - budget, landbrugspolitik, regionalpolitik, eksterne økonomiske forbindelser og retlige anliggender - er taget med.
Område to er omstillingen af fællesskabsretten eller den retlige ramme for euroen og euroens vigtigste konsekvenser for fællesskabsretten.
Område tre er de operationelle aspekter af omstillingen, som vedrører statistik, kasseforvaltning, finansmanagement, informationssystemer og kommunikationsspørgsmål.
Jeg vil her kort nævne de vigtigste områder: for det første fællesskabsbudgettet. Problemet med vekselkursrisici og udgifterne til det dermed forbundne finansmanagement har hidtil haft meget negative indvirkninger på fællesskabsbudgettet. På udgiftssiden er ca. 44 % af udbetalingerne sket i ecu og knap 56 % af udbetalingerne i nationale valutaer, mens medlemsbidragene til Den Europæiske Union overvejende betales i national valuta. Det har indtil nu krævet et uhyre stort finansmanagement, som har været dyrt, men som for fremtiden bortfalder i de 11 EU-deltagerstater, fordi alt tidligere skulle betales på grundlag af nationale vekselkurser og nationale valutaer.
I forbindelse med de agromonetære ordninger er det en kendsgerning, at der ud over den officielt variable ecukurs har eksisteret en såkaldt grøn kurs med det formål at udligne udsvingene i valutaerne og dermed sikre landbrugerne i alle Den Europæiske Unions lande sammenlignelige indkomster. Til dette formål anvendtes landbrugsomregningskurserne, som i de sidste år har fjernet sig stadig mere fra de faktiske omregningskurser på markedet og dermed fra ecuen. Ændrer valutaerne sig, ændres værdien af de fastsatte priser og beløb i nationale valutaer, og som helhed har denne ordning, som måtte afskaffes i sin gamle form i 1995, ifølge Kommissionens udsagn betydet udgifter på ECU 8 milliarder om året. Endnu i dag, efter den nye ordning, skønnes disse udgifter at være på ECU 1.000 til 1.500 millioner, når det er værst, det vil sige lige ved ECU 3 milliarder. Først nyordningen med en overgangstid på fem år kan forhindre disse udgifter, og den vil kun gælde for de lande, som ikke deltager; men det skal vi drøfte på fredag, navnlig spørgsmålet om, hvorvidt den, der som f.eks. Storbritannien bevidst ikke deltager i euroen, for fremtiden skal have de samme udligningsydelser som før.
Område tre er de administrative udgifter, som udgør ca. ECU 2, 7 milliarder. Der er 30.000 EU-tjenestemænd; 90 % af dem bor i Belgien og Luxembourg, og da de to lande er med, skal en del af problemerne klares her. Men det er bestemt en opgave at arbejde på, at de medlemsstater, hvor disse tjenestemænd bor, omstiller så tidligt som muligt, og at Kommissionen også gør det.
Jeg vil gerne sige mange tak til alle medvirkende rådgivende udvalg. Betænkningen vil - håber jeg - få et bredt flertal. De to ændringsforslag, som Gruppen Europæisk Radikal Alliance har stillet, anser jeg for at være forfejlede; navnlig efter drøftelsen med formanden for ECB, Duisenberg, i sidste uge i Underudvalget om Monetære Anliggender vil der efter min overbevisning ikke kunne stemmes ja til de to ændringsforslag.

Arias Cañete
Hr. formand, hr. kommissær, mine damer og herrer, på vegne af Udvalget om Regionalpolitik vil jeg ønske hr. Langen tillykke med den fremragende betænkning og med, at han har været rede til generøst at indarbejde vores udvalgs beskedne bidrag.
Udvalget om Regionalpolitik deler den positive modtagelse, som Udvalget om Økonomi, Valutaspørgsmål og Industripolitik har givet Europa-Kommissionens meddelelse om konsekvenserne af overgangen til euroen for EU's politik, institutioner og lovgivning. En meddelelse, der - som ordføreren fremhæver - er frugten af en bred dialog inden for Europa-Kommissionens tjenestegrene og med andre EU-institutioner.
Inden for rammerne af strukturfondene er det klart, at det letter overgangen, at bidrag og betalinger allerede nu udtrykkes i ecu, og samtidig forsvinder valutarisikoen for de lande, der deltager i euroen.
De potentielle deltagerlandes situation er noget anderledes, og det bør overvejes, hvordan det kan sikres, at de ikke straffes for deres strukturforanstaltninger på grund af deres valutas udsving i forhold til euroen.
Overgangen til euroen vil få betydelig indvirkning på Fællesskabets statistik, og derfor støtter vi Eurostats hensigter om at tilpasse primærserierne og dermed bevare de statistiske oplysningers og seriers kontinuitet. Og vi glæder os over, at vores ordfører i betænkningen anmoder om, at der hurtigst muligt indføres en fælles overgangspolitik for hele det europæiske statistiske system. Vores udvalg anmoder tillige om, at man benytter sig af lejligheden til at skabe et europæisk administrativt samarbejdsnet på edb-og statistikområdet med henblik på at sikre konsekvente systemer ikke blot til rutinemæssig opfølgning på økonomiske data, men især til baggrundsoplysninger for beslutningstagningen.
Udvalget om Regionalpolitik mener, at Kommissionen i forbindelse med oplysningskampagnerne skal gøre sit yderste for, at de regionale myndigheder og modtagerne af støtte fra strukturfondene er orienteret om konsekvenserne af overgangen til euroen.
Til sidst vil vi sige, at det stadig er nødvendigt grundigt at undersøge Den Monetære Unions indvirkning på forskellene mellem regionerne på basis af samhørighedsprincippet. Og vi afventer spændt resultaterne af den omfattende undersøgelse om spørgsmålet, som er under udarbejdelse i Kommissionen.

Randzio-Plath
Hr. formand, ordføreren har i sin virkelig gode betænkning gjort det meget klart, hvor meget arbejde der venter de europæiske institutioner, og hvor vigtig den rettidige omstilling til euroen er for Fællesskabets fremtid, ikke kun fordi ca. 4.000 retsakter berøres af omstillingen til euroen, men også fordi eurotidsalderen vinder indpas i de europæiske institutioners materielle positioner gennem forandring.
Naturligvis stilles der i første omgang også krav til de nationale forvaltninger, fra skattemyndigheder til planer om omstilling af parkeringsautomater og opkrævning af gebyrer, men her drejer det sig nu om, at Den Europæiske Unions budget, omregningskurserne i landbrugspolitkken eller vederlag og pensioner omstilles til euro, og det skal ske rettidigt. Som Europa-Parlament gjorde vi det i gennemførelsen af grønbogen om indførelsen af euroen meget klart, at det offentlige efter vores mening skal gå i spidsen med indførelsen af euroen.
Vi har med beklagelse måttet konstatere, at dette ikke er tilfældet hverken i medlemsstaterne eller på kommissionsplan, for denne meddelelse går jo allerede tilbage til 1997. Vi kan ikke se, at der er sket yderligere fremskridt i den sekundære lovgivning, selvom Kommissionen korrekt er enedes om, at der vil komme yderligere retsakter.
Jeg anser det også for meget vigtigt for det private erhvervsliv, at der hersker klarhed, og at talrige forskrifter i winmark -lovgivningen også så snart som muligt underkastes et sæt regler i statistik og i regnskabsvæsen. Det er også vigtigt for, at endnu flere virksomheder indstiller sig på rettidig anvendelse af euroen, for lige nu viser tal jo stadig, at kun ca. 24 % af de europæiske virksomheder rent faktisk vil afvikle deres betalingsoverførsler i euro i det nye år, hvor eurotidsalderen indledes. Det vil derfor ikke kun være af betydning, at budgettet omstilles til euro, da budgettet opstilles i ecu, mens indbetalingerne til det for en stor dels vedkommende foregår i nationale valutaer og udbetalingerne i ecu og nationale valutaer. Vi kan virkelig spare kæmpesummer i vekselkursrisici og udgifter til finansmanagement, og det vil - netop det har ordføreren allerede gjort opmærksom på - få positive indvirkninger på det agromonetære område i forbindelse med fastsættelsen af priser og subventioner i euro, hvorved den hidtidige ordning med forvridninger og belastninger falder bort.
Forordningen om indførelsen af euroen, de europæiske pengelove har bragt retssikkerhed og aftalekontinuitet. Ingen må tvinges til at bruge euroen, ingen hindres i at bruge den, men det må ikke blive de europæiske institutioners akilleshæl, at det kræves af dem, at de skal bevise eurotidsalderen gennem deres tilstedeværelse ved overgangen til euroen. Jeg regner her med en ny dynamik og en ny aktivitet i Kommissionen og i de øvrige europæiske institutioner.

Porto
Hr. formand, jeg ønsker Kommissionen og hr. Werner Langen tillykke med henholdsvis meddelelse og betænkning, der med stor omhu behandler spørgsmål af stor betydning for virkningerne af overgangen til euroen på områder så forskellige som EU-budgettet, herunder de agromonetære betalinger og de administrative udgifter, toldrettigheder og kontrakter samt statistikker og finansstyring. Analysen bekræfter den positive mikroøkonomiske virkning for alle disse områder, der allerede før er blevet forudset for euroen, gennem fjernelsen af de omkostninger, som vi dag har på grund af transaktioner, uvished og beregninger med de forskellige nationale valutaer. Kommissionen kan således konkludere i sin meddelelse, at den samlede vurdering er altovervejende positiv.
Disse udsigter må dog ikke få os til at indtage en afventende holdning, for det er nødvendigt at være opmærksom på selv de mindste detaljer på alle områder, idet vi dog medgiver, at det vil være nødvendigt at prioritere som sekundært f.eks. at skulle meddele alle de tilfælde i 4.000 EU-retsakter, hvor de monetære henvisninger fremover skal nævnes i euro, således som konklusion 27 foreslår.
Således som processen skrider frem, vil både de økonomiske aktører og de almindelige borgere umiddelbart komme til at identificere sig med euroen. Jeg tror derfor, at den største indsats skal rette sig mod at fortsætte den vellykkede oplysningskampagne om euroen og nok sætte særligt ind med hensyn til de nødvendige tilpasninger, lige fra det udstyr, der bruges inden for handelssektoren, særlig de små og mellemstore virksomheder, for ikke - selvom det ikke er emne for denne betænkning - at tale om udbredelsen af euroen uden for eurozonen på grund af den afhængighed, der gør sig gældende mellem alle markederne i verden.
Forventningerne om euroen får virksomhederne til at se på valget af den som et indicium på effektivitet og modernitet, således som det f.eks. sker i mit land. Der er kun grund til give dette bred opbakning på en måde, som er til gavn for både virksomhederne og den nye valuta, som vi er i gang med at indføre.

Boogerd-Quaak
Hr. formand, den foreliggende meddelelse fra Kommissionen og betænkningen af ordføreren hr. Langen angiver, hvor mange indviklede procedurer vi endnu skal igennem for at få euroen indført. Jeg mener derfor også, at oplysning er meget vigtig.
I både meddelelsen fra Kommissionen og i betænkningen af hr. Langen kan vi læse, at overgangen giver betydelige besparelser på grund af, at f.eks. kompensationerne i landbrugssektoren mellem medlemsstaterne bortfalder, og at der, som følge af at landbrugets omregningskurser bortfalder, i hvert fald spares ca. 1-1.5 milliard. Det fører mig hen til spørgsmålet: Hvad sker der med de penge, der spares? Er der her en ekstra mulighed for hjælp til erhvervslivet eller til oplysning? Det vil jeg gerne have en nærmere forklaring på.
Endvidere vil jeg sige, at vores gruppe støtter ændringsforslaget fra ARE-gruppen. Vi mener, at eurolandene skal tale med én stemme ved eksterne repræsentationer, og at ECB skal være repræsentant for de monetære organer, når det drejer sig om at træde frem ved internationale topkonferencer såsom G7. Vores gruppe har på det område forberedt mundtlige spørgsmål til den kommende mødeperiode. Vi støtter helt sikkert dette.
Til sidst, hr. formand, vil jeg gøre opmærksom på eventuelle nye forstyrrelser eller diskrimination mellem de lande, som deltager eller ikke deltager i euroen. Vi står over for omfattende reformer inden for rammen af Agenda 2000, og vi har ved MacSharry-planerne set, at nogle lande på en fiks måde har været i stand til at modtage reformerne ved at devaluere deres møntenhed. Her kan man få lignende eksempler. Mit spørgsmål er: Hvordan forholder disse to forordninger sig til hinanden på længere sigt, og får vi ikke her nye former for diskrimination?

Hyland
Hr. formand, det er bydende nødvendigt, når euroen og eurokursen træder i kraft i januar 1999, og når det grønne pund afskaffes, at landmændene ikke bliver taberne, hvad angår værdien af deres indkomststøtte i henhold til den fælles landbrugspolitik.
I Irland er der for øjeblikket to grønne kurser: Den første er til støtte for den fælles landbrugspolitik, f.eks. udbetaling af eksportrestitutioner og interventionslagre, og har varieret betydeligt i løbet af de sidste atten måneder. Den anden grønne kurs er til direkte indkomststøtte til landmænd, f.eks. præmiebetalinger. Den grønne kurs for disse betalinger har være frosset fast på et favorabelt niveau siden 1995 og har derfor ikke været underlagt valutasvingninger.
Jeg støtter hr. Langen, når han angiver, at han er interesseret i, at europæiske landmænd ikke bliver taberne, når euroen træder i kraft. Hans udkast til beslutning anerkender, at der skal oprettes en landbrugsgodtgørelse, så samtlige sektorer i samfundet kan drage fordel af ØMU'en. Dem, der er tæt på landbrugssektoren, er klar over den stigende bekymring vedrørende vores traditionelle familielandbrugsstrukturs fremtidige levedygtighed. Det konstante fald i antallet af mennesker, der er beskæftiget inden for landbruget samt aldersgruppefordelingen, der bliver værre og værre, blandt landmænd, er sociale indikatorer, som vi ignorerer på eget ansvar.
Kommissionen har fremsat forslag til Rådet (landbrug) vedrørende dette emne, der opstiller mulige handlingsplaner. Der er blevet dannet en arbejdsgruppe i Europa, der skal fremsætte endelige forslag på basis af de fremsatte udkast til beslutninger, så man opnår en sammenlignelig situation vedrørende dette emne. Der er inkluderet kompensatoriske foranstaltninger i forbindelse med prisnedsættelser på oksekød i udkastet til beslutning, men der skal arbejdes yderligere for at garantere, at irske og europæiske landmænd er fuldstændig beskyttet ved overgangen til euroen.
Det nuværende agromonetære system i Europa er en yderst kompleks ordning primært som følge af dobbeltkursen, hvorved udgifterne øges på grund af omregningskurserne i den fælles landbrugspolitik, der til tider er højere end markedsværdierne. Der er pt. et behov for at inkludere forenkling i en given ny aftale med mindst mulig bureaukrati. Det ville tjene et meget positivt formål for alle landmænd, der skal modtage udbetalinger i kraft af den fælles landbrugspolitik i fremtiden.

Soltwedel-Schäfer
Hr. formand, kære kolleger, Langen-betænkningen beskæftiger sig med konsekvenserne af euroen på tre punkter: for de nationale og kommunale budgetter, for landbrugspolitikken og for administrationen. Hvad angår landbrugspolitikken, er det i forbindelse med omstillingen til euroen ikke tilstrækkeligt kun at gå administrativt frem. Euroen bliver også mere stabil, når vi omsider får en anden landbrugspolitik, således som det så ofte er blevet ønsket og krævet i Europa-Parlamentet, og når de nye forslag fra Kommissionen angående dette område er blevet anerkendt også internationalt henholdsvis i hele Europa.
Et par ord om informationskampagnen: I Økonomiudvalget bliver det igen og igen klart, at informationskampagnen er uhyre vigtig i forbindelse med omstillingen til euroen. Jeg vil imidlertid gerne her helt klart sige og indtrængende anmode netop den kompetente kommissær om, at man i rådgivningen ikke fremstiller f.eks. kvinderne som handicappede, men behandler spørgsmålet på en anden måde.
Og lige et par ord om SMV. Det er ikke tilstrækkeligt, at vi starter en informationskampagne på dette område. I forbindelse med rådgivningen skal SMV have tilbudt gratis omstilling på computerområdet eller på andre områder. Det må der stilles helt bestemte krav om. Dermed bringer vi euroen nærmere på borgeren og fjerner den hurdle, der rejser sig foran euroen på dette område.
Lige et par ord om debatten for lidt siden om Den Europæiske Centralbank. Jeg har på fornemmelsen, at de, der har haft ordet før mig, stiller for store krav til Den Europæiske Centralbank og fuldstændig overbebyrder den. Gennemskuelighed og kontrol til Den Europæiske Centralbank er, hvad der mangler. Det skal også være hovedpolitikken for euroen. Når jeg med Italien som eksempel allerede nu ser, med hvor ringe gennemskuelighed man kan arbejde i Den Europæiske Centralbanks forsamling, gør det det klart, at det netop er det, der mangler for at forhindre svaghed og mangel på stabilitet for fremtiden.

Dell'Alba
Hr. formand, kære kolleger, jeg forstod ikke rigtigt, hvad vores kollega fra Gruppen De Grønne mente, da hun hentydede til Italien og til den manglende gennemsigtighed i administrationen af den italienske valutapolitik. Det må hun forklare mig senere.
Jeg vil gerne sige noget om betænkningen af Langen, og det vil jeg naturligvis for at meddele, at vores gruppe stemmer ja til denne betænkning, men også for at opfordre vores kolleger og ordføreren til at tage de to ændringsforslag i betragtning, som jeg har indgivet sammen med min kollega Castagnède. Det forekommer mig - og det har den aktuelle situation og ØKOFIN-Rådets sidste møde i øvrigt tydeligt vist - at et af de centrale problemer ved overgangen til euroen - foruden de mange og vigtige betragtninger i betænkningen om alle de tekniske, men naturligvis også de politiske og meget væsentlige aspekter - er det punkt, som mangler i betænkningen, og som har været centrum for debatten og for overvejelserne i de seneste par uger, nemlig euroens repræsentation over for omverdenen. Det er ikke uden grund, at det endnu ikke er lykkedes ØKOFIN-Rådet at beslutte eller give nogle klare oplysninger om, hvem der fra den 1. januar 1999 skal være repræsentant for eurozonens landes valutapolitik, økonomiske politik og Økonomiske og Monetære Union.
Det er efter min mening vigtigt, at vi allerede med Langens betænkning kommer ind på dette, hvorefter vi måske kan uddybe det, så det kan komme til at deltage i den samlede debat. Jeg mener, at det er naturligt at bekræfte, at det er formanden for Den Europæiske Centralbank - og grundlæggende kun ham - der i det omfang, det tilkommer ham, deltager i de internationale forsamlinger på vegne af eurozonens lande og på vegne af Den Økonomiske og Monetære Union. Det er efter min mening lige så vigtigt, at Parlamentet slår kraftigt fast, at det er nødvendigt at rede trådene ud i dette kaos - først er det alle tre, der deltager, så skiftes de til det, og så er der en til, der deltager. Jeg tror, at dette bare gør forvirringen større, at det ikke giver noget godt indtryk af os, og at det ikke skaber den tillid til euroen, som er en væsentlig betingelse for dens succes.
Afslutningsvis vil jeg gerne sige, at jeg håber, De vil godkende de to ændringsforslag fra Gruppen Europæisk Radikal Alliance.

Blokland
Hr. formand, i debatten om euroen har jeg ofte bemærket to ensidige opfattelser. Den ene går ud på, at euroen kun giver fordele, og den anden siger, at den kun skaber ulemper. Jeg har ikke megen tiltro til nogen af disse meninger. Euroens finansielle fordele for Fællesskabets budget er indlysende. Det er i øvrigt logisk, når antallet af møntenheder aftager med ti.
Også i det agromonetære system forventes der store besparelser. Den såkaldte »dobbelte kurseffekt« forsvinder, fordi der ikke længere håndteres en grøn kurs. I det nye agromonetære system er der dog stadigvæk en åben ende, idet revalueringer kompenseres, mens der ikke foretages noget ved devalueringer, selvom de pågældende landmænds indtægter derved stiger midlertidigt. Her skjuler der sig også noget der ligner konkurrenceforvridning.
Den finansielle risiko hos fire medlemsstater er nu meget mindre. Besparelsen på 1.3 milliarder gylden synes at være et forsigtigt overslag. Men når Den Europæiske Union udvides med nye medlemsstater, der ikke deltager i ØMU'en med det samme, er Kommissionen nødt til at gøre noget ved direktivets åbne ende, hvis den ønsker, at ubegrænsede overskridelser skal høre fortiden til.
Til sidst formår jeg ikke at indse den politiske og symbolske betydning af at tilstræbe, at EU-personalets løn konverteres til euro allerede pr. 1.januar 1999. Slet ikke når pengene stadigvæk hovedsageligt udbetales i belgiske eller luxembourgske kontanter. Af hensyn til personalet lægger jeg stor vægt på klarhed og omhu.

Paasilinna
Hr. formand, kære kolleger, som jeg tidligere har sagt er denne globale økonomiske og finansielle uro af en sådan art, at den nu bredt underminerer almindelige menneskers liv også i andre lande end dem, hvor den startede. I Rusland er der først og fremmest tale om en politisk krise, som har økonomiske følger. Derfor mener jeg, at emnelisten for den næste topmøde i Den Europæiske Union bør omfatte den internationale valutaspekulation, dens beskatning og dens generelle styring. Der er rigeligt at drøfte i det.
I starten af den tredje fase skal vi også specielt garantere, at strukturfondene relateres til valutareformen for at kunne realisere unionspolitikken i fuldt omfang også i overgangsperioden. Som eksempler er der flere opgaver, f.eks. skal administrationen af Tacis-midlerne være på plads. Det er klart, at Den Europæiske Unions egne institutioner skal være foregangsmænd i denne proces.
Jeg er enig med kollega Langen i, at reformerne i det agromonetære system er fornuftige og nødvendige. Indførelsen af euroen kommer til at reducere landmændenes indkomsttab i hvert fald i den henseende, at valutakurserne bliver stabile. Problemet vil så være situationen i de lande, som forbliver uden for valutaunionen. Vi skal tænke således, at det indre marked bør gælde også der.
Det ser ud til, at euroområdets valuta bliver stabil, hvilket vi er tilfredse med. Men det forudsætter, at medborgerne har tillid til denne valuta og at også ansvarsspørgsmålene genovervejes. Jeg er i denne forbindelse bekymret over situationen i de små og mellemstore virksomheder. I mit land har de slet ikke forberedt sig til forandringen. Der er mangel på knowhow. Det er derfor, jeg gentager idéen om, at Kommissionen bør udfærdige en informationspakke netop med hensyn til SMV-sektoren, i særdeleshed servicesektoren, som ser ud til at være den allersidste i forberedelserne til indførelsen af euroen.

Garosci
Hr. formand, i dag er der ca. 100 dage til indførelsen af den fælles valuta, og med den meddelelse, som vi behandler i dag, har Kommissionen til hensigt at foretage en komplet vurdering af de konsekvenser, som overgangen til euroen vil få på fællesskabsplan, og af følgevirkningerne i medlemsstaterne i den forbindelse. Disse følgevirkninger indebærer såvel nogle risici som nogle muligheder. Der er naturligvis flere muligheder, end der er risici. Vi skal tilrettelægge de tre år, hvor der teknisk set ikke er nogen forpligtelse eller noget forbud, på den bedst mulige måde, idet vi inddrager den private og den offentlige sektor, idet vi inddrager virksomhederne og institutionerne, og idet vi retter særlige informationsaktioner i den forbindelse mod borgerne og sørger for uddannelsesaktioner internt i virksomhederne.
I betænkningen af hr. Langen gøres der helt korrekt opmærksom på alle disse retningslinjer, og der står kort sagt, at der er en række fordele ved euroen, som vi skal holde os for øje. Den første fordel er, at man fjerner den risiko, der er forbundet med valutakurserne, og at man fjerner bank- og valutaomkostningerne. Den anden fordel er, at en hel række grupper kan være rolige både med hensyn til de offentlige ansattes løn, f.eks. de ansatte inden for Fællesskabet, og med hensyn til pensionen. Og den tredje fordel er, at virksomhederne fra den 1. januar 1999 kan være sikre på, at mindst 75 % af deres omsætning ikke længere er forbundet med kursrisici eller med risikoen for at få en fortjeneste det ene år - eller den ene måned - og få et tab det næste, netop fordi alle deres transaktioner i forbindelse med køb og salg vil ske med en stærk valuta; en valuta, som vil få sin plads der, hvor den vil blive sammenlignet med to andre stærke valutaer, nemlig dollaren og yennen.
Den medfører således både nogle risici og nogle muligheder, men lad os først og fremmest vurdere risiciene - som i denne fase stadig er mindre end mulighederne - så vi bliver teknisk og psykologisk klar til den fælles valutas komme.
Tillad mig at komme med en lille afsluttende bemærkning i den forbindelse. Jeg vil bede Kommissionen om, at udsætte trykningen og udstedelsen af femhundredeeurosedlen et år. Det er en alt for høj værdi i en situation, hvor vi allerede får seks andre sedler med en ny værdi. I mit land svarer EUR 500 f.eks. til en million lire, og den største seddel, der eksisterer i Europa, svarer til en halv million lire, det vil sige til EUR 250. Hertil kommer, at der som bekendt allerede er teorier fremme om falske euro, og at der sågar allerede er en tryktype, som er blevet stjålet. Ud fra et praktisk synspunkt er der således også tale om en psykologisk sikkerhed for den fælles valuta, som indebærer flere muligheder end risici.

Lukas
Hr. formand, den foreliggende betænkning er en udmærket optælling af alle de finansielle konsekvenser, der opstår for Den Europæiske Union, når euroen indføres. Alligevel vil jeg sige, at betænkningen måske har en brist i og med, at den ikke gør opmærksom på, at der takket være bortfaldet af de agromonetære ordninger i forbindelse med decharge for budgettet frigøres et stort beløb, og at dette beløb bør komme medlemsstaterne til gode.
De skrappe sparerunder i EU's medlemsstater med henblik på forberedelsen til euroen har reduceret de offentlige investeringer drastisk og dermed også bidraget til en forøgelse af arbejdsløsheden. Som vi alle ved, ligger de offentlige investeringer i Europa på et meget lavt niveau. Med henblik på at øge borgernes tillid og dermed forbedre konsumsituationen i Europa skal der derfor gøres alt for, at de penge, der nu frigøres ved indførelsen af euroen, kommer medlemsstaterne til gode, så at de får mulighed for at finansiere foranstaltninger til bekæmpelse af arbejdsløsheden.
De beløb, der frigøres, bør derfor målrettet anvendes til i praksis at sænke medlemsbidragene, for at medlemsstaterne kan træffe målrettede foranstaltninger til bekæmpelse af arbejdsløsheden.

Wibe
Hr. formand, jeg har ingen saglige indvendinger imod denne betænkning. Jeg vil blot kommentere en lille detalje i denne forbindelse, nemlig skæbnen for de lande, som kommer til at stå uden for eurozonen, det vil sige de lande, der i betænkningen omtales som pre-ins .
Problemet for disse lande, det agromonetære problem, består i, at priserne er fastsat i én valuta, men at de må omsættes via en vekselkurs, når de bliver til indkomster. Det fører til varierende indkomster. Man har så indført en kompensationsmekanisme.
Når man nu ændrer på dette system i forbindelse med overgangen til euroen, så vil jeg gerne foreslå, at man helt fjerner denne kompensationsmekanisme. Det kan gøres på to måder. Jeg vil foretrække, at alle udbetalinger skal foregå i euro. Det betyder naturligvis, at indkomsterne i den nationale valuta kommer til at variere. Det er imidlertid helt logisk. Hvis vi forestiller os, at systemet var baseret på en ren markedsprisfastsættelse, så havde priserne jo været opgivet i en international valuta, euro eller dollar, og så havde der også været tale om forskelle i indkomsterne i de nationale valutaer. Desuden er det jo sådan, at hvis en national valuta opskrives i forhold til euroen, så bliver den automatisk mere værd. Så er det også helt logisk, at man udbetales et mindre beløb i den pågældende valuta - og omvendt naturligvis hvis valutaen devalueres. Jeg vil således primært foretrække, at man går over til et system, der udelukkende er baseret på udbetalinger i euro.
Mit sekundære forslag går ud på, at man har et system, der udelukkende er baseret på de nationale valutaer. Det betyder ganske vist, at udgifterne for Unionen kommer til at variere i takt med udsvingene i valutakurserne. Dette modvirkes imidlertid af det faktum, at Unionens indtægter, som jo baseres på de nationale valutaer, kommer til at variere på præcist samme måde. Resultatet for Unionen bliver således et nul.
Kort sagt har jeg følgende forslag til de lande, der står uden for eurozonen: Fjern kompensationsmekanismen og gå over til et ensartet system.

Bangemann
Hr. formand, samtidig med min tak til ordføreren vil jeg anmode både ham, og de kolleger, der har deltaget i drøftelsen, om forståelse for, at min kollega de Silguy ikke kan være til stede her i formiddag. Han ventes først tilbage fra Washington, og han har anmodet mig om at repræsentere Kommissionens standpunkt i denne debat.
Det er rigtigt, at meddelelsen nu allerede ligger noget tilbage i tiden, og derfor er det måske godt, om jeg giver Dem et overblik over tingenes tilstand.
Først tilpasningen af fællesskabsretten. Vi har i samarbejde med den interinstitutionelle gruppe systematisk undersøgt fællesskabsretten for at se, hvor der er behov for omstilling; indtil nu er fristerne for udarbejdelse og omsættelse af disse fællesskabsretlige bestemmelser blevet overholdt.
Vi har fremsat følgende forslag: en ændring af finansforordningen, som Parlamentet drøfter for øjeblikket og som, hvis jeg er korrekt informeret, kan afsluttes inden årets udgang, en ændring af forordningen om personalets pensioner og vederlag, som fra januar 1999 fastsættes og udbetales i euro: forslaget herom kan sandsynligvis også vedtages endnu i november, og den allerede flere gange nævnte ændring af de agromonetære ordninger for gradvis at fjerne differencen mellem de grønne kurser og de faste omregningskurser: denne proces kan være afsluttet i slutningen af 2001 for de medlemsstater, der er med i eurozonen, og i 2004 for de lande, som ikke er med i første omgang. Også dette forslag kan så nå at blive vedtaget inden årets udgang.
Også ændringen af de told- og finansretlige forskrifter går planmæssigt. Vi anser det derfor ikke for nødvendigt for øjeblikket at gå ind på ordførerens opfordring til at offentliggøre en liste over de bestemmelser, der vil blive berørt af indførelsen af euroen.
Vi har for øvrigt i overensstemmelse med Deres ønske og i forståelse med deltagerstaterne vedtaget at fastsætte et nyt ensartet system med kommercielle euroreferencerentesatser. Det nye system vil inden længe blive præsenteret for medlemmerne af OECD; Eurostat får ansvaret for gennemførelsen af det.
Hvad angår de praktiske aspekter af omstillingen: Vi forbereder i overensstemmelse med henstillingerne fra Parlamentets ordfører for øjeblikket omstillingen af alle interne informationssystemer til euroen. Der er navnlig behov for omstillinger med henblik på opstillingen af budgettet i euro fra januar næste år. Også her arbejder Eurostat videre på omstillingen af de statistiske systemer og databanker.
Hr. Langen gør med rette opmærksom på betydningen af den informationskampagne, der er bestemt for personalet i samtlige europæiske organer. Første fase af denne aktion indledtes ved årets begyndelse, og anden fase er for øjeblikket under forberedelse. Endnu inden årets udgang udsender vi en brochure, hvori konsekvenserne af indførelsen af euroen for vederlag og pensioner forklares, til alle ansatte i fællesskabsorganerne samt til pensionisterne.
Jeg mener derfor, at vi kan sige, at de mål, Kommissionen opstillede i sin meddelelse, i hvert fald indtil nu er blevet nået inden for de fastsatte frister. Vi kan naturligvis også, som ordføreren ønsker, forelægge en beretning om den samlede proces med at forberede Fællesskabet på euroen, og det kan sandsynligvis ske inden udgangen af november, så Parlamentet forhåbentlig med denne beretning informeres ikke kun om den aktuelle situation, men også om yderligere nødvendige skridt. Jeg takker for Deres opfordringer.

Langen
Hr. formand, mange tak, hr. kommissær, for dette overblik. Jeg vil gerne udtrykkelig også på Parlamentets vegne rose Kommissionen for, at den tog fat på det hele i god tid og målrettet, og udtrykkelig takke Dem for Deres vilje til at forelægge en samlet beretning her i slutningen af november. Så kan vi på grundlag af denne beretning endnu en gang drøfte, hvad der stadig kan omsættes i detaljer også parlamentarisk.
Jeg vil imidlertid gerne stille Dem endnu et spørgsmål, og jeg ved ikke, om De er rede til eller i stand til at svare på det, fordi det ikke falder ind under Deres egentlige ansvarsområde. I tilknytning til hr. Dell'Albas krav spørger jeg, om problematikken i forbindelse med repræsentation udadtil, eurozone og tillige ECB's rolle på internationale konferencer kunne medtages i denne beretning.
Formand Duisenberg sagde i sidste uge - jeg har kort været inde på det - at der vil opstå betydelige problemer med ECB's juridiske status i disse organisationer, fordi ECB ikke er nogen stat, mens hidtil kun stater har været aktivt repræsenteret i disse forsamlinger - i Den Internationale Valutafond, i Verdensbanken og tillige i G7. Spørgsmålet er, om ECB på denne måde overhovedet skal lade sig indlemme politisk, eller om den kun har rådgivende funktion. I henhold til artikel 105 i EF-traktaten har den en helt klart defineret opgave, nemlig at fastholde valuta- og prisstabilitet. Skulle politiske afgørelser gå i en anden retning, ville ECB muligvis være bundet deraf, selvom det kunne give problemer.
Et spørgsmål, hr. kommissær - jeg ved, det måske er ubilligt: Kan De oplyse os om overvejelserne på kommissionsplan, muligvis også på rådsplan, angående repræsentationen udadtil?

Bangemann
Hr. formand, jeg vil gerne sige tak til hr. Langen for dette spørgsmål, for intet er mig kærere end at bevæge mig uden for mit eget ansvarsområde. Jeg bliver imidlertid nødt til at gøre ham opmærksom på, at der er meget stor forskel på emnet for den meddelelse, vi har behandlet i dag, og de bestemt meget vigtige spørgsmål, han var inde på. Meddelelsen beskæftiger sig med de praktiske problemer, der er i forbindelse med gennemførelsen af vores beslutninger om at skabe en fælles valuta. Vi er efter min mening nået til enighed om, at vi i hvert fald indtil nu har ordnet tingene inden for de fastsatte frister.
ØKOFIN gav på sin sidste samling i forbindelse med disse spørgsmål, som også blev drøftet dér, Kommissionen den opgave at fremsætte forslag i en særlig beretning. Det er komplekse og vanskelige spørgsmål, som naturligvis også hænger sammen med Unionens juridiske natur og med internationale organisationer, som måske også står en smule hjælpeløse over for det, vi her udvikler af dynamik. Vi har planer om at forelægge denne beretning endnu inden udgangen af denne måned, så De dernæst kan gå ind i denne drøftelse og vi sammen med Rådet og Parlamentet kan finde frem til en holdning, som sikrer, at Den Europæiske Union med hensyn til afgørelser, der vedrører den monetære politik og den økonomiske politik, internationalt er repræsenteret korrekt og rimeligt i de institutioner, der er kompetente på dette område.
Man kan naturligvis ikke gå ud fra, at vi med euroen åbner en meget betydelig, ny dimension af den globale monetære politik og så ikke er til stede dér. Det kan ikke være rigtigt. Jeg antager, at vi i denne beretning ikke kun gør opmærksom på denne nødvendighed, men også fremsætter fornuftige forslag.

Formanden
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted kl. 12.00.
(Mødet udsat kl. 11.25 og genoptaget kl. 12.00)

Afstemning
Boogerd-Quaak
Ved den forrige afstemning, det vil sige den sidste afstemning, ville jeg stemme for, og jeg stemte også i tide, men maskinen virker ikke
Betænkning (A4-0285/98) af Bontempi for Udvalget om Borgerlige Frihedsrettigheder og Indre Anliggender om meddelelse fra Kommissionen til Rådet og Europa-Parlamentet om EU's politik mod korruption (KOM(97)0192 - C4-0273/97)
(Forslaget til beslutning vedtoges) Betænkning (A4-0304/98) af Langen for Udvalget om Økonomi, Valutaspørgsmål og Industripolitik om meddelelse fra Kommissionen om overgangen til euroen: konsekvenserne for EU's politik, institutioner og lovgivning (KOM(97)0560 - C4-0591/97)
(Forslaget til beslutning vedtoges)
Kirsten Jensen, Blak, Sindal og Iversen
De danske socialdemokrater har i dag stemt for en betænkning om udvidelse af forordning 1408/71. Forordningen gælder i dag kun for EU-statsborgere samt statsløse og flygtninge. Det er en diskrimination mod de 13 millioner statsborgere fra tredjelande i Unionen, som betaler deres skat og socialbidrag i én medlemsstat, men som mister deres rettigheder med hensyn til social sikring, hvis de flytter til en anden medlemsstat.
Problemet er imidlertid, at det at være omfattet af forordning 1408 forudsætter, at de pågældende personer allerede har ret til fri bevægelighed. Som det er i øjeblikket, har tredjelandes statsborgere ikke ret til fri bevægelighed inden for Unionen. Vi mener derfor, at man først skal finde en løsning på spørgsmålet om fri bevægelighed for tredjelandes statsborgere. Herefter kan man så tage stilling til udvidelse af 1408.

Oddy
Jeg bifalder dette forslag fra Europa-Kommissionen, fordi det fjerner en skævhed i de nuværende regler om social sikring for borgere fra tredjelande. Denne skævhed blev fremhævet af Europa-Parlamentet, og det glæder mig, at Europa-Kommissionen har taget spørgsmålet op og fremsat dette fornuftige forslag.
Borgere fra tredjelande, der er lovligt bosiddende i et EU-land og arbejder og betaler deres skat bliver i stand til at overføre deres socialsikringsbidrag til et andet EU-land, hvis de flytter på grund af arbejde.
Dette er specielt vigtigt i Det Forenede Kongerige, hvor ca. 40.000 udenlandske læger arbejder for det nationale sundhedsvæsen. Mange er yderst velkvalificerede og tilbydes konsulentstillinger i andre EU-lande. Det er komplet uretfærdigt, at socialsikringsbidrag på nuværende tidspunkt ikke kan overføres. Jeg anbefaler dette forslag til Parlamentet.

Waddington
Vi støtter principperne bag denne betænkning, der udvider de rettigheder, som gælder for EU-borgere, til også at omfatte lovligt bosiddende borgere fra tredjelande, der arbejder, og deres familier (som et middel til at udvide ligebehandlingen). Vi ønsker at afvente den yderligere overvejelse af indvirkningerne af de detaljer, der er indeholdt i forslaget, som finder sted den 4. november i Det Faglige Udvalg, da de berører Det Forenede Kongerige, før vi afgør vores endelige holdning, set i lyset af den mulige indvirkning på den ikke-bidragsfinansieret sikringsordning.
Betænkning af Leperre-Verrier (A4-0342/98)
Trizza
Jeg er absolut tilhænger af Bulgariens deltagelse i programmet »Ungdom for Europa«. Det er nemlig vigtigt, at man i forbindelse med føroptagelsesstrategien for dette land sørger for nogle instrumenter ligesom dette, der tager sigte på skabe og udvikle en europæisk uddannelsesproces samt på at skabe forståelse for Fællesskabets politikker og de tilhørende metoder, der anvendes.
Nødvendigheden af denne foranstaltning skyldes frem for alt den præcision og nøjagtighed, med hvilken Bulgarien har givet os alle de oplysninger, vi bad om med hensyn til landets deltagelse i programmet, og navnlig hvad angår de rent finansielle aspekter.
Betænkning af Wibe (A4-0317/98)
Antony
Fru formand, hvis der en dag er historikere, der har mod til at forske i Europa-Parlamentets rolle, vil de anse afstemningen i dag mod Jean Marie Le Pen som en gemen detalje blandt en lang række af forfærdelige detaljer. Med hensyn til frihed, er det, størstedelen af dette Parlament forsvarer, friheden til forfald og dekadence, og i dag endda frihed til narkotika, friheder der strider imod de ti bud og naturloven, men Parlamentet forsvarer hverken tanke- eller ytringsfriheden.
I dag ville den store franske jødiske historiker Robert Aron blive dømt for på side 178 i sine erindriger at skrive, at man anser rædslerne i Hitlers regime og Gestapo og dets handlinger for fakta, men går ellers ikke i detaljer. Ligeledes ville man ophæve den store flykonstruktør Marcel Dassaults immunitet, et gaullistisk parlamentsmedlem, der blev deporteret til Buchenwald, og som i sine erindringer indgående har beskrevet den kommunistiske »mafia«, ledet af kommunisten Marcel Paul, og som især beskrev virkeligheden i denne lejr på en måde, der ligger langt fra den legende, man prøver at skabe her.
Skam over Parlamentet der opfører sig som et stalinistisk tankepoliti, et Parlament, hvor der aldrig er blevet givet et fuldstændigt billede af nogen undersøgelse, henvisning eller dom ....
(Formanden fratog taleren ordet)

Fabre-Aubrespy
Fru formand, siden 1989 har Europa-Parlamentet modtaget 50 anmodninger om ophævelse af immunitet. Kun fem er blevet imødekommet, 32 er blevet forkastet og de resterende 13 anmodninger er enten blevet afvist eller har været ufuldstændige. Ingen anmodning er blevet imødekommet siden 1994.
Ifølge Parlamentets retspraksis gælder følgende: I tilfælde hvor de handlinger, de europæiske parlamentsmedlemmer er anklaget for, er en del af en politisk aktivitet, ophæves immuniteten ikke, ytringsfriheden skal være gældende. Det var navnlig den holdning vi for nylig indtog i forbindelse med vores kollega hr. Campos.
Det er således ubestrideligt, at vi ifølge vores retspraksis må afvise anmodningen om ophævelsen af hr. Le Pens immunitet. At imødekomme anmodningen ville være at træffe en beslutning, der skyldes selve personen hr. Le Pen og den særlige type overtrædelse, der er begået, og de udtalelser han er kommet med. Imidlertid må Parlarmentet ikke, når det anvender beføjelsen til at ophæve den parlamentariske immunitet, medtage ad hominem i sin overvejelse. Det må ikke fastsætte et hiraki for begåede overtrædelser, det må ikke komme ind på sagens indhold, som det fremgår af artikel 5 ...
(Formanden afbrød taleren) Fru formand, De lod den foregående taler tale 30 sekunder længere, vil De være så venlig at lade mig tale.
(Formanden fratog taleren ordet)
Blot
Fru formand, jeg kan konstatere, at størstedelen af kollegerne i dette Parlament ser sig selv som rationalister og er stolte heraf. Hvad enten de er liberale, socialister, kristelige demokrater eller andet, er de alle meget knyttet til rationalismen i det 18. århundrede, Voltaires, Rousseaus eller endda Kants eller Goethes århundrede. Og alle disse rationalister ligger under for et ideologisk tabu, der er yderst primitiv og en sand fornærmelse mod meningsfriheden, for det er en proces om meningsfrihed, man underkaster hr. Jean-Marie Le Pen.
At sige, som hr. Rothley, at den tyske lovgivning vil beskytte sandheden, er et totalitært systems læresætning. Lovgivningen har ikke til formål at beskytte dogmerne, men derimod at beskytte tankefriheden, for der er ingen, der har monopol på sandheden. Derfor kan denne tyske lov, som man beskytter, placeres i forlængelse af det tredje riges tradition. Der er intet at være stolt over. Jeg mener, at der hersker en mangel på moral i dette Parlament, idet det ikke længere respekterer den grundlæggende menneskeret, som ytringsfriheden er. Gutenberg, der boede i Strasbourg, og Goethe må vende sig i deres grave.

Lang
Fru formand, jeg henvender mig her til de tyske parlamentsmedlemmer, der har stemt for ophævelsen af Jean-Marie Le Pens parlamentariske immunitet og minder dem om, at tyske kugler, bomber, granater og miner dræbte mange millioner mænd og kvinder i Europa og har uden sammenligning dræbt flere mennesker end gaskamrene har. Men eftersom de insisterer på at rippe op i 50 år gamle sår, minder vi dem om deres pligt til at huske fortiden.
Jean-Marie Le Pen husker den mine, der dræbte hans far, men han har tilgivet det tyske folk. I dag, 55 år efter, har en tysk anklager den frækhed at stille Jean-Marie Le Pen, krigsoffer, nationens fosterbarn, til ansvar for en kommentar om hændelser, der udelukkende er Tysklands ansvar. Har De så meget at tilgive Dem selv, at De må finde skyldige blandt Deres ofre? Det er ikke Jean-Marie Le Pen, der byggede KZ-lejrene. Disse lejre er Deres, ikke vores.
At De gør regnskabet op blandt tyskere er Deres problem, men De kan ikke længere påtvinge Frankrig og franskmændene Deres love. Besættelsen er ovre, Frankrig er frit, og det er vi også.

Le Gallou
Fru formand, ved at ophæve Jean-Marie Le Pens parlamentariske immunitet begår Europa-Parlamentet en fejl. Det har med fuld overlæg glemt, at den parlamentariske immunitet netop er lavet for at sikre de folkevalgtes ytringsfrihed. Men ytringsfriheden giver kun mening i forbindelse med udtalelser, der kan forekomme ubehagelige eller endda chokerende, selvom dette ikke var meningen.
I dette tilfælde er der tale om en hekseproces. I Frankrig har ordbøgerne ændret betydningen af ordet »detalje« for at muliggøre brændemærkningen af Jean-Marie Le Pen. I Europa-Parlamentet løj den sidste taler fra Den Socialdemokratiske Gruppe, hr. Glyn Ford, for at retfærdiggøre det utilgivelige. Han løj, da han bekræftede, at Jean-Marie Le Pen havde kaldt holocaust for en »detalje«, det er ikke rigtigt. Han løj, da han tillagde Jean-Marie Le Pen revisionnistiske meninger, fordi denne i et dagblad skulle have nægtet eksistensen af gaskamre i Buchenwald, selvom de officielle historikere anerkender, at der rent faktisk ikke var gaskamre på dette sted, og ifølge doktorens udtalelser ...
(Formanden fratog taleren ordet)

Martinez
Fru formand, i artikel 9 »juridiske spørgsmål« i protokollen vedrørende De Europæiske Fællesskabers privilegier og immuniteter, indskrænkes immunitet til, om jeg så må sige, kun at omfatte udøvelse af et erhverv. Men hvad forstås der ved udøvelse af erhverv? Skal dette opfattes i bred eller snæver forstand? For at være sikker må man opfatte det i bred forstand. Og EF-Domstolen har i den grad udvidet fortolkningen, at den dækker næsten hele lovgivningen og ikke kun sessionen. Hvad er fortolkningskriteriet for udøvelse af erhverv? For ordføreren er det et geografisk kriterie. Der er tale om udøvelse af erhverv, når man befinder sig i en af Europa-Parlamentets bygninger. Hvis Jean-Marie Le Pen havde talt i Parlamentets delegationsbygning i Tyskland, ville han, alt efter om han havde været på den ene eller anden side af indgangsdøren, være dækket af parlamentarisk immunitet. Det er absurd.
Fortolkningen skal således være teleologisk alt efter målet. Det er i den grad sandt, at regnskabsreglerne til refundering af rejser ikke fastsættes efter den officielle karakter af bygningen, hvor vi skal hen, men hvilket politisk formål, der er med rejsen. Det er i øvrigt i den grad rigtigt, at da revolutionsparlamentet den 23. Juni 1989 indførte immuniteten kaldte det enhver, der modarbejdede denne ret for en forræder mod nationen. Men det er sandt at for os, for nationen ...
(Formanden fratog taleren ordet)

Soltwedel-Schäfer
Fru formand, jeg anmoder Dem om så hurtigt som muligt at undersøge, om Europa-Parlamentet er talerstol for de talere, der igen og igen fremfører det samme, nemlig det, Le Pen er anklaget for. Mit hjerte dunker, jeg har kvalme, og jeg er meget bedrøvet over, at en sådan debat kan føres her på de jødiske ofres bekostning! Jeg anmoder Dem om så hurtigt som muligt at undersøge, om vi ikke kan nøjes med at overlade denne talerstol til én i stedet for til alle!

Formanden
Fru Soltwedel-Schäfer, ethvert medlem har ret til at tale her, og hvert medlem taler for sig selv.

Mégret
Fru formand, mine damer og herrer, Parlamentet har netop begået en afstemning, som strider totalt mod alt det, det påstår at forsvare og stå for. Deres afgørelse er et meget alvorligt slag mod demokratiet i Europa, fordi et af demokratiets grundlæggende principper er adskillelsen af magterne. Det er netop for at beskytte den lovgivende magt mod den dømmende magt, at man har indført den parlamentariske immunitet.
Men i dag kan dommerne bestemme, hvad politikerne må sige eller ikke sige. Det er netop det, dommeren i München vil gøre. Det er en klar benægtelse af de valgtes uafhængighed. Med et småligt politisk had lader De hånt om disse grundlæggende demokratiske principper, og når De ophæver Jean-Marie Le Pens parlamentariske immunitet, er det ikke kun hans rettigheder, De lader hånt om, De angriber også Parlamentet som institution. På grund af Dem nærmer demokratiet i Europa sig i dag Stalins ....
(Formanden fratog taleren ordet)

Florio
Fru formand, jeg deltog med vilje ikke i afstemningen om ophævelsen af hr. Le Pens parlamentariske immunitet, for det var givet på forhånd, at Europa-Parlamentet ville stemme ja til ophævelsen. Personligt mener jeg dog, at Voltaires berømte ord også bør gælde for den forfærdelige franske politiker: »Jeg afskyr dine idéer, men jeg vil gøre alt for, at du kan få lov til at give udtryk for dem«.
Jeg vil gerne gøre opmærksom på, at jeg er næstformand for Parlamentets Delegation for Forbindelserne med Israel. Hr. Le Pen repræsenterer efter min mening det værste inden for politik: racisme, intolerance, opfordring til had og en snæversynet tankegang. De tyske dommere vil retsforfølge ham, fordi han har sagt, at gaskamrene er en detalje i historien, og det er selvfølgelig en vanvittig påstand, men det er trods alt ikke andet end en påstand. Demokratier må ikke bruge de samme intolerante metoder over for deres modstandere; de må ikke bruge de samme metoder som Le Pen.

Ford
Fru formand, jeg stemte for en ophævelse af hr. Le Pens immunitet. Ud fra de udsagn vi har hørt fra højrefløjen i Parlamentet, synes der at være en del forvirring omkring, hvad parlamentarisk immunitet rent faktisk er. Vi har parlamentarisk immunitet i medlemsstaterne, det vil sige immunitet for tyskere i Tyskland og immunitet for englændere i Det Forenede Kongerige.
I parlamentet i Det Forenede Kongerige har vi lov til at sige det, vi ønsker. Vi har fuld parlamentarisk immunitet, som hr. Le Pen har her. Til trods for min afsky for hans synspunkter, støtter jeg det fuldt ud. Men den ret har man ikke uden for Parlamentet, heller ikke i Tyskland. Der gik hr. Le Pen over stregen, hvad enten det var ved bemyndigelse eller mangel på samme. Hvorvidt han er skyldig eller uskyldig er en helt anden sag. Det er noget, domstolene skal afgøre. Bidragene fra det ekstreme højre i Parlamentet synes at indikere, at de ikke befinder sig på den samme planet som resten af os. Hvis de fremmede nogensinde får overtaget, har de muligvis det samme syn på historien som højrefløjen.

Pinel
Fru formand, mine damer og herrer, »Jeg er ikke enig i det, De siger, men jeg vil gøre alt for, at De bevarer Deres ret til at sige det«. Dette koncept er selve grundlaget for demokrati, og vi er meget langt fra det i dag.
For 200 år siden opfandt den meget blodtørstige Saint-Just en læresætning, der blev grundlæggende for alt det menneskeheden har opfundet med hensyn til totalitære systemer. Jeg citerer: »Ingen frihed for frihedens fjender«. Så er alt sagt. Når magten er part i sagen, når den danner grundlaget for ensrettet tankegang, når flertallet tvinger minoriteterne til tavshed, er det klart, at der ikke længere er demokrati.
Mine damer og herrer, vi har i dag ikke noget demokrati.

Bourlanges
Fru formand, jeg må sige, at det er første gang, jeg stemmer for ophævelsen af hr. Le Pens immunitet. Indtil nu har jeg handlet ud fra fremførte argumenter om, at man ifølge Parlamentets retspraksis ikke ophæver et medlems immunitet, når de handlinger, han er anklaget for, er af tydelig politisk karakter. Dette er tilfældet med hensyn til hr. Le Pens udtalelser, såvel de aktuelle som de tidligere.
Men alligevel har jeg skiftet mening, og det er der en simpel grund til: I virkeligheden medfører adskillelsen af magterne - den udøvende, den lovgivende og den dømmende - og særlig domstolenes forstærkede uafhængighed, at der i dag ikke findes grundlag for, at parlamentsmedlemmerne har rettigheder, borgerne ikke har. Der er ikke grundlag for det, hr. Le Pen i øvrigt kalder et privilegium for institutionen.
Hr. Le Pen forlangte i går at blive behandlet som en borger. Det er netop det, jeg ønsker.

Le Pen
Fru formand, selvom jeg i går demonstrerede den forbrydelse anklageren fra München begik, har 420 stemt for ophævelsen af min immunitet. Til dem siger jeg: »mange fjender, stor ære«. Jeg lagde mærke til, at ordførerne for Parlamentets politiske grupper i går gav deres afstemningsinstrukser, hvilket meget tydeligt beviser, at det især drejer sig om en politisk sag, der styres af vogterne af den ensrettede tankegang.
Europatilhængerne og »Euromondialisterne« i Parlamentet har benyttet sig af denne lejlighed til at bekæmpe formanden for Den Nationale Front, et patriotisk parlamentsmedlem, der foretrækker sit fædreland, Frankrig, fremfor et Europa med lobbyer, arbejdsløshed, immigration, usikkerhed, beskatning og korruption og endda fejhed.

Gollnisch
Fru formand, som man kunne forudse, har Parlamentet endnu en gang vanæret sig selv. Næsten samtlige medlemmer har bøjet sig for det dikat, de er blevet stillet over for. Hvad er de bange for? Hvorfor er Le Pens udtalelser blasfemiske, når de ikke ville have medført så meget som en kommentar, hvis de havde drejet sig om hvilket som helst andet drama af samme omfang, der har fundet sted i det 20. århundrede.
Men hvordan lyder denne historiske sandhed, der altid er bevægende, men som er forbudt at diskutere? Hvorfor dette strenge forbud? Dette vanvittige tabu er først og fremmest skabt af kommunisterne, deres allierede socialdemokraterne, de konservative og de liberale, som har føjet sig fuldstændigt for dem: De vil glemme det hav af forbrydelser, de selv har begået.
Men der er også betydningen af den israelske ekstremisme og dens internationale medhjælpere. Deres uholdbare situation og magtbegær fordrer en generel og vedvarende skyldfølelse hos alle de andre folk for at grundfæste deres moralske overlegenhed. Mangelen på enhver kritik er nødvendig over for de ekstravagante finansielle krav, de arrogant stiller for at følge op på de erstatninger, Tyskland er holdt op med at betale. At visse tyskere, internationale socialister ....
(Formanden fratog taleren ordet)

Le Rachinel
Fru formand, jeg er trykker af profession og har derfor et særligt forhold til meningsfriheden, som i øvrigt er den første frihed, man opnåede, takket være Gutenberg, som man kender godt her i Strasbourg.
Jeg er således forfærdet over, at man har vedtaget at ophæve Le Pens immunitet for en meningsforbrydelse. Parlamentet vanærer sig selv med sådanne metoder og synker ned på Sovjetunionens niveau. Det faktum, at alle stemmer efter deres gruppes direktiver og ikke efter overbevisning, er særlig chokerende. Denne ophævelse af parlamentarisk immunitet berører i dag vores kollega Le Pen. I morgen er turen kommet til en anden. Jeg siger Dem, det er en sorgens dag for friheden og især for Strasbourg.

Stirbois
Fru formand, det er ufatteligt, det er skandaløst, at Parlamentet i dag har vedtaget ophævelsen af den parlamentariske immunitet for en mand, hvis far blev dræbt af tyskerne. Jeg er selv datter af modstandsfolk. Jeg blev nær født i en KZ-lejr, og jeg har svært ved at acceptere disse lektioner og metoder. Ja, vi led på grund af tyskerne. Det er sandt, at man i dag for at glemme en fortid, der er mere end bekymrende, er parat til alt. Der hærger en mangel på moral i Parlamentet. Her accepterer man narkotika, men fratager Jean-Marie Le Pen hans ytringsfrihed. Skam over dette Parlament, der har vanæret sig selv. Skam over alle de parlamentsmedlemmer, der ikke har haft mod til at være selvstændige, som den store filosof Voltaire var det!

Andrews
Ophævelsen af den parlamentariske immunitet for et offentligt valgt medlem af Europa-Parlamentet er en meget alvorlig sag. Ikke desto mindre har Europa-Parlamentet måttet se på dette spørgsmål som følge af en forespørgsel af 17. april 1998, der blev fremsat af den offentlige anklager i München vedrørende udtalelser, som Jean-Marie Le Pen var kommet med under en pressekonference i december 1997. Hr. Le Pen sagde, at »gaskamrene er en detalje i Anden Verdenskrigs historie« og at »udryddelsen af de mennesker, som døde i gaskamrene, er en detalje i Anden Verdenskrigs historie«.
Den offentlige anklager i München har bedt Europa-Parlamentet ophæve Jean-Marie Le Pens parlamentariske immunitet på grundlag af artikel 130 og 220 i tysk straffelov, i henhold til hvilken en person der offentligt godkender, benægter eller fremstiller en handling, der blev begået under nazisterne, som harmløs, kan idømmes fængselstraf på maksimalt fem år.
Hr. Le Pen fremsatte lignende udtalelser i Frankrig, hvilket efterfølgende resulterede i en betydelig bøde.
Det er altid svært at beskæftige sig med censur, og Den Europæiske Union og de nationale regeringer i medlemsstaterne i EU skal finde en balance mellem ytringsfrihed og beskyttelse af den offentlige politik. Ytringsfriheden er indeholdt i den irske forfatning, men på et tidspunkt skal staten overdrages de nødvendige beføjelser til at tackle utilsløret had, der kan resultere i brud på den nationale offentlige politik eller den nationale offentlige sikkerhed.
Jeg støtter ytringsfriheden, men ikke ubetinget. I Irland har vi loven om ansporen til had, der er et lovgivningsmæssigt instrument, der dels giver staten beføjelse til at retsforfølge de personer, der søger at fremme utilsløret had i samfundet, dels indarbejder retten til at udtale sig som en grundlæggende forfatningsmæssig ret.
Hr. Le Pen fremsatte sine kommentarer i München i december 1997 under præsentationen af bogen »Le Pen - rebellen«, der er skrevet af det tidligere medlem af Europa-Parlamentet og formand for det tyske parti »Die Republikaner«, Franz Schönhuber. Hans kommentarer var helt igennem provokerende og ansporede til had, og hvis det tyske retssystem ønsker at forfølge sagen, bør Europa-Parlamentet ikke stille sig i vejen.

Berthu
Jeg fordømmer Jean-Marie Le Pens udtalelser i München både i indhold og form: Gaskamrene udgjorde ikke en »detalje i den anden verdenskrigs historie«. Tværtimod drejer det sig om et essentielt aspekt, og det er uanstændigt at vælge et så alvorligt og smerteligt emne til at lave politisk polemik. Jeg tror, at franskmændene og heriblandt størstedelen af Den Nationale Fronts medlemmer eller vælgere tilslutter sig denne holdning.
Men i dag skal medlemmerne af Europa-Parlamentet ikke tage stilling til indholdet. De skal udelukkende tage stilling til, om man, for at imødekomme anmodningen fra anklageren i München, skal ophæve Jean-Marie Le Pens parlamentariske immunitet.
I denne forbindelse bør man spørge sig selv, om det i lande som vores, hvor ytringsfriheden er vigtig, er statens opgave at retsforfølge folk, der kommer med visse udtalelser, selvom vi mener, de er forkerte og foragtelige. Denne retsforfølgelse er i strid med selve idéen om den meningsfrihed, der er med til at give demokratiet dets styrke. Hvad sker der, hvis vi fraviger dette princip?
Fejlen skal rettes ved, at sandheden kommer frem. Men vi skal ikke skabe en præcedens, der i morgen kan føre til, at offentlige magter på autoritær vis kan blande sig i andre endnu ukendte debatter. For at bekæmpe en fare, der efter min mening ikke eksisterer - nemlig udbredelsen af et revisionistisk syn på gaskamrene - må vi ikke risikere at kaste os ud på et på mange måder endnu farligere sidespor, nemlig, gennem ensrettet tankegang, at give ytringsfriheden mundkurv på.

Carlotti
Endnu en gang forsøger Jean-Marie Le Pen at gøre sig selv til offer, syndebuk for et stort komplot i europæisk politik.
Denne rolle passer ham fint, for hver gang bidrager den til at give ham martyrstatus.
Ved at kalde gaskamrene for »en historisk detalje« krænker Jean-Marie Le Pen mindet om de, der mistede livet eller deres nærmeste i denne periode.
Ved at komme med disse udtalelser på tysk jord har han bevidst forsøgt at provokere de europæiske demokrater! Han har hånet det tyske folks undskyldning til ofrene for holocaust!
Jean-Marie Le Pen ønskede at åbne Pandoras æske, han ønskede at vække de gamle spøgelser i vores fælles historie til live. Men han begik en fejl, som kan koste ham dyrt.
Mens han forsøgte at udnytte de to første immunitetsophævelser til hans fordel i forbindelse med valg, risikerer han, at den tredje bliver fatal!
Derfor har han tilbudt os en ny tale hos ham, i sin søgning efter medlidenhed ... Det rørte ikke mig.
For fred og solidaritet mellem befolkningerne i Europa stemmer jeg derfor for ophævelsen af hans parlamentaiske immunitet.

Grossetête
Jeg har i dag stemt for ophævelsen af hr. Jean-Marie Le Pens immunitet ligesom jeg tidligere stemte for ophævelsen af hr. Bernard Tapies immunitet, fordi jeg personligt er for afskaffelsen af begrebet parlamentarisk immunitet, der i dag ikke længere har nogen berettigelse. Det faktum, at jeg politisk og moralsk fordømmer de teorier og synspunkter hr. Jean-Marie Le Pen giver udtryk for, har ingen betydning i denne sammenhæng.
Derfor ville jeg altid, uanset den politiske kontekst, stemme for en anmodning om ophævelse af immunitet uden hensyntagen til omstændighederne, de juridiske argumenter og det pågældende parlamentsmedlem.
Således er princippet om parlamentarisk immunitet i dag chokerende. Jeg mener ikke, at det har nogen berettigelse i dag. Domstolene er i dag uafhængige, og staterne i Den Europæiske Union er alle demokratiske retsstater, hvor alle borgere burde være lige for loven.
Det, jeg forsvarer, er en reel lighed og ikke en lighed, der afviger og er tilpasset politiske eller mediemæssige omstændigheder: forbrydelserne og de pådømte forbrydelser må ikke være underlagt modeeffekter. Afstemningen om ophævelsen af immunitet må aldrig gå forud for den afgørelse, som den kompetente domstol afgiver. Så længe immuniteten ikke er ophævet, ønsker jeg, at dette altid er tilfældet.

Hory
Intet er mere fremmed for den politiske linje jeg tilhører - de radikale - end antisemitisme og racisme, der er selve grundlaget for den ekstreme højrefløjs ideologi.
Alle politiske ledere forstår ophidselsen over hr. Le Pens skammelige udtalelse hos de overlevende, ofrenes familier og alle frie mennesker.
Men alligevel har jeg ikke stemt for anmodningen om ophævelse af Le Pens immunitet, og jeg vil gerne forklare hvorfor.
Rent juridisk rejser denne anmodning nogle svære spørgsmål. I lighed med Alain mener de radikale ikke, at det i et demokrati er flertallet, der hersker, men retfærdigheden, og selv de mest skyldige er beskyttet af loven. I det pågældende tilfælde er hensigten med den parlamentariske immunitet ikke at beskytte parlamentsmedlemmerne, den er en garanti for borgernes frihed. Hvis man går ud fra, at retsforfølgelse altid er baseret på strafbare handlinger, bør man alene af denne grund imødekomme alle anmodninger om ophævelse af immunitet. Men dette er ikke Parlamentets praksis, og jeg mener, at det indtil nu meget ofte har været begrundet, når vi har afslået anmodninger om ophævelse af immunitet bl. a. mod hr. Le Pen. Vi må således ikke hænge os i det juridiske argument fra Udvalget for Forretningsordenen, der, i mangel af bedre, kommer med andre begrundelser.
Skulle disse begrundelser være politiske? Der er flere politiske måder, hvorpå man kan bekæmpe det ekstreme højre og dets idéer. Hvis man mener, at de omtalte idéer er til reel fare for demokratiet, bør man ikke spille taktisk spil med partierne på den ekstreme højrefløj, man bør forbyde dem. Men da vi ikke gør det, må vi ikke hykle en forbløffelse, når dens ledere fremsætter modbydelige udtalelser, der er inspireret af antisemitisme og racisme, som er grundlæggende for disse partier. Men vil et forbud mod den ekstreme højrefløj ikke være at indrømme politisk magtesløshed over for den ambivalente fascination, som en del af vælgerne udviser med hensyn til det ekstreme højre? Jeg mener, at syge holdninger skal bekæmpes gennem idéer, fornuft og ved at vise tillid til borgernes intelligens. Jeg tror, at hr. Le Pens modbydelige udtalelser skader ham selv mere, end de skader demokratiet. Jeg tror også, at den ekstreme højrefløj - især i Frankrig- styrkes af de intellektuelle og politiske forbud, som den fremprovokerer, og som puster til paranoiaen hos dens ledere og dens forførte vælgere.
Handler dette om politisk moral? Der er ingen grund til at påpege den overbærenhed, der over for det ekstreme højre udvises fra en stor del af den øvrige højrefløj, der i dag udtaler sig fordømmende. Der er heller ingen grund til at understrege den målrettede brug, som et antal partier på venstrefløjen gør af nyfascisterne i deres respektive nationale spil. Moral spiller ingen rolle med hensyn til disse valg. Men får moralen alligevel lov at spille en rolle, når man beder Parlamentet, der er valgt ved direkte valg om at bortjage en af dets egne, der ligeledes er valgt ved direkte valg? Det mener jeg ikke, og jeg opfordrer alle mine kolleger til at overveje hvilken konsekvenser dette skræmmende våben ville have haft, kan have, eller vil kunne få i en anden sammenhæng.
Afsluttende mener jeg, at man gør hr. Le Pen stor ære, når man taler om politisk filosofi i forbindelse med ham. Jeg gør det alligevel for at minde om, at de radikale har en metode, nemlig fornuften. I denne humanistiske og verdslige filosofi findes der ikke sandheder, der er graveret i bronze eller indoktrinerede sandheder. Der er ingen stor, uomtvistelig og højagtet sandhed uden hjælp fra kritisk fornuft. Sandheden er ydmyg, den er ikke storslået, den er på en måde republikansk. Den bekæmper hele tiden løgn, forfalskninger og holder sig uden for troshandlinger. Hr. Le Pen og hans ligemænd benægter holocaust? De kvæulerer om den fuldstændige rædsel? De anser gaskamrene for en detalje? Lad dem tale ud med henblik på at forvirre dem, at afsløre deres foragtelige tankegang for borgerne. Dette er den smukkeste kamp, sandheden kan føre. Det er også den eneste ære, vi i dag politisk kan vise ofrene for grusomhedene.
Betænkning af Read (A4-0337/98)
Eriksson og Svensson
Undertegnede har stemt for betænkningen, da tilstanden på telemarkederne kræver forskrifter af den type, som omtales i betænkningen.
Vi vil dog understrege, at kommercialiseringen af televæsenet har medført store administrative problemer, risiko for uens behandling af forskellige regioner og forbrugergrupper samt indviklede skatteproblemer.
En bevarelse af de nationale monopoler, offentlig indsigt i disse og et indbyrdes samarbejde havde været en langt bedre løsning.
Betænkning af Hoppenstedt (A4-0332/98)
Berthu
Den Europæiske Centralbank har netop fremsat forslag til Rådet om en forordning, der giver beføjelse til at påtvinge bankerne en ordning om mindstereserver, der skal hjælpe til at regulere likviditeten på markedet. Ingen kan være i tvivl om, at det vil lykkes vores 15 centralbankdirektører at udarbejde denne rent tekniske tekst på et møde. Men vi ville udvise en helt anden interesse, hvis man langt om længe ville forklare os, hvordan alt dette skal fungere, ikke med hensyn til de tekniske forbindelser mellem bankerne - det skal bankmændene nok finde ud af - men med hensyn til den økonomiske, budgetmæssige og sociale ligevægt, som skal bevares også efter indførelsen af den fælles mønt.
For det første frem til udgangen af 1998 vil det berygtede spørgsmål om konvergens for rentesatserne for kortfristede lån, der bliver ensrettet fra 1. januar 1999, presse sig på. I dag er forskellene meget store og strækker sig fra 3, 2 % i Østrig til 6, 4 % i Irland. De afspejler medlemslandenes forskellige placeringer i den økonomiske cyklus' faser. Burde man ikke begynde med at reducere forskellen gradvist? Den 31. december er allerede om tre måneder, og det forekommer utænkeligt at ensrette det hele på en gang. Men hr. Duisenberg, der er stolt over at have udarbejdet forordningerne om mindstereserver, er ikke i stand til at svare på dette spørgsmål vedrørende indholdet.
Desuden er der tilsyneladende ingen, der er i stand til at svare på spørgsmålet om den nyopståede mistillid til markederne, der på grund af den differentierede virkning af krisen i Rusland, har genindført øgede forskelle i renten for langfristede lån i medlemsstaterne. Siges det ikke, at Østrig netop har stoppet udstedelsen af et statslån af frygt for at komme til at betale det dyrere end i Belgien?
Endelig er der heller ingen, der vil svare på spørgsmålet om udhulingen af budgetunderskuddene, som man begynder at ane for 1999, det første euroår, og som i Italiens tilfælde er yderst truende. Italiens premierminister, hr. Prodi, har netop forslået at anvende centralbankernes reserver, der ikke er overført til Den Europæiske Centralbank til at føre en politik, der er gunstig for store arbejder, som igen kan sætte gang i økonomien. Han ved tilsyneladende ikke, at disse reserver for størstedelens vedkommende allerede er investeret i økonomien. Det er ikke med den slags forslag, han beroliger Tyskland.
Alle disse uløste spørgsmål understreger kun den store løgn om den fælles mønt. Man har lukket øjnene for de reelle forskelle, der er på landene for bedre at kunne fuldføre projektet om den fælles mønt, der er en katalysator for føderalismen. Med andre ord har ideologien gjort regeringerne blinde. Snart vil virkeligheden hævne sig.

Kirsten Jensen, Blak, Sindal og Iversen
De danske socialdemokrater har i dag stemt for betænkningerne om Den Europæiske Centralbanks mindstereserver (Hoppenstedt), sanktionsbeføjelser (Katiforis) og indsamling af statistisk information (Hendrick).
Dette skal ikke tages som et signalskifte i den socialdemokratiske politik vedrørende forbeholdet over for ØMU'ens 3. fase, men som en tilkendegivelse af, at vi i høj grad interesserer os for, hvad der sker på dette område. Indholdet i Hoppenstedts og Katiforis' betænkninger vil på ingen måde have direkte konsekvenser for Danmark, idet det kun vedrører de lande, der deltager fuldt ud i ØMU'en. Hendricks betænkning vil i et begrænset omfang også finde anvendelse i Danmark.
Anvendelse af mindstereserver indebærer, at kredit- og finansinstitutioner forpligtes til at holde en vis likviditetsreserve, hvilket er fornuftigt af flere monetærpolitiske årsager, bl.a. bliver pengemarkedsrenten stabiliseret, og man opnår bedre kontrol med landets pengemængde, idet man begrænser de private bankers pengeskabelse. Forslaget om sanktioner skal sikre en ensartet fremgangsmåde inden for Den Europæiske Centralbanks forskellige kompetenceområder, når der pålægges bøder, både for enkelte lande, institutioner og virksomheder.
Formålet med Hendricks forslag er at give ECB ret til, i samarbejde med de nationale centralbanker, at indsamle relevant statistisk information, således at Systemet af Europæiske Centralbanker (ESCB) kan udføre sit arbejde. Den indsamlede information vil naturligvis, på linje med eksempelvis statistisk information fra Danmark Statistik, blive behandlet strengt fortroligt. Ydermere giver forslaget mulighed for at sanktionere mod lande eller institutioner, der ikke rapporterer til tiden, hvilket også er helt i overensstemmelse med praksis i Danmarks Statistik.

Lindqvist
Sveriges rigsdag har besluttet ikke at deltage i ØMU'ens tredje fase, det vil sige indførelsen af euroen fra den 1. januar 1999. Centerpartiet er modstandere af, at Sverige bliver medlem af ØMU'en. Jeg har derfor afstået fra at stemme om betænkningerne af henholdsvis Hoppenstedt, Katiforis og Hendrick om Den Europæiske Centralbanks brug af mindstereserver, sanktioner og statistiske informationer.

Trizza
Med hensyn til betænkningen af hr. Hoppenstedt er den maksimale reservekoefficient på 10 %, med et minimum på 0 %, et klart tegn på fleksibilitet i brugen af dette instrument. Når der således ses bort fra anvendelsen af andre af de midler, som Den Europæiske Centralbank har til rådighed, som tager sigte på at forfølge målsætningerne for valutapolitikken, og som er årsag til, at Centralbanken kan sætte den obligatoriske mindstereservekoefficient til 0, er jeg enig i, at det er nødvendigt at sikre en forrentning af de beløb, som er båndlagt i Centralbanken, en forrentning, der skal være i tråd med markedssatserne, og som skal gøre det muligt at undgå konkurrenceforvridninger mellem de forskellige finansmarkeder. Jeg er enig i hele vores kollegas betænkning.
Hvad angår betænkningen af hr. Katiforis, er jeg fuldstændig enig i den måde, hvorpå ECB har til hensigt at fastlægge sine beføjelser til at pålægge sanktioner over for enhver, der foretager transaktioner med Den Europæiske Centralbank, hvad enten det er private eller det offentlige. Den løsning, man har fundet, gør det faktisk muligt at overholde to yderst vigtige krav for hele systemets funktion. Det drejer sig dels om kravet om fleksibilitet og handlefrihed for virksomhederne, og dels om nødvendigheden af at beskytte offentligheden.
Jeg bifalder desuden den mulighed, de nationale centralbanker får for at iværksætte sanktionsproceduren, selvom det udelukkende er ECB, der træffer den afgørende beslutning om dennes godkendelse. Med en større kontrol på lokalt plan vil man nemlig kunne sikre en ens behandling inden for hele ESCB.
Med hensyn til betænkningen af hr. Hendrick må jeg til gengæld sige, at selvom det efter min mening er væsentligt at indføre en ordning om fortrolighed for de statistiske oplysninger fra rapporteringsenhederne, så kan jeg ikke se, hvorfor man ikke også for dette tilfælde kan fastlægge nogle regler, der er i overensstemmelse med forskrifterne i Rådets forordning 322/97/EF om EF-statistikker. Den manglende overholdelse af disse forpligtelser vil medføre en ringe kvalitet af de informationer, man får fra »informanter«, som med rette er mistænksomme.
Endelig er jeg enig i, at det er nødvendigt at mildne de bestemmelser i forslaget til forordning, der indebærer en streng og ufravigelig anvendelse af sanktionerne mod de rapporteringsenheder, som ikke har leveret de statistiske oplysninger i rette tid eller på den rette måde, eller som det kun delvist er lykkedes at gøre dette.
Man skal kunne ophæve sanktionen i de tilfælde, hvor rapporteringsenheden er uden skyld.
Betænkning af Katiforis (A4-0329/98)
Berthu
 - (FR) Forslaget til Rådets forordning om Den Europæiske Centralbanks sanktionsbeføjelser overrasker måske selv den mest velinformerede borger, der ikke var klar over, at han i 1992 gav sådanne supranationale beføjelser til den nye institution til forvaltning af Den Monetære Union. Men der eksisterer et lovgivningsmæssigt grundlag for denne forordning, selvom det ikke er særlig synligt, nemlig artikel 106, stk. 6, i Maastricht-traktaten, der faktisk medfører, at Rådet »vedtager de bestemmelser, der er nævnt i artikel 34.3 i ESCB-statutten«. Men i artikel 34-3 i ESCB-statutten, som man ikke finder i traktaten, men i en vedlagt protokol, fastsættes det diskret, at »ECB er berettiget til at pålægge foretagender bøder eller tvangsbøder i tilfælde af manglende opfyldelse af forpligtelser i henhold til dens forordninger og beslutninger«.
Dette juridiske spil ender med, at ECB får temmelig ekstraordinære beføjelser: Den kan selv fastsætte sanktionerne mod de virksomheder, der ikke overholder dens egne bestemmelser, og disse sanktioner er direkte gældende, de skal ikke godkendes af staterne, de nationale centralbanker eller EF-domstolen. For at forstå den overdrevne karakter af denne proces, må man huske på, at Kommissionen, der dog er et yderst supranationalt organ, generelt ikke råder over en sådan beføjelse til på egen hånd at fastsætte sanktioner, desuden skal det understreges, at ECB ikke underkastes nogen demokratisk kontrol. Eller med andre ord: De beføjelser, der gives til ECB, udgør i princippet en supranational og antidemokratisk præcedens, der er temmelig bekymrende.
Banken er i øvrigt fast besluttet på at gøre brug af sine beføjelser. Det er afslørende, at forslaget til forordning kun omhandler sanktionerne, uden med ét ord at nævne de forpligtelser, som de menes at skulle sikre. Således i artikel 2 fastsættes lofter for bøder og tvangsbøder uden på nogen måde at præcisere, hvilke overtrædelser disse lofte svarer til. Denne temmelig groteske situation tjener i det mindste til at vise, at ECB er meget optaget af sin strafferetlige rolle.
Europa-Parlamentets ordfører, hr. Katiforis, er begejstret for disse bestemmelser, som han mener »er virkelig geniale«, »tilfredsstiller alle de grundlæggende retsstatsprincipper« og hvormed man »undgår enhver mulighed for at udnytte offentligheden«. Dette er vi ikke enig i.
Vi ved ikke, hvordan ordføreren har fået associationen »udnytte offentligheden«, men under alle omstændigheder er det et spørgsmål, der bør stilles.

Christodoulou
I artikel 3, stk. 8, i nærværende henstilling fra Den Europæiske Centralbank om Rådets forordning om Den Europæiske Centralbanks beføjelser til at pålægge sanktioner fremgår det, at de indtægter, der kommer fra bøder, tilhører Den Europæiske Centralbank. Forslaget begrundes af ECB med, at det er udtryk for ECB's økonomiske uafhængighed. Dette punkt har slet ikke været forsøgt ændret, selvom man kunne sætte spørgsmålstegn ved definitionen af produktet af bøderne som ECB's indtægt, da det ikke er et direkte, men indirekte resultat af Den Europæiske Centralbanks monetære virke. For mit vedkommende stemte jeg for forslaget i sin helhed ud fra den betragtning, at pålæggelse af sanktioner kun er en lille del af hele spørgsmålet. I denne forbindelse vil jeg gerne henvise til Europa-Parlamentets beslutning med henblik på regeringskonferencen (Á4-0102/95, punkt 34(v)), hvor vi bl.a. kræver, at »Den Europæiske Centralbanks indtægter (indtægter fra » seniorage«) betragtes som Fællesskabets egne indtægter«. Det ville være godt, hvis hele spørgsmålet om ECB's indtægter på et tidspunkt kunne tages op i en bredere debat under iagttagelse af de relevante bestemmelser i traktaten.
Betænkning af Hendrick (A4-0327/98)
Berthu
Det forslag, der er fremlagt for os i dag, giver Den Europæiske Centralbank beføjelse til at vedtage bestemmelser om indsamling af statistiske oplysninger til dens arbejde, idet den støtter sig til en række sanktioner, som den selv kan fastsætte. Målet er at skabe fælles indikatorer for den monetære udvikling i de medlemsstater, der anses som ét økonomisk territorie. Disse bestemmelser er en logisk følge af princippet om en supranational fælles mønt, som blev vedtaget i Maastricht.
Ud over spørgsmålet om princippet om den fælles mønt er der i forbindelse med denne tekst tre vigtige problemer med hensyn til fortroligheden af informationerne, ligebehandling og usikkerhed omkring anvendelsesgrænser.
Med hensyn til fortrolighed ønske ECB, der har udarbejdet forslaget, tilsyneladende at udvide sin uafhængighed til det ekstreme og går ikke af vejen for at fravige Fællesskabets regler om udarbejdelse af statistikker, som overholdes af Eurostat. Denne adfærd er endnu mere kritisabel, fordi Centralbanken vil give sig selv vigtige ubetingede beføjelser, der giver den mulighed for at sende sine egne agenter direkte ind i de anmeldende foretagender og undersøge bøger og arkiver for at kontrollere de tilsendte oplysninger eller foretage obligatoriske indsamlinger. Vi vil gerne vide, om ECB er underlagt de normale regler om fortrolighed og navnlig Rådets forordning af 17. februar 1997 om EF- statistikker.
Det andet problem er, at alle medlemmer af Unionen vil blive underlagt ECBs statistiske bestemmelser, men kun deltagerne i eurozonen kan rammes af sanktioner. Denne besynderlige asymmetri rejer spørgsmålet om fremtidige statistikkers troværdighed: Hvis truslen om sanktioner virkelig er uundværlig for kvaliteten af statistikkerne, hvilken gavn gør så indførelsen af forpligtelser, der for nogle landes vedkommende ikke medfører sanktioner ved overtrædelse? »Vi forbereder deres kommende indtræden i eurozonen«, svarer de ansvarlige i ECB. Det vil borgerne i de pågældende lande, der indtil nu har forkastet euroen, sikkert sætte behørigt pris på.
Det tredje problem: Hvordan er teksten gældende for de nationale offentlige myndigheder, der selv laver statistikker eller fastsætter betingelserne for statistikker, der er udarbejdet af andre organer? I forslaget til forordning berøres problemet forsigtigt, men der fastsættes forskellige foreløbige løsninger, der tyder på, at genstridige stater en dag vil rammes af ECB's sanktioner. Men det vil være en senere etape. Man får mistanke om, at i eurokraternes øjne kan et så følsomt forslag ikke præsenteres med det samme.
Betænkning af d'Ancona (A4-0211/98)
Caccavale
Fru formand, jeg stemte nej til den endelige tekst af vores kollega d'Ancona. Den var ganske vist blevet til i den bedste hensigt, men den er i stedet blevet ødelagt af angst og hykleri. Vores Parlament har endnu en gang skrevet et sort kapitel i hykleriets tegn. Der er ingen, der vil indrømme, at forbudspolitikken har spillet totalt fallit, at 95 % af alt narkotika naturligvis cirkulerer frit, at 80 % af den kriminalitet, der finder sted i såvel små som store byer er forbundet med fremskaffelsen af euforiserende stoffer; og at mere end 50 % af de indsatte i fængslerne er narkomaner. Parlamentet har endnu en gang ønsket at lukke øjnene og tro på, at løsningen på alt dette stadig er den hykleriske forbudspolitiks tomme ord og tomme snak.
Det er et sort kapitel for dette Parlament, og jeg håber, at Parlamentet snart kommer på andre tanker.

Andersson, Lööw, Theorin og Wibe
Efter en lang proces er vi nået frem til den endelige behandling af denne betænkning. Betænkningens oprindelige markante narkotikaliberale holdning er ændret betydeligt, efter den mødte stærk modstand i udvalget, hvilket bør understreges med henblik på den ubegrundede frygt, som kom til udtryk i forbindelse med den tidligere beslutning om at henvise betænkningen til fornyet udvalgsbehandling. Henvisningen betød ikke, at en markant narkotikaliberal betænkning fik endnu en chance.
Vores engagement i betænkningen har hele tiden taget udgangspunkt i et ønske om at afvise en harmonisering af narkotikapolitikken på europæisk niveau, at bekæmpe enhver snak om en narkotikaliberalisering i Europa-Parlamentet samt at påpege behovet for en menneskelig og social narkotikapolitik, der er baseret på en forebyggende indsats, på rehabilitering af personer, der er havnet i et misbrug, samt på overholdelse af internationale konventioner.
Betænkningen omhandler et område, hvor Fællesskabet ikke har kompetence, hvilket man bør være opmærksom på med tanke på de modsætninger, som betænkningen har skabt, konflikter der går på tværs af partigrupperinger og landegrænser.
Nærværende betænkning savner også generelt relevans, eftersom den tager sigte mod at komme med henstillinger til FN-Generalforsamlingens særlige samling om narkotika i juni. Betænkningen fremlægges altså først tre måneder efter afslutningen på FN-mødet.
Undertegnede har fremsat en række ændringsforslag, som har vundet gehør på tværs af parti- og landegrænser, og som alle understreger behovet for en narkotikapolitik, der er baseret på en forebyggende indsats, på rehabilitering og på overholdelse af internationale konventioner. Europa-Parlamentets konklusioner vedrørende disse ændringsforslag og spørgsmål om en forringelse af indholdet af henstilling 10 og 11 er afgørende for den endelige afstemning om betænkningen.
Undertegnede har ikke tidligere medvirket til og agter heller ikke nu at medvirke til at fremsætte en stillingtagen i Europa-Parlamentet, der kan tolkes som en narkotikaliberalisering. Den lange proces, som den pågældende betænkning og dens forgængere har været igennem, viser noget om, at Europa-Parlamentet ikke er en platform for en narkotikaliberal opinionsdannelse.

Angelilli
Det er naturligvis fundamentalt, at Den Europæiske Unions indsats mod narkotika ikke udelukkende begrænses til bekæmpelse, da narkotikaproblemet ikke blot er et juridisk problem eller et politiproblem.
Det er netop på grund af denne bemærkning, at den foreslåede holdning, hvor man går ind for at begrænse skaderne og således for at afkriminalisere de bløde stoffer, som f.eks. cannabis, og for en kontrolleret udlevering af de hårde stoffer, synes at være en misforståelse. Et samfund uden narkotika, sådan som det, der blev beskrevet af FN's Generalforsamling, kan ikke skabes ved hjælp af en modstand mod forbud, der kaldes »pragmatisk«.
Ved at uddelegere indsatsen mod narkotika til de lokale og regionale myndigheder risikerer man desuden at skabe nogle »øer« i Europa, som kan afvige fra de nationale retningslinjer og således fra den demokratiske vilje hos medlemsstaternes borgere.
Henvisningen til Amsterdam-traktatens artikel 129 i den begrundelse, der er vedføjet betænkningen af d'Ancona, synes overhovedet ikke at være en relevant underbyggelse af betænkningens påstand. I denne artikel slås det nemlig fast, at medlemsstaterne skal gøre en indsats mod narkotikarelaterede helbredsskader, også ved hjælp af information og forebyggelse. Dette harmonerer dog ikke med en begrænsning af skaderne, der netop består i en mulig - og overhovedet ikke bevist - begrænsning af skaderne og ikke i en bekæmpelse af narkotika som flugt fra samfundets skævheder.
De forsøg, man har foretaget hidtil, f.eks. i Schweiz, viser de negative effekter ved sådanne eksperimenter, som altid har ført til nogle kraftige stigninger i forbruget af euforiserende stoffer, og i forhold til disse stigninger har de teoretikere, der er modstandere af et forbud, så regnet ud, at der procentvis var færre, der døde af AIDS og af en overdosis.
Fri narkotika lader heller ikke til at være en løsning, når man tænker på de nye syntetiske stoffer, der ville tvinge os ud i et stadigt legaliseringskapløb, og som ville tvinge os til at foretage en kontrolleret udlevering af nye stoffer.
Europa-Parlamentet må således ikke overtage en politik, der reelt affinder sig med et samfund med narkotika, og som derfor nøjes med at prøve på at begrænse skaderne ved narkotika. Parlamentet skal i stedet styrke sin egen indsats og sine egne ressourcer, der skal rettes mod forebyggelse og støtte til strukturerne i forbindelse med social bistand, lægehjælp og revalidering af narkomanerne, mod en udveksling af informationer mellem medlemsstaterne, mod en harmonisering af systemerne for statistisk og videnskabelig kortlægning og mod en særlig positiv indsats, der skal gøres for de unge: en indsats, som tager sigte på at reducere efterspørgselen efter narkotika, på at forbedre de sociale forhold og på at bekæmpe marginaliseringen og arbejdsløsheden.
Vi beder Dem derfor om at stemme nej til betænkningen af d'Ancona.

Bébéar
Siden det parlamentariske års begyndelse har vi haft flere lejligheder til at beskæftige os med de problemer, der er forbundet med narkotikaforbruget.
I dag behandler vi et vigtigt punkt: samarbejdet til bekæmpelsen. Man har gennem mere end 30 år foretaget forsøg, og vi kender resultaterne. Derfor skal disse udbredes i vid udstrækning, når det er muligt, eller medføre yderligere forsøg.
På nuværende tidspunkt er alt dette ikke tilstrækkeligt gennemførligt eller gennemført. Det nødvendige samarbejde i denne forbindelse skal planlægges bedre. Vi besidder et værktøj: Det Europæiske Overvågningscenter for Narkotika og Narkotikamisbrug. Det er op til os at øge centerets forsknings- og kontrolarbejde.
Jeg stemmer for d'Ancona-betænkningen, fordi den behandler disse aspekter. Jeg vil dog gerne tage afstand fra to andre emner, der behandles i betænkningen.
Man kan ikke bebrejde d'Ancona-betænkningen for at forbinde narkotikaproblemer med fattigdom og arbejdsløshed. Men at stille sig tilfreds med at konstatere dette, er ikke desto mindre en smule indskrænket. Alle ved, at kurven for narkotikaforbrug ikke nødvendigvis følges med arbejdsløshedskurven.
Den anden bebrejdelse, jeg har mod betænkningen, er svagheden i argumentationen, når det gentages, at vi alle er tilhængere af et samfund uden narkotika.
Med undtagelse af disse to forbehold, jeg netop har nævnt, mener jeg, at d'Ancona-betænkningen går i den rigtige retning: Nemlig mod et gensidigt samarbejde med henblik på at løse et af de mest forfærdelige problemer, vi har, her ved udgangen af dette århundrede.

Blot
Der er en modsigelse mellem betænkningens del A og del B.
Forslaget til henstilling B4-1238/96 er yderst farligt. Det ville ikke have været anderledes, om det var udarbejdet af en habil narkotikahandler-lobby.
Det baseres på betragtning C, som fastslår, at den restiktive politik er slået fejl. Dette er forkert. Den politik til bekæmpelse af narkotikahandel, der føres i Singapore, giver tilsyneladende glimrende resultater.
I betænkningen beklages det, at de nuværende politikker begrænser de individuelle frihedsrettigheder (side 19), skønt det er en selvfølge, at et forbud mod illegal handel altid er en begrænsning af friheden. Der bør være en ligevægt mellem frihederne og den myndighed, der skal beskytte mennesket. At forbyde friheden til at dræbe et andet menneske med narkotika er fuldstændig legalt.
Afkriminaliseringspolitikken, politikken til afmarginalisering af narkotikaforbrug og kontrolleret udlevering af heroin er kun til fordel for handelen, som den tidligere formand for Interpol Car Persson sagde.
Det er en skam for Parlamentet, at denne betænkning er blevet sat på dagsordenen til et plenarmøde.

Buffetaut
Har fru d'Anconas betænkning om europæisk samarbejde som led i FN-Generalforsamlingens særlige samling om narkotika stadig en interesse? Dette spørgsmål kan man stille sig selv af to grunde, for det første fordi der er tale om en tekst med et dobbelttydig kompromis, for det andet fordi FN-Generalforsamlingens særlige samling om narkotika blev afholdt i juni, og det giver derfor ikke længere giver mening at vedtage betænkningen her i oktober.
Teksten, der er fremlagt for os, er en opsummering af underforståede elementer, fordi holdningerne til dette emne i virkeligheden er uforenelige, hvilket i øvrigt medførte en fornyet udvalgsbehandling af det første udkast til betænkningen. Men hvis man kan glædes over det faktum, at betænkningen anmoder medlemsstaterne om »at erkende, at målet for indsatsen er et samfund uden narkotika« , må man beklage, at begrundelsen kun i ringe grad stemmer overens med selve henstillingen. Således bærer begrundelsen præg af ånden bag d'Anconas første betænkning. Desuden anvendes der et langt fra neutralt ordvalg. Der tales således om tilnærmelser, der er mere restriktive og strafferetslige, og som medfører politikker, der forbyder narkotikahandel og -forbrug, og mere pragmatiske tilnærmelser, der sigter mod politikker til frigivelse af narkotika.
Begrundelsen forsøger således, uden at sige det højt, at gennemtrumfe den opfattelse, at fremtiden, forestillingerne og realiteterne taler for frigivelse af de såkaldte bløde stoffer, mens tilnærmelserne til et forbud er et udtryk for »repressiv og forældet tankegang«. Dette er grundene til, at vi ikke kan stemme for betænkningen, hvis dobbeltydighed ikke er uden bagtanker.

Carlotti
Narkotikabekæmpelsen er en af de største plager i vores samfund. Narkotika udgør ca. 8 % af verdenshandelen.
Narkotikaproblematikken skal betragtes gennem en samlet tilnærmelse, der både sikrer vores anstrengelser på langt sigt med hensyn til forebyggelse, men også med hensyn til medicinsk behandling og social ledsagelse.
Fru d'Ancona understreger i sin betænkning, at man ikke må sætte afkriminaliseringen af hash og udlevering af narkotika efter recept over for bekæmpelsen af den ulovlige narkotikahandel, således som Rådet gør.
Disse to foranstaltninger udelukker ikke hinanden!
I denne forbindelse vedtog Europa-Parlamentet i øvrigt for tre år siden en beslutning, hvori det blev understreget, at en politik, der indebærer et fuldstændigt forbud, ikke giver mærkbare resultater.
På FN's særlige samling om narkotika til juni må vi udtrykke os enstemmigt.
På trods af de forskellige tilnærmelser inden for EU er der en tendens til, at de forskellige lovgivninger nærmer sig hinanden.
Som ordføreren har understreget, er jeg overbevist om, at vi bør basere vores europæiske politik om narkotika på succesen af lokale forsøg og udvikle stategier til samarbejde.

Cars, Olsson og Thors
Vi konstaterer, at d'Ancona-betænkningen om europæisk narkotikapolitik er blevet betydelig mere afbalanceret efter den fornyede udvalgsbehandling. Nu henvises der til en palet af initiativer til forhindring af misbrug, og der forekommer ikke krav om en liberalisering af politikken.
Ordføreren har imidlertid fået to af sine egne ændringsforslag godkendt, hvilket betyder, at to af vores vigtige målsætninger er gledet ud af resolutionen, nemlig målet om et samfund uden narkotika og kravet om, at medlemsstaterne skal opfylde FN-konventionerne. Vi ser os derfor nødsaget til at stemme imod betænkningen, som har fået en uklar målsætning, samtidig med at den indeholder tvetydige formuleringer.

Darras
Jeg glæder mig over, at vores kollegas betænkning endelig er til forhandling i Parlamentet. Ordføreren måtte udvise fem måneders tålmodighed og gennem svære høringer for at nå frem til denne viljesbetænkning, som jeg håber vil blive vedtaget af Parlamentet.
Jeg er ubetinget tilhænger af iværksættelse og anerkendelse af lokale forsøg, eftersom vi i min kommune gennem årene har støttet foreninger, der bekæmper narkotika gennem en medicinsk og social tilnærmelse til narkotikaproblemet.
Det anerkendes nu, at en total forbudspolitik ikke medfører bedre fremskridt inden for narkotikabekæmpelsen. Lad os derfor give de folk, der kender området, en mulighed for at fuldføre deres idéer ud fra de lokale realiteter og - hvorfor ikke - lad os hjælpe dem med at udbrede deres metode, hvis de har succes. Det er den rolle, Den Europæiske Union bør påtage sig.
Det er den rolle medlemsstaterne burde forsvare på internationalt niveau ved at give Europa-Kommissionen et fælles forhandlingsmandat til FN's samling, et mandat der skal baseres på en pragmatisk tilnærmelse til narkotikaproblemet og på nationalt niveau ved at iværksætte en politik for byerne, der kan følge op på de politikker til bekæmpelse af narkotika, der er udviklet lokalt.
Dette anmoder d'Ancona-betænkningen om, og derfor har jeg uden tøven stemt for.

Deprez
De ulovlige stoffer er en plage for vores samfund og samtidig én af de allermest indbringende kilder til ulovlig profit. Som vores ordfører siger, er der flere grunde til dette problem: jagten på profit, social forarmelse og marginalisering, men det skyldes også nysgerrighed, fremgang og mode. Bekæmpelsen af de ulovlige stoffer skal altså gribes an gennem en samlet tilnærmelse, der kombinerer så forskellige handlingssektorer som information og uddannelse af ungdommen, ændring af betingelserne for socio-økonomiske mål, der bidrager til udviklingen af narkotikamisbrug i alle dens udformninger, følgeforanstaltninger vedrørende narkotika, bekæmpelsen af handel og hvidvaskning af penge, de producerende landes økonomiske og sociale udvikling.
Alle ved, hvor følsomt og brandvarmt emnet er, og debatten mellem tilhængere af en » alternativ politik« er ofte hidsig. For fremtiden må vi sætte os ud over denne firkantede debat og koncentrere os om, hvordan vi bedst gennemfører konklusionerne fra FN-Generalforsamlingens særlige samling, der blev afholdt i juni.
Det er tydeligt for enhver at udryddelsen af ulovlige stoffer (der må være vores fælles mål) frem for alt forudsætter et tæt internationalt samarbejde, navnlig i de nicher, der blev påvist på FN's særlige møde: reducering af produktionen og efterspørgslen inden 2003 og internationalt retsligt samarbejde under forskellige aspekter.

Ephremidis
Når vi skal tale alvorligt og realistisk om en af dette århundredes største svøber, narkotika, må vi allerførst være enige om at tage fat i hele den bedøvende vifte af hykleri, ønskedrømme, forskønnelser og fortielser og fjerne den fra den tragiske sandhed.
Det er desorienterende, farligt og løgnagtigt at tale i modsætninger som strafbar - ikke strafbar, hårde og bløde stoffer. Virkeligheden er nemlig altid hård, både for misbrugerne og for samfundet, som altid betaler en høj pris. Hvert år dør tusindvis af mennesker, hovedsagelig unge, på grund af narkomisbrug. Hver dag mister titusinder af mennesker deres værdighed, personlighed og status og bliver ofre for den daglige dosis - løsningen på alle deres problemer.
Og disse problemer er for det første den store narkohandel, og de skyldige er alle de, der bærer hovedansvaret for, at de er opstået, de, som bagefter græder krokodilletårer over problemets omfang og problemerne med at løse det. De politikker, der skaber en situation med erhvervsmæssig, social og følelsesmæssig usikkerhed og marginalisering, som har skabt andre værdier og samfund i forfald. De moderne kapitalistiske samfund, som I er så stolte af, og hvis kendetegn I dag for dag gør mere og mere markante: profitjagt, jungleloven på markederne, nedvurdering af mennesket og guddommeliggørelse af penge. Et system, som ikke er i stand til at skabe et virkeligt paradis på jord, og som fremmer forarmelse, personlig og social isolation og en søgen efter falske udveje og paradis gennem narkoen.
Det kapitalistiske system vil aldrig kunne løse narkoproblemet, ikke kun fordi det er en fast bestanddel af dette, men også fordi det lever og næres af det. Det bedøver samvittighed, reaktion og oprør og opsluger de stærke følelsesmæssige, eksistentielle rystelser og bestemte samfundsgruppers drømme, især de unges. »Flugten« giver liv til det etablerede samfund og er den bedste sikkerhedsventil til at garantere markedernes uforstyrrethed og regelmæssige funktion. Lad os ikke også tage fejl af dette: På narkotikamarkedet er store beløb i omløb, som støtter regeringer og »regulerer« markeder.
Vi kan imidlertid ikke fortsætte med at forholde os ligegyldige og uden interesse for denne kræftbyld, og heller ikke til de indtil dato anvendte politikkers åbenlyse ineffektivitet. Den organiserede storkriminalitet må nedkæmpes og ligeledes de forskellige former for magtsammenslutninger, som yder den såkaldte narkosmugling al den beskyttelse, den har brug for under handelen og under hvidvaskningen af de enorme mængder sorte penge, der skifter ejere.
Den mest realistiske forebyggelse og bekæmpelse af problemet er at kæmpe for et andet samfund, der sætter mennesket i centrum, hvor værdier og drømme ikke er afhængige af konjunktursvingninger og kriser på kapitalmarkederne. Samfund med integrering, deltagelse og respekt for individualitet og kreativitet.

Elliott
Jeg stemte for denne betænkning på lige fod med de fleste andre parlamentsmedlemmer, der er medlem af Labour-partiet, fordi jeg mener, at ordføreren på dette meget spændingsladet og kontroversielle område har opnået en fornuftig og afbalanceret indfaldsvinkel i sin betænkning. Der foreslås større koordination og samarbejde mellem medlemsstaterne i bekæmpelsen af det alvorlige problem med den stigende brug af ulovlige stoffer, samtidig med at det anerkendes - med de nuværende forskellige synspunkter i de politikker, der vedtages i de forskellige medlemsstater - at fuld harmonisering ikke kan lade sig gøre på nuværende tidspunkt.
Der er mange gode, fornuftige forslag i beslutningen om at øge oplysningen om og kendskabet til farerne ved at tage stoffer - særligt blandt de unge - og om behandlingen og plejen af stofmisbrugere. Der er desuden praktiske forslag til en forbedring af EU-samarbejdet i forbindelse med pågribelse og retsforfølgelse af narkohandlere og til opnåelse af støtte fra myndighederne og personerne i de lande, der er de primære kilder til de ulovlige stoffer.
Denne beslutning tager bestemt ikke blidt på stofferne. Den indeholder hårde - men praktiske og realistiske - forslag til at tackle dette foruroligende problem.

Eriksson, Seppänen og Svensson
Forhandlingen i Europa-Parlamentet om narkotikaspørgsmål viser med al ønskelig tydelighed, at det ikke er muligt at finde en fælles lovgivning. Vi finder det heller ikke ønskeligt.
Ændringsforslag 3, som beder Rådet bekræfte, at narkotikalovgivningen er et nationalt anliggende, har derfor været afgørende for vores konklusioner i forbindelse med den endelige afstemning.

Gallagher
Jeg bifalder denne betænkning fra Europa-Parlamentets Udvalg om Borgerlige Frihedsrettigheder og Indre Anliggender, der fremhæver farerne ved syntetiske stoffer i samfundet og behovet for at bekæmpe organiseret kriminalitet i forbindelse med narkotikahandel.
Syntetiske stoffer, f.eks. ecstasy, LSD og amfetamin er til skade for den europæiske befolknings sundhed, og det glæder mig at se, at langt størstedelen af medlemmerne af Europa-Parlamentet anerkender den kendsgerning.
Vores unge er simpelthen ikke klar over de langsigtede fysiske og psykologiske virkninger ved brugen af disse farlige og vanedannende stoffer, og yderligere forskning inden for virkningerne ved brugen af sådanne stoffer er påkrævet. Visse medlemmer af De Grønne i Europa-Parlamentet havde tidligere fremsat ændringsforslag, der definerede brugere af syntetiske stoffer som blot forbrugere og stræbte efter at få brugen af syntetiske stoffer reguleret og legaliseret.
Vi må huske på, at FN-konventionen mod ulovlig handel med narkotika forbyder brug, fremstilling, og distribution af ecstasy, LSD og amfetamin, og sådan bør det blive ved med at være.
Mens de fleste regeringer i Europa, herunder den irske regering, forsøger at gennemføre politikker med det mål at reducere brugen af stoffer, er der visse medlemer af De Grønne i Europa-Parlamentet, der fremme politikker, der tydeligvis har den virkning, at de øger brugen af stoffer og de dertil hørende sociale problemer.
Jeg bifalder den irske regerings oprettelse tidligere på året af en fond for faciliteter og ydelser for unge til en pris af IEP 30 millioner. Formålet med denne fond er at udvikle ungdomsfaciliteter, herunder sportsmæssige og rekreative faciliteter og ydelser for ugunstigt stillede områder med store narkotikaproblemer.
Den irske regering gør også rigtigt i at holde en stram linje over for mennesker, der forsøger at sælge stoffer i Irland. Jeg støtter fuldt ud bestemmelserne i forslaget til straffelov 1997, der indfører ubetinget fængselsstraf for personer, der tages i besiddelse af kontrollerede stoffer til en værdi af IEP 10.000 eller derover.

Gahrton, Holm, Lindholm og Schörling
Vi finder det meget bemærkelsesværdigt, at Parlamentet afviser ændringsforslag 4, det vil sige, at udviklingen af nye metoder til narkotikabekæmpelse skal ske i overensstemmelse med FN's narkotikakonventioner fra 1961, 1971 og 1988.
Parlamentet afviser ligeledes et samarbejde med UNDCP og medlemslandene for at finde evalueringsindikatorer, og den synes, at det er tilstrækkeligt med EMCDDA m.m. Ovenstående får os desværre til at tvivle på Europa-Parlamentets vilje til at samarbejde med FN's institutioner og leve op til FN's ånd.
At Parlamentet også med et stort flertal siger nej til ændringsforslag 3 om, at man ikke skal kunne bruge en traktattekst til at påtvinge medlemslandene en harmonisering af narkotikalovgivningen, er både oprørende og tydliggørende. Parlamentet er endvidere heller ikke interesseret i at deltage i de forsøg, der er gjort i lande med en restriktiv politik, hvor man prioriterer en forebyggende indsats, idet Parlamentet forkastede ændringsforslag 10.
Af en eller anden grund siger Parlamentet også nej til, at pleje og omsorg skal føre til et liv uden narkotika. Det er mere end oprørende, og vi ser derfor med frygt og ængstelse frem til den næste betænkning fra d'Ancona, der kommer til at handle om EU's narkotikapolitik for år 2000-2006.
Vi har stemt nej til betænkningen af ovennævnte grunde.

Hyland
Jeg vil gerne begynde mit indlæg med at rose det irske politi og samtlige offentlige irske organer, der er involveret i den ikkemisundelsesværdige opgave med at bekæmpe den illegale narkotikaudbredelse i Irland samt hjælpe narkotikamisbrugere i revalideringsprogrammer.
Der er narkotikaproblemer i Irland. Mens det stof, der primært udbredes i Irland, er cannabis, vedrører de alvorligste problemer i forbindelse med stofmisbrug heroin, ecstasy og andre stoffer som f.eks. LSD. Brugen af ecstasy er stigende. I Irland blev der i 1991 beslaglagt 429 ecstasy-piller sammenlignet med 17.516 piller i 1997.
Årsrapporten for 1997 fra Det europæiske overvågningscenter for narkotika og narkotikamisbrug om narkotikaproblemerne i Den Europæiske Union påpeger, at den stigende tendens i antallet af narkotikarelaterede dødsfald er fortsat i Irland. Faktisk angives det i rapporten, at fire ud af ti irske skolesøgende teenagere indrømmer, at de har taget cannabis, hvilket er dobbelt så mange som gennemsnittet i de fleste EU-stater.
Jeg vil gerne kort kommentere enkelte af de foranstaltninger, der træffes af den irske regering for at gøre noget ved det stigende narkotikaproblem i Irland.
Flere organer er indblandet. Ministeriet for sundhed, børn, justits, ligestilling og lovreform, miljø og de lokale myndigheder og uddannelse og videnskab samt deres respektive organer er blevet udpeget af regeringen, idet man mener, at de udgør den bedste ramme for behandlingen af narkotikaproblemet i Irland. Jeg er fuldstændig enig i denne strategi, fordi behovet for en koordineret tilgang er særligt tydeligt for dem, der sørger for retshåndhævelsen. Forbindelsen mellem narkotikahandel, stofmisbrug og kriminalitet har været der længe.
Foranstaltninger med henblik på at forbedre EU's reaktion på narkotikaproblemet er fortsat gennem den horisontale narkotikagruppe (Horizontal Drugs Group). En central del af dette arbejde har været udviklingen af en post-1999 EU-narkotikastrategi samt fastlæggelsen af prioriteter for perioden 1998/1999.
Amsterdam-traktaten er et andet vigtigt element i EU's kamp mod handelen med narkotika og den organiserede kriminalitet. Den opstiller et særligt mandat, der ligeledes hilses velkomment, til tættere samarbejde mellem politi, toldmyndigheder og andre retshåndhævelsesorganer i Den Euopæiske Union.

Kirsten Jensen, Blak, Sindal og Iversen
De danske socialdemokrater har i dag stemt for d'Ancona-betænkningen om det europæiske samarbejde som led i FN-generalforsamlingens særlige samling om narkotika.
Medlemslandene har meget forskellige narkotikalovgivninger. Derfor skal vi under ingen omstændigheder harmonisere medlemslandenes lovgivninger på dette område. På fællesskabsplan skal vi have et praktisk samarbejde, der effektivt kan sætte ind over for den organiserede kriminalitet, der i stor stil smugler og sælger narkotika over grænserne.
Derudover må det være op til medlemsstaterne at fastlægge den nationale narkotikapolitik. Det skal selvfølgelig ikke forhindre os i at lære af hinandens gode og dårlige erfaringer. En fælles narkotikalovgivning på EU-plan er hverken hensigtsmæssig eller ønskelig.

Lis Jensen, Bonde og Sandbæk
Betænkningen om narkotika rummer mange positive og gode elementer. Fokus på det enkelte menneskes sociale vilkår og marginalisering i samfundet er vigtig i forståelsen af og arbejdet for narkomani. Det er en utopi at tro, at det er muligt at opnå helt narkotikafri samfund. Derfor er det centralt at fokusere på forebyggelse og behandling. Imidlertid anser vi narkotikalovgivning for at være et nationalt anliggende, og det er derfor ikke ønskeligt, endsige muligt, at påtvinge medlemslandene en harmonisering af deres narkotikapolitikker. Derfor kan vi ikke stemme for den endelig betænkning, da den ikke tilgodeser dette synspunkt.

Malone
D'Ancona-betænkningen fremsætter en lang række positive anbefalinger, der kan være til stor gavn i kampen mod narkotika.
Jeg er stor tilhænger af den vægt, der lægges på forebyggelse og bedre behandlingsmuligheder for misbrugere.
Jeg bifalder ligeledes, at en henstilling i en tidligere udgave, der lagde op til yderligere overvejelse af legaliseringen af visse stoffer, er blevet opgivet.
Det primære initiativ i henstillingerne har modtaget kvalificeret støtte fra organisationer i Dublin, der arbejder med narkotikaproblemet.
Europa skal arbejde henimod at forsøge at få et narkotikafrit samfund. For mange mennesker er overladt til et liv med stofmisbrug - selv hvis det er lægeordineret og under overvågning. Metadon er i henhold til nylig forskning ikke patentløsningen på kontrollen med eller løsningen af problemet. Der bør lægges mere vægt på en stoffri livsstil og på behandling og revalideringsprogrammer, der arbejder henimod dette mål.
Jeg vil også gerne se EU anerkende og støtte lokalsamfundenes rolle i bekæmpelsen af narkotikaproblemet direkte, særligt i forbindelse med samfunds- og familiestøtteordninger, som skal sætte dem i stand til at forholde sig til konsekvenserne ved stofmisbrug for familiens samt den enkeltes sundhed. Europa skal ligeledes aktivt støtte behandlings- og revalideringsprogrammer, der er relevante for samfundets behov.

Mendes Bota
Det er en ulige kamp. Over for narkohandlernes astronomiske profit er de midler, som deres modstandere råder over, helt latterlige. Den uhæmmede udbredelse af syntetiske stoffer, som fremstilles tæt på forbrugerne, har gjort kampen endnu vanskeligere.
Man kan styrke de midler, som politi og retsvæsen råder over; Man kan harmonisere lovgivningen; Man kan nære illusioner med hensyn til liberalisering af forbruget; Man kan underskrive alverdens konventioner; Man kan kriminalisere hvidvaskning af penge hårdere; Man kan bombe de marker, hvor planterne dyrkes; Man kan mobilisere de væbnede styrker; Man kan gøre alt det her!
Men skyttegraven i kampen mod narkohandel og narkotikamisbrug hedder forebyggelse, og familien, skolen og lokalsamfundet er slagmarken.
Familien og skolen er afgørende. Med en velinformeret familie og en skole, der informerer yderligere, er vi nået langt med at berede de unge på den første uundgåelige kontakt med narkoproblemet. Med at gøre dem modstandsdygtige over for fristelsen til en hurtig rus eller let tjente penge.
Derfor vores kraftige støtte til henstilling 15 og 17 i dette forslag. Men vi vil gerne tilføje, at det er vores klare overbevisning, at den strategiske slagmark, hvad angår forebyggelse, ligger i den enkelte kommune, i det enkelte lokalsamfund. Hvem bedre end familien og naboerne kender det tragiske omfang af de problemer, som narkotikamisbruget fører med sig? Hvem lægger bedre mærke til, at nogle pludselig bliver rige, mens andre går til fysisk og moralsk?
Kommunerne har gennem et direkte samarbejde med familierne og med skolerne en afgørende rolle og må ydes vidtgående økonomisk og teknisk støtte fra Den Europæiske Union og fra medlemsstaterne. Der skal opstilles kommunale planer til forebyggelse af narkotikamisbrug, som skal udbrede information, som skal yde hjælp til dem, der har behov for hjælp, som skal undersøge problemets omfang i den enkelte kommune, som skal tilbyde de unge fritids- og beskæftigelsesmuligheder, som skal bygge centre til behandling og social og faglig revalidering af narkotikamisbrugerne.
Et andet forhold, der burde være taget med i dette forslag, er samarbejdet med de ansvarlige for natklubber og lignende etablissementer med henblik på fælles præventive og repressive forholdsregler, da de jo ikke er særlig interesserede i et klientel af narkotikamisbrugere med ringe købekraft, hvis penge går til køb af stoffer, og som blot kan fremvise virkningen af disse.
I narkotikamisbruget har vi den direkte årsag til størsteparten af den ulykke, der rammer vores familier, skaber øget usikkerhed og vold, og som sænker den menneskelige værdighed til et helt utænkeligt lavt niveau. Denne kamp kræver vores mobilisering både som almindelige borgere og som ansvarlige politikere. Vi har truslen inden for dørene. Vi håber, at Rådet er klar til kamp, for stoffer er virkelig et farligt stof!

Novo
Henstillingerne i d'Ancona-betænkningen udgør utvivlsomt et meget positivt forsøg på at nå frem til konsensus omkring narkotikabekæmpelsesproblematikken.
Et vigtigt element i denne betænkning er således sammenknytningen af narkotikamisbrug med de sociale årsager, der på afgørende måde befordrer det, såsom arbejdsløshed, fattigdom eller social udstødning. Vigtigt er det også, at narkotikamisbrug betragtes som et offentligt sundhedsproblem, og at der fokuseres på hele problematikken omkring behandling og forebyggelse samtidig med, at der bliver gjort opmærksom på behovet for at øge Fællesskabets og medlemsstaternes midler til disse formål.
Meget positive er ligeledes de henstillinger, der påpeger, at kampen mod narkotikamisbrug ikke først og fremmst skal dreje sig om den politimæssige side, og de henstillinger, der tilråder en øget indsats i form af uddannelse og forebyggelse, oplysnings- og informationskampagner samt styrkelse af samarbejdet mellem medlemsstaterne og inden for de internationale organisationer, således at det bliver muligt at koordinere erfaringer, udbygge undersøgelser og skabe sammenlignelige statistikker.
Betænkningen lader imidlertid meget tilbage at ønske i forhold til, hvad man kunne forvente hvad angår kampen mod narkotikahandel og hvidvaskning af penge.
Kun én af de 27 henstillinger behandler denne vigtige (og afgørende) side af narkotikabekæmpelsen. Ikke ét ord om skatteparadiser, ikke ét ord om finansparadiser, ikke ét ord om nødvendigheden af - til dette formål - at overveje at bryde bankhemmeligheden; heller ikke ét ord om, at euroen vil kunne gøre det lettere at hvidvaske penge.
Derfor, på grund af disse mangler, som vi anser for meget væsentlige, eftersom det drejer sig om udeladelser, der ikke gør front mod et afgørende aspekt af narkotikabekæmpelsen, afholder vi os fra at stemme.

Seillier
Hvor anvendelige de end har været, har de restriktive, terapeutiske, økonomiske eller sociale foranstaltninger, mine kolleger har vedtaget for at bekæmpe den plage, narkotika er, ikke været tilstrækkelige og har ikke berørt det essentielle i problemet. I flere årtier, siden krisen i 1968 for 30 år siden, har voksengenerationen, først og fremmest forældrene, men også lærere, undervisere, journalister, folkevalgte, ikke videregivet de intellektuelle og åndelige elementer til den unge generation, der ville sætte dem i stand til at møde livets prøvelser med dynamik eller vist dem, hvordan man f. eks. tager familimæssigt eller politisk anvar. Deres søgen efter et kunstigt paradis viser et ubegrænset behov hos dem: Imidlertid er hverken arbejde, videnskab, kunst, sport, økologi, politik, det være sig på internationalt eller europæisk niveau, ubegrænset.
Det er som om, I havde glemt, at mennesket, især ungdommen, der endnu ikke ødelagt af konformisme og kompromiser, har brug for, at forældrene og voksengenerationen generelt, ikke kun beretter om hvordan man lever, men også om grunden til at leve. I vores lande kan man konstatere en devaluering af den litterære kultur og kultur generelt. Imidlertid indeholder litterære værker store overvejelser om menneskets vilkår nemlig kærligheden, lidelser, døden, Gud, der er uundværlige for den åndelige modning.
De unge får ikke længere del i de kilder, der dog er så rige på den europæiske humanisme, som i 2000 år har givet næring til vores kontinents usædvanlige kulturelle og åndelige arv. Det er ikke de gentagne, men fuldkommen abstrakte hentydninger til »den sociale europæiske model« i Amsterdam-traktaten, der intellektuelt og moralsk er løsningen på ungdommens forfærdelige forvirring. Heldigvis gav Verdensmødet for ungdommen, der fandt sted sidste år i Paris, mange unge i Europa et ægte håb.

Stewart-Clark, Sir Jack
Debatten i går og afstemningen i dag om fru d'Anconas betænkning om narkotika er en sejr for den sunde fornuft. Forenet kan Parlamentet opnå meget; opdelt er det uden indflydelse. I forbindelse med et emne, der er så følsomt som stofmisbrug, hvor der er mange forskellige synspunkter, kan ikke alle få deres vilje. Det har resulteret i en fornuftig, menneskelig og positiv betænkning. Vi har lagt vægt på vigtigheden af samarbejde på alle niveauer. Vi har understreget behovet for at lære af hinanden. Vi har bedt om, at der gøres fuld brug af både Det Europæiske Narkotikaovervågningscenter i Lissabon og Europol, og at medlemsstaterne samarbejder fuldt ud med henblik på at sørge for tilstrækkelig og meningsfuld information.
Det glæder os, at Parlamentet har været i stand til klart at stemme for at hjælpe de unge til at føre et liv uden narkotika, at vi har støttet opretholdelsen af FN's konventioner om narkotika. Begge dele er vigtige, hvis vi skal have effektive politikker, der skal hjælpe de unge med at holde sig fra narkotika og tackle narkohandlerne og deres medskyldige.
Afslutningsvis er jeg glad for, at min gruppe har kunnet støtte denne betænkning.

Vaz da Silva
Det bevægede forløb, som d'Ancona-betænkningen har haft, nu igen tilbage i plenarforsamlingen, mere artikuleret, men også klart mere svækket, afslører den desorientering, der råder i politikernes hoveder, og som modsvarer de forskelle, der er i landenes narkotikapolitik. Og problemet er, at så længe slaget om en harmonisering af lovgivningen baseret på fælles standarder i den Europæiske Union ikke er vundet, vil narkohandlerne blive ved med at tjene penge, og antallet af unge ofre vil fortsætte med at stige.
Narkotikabekæmpelsen omfatter principielt tre slags positive tiltag: oplysning/forebyggelse (for befolkningen i almindelighed), mindskelse af risici og behandling (for misbrugerne) og støtte til producentlandene (med henblik på dyrkning af andre afgrøder). De repressive foranstaltninger er et marginalt aspekt i forhold til problemets kerne: Udført sådan, som de er blevet det, fungerer de blot som »aspiriner«, der mindsker ondet, men ikke udrydder det. De angriber narkohandlerne, men de udsletter dem ikke, men stimulerer dem snarere til at blive mere drevne, således som det ses af den stigende handel, lavere priser på produkterne og opfindelsen af nye stoffer, der nu bliver produceret på vores dørtærskel.
Det alvorlige er, at der allerede er tilstrækkelige kendsgerninger, der viser, at FN-narkotikakonventionerne virker forkert. Og der er tilstrækkelige erfaringer i visse medlemsstater, der viser, at den eneste vej frem er at vende om på prioriteringerne i narkotikabekæmpelsespolitikken. En anden politik, en styrkelse, eller bedre: en anden retning og en koncentreret indsats af midlerne er dét, der skal til.
I Portugal synes der at blæse nye vinde at dømme efter den betænkning, der i sidste uge blev afleveret til regeringen. Hvis regeringen tager hensyn til den, håber jeg, at mit land, der allerede flere gange har været pioner inden for lovgivning, således som dengang, hvor det var det første til at afskaffe dødsstraffen, eller for nylig med »familielovene«, giver en impuls i den rigtige retning.
Jeg beklager, at måtte afstå fra at stemme i denne afstemning om et så vigtigt spørgsmål, men jeg mener ikke, at Parlamentet har formået at lade sagens alvor afspejle sig i dets dokument.
Hvad skal der mon til for at vække Europa?
Betænkning af Bontempi (A4-0285/98)
Bonde og Sandbæk
Korruption skal bekæmpes med næb og kløer, men der er grænser for, hvor langt man bør gå, når man skal vælge en måde at gøre det på. Man risikerer nemlig at give EU flere redskaber til at udvide sin kompetence, end der allerede findes i dag.
Bontempis betænkning om korruption indeholder gode synspunkter, når det drejer sig om bl.a. åbenhed og den skade, korruption påfører borgerne. Samtidig taler den om »centrale registre« og »særlige enheder«, der skal oprettes i Kommissionens generaldirektorater, og den opfordrer Kommissionen til »... efter Amsterdam-traktatens ikrafttræden omgående at gøre brug af sin initiativret inden for politisamarbejde og retligt samarbejde i kriminalsager ...«. En sådan blankocheck til centralisering vil JuniBevægelsen ikke være med til at udstede.
Som gode ting i betænkningen kan det bl.a. nævnes, at Parlamentet henviser til behovet for, at EU bekæmper korruptionen inden for sit eget system. Navnlig henvises der til Kommissionen og til, at de regler, der skal sikre åbenhed, er utilstrækkelige. Det er godt, at det i betænkningen påpeges, at det er et problem for den enkelte borger, når korruption finder sted. Hver gang en sag - f.eks. om, hvilket firma der får en kontrakt - indgås med et firma på grundlag af korruption frem for saglig vurdering af firmaets tilbud, så er det til skade for borgerne. Skattepenge bruges i så tilfælde ikke på at få den bedste kvalitet, sikre miljøinteresser på bedst mulig vis og opnå den billigste udførelse, men ryger i den medarbejders lomme, der er blevet bestukket af et firma til at give dem ordren.
Det er en situation, man bør undgå. Men det er også en situation, der har meget bedre vilkår for at opstå, når den myndighed, der tildeler og udvælger, befinder sig i et stort, uoverskueligt og bureaukratisk system. Et sådant system er EU netop. Frem for at reagere på problemerne ved at lave yderligere centralisering burde man lade nogle af disse tildelinger og udvælgelser gå tilbage til landene selv. Fælles sprog og presse, samt dét, at landene hver for sig udgør en mindre enhed end EU, vil gøre det lettere at udøve en demokratisk kontrol med de penge, der bruges på borgerens vegne.

Buffetaut
Vores kollega er ubestrideligt én af specialisterne i forbindelse med Den Europæiske Unions bekæmpelse af organiseret kriminalitet og antikorruptionspolitik. Den nuværende situation har desværre netop vist os, at problemet med korruption og tvivlsom adfærd er at finde midt i de europæiske institutioner og især i Kommissionen. Derfor er hr. Bontempis betænkning et godt tidspunkt til at opfordre Kommissionen til at »udarbejde et samlet koncept for korruptionsbekæmpelse« og anmode den om »at fremsætte forslag, der tager sigte mod at bekæmpe korruptionen inden for EU-institutionerne mere effektivt«.
Det er fuldt ud berettiget, at der i betænkningen insisteres på behovet for større gennemsigtighed i beslutningsprocessen, klarhed i forbindelse med reglerne om indhentning af tilbud, effektivitet i de interne kontroller. Man kan kun glæde sig over, at ordføreren i begrundelsen bekræfter, at »det vil være ganske fatalistisk at affinde sig med korruption - efter mottoet: Det har altid eksisteret og vil altid gøre det«.
Bekæmpelsen af organiseret kriminalitet og korruption, der er en af manifestationerne, er et område, hvor europæisk samarbejde er hensigtsmæssigt og burde gøre de nationale politikker mere effektive. Den Europæiske Union er i dette tilfælde »et plus«, for den støtter medlemsstaternes handling. Man skal holde fast i, at det ville være ønskeligt, om Kommissionen, når dens tjenestegrene rammes af skandale, praktiserede den gennemsigtighed, den så ofte anbefaler andre, og at den ikke forhindrede parlamentsmedlemmernes undersøgelsesarbejde med henholdende opførsel.
Konkluderende mindes der i hr. Bontempis betænkning om sunde principper og tales for realistisk samarbejde. Derfor har vores gruppe stemt for betænkningen.

Delcroix
Hvis der er et område, hvor de europæiske borgeres følsomhed viser sig særlig tydeligt, er det med hensyn til korruption. Afsløring af korruption - og især den korruption, der forekommer inden for de europæiske institutioner -fremkalder sammen med ikke-indfriede forventninger om et socialt Europa, skattemæssig harmonisering og demokratisering i Europa en modstand, der er ekstremt skadelig for Europas opbygning og til gavn for den ekstreme højrefløj. Bontempi-betænkningen opridser de overordnede linjer for en samlet politik til bekæmpelse af korruption, og jeg lykønsker ordføreren for dette hæderlige og kohærente arbejde, der har gode chancer for at bære frugt.
Uden at glemme foranstaltningerne til reducering af korruptionen på internationalt niveau, såvel inden for som uden for Unionen, forekommer det mig hensigtsmæssigt og hastende, at Europa først og fremmest styrker kampen mod korruption inden for egne institutioner gennem stærke og synlige foranstaltninger, der omfatter forebyggelse, afsløring gennem mere kontrol og sanktioner for alle former for korruption begået af juridiske personer. Det er ikke et ubetydeligt spørgsmål. Hvordan kan vi på den ene side løfte pegefingeren over for andre og virke troværdige uden først at feje for egen dør? På den anden side er der gentagne gange fremsat alt for mange beskyldninger inden for de sidste ti år, uden at Kommissionen har reageret på overbevisende vis.
I forbindelse med bekæmpelse af korruption kræver de borgere, der er bekymret for demokratiet, gennemsigtighed. Det er ikke nok at iværksætte et officielt organ til bekæmpelse af korruption, som det kræves i betænkningen, man skal fortsat insistere på, at korruptionssagerne kommer for dagens lys - f.eks. gennem meddelelser til Europa-Parlamentet - samt de administrative, civile og disciplinære sanktioner, de medfører.
Som det gælder for alle andre europæiske tekster, skal denne gennemsigtighed knyttes til beslutningsprocesserne, til en forenkling af normerne, men også til den finansielle situation for alle personer - herunder medlemmer af Europa-Parlamentet - der sidder i stillinger, der er udsat for korruption. Jeg tilføjer, at det er tvingende nødvendigt, at disse personer og navnligt funktionærerne følger en speciel uddannelse, der gør det muligt for dem at være fuldt ud informeret om de forskellige former for korruption og midlerne til en effektiv bekæmpelse.
Der skal i øvrigt oprettes en tæt forbindelse mellem den betænkning, vi behandler, og Bösch-betænkningen, som vi også skal behandle på dette møde. Sidstnævnte omhandler Enhed for Koordinering af Bedragerisagers uafhængighed, rolle og status. Den kræver, at UCLAF erstattes med et organ til bekæmpelse af korruption (OLAF), hvis kompetence strækker sig til alle de europæiske institutioner. De to betænkninger er næsten udfyldende, men visse punkter bør uddybes, navnlig hvad der forstås ved OLAF's uafhængighed. Efter min mening må dette organ ikke blive en ny EU-institution, hvilket ville medføre en revidering af traktaterne. Det skal forblive et intern organ i Kommissionen, men skal råde over en udbredt grad af uafhængighed, garanteret først og fremmest gennem valg af dets direktion.

Deprez
 - (FR) Skattesvig, hvidvaskning af kapital, organiseret og international kriminalitet har med liberaliseringen af handelen og internationaliseringen af økonomien fået en ekstraordinær mulighed for udvikling. For dem, der giver sig hen til sådanne aktiviteter, der er lige så indbringende som ulovlige, er korruption selvfølgelig et af de foretrukne virkemidler såvel i den offentlige som i den private sektor.
Den seneste tids begivenheder har vist, hvordan også vores lande og insitutioner i højere eller mindre grad er berørt af dette verdensomspændende fænomen. Der er et tydeligt behov for, at Kommissionen inden for rammerne af sine kompetencer tager et afgørende initiativ med hensyn til bekæmpelse af korruption. Det, der står på spil, er altafgørende. Man må således ikke tage fejl: Demokrati, retsstat og korruption er uforenelige. Udvikling af korruption medfører nødvendigvis forfald og ødelæggelse af andre. Bekæmpelse heraf skal derfor være en prioritet for de europæiske institutioner og vores stater.
Det er sandt, at de lovgivningsmæssige og kulturelle specificiteter er så vigtige, at det i øjeblikket ville være urealistisk at sætte opnåelse af en ens lovgivning på alle punkter i alle medlemsstaterne som målsætning. Det er altså velbegrundet, når Kommissionen foreslår at skride gradvist frem, og når vi i dag koncentrerer os om en forenkling af koncepterne og en harmonisering mellem medlemsstaternes lovgivninger.
I forbindelse med iværksættelsen af denne fælles indsats, er det ligeledes op til medlemsstaterne så hurtigt som muligt at fjerne de mest chokerende aspekter fra deres lovgivninger, navnlig aspekter der tolererer eller opmuntrer til korruption i andre medlemsstater, samt hurtigt at føre de forpligtelser, de allerede har indgået, ud i livet.

Holm
Kommissionen kan ikke føre kampen mod korruption selv eller med hjælp fra et internt UCLAF. En forudsætning for forebyggelse af korruption og bekæmpelse af bedrageri må være, at alle medborgere og journalister kan få oplysning om, hvad der sker i Kommissionen og de andre EU-institutioner. Det er derfor nødvendigt med et fuldstændigt offentlighedsprincip som grundlag for bekæmpelse af korruption. Hvis de EU-ansatte ved, at alt, hvad de foretager sig, kan undersøges af hvem som helst og ikke blot en håndfuld kolleger inden for institutionen, så vil risikoen for internt bedrageri reduceres betydeligt.
Det fremgår med al ønskelig tydelighed af det aktuelle tilfælde med bedragerier inden for ECHO, at der er brug for foranstaltninger til bekæmpelse af de interne bedragerier, som åbenbart trives i EU-systemet. Det fremgår af det faktum, at Kommissionen har lagt låg på sagen og vægrer sig ved at komme med oplysninger herom, at den ikke har tiltro til den ansvarlige kontrolmyndighed, det vil sige Parlamentet og dennes budgetkontroludvalg, samt offentligheden. Det er meget alvorligt, at man på denne måde prøver på at beskytte sine egne.
I betænkningen tales der om afbureaukratisering, men det fremgår ikke klart, hvad der er hensigten. For at en afbureaukratisering skal få fuld effekt, skal den foregå på den rigtige måde. Når det f.eks. drejer sig om indgåelse af kontrakter og håndtering af medborgernes skattekroner, så er det nødvendigt med ordentlige rutiner for arkivering, så følsomme dokumenter ikke »forsvinder«. Derimod er det en unødvendig bureaukratisk foranstaltning at føre intern kontrol med alt, hvad de ansatte taler om.
Solidariteten med arbejdsgiveren opnås ikke gennem en underdanig tavshed, men derimod gennem en åben debat om, hvad der skal ændres.

Jensen, Lis
Bontempi-betænkningen beskæftiger sig med et meget relevant og alvorligt emne, der er en svøbe i hele verden - nemlig korruption. Korruptionsproblemet er, som Bontempi-betænkningen bemærker, et problem, der også berører EU's medlemslande og ikke mindst EU's institutioner. Spørgsmålet er så, hvordan den svøbe skal bekæmpes. Der er ingen tvivl om, at problemet i takt med økonomiens globalisering trækker sine tråde ud over de nationale grænser. Men Bontempi-betænkningens påpegning af, at de enkelte medlemslande og de enkelte EU-institutioner først og fremmest har pligt til at gribe i egen barm, når det gælder om at bekæmpe korruptionen inden for egne rækker, er en fuldstændig korrekt betragtning.
Hvis EU's medlemslande og EU's institutioner ikke for alvor tager deres ansvar alvorligt samt efterlever den række af initiativer og konventioner, der gennem tiden er vedtaget internationalt på området, har selv de bedste erklæringer på EU-niveau ingen værdi.
En samlet strategi for EU til bekæmpelse af korruption er efter min mening ikke relevant, slet ikke hvis medlemslandene ikke efterlever de forpligtelser, som de allerede har indgået. Bontempi-betænkningens argumentation for en øget EU-centraliseret korruptionsbekæmpelse, herunder oprettelse af et centralt organ til bekæmpelse af korruptionen, gør, at jeg ikke kan støtte betænkningen på trods af dens gode elementer.

Lindqvist
De politiske og tekniske forslag i betænkningen om bekæmpelse af korruption er gode. Jeg har derfor stemt ja til betænkningen. Det vigtigste enkelte initiativ til bekæmpelse af korruption, bedrageri, fusk m.m. er imidlertid indførelsen af et offentlighedsprincip med meddelelsespligt. Hvis alle EU's handlinger som hovedprincip offentliggøres, og retten til at informere medierne beskyttes, så vil man afsløre flere tilfælde af korruption, svindel m.m. og mindske problemets omfang.
Betænkning af Langen (A4-0304/98)
Berthu
Europa-Kommissionen har netop offentliggjort en meddelelse om overgangen til euroen med den prangende titel »konsekvenserne for EU's politik, institutioner og lovgivning«. I modsætning til hvad der antydes i titlen, findes der i meddelelsen ingen samlet analyse af euroens indflydelse på opbygningen af Europa, men kun en opremsning af de juridiske tilpasninger, der er nødvendige inden for forskellige tekniske områder som EU-budgettet, landbrugspolitikken og de administrative opgaver.
Kommissionen og Europa-Parlamenter glæder sig i denne anledning over den »betydelige forenkling«, som euroen skulle medføre. Alle er da også overbeviste om, at den fælles mønt vil gøre forvaltningen af Fællesskabets finanser eller subventioner mere enkel end med 15 nationale valutaer. Men spørgsmålet er ikke, hvorvidt euroen vil forenkle tilværelsen for funktionærerne i de europæiske institutioner. Spørgsmålet er, om den vil forenkle tilværelsen for borgerne i medlemslandene.
Men med dette vigtige udgangspunkt kan vi fremsætte nogle alvorlige tvivlsspørgsmål. Uden at komme ind på spørgsmålet om vanskelighederne ved overgangen og tilpasningen skal jeg blot minde om, at indførelsen af den fælles mønt i lande med forskellige situationer til stadighed vil medføre farlige forligsproblemer, der vil skabe uendelige konflikter, som i sidste ende kan ødelægge Europa. Direktøren for Den Europæiske Centralbank, Wim Duisenberg, indrømmede på mødet i Udvalget om Økonomi, Valutaspørgsmål og Industripolitik den 22. september, at udarbejdelsen af en monetær strategi var, jeg citerer: "vanskeligere end jeg tidligere har troet« .
Dette er det essentielle i problemet: Med henblik på at forenkle den interne handel vil euroen med hensyn til resten komplicere tingene eller endda skabe konflikter. I sidste ende har vi i Europa været offer for et optisk bedrag, der har fået os til at gå en reel ødelæggelse i møde.

Fourçans
Stort set vil indførelsen af euroen have positiv betydning for hele eurozonen. Det er ikke desto mindre hensigtsmæssigt med hensyn til de mere specifikke sektorer at afvente med at vurdere effekten. Således omtaler Langen-betænkningen i lighed med Kommissionens meddelelse tre bestemte sektorer: EU-budgettet, landbrugspolitikken og de administrative opgaver.
Med hensyn til EU-budgettet betyder indførelsen af euroen en betydelig forenkling. Således betaler medlemsstaterne i øjeblikket deres bidrag i national valuta, der så skal omregnes til ecu. En del af fællesskabsudgifterne betales i national mønt, navnlig udbetalingerne i forbindelse med landbrugspolitikken, der udgør den støste udgiftspost for EU. Resten af udgifterne betales i ecu. De finansielle tjenester skal derfor købe ecu på det frie marked med de kursrisici, dette medfører. Med euroen forsvinder kursrisikoen, idet samme valuta anvendes for udgifter og indtægter, og det er derfor ikke længere nødvendigt at veksle.
Med hensyn til den fælles landbrugspolitik: Landbrugspriserne er fastsat ud fra en regneenhed, der er baseret på ecuen. Dette betyder, at landbrugspriserne berøres direkte i tilfælde af devaluering eller revaluering og medfører betragtelige udsving i indtægten for landbruget i de medlemsstater, der er berørt af udsving i vekselkursen. Med henblik på at neutralisere disse indvirkninger skal landbrugspriserne ved EUGFL's mellemkomst tilpasses. Med indførelsen af euroen vil disse problemer forsvinde, fordi det ikke længere vil være nødvendigt at omregne priser og beløb og fordi frygten for konkurrenceforvridning hermed også forsvinder. Til gengæld opstår der vanskeligheder for de fire medlemslande, der står uden for eurozonen, og som fortsat vil være nødt til at omregne priser og beløb i euro inden for rammerne af den ordning, den fælles landbrugspolitik fastsætter.
Indførelsen af euroen vil også have positiv indvirkning med hensyn til administrative omkostninger. Disse betales i øjeblikket i national valuta. Funktionærernes lønninger, der udregnes i ecu, men udbetales i den nationale valuta, vil naturligvis fortsat være fastsatte. Dette medfører justeringer og til tider store omkostninger på grund af svingninger i vekselkursen. Faktisk varierer de administrative omkostninger i ecu fra måned til måned, og med indførelsen af euroen vil denne usikkerhed forsvinde.
Jeg stemte for hr. Langens betænkning ved afstemningen den 6. oktober, fordi den giver en god vurdering af indvirkningen af indførelsen af euroen på de forskellige sektorer.

Kirsten Jensen, Blak, Sindal og Iversen
De danske socialdemokrater har i dag stemt for Langens betænkning. Dette skal ikke tages som et signal om et skifte i den socialdemokratiske politik vedrørende forbeholdet over for ØMU'ens 3. fase, men som en tilkendegivelse af, at vi, på trods af at vi ikke deltager i 3. fase, i høj grad interesserer os for, hvad der sker på dette område. Der tages naturligvis højde for, at de lande, der ikke deltager i ØMU'ens 3. fase, stadigvæk får brug for vekselkurser.

Martinez
Euroen vil få konsekvenser, først og fremmest for fællesskabslovgivningen. 4.000 EU-retsakter vil blive berørt af overgangen til en anden møntfod. Når man tænker på, at det i de nationale lovgivninger bliver nødvendigt også at ændre alle monetære referencer i skatte-, straffe-, handels- og sociallove samt andre love, får man et indtryk af omfanget af administrative omkostninger og andre omkostninger til gennemførelse af denne lovgivningsmæssige trimning.
For de europæiske institutioners vedkommende kan euroen selvfølgelig medføre en reduktion af udgifterne til forvaltning af budgettet, eftersom 56 % af Fællesskabets udbetalinger, som i dag konverteres til nationale valutaer, vil forblive i euro, og kursrisikoen vil være væk.
Euroen indebærer måske også fordele på landbrugsområdet, idet den gør det muligt at ophæve det agromonetære konverteringssystem, som hvert år ville medføre omkostninger på ca. ECU 1-1½ milliard.
Vi kan endda forstå, at aflønningen af de 30.000 tjenestemænd, hvoraf 90 % arbejder i Bruxelles og Luxembourg, bliver lettere. Der vil ikke længere skulle foretages overførsler i national valuta til den stat, hvor tjenestestedet er beliggende, hvilket er tilfældet i dag for 76 % af de administrative udgifter på ECU 2, 7 milliarder. Hvad angår lønningerne og pensionerne, vil den administrative byrde blive delvist lettere.
Men det er ikke det, der er det væsentlige. Euroen vil forøge den økonomiske konkurrence mellem de 11 deltagerlande, når der ses bort fra edb- og administrationsomkostningerne. Virksomhederne bliver nødt til at sænke deres udgifter kraftigt for at tilpasse sig dertil med lavere lønninger, ringere socialsikring og færre job til følge.
Det betyder euroarbejdsløshed, eurorationering af investeringer og omsorg, men også euroinflation, fordi priserne rundes op hos de handlende.
Det er ikke det værste. I et Europa med befolkninger, der bliver ældre og ældre, vil alle borgere over 65 år opleve, at deres interne penge-urværk bliver forstyrret. Svindlen mod de ældste og de svageste borgere vil tage til med brugen af f.eks. pensioner, der udbetales i en valuta, som de fleste ældre borgere ikke kan vænne sig til.
Det ville have været så meget mere enkelt at have en intelligent euro, hvis man gjorde den til en fornuftig fælles valuta i stedet for denne dogmatiske fælles valuta.
Det er i øvrigt ikke en gang sikkert, at euroen til syvende og sidst vil have den forventede effektivitet på et verdensmarked præget af ustabile økonomier. Endnu før dens indførelse har euroen vist sig at være uegnet i forhold til det afgørende problem: IMF's begrænsninger, den internationale valutauorden, dollarens valutamæssige dumping.
Så hurtigt som internationaliseringen og globaliseringen er gået, er den europæiske fælles valuta ligesom det føderale Europa måske lyset fra en allerede død stjerne. Udviklingen er nemlig gået meget hurtigere end opbygningen af det føderale Europa.
Og således har den afsluttende analyse vist, at kun nationerne er i stand til at give borgerne og deres rettigheder den fornødne beskyttelse.

Trizza
Jeg er enig i de positive forventninger til indførelsen af euroen som fælles valuta i Europa. Dens indførelse på markedet vil nemlig muliggøre en bedre gennemførelse af fællesskabspolitikkerne og få de europæiske institutioner til at fungere bedre og mere effektivt.
Desuden medfører euroen nogle klare fordele for landbrugspolitikken. Euroens indførelse fra 1. januar 1999 vil lette handelen med alle produkter, også landbrugsprodukter. Hvad denne sektor angår, vil euroen faktisk blive indført samtidig med en ny og meget forenklet agromonetær ordning, hvor de »grønne kurser« (som man brugte til at omregne landbrugsstøtten og landbrugspriserne, der var fastsat i euro, til national valuta) vil forsvinde fuldstændigt. I den forbindelse er det dog nødvendigt med en række overgangsforanstaltninger, der tager sigte på at mindske det nye agromonetære systems negative virkninger ved at kompensere for vekselkursernes negative konsekvenser for landmændene.
Endelig er jeg enig i de positive forventninger til euroen med hensyn til udfærdigelsen af Fællesskabets budget og administrationen af Fællesskabets personale, da euroen vil sikre ligebehandling ved beregningen af løn og pension, som ikke længere vil være afhængig af kurssvingningerne.

Formanden
Afstemningen er afsluttet .
(Mødet udsat kl. 13.28 og genoptaget kl. 15.00)

UCLAF
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A4-0297/98) af Bösch for Budgetkontroludvalget om UCLAF's (Direktoratet for Koordinering af Bedrageribekæmpelse) uafhængighed, rolle og status (Revisionsrettens særberetning nr. 8/98 om de tjenester i Kommissionen, der er ansvarlige for bekæmpelse af svig) (C4-0483/98).
Jeg byder kommissionsformanden, hr. Santer, kommissær Liikanen og kommissær Gradin velkommen og giver ordet til ordføreren, hr. Bösch.

Bösch
Hr. formand, mine damer og herrer, debatten om UCLAF's fremtid var allerede sat på dagsordenen for september. I sidste øjeblik blev den trods vores udvalgs protester udsat. Som slutresultat har det imidlertid vist sig at være en fordel at vente. For for det første er vi som Budgetkontroludvalg kommet igennem med den procedure, vi anvender her. Artikel 206 i EF-traktaten, som vi bygger på, var selv i vores egen forvaltning gået i glemmebogen hos en og anden tjenestemand. Vi har benyttet lejligheden til at minde om Parlamentets vidtgående kontrolbeføjelser i forbindelse med decharge.
For det andet viser netop de sidste dages overskrifter, hvor vigtigt dette emne er blevet for Den Europæiske Unions troværdighed og dermed for dens fremtid. Jeg håber, at vi med denne betænkning bidrager til at sikre eller genvinde en del af denne troværdighed.
Allerførst lige én ting: Bedrageribekæmpelsen i Den Europæiske Unions regi vil også fremover være et vanskeligt forehavende. Det skal vi ikke gøre os nogen illusioner om, det ligger i den struktur, Unionens udgifter har. De administrative udgifters andel er med blot 5 % udpræget lav. Tilsvarende høj er andelen af de penge, der står til rådighed som støtte. Det skal ikke ændres, men vi bliver nødt til at gøre os klart, at hvor der ydes støtte, opstår der også en farlig griskhed. Den skal vi have bragt under kontrol. Det er lettere sagt end gjort, for pengene udbetales decentralt. 80 % af midlerne går i den sammenhæng via medlemsstaternes forvaltninger. I nogle tilfælde kommer også ikke-statslige organisationer ind i billedet. Det kan give problemer. Det viser tilfældet ECHO.
Der opstår især problemer, når spillereglerne ikke er helt klare, eller når de involverede undertiden på højeste plan indforstået enes om ikke at tage reglerne alt for alvorligt. Så kan det ikke standses længere. Det, der begynder som en uregelmæssighed, ender så med korruption og svig.
Det, der på mange områder mangler hos Kommissionen, har Revisionsretten - og jeg understreger, at det er Revisionsretten, ikke Europa-Parlamentet - i sin særberetning betegnet med begrebet »nul-tolerancepolitik«. Jeg vil ikke komme med en række citater her. Jeg citerer blot fra punkt 2.33, hvor Revisionsretten skriver: »Der er velkendte eksempler (f.eks. i turistsektoren) på, at sagsakter er blevet unddraget UCLAF's medarbejdere og belastende dokumenter systematisk er blevet destrueret.« Hvorledes man bedømmer det politisk, kan vi nok drøfte senere i dag.
Det skal demonstreres, således skriver Revisionsretten i punkt 6.9 i sin beretning, jeg citerer: »at ethvert tilfælde af formodet svig eller korruption internt i organisationen, brud på tjenstepligterne eller dårlig ledelse vil blive efterforsket professionelt, og at de fornødne disciplinære sanktioner vil blive iværksat strengt og i fuld åbenhed, hvis der findes bevis for de formodede forhold.«
Skal en sådan politik gennemføres, er der først og fremmest brug for en reel politisk vilje. Kommissionen synes desværre hidtil at have manglet den nødvendige beslutningskraft. Den, der vil føre en sådan politik, skal imidlertid også udstyres med de nødvendige ressourcer og instrumenter. Det betyder i første omgang, at vi skal øge personalet i de tjenestegrene i Kommissionen, som tager sig af uddelingen af bistand og støtte. Fra udviklingsbistanden ved vi, at de nationale forvaltninger kan sætte dobbelt eller tre gange så meget personale ind som Kommissionen til at forvalte og kontrollere tilsvarende beløb. Vi vil heller ikke lægge et ord ind for en oppustning af forvaltningen, men her har vi noget at indhente. Ellers vil vi, er jeg bange for, igen og igen se, at forvaltningen af midlerne med dubiøse firmaers hjælp organiseres på kanten af eller uden for loven.
Nu til UCLAF selv. Den, der har læst Revisionsrettens særberetning, er, tror jeg, klar over, at det ikke kan fortsætte som hidtil. Kun Kommissionen selv har tilsyneladende endnu ikke fattet det. Her kun de alvorligste forhold: For det første stiger antallet af de sager, UCLAF skal bearbejde, og det vokser til dels dem, der er ansat i UCLAF, over hovedet. Ifølge Revisionsrettens konstateringer indledtes der sidste år allerede ca. 1.400 sager, adskillige af dem var ganske vist to eller tre sager om et og samme tilfælde. På den anden side er der åbenbart tilfælde, hvor der i længere perioder ikke sker noget med henblik på at skabe fremskridt.
De elektroniske databanker i UCLAF, der er absolut nødvendige til effektiv bekæmpelse af svig, er endnu under opbygning. Informationerne i dem er ufuldstændige og kan ikke evalueres systematisk. Det vanskeliggør også en pålidelig risikoanalyse.
De akter, der udarbejdes om de enkelte sager, udarbejdes ikke efter ensartede retningslinjer og opfylder ofte ikke de minimumskrav, medlemsstaternes justitsmyndigheder stiller til bevismateriale. Manglende disciplin i omgang med sagsakterne åbner mulighed for, at disse kan manipuleres gennem tilføjelse eller fjernelse af dokumenter. Den »sorte liste« vedrørende landbrugsudgifterne fungerer endnu ikke tilfredsstillende, ordningen med tidlig varsling i forbindelse med de direkte udgifter er først ved at blive opbygget.
Mellem UCLAF og medlemsstaternes kompetente myndigheder er der på begge sider væsentlige mangler i informationsstrømmen og i koordineringen af den respektive procedure. Den, der læser Revisionsrettens beretning, får det indtryk, at nøglen til løsningen af problemerne ligger i først at feje for egen dør. Det er derfor, vores udvalg tillægger spørgsmålet om intern svig og korruption inden for EU-institutionerne så stor betydning. Den intense debat herom indledtes for ca. et år siden foranlediget af betænkningerne af fru Wemheuer om turismen og af hr. Fabra Vallés om MED-sagen.
Under denne debat indtog mange i første omgang den holdning, at en effektiv bekæmpelse af svig kun er mulig, hvis UCLAF bliver uafhængig og etableres uden for Kommissionen. Dermed ville faktisk det problem være løst, at Kommissionen på en måde skal undersøge sig selv, så længe UCLAF befinder sig inden for Kommissionen og dermed er en del af den. Ville det ikke være bedst at trække en klar skillelinje her?
Det, der i princippet er sandt og rigtigt, kan i det konkrete enkelttilfælde også vise sig at være forkert og skæbnesvangert. Så længe der ikke findes en europæisk justitsmyndighed og heller ikke en europæisk anklagemyndighed til beskyttelse af Unionens finansielle interesser, ville det være forkert at tage UCLAF helt ud af Kommissionen og så at sige lade den blive en satellit et eller andet sted udenfor. Så ville UCLAF bogstavelig talt svæve frit i luften uden adgang til vigtige interne informationer og uden de kontrolbeføjelser, UCLAF har i dag, fordi den er en del af Kommissionen, og den ville især stå uden den hårdt tilkæmpede beføjelse til selvstændigt at foretage kontrol lokalt.
På den anden side ville det være lige så skæbnesvangert ikke at rokke ved de hidtil eksisterende strukturer og nøjes med at øge UCLAF's personale ud over de nuværende 126 tjenestemænd. Naturligvis har UCLAF også brug for mere personale, men frem for alt for uafhængighed af retningslinjer fra hierarkiet, når det gælder spørgsmålet om, hvilke mistænkelige tilfælde der skal undersøges og hvorledes. UCLAF har således brug for operationel uafhængighed.
Alt i alt er det altså ikke en tabula rasa , vi vil. Vi vil ikke og behøver ikke at begynde forfra ved nul. Der er snarere brug for en ny start, hvor det, der har stået sin prøve, ikke kastes overbord. Denne nystart skal kunne ses allerede i navnet. I stedet for UCLAF skal vi have OLAF, OLAF som kontor til bekæmpelse af svig, som ganske vist også fortsat skal varetage koordinationsopgaver i samarbejde med medlemsstaterne, men som kan flytte en væsentlig del af sit arbejde over på selvstændig efterforskning.
OLAF skal efter vores idéer ganske vist blive i Kommissionen, men med så stor uafhængighed, som der er mulighed for inden for denne ramme. Det skal der fastsættes særlige regler og forskrifter om, som er udførligt beskrevet i min betænkning.
Der er lige et punkt, jeg gerne vil fremhæve specielt: Vi foreslår, at ud over Kommissionen skal Unionens øvrige institutioner også være med i OLAF, hvis de ønsker det. I min betænkning indbyder vi dem til et sådant interinstitutionelt samarbejde, udtrykkeligt også Rådet, som i foråret i år i sin udtalelse om decharge selv gjorde opmærksom på, at alle Unionens institutioner skal have instrumenter, så de kan gribe ind over for intern svig.
Forslaget om at oprette OLAF med dette formål for øje ved en fælles beslutning truffet af de involverede institutioner er blevet misforstået af nogle. Det drejer sig ikke om at oprette en ny institution uden for de bestående, og det drejer sig heller ikke om at blande de forskellige institutioners beføjelser sammen. Alle Unionens institutioner har pligt til at gribe ind over for korruption og svig i egne rækker, og alle institutioner har ret til at varetage en opgave som denne i fællesskab. Det har Kommissionen bekræftet over for os under drøftelsen af min betænkning i udvalget. Lad os derfor ikke se juridiske problemer, hvor der ingen er. Vi vil sørge for, at alle nødvendige afgørelser er truffet og retningslinjerne for OLAF angivet, når vi om nogle få måneder træder frem for vælgerne. Uden et sådant signal om en ny start mister vi i sidste instans alle vores troværdighed.

Santer
Hr. formand, mine damer og herrer, i anledning af forhandlingen om Bösch-betænkningen har jeg bedt om at få ordet i dag, for denne betænkning rejser nogle spørgsmål, som Kommissionen lægger meget stor vægt på. Jeg ønsker at tale for at få en afklaret og konstruktiv debat om styrkelsen af bekæmpelsen af bedrageri og korruption. Det er nemlig min opfattelse, at manglen på klarhed i den aktuelle debat afstedkommer en række misforståelser. Det foruroliger mig, og derfor ønsker jeg, at vi tager denne diskussion i dag.
Lige fra jeg tiltrådte mit embede, har jeg bestræbt mig på at sikre en sund og effektiv forvaltning. Det har jeg altid prioriteret højt. Derfor iværksatte jeg sammen med Erkki Liikanen og Anita Gradin umiddelbart efter min udnævnelse projektet SEM 2000 for i væsentlig grad at styrke forvaltningen og kontrollen med de offentlige midler. SEM 2000 er det konkrete udtryk for en reel politisk vilje i hele kommissærkollegiet, og gennemførelsen af projektet er godt på vej. Det drejer sig om en ambitiøs reform, som gerne skulle udmønte sig i en mere effektiv og gennemsigtig forvaltning. I dag vil jeg her i Parlamentet først og fremmest gerne gøre rede for situationen og derefter fremsætte nogle konstruktive og fremadrettede forslag, som indeholder en lang række af Bösch-betænkningens elementer. Jeg forslår dog at gå længere i de konklusioner, vi bør drage heraf.
Før jeg kommer til sagens kerne, ved jeg, at der er et spørgsmål, der optager Dem i særlig grad, nemlig videregivelsen af oplysninger vedrørende efterforskningen af interne tilfælde af svindel. Jeg er opmærksom på dette, og jeg bifalder en mere omfattende og fuldstændig videregivelse med henblik på, at Parlamentet sættes i stand til fuldt ud at udføre sin budgetkontrollerende opgave. Men De må være enig med mig i, at forbedringen af videregivelsen af oplysningerne bør ske på en lovlig måde og under hensyntagen til forhåndsformodningen om manglende skyld og hemmeligholdelsen af efterforskningsresultaterne. Jeg vil i denne henseende hurtigst muligt forelægge Europa-Parlamentets formand konkrete forslag.
Før jeg går i gang med betænkningen af Bösch, vil jeg gerne komme med nogle bemærkninger. Den første bemærkning drejer sig om, at den unuancerede kritik af Kommissionens hidtidige resultater i bekæmpelsen af den interne svindel mod Fællesskabets budget ledsages af unøjagtigheder, der medfører en del forvirring. Der er rent faktisk tale om unøjagtigheder, for hvad laver UCLAF egentlig? For det første koordinerer UCLAF bekæmpelsen af medlemsstaternes svindel. Således er 5.000 sager blevet behandlet i 1997 for et beløb på ECU 1, 4 milliarder. For det andet foretager UCLAF med egne midler direkte efterforskning, hvilket ikke var dens primære opgave ved oprettelsen af enheden, men 950 sager efterforskes i dag på denne måde. For det tredje kan der naturligvis i nogle af disse sager være tjenestemænd involveret. Det er der i ca. 20 sager. UCLAF skal bedømmes på sit arbejde inden for disse tre hovedområder. Koordineringen med medlemsstaterne har vist sit værd og er værdsat. Hvad angår efterforskningen med egne midler, har man opnået betydelige resultater. Det kommer jeg tilbage til. Jeg er rede til sammen med Dem at overveje, hvorledes vi bedst muligt kan styrke denne del af UCLAF's aktiviteter yderligere.
Min anden bemærkning vedrører den interne efterforskning. Jeg mener helt ærligt, at betænkningen indeholder en uacceptabel insinuation, hvor det siges, og jeg citerer: »Kommissionen har tendens til at dække over tilfælde af korruption i egne rækker«. Jeg opfatter dette, hvilket jeg beder Dem om at forstå, som et personligt angreb, som jeg afviser på det bestemteste, og som fakta tilbageviser.
Lad os se på fakta. Det er Kommissionen selv, der takket være UCLAF's arbejde har afsløret det konstaterede tilfælde af svig i forbindelse med ECHO, og som efter UCLAF's grundige efterforskning har overdraget sagen til retsforfølgelse. Kommissionen godkendte i november sidste år retningslinjerne for en bedre indsats mod inkompetence, økonomiske uregelmæssigheder, svig og korruption. Vi ønskede ligeledes at styrke UCLAF's uafhængighed ved at omdanne det til en taskforce. Vi vedtog også en ny intern struktur, som i øvrigt er blevet godt modtaget af Budgetkontroludvalget. Kommissionen vedtog den 14. juli i år retningslinjerne for den interne efterforskning for at give UCLAF's inspektører et klart og solidt arbejdsgrundlag, som overholder de garantier, der er knyttet til ethvert menneskes rettigheder. Kommissionen har siden 1995 overdraget 9 sager til retsforfølgelse, hvori tjenestemænd var mistænkt, behandlet 49 disciplinærsager, som ikke kun drejede sig om svig, men også om strafbare handlinger. Som følge deraf traf Kommissionen beslutning om 8 afskedigelser, 2 degraderinger, 4 løntrinsnedgange, 11 irettesættelser og 4 advarsler.
Hr. formand, mine damer og herrer, lad os nu tale om begrebet »nultolerance«. Europa-Parlamentet påtaler manglen på en klar politik fra Kommissionens side i forbindelse med korruption. Jeg benægter på det allerkraftigste en sådan holdning. Man kan ikke anklage mig for at have accepteret eller dækket over tilfælde af korruption. Jeg er dog enig med Dem i, at vi også bør bekæmpe denne gråzone af nepotisme og interessesammenblanding i alle institutionerne. Lad os blive enige om sammen at gøre en stor indsats for at højne moralen i alle institutionerne med henblik på at fjerne enhver tvivl. Den eneste måde at opnå dette på er gennemsigtighed. Jeg vil imidlertid gerne præcisere, at jeg ikke er til sinds at indlade mig på en forblindet og grundløs heksejagt under pres fra lækager, der i større eller mindre grad organiseres i offentligheden, og citater, der er taget ud af deres sammenhæng. Jeg er heller ikke til sinds at se bort fra hver enkelt borgers elementære rettigheder, herunder især at man er uskyldig, indtil det modsatte er bevist. Sluttelig er jeg ikke til sinds at lade som ingenting, mens det gode image, som Unionens humanitære bistand har opnået, sværtes til, for det er opnået takket være ECHO's arbejde i katastrofeområderne under meget vanskelige forhold og i samarbejde med FN, Røde Kors og en utallig række andre ngo'er.
Dette bringer mig til min tredje bemærkning. Man skal ikke behandle svig og administrative uregelmæssigheder på samme niveau. De sidstnævnte drejer sig om manglende overholdelse af finansforordningen og det af budgetmyndigheden godkendte budget, hvilket man ikke skal forveksle med svig, der er et strafferetligt begreb, som betyder, at der er sket en utilbørlig tilegnelse, tilbageholdelse eller tyveri af offentlige midler. Og jeg vil være helt ærlig over for Dem. Jeg tolerer naturligvis ikke administrative uregelmæssigheder, men jeg beder Dem også vise forståelse for de grunde, der har fået tjenestegrenene til at søge en administrativ smidighed og dermed nogle gange rigtigt nok har optrådt som sande akrobater. Kommissionen fik i starten af halvfemserne overdraget nye tunge ansvarsområder af Rådet og Parlamentet selv. Den hastende karakter af disse opgaver, der ofte foregik uden for Unionen, og de utilstrækkelige ressourcer, der stod til øjeblikkelig rådighed, medførte disse administrative krumspring, som det var nødvendigt at bringe til ophør.
Det vil ikke være anstændigt at straffe de tjenestemænd individuelt, som har begået disse uregelmæssigheder med det ene formål at få tjenestegrenen til at virke. Det er lige præcis derfor, at Kommissionen med tilladelse fra budgetmyndigheden i 1992 besluttede at sætte en stopper for de administrative uregelmæssigheder. Europa-Parlamentet hjalp med at afskaffe mini-budgetterne ved at omdanne midler til flere end 1.800 arbejdspladser. Jeg takker Parlamentet for dette. Jeg forstår derfor irritationen hos dem blandt parlamentsmedlemmerne, som efter at have gjort en personlig indsats i den forbindelse konstaterer, at visse metoder fortsatte et stykke tid, og som spørger sig selv, om metoderne i dag er helt afskaffet. Lad mig sige det helt klart til Dem: Vi er nødt til at nå frem til en total gennemsigtighed.
Hvad ECHO angår, sluttede metoden med minibudgetter i juni 1995. Med hensyn til de andre tjenestegrene har jeg bedt om, at der bliver foretaget en kontrol hos alle generaldirektørerne under deres ansvar for at sikre en total klarhed omkring eventuelle restbeløb fra lignende metoder. Jeg vil med al mulig gennemsigtighed underrette Parlamentets formand om resultaterne af denne kontrol. Hvis der stadig er problemer i Kommissionen, vil vi uden omsvøb gøre budgetmyndigheden opmærksom på dette, for at vi sammen kan finde en løsning.
Min fjerde bemærkning er, at jeg ikke vil acceptere den genvej, som der gøres i Bösch-betænkningen, mellem ønsket om UCLAF's uafhængighed og dets indplacering under Kommissionens generalsekretariat.
Hr. formand, mine damer og herrer, jeg kender ikke til et eneste tilfælde, hvor hierarkiet skulle have forhindret UCLAF i at gennemføre en undersøgelse. Jeg gør Dem i øvrigt opmærksom på, at UCLAF i henhold til vores regler til enhver tid kan iværksætte undersøgelser på eget initiativ.
Efter disse få rettelser vil jeg nu komme ind på Bösch-betænkningens forslag. I starten af mit indlæg sagde jeg, at jeg er enig i en lang række af elementerne: ønsket om at harmonisere og klarlægge reglerne for gennemførelsen af undersøgelser, ønsket om en mere klar og harmoniseret definition af reglerne vedrørende behandlingen af fortrolige oplysninger samt en identisk og konsekvent behandling af sagerne. Vi påbegyndte dette arbejde i juli i år og fortsætter det.
Hvad angår personalet, skal man se dette spørgsmål i lyset af fremtidens struktur og målsætninger. Men jeg vil gå længere endnu. Jeg synes, at UCLAF's undersøgelser såvel internt som eksternt i lyset af de høstede erfaringer fortjener at blive genovervejet og styrket. Hvorfor? Som jeg sagde før, afviser jeg på det bestemteste påstanden om, at UCLAF ikke arbejder uafhængigt i øjeblikket. Men jeg vil ærligt fortælle Dem, at jeg foretrækker at gøre undersøgelsesfunktionen ekstern, hvis man betvivler eller bagtaler Kommissionens indsats for bedrageribekæmpelse på grund af, at UCLAF befinder sig i vores struktur.
Jeg foreslår, at man fremover arbejder hen mod oprettelsen af et Kontor til efterforskning af intern og ekstern svig, der er totalt uafhængigt og uden nogen forbindelse til Kommissionen. Det vil indebære en anden fordel, nemlig at gøre det nemmere for dette fremtidige Kontor at udvide sine undersøgelser til alle institutionerne og alle andre fællesskabsorganer.
UCLAF's andre opgaver består i at komme med lovgivningsmæssige forslag og koordinere bekæmpelsen af bedrageri mod Unionens interesser med medlemsstaterne og vil i overensstemmelse med traktaten fortsat blive varetaget af Kommissionen i et snævert samarbejde med Kontoret.
På nuværende tidspunkt er det for tidligt at sige nøjagtigt, hvorledes strukturen og arbejdsgangen for et sådant Kontor skal se ud. Det er imidlertid klart, at der skal være en uafhængig kontrol af arbejdet i dette Kontor. Jeg tror ikke, at en struktur på tre niveauer som foreslået i Bösch-betænkningen med en direktør, direktion og kontrolorgan er passende. Den er for kompliceret og tung. Vi er derfor nødt til at klarlægge ansvarsområderne og give Kontoret nogle klart definerede regler for at sikre en maksimal effektivitet under overholdelse og beskyttelse af borgernes rettigheder.
Den nye struktur bør bygge på gensidig tillid mellem institutionerne. Det betyder, at de skal have samme rettigheder og forpligtelser med hensyn til deltagelse i et kontrolorgan, forslag til udnævnelser og forbindelser til Kontoret.
Med hensyn til de aktioner, som Kommissionen er parat til at iværksætte med henblik på oprettelsen af Kontoret, kan jeg fortælle Dem, at jeg helt konkret er parat til at udpege en højtplaceret tjenestemand i Kommissionen, såfremt det ønskes af de andre institutioner, som kan udarbejde et fælles beslutningsforslag på grundlag af de principper, jeg lige har nævnt.
På den anden side vil der blive udarbejdet en fælles rapport for de berørte institutioner så hurtigt som muligt. Rapporten vil omtale de aktioner, der skal gennemføres før og efter Amsterdam-traktatens ikrafttrædelse, med en kalender for deres gennemførelse, og især forslag til ændringer af Rådets relevante forordninger.
Hr. formand, mine damer og herrer, jeg har gjort ærligt rede for mine tanker. Jeg ønsker, at tilliden mellem vores institutioner bliver genoprettet, at temperamenterne falder til ro, og at de fornødne afklaringer kan finde sted uden pres fra lækager og uden en mistroisk stemning. Det er med denne indstilling, at fru Gradin, hr. Liikanen og jeg selv vil svare på de specifikke spørgsmål, De måtte stille os under forhandlingen.

Dankert
Hr. formand, det skal gøres klart, at vi i dag ikke specifikt drøfter Kommissionens holdning til ECHO, turisme, tilfælde af korruption inden for Kommissionen eller andre europæiske institutioner i almindelighed. Denne debat skal dreje sig om Revisionsrettens særberetning, i hvilken der konstateres alvorlige mangler i UCLAF's arbejde. Men samtidig peges der i Revisionsrettens særberetning på, at 80 % af EU's udgifter opstår i medlemsstaterne, og at kontrollen med disse udgifter i høj grad er afhængig af, om medlemsstaterne er villige til at samarbejde med UCLAF. Indtil nu går det godt, med andre ord, vi skal ikke kaste ting over bord, der fungerer godt, hvis vi ikke har en bedre løsning.
Hr. Bösch har lige forsvaret sin betænkning, og jeg tror, at vi er helt enige med hinanden på en række væsentlige punkter. Også Den Socialdemokratiske Gruppe er fast besluttet i kampen mod bedrageri og korruption såvel i almindelighed som, og det er et element, som skal forstærkes, inden for institutionerne. Vi er også enige i, at UCLAF af flere grunde ikke er tilstrækkelig godt rustet til at løse sine opgaver, og at en af manglerne er, at UCLAF ikke er selvstændig nok. UCLAF skal have en højere grad af selvstændighed. Men der er delte meninger om, hvordan det skal gennemføres.
Gruppen håndterer nogle principper ved besvarelsen af spørgsmålet om, hvordan vi kan gøre bedrageribekæmpelsen mere effektiv. Det er en skam, at formanden for Kommissionen er veget uden om dette. For det første er Kommissionen beskytter af traktaterne. Denne opgave har den fået overdraget i traktaterne, og det er en opgave, som den skal løse. Kommissionen er desuden ansvarlig for budgettets gennemførelse. Europa-Parlament har i forhold til Kommissionen ingen anden rolle end at føre kontrol med Kommissionen, og det kan irettesætte Kommissionen, hvilket vi gør nu, hvis den ikke løser sine opgaver. Efter min mening fortjener oprettelsen af en ny institution, uden for Kommissionen, en tilpasning af traktaten, hvorom traktaterne selv fastlægger procedurerne.
Endvidere konstaterer jeg, at der gør sig en række institutionelle problemer gældende i kampen mod bedrageri og korruption. Kampen mod bedrageri og korruption er kun for en lille del et fælles anliggende. Størstedelen af lovgivningen og handlingerne på dette område foregår i samarbejdet mellem regeringerne i den tredje søjle. Og det kan på kort sigt ikke forventes, at medlemsstaterne er rede til - jeg synes, det er en skam, men de er ikke villige til det - at oprette et europæisk justitsministerium eller at skabe et europæisk juridisk område. Derfor kan vi ikke forvente, at en institution eller tjeneste på europæisk plan - for så vidt der findes kompetence på dette niveau - som pålægges bedrageribekæmpelse, kan gøre meget mere end at indsamle og analysere information og samarbejde med de nationale myndigheder ved opsporingsundersøgelser.
Disse principper og komplikationer får mig, på min gruppes vegne, til at afvise den af hr. Bösch foreslåede løsning, som går på en ny institution, der egentlig er uden for Kommissionen eller halvt knyttet til Kommissionen. En sådan ny institution kræver enten en ændring af traktaten eller en traktat under den tredje søjle. En ændring af traktaten, hr. formand, er ikke aktuel. Ved en traktat under den tredje søjle er spørgsmålet: Hvem skal føre politisk kontrol med denne institution? Europa-Parlamentet har, heller ikke efter Amsterdam, ingen kompetence på dette område. Endvidere har en traktat under den tredje søjle den ulempe, at retsbeskyttelsen af individuelle personer lader meget tilbage at ønske i betragtning af Domstolens begrænsede kompetence. Kort sagt, et juridisk og/eller politisk vakuum truer.
Men heller ikke et fuldstændigt uafhængigt OLAF, der er knyttet til Kommissionen, er en god løsning. Det er en contradicto in terminis eller i hvert fald en fuldstændig delegering af Kommissionens ansvar på dette område, et ansvar som Kommissionen, som beskytter af traktaterne, ikke kan overdrage. Kan Kommissionen i et sådan tilfælde stadigvæk gøres ansvarlig for OLAF's arbejde? Hvem kan så? Europa-Parlamentet kan kun drage Kommissionen til ansvar og give eller ikke give decharge eller i værste fald hjemsende Kommissionen. A board of directors har De meget rigtigt sagt, hr. formand Santer, det er ikke løsningen. Det medfører nemlig, at Kommissionen internt skal kontrolleres direkte, hvilket er i strid med traktaterne, og det betyder, at der opstår en fuldstændig sammenblanding af de i traktaterne adskilte opgaver og kompetencer. Derfor, hr. formand, er det ikke muligt.
Det får mig til, til sidst, at afvise de af hr. Bösch forelagte løsninger, og jeg håber, at Kommissionen kommer med et fornuftigt forslag, som virkelig vil føre til en betydelig styrkelse af UCLAF's uafhængighed.

Sarlis
Hr. formand, jeg må gøre opmærksom på, at Bösch-betænkningen forelægges Europa-Parlamentets plenum som følge af et krav fremsat i Parlamentets beslutning af 22. oktober 1997, hvor Parlamentet og Budgetkontroludvalget blev pålagt at forelægge denne betænkning.
Derefter vil jeg sige, at jeg glæder mig over de forslag, vi har hørt i dag fra Kommissionens formand, hr. Santer, som stort set accepterer de tanker og de overordnede linjer, som hr. Bösch har formuleret i sin betænkning, og jeg kan meddele, at Det Europæiske Folkepartis Gruppe vil støtte Bösch-betænkningen, da vi mener, den hviler på et fornuftigt grundlag. Det kan jeg forstå, at Europa-Kommissionen også mener. Nemlig, at der eksisterer et problem med svig i forbindelse med forvaltningen af fællesskabsbudgettet og EU-medlemslandene, samtidig med at der er et internt spørgsmål, der drejer sig om, hvad der sker i Fællesskabets forskellige institutioner, og hvorvidt disse fællesskabsinstitutioner og -tjenestegrene fungerer, som de burde. Jeg finder det helt korrekt, at vi opretter OLAF, og jeg er personligt enig i, at tingene bør holdes adskilt, og at UCLAF bør holde sig til undersøgelser af forholdet mellem medlemsstaterne og fællesskabsinstitutionerne.
Herudover bør kommissærerne og formanden for Kommissionen vide, at vi i den sidste tid er blevet bombarderet med beretninger fra Revisionsretten. Og vi er ikke pludselig blevet detektiver. Vi er nødt til at svare og undersøge alt, hvad Revisionsretten siger. Og De vil sikkert være enige med os i, at vi ikke kan skjule noget, men derimod bør imødekomme Revisionsrettens kommentarer med gennemsigtighed og ærlighed.
Spørgsmålet vedrørende ECHO, vedrørende turismen og spørgsmålet vedrørende Meda er kommet frem på grundlag af initiativer og særberetninger fra Revisionsretten. Det samme har været tilfældet med mange andre spørgsmål, som De kommer til at høre om i løbet af de nærmeste dage, og som måske også har indflydelse på Parlamentets holdning til, hvorvidt der skal gives decharge eller ikke til Europa-Kommissionen for gennemførelsen af budgettet for 1996 og 1997.
Jeg vil også benytte lejligheden til at sige, at vi under de sidste to års samarbejde med UCLAF har oplevet, at vi har bedt UCLAF om oplysninger og har fået at vide, at vi ikke kunne få disse oplysninger, fordi UCLAF's ledelseshierarki ikke giver UCLAF mulighed for at give os oplysninger. Det var en af de ting, som De også påpegede, og jeg håber, det snart bliver bragt i orden. De forstår sikkert, at dette er en meget alvorlig sag, og jeg glædede mig over at høre Dem sige, at De tager sagen op og vil komme med konkrete forslag.

Kjer Hansen
Hr. formand, jeg vil gerne starte med at ønske hr. Bösch tillykke med denne betænkning. Jeg glæder mig over, at den endelig er kommet på dagsordenen, så vi kan få debatteret dette vigtige emne. Jeg er meget enig i, at der er et behov for at styrke UCLAF. De mange sager taler deres tydelige sprog, men frem for alt indeholder Revisionsrettens undersøgelse en klar kritik af den nuværende situation og kommer med konkrete bud på, hvad der kan gøres. Situationen er helt uacceptabel, og det er derfor, det er så vigtigt for os at styrke UCLAF's rolle og give UCLAF nogle flere beføjelser og nogle bedre redskaber for at komme svindel og korruption til livs.
Hvad angår hr. Santers svar i dag, må jeg sige, at det ikke er rimeligt at klandre os for, at vi kritiserer Kommissionen, og at vi synes, at tingene foregår i et meget langsomt tempo. Hvis hr. Santer havde siddet sammen med os time efter time i Budgetkontroludvalget bare for at hive de vigtigste informationer ud af Kommissionen, så ville hr. Santer forstå vores trang til at se reel handling og se en ændring af de nuværende procedurer. Der er simpelthen brug for et mere selvstændigt kontor, og vi har jo fået et klart svar fra Kommissionen om, at det forslag, der foreligger fra hr. Böschs side, ikke kræver en traktatændring, hvilket altså vil sige, at det er en fremkommelig vej. For, hr. Santer, vi savner jo noget mere konkret fra Kommissionens side om, hvad det så er, Kommissionen reelt vil foretage sig på området. Men er sagen ikke, at et eksternt kontor netop vil kræve en traktatændring, og at Kommissionen dermed på bekvem vis har fået skubbet beslutningerne langt ud i fremtiden igen?
Det er så afgørende for folks tillid til EU-systemet, at der ydes en kraftigere indsats over for svindel og korruption. Og endnu en gang er det Europa-Parlamentet, der kommer med et konkret bud på, hvad der skal ske, og hvordan vi kan få nogle bedre procedurer. Det kan godt være, at det ikke er et endeligt eller et fuldstændigt forslag, men nu er debatten da i det mindste kommet i gang. Jeg er glad for, at det med Böschs betænkning på Budgetkontroludvalgets vegne endelig er lykkedes at få en reaktion og få startet en diskussion af, hvad det reelt er, der skal til, for at vi på en meget mere effektiv måde kan bekæmpe svindel og korruption.

Rosado Fernandes
Hr. formand, hr. formand for Kommissionen, jeg mener stadig at kontrollere betyder at kontrollere, og at tingene gøres ved at blive gjort. De har rigtig nok, hr. kommissionsformand, fremlagt adskillige årsager til, at kontrollen ikke bliver gemmemført. Dem accepterer jeg. Men jeg ved også, at svig og korruption ikke blot bekæmpes med strømmen, men også mod strømmen i den omtalte svig og korruption. Sandheden er jo, at hele det eksisterende system af projekter og programmer i Kommissionen fungerer sådan, at der overdrages meget betragtelige summer til embedsmænd, i deres ansvar, midler, som disse mange gange ikke kan kontrollere i tilstrækkeligt omfang. Der mangler altså en forebyggende politik, der, ligesom det er tilfældet i kampen mod skovbrande, ville være den bedste måde at bekæmpe dem på. Altså bekæmpe ilden om vinteren og ikke om sommeren, når den allerede er i gang. Det er altså et helt system, der skal forandres, og som selvfølgelig skal drejes hen imod at gøre Kommissionens embedsmænd og kommissærerne selv mere ansvarlige for de programmer, som de lader løbe af stabelen i EU og ikke kun dér.
Vi ved, at ECHO-spørgsmålet er ubehageligt: Der står en milliard ecu på spil. Og vi ved også, at UCLAF i dag til Le Monde har sagt, at den kontrol, der er blevet gennemført, har været af metafysisk karakter. Sandheden er altså, at UCLAF - uanset sine ironiske bemærkninger - selv føler, at det befinder sig i en særdeles prekær situation.
Vi ved altså, at der skal kontrolleres. Men at kontrollere vil ikke kun sige at anholde uredelige embedsmænd. At kontrollere vil sige at undgå sådanne hændelser, og det er derfor, at jeg insisterer på, at forebyggelse må være helt fundamentalt. Men for at denne forebyggelse skal kunne virke, må der være en vilje dertil fra Parlamentets side, en vilje dertil fra medlemsstaternes side, og vi ved jo alle, at selvom Budgetkontroludvalget har udsendt denne betænkning, så har Budgetudvalget vetoet den, ligesom den har vetoet anskaffelse af scannere, der kunne gøre forebyggelse af svindel i de europæiske havne mulig. Og sandheden er, at visse europæiske havne er som en veritabel si for dem, der vil smugle eller ikke betale skat, hvad enten det er moms eller afgifter på forbrug.
Vi ved også, at der ikke findes en straffelovsharmonisering. Og vi ved, at medlemsstaterne selv gør det vanskeligt for UCLAF, idet de mange gange ikke stiller de oplysninger til rådighed, som de let kunne, hvis de faktisk for alvor ønskede at bekæmpe den svig, der foregår inden for deres grænser. Selvfølgelig vil jeg ikke anklage Kommissionen for at være skyld i alt det her. Dét kunne ikke falde nogen ind, eftersom det er medlemsstaterne, der i vid udstrækning er ansvarlige for det, der foregår. Men det er Kommissionens ansvar at påtale det, og det er dens ansvar ikke stiltiende at se gennem fingrene med det, der foregår i medlemsstaterne. Uden tab af suverænitet skal disse sammen kæmpe mod den organiserede kriminalitet, så Fællesskabet ikke bliver et sted, hvor forbrydelse betaler sig, og hvor man hurtigt kan blive rig ved at overtræde alle love og ved at lave alle mulige svindelnumre til skade for de fælles midler.
Og det ville også være godt, om medlemsstaterne kunne gøre sig klart, at Fællesskabets penge ikke er deres penge, men netop fællesskabets penge, og at det er deres opgave at forsvare dem. Og det er derfor til fordel for forebyggelse, øgede midler til UCLAF og sikring af dets uafhængighed, at min politiske gruppe vil afgive sin stemme.

Moreau
Hr. formand, antallet af tilfælde af svig i forbindelse med Fællesskabets budget når hvert år op på flere hundreder og beløber sig til store beløb. Endnu drejer det sig kun om de anmeldte eller opdagede overtrædelser. Disse tal ligger uden tvivl under det reelle antal.
Bösch-betænkningen anfører, at UCLAF kun er handledygtig i begrænset omfang. Den situation, som visse aktuelle sager har frembragt, kræver derfor stor opmærksomhed. Kommissionen fremhæver ofte det ansvar, som medlemslandene har, da de administrerer 80 % af udgifterne. Kommissionen er krævende, hvad angår medlemslandene. Den skal være krævende. Parlamentet forlanger med rette forklaringer på og løsninger til, hvordan de eksisterende sager om underslæb kan afsluttes, og de skyldige kan straffes.
Gennemsigtigheden, som formanden nævnte, skal være til stede hele tiden. Og i denne sammenhæng vil jeg gerne fremhæve fordelene ved forslaget om oprettelse af et organ til bekæmpelse af svig, som skal være uafhængigt af Kommissionen, og som skal have beføjelser til at fuldføre sin mission. Man kan ikke være dommer i sin egen sag, det er et grundlæggende princip.
En kollega spurgte, om UCLAF kunne være en smule mere uafhængigt .... Enten er man uafhængig, eller også er man det ikke. Man kan ikke være en smule uafhængig. Det er under alle omstændigheder umuligt at tale om bekæmpelsen af svig uden at antyde, at den frie bevægelighed for varer og kapital - det vil sige uden for enhver kontrol - fremmer bedrageri og storstilet smugleri.
Som fru kommissær Gradin understregede det i maj måned, begås tilfældene af svig, der skader EU-budgettet, i højere og højere grad af internationale kriminelle grupper, det vil sige mafiaen. Denne situation kræver afgjort opmærksomhed og at der træffes forholdsregler på højeste niveau.

Müller
Hr. formand, hr. kommissionsformand, mine damer og herrer, det, vi forhandler om her i dag, er ikke kun spørgsmålet om UCLAF's uafhængighed, men spørgsmålet om uafhængige undersøgelser af svig, korruption, nepotisme og dårlig ledelse i selve Kommissionen. Det, vi forhandler om her i dag, er ikke enkelttilfælde som ECHO, MED, BSE, turisme eller sikkerhedstjeneste, for disse sager har fortættet sig til en regulær krise mellem de europæiske institutioner. Det, vi forhandler om her i dag, er spørgsmålet, om hvorledes Kommissionen kan undgå den manglende decharge, der truer, og - det er det væsentlige spørgsmål, mine damer og herrer - spørgsmålet om det politiske ansvar. Tilfældet ECHO er kun et eksempel.
Jeg vil gerne understrege, at det ikke drejer sig om normale minibugetter. Forfalskning af aftaler, opfundne rapporter og forsvundne bilag anses åbenbart af Kommissionen for at være gentlemanforseelser. Men jeg har nu lært et nyt begreb af Dem, hr. Santer. Fra nu af kalder vi det »administrativ akrobatik«.
Der er i hvert fald til dato ikke truffet disciplinære foranstaltninger. Den, der som fru Bonino tror, at man uantastet kan se bort fra sådanne kendsgerninger med den enkle sætning: »Ja, ja, Kommissionen påtager sig selvfølgelig ansvaret«, har med forlov ikke forstået, hvad politisk ansvar virkelig betyder. Ansvar er ikke bare et tomt ord, man kan tage i sin mund efter forgodtbefindende, for at man derefter så meget desto hurtigere igen kan gå over til dagsordenen.
Ansvar betyder at stå til regnskab for noget, som kan lægges en personligt til last. I tilfældet ECHO står det helt klart for mig. Når kommissær Marín i februar 1994 hører om ulovligheder inden for sit område og af en eller anden grund ikke straks kan sætte en stopper for dem, hvem andre end ham skal så påtage sig ansvaret for dem og følgelig træde tilbage? Det ændrer ikke noget, at Kommissionen er institutionaliseret som kollegium.
Følgende er stilet direkte til Dem, hr. Santer. Hvad gør formanden for Kommissionen i et sådant tilfælde? De har desværre tiet til for et øjeblik siden. Ansvar skal bæres synligt for de europæiske borgere, også i tilfældet ECHO og ikke kun dér. Skulle det her, bortset fra tilfældet af svig - og jeg er udmærket i stand til at skelne mellem svig og uregelmæssigheder - ikke få konsekvenser, ville det lovliggøre det princip, at hensigten helliger midlet.
Men det er ikke kun uholdbart i dette tilfælde, for i sidste instans blev der jo stukket ECU 2, 4 millioner i bistandspenge til side, ganske vist ikke i juridisk forstand, men de blev ledt et andet sted hen. Langt værre er det, at dermed bringes det gode arbejde i forvaltningen, som den for det meste yder, i miskredit. Dét kan De, hr. Santer, heller ikke ville. Omgåelse af reglerne skulle belønnes, overholdelse af dem bringes i miskredit. Vedtægten fastsætter forskellige disciplinære foranstaltninger, som det ser ud til, at de ansvarlige i Kommissionen har svært ved at bringe i anvendelse.
Hvad skal der egentlig ske, inden den umiskendelige omgåelse - det har kommissær van Miert kaldt det - den umiskendelige omgåelse af regler medfører sanktioner? Jeg har under samtaler endog fået det indtryk, at man er bange for det. Hvis det er kommet så vidt, er der noget, der skal ændres radikalt! Synes De ikke også, hr. Santer? De har ansvaret for, at der er kommet et meget anspændt forhold mellem de ansatte i Kommissionen! Rigtig mange medarbejdere ønsker, at der omsider bliver gjort op med visse uheldige forhold, at der omsider tales uden omsvøb! De bør gribe ind også af hensyn til Deres engagerede og redelige medarbejdere.
Kommissionen bor i et elfenbenstårn. Tavsheden mellem Parlament og Kommission skyldes først og fremmest, at vores søgen efter information og kontrol i sig selv opfattes som mistillid, og det er, fordi det princip, at god forvaltning principielt og med få undtagelser altid skal være offentlig tilgængelig, i Kommissionen er blevet vendt til det modsatte, i det mindste på områder, hvor der lyder kritik og Parlamentet gør brug af sine kontrolbeføjelser.
Min taletid er udløbet. Jeg ville også have talt om mistillidskultur, om retten til at anvende artikel 206 og om, at Kommissionen må regne med ikke at få decharge, hvis den ikke giver et tydeligt tegn fra sig. Ordlyden kan læses bagefter, også af Dem, hr. Santer. Jeg skal straks lade den tilgå Dem.

Vandemeulebroucke
Hr. formand, kære kolleger, betænkningen af hr. Bösch fortjener vores fulde støtte. Europa-Parlamentet har allerede for 14 år siden insisteret på et flyvende korps, som skulle føre kontrol i medlemsstaterne, og som skulle træffe foranstaltninger mod bedrageri og korruption. UCLAF blev først oprettet i 1989 og har haft mange børnesygdomme. I mellemtiden har jeg haft lejlighed til at følge en række grænseoverskridende skandaler på meget nært hold. Jeg tænker på affæren Transnuklear med det største smugleri med atomaffald. Der var sagen om ulovlig anvendelse af hormoner i kvægbruget. Det førte i mit land til chikaner, trusler og endog mord på en veterinærinspektør. Der var den bogstaveligt talt grænseløse svindel med kød, som blev organiseret af mafiabander, og det bevirkede bedrageri med moms, importafgifter og eksportrestitutioner til en værdi af mange millioner. Europa-Parlamentet oprettede et undersøgelsesudvalg om transitsvindel med opmærksomheden særligt rettet mod svindel med cigaretter. For nylig var der korruptionsskandaler og korruptionssager i turistsektoren, og for tiden er der en undersøgelse i gang vedrørende ECHO-sagen.
Revisionsretten har kontrolleret UCLAF's arbejde, og konklusionen er meget skuffende. Jeg må notere, at de elektroniske databanker befinder sig på begyndelses stadiet, at der ikke er et ensartet system, hvor sager åbnes, behandles og lukkes, at der er mange mangler i koordinationen og det indlysende samarbejde med medlemsstater, og at der selv ved konstatering af klare forseelser i mange tilfælde ikke startes en straffeprocedure. Ordføreren, hr. Bösch, fastslår da også med rette, at UCLAF skal omdannes til et kontor for bekæmpelse af svindel, kaldet OLAF, der arbejder uafhængigt af Kommissionen, og som oven i købet skal være ansvarligt for alle europæiske institutioner. Personalet skal selvfølgelig udvides til 300 eksperter, der samarbejder effektivt med de nationale retsinstanser. Magistrater, der i dag leder internationale bedrageri- og korruptionsundersøgelser, er håbløst bagud i forhold til udviklingen. De spilder utrolig megen tid, energi og penge på at overvinde de 15 landegrænser, og denne situation i vores Europa uden grænser er ikke tilfredsstillende behandlet i rapporten.
UCLAF eller OLAF skal være en tjeneste med retslig kompetence, så transnationale korruptions- og bedragerisager kan behandles ordentligt ved de nationale domstole. Kun på denne måde opnås der synlige resultater. Før vi når så vidt, er forslaget meget vigtigt for at ordne samarbejdet mellem OLAF og de national retsinstanser lovgivningsmæssigt via nye forordninger.
Hr. formand, kære kolleger, dette er mit sidste indlæg i plenarforsamlingen. Den 15. oktober forlader jeg Europa-Parlamentet, hvor jeg har haft sæde siden februar 1981. Dengang havde vi kun 434 medlemmer. Jeg har oplevet indtrædelsen af seks nye medlemsstater, og jeg har heldigvis også set beføjelserne tiltage systematisk. Jeg er stærkt pro-europæisk indstillet, men samtidig er jeg regionalt indstillet, for vores demokrati er et liv i cirkler. Blandt disse er Europa-Parlamentet den største cirkel. Vi er alle ansvarlige for, at vores borgere bliver ved med at tro på Europa som en selvfølgelig merværdi. Et Europa som kunne være mere gennemskueligt, mere åbent og mere ulasteligt. Derfor er godkendelsen af denne betænkning utvivlsomt et vigtigt bidrag.
Jeg vil afslutte mit indlæg med udtrykkeligt at takke de mennesker, som jeg har mødt her i løbet af årene, og jeg vil hen over alle politiske grænser takke for den kollegialitet, åbenhed og meget korrekte adfærd, som I alle har udvist. Til sidst vil jeg rette en stor tak til administrationen, tolkene og oversætterne.

Formanden
Mange tak, hr. Vandemeulebroucke, for Deres tale, og tak for de mange år, De har arbejdet seriøst her i Parlamentet. Kollegerne har takket Dem med et stort bifald, og jeg takker Dem endnu en gang.

Bonde
Hr. formand, tak til kollega Jaak for 17 års bekendtskab og venskab. Jeg håber, at vi mødes til talrige arrangementer, også efter at du har forladt Parlamentet. Du har gjort en stor indsats for at bekæmpe hormonsvindel i Belgien. Du har altid haft et stort socialt hjerte. Jeg håber, vi mødes igen.
I den kommune, jeg bor i, ville ingen skatteydere acceptere, at 10 % af kommunens budget gik til svindel. I mit land ville det heller ikke blive accepteret. Jeg tror faktisk, at alle her i salen har det på samme måde. Hvordan kan vi da tillade, at 10 % af budgettet må gå til svindel, blot pengene sendes via Bruxelles? Årsagen er efter min opfattelse afstanden til vælgerne, afstanden til dem, der skal betale. Beslutningsprocesserne i EU gør det muligt at vedtage støtteordninger, som ingen lande ville vedtage, hvis de selv skulle betale regningen. Løsningen er derfor ikke mere Bruxelles med flere ansatte, flere tilskud, fælles straffelovgivning og politi. Løsningen er at afskaffe hovedparten af støtteordningerne, fokusere på noget mindre, på det grænseoverskridende, og til gengæld gøre arbejdet bedre. Det billigste og allerbedste middel mod svindel er fuldstændig åbenhed om bevillingerne. Enhver, der modtager støtte fra EU, må acceptere, at vælgerne og skatteyderne kan se, hvad der er bevilget, og hvad der er brugt til hvad. Så skal journalister og en kritisk offentlighed nok sørge for den nødvendige selvjustits. Læg bilagene ud på Internet, så går resten af sig selv. Vi foretrækker fuld åbenhed frem for et nyt bureaukrati i Bruxelles, et slankere og gennemskueligt EU i stedet for fede tider for endnu flere svindlere.

Amadeo
Hr. formand, den stadige stigning i den svindel, der begås til skade for Fællesskabets budget, er et emne, som kræver en øjeblikkelig løsning, ikke mindst fordi dette fænomen i de seneste par måneder lader til at have bredt sig til institutionerne. Vi behøver ikke at minde om den grimme ECHO-episode i forbindelse med uregelmæssighederne i det tidligere Jugoslavien eller i De Store Søers Område, der stadig mangler at blive undersøgt, eller om de misforhold inden for forskningssektoren, som man har bragt på bane, og som Budgetkontroludvalget venter på at få klarlagt. Vi kan dog bestemt ikke sige, at vi er tilfredse med de resultater, vi har opnået, hverken med hensyn til påvisningen af uregelmæssighederne og svindelen eller med hensyn til mangelen på en effektiv juridisk indsats på unionsplan.
Vi minder om, at Budgetkontroludvalget allerede i et stykke tid har forestillet sig - navnlig takket være dets formand, fru Theato - at man indføjer et retsgrundlag i traktaten, der gør det muligt at vedtage en lovgivning mod svindel, og man ønskede her en fælles beslutningstagningsprocedure og oprettelsen af en juridisk ordning, der forpligter staterne til at beskytte Fællesskabets finanser på samme måde, som de beskytter deres egne.
Harmoniseringen af bestemmelserne skal finde sted på administrativt plan, idet man centraliserer sanktionerne og kontrollen, men den skal også finde sted på det lovgivningsmæssige plan, idet man ratificerer den konvention fra 1995 om beskyttelsen af Fællesskabets finansielle interesser, som hidtil ikke har haft nogen virkning. Konventionen var ledsaget af to protokoller, der uden tvivl var vigtige, men som fik medlemsstaterne til at være mistroiske, og som usandsynliggjorde en ratificering, der inddrager dem direkte.
Vi mener også, at det er de juridiske myndigheder og ikke UCLAF, der skal have beføjelse til at gribe ind i de mistænktes private sfære, men her må vi spørge, hvordan det kan være, at den udøvende magt har anmodet de juridiske myndigheder om at gribe ind, også selvom UCLAF eller finanskontrollen har samlet tilstrækkeligt med beviser for alvorlige overtrædelser.
Oprettelsen af et organ til bekæmpelse af korruption, som har kompetence til at bekæmpe korruption og svindel inden for alle Den Europæiske Unions institutioner, skal dog ledsages af bistand fra de pågældende institutioner, og her tænker jeg f.eks. på muligheden for hurtigt at kunne få adgang til dokumenterne og eventuelt beslaglægge dem. Det skal dog stadig være de juridiske myndigheders opgave at påvise og straffe korruptionen, da de råder over de politimæssige og juridiske beføjelser, som organet til bekæmpelse af svindel hverken kan eller skal have.

Theato
Hr. formand, hr. formand Santer, jeg siger Dem tak for Deres ord. Men jeg vil også give udtryk for tvivl med denne vending: »Jeg hører nok ordene, men jeg stoler ikke på dem!« Jeg vil ændre det til »hjælp os med at tro«, at det manglende kan indhentes i fællesskab.
Jeg går nu tilbage til Bösch-betænkningen, som står på dagsordenen, og vil først give udtryk for min tak og anerkendelse i anledning af, at han har overvundet de mange vanskeligheder, så betænkningen nu foreligger. Som det klart fremgår af betænkningens titel og indhold, er den baseret på beretning 8/98 fra Revisionsretten og dermed på artikel 206 i traktaten. Den misforståede udlægning af retsgrundlaget har vores Budgetkontroludvalg aldrig været enig i. Men desværre har misforståelserne forsinket fremlæggelsen af betænkningen på plenarforsamlingen. For efter at de formodede uheldige forhold på kontoret for humanitær bistand kom frem, ville en hurtig reaktion fra Parlamentet i form af forslag til, hvorledes de kan afhjælpes, have været gavnlig.
I mellemtiden er tilfældet ECHO blevet kommenteret mere end nok i medierne. Fra Kommissionens side kunne vi have ønsket langt hurtigere og mere omfattende information. For os viser dette tilfælde på ny de mangler, EU fortsat må kæmpe med i den effektive imødegåelse af misbruget af EU-midler. Sager, der har været kendt længe, som MED, transit, tobak - jeg kunne nævne endnu flere - venter stadig på at blive fuldt opklaret, og hvilke konsekvenser vil de få? Revisionsrettens særberetning viser, at Parlamentet med rette er utilfreds med strukturen i UCLAF's nuværende kompetence, navnlig når det drejer sig om undersøgelser internt i Kommissionen. Det skal ikke lægges UCLAF's tjenestemænd og for mange midlertidigt ansatte til last. Det skyldes snarere den usystematiske måde, sagerne behandles på. Alene frem til april 1997 nævner Revisionsretten mere end 1.300 endnu ikke afsluttede sager. Hr. Bösch har nævnt det.
Manglende informationsstrømme og dårlig koordinering er et andet punkt. I tilfælde af formodede korruptionssager internt i Kommissionen mangler der ifølge Revisionsretten klare regler også om at involvere justitsmyndighederne. Fremtidige muligheder for svigagtige manøvrer må befrygtes, når euroen indføres og EU udvides. Det er kun nogle af grundene til kravet om at gøre UCLAF's rolle, opbygning og beføjelser mere slagkraftige og uafhængige i form af et kontor til bekæmpelse af svig. Hr. Bösch redegjorde for det.
Vi vover imidlertid ikke et definitivt skridt med OLAF i dag. Europa-Parlamentet som kontrolmyndighed bliver imidlertid nødt til at gøre noget, for at vi i fællesskab kan finde frem til, hvorledes vi kan imødegå de nye udfordringer. Derfor fremsætter vi ikke et juridisk funderet forslag, men angiver hovedhjørnestene i det, vi forestiller os. Vi anmoder på det hjerteligste Kommissionen om at tage disse hovedhjørnestene alvorligt og tage dem med i sine overvejelser. Jeg er bange for, at vi ellers har en ret så lang drøftelse foran os, indtil vi når frem til en yderligere effektiv bekæmpelse af svig.

Brinkhorst
Hr. formand, det er tydeligvis et presserende problem. Lad mig starte med at gøre opmærksom på en personlig interesse. Som tidligere generaldirektør i Kommissionen kender jeg til personaleproblemer og problemerne med nye opgaver. Men vi skal træffe hurtige beslutninger.
Bösch-betænkningen giver et klart signal, og vi skal agte på det. Personligt er jeg stadig i tvivl om, hvad vi skal gøre i de konkrete situationer. Det vil jeg gerne illustrere med et par eksempler. Hr. Bösch sagde så rigtigt, at den nuværende situation ikke kan fortsætte. Institutionelt set tvivler jeg på, at hans holdning om at have en struktur, der ligger halvt inden for og halvt uden for Kommissionen, er den korrekte. En bestyrelse fra fem institutioner betyder, at direktøren for UCLAF eller OLAF vil få fem chefer, og den, der har fem chefer, har ingen chef. Det punkt skal der tages fat på.
Set i lyset af den meget korte tid, der er til rådighed, vil jeg gerne henvende mig til formanden for Kommissionen. Formanden for Kommissionen sagde, at vi skal have en ekstern undersøgelsesfunktion, og det kan jeg forstå. Men mit spørgsmål til formanden er følgende: Betyder det ikke, at Kommissionen i sidste ende mister sit endelige ansvar i kampen mod svig? Det er et meget vigtigt punkt. Kun Parlamentet har den ansvarlige institution for budgettet som den institution, det kommunikerer med. Hvis det ophører, hvem er det eksterne undersøgelseskontor så ansvarlig over for? Til at begynde med ser jeg gerne et styrket UCLAF i Kommissionen, men med fuld uafhængighed. Måske bør direktøren udnævnes af Revisionsretten eller Domstolen og med en instistutionel aftale om samarbejde med andre institutioner. Men jeg spekulerer på, om den eksterne undersøgelse på dette tidspunkt er den rette løsning, hvis vi ikke ved, hvem den eksterne undersøgelse skal være ansvarlig over for. Står vi da ikke med en mere alvorlig situation? Jeg håber, vi kan nå frem til et positivt svar. Der burde ske noget, så hr. Bösch ikke bliver nedstemt, men jeg tror ikke, at dette er enden på diskussionen. Som fru Theato sagde, det er begyndelsen på diskussionen, men det haster med en reaktion.

Miranda
Hr. formand, Revisionsrettens undersøgelse af det område, som er til behandling, sætter virkelig fingeren på det ømme punkt. Der er hverken de ringeste midler eller de grundlæggende forudsætninger til stede for at kunne gøre noget ved den svig og korruption, som helt sikkert er til stede, og som der stadig bliver mere af.
UCLAF råder over et utilstrækkeligt korps af embedsmænd, det er ikke hele korpset, der kan sættes ind ude i terrænet, og den organisatoriske afhængighed, som det er underlagt, er til hinder for, at det kan gribe effektivt ind på tværs af institutionerne. Kampen mod svig og korruption kræver derfor, at meget bliver ændret, hvad angår muligheden for indgreb eksternt, men også - og først og fremmest - hvad angår indgreb internt. Uden at gå ind på specialområder vil jeg sige, at en sådan ændring skal foregå i to afgørende retninger: Muligheden for at gribe ind inden for Fællesskabets egne institutioner skal forstærkes, især gennem en styrkelse af det omtalte korps af embedsmænd og ved at fjerne hindrende bindinger samt garantere UCLAF tilstrækkelige virkemidler, og samtidig ved at sikre et tilfredsstillende samarbejde med tilsvarende tjenester i medlemsstaterne.
Gennemskuelighed, uafhængighed for det organ, der skal bekæmpe svig, og mulighed for indgreb over for alle institutioner, også Kommissionen, er strengt nødvendigt og må have første prioritet. ECHO-sagen og den måde, som den er blevet behandlet på af Kommissionen, navnlig i dets forhold til Parlamentet, får os uundgåeligt til at drage den konklusion og gå ind for det forslag, at UCLAF omskabes til et selvstændigt kontor.
Der er selvfølgelig grænser for forventningerne. Jeg vil i denne forbindelse særlig pege på muligheden for at gribe ind eksternt, der kun kan forbedres lidt, medmindre det omtalte samarbejde med medlemsstaterne bliver til noget, og medmindre der også fra deres side er reel politisk vilje til handling. Ligesom jeg også mener, at der må udvises en vis forsigtighed inden for især kriminalretsforfølgning og ekstern indgriben.
Men intet af dette hindrer det afgørende skridt fremad, som ordføreren foreslår. Det er tværtimod en særdeles væsentlig minimumsbetingelse for i det hele taget at imødegå de forhold, som vi alle kender til.

Holm
Hr. formand, det nuværende system inden for Kommissionen, som muliggør bedragerier, har i de seneste år på flere måder vist sig at være helt uacceptabelt. Ikke mindst har de seneste bedragerihistorier, som Revisionsretten har fremlagt, været et bevis på, at der er behov for en ekstern enhed til bekæmpelse af den interne korruption og bedrageri, som åbenbart findes i EU's organer. Jeg tror imidlertid ikke, at det er nok. Jacques Santer sagde engang de smukke ord: »Vi har brug for åbenhed og offentlighed«. Det er imidlertid ikke nok med smukke ord, Jacques Santer, vi kræver også handling!
Offentlighed er et af de bedre midler til at forhindre intern korruption, hvilket Kommissionen burde vide. Jacques Santer, brug ikke de ansattes rettigheder som en undskyldning for ikke at tillade åbenhed og for ikke at tale om det, som egentlig foregår i Kommissionen. Det drejer sig om skatteydernes penge. Vi kræver at få at vide, hvad der sker. Nægt os heller ikke de oplysninger, som vi har brug for i budgetudvalget for at kunne bevilge ansvarsfrihed - sådan må det ikke være.
Til slut vil jeg bare påpege, at jeg ikke ønsker, at den nye OLAF-enhed skal blive en retslig myndighed. Resultaterne skal gå til de nationale retslige myndigheder. Jeg er absolut ikke interesseret i en anklagemyndighed på EU-niveau. Jeg er blot interesseret i en ekstern enhed, der kan kontrollere Kommissionen.

Dell'Alba
Hr. formand, hr. formand for Kommissionen, kære kolleger, først og fremmest vil jeg gerne på vegne af Gruppen Europæisk Radikal Alliance rette en dybtfølt tak til Jaak Vandemeulebroucke for de 17 år, han har tilbragt i Europa-Parlamentet, og for det arbejde af fælles interesse, som han har udført i alle disse år. Jeg ønsker ham held og lykke med det, han giver sig til efter at have nedlagt sit mandat i Europa-Parlamentet.
Hr. formand, jeg takker Dem for Deres indlæg, hvor De stillede de spørgsmål, som burde stilles i en debat, hvor emnet for en stor dels vedkommende ganske rigtigt har været overskygget af alvorlige problemer, men det har fået os til at glemme den betænkning, som vi er blevet præsenteret for i dag. De sagde det uden omsvøb, og i øvrigt genoptog visse talere diskussionen. Andre fortrak at følge diskussionen om emner, som burde diskuteres på andet tid og sted og med hensyn til hvilke, man bør træffe beslutninger i overensstemmelse med princippet om åbenhed, uden dog at denne åbenhed, som vi alle er interesseret i, opfattes som opfordringer til angiveri og lækager, hvilket ikke vil føre til andet end at forværre stemningen mellem os i stedet for at lægge en dæmper på tingene. Deres indlæg var altså meget belejlig.
De fortalte os, at De havde haft et møde med Parlamentets formand, og at De ville sørge for, at visse oplysninger som vi har bedt om i forbindelse med en anden sag - jeg kommer ikke tilbage til det i dag - vil blive videregivet til os snarest. Det håber jeg for vores to institutioners skyld.
Jeg mener ikke, at Revisionsrettens rapport, som Bösch-betænkningen bygger på, er blevet nævnt i tilstrækkelig grad. Det er et temmelig overvældende dokument, som får mig til at stille det spørgsmål, som man stillede i det antikke Rom: Quis costodiet custodes? Der er uro i luften. Det fremgår af Bösch-betænkningen. Vi spørger med rette os selv, hvor fællesskabets ressourcer forsvinder hen og især om, hvordan de på et givent tidspunkt kunne have været anvendt, men man undlader at gøre opmærksom på, at Revisionsrettens rapport sætter fokus på de alvorlige mangler, der findes inden for selve UCLAF's administration: mangel på gennemsigtighed, mangel på sikkerhed, mangel på fastansatte funktionærer - halvdelen af UCLAF's personale er midlertidigt ansatte - og fejl i direktoratets databaser ... Det siges, at UCLAF's edb-system er installeret af firmaet Perry-Lux, og nogle går endda så langt som til at nævne risikoen for manipulation ved brugen af disse data.
Hr. formand, jeg er enig med Dem, når De siger ja til en forbedret ledelse af UCLAF og nej til oprettelsen af et nyt institut, som det i øvrigt blev sagt af hr. Dankert. Jeg mener, vi bør arbejde bedre og mere for, at UCLAF virkelig bliver uafhængigt, under hensyntagen til de pågældende forhold, altså de nuværende forhold, for at de forbedres, og for at man sættter en stopper for disse opfordringer til angiveri, for disse lækager, der ikke gør andet end at forgifte luften, og som ikke er til nogen nytte, hverken for os selv eller for Europa.

Van Dam
Hr. formand, hr. formand for Kommissionen, ærede medlemmer af Kommissionen, at bedrageribekæmpelsen inden for de europæiske institutioner skal forbedres meget, er uomtvisteligt. I Revisionsrettens særberetning kommer der nogle alvorlige mangler frem i dagens lys. En af disse er, at UCLAF indtil nu kun har kunnet anstille undersøgelser inden for Kommissionen og ikke hos andre EU-institutioner.
Med rette understreger ordføreren, at det er nødvendigt, at alle institutioner har en hensigtsmæssig beskyttelse mod bedrageri. Han argumenterer for oprettelsen af et kontor til bedrageribekæmpelse med interinstitutionelle opgaver. Sammen med bl.a. kollegerne Dankert og Wemheuer vil jeg hellere udvide den eksisterende UCLAF's kompetence.
Her vil jeg imidlertid gerne understrege, at denne instans kun skal beskæftige sig med intern opsporing, altså bedrageri inden for EU-institutionerne. Kompetencen til at foretage undersøgelser uden for institutionerne, såsom bedrageri i medlemsstaterne på bekostning af Fællesskabets budget, skal stadigvæk være medlemsstaternes ansvar. Også efter ratificeringen af Amsterdam-traktaten forandres dette ikke.
Undersøgelser uden for institutionerne er i strid med medlemsstaternes grundlove og strafferetlige systemer. Jeg afviser derfor betragtningerne L og M i betænkningen, hvor ordføreren går ind for et europæisk juridisk område og et europæisk justitsministerium.
Forbedring af bedrageribekæmpelse uden for EU-institutionerne skal søges i optimalisering af de nationales opsporingstjenesters arbejde og samarbejdet derimellem. Kommissionens bedrageribekæmpelsestjenester spiller her en vigtig koordinerende rolle.

Lukas
Hr. formand, Bösch-betænkningen er klar i sin bedømmelse af situationen og tydelig i sit krav. Jeg mener imidlertid ikke, at det fører til målet, hvis ansættelsesmyndighedens beføjelser over for OLAF placeres hos Kommissionen. Derimod bifalder jeg forslaget om, at OLAF's arbejde skal overvåges af et uafhængigt kontrolorgan bestående af fem personer. Men OLAF's uafhængighed ville ikke være reel, så længe Kommissionen også blot indirekte er øverste ansættelsesmyndighed. Kun hvis OLAF er Revisionsrettens og naturligvis også Kommissionens uafhængige samarbejdspartner og ansvarlig over for Europa-Parlamentet, kan OLAF udvikle sig til et slagkraftigt instrument i bekæmpelsen af svig og korruption.
Jeg mener, at et kontrolorgan, der svæver frit i luften, som hr. Bösch sagde, absolut kan blive godt, hvis det i tilstrækkelig grad udstyres med førsteklasses personale. Den investering ville helt bestemt kunne betale sig.

Elles
Hr. formand, jeg rejser mig som den parlamentariker, der er ansvarlig for anbefalingen af decharge for 1996-budgettet. Jeg har med stor interesse lyttet til debatten, da det er et af hovedemnerne, om meddelelsen om decharge for 1996-budgettet, som vi skal tage stilling til inden udgangen af året.
Jeg vil gerne komme med et par personlige kommentarer til debatten. For det første er jeg meget glad for, at formanden for Kommissionen kom til Parlamentet her i eftermiddag for at fortælle os, hvad han mener om tingenes tilstand og for at se frem i tiden.
Hvad angår det første om tingenes tilstand, bifalder jeg i høj grad hans ønske om at give os yderligere oplysninger, så vi bedre kan forstå, hvad der sker i Kommissionen. Det, der har fået nogen af os til at stille budgettet for ECHO for 1999 til humanitær bistand i bero, er netop denne mangel på oplysninger og manglende evne til selv at vurdere. Jeg håber, at dette klares så hurtigt som muligt.
I sine bemærkninger kom han med en kommentar, der syntes lidt mærkelig, idet han sagde, at det ikke ville være passende at pålægge individuelle sanktioner på medarbejdere, der begik disse uregelmæssigheder alene med det formål at holde afdelinger kørende. Man kan undre sig over, hvor ansvaret begynder og slutter. Edith Müller havde så absolut ret, da hun sagde, at hvor der i visse tilfælde foreligger et ansvar, skal dette påtages, men naturligvis uden at føre klapjagt.
For det andet, som det blev nævnt i beretningen fra Revisionsretten, angående de bredere rammer for en forbedring af systemet, ønsker vi at styrke UCLAF snarere end at svække det. PPE ønsker at støtte Bösch-betænkningen, selvom den ikke støttes af hans egne kolleger, fordi vi mener, at det er nødvendigt med fremskridt. Når først vi har haft diskussionen og afstemningen, kan vi uden tvivl også tage kommissionsformandens kommentarer med i betragtning, så vi kan få en rigtig effektiv procedure til bekæmpelse af svig, der skal føre os ind i det 21. århundrede.

Rack
Hr. formand, der er metode i galskaben, og derfor skal metoden ændres. Bösch-betænkningen indeholder gode forslag, som kun kan bifaldes. Episoderne i forbindelse med betænkningen var alt andet end flatterende. Bösch-betænkningen er blevet syltet, og det, der siden er kommet offentligt frem, er katastrofalt. Det er igen sådan, som det i sin tid var med BSE og mange andre problematiske sager, som også er blevet nævnt i dag. Dokumenter forsvinder; de er der ikke, og vi kan ikke mere undersøge noget. De skyldige er der heller ikke mere. Enten er de blevet forfremmet eller sendt andetsteds hen med et gyldent håndtryk. Den kompetente kommissær er der heller ikke. Heller ikke i dag, og det beklager jeg særligt på baggrund af den aktuelle ECHO-sag, er hverken kommissær Marín eller kommissær Bonino til stede, og det var også delvis tilfældet sidste gang under høringen.
Hr. formand, vi bifalder Deres forslag om at videreudvikle hr. Böschs idéer. Vi anser det for vigtigt og rigtigt, at det sker. At tage kontakt til Parlamentets formand er det første skridt, men der skal følge mange andre og navnlig hurtige skridt efter. Vi kan ikke klare os med langvarige og langsigtede løsninger, for vi har brug for troværdige signaler udadtil.
De har, hr. formand, påtaget Dem et politisk ansvar. Hvornår gør de to hovedanklagede kommissærer Marín og Bonino det? Hvor hurtigt vil den lovede disciplinærret komme til at fungere? Hvor længe skal vi rent faktisk vente, inden de forskellige dokumenter foreligger?
Der er én ting, jeg anser for at være meget problematisk, nemlig om vi først til næste år får den debat, vi har i dag om denne betænkning, når den nye Kommission indsættes, og vi bliver nødt til at pålægge den sanktioner for det, der er forekommet af fejl i denne femårsperiode.
Lige et par ord til sidst: At De Europæiske Socialdemokraters Gruppe lader sin ordfører i stikken, giver mig noget at tænke på, burde give os alle noget at tænke på. Ville den gøre det samme, hvis de anklagede kommissærer havde haft andre politiske sympatier?

Fabra Vallés
Hr. formand, ved afslutningen på denne forhandling vil jeg se bort fra modsætningerne, for at vi kan blive enige. Og derfor vil jeg tale om det grundlæggende spørgsmål. Jeg vil tale om det i betænkningen af Bösch, som jeg er sikker på, at vi er enige om. Jeg mener, at vi kan være enige om, at UCLAF har gennemgået en periode med flere succeser end fejl, men at det nu har behov for flere økonomiske og menneskelige ressourcer, behov for at dets beføjelser udvides til alle Fællesskabets organer, og især er tidspunktet kommet, hvor det har behov for gennemskuelighed for at være troværdigt. Jeg håber, at ingen bliver forarget, når jeg siger, at Parlamentet efter behandlingen af betænkningen om ECHO har mistet tiltroen til bedrageribekæmpelsesenheden.
Af disse årsager er tiden kommet for ikke blot at forsyne UCLAF med alt, hvad der er nødvendigt, men også at omstrukturere det, så det kan genvinde troværdigheden. Det skal være det selv samme UCLAF, der bliver spydspidsen, som i det nuværende system baner vejen for et retspoliti, hvor enheden med strafferetseksperter styrkes. Og der findes ikke noget bedre tidspunkt for at omstrukturere dets organisation og retlige ramme end netop nu, hvor forholdet mellem Parlamentet og Kommissionen er i fokus. Vi skal være i stand til at klare den udfordring, vi står over for: Rådet, Kommissionen og Parlamentet har ansvaret for at bidrage med det nødvendige til, at der oprettes et kontor til bekæmpelse af svig med rigtige eksperter og professionelle, hvis adfærdskodeks er respekt for loven, og som reelt har politisk uafhængighed, selvom det organisatorisk afhænger af Kommissionen. Altså et kontor der har den ligevægt, der er nødvendig for, at dets arbejde er i Fællesskabets og ikke en eller anden stats interesse.
Hr. formand, ved afstemningen om Bösch-betænkningen er der kun et spørgsmål: om man er for eller imod forandringer.

Gradin
Hr. formand, jeg vil gerne sige tak for en god og konstruktiv diskussion. Jeg tror, at det er vigtigt, at vi af og til diskuterer dette forslag for at skabe det tillidsfulde samarbejde, som er nødvendigt mellem Parlamentet og Kommissionen.
UCLAF er en ung organisation, som endnu ikke er fyldt ti år, så der har selvfølgelig været en del vokseværk. Jeg synes imidlertid, at UCLAF lidt efter lidt har udviklet sig til en god organisation. For tre år siden var UCLAF en organisation, der var spredt rundt i Kommissionen. I dag er den under ét tag, og den har mulighed for at gennemføre forskellige aktiviteter til bekæmpelse af cigaretsmugling. Det seneste gælder arbejdet med Øst- og Centraleuropa, med Tacis- og Phare-programmerne og lignende.
Lad mig udrydde et par misforståelser. Nogle talere har sagt, at Revisionsretten har opdaget tilfælde af uoverensstemmelser og fusk. Det er ikke Revisionsretten, der har gjort disse opdagelser, men UCLAF selv. Revisionsrettens rapport handler om, hvordan UCLAF er organiseret. Man mener, at der bør findes et mere moderne edb-system. Man har sagt, at der er behov for et bedre arkiv, hvilket vi har taget alvorligt både i Kommissionen og i UCLAF, og vi har ændret arbejdsmetoderne og indførte i juli et nyt program for, hvordan UCLAF skal arbejde med sine undersøgelser, ikke mindst med henblik på beskyttelse af individer.
Jeg mener også at kunne konstatere, at UCLAF nu har skabt en platform for det, som Bösch og mange i Parlamentet ønsker, nemlig en videreudvikling af UCLAF til noget endnu bedre, så vi kan leve op til de krav, som skatteyderne naturligvis stiller til os i vores medlemslande. Samtidig har vi også skabt SEM 2000 for at ændre vores administration og kulturen i vores administration med henblik på at skabe en mere moderne organisation.
Til sidst vil jeg gerne sige, at det er min personlige erfaring, at offentlighed er et vældig godt værktøj, hvis man ønsker at forhindre fusk og bedrageri i en organisation. Der er også grunden til, at vi både fra Kommissionens side og fra anden side ved hjælp af Amsterdam-traktaten forsøger at skabe mere offentlighed i vores aktiviteter.

Formanden
Mange tak, fru Gradin.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 11.30.

Decharge 1996
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A4-0289/98) af Miranda for Budgetkontroludvalget om dechargeproceduren for gennemførelsen af budgettet for regnskabsåret 1996
Sektion I Europa-Parlamentet/Bilag - Ombudsmanden-Sektion IV Domstolen-Sektion V Revisionsretten-Sektion VI Det Økonomiske og Sociale Udvalg samt Regionsudvalget.
Miranda
Hr. formand, jeg vil først og fremmest fremhæve, at denne betænkning er meget mere end min betænkning. Den er frem for alt en betænkning fra Budgetkontroludvalget. Den har været genstand for lange og åbne diskussioner og overvejelser, og den er til sidst blevet vedtaget næsten enstemmigt.
Men jeg vil også gerne nævne, at trods de forskelle, der måske stadig findes mellem det, som vi i dag debatterer, og det, som jeg kunne ønske mig, at betænkningen skulle være, står jeg stadig inde for den i sin helhed. Jeg fremfører disse tilsyneladende overflødige bemærkninger af to enkle grunde: For det første fordi jeg ikke kan lade være med at undre mig over de udtalelser, der er fremkommet omkring den, navnlig i Parlamentets kompetente organer, altid uden for Budgetkontroludvalget og uden deltagelse af nogen af dette udvalgs medlemmer, og slet ikke ordføreren, og for det andet - og ikke mindre vigtigt - fordi jeg frygter, at en eventuel uenighed om et detailspørgsmål, uanset hvor vigtig det er, vil kunne overskygge de grundlæggende problemer, som det er bydende nødvendigt at finde en løsning på.
Lad os efter disse bemærkninger gå over til betænkningens essens. To forhold kendetegner på særlig måde dechargeproceduren for 1996. På den ene side gik Parlamentet glip af en enestående lejlighed til at nedbringe de endelige investeringsomkostninger til D3-bygningen i Bruxelles med ca. ECU 30 millioner, hvilket havde haft førsteprioritet fra vores side for dette regnskabsår. På den anden side kan man ikke sidde de uregelmæssigheder overhørig, der er påpeget ved Det Økonomiske og Sociale Udvalg egne og Revisionsrettens revisioner.
Det er imidlertid vigtigt, at disse to særlig alvorlige tilfælde ikke får os til at ignorere andre sider af budgetgennemførelsen, der også fortjener opmærksomhed eller endog et indgreb, der kan bringe forholdene i orden.
Men lad os se nærmere på de ECU 30 millioner. Uden at jeg vil sætte mig i Præsidiets sted, der har afsluttet den undersøgelse, som det besluttede at sætte i gang, er det dog indlysende, at visse tjenestegrene bærer et særligt ansvar: Det gælder for det første de anvisningsberettigede, men også andre tjenestegrene, der har med sagen at gøre, ligesom mangelen på samarbejde imellem dem er ganske slående. Lige fra begyndelsen har jeg i særlig grad været optaget af, at betænkningen på en afbalanceret måde skulle beskrive disse to sider af problemet, for kun sådan kan man forstå de forskellige svigt, der har gjort, at dette beløb er gået tabt og følgelig også muligheden for at betale forskud på D3.
Og der har faktisk været mange svigt. I denne som i lignende tidligere procedurer har man ikke udnyttet retten til selv at fastsætte det beløb, som skulle forudindbetales, med henvisning til den hidtil fulgte praksis, og alligevel blev det hele besværliggjort indtil det absurde med hensyn til den formulering, der skulle benyttes i kontrakttillægget, navnlig med hensyn til det beløb, der skulle anføres. Det kom endog så langt, at man åbenbart glemte det, man havde gjort i tidligere tilfælde, og det hele blev besværliggjort, som hvis der ikke var frister, der skulle overholdes, selvom disse var lige ved at udløbe. Der blev fremsendt udtalelser, og der blev fremført bemærkninger, nogle selvmodsigende, andre for sent og uden sammenhæng med sagen, hvilket ikke bidrog til en tilfredsstillende og rettidig behandling, men besværliggjorde det hele.
Og på denne måde fik man ikke varetaget det, der havde højeste prioritet, og man fik ikke engang sørget for, at tabet blev så lille som muligt, således som det ville være sket, hvis man i det mindste havde sikret betaling af et forskud på ECU 29, 5 millioner. I det mindste må man tage ved lære, så lignende situationer ikke opstår igen. Der må gøres alt for at sikre, at institutionens øverste ledere ikke blot er fagligt kvalificerede, men også har en dokumenteret professionel erfaring på området. Det er derfor nødvendigt, at der hersker den størst mulige gennemsigtighed og strenghed, når der sker ansættelse i disse stillinger, ligesom der må sættes alt ind på at sikre et effektivt og kontinuerligt samarbejde mellem husets forskellige afdelinger.
Jeg vil gerne afslutte omtalen af denne sag med en positiv bemærkning: Jeg tænker på de foranstaltninger, som generalsekretæren i mellemtiden har iværksat for at komme den slags administrative svigt til livs og med henblik på en optimal planlægning på udbudsområdet.
Stadig angående Parlamentet mener jeg, at jeg bør henlede opmærksomheden på nogle yderlige forhold: stigningen i bortfaldet af disponible bevillinger, de forskellige påtegningsafslag, særlig med hensyn til tolkning, og behovet for at udligne forskellen på de ca. ECU 4 millioner mellem kassebeholdningen og regnskaberne, der nu har været tilfældet i nogle år.
Hvad angår Det Økonomiske og Sociale Udvalg, afslører både de interne og Revisionsrettens revisioner - som allerede nævnt - tydelige uregelmæssigheder og notorisk lemfældig forvaltning af udgifterne til medlemmernes rejser. Jeg minder om, at Rådet, efter at resultaterne af revisionerne blev kendt, har udtalt sig utvetydigt om dette spørgsmål. Det er rigtigt, at der i mellemtiden er blevet iværksat nogle foranstaltninger og gennemført nogle udbedringer, men for at der kan gives decharge, er det ubetinget nødvendigt, at Revisionsretten og UCLAF påtegner de respektive konklusioner, navnlig med hensyn til ansvar, pålideligheden af den nye godtgørelsesordning og vilkårene for inddrivelse af uberettiget udbetalte beløb. Så længe disse betingelser ikke er opfyldt, kan vi selvfølgelig ikke give decharge.
Hvad angår Regionsudvalget, beklager vi ligeledes de uregelmæssigheder, som Revisionsretten har påpeget, og vi har taget den foreløbige beretning til efterretning, som udvalget i mellemtiden har fremsendt til os om inddrivelse af uberettiget udbetalte beløb og de forvaltningsmæssige tiltag, der er gennemført. Vi mener dog, at også Revisionsretten bør kontrollere berettigelsen af de foranstaltninger, der er blevet taget.
To korte bemærkninger om Domstolen og Revisionsretten. Med hensyn til Domstolen bør behovet for at forbedre det forberedende arbejde med de finansielle overslag vedrørende bevillingsstørrelsen og begrundelsen for de forskellige budgetposter understreges. Med hensyn til Revisionsretten bør behovet for at inkludere den systematisk i de horisontale revisioner, der skal gennemføres, fremhæves.
Til sidst endnu en bemærkning for at fremhæve følgende: På grund af Parlamentets særlige ansvar for decharge er det nødvendigt, at Kommissionen snarest muligt fremsætter forslag til ændring af finansforordningen, og at ansættelser af regnskabsførere og finansinspektører i de enkelte institutioner og decentrale organer bliver genstand for forudgående høring af Parlamentet.

Wynn
Hr. formand, jeg taler på vegne af Den Socialdemokratiske Gruppe, da fru Wemheuer, koordinatoren og hr. Tomlinson, vores talsmand vedrørende dette emne, er fraværende. Jeg kan ikke sige meget i løbet af mine fem minutter, men jeg ved, at der er fire punkter, som hr. Tomlinson ønskede fremhævet, og de er følgende.
For det første »opsamlingsoverførslen«, som ordføreren har beskrevet meget udførligt. Dette var næsten en katastrofe for Parlamentet. Mange af os troede, det var tilfældet. Vi har været igennem implikationerne ved den, vi har været igennem årsagerne til, at den opstod og alt muligt andet. Man kan kun håbe, at det nu hører fortiden til, og der er en erklæring i betænkningen, der bifalder generalsekretærens handlinger for at sikre, at en sådan ting aldrig sker igen. Det skulle ikke være sket, og det at det gjorde, hjalp ikke Parlamentets budget en tøddel. Det er et punkt, som ordføreren allerede har beskæftiget sig med.
Det andet punkt vedrører kvalificeret personale som angivet i afsnit 14. Hr. Tomlinson ville sige, at der mangler kvalificeret personale, specielt når det gælder revision og finansiel kontrol i Parlamentet. Igen bifalder vi generalsekretærens handlinger. Vi må ikke glemme, at denne betænkning er baseret på 1996-budgettet, og vi håber, at personalet der skal adminstrere ressourcerne i Parlamentet lever op til generalsekretærens og så sandelig vores forventninger.
Et andet punkt var inventar. Afsnit 19 lyder som følgende: »beklager, at den treårige kontrol med inventar-og materielfortegnelsen, der skulle finde sted i 1994, ikke var afsluttet ved udgangen af regnskabsåret 1996«. Vi ved med andre ord ikke, hvad Parlamentet ejer. Vi kender ikke beløbet for Parlamentets samlede ressourcer. For ikke så lang tid siden modtog jeg på mit kontor et stykke papir, der rent faktisk var en inventarfortegnelse. Derpå blev jeg bedt om at skrive på, hvad jeg havde. Det var da helt ærligt en åben invitation til at snuppe halvdelen af tingene på mit kontor. Jeg kunne påføre skrivebordet og stolen og så tage resten. Det er ikke måden at lave en inventarfortegnelse på, og det er et af de punkter, som jeg ved, hr. Tomlinson og vores gruppe er kommet med bemærkninger til i et stykke tid nu. Man kan håbe på, at der bliver rettet op på det.
Det primære punkt, som hr. Tomlinson gerne ville fremhæve er i afsnit 15. Det er bemærkningen om Den Juridiske Tjeneste. Jeg ved, at der kommer ændringsforslag til dette afsnit, og jeg vil derfor læse det højt, så det i det mindste er ført til protokols, før det ændres. Det lyder som følgende: »Parlamentet ... understreger, at det lægger vægt på, at Juridisk Tjeneste udarbejder kvalificerede responsa, som skal gøre det muligt for beslutningstagerne hurtigt og effektivt at forsvare institutionens interesse«. Den del, der vækker anstød, er følgende: »bemærker, at kvaliteten af de responsa, der udarbejdes af Parlamentets egen Juridiske Tjeneste, er utilfredsstillende, således som ordføreren har påpeget det , og som det er kommet til udtryk i forbindelse med sager, der er blevet tabt ved de nationale domstole, ved De Europæiske Fællesskabers Domstol og ved Retten i Første Instans; anmoder generalsekretæren om at lade udarbejde en undersøgelse af effektiviteten af Juridisk Tjenestes responsa i de seneste år; opfordrer generalsekretæren til at forelægge Budgetkontroludvalget omfattende stillingsbeskrivelser for tjenestemændene i kategori A i Juridisk Tjeneste«. Det er afsnit 15 i sin helhed.
Hvis det i sidste ende ændres betydeligt, er det i det mindste nu ført til protokols, og jeg håber, at tjenesten kan tage det er blevet sagt her til efterretning og reagere på det. Det er ikke en fordømmelse af enkeltpersoner i tjenesten, men håbet er at vi kan få en bedre Juridisk Tjeneste i Parlamentet i fremtiden.

Theato
Hr. formand, hr. Mirandas betænkning, som jeg siger ham tak for, indeholder tre forslag til beslutning om decharge og en beslutning om udsættelse. Jeg vil her belyse decharge til Regionsudvalget og meddele det, at vi er meget bekymrede over dets personalepolitik, og at den seneste udveksling med Det Økonomiske og Sociale Udvalg af de stillinger, budgetmyndigheden havde bevilget, ikke just kan betragtes som et fremskridt.
Hvad angår Parlamentet, følger vi opmærksomt de foranstaltninger, der er truffet inden for området udbetalinger til medlemmerne på grundlag af Revisionsrettens beretning. Decharge til Parlamentets generalsekretær, som nu kan meddeles, har vi været nødt til at udsætte i nogle måneder, fordi vores udvalg ville afvente resultatet af den undersøgelse, som Præsidiet har gennemført om bortfald af midler i størrelsesordenen ca. ECU 30 millioner.
Præsidiet har afgjort spørgsmålet om personligt ansvar, og vi respekterer denne afgørelse. Men det er vores opgave at bemærke, at budgetmyndighedens afgørelser ikke kunne gennemføres, og at det skyldes en forkert procedure og utilstrækkelige forvaltningsstrukturer. Vi tager de reformer og afgørelser, som generalsekretæren har truffet, til efterretning, og vi håber, at de uheldige forhold dermed er bragt til ophør.
Budgetforvaltningen i Parlamentet kommer ud for mange andre vanskeligheder, som er resumeret i hr. Mirandas betænkning. Jeg vil blot gøre opmærksom på, at de problemer, som Revisionsretten har behandlet i sin beretning om tillæg til medlemmerne, skal undersøges i vores decharge for regnskabsåret 1997, da denne beretning først blev tilsendt os for to uger siden. Jeg vil gerne understrege, at vi ikke er tilfredse med den nuværende situation, hvor vi giver generalsekretæren decharge, mens det er Præsidiet, der har ansvaret for, at man har set bort fra påtegningsafslag. Budgettet for 1996 var ikke berørt af denne forvirring, men det ville være godt, om vi så hurtigt som muligt kunne nå til enighed med Præsidiet.
Det, der bekymrer mig mest i hr. Mirands betænkning, er udsættelsen af decharge til Det Økonomiske og Sociale Udvalg. Den situation, Revisionsretten beskriver, er så alvorlig, at Rådet i sin henstilling om decharge har anmodet Revisionsretten og UCLAF om at gennemføre en undersøgelse for at få konstateret det nøjagtige omfang og den nøjagtige rækkevidde af uregelmæssighederne.
Det er en af grundene til, at vi forlanger Bösch-betænkningen om UCLAF's uafhængighed og kræver, at UCLAF også kan foretage undersøgelser i de øvrige institutioner. Det, vi hidtil har hørt, går ud på, at Det Økonomiske og Sociale Udvalg ikke tager vores krav alvorligt. Det betragter tilsyneladende sagen som afsluttet. Der er blevet udnævnt en finansinspektør, uden at vi har fået de nødvendige garantier for hans uafhængighed. Derfor kan vi for øjeblikket ikke garantere, at vi vil give decharge. Alt afhænger af, hvorledes Det Økonomiske og Sociale Udvalg reagerer på vores krav. Vi får, håber jeg, mulighed for at informere den nye generalsekretær om situationen på vores næste møde.
Jeg finder det nødvendigt, at vi stemmer særskilt om de tre forslag.

Kellett-Bowman
Hr. formand, jeg vil gerne starte med at rose ordføreren for hans mod. Han har tacklet en svær opgave over flere måneder. Det er ikke nemt at være ansvarlig her og fremsætte henstillinger til Budgetkontroludvalget og Parlamentet, fordi vi overvåger andre institutioner. Jeg ved, at hr. Elles ser efter Kommissionens decharge, men hr. Miranda ser efter resten.
Parlamentet kan ikke være skyldig i dobbelte standarder. Hvis vi skal kritisere andre, må vi sikre os, at der tages korrekt hånd om vores finanser. Vi må ikke skjule vores forlegenhed, og vi må ikke bryde reglerne for gennemsigtighed i vores procedurer og regnskaber.
I afsnit 4 har vi med ECU 30 millioner at gøre. Ordet »beklager« er stærkt. Men det nævnes ikke i afsnittet, at finansinspektøren, før begivenheden, havde frarådet idéen med at bruge proceduren for automatiske fremførsler. Der var ikke tid nok. Ikke desto mindre, næsten fordi han kom med den henstilling, prøvede man proceduren for automatiske fremførsler. Hvad skete der? Parlamentet blev til grin, og vi kunne ikke nå det inden for fristerne.
Det er min overbevisning, at en minister i en medlemsstat ville have mistet sin job i sådan et tilfælde. Jeg har fremlagt et ændringsforslag, der er blevet afvist. Det vil jeg vende tilbage til på et senere tidspunkt, og jeg vil nævne navne senere. Generalsekretæren har et nemmere job med at sikre korrekthed. Han skal sikre, at personalet i Parlamentet følger finansforordningen og følger Parlamentets interne regler. Hvis det var sket, ville vi ikke have mistet ECU 30 millioner.
I afsnit 13 nævner vi konsulenter. Jeg er ikke imod eksterne konsulenter. Jeg mener ikke, at Parlamentet indeholder al visdommen. Vi må være indstillet på at spørge andre mennesker til råds, men reglerne skal følges. Reglerne skal fastlægges, og der skal udfærdiges ordentlige kontrakter, så vi ikke løbende udbetaler beløb for at sikre, at der betales for rådgivningen.
Afsnit 19 henviser til inventarfortegnelsen, der skulle finde sted i 1994, og som ikke var afsluttet ved udgangen af 1996. Det er skandaløst. Men den foregående var en farce. Vi kom ikke til bunds i sagen. Undersøgelser viste, at nogle af posterne, der efter sigende manglede, ikke var blevet modtaget af Parlamentet, men var blevet betalt.
Medlemmernes kasse nævnes ligeledes med tabet af penge, der kom frem i 1982, for 16 år siden. Det er der endnu ikke taget hånd om. Jeg ved, at sagen er for retten, og at de er ansvarlige for forsinkelsen. Men en del af forsinkelsen i retten skyldes, at vi ikke fulgte de korrekte procedurer i Parlamentet i 1982. Sagen blev dengang behandlet forkert. Det lader os tilbage i en meget alvorlig position. År efter år skal vi i regnskabet nævne, at så mange penge er tabt til Parlamentet, og vi ved endnu ikke, om der er chance for at inddrive dem hos forsikringsselskaberne. Det var sløsede procedurer i Parlamentet, der muliggjorde starten på denne affære, og det er procedurerne i Parlamentet, der har trukket den i langdrag.
Jeg lykønsker hr. Miranda med hans måde at undersøge Det Økonomiske og Sociale Råd og Regionsudvalget på. Begge havde brug for hans fulde opmærksomhed.

Garriga Polledo
Hr. formand, vi lever i en kompliceret tid, hvor enhver mangel på kontrol kan føre til uregelmæssigheder eller svig, og jeg holder disse begreber adskilt, som hr. Santer bad om før.
Medierne ringer hver dag med alarmklokkerne for at bekendtgøre, at der er ting, som ikke fungerer ordentligt i Den Europæiske Union. Medierne tilkendegiver, at det tilsyneladende effektive EU-maskineri hverken er så effektivt, ufejlbarligt eller ubestikkeligt, som vi før troede. Processen begyndte ikke i går, der har været symptomer på forværring i flere år. Der er bøger, avisartikler, fjernsynsprogrammer, individuelle og kollektive klager.
Ved begyndelsen af denne valgperiode, blev vi parlamentsmedlemmer i sin tid overrasket over Parlamentets bygningspolitik. Sandsynligvis stammer en stor del af de problemer, vi trækkes med i dag, fra en mangelfuld bygningsforvaltning, der har fået os parlamentsmedlemmer til at fremstå som hovedpersoner i et teaterstykke, som vi egentlig var tilskuere til - altså passive. I politik er den synd at udelade noget eller være passiv dobbelt alvorlig: Det er et slag mod systemets legitimitet og bedrageri af velviljen hos de borgere, der stemmer. Vi skal aldrig, og endnu mindre i fremtiden, her i Parlamentet tillade, at manglende handling eller udeladelse får os til at gå let hen over situationer, som senere bliver dødelige projektiler rettet mod det, der er Den Europæiske Unions hjerte, det vil sige dens troværdighed og dens ufejlbarlige image. Derfor er dechargeproceduren for gennemførelsen af budgettet så vigtig. Hvis Parlamentet ikke giver decharge for gennemførelsen af det budget, som Parlamentet har stemt for, vil der straks blive stillet spørgsmålstegn ved forvaltningens ufejlbarlighed, og så skal der straks træffes foranstaltninger for at genetablere friheden, ufejlbarligheden og tilliden.
Ordføreren, hr. Miranda, foreslår decharge for bestemte sektioner af budgettet. Parlamentet har fuld tillid til hr. Miranda, og derfor går vi ind for hans konklusioner. Alligevel ønsker jeg at fremkomme med to nuanceringer. Den første er, at min kollega Edward Kellett-Bowman har fuldstændig ret: Vi er et Parlament, og vi er forpligtet til at gøre opmærksom på uregelmæssigheder uden omsvøb. Gennemskuelighed skader ikke nogen, men hjælper mange gange med at rense luften. Og for det andet må vi ikke skade Parlamentets institutioner, som værner om retssikkerheden. Parlamentets juridiske tjenestegrene kan have deres begrænsninger, og de skal helt sikkert forbedre deres funktion, men at rejse tvivl om dem hjælper os ikke i vores arbejde. Vi har fremsat et ændringsforslag om dette, og vi håber, at Parlamentet støtter det.

Formanden
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 11.30.

Det Europæiske Agentur for Lægemiddelvurdering
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A4-0338/98) af Tappin for Budgetudvalget om forslag til Rådets forordning om ændring af Rådets forordning (EF) nr. 297/95 om fastsættelse af gebyrer til Det Europæiske Agentur for Lægemiddelvurdering (KOM(98)0021 - C4-0284/98-98/0135(CNS)).

Tappin
Hr. formand, jeg vil først og fremmest gerne takke Kommissionen og mine kolleger i Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerbeskyttelse samt Budgetkontroludvalget for deres støtte til denne betænkning. En del af min tak går til Rådet og Kommissionen, der anerkender, at Parlamentet, som en del af budgetmyndigheden, spiller en rolle i afgørelsen af fremtiden for strukturen af gebyrerne til dette agentur.
Grundforordningen kræver kun høring af branchen, før Kommissionen fremsætter sit forslag for Rådet. Den medtagelse er kommet efter betydelig forsinkelse, og der er skabt mange problemer for agenturet i London som et resultat heraf. Alene i år har agenturet brugt ECU 4 millioner for meget, og direktøren risikerer at se sig selv operere ud fra en ulovlig position. Kommissionen har startet en overførselsprocedure, men den forsinkede overførsel betyder, at der stadig vil være problemer.
Denne situation må ikke opstå igen. Vi har en forpligtelse til at sikre, at Fællesskabets organer opererer lovligt, effektivt og til absolut gavn for Fællesskabet. De to første punkter der forfor skal understreges, hvad angår denne betænkning, er for det første, at Parlamentet automatisk straks skal involveres i fremtidige beslutninger vedrørende gebyrniveauet. For det andet, da og når gebyrer revideres i fremtiden, skal dette gøres inden for en budgetmæssig tidsfrist, så agenturet kan administrere tingene på en fornuftig og effektiv måde. Hvis der ikke nås frem til en aftale inden for den givne frist, forpligtes Kommissionen automatisk til at sikre, at agenturets evne til at udføre sin funktion ikke berøres på negativ måde.
Dette særlige agentur har altid været meget imødekommende over for Parlamentets krav vedrørende budgetter for Fællesskabets decentraliserede organer, og det skal lykønskes med den fremragende beretning, det modtog fra Revisionsretten. Vi har altid insisteret på, at et agenturs ressourcer for det første skal budgetteres, for det andet, at agenturer, som et instrument i europæisk politik, skal stå til regnskab over for og være gennemsigtige for budgetmyndigheden og for det tredje, at al overskud skal returneres til budgettet. Dette er opstillet i Kellett-Bowman-betænkningen. Dette agentur har altid støttet disse principper, så vidt det kunne. Det var dog ikke i stand til at give mig de nødvendige oplysninger vedrørende omkostningerne ved behandlingen af ansøgninger osv., fordi det simpelthen ikke har de oplysninger.
Det har ikke en gang en underopdeling af, hvordan medlemsstaterne bruger de penge, de modtager fra et agentur til betaling af undersøgelsen af et givent produkt. De nuværende evalueringer udføres af rapportørerne i medlemsstaterne, der modtager 50 % af agenturgebyret til dækning af omkostningerne ved udformningen af rapporten. Agenturet afgjorde lige så lidt dette gebyr, som det afgør, hvad de farmaceutiske virksomheder skal betale for evalueringerne som helhed.
Kommissionen påstår, at gebyrniveauet ikke dækker hverken medlemsstaternes eller agenturets omkostninger, og at det derfor bør øges. Parlamentet husker muligvis, at det var Rådet, der sidste gang nedsatte gebyrerne. Vi er i det store hele enige med Kommissionen og hr. Valverde López, der har udarbejdet en udmærket udtalelse for Miljøudvalget, en udtalelse jeg bifalder meget og takker ham for. Men da tallene fra Kommissionen kun kan være anslået løseligt, mener vi, at fremtidige evalueringer skal foretages på basis af faktiske oplysninger fra både agenturet og medlemsstaterne.
Derfor er vores næste henstilling følgende: For det første, med hjælp fra Kommissionen - for hvilket vi takker hr. Mingasson og hans personale - bør agenturet færdiggøre installationen af et komplet automatisk finansieringssystem, der kan sørge for en fordeling og gøre en omkostningsanalyse af arbejdet i agenturet lettere. For det andet bør Kommissionen forlange, at agenturerne i medlemsstaterne stiller lignende oplysninger om deres omkostninger til rådighed for os som budgetmyndighed. For det tredje kommer vi om et par år tilbage til en fuld gennemgang af gebyrerne baseret på en vurdering af faktiske data. Dette fortæller os, om det f.eks. tager længere tid at vurdere en ansøgning om et veterinærprodukt, der kunne ende i fødekæden i modsætning til et, der ikke gør det, eller hvorvidt en variation af en oprindelig ansøgning kræver den samme arbejdsindsats eller kun den halve eller en fjerdedel.
En sådan analyse vil også løse spørgsmålet om, hvor lang tid agenturet bruger på at vurdere kommercielle produkter eller udføre opgaver i forbindelse med folkesundheden på vegne af Fællesskabet som helhed. De farmaceutiske virksomheder mener, at det er uretfærdigt, at de skal dække sådanne omkostninger. De advarer om, at hvis gebyrerne sættes for højt eller på et niveau, der undergraver rentabiliteten, vil de skære ned på forskning og udvikling. De er tydeligvis, som alle andre, opsat på at beskytte deres kapitalinteresser.
Medlemmerne er muligvis klar over, at Den Europæiske Union netop har truffet en række afgørelser om ønskeligheden ved at opretholde arbejdet med lægemidler uden indtægtsgrundlag, teknisk samarbejde forud for tiltrædelse, aftaler med tredjelande om gensidig anerkendelse osv. Det er i alles interesse, at dette vigtige unionsforehavende udføres effektivt.
Det er i alles interesse, herunder medlemsstaternes, at reducere omkostningerne ved lægemidler, da staten i sidste ende yder tilskud til en stor del af omkostningerne gennem folkesundhedsprogrammer og lægebehandling. Selvom det blev forudset, at agenturet ville blive selvfinansieret, er vi nødt til at indse, at det ikke sker inden for nær fremtid, selvom vi er fortsat med at mindske EU-bidraget som en del af agenturets samlede budget år efter år. Det er ligeledes tydeligt, at den fremtidige finansiering af agenturet vil afhænge af de strukturelle mekanismer, vi opretter for at garantere den stabilitet, det behøver for at fungere ordentligt.
Disse principper gælder alle agenturer, ikke kun i London. Selvom forudsætningen må være, at hvert agentur er forskelligt og skal behandles som sådan, er de rammer, jeg henviser til, udformet til at sikre, at niveauerne for ansvarlighed, gennemsigtighed og økonomisk effektivitet, når først de er bedyret, er til at stole på.
For det første kræver Parlamentet, at der indføres en mekanisme til automatisk op- eller nedjustering af agenturernes budgetter til kompensation for virkningen ved valutakurssvingninger eller ændringer i de institutionelle justeringskoefficienter. For organer som agenturerne, der er bundet til institutionelle statutter, og hvis budgetniveau afgøres efter megen debat og høring af budgetmyndigheden, er det latterligt, at al den overvejelse bliver spildt ulejlighed midt på året som følge af en institutionel afgørelse, der skal følges, om justeringskoefficienter til deres afsnit 1, eller af en beslutning af hr. Soros eller en af dennes finansielle spekulantvenner om at forhøje en bestemt valuta eller lade den rasle ned.
EMEA har lidt store tab som følge af det britiske punds stærke stilling. Det handler ikke om, hvorvidt de taber eller tjener penge, men om at et aftalt budget bør være et budget, der efterleves.
Vi har også introduceret en ny linje i år, der skulle holde yderligere midler i reserve til samtlige agenturer, med undtagelse af Torino, der er i kategori 4 og derfor ikke kan nedbringe linjen fra kategori 3 til dækning af driftsomkostningerne ved aktiviteter og programmer vedrørende unionspolitikker, som agenturerne måtte gennemføre. Den skal ikke bruges som en fedtekasse. Vi vil kræve, at agenturerne er yderst opmærksomme på omkostningsstyringen. Dette er ikke i stedet for, at Rådet og Kommissionen enes om at øge midlerne til agenturerne, når de ønsker at øge arbejdsmængden - og dette er vigtigt.
Da vi generelt presser budgetterne, kunne visse mennesker måske forestille sig at overføre aktiviteter til agenturer uden samtidig at overføre de tilsvarende midler og dermed forflytte deres budgetproblemer til andre.
Denne nye linje skal gøre det muligt at inkorporere yderligere aktiviteter i agenturernes arbejdsprogram, så længe dette ikke indebærer øgede personale- eller kapitaludgifter, der overstiger grænserne for eksisterende budgetter.
For at sikre at London og alle andre agenturer fremover opretholder deres støtte til princippet, har vi fastlagt og udarbejdet en adfærdskodeks. Den omhandler f.eks. aftaler om rapportering og gennemsigtighed som f.eks. for det første at bede agenturer om at rapportere eventuelle ændringer i deres budgetter til budgetmyndigheden og for det andet at rapportere deres stillingsfortegnelser og arbejdsprogrammer til overvejelse i udarbejdelsen af deres budgetter. Blot for at sikre, at der ikke opstår forsinkelser i forbindelse med gennemførelsen af denne aftale, lægger vi 10 % af alle agenturbudgetter i reserve under forudsætning af, at de skriver under og returnerer aftalerne. Dette kunne gøres før andenbehandlingen.
Jeg må understrege, at størstedelen af agenturerne har støttet kodeksen fuldt ud, og den er desuden blevet udformet i samråd med de involverede parter.
Vi er ligeledes, i store træk, nået til en aftale om harmoniseringen af bestemmelser vedrørende stiftelse. Selvom dette er blevet godkendt i Parlamentet, ligger det stadig hos Rådet og afventer enighed. Dér har det været alt for længe, og vi burde presse hårdt på i Rådet via budgetproceduren for at få dem til at tage sig af dette hurtigst muligt.
Vi har også medtaget et afsnit i det almindelige budget, der skal dække agenturernes bygninger. Det synes latterligt, at EU har aktiver eller passiver i medlemsstaterne, som vi ikke har nogen oplysninger om.
Hvilke slutninger kan vi drage? I løbet af de tre år, hvor jeg har været ordfører for agenturerne for Budgetudvalget, har jeg været så heldig at få megen positiv tilslutning fra mennesker som Edward Kellett-Bowman - min kollega på den anden side af gangen - hr. Mingasson og direktørerne for agenturerne. Vi har forsøgt at afmystificere satellitagenturerne: at få dem ned på jorden. Vi ønsker at sikre, at de stadig er en del af fællesskabsorganerne, selvom de opererer et stykke væk fra de centrale arbejdspladser, stadig er ansvarlige over for de demokratisk valgte parlamentsmedlemmer, kontrolleret men ikke oversvømmet hverken af mange forskellige grupper, der er kommet forbi for at efterse deres arbejde, eller af de bureaukratiske krav fra mennesker, der på afstand forsøger at vurdere, hvad der foregår. Vi ønskede at finde en balance. Mange agenturer er stadig i startfasen. Mange blev frosset fast midtvejs af de sidste to års stillestående budgetter. Nogle opnår måske aldrig det format, der oprindeligt var tanken i stiftelsesplanen, og der er stadig flere agenturer på bedding. Når først der er en adfærdskodeks, og der er opnået en harmonisering af forordningen, har vi den gennemsigtighed, der er nødvendig for at sætte budgetmyndigheden eller de stående udvalg i stand til at stille de nødvendige spørgsmål.
De automatiske finansieringssystemer, som ikke blot London men næsten alle agenturerne får op at køre inden for nær fremtid, vil hjælpe. Dette projekt, som er blevet udviklet i en ånd af samarbejde på tværs af agenturer, er typisk for, hvad der er blevet opnået med hensyn til kravet om, at agenturerne skal undgå overlapning af bestræbelser inden for aktiviteter og blive mere bevidste om, hvordan de kan øge deres egen effektivitet. Det vil også tillade elektronisk finansiel kontrol. Vores satellitforbindelser har aldrig været bedre.
De næste agenturbudgetter finder sted i den nye parlamentariske periode. Da bør alle mekanismer og strukturer være på plads for at gøre argumenter vedrørende budgetniveauer langt mere velunderrettede.
Budgetmyndigheden bør kunne foretage sin vurdering på basis af et sandt vidnesbyrd om behov og ydeevne, så absolut det bedste vurderingsgrundlag.
Afslutningsvis anbefaler jeg mine henstillinger, særligt om gebyrstrukturen til EMEA, men generelt til dem der vil have indflydelse på dette og andre agenturers evner til at foretage det arbejde, vi kræver af dem, så effektivt som muligt. Jeg håber, at Parlamentet støtter mine samt Budgetudvalgets og Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerbeskyttelses ændringsforslag.

Kellett-Bowman
Hr. formand, jeg vil gerne lykønske hr. Tappin. Han er tydeligvis blevet en anerkendt ekspert inden for de decentraliserede organer og agenturers virkemåder.
Budgetkontroludvalgets konklusioner er korte og lyder som følgende: »Budgetkontroludvalget glæder sig over Kommissionens forslag, hvorved EMEA kan pålægge sine kunder gebyrer, der er mere forenelige med de omkostninger, det har, og vil også benytte denne lejlighed til at lykønske agenturet med de driftsmæssige fremskridt, der er gjort.«
Jeg vil gerne trække fire punkter frem. For det første er agenturet et glimrende eksempel på subsidaritet. Lægemiddelfabrikanter i Europa kan opnå registrering et sted, som fungerer i alle medlemsstater. Dette er langt mere effektivt og absolut billigere. Problemet med gebyrer blev vel fremført af hr. Tappin. Agenturet presses af den måde, vi griber det an på. Jeg undrer mig dog over en ting - hvorfor der skal være et meget lavere gebyr for veterinærprodukter end for humanmedicinske produkter. Mange veterinærprodukter kommer i sidste ende ind i det humane system, og jeg spekulerer på, om de ikke burde påløbe større udgifter, men det er ikke sket. Som hr. Tappin nævnte, godkendte Parlamentet for nogle måneder siden nogle ændringsforslag til statutter. Jeg er blevet forsikret om af Rådet, at disse ændringsforslag ikke blokeres i Rådet, men blot er forsinket. Jeg håber, at man på forsoningsmøderne finder lejlighed til at rejse sagen for Rådet.
Det fjerde punkt er, at Den Europæiske Revisionsrets første beretning for sidste år om dette agentur visker tavlen ren. Det er yderst anerkendelsesværdigt. Det ser ud til, at de endda kan blive det første organ, der får det blå stempel i Det Europæiske Fællesskab. Denne blåstempling er ikke kommet Kommissionen og alle andre organer til del, siden det blev indført med Maastricht-traktaten, men jeg kan se dette agentur som kandidat til det blå stempel inden for nær fremtid.
Hr. Tappin har udarbejdet en god betænkning. Jeg opfordrer Parlamentet til at støtte ændringsforslagene og hans betænkning.

Valverde López
Hr. formand, først og fremmest vil jeg tilslutte mig lykønskningerne til ordføreren, hr. Tappin, med, at han har lavet et fremragende stykke arbejde, som her har drejet sig om Det Europæiske Agentur for Lægemiddelvurdering, men som har følger for resten af agenturets generelle struktur med hensyn til virksomhed og finansieringskontrol. Og agenturerne er et fantastisk arbejdsredskab i Kommissionen. Og netop Det Europæiske Agentur for Lægemiddelvurdering har, skønt det begyndte at fungere i praksis i 1995, allerede fået international anerkendelse, og hele sektoren og alle de implicerede aktører er meget tilfredse med dette agenturs eksemplariske virksomhed. Derfor er de tre udvalg, som har udarbejdet betænkninger, i det store hele enige om denne støtte til agenturet på grund af dets fremragende arbejde.
At vi må beskæftige os med ajourføring af gebyrerne er en nødvendighed - og det var fastlagt i dets grundforordning - og derfor mener jeg, at det er godt, at Parlamentet samtykker i ændringen af disse gebyrer. Og jeg mener især, at det årlige gebyr, som Kommissionen foreslår, er meget vigtigt, fordi det bidrager til dækning af udgifter til overvågning og bevarelse af tilladelser, hvilket er meget vigtigt i denne sektor. Men det bør måske også huskes, at gebyrerne ikke er afgifter, og at de kun skal betales for ydede tjenester. Derfor går nogle af de ændringsforslag, jeg har fremsat - og jeg vil benytte lejligheden til at takke ordføreren, hr. Tappin, der har inddraget de syv forslag, som Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerbeskyttelse har udarbejdet - ud på at lave en graduering af gebyrerne i forhold til det udførte arbejde.
For det andet, hr. formand, vil jeg, samtidig med at jeg støtter gebyrforhøjelserne, understrege nødvendigheden af at bevare agenturets uafhængighed. Bidraget fra EU-budgettet skal sikres - det vil sige bevares, samtidig med at nedskæringer undgås - for agenturet arbejder for medicinalindustrien i Europa, men varetager samtidig millioner af menneskers interesser, herunder patienter, ansatte inden for sundhedssektoren og forbrugere. Husk på, at agenturets uafhængighed altid er blevet støttet af Parlamentet.
Den Europæiske Union og medicinalindustrien - som er verdens største - har brug for et stærkt agentur og et agentur, der er videnskabeligt velfunderet. Og det opnår vi kun med en gennemskuelig og passende finansiering.

Eisma
Hr. formand, for ikke så længe siden har vi ved markedsføringen af Viagra-pillen set, hvor nyttig Det Europæiske Agentur for Lægemiddelvurdering er, for Kommissionen har på grundlag af dette agenturs udtalelse besluttet at lade Viagra-pillen markedsføre. Det er kun et eksempel på, hvor vigtig denne institution er. Denne institutions betydning vil i fremtiden kun tiltage, når man tænker på, at dette agentur kun har virket tre år.
Vi mener også, at EMEA til dels er en statsinstitution. Jeg er helt enig med ordføreren, fordi dette agentur til dels er pålagt gennemførelsen af den interne markedspolitik og sikringen af sundheden. Derfor mener jeg, at størstedelen af EMEA's indtægter skal komme fra godtgørelserne, men en bestemt del skal stadigvæk komme fra EU. Det er kun, og ordføreren har meget rigtigt peget på dette, lidt utilfredsstillende, at der endnu ikke er foretaget en tilbundsgående undersøgelse af udgifterne ved behandlingen af ansøgningerne. Jeg beklager dette sammen med ordføreren. På den måde ved vi også bedre, hvilken del af agenturets kapacitet der i fremtiden omfatter de sundhedsmæssige opgaver, som pålægges af institutionerne. Jeg håber, at vi herom hurtigt kan imødese resultater.
Ordføreren har endvidere skrevet, at valutasvingningerne og korrektionskoefficientens virkning har påført agenturet et tab på 20 %. Jeg anmoder Kommissionens repræsentant om at kommentere dette. Hvordan vil Kommissionen løse agenturets problem med hensyn til valutasvingninger og korrektionskoefficienter?
Til sidst mener vi, at det er vigtigt, at der sikres et bidrag fra vores budget, det er indlysende. Som budgetordfører for Miljøudvalget har jeg slået til lyd for ECU to millioner ekstra i forhold til det nuværende beløb på 12 millioner. I sidste uge blev det i Budgetudvalget besluttet at yde én million mere, altså halvdelen af det, vi anmodede om. Men som De kan se, gør Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerbeskyttelse alt, hvad vi kan for at sikre dette agenturs budget.

Gradin
Det glæder mig, at det har været muligt at få dette emne på dagsordenen for plenarmødet så hurtigt. Jeg vil derfor gerne takke alle, der lagde så stort arbejde i dette forslag.
Niveauet og gebyrstrukturen på nuværende tidspunkt, der skal betales af den farmaceutiske industri til Det Europæiske Agentur for Lægemiddelvurdering blev fastlagt i Rådets forordning i 1995. I overensstemmelse med artikel 10 i denne forordning forelagde Kommissionen en rapport om dens gennemførelse. I lyset heraf fremsatte vi den endelige forordning i januar 1998.
I udarbejdelsen af denne rapport har Kommissionen søgt at opnå to mål. For det første ikke at lægge en urimelig byrde på ansøgere og for det andet ikke at sætte opnåelsen af EMEA's primære opgave på spil, der går ud på at give bedst mulig videnskabelig rådgivning vedrørende autorisation og overvågning af lægemidler.
Den foreslåede gebyrforhøjelse demonstreres tydeligt og støttes af en omkostningsundersøgelse, udarbejdet af de nationale myndigheder og EMEA. Opmærksomheden blev særligt rettet mod, at gebyrerne normalt skulle være lavere end de gebyrer, de 15 medlemsstater opkræver. Kommissionens forslag forudser ligeledes nye større orienteringer: indførelsen af et årsgebyr, indførelsen af et gebyr for videnskabelig rådgivning og protokolassistance, et nedsat gebyr til visse variationer, der ikke indebærer en indgående videnskabelig evaluering, gebyrer til fastlæggelsen af maksimalgrænseværdier for restkoncentrationer til kliniske tests, administrative gebyrer, indførelsen af differentierede gebyrer til iværksættelsen af voldgiftsprocedurer i Fællesskabet.
Det glæder mig at kunne meddele, at Kommissionen accepterer flere af Europa-Parlamentets ændringsforslag. Vi skal derfor snarest fremsætte et ændret forslag. Følgende emner medtages: forslaget om at fremtidige ændringsforslag til forordningen om gebyrer skal baseres på en fuldstændig vurdering af agenturets omkostninger - ændringsforslag 16; en tydeliggørelse af, at gebyret for evaluering dækker alle godkendte styrker og lægemiddelformer af et produkt - ændringforslag 10 og 11; en forhøjelse af et yderligere voldgiftsgebyr for veterinærlægemidler - ændringsforslag 12; en forhøjelse af gebyret for ændringer i maksimalgrænseværdier for restkoncentrationer (MRL) for veterinærlægemidler - ændringsforslag 13; indførelsen af et variabelt gebyr for videnskabelig forskning - ændringsforslag 14.
Vi er desværre ikke i stand til at acceptere samtlige ændringsforslag. Af flere grunde. Visse kan ikke accepteres af juridiske grunde. Det er f.eks. ikke muligt at ændre retsgrundlaget for forordningen.
Artikel 10 i forordningen af 1995 opstiller allerede et præcist og specifikt retsgrundlag, som skal respekteres. I andre tilfælde mener vi, at ændringsforslagene kan medføre en risiko for folkesundheden, f.eks. ved at tilskynde til inflation i forskellige præsentationer af et givent lægemiddel.
Forslaget om at gøre den første fastsættelse af en maksimalgrænseværdi for flere dyrearter dyrere kan ikke accepteres. Dette ville stå i modsætning til Kommissionens politik om at opfordre til og fremme ansøgninger om fastsættelse af nye MRL.
Andre emner fastlægges i tværgående juridiske tekster og ikke i forordningen om gebyrer. Dette inkluderer f.eks. anførelsen af euroen og budgetmæssige detaljer. Endnu en gang tak for jeres frugtbare samarbejde vedrørende dette emne.

Eisma
Hr. formand, jeg har spurgt kommissæren, hvad hendes løsning er på valutakurssvingningerne og korrektionskoefficienten. Dette har påført agenturet et tab på 20 %. Hvad vil Kommissionen gøre ved det?

Gradin
Hr. formand, jeg repræsenterer hr. Bangemann, og jeg skal bede ham svare Dem skriftligt.

Tappin
Hr. formand, jeg mener, som hr. Kellett-Bowman kan bevidne, at vi i budgetordningen for 1999 fremsatte en række ændringsforslag for at sikre, at Kommissionen runder agenturernes tab på valutakurssvingninger eller justeringskoefficienter op på tredje eller fjerde betaling hvert år. Hvis budgettet går igennem ved førstebehandlingen i starten af december, træder det faktisk i kraft. Ligeledes, hvis agenturerne tjener, mister de deres tilskud det følgende år, hvorfor der ikke bliver en vind-vind-situation, men snarere en vind-tab-situation. Jeg håber, at det tydeliggør holdningen.

Formanden
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 11.30.
(Mødet udsat til kl. 17.30)

Spørgetid (Kommissionen)
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er spørgetid til Kommissionen (B4-0483/98).

Formanden
Hr. Liikanen er lige ankommet, sandsynligvis efter finsk tid, som ikke er helt den samme som vores tid. Vi byder ham derfor velkommen og beder ham besvare spørgsmål nr. 30 af Marjo Matikainen-Kallström (H-0885/98):
Om: Den russiske krises indvirkning på landets energiproduktion og nukleare sikkerhed
Den aktuelle økonomiske, sociale og politiske krise i Rusland giver anledning til at frygte, at der den kommende vinter vil opstå store problemer med energiforsyningen. Det frygtes også, at de store økonomiske problemer, som bl.a. fører til, at der ikke udbetales lønninger, og vedligeholdelsesarbejder muligvis forsømmes, vil kunne have negative konsekvenser for landets evne til sikker fremstilling af kerneenergi. Rusland har tæt ved den finske grænse kernekraftværker, hvis tekniske og sikkerhedsmæssige tilstand selv under forhold, som ikke kan betegnes som kritiske, ikke opfylder sikkerhedskravene. Derfor bør konsekvenserne af den hurtigt voksende krise for energiforsyningen og den nukleare sikkerhed undersøges med størst mulige omhu og fremfor alt snarest muligt.
Hvor virkningsfulde og alvorlige mener Kommissionen, at de negative konsekvenser af den tiltagende russiske krise vil være for landets energiforsyning og nukleare sikkerhed? Hvilke foranstaltninger agter Kommissionen at træffe for at hjælpe de russiske myndigheder med at forebygge og løse eventuelle sikkerhedsproblemer i forbindelse med de ovennævnte energispørgsmål? Hr. Liikanen, jeg beder Dem besvare fru Matikainen-Kallströms spørgsmål.

Liikanen
Hr. formand, der er ingen tegn på, at den nuværende situation i Rusland har en negativ virkning på energiområdet og den nukleare sikkerhed. Vi har fået nogle tegn på, at regeringen agter at betale de ubetalte lønninger til medarbejderne i den omtalte branche. Dette kan have en positiv virkning på den aktuelle, svære situation. Kommissionen observerer situationen og vurderer dagligt udviklingen hovedsagelig gennem repræsentatskabet i Moskva. Ligeledes muliggør den aktuelle gennemførelse af Tacis-programmet også kommunikationen specielt på kernekraftområdet. Situationen i kernekraftværkerne kan dermed observeres konstant. Med hensyntagen til det pågældende program er Kommissionens og Ruslands myndigheder i gang med at nyudvikle deres strategier. Siden starten af programmet er der givet ca. ECU 300 millioner til forbedringer af kernekraftsikkerheden i Rusland. Der er ved samarbejde mellem Den Europæiske Unions institutioner og de fleste russiske kernekraftværker opnået særlige forbedringer af sikkerheden. Der er håb for, at strategien er udfærdiget inden mødet i Wien den 27. oktober mellem Viktor Kliman, Jacques Santer og Boris Jeltsin.

Matikainen-Kallström
Hr. formand, jeg takker hr. kommissæren for svaret. Jeg vil gerne have præciseret, hvilken garanti de russiske myndigheder har givet for lønudbetalingerne, fordi det vel er den absolutte forudsætning for, at medarbejderne vil blive i disse anlæg, og at sikkerheden i dem også er garanteret?

Liikanen
Hr. formand, jeg har ingen oplysninger om nogle juridiske garantier i denne sag, kun om politiske forpligtelser. Vi må håbe, at sagen ordner sig. Vores problem er selvfølgelig, at de russiske økonomiske problemer ikke kan løses alene ved hjælp af støtte fra et internationalt fællesskab. Rusland skal i sidste ende selv løse disse strukturelle problemer, som bl.a. omfatter ubetalte lønninger. Jeg videresender spørgsmålet til den kommissær, som har ansvaret for dette. Hvis vi har mere viden om dette, formidler vi den gerne videre til parlamentsmedlemmerne.

Formanden
Mange tak, hr. Liikanen. Jeg holder Dem fast ved dette spørgsmål lidt endnu, fordi jeg i henhold til forretningsordenen har modtaget to tillægsspørgsmål. Det første er fra hr. Rübig, som får ordet i ét minut. De har ordet, hr. Rübig.

Rübig
Hr. formand, vi ved, at der bruges mange penge på kernekraftværkers sikkerhed - det sker i Euratoms regi. Men hvorledes ser det egentlig ud med mindstestandarder? Er der ikke engang planer om også i Den Europæiske Union at indføre mindstestandarder eller sikkerhedsstandarder for kernekraftværker, navnlig med henblik på udvidelsen af EU? Jeg mener, det nu er på tide at mødes og udarbejde et fælles sikkerhedsstandardprogram for Europa, da det også for ansøgerlandene kunne danne grundlag for at sætte deres standarder i vejret.

Liikanen
Hr. ordfører, jeg informerer gerne kommissær Papousis om dette forslag. Han er her i morgen til et kommissionsmøde.

Flemming
Hr. formand, har Kommissionen egentlig nogen anelse om, hvor farlige og i hvilken tilstand de russiske kernekraftværker er? Vi ved, at ethvert uheld inden for dette område ville udgøre en stor fare for befolkningen i Den Europæiske Union.

Liikanen
Hr. formand, som jeg i begyndelsen konstaterede, har der gennem Tacis-programmet været en del samarbejde med de russiske myndigheder for at forbedre den nukleare sikkerhed. Hertil er der anvendt ECU 300 millioner, og samarbejdet mellem eksperterne er meget bredt. Jeg tror, at Kommissionen har en ganske god helhedsviden om sagen, men jeg er parat til at anmode vores pågældende sagkyndige om at informere parlamentsmedlemmerne om denne detalje, hvis de ønsker det.

Formanden
Spørgsmål nr. 31 af Pedro Aparicio Sánchez (H-0896/98):
Om: Krav om spansk nationalitet for luftfartøjschefer på spanske fly
Trods forbuddet i EF-traktatens artikel 48 mod enhver i nationaliteten begrundet forskelsbehandling af medlemsstaternes arbejdstagere tillader de spanske myndigheder ikke spanske luftfartsselskaber at ansætte personer som luftfartøjschefer, der ikke er af spansk nationalitet. Denne begrænsning (som indførtes ved lov i 1960) begrundes bl.a. med, at en del af de funktioner, der varetages af en luftfartøjschef, svarer til de offentlige beføjelser, som typisk udøves af tjenestemænd. Denne restriktive fortolkning gøres gældende i forbindelse med en række klager, bl.a. fra Foreningen af Spanske Luftfartsselskaber, som repræsenterer 26 private spanske selskaber.
Udgør kravet om spansk nationalitet for luftfartøjschefer på spanske fly efter Kommissionens mening en overtrædelse af EF-traktatens artikel 48?
Vil Kommissionen i bekræftende fald pålægge Spaniens regering at rette op på denne situation? Hr. Liikanen, jeg giver Dem ordet, så De kan besvare hr. Aparicio Sánchez' spørgsmål.

Liikanen
Hr. formand, til borgere i egen stat må der kun reserveres stillinger, hvor der udøves offentlig myndighed, eller hvor statens generelle interesser sikres. Sådanne stillinger er f.eks. embeder som politi, dommer, minister og generaldirektør på nogle forvaltningsområder. Personalet ved fly, som øver kommerciel lufttrafik, omfattes helt klart ikke af de ovennævnte embeder. Efter international ret og praksis repræsenterer en luftfartøjschef en stat, fordi denne er ansvarlig for sikkerheden og almen orden i flyet samt i sidste ende for passagerernes liv. På baggrund af dette kan det generelt konstateres, at luftfartøjschefen udøver offentlig myndighed eller i det mindste har en mulighed for at udøve offentlig myndighed. Dette er også den praksis, som efterleves af de fleste medlemslande og accepteres af Kommissionen.
Betingelse om borgerskab for at bestride en bestemt stilling er dog en undtagelse fra principperne i fællesskabsretten om, at alle europæere behandles ens med hensyn til adgangen til et arbejde. Undtagelsen skal altså tolkes begrænset. Det er muligt, at luftfartøjschefen i visse tilfælde ikke engang normalt behøver forventes at udøve offentlig myndighed i et fly på grund af flyets karakter eller andre omstændigheder. I sådanne tilfælde er betingelsen om borgerskabet ubegrundet. Det nævnte tilfælde er alligevel en undtagelse fra de generelle regler om luftfartøjschefens typiske opgaver, så bevisbyrden må ligge hos den, som appellerer til denne undtagelse.

Aparicio Sánchez
Hr. kommissær, mange tak for Deres venlige svar, som jeg personligt glæder mig over. De spanske myndigheder argumenterer med, at luftfartøjschefer har opgaver som at foretage vielser om bord, registrere nyfødte eller bevogte kurerpost, hvilket, om end det ikke giver dem titel af tjenestemænd, så dog giver dem visse beføjelser. Dette er efter min mening en gammeldags fortolkning fra det 19. århundrede af en luftfartøjschefs opgaver, men jeg frygter, at bag denne udeladelse fra de spanske myndigheders side står den meget magtfulde spanske pilotfagforening, som øver kraftig pression for at bibeholde et indskrænket arbejdsmarked.

Formanden
Spørgsmål nr. 32 af Frode Kristoffersen (H-0910/98):
Om: Stopprøve i forbindelse med Europa-Kommissionens almindelige udvælgelsesprøve KOM/A/8/98, KOM A/9/98, KOM/A/10/98, KOM/A/11/98 og KOM/A/12/98
Hvorledes agter Kommissionen at sikre, at kommende stopprøver for ansøgere til stillinger i Kommissionen foregår på en sådan måde, at man ikke behøver at kassere besvarelserne, og hvilke sanktioner vil Kommissionen indføre over for de personer i Kommissionen, der er ansvarlige for uregelmæssighederne, og over for de deltagere i prøverne, der har optrådt i strid med gældende regler for prøvernes afvikling. Hr. Liikanen, jeg beder Dem besvare hr. Kristoffersens spørgsmål.

Liikanen
Hr. formand, Kommissionen besluttede den 23. september 1998 at annullere udvælgelsesprøverne i konkurrencerne KOM/A/8/98-KOMA/12/98 afholdt den 14. september i år, fordi der foreligger en tilstrækkelig begrundet mistanke om, at der er sket en datalæk i hvert fald for én prøves og for mindst ét konkurrencesprogs vedkommende. For at sikre en ens behandling af alle deltagere arrangerer Kommissionen nye udvælgelsesprøver så hurtigt som muligt i begyndelsen af 1999.
Undersøgelserne for at klarlægge ansvaret for omstændighederne ved lækken påbegyndtes umiddelbart. De juridiske myndigheder kontaktes med henblik på eventuelle strafferetlige følger. Alle personer, som eftervises at være ansvarlige, kommer til at erstatte skaderne, som er forvoldt Kommissionen.
Kommissionen er vidende om problemer på mindst to prøvesteder den 14. september, om brugen af en mobiltelefon, og om at visse deltagere ikke overholdt vagternes bestemmelser. Derfor vil Kommissionen stramme gevaldigt op på reglerne for konkurrencen og overvågningen af den, så alle ansøgerne kan deltage i konkurrencen under ens forhold. Kommissionen beklager dybt alle de ulemper, som situationen har forvoldt dem, som ærligt og i god tro har deltaget i konkurrencen.

Kristoffersen
Hr. kommissær, jeg vil gerne spørge, om man allerede på nuværende tidspunkt har overvejet, hvordan man kan stramme reglerne og gøre dem bedre med henblik på senere prøver? Er De ikke enig med mig i, hr. kommissær, at dette er en meget alvorlig og trist sag, fordi det i virkeligheden drejer sig om en hel masse unge mennesker i Europa, som har forsøgt at få stillinger ved EU? Det har jo også noget med EU's omdømme at gøre, og hr. kommissær, er De også enig med mig i, at det virkelig er nødvendigt at tage hånd om denne sag, også for at forbedre Europas image? Jeg kan love Dem, hr. kommissær, at vi får det svært i den kommende tid, når vi skal ud i valgkampen. Alle disse negative ting, som omgiver institutionerne i Europa i dag, er sandelig ikke noget, der gør det nemmere for os at fremme den europæiske sag. Er De enig med mig i disse bekymringer, hr. kommissær?

Liikanen
Hr. formand, jeg er fuldstændig enig. Jeg har personlig allerede etableret tre møder om sagen, og vi har måttet konstatere bl.a., at de regler for deltagelse i udvælgelsen, som har været de samme som tidligere, ikke er tilstrækkelig stramme for deltagerne. Vi skal klart stramme op f.eks. på, hvad en deltager må have med til prøven.
Et andet område, hvor reglerne har været mangelfulde, vedrører vagternes ret til at gribe ind i forstyrrelser og f.eks. i snyd under prøverne. Jeg synes, at vagterne bør have ret til at gribe ind umiddelbart og ikke bare efterfølgende i forbindelse med klager over opgaverne, som det har været kutyme tidligere.
Jeg samtykker med parlamentsmedlemmet i, at der er tale om en meget beklagelig og trist hændelse. Derfor har det været vigtigt, at beslutningen om annulleringen om Kommissionens prøve blev gjort hurtig, og at der nu omhyggeligt og grundigt udarbejdes en ny stor udvælgelsesprøve.
Et tredje spørgsmål, som naturligvis også skal drøftes, er selvfølgelig, om det i fremtiden er formålstjenligt at arrangere disse store, massive udvælgelsesprøver, eller om de hellere bør forsøges begrænset med hensyn til deltagerantallet, således at udvælgelsesprøverne bliver nemmere at administrere. De forstår sikkert, at det at arrangere en udvælgelsesprøve med 30.000 ansøgere på 11 sprog i 40 byer er en særdeles stor logistisk opgave. Dette er ikke nok til at forsvare fejlagtige handlemåder, men det tvinger os til at drøfte, om den fremtidige prøveform bør udvikles i en retning, som er nemmere at adminsitrere.

Formanden
Mange tak, hr. Liikanen. Der er stor interesse for dette spørgsmål i Parlamentet, og jeg har fået anmodning om fire tillægsspørgsmål. Forretningsordenen giver kun mulighed for at stille to. Derfor giver jeg først ordet til hr. De Coene og dernæst til hr. Rack.
De har ordet i ét minut, hr. De Coene.

De Coene
Hr. kommissær, Deres principielle holdning gør Dem ære, og De har truffet de nødvendige forholdsregler. Dog vil jeg gerne anmode om en nærmere forklaring af elementet »sanktion«. Som spørgeren med rette sagde, og som De bekræfter, er der her lidt såvel moralsk som finansiel skade. Mit spørgsmål er: Mener De virkelig, at de, som er ansvarlige for skaden, det være sig organisatorerne, de tilsynsførende eller eksaminanderne, også skal stå inde for den finansielle skade, som institutionen lider?
For det andet vil jeg gerne vide det præcise beløb, kostprisen for denne udvælgelse, som måtte annulleres på grund af disse mennesker. Jeg vil altså gerne vide, om De vil kræve skaden dækket, for jeg kan ikke forestille mig en arbejdsgiver, som tolererer, at Unionens omdømme skades på grund af personalet.

Liikanen
Hr. formand, situationen har selvfølgelig været problematisk for tre parter, og de to af disse tre er skyldige. For det første har deltagerne, som har deltaget uærligt i konkurrencen, selvfølgelig været skyldige. Denne part skal eventuelt retsforfølges. For det andet er embedsmænd skyldige, hvis det er embedsmænd, hvis skyld det er, at den pågældende læk er sket, fordi det har foranlediget store skader for administrationen. For det tredje skal vi for sig vurdere administrationspersonalets ansvar for hændelsen, og det skal gøres på baggrund af, hvilke muligheder for overvågning det nuværende reglement giver. Denne vurdering bliver selvfølgelig gjort. Men det primære ansvar for uærlighed har den, som har praktiseret og assisteret til uærlighed.
Hvad angår omkostninger, var totalomkostningerne for konkurrencen store. Omkostningerne steg til ECU 1, 2 millioner. Det er sandsynligt, at det heller ikke efterfølgende kan gøres meget billigere end dette. Hvad angår de økonomiske spørgsmål, skal vi selvfølgelig komme tilbage til dem, når disse redegørelser er færdiggjort.

Rack
Hr. formand, hr. kommissær, vil alle, der deltog i den sidste udvælgelsesprøve, få adgang til den næste udvælgelsesprøve? Er der mulighed for i forbindelse med den næste udvælgelsesprøve at nægte dem adgang, som helt klart blev grebet i at snyde, da vi bestemt ikke vil have sådanne tjenestemænd i Kommissionen i fremtiden? Er der for det tredje mulighed for skadeserstatning til de ansøgere, som har haft omkostninger i forbindelse med deltagelsen i denne udvælgelsesprøve, idet de har måttet tage en fridag, og nogle af ansøgerne måske endda selv har måttet betale rejseudgifterne?

Liikanen
Hr. formand, det er svært for mig at forudsige kommende retlige beslutninger. Men jeg er fuldstændig enig med spørgeren i: Kommissionen eller en institution i Fællesskabet har ikke brug for at ansætte personer, som i udvælgelsesprøverne bryder alle fællesskabsregler. Vi skal være meget strikse med disse ting og agere derefter.
Hvad angår de problemer, som opstår ved omorganiseringen af konkurrencen, så opgøres disse i øjeblikket. Det kan jeg ikke besvare detaljeret endnu. Desværre er jeg bange for, at størstedelen af deltagerne skal ofre sig en gang til. Det er derfor, det skete snyd er så beklageligt. For deres rettigheder er der alligevel vigtigt, at snydet ikke gavnede nogen, og at alle i den nye konkurrence med sikkerhed er ligestillet.

Formanden
Spørgsmål nr. 33 af Angela Sierra González (H-0912/98):
Om: Semira Adamus død i Belgien
Det har fremkaldt bestyrtelse blandt borgerne i Europa, at en ung nigeriansk kvinde, som skulle udvises til Togo, led kvælningsdøden ved at der blev presset to puder mod hendes ansigt, mens hun var i det belgiske politis varetægt.
Semira Adamu havde søgt asyl i Belgien, fordi hun var tvunget til at gifte sig med en 65-årig polygamist. Er det ikke Kommissionens opfattelse, at seksuelt betonet mishandling bør være et af kriterierne for at opnå asyl i EU's flygtningepolitik? Fru Gradin, jeg byder Dem velkommen og beder Dem besvare fru Sierra González' spørgsmål.

Gradin
Jeg deler den sorg og den bevægelse, som mange mennesker føler i forbindelse med omstændighederne ved Semira Adamus død. De belgiske myndigheder er nu i færd med at udrede, præcist hvordan det gik til. Uanset hvad forklaringen er, så må noget sådant bare ikke ske. Kommissionen kan ikke kommentere selve håndteringen af Semira Adamus sag. Vi har hverken de nødvendige oplysninger eller de nødvendige beføjelser til at udtale os om den pågældende sag.
Parlamentsmedlemmet spørger også om muligheden for at give flygtningestatus til en person, der har været udsat for seksuelt betonet mishandling, eller som vil kunne udsættes for et sådant overgreb i tilfælde af en afvisning. De grundlæggende regler findes i Geneve-konventionen af 1951. Ifølge denne skal en person betragtes som flygtning, hvis han eller hun nærer velbegrundet frygt for forfølgelse på grund af vedkommendes religion, nationalitet, tilhørsforhold til visse samfundsgrupper eller politisk overbevisning. Vedkommende skal endvidere befinde sig uden for det land, hvor han eller hun har sit statsborgerskab, og ikke ville eller kunne benytte sig af sit lands beskyttelse.
Jeg har i mange år været af den opfattelse, at voldtægt som en krigshandling skal betragtes som tortur. En kvinde, som udsættes for en sådan voldtægt, er således efter min mening kvalificeret til at opnå flygtningestatus. EU's medlemslande har forsøgt at nå frem til en fælles fortolkning af Geneve-konventionen. Den 4. april 1996 vedtog man en fælles holdning om en harmoniseret fortolkning af flygtningedefinitionen i Geneve-konventionens artikel 1. I denne aftale kommer man imidlertid hverken ind på spørgsmålet om kønsrelateret forfølgelse eller spørgsmålet om seksuel mishandling. Det er beklageligt, og der er al mulig grund til at tage dette spørgsmål op til fornyet overvejelse.
Ud over flygtningestatus tilbyder EU's medlemslande ofte også alternative former for beskyttelse af mennesker, der har brug for international beskyttelse. Det kan f.eks. dreje sig om fortvivlende tilfælde, hvor der af rent humanitære årsager findes vægtige grunde til at lade nogen blive. Det er i dag helt op til vores medlemsstater selv at fastsætte betingelserne for en sådan beskyttelse, og praksis varierer meget. Man har allerede indledt forhandlinger om indførelse af visse mindstestandarder i Unionen for også disse former for beskyttelse. Spørgsmålet står på Ministerrådets arbejdsprogram. I foråret startede man på en kortlægning af regler og praksis i de forskellige lande. En første analyse er nu færdig og udgør grundlaget for det videre arbejde. Der udføres desuden et tilsvarende arbejde i Parlamentets Udvalg om Borgerlige Frihedsrettigheder og Indre Anliggender. Jeg går ud fra, at udvalget også tager stilling til det vanskelige spørgsmål om, hvordan vi bør forholde os til mennesker, der søger beskyttelse på grund af forskellige former for seksuel forfølgelse. Jeg ser frem til at blive underrettet om resultatet af dette arbejde.

Sierra González
Der er to forhold omkring Semira Adamus død, der er skandaløse: Det ene er en ung kvindes voldelige død, en kvinde, som var kommet til Den Europæiske Union for at søge beskyttelse mod moralsk overgreb på hende i hendes hjemland i traditionens navn, og det andet - lige så vigtige - er, at de ikke blot voldelige, men også nedværdigende midler, der blev anvendt af politiet, var fuldt ud lovlige.
På baggrund af disse kendsgerninger og af andre dødsfald, der er sket i forbindelse med udvisninger i andre lande i Den Europæiske Union, mener Kommissionen ikke, at det er nødvendigt at revidere disse hårdhændede procedurer, som påberåbes i Schengen-aftalen.

Gradin
Som jeg sagde i mit svar, giver jeg spørgeren ret i, at noget sådant bare ikke må ske. Vi må imidlertid huske på, at det er de nationale myndigheders ansvar at sørge for, at deres politi og myndigheder optræder anstændigt, når en person udvises fra sit eget land. Jeg går ud fra, at de enkelte lande også selv skal kunne klare dette.

McKenna
Det handler ikke kun om, at folk nægtes retten til asyl, det handler også om, hvordan de efterfølgende behandles. Det er helt uacceptabelt, at en person, selvom denne nægtes asyl, behandles værre end dyr. EU har et ansvar. Folk her priser Amsterdam-traktaten for den kendsgerning, at menneskerettigheder nu medtages i traktaterne. Lande - særligt Belgien - overtræder menneskerettighedsstandarderne. Der træffes forhåbentlig foranstaltninger mod de lande, der gør dette. Det er ikke kun Belgien. Behandlingen af mennesker, der søger asyl i alle EU-medlemsstater, er i allerhøjeste grad forfærdende. De behandles ikke som mennesker; de behandles ikke som ganske almindelige mennesker. De behandles på en eller anden mindreværdig måde, der fuldstændig nægter dem retten til en hvilken som helst grundlæggende ret eller værdighed. Kommissionen og EU som helhed er nødt til at gøre noget ved det. Der bør eksistere ordentlige adfærdskodekser og træffes ordentlige foranstaltninger for at sikre, at disse ting ikke kan ske.

Gradin
Som jeg sagde, beklager jeg lige så dybt som jer, at denne pige blev behandlet, som hun gjorde. Men det er Belgiens ansvar at holde øje med politiets opførsel, når de udviser en person af landet. Dette er noget, jeg forventer, at hvert land er i stand til at tage sig af.

Sornosa Martínez
Fru kommisær, i henhold til Deres indlæg vedrørende flygtningestatus og Geneve-konventionen, vil jeg spørge, om Kommissionen påtænker at anbefale, at landene i Den Europæiske Union i alle spørgsmål om politisk asyl til kvinder, i spørgsmål som udelukkende berører kvinder - mishandling, spørgsmål, der også har med deres køn at gøre - udvider det politiske asyl?

Gradin
Som I ved, har det i mange år været diskuteret, om vi skulle udvide definitionen af en persons status som politisk flygtning. Det har ikke været en succes. Ingen ønsker at ændre Geneve-konventionen, men vi kan supplere den. Vi kunne gøre det, som vi har foreslået inden for andre områder i Unionen, f.eks. når vi taler om forfølgelse af tredjemand eller om flygtninge, der bliver i en kortere periode. Personligt ønsker jeg, med Parlamentets støtte - og særligt kvindernes støtte - at vi ville tage spørgsmålet om voldtægt og seksuelt misbrug af kvinder op. Det kunne være en humanitær vinkel.

Formanden
Spørgsmål nr. 34 af Mark Watts (H-0864/98):
Om: Registrering af EU-borgere på besøg i en anden medlemsstat
Har EU's medlemsstater ret til at kræve af hoteller og overnatningssteder, at de skal anmode rejsende EU-borgere om at give udtømmende detaljer om deres rejsedokumentation (herunder typen af rejsedokument, udstedelsestidspunkt og -sted, udløbsdato og dokumentnummer) som en betingelse for deres ophold? Har medlemsstaternes myndigheder tilladelse til at idømme bøder til de hotelejere, der ikke indberetter sådanne oplysninger fra deres gæster? Er Kommissionen enig i, at denne praksis, der ifølge mine oplysninger anvendes i Østrig, latterliggør princippet om fri bevægelighed, og hvilke foranstaltninger agter Kommissionen at træffe for at bringe denne praksis til ophør? Ud over at jeg vil byde Dem velkommen, hr. Marcelino Oreja, vil jeg også takke Dem for den store indsats, De har gjort for at kæmpe imod elementerne. Vi vidste, at det ville være vanskeligt for Dem at nå frem til Parlamentet. Jeg takker Dem derfor for Deres fremmøde og beder Dem besvare hr. Watts' spørgsmål.

Oreja Aguirre
Den gældende fællesskabsret vedrørende den fri bevægelighed for borgere i Unionen giver medlemsstaterne mulighed for at kræve, at andre statsborgere giver meddelelse om deres tilstedeværelse i landet. I nogle stater skal borgere fra Unionen, som er på et kort ophold, fremlægge en ankomsterklæring for de administrative myndigheder eller det lokale politi. For at forenkle dette accepterer nogle stater, at borgere fra andre lande afgiver denne erklæring ved at sende en kopi af kortet for ophold på hoteller, campingpladser eller pensioner til de lokale myndigheder. På denne måde undgås det, at borgerne skal gennemgå flere formaliteter, og disse kort, som er fortrykte, indeholder de oplysninger, der er nødvendige for at identificere personerne - herunder nummer, tid og sted for udstedelsen af identifikationsdokumentet eller passet.
Domstolen har anerkendt, at ordningerne med ankomsterklæringer er forenelige med fællesskabsretten. Ifølge Domstolen kan en ordning af en sådan art ikke være i modstrid med princippet om fri bevægelighed for personer, hvis fristerne for at afgive erklæring ikke er fornuftige, eller når straffen for manglende opfyldelse af denne forpligtelse er ude af proportion med overtrædelsens alvor, f.eks. hvis den medfører fængselsstraf eller udvisning.

Watts
Tak for Deres svar, hr. kommissær. Problemet er, at det fremhæver dobbelte og tredobbelte standarder overalt i Fællesskabet. Når alt kommer til alt, er en af fordelene ved Fællesskabet den formodede frie bevægelighed, og hvis man f.eks. tager på endagstur til en anden medlemsstat eller er privat inkvarteret, er der intet krav om at give detaljer om identifikationsdokumenter eller pas. Det forholder sig blot sådan, at når en forretningsmand eller ferierejsende tager på hotel, pålægges disse noget latterlige og smålige bureaukratiske restriktioner. Borgerne i Europa afkræver Kommissionen et svar på, hvorfor disse dobbelte standarder anvendes. Hvis det er af hensyn til sikkerhed eller oplysninger om besøgende, hvorfor bliver hver besøgende så ikke afkrævet oplysninger? Det bliver de tydeligvis ikke. Derfor er oplysningerne ikke brugbare, og som kommissæren antydede, bør der være en aftale mellem medlemsstaterne om at forsøge at fjerne denne kunstige hindring for den frie bevægelighed.

Oreja Aguirre
Som hr. Watts udmærket ved, findes der ikke den samme ordning i alle landene, der er altså forskellig praksis. I nogle lande - f.eks. Danmark, Grækenland, Portugal, Sverige og Det Forenede Kongerige - findes der hverken et system med ankomsterklæring for borgere fra Unionen, der er på kort ophold, eller et system med registrering på hoteller under politikontrol. I de øvrige stater findes det. Og i den første gruppe er der nogle stater, der har en generel ankomsterklæringsordning, der anvendes ens for Unionens borgere, og der er andre, som ikke har et system med ankomsterklæring for unionsborgerne, men i stedet for har et særligt registreringssystem på hoteller og offentlig indlogering, som er en del af politiets almindelige aktiviteter.
Der er altså ikke en fælles ordning. Det vigtigste er det, som Domstolen indtil nu har bestemt, nemlig at ankomsterklæringsordningerne er forenelige med fællesskabsretten. Det, hr. Watts måske spørger om, er, om der i fremtiden bør være den samme ordning i alle staterne. Det er et spørgsmål, der flyder. I øjeblikket er der to synspunkter: Det ene er, at der er nogle regler, og det er dem, Domstolen har anvendt, og det andet er, at der er forskel på fremgangsmåderne dog med nogle begrænsninger, nemlig at de ikke må være ude af proportion med overtrædelsens alvor, f.eks. som sagt - fængsling eller udvisning. Det er den regel, der er i øjeblikket, men jeg vil huske på hr. Watts' udtalelse vedrørende muligheden for en tilnærmelse af de forskellige medlemsstaters holdinger.

Formanden
Spørgsmål nr. 35 af Joan Vallvé (H-0865/98):
Om: Mysteriespillet i Elx som en del af verdens kulturarv
Unesco har foreslået, at mysteriespillet eller festen i Elx udnævnes til at være en del af menneskehedens kulturarv. Festen stammer fra slutningen af det 14. århundrede og afholdes hvert år i byen Elx den 14. og 15. august til minde om Mariæ himmelfart. Det er den eneste opførelse af middelalderligt teater af denne art, der har overlevet i Europa.
Har Kommissionen i lyset af mysteriespillets store kunstneriske og kulturelle værdi til hensigt at støtte dette initiativ, der er en tydelig anerkendelse af denne århundrede gamle tradition? Hr. Oreja, jeg beder Dem svare hr. Vallvé.

Oreja Aguirre
Europa-Kommissionen er bevidst om vigtigheden og betydningen af mysteriespillet i Elx for det europæiske religiøse teaters og musikteaters historie. Og i henhold til proceduren for udnævnelse til menneskehedens kulturarv er det UNESCO's komité for verdenskulturarv, der er det organ, der er ansvarligt for beslutninger på dette område. Som hr. Vallvé ved, ligger initiativet til igangsættelse af UNESCOs procedure hos kommunale og nationale myndigheder, der kan støtte ethvert projekt, som de ønsker skal blive anerkendt som menneskehedens kulturarv.
Inden for rammerne af sit kompetenceområde har Fællesskabet i henhold til artikel 128 i traktaten hverken formelle eller reelle muligheder for at deltage i proceduren for udnævnelse til menneskehedens kulturarv. Men Kommissionen ønsker at give udtryk for sit ønske om, at initiativet fra myndighederne i Elx får en positiv modtagelse, således at en begivenhed, der er af stor betydning for den europæiske kulturarv, får den fortjente opmærksomhed over hele verden.
Jeg er selvfølgelig fuldt ud klar over hr. Vallvés følelser omkring dette emne, og jeg deler dem fuldstændig, fordi jeg har haft det privilegium at have overværet mysteriespillet i Elx, der er en strålende begivenhed og et bevis på betydningen af noget, som jeg mener, er meget vigtigt: et folks kulturelle identitet.
Jeg mener netop, at vi skal forsøge i den europæiske kultur at se de adskillende elementer, der findes i de forskellige befolkningers kultur, og et af dem er uden tvivl dette mysteriespil i Elx, som samtidig har en universel dimension. Det er altså en lokal begivenhed, men samtidig er det universelt, og derfor mener vi, at det fortjener at blive anerkendt som en del af menneskehedens kulturarv.
Hr. Vallvé kan være sikker på, at Kommissionen, hvis den bliver rådspurgt, vil lægge vægt på den betydning, som mysteriespillet i Elx har.

Vallvé
Jeg vil blot takke for kommissærens ord. Jeg var ikke i tvivl om hans ønske om anerkendelse af disse kulturelle begivenheder, disse begivenheder med rod i fortiden - mysteriespillet i Elx stammer fra slutningen af det 14. århundrede - der har fortsat indtil i dag, og som på en eller anden måde viser pluralismen i de kulturer, der er i Europa - mysteriespillet i Elx er en forestilling på catalansk, der opføres hvert år ved disse fester - og desuden er de anerkendt i Europa og er universelt orienteret. Derfor ønsker jeg at takke for kommissærens ord, og jeg er sikker på, at de lokale myndigheder i Elx vil tage de nødvendige skridt til at sikre, at denne forestilling får den anerkendelse, den fortjener af UNESCO, som en europæisk kulturarv, der kan fremvises i hele verden.

Sornosa Martínez
Hr. kommissær, hvis De kender mysteriespillet i Elx, hvis De har set det, ved De allerede, hvor imponerende og enestående det er at se Mariæ himmelfart i dette stykke gengive Europas kunst og kultur. I hvert fald vil jeg også sige det til dem, som lytter til os her i mødesalen, for jeg er en fast gæst og en fan af denne forestilling.
Men i anerkendelse af den betydning, det har, hvis festen bliver udnævnt til del af menneskehedens arv af UNESCO, og nu da De er her, vil jeg ikke forspilde lejligheden til i forbindelse med denne enestående anerkendelse at spørge Dem, om der inden for rammerne af Deres beføjelser - selvom jeg allerede ved, at Kommissionen ikke kan gøre noget - er en mulighed, en budgetlinje - ikke inden for denne karakteristik som del af menneskehedens kulturarv, men en anden - der kan støtte gruppen af kunstnere - som selvfølgelig ikke er folk, der udelukkende beskæftiger sig med det, men som bruger deres fritid til det - i at videreføre dette europæiske kulturelle vidunder?

Oreja Aguirre
Fru Sornosa, det emne, De har taget op, er jeg selvfølgelig enig i, og vi har en mulighed. Som De ved, findes der i øjeblikket i de to lovgivningsrammer - Rådets og Parlamentets - et nyt rammeprogram for kultur, som træder i kraft fra år 2000. Der har vi tre aktionsformer: fremme af netværk, særlige aktioner og symbolske aktiviteter. Hvis der findes en symbolsk aktivitet, er det mysteriespillet i Elx. Hvorfor så ikke indlede proceduren? Jeg beder Dem, og jeg beder alle, som er interesserede i spørgsmålet, om at tage de relevante skridt til, at dette ender i Kommissionen. Og jeg forsikrer Dem om, at jeg vil følge sagen nøje. Jeg er til syvende og sidst ikke den, der tager beslutningen. Det er et udvalg. Kommissionens signal vil imidlertid - hvis mine kolleger tillader det - være, at mysteriespillet i Elx anerkendes som en sådan.

von Habsburg
Hr. formand, hr. kommissær, jeg er selv en stor beundrer af festen i Elx, men jeg vil i denne sammenhæng spørge Dem om noget andet, fordi det viser, hvor vigtig kulturen er for vores fremtid, nemlig om det ikke er på tide, at Kommissionen udarbejder en selvstændig ordning med henblik på ikke kun at samle disse folkekulturer, men også virkelig støtte dem, for at der her hos os langsomt udvikler sig en ny indstilling? Jeg vil gerne nu, hvor vi i ånden allerede befinder os i Elx, også henlede opmærksomheden på moros y cristianos , f.eks. i provinsen Alicante, der jo også som folkekultur er noget helt vidunderligt, og hvor det måske også ville være meningsfyldt at tilskynde befolkningen til fortsat at tage disse initiativer, som så skulle støttes af Kommissionen.
Er De rede til at gøre noget sådant?

Oreja Aguirre
Jeg kender doktor von Habsburgs følsomhed på dette område. Og jeg skal sige, at jeg for knap en uge siden besøgte en af byerne i området, og jeg så, at en af dem har en gade, der er opkaldt efter netop Otto von Habsburg, og der kunne jeg overvære forberedelserne til denne moros y cristianos -fest. Derfor mener jeg, at alt dette betyder én ting, som det er vigtigt at understrege: Europas rigdom består i de adskillende elementer i de forskellige kulturer i Europa. Sandsynligvis er Kommissionens opgave i bund og grund at se, hvad de forskellige europæiske kulturer har til fælles, men på basis af de elementer, der adskiller kulturerne.
Derfor mener jeg, at disse må kunne gå ind under såvel symbolske aktiviteter som særlige aktioner. Derfor bider jeg mærke i alle disse initiativer - jeg håber fortsat at kunne regne med dem - og nu, hvor vi netop er i lovgivningsfasen, beder jeg Dem om, at De fremskynder behandlingen i Parlamentet mest muligt, at De arbejder hurtigt ved førstebehandlingen, så Rådet den 17. november om muligt kan vedtage en fælles holding, og vi allerede i indeværende år kan få en rammeaftale. De initiativer, der er blevet fremlagt i eftermiddag, vil uden tvivl være omfattet af rammeaftalen.

Formanden
Mange tak, hr. Marcelino Oreja. Vi har bemærket Deres bekymring for hastighed og hurtighed. Vi takker Dem, fordi De har været til stede her i dag. Vi har afsluttet spørgsmålene til hr. Marcelino Oreja og tager afsked med Dem med ønsket om, at hurtigheden ikke vil indfinde sig på landevejen, og at De vil vende roligt hjem i samme tilstand, som De ankom hertil.

Formanden
Spørgsmål nr. 36 af Patricia McKenna (H-0833/98):
Om: Iloisfolket på Chagos-øgruppen
Er Kommissionen bekendt med, at Det Forenede Kongerige, mens det førte forhandlingerne om tiltrædelse af det daværende EØF, tvangsforflyttede ca. 2000 medlemmer af Ilois-folket fra Chagos-øgruppen, som nu udgør et oversøisk EU-territorium kaldet Det Britisk-indiske Ocean Territorium, og at det skjulte formål med denne forflytning var at lease en af øerne, Diego Garcia til USA som militærbase? Har Kommissionen tidligere overvejet denne sag og betragter den disse mennesker som EU-borgere, selvom de lever i tvunget eksil i Mauritius - mange lever i meget kummerlige kår og mange har sågar begået selvmord - og på trods af, at der for nogle år siden blev indgået en aftale om erstatning med den britiske regering? Mener Kommissionen, at disse mennesker, uanset om de er EU-borgere eller ej, har lovlige rettigheder inden for EU som fordrevne fra et område, som er EU-territorium, eller som en slags EU-flygtninge? Hvad agter Kommissionen at gøre for at håndhæve traktaterne med hensyn til disse ulykkelige mennesker? Hr. Pinheiro, jeg beder Dem besvare fru McKennas spørgsmål.

Pinheiro
Europa-Kommissionen er bekendt med Chagos-spørgsmålet, men har aldrig taget del i officielle diskussioner om emnet. Spørgsmålet om, hvorvidt Ilois-folket på Chagos-øgruppen ville være berettiget til britisk statsborgerskab, er en sag mellem den britiske regering og de berørte parter. Det Europæiske Fællesskab er en stor giver i Mauritius og finansierer, gennem Den Europæiske Udviklingsfond, en række projekter og programmer, der stiler mod at mindske fattigdommen blandt de svageste elementer af landets befolkning, uanset oprindelse. Kommissionen lancerede for nylig en detaljeret undersøgelse af fattigdommen i Mauritius for at skabe et klart billede af problemet. Selvom den generelle fattigdom er udryddet i Mauritius, som følge af en virkningsfuld økonomisk udvikling i løbet af de sidste to årtier, er der stadig fattigdom blandt marginaliserede elementer i befolkningen. Det koncentrerede program til bekæmpelse af fattigdom fastlægges i starten af 1999, finansieret af EUF, som foreninger eller ngo'er af Ilois-folket naturligvis kan få gavn af.

McKenna
Jeg mener ikke, at Kommissionen egentlig tager fat på emnet. Det handler om, at disse grundlæggende er oversøiske territorier i EU. Befolkningen på Diego Garcia er blevet nægtet retten til at leve i deres hjemland. De må da som EU-borgere have nogle rettigheder i henhold til EU-lov. De er blevet tvunget væk fra deres øer for at leve i eksil andre steder. Det kan ikke accepteres. EU er nødt til at se på sagen.
Jeg vil også gerne vide, om Kommissionen har et juridisk råd vedrørende sagen. Jeg ville være meget taknemmelig, hvis De kunne fortælle mig det juridiske råd, De måtte have. Men jeg mener ikke, at det kun er en sag for medlemsstaten, for hvis det er tilfældet, kan enhver regering i EU så ikke beslutte, at mindretal i en del af landet kan sendes et andet sted hen? Har de ingen rettigheder i henhold til EU-lov? Det giver ingen mening.
I kraft af at de faktisk boede på en ø, der var en britisk ø, burde de have rettigheder som EU-borgere. De har nu levet i eksil i næsten 30 år. Det kan ikke accepteres. EU er forpligtet til at anerkende disse menneskers svære situation.

Pinheiro
Selvom Europa-Kommissionen er bekendt med problemet, er dette første gang, det er blevet rejst det være sig af den mauritiske regering, den britiske regering eller det berørte Ilois-folk. Vi har derfor ikke noget juridisk råd andet end at sige, at det er et meget kompleks spørgsmål. Vi ved, at regeringerne og det berørte folk diskuterer spørgsmålet, men bortset fra det, kan jeg ikke sige mere.

Formanden
Spørgsmål nr. 37 af Glenys Kinnock (H-0845/98):
Om: Kommissionens undersøgelser af samhandelen med AVS-regioner
Vil Kommissionen venligst give oplysninger om, hvor langt man er kommet med undersøgelserne af handelsforbindelserne med AVS-regioner? Er det sandt, at de er tilendebragt, men nu, efter tilskyndelse fra Kommissionen, er ved at blive revideret af ophavsmændene?
Hvornår vil Europa-Parlamentets medlemmer få adgang til oplysningerne i disse dokumenter, som de fik lovet, således at de kunne udforme deres holdning til forhandlingsmandatet under Lomé-konventionen? Hr. Pinheiro, jeg beder Dem besvare fru Kinnocks spørgsmål.

Pinheiro
Det glæder mig at kunne fortælle fru Kinnock, at undersøgelserne af den økonomiske indvirkning ved at indføre gensidighed i handelsforbindelserne mellem Den Europæiske Union og AVS-regioner nu er gået ind i den afsluttende fase. I løbet af sommeren modtog Kommissionen udkast til endelige rapporter over fem af disse undersøgelser. Den sidste sendes, håber vi, meget snart. I henhold til kompetenceområdet og sædvanlig kommissionspraksis, kom tjenesterne med deres bemærkninger for at sikre, at alle rapporterne var tydelige og fuldstændige.
Vi har netop nu modtaget tre endelige rapporter om regionen Vestindien, Stillehavet og SAADAC. Som jeg allerede forklarede på den Paritetiske Forsamling for AVS-landene og EU, kan jeg forsikre Dem for, at det altid har været min hensigt at delagtiggøre Dem og alle andre i resultaterne, så snart det er muligt, for at alle kan få et samlet billede over de emner, der står på spil ved de kommende forhandlinger. De og andre interesserede medlemmer modtager derfor kopier af de endelige rapporter, via Generalsekretariatet i Europa-Parlamentet, i begyndelsen af november. Kommissionen udarbejder ligeledes en samling over alle undersøgelser, som De modtager sammen med rapporterne.

Kinnock, Glenys
Jeg takker kommissæren for et meget hjælpsomt svar. De ønsker antageligvis, kommissær Pinheiro, at de undersøgelser støtter Kommissionens synspunkt om, at frihandelsaftaler (FTA) faktisk skulle hjælpe AVS-landene med at blive integreret i den globale økonomi. Jeg vil derfor gerne spørge Dem, om De har hørt - det ved jeg, De har - den klare advarsel, vi fik i sidste uge ved åbningen af forhandlingerne af minister Billie Miller fra Barbados, der fastholder, at AVS-landes økonomi er alt for svag til at modstå nogen form for ulige aftale med Den Europæiske Union? I lyset af det nylige sammenbrud af forhandlingerne med Sydafrika, er De da villig til at sige, at minister Billie Miller har uret?

Pinheiro
Vi kan alle have en mening om fremtiden og udsigterne for, hvad fremtiden bringer os. Min antagelse og min holdning er, at jeg håber og forventer, at vores forslag vil hjælpe AVS-landene, men jeg er ikke dogmatisk. Derfor bør vi se meget nøje på alle undersøgelserne, der er under udarbejdelse og efterfølgende udarbejdes med henblik på en indgående opfattelse, fordi ikke alle lande er ens, og situationen kan variere fra land til land eller region til region. Jeg er indstillet på at være meget åben, når disse emner diskuteres, men indtil videre mener jeg stadig det samme.
Hvad angår ministeren for Barbados, er jeg bange for, at svaret kun gælder holdningen på Barbados, som tidligere var blevet fremsat af premierministeren. Så vidt jeg forstod, var talen ikke blevet godkendt af AVS-gruppen. Ud fra hvad jeg hørte fra mange ambassadører og ministre fra de andre regioner, deler de ikke fuldstændig fru Millers bekymring. Når det er sagt, antager jeg, at asymmetri og åbningen af grænser er uundgåeligt, hvis tendensen henimod liberalisering fortsætter. Vi foreslår, at en åbning sker gradvist, og at lande i den sammenhæng assisteres, snarere end at de skal håndtere en blind og tværgående åbning, som f.eks. en åbning dikteret af WTO. Samtidig mener vi, at disse økonomier er af en sådan skrøbelighed, at de ikke kan modstå chok. Det er ret tydeligt. Uanset løsningen skal tingene derfor ikke blot ske gradvist, men overvåges meget tæt for at undgå, at situationen kører af sporet.
Hvad angår Sydafrika - og da jeg ved, at De snart skal derned - er der tre udestående spørgsmål, der mere er af politisk art end handelsmæssig art, som jeg håber bliver løst. I slutningen af sidste uge fremsatte jeg uformelle forslag, og i midten af oktober mødes jeg med handels- og industriministeren for at forsøge at se, om vi kan løse disse politiske problemer på en eller anden måde. Jeg er dog stadig overbevist om, at det er muligt at afslutte forhandlingerne med Sydafrika i slutningen af oktober/starten af november.

Formanden
Spørgsmål nr. 38 af Ulla Sandbæk (H-0847/98):
Om: EF-Domstolens afgørelse om forbud mod finansiering af nye projekter på grund af retsgrundlaget for ydelse af tilskud
Al støtte fra en række budgetposter, som involverer Kommissionens GD VIII (muligvis også den post, der drejer sig om projektet for bevidstgørelse af WTO om ligestillingsspørgsmål), er blevet suspenderet, hvilket stiller alle projekter i bero i hvert fald indtil foråret 1999. Hvad har Kommissionen i betragtning heraf besluttet at gøre i forbindelse med projekter, der direkte drejer sig om oplysning om udviklingsanliggender og lobbyvirksomhed vedrørende forberedelsen af WTO's tredje ministerkonference, der skal finde sted i USA i efteråret 1999? Det forberedende arbejde om spørgsmål af relevans for WTO's vedtagne dagsorden og eventuelle nye spørgsmål er allerede i gang efter sommerferien i de enkelte lande og vil fortsætte på EU-plan fra vinteren 1998-99 og videre frem gennem foråret 1999. (Domstolens afgørelse har standset en række projekter vedrørende WTO, som stod for at blive godkendt). Hr. Pinheiro, jeg beder Dem besvare fru Ulla Sandbæks spørgsmål.

Pinheiro
Kommissionen er fuldt ud klar over vigtigheden af at integrere udviklingslande - særligt AVS-stater - i verdensøkonomien. Derfor støtter Kommissionen den fulde deltagelse af AVS-stater i WTO og har taget adskillige initiativer til fremme af dette. Samtidig kan WTO kun spille sin rolle, hvis samtlige deltagende staters interesser imødekommes. Det er årsagen til, at jeg insisterer på, at handel og udvikling skal ligge fast på WTO-dagsordenen, og at udviklingslandes begrænsninger skal vurderes tilstrækkeligt og tages i betragtning under de multilaterale handelsforhandlinger. Det er yderst vigtigt.
Jeg er personligt opsat på dette, og jeg vil udnytte alle de muligheder, jeg har i vores forbindelser med handelspartnere med henblik på at opbygge støtte til vores holdning. I øvrigt er jeg netop kommet tilbage fra Washington, hvor jeg deltog i et G8-møde om udvikling, og det var netop takket være min indblanding, at det var muligt at sikre, at det næste G7/G8-møde om udvikling kommer til at inkludere handel, udvikling og udviklingslandes interesser som et af hovedemnerne på dagsordenen.
Hvad angår de initiativer vedrørende WTO, som Kommissionen har taget på vegne af AVS-staterne, og som jeg henviste til ovenfor, vil jeg gerne nævne følgende. I foråret 1998 blev der oprettet en uformel arbejdsgruppe i AVS-sekretariatet med henblik på udveksling af oplysninger, diskussion og muligvis koordinering af holdninger til den næste forhandlingsrunde i WTO-regi. Fra januar 1999 - og dette er ekstremt vigtigt - stilles der en antenne for AVS-sekretariatet op i Geneve med henblik på en koordinering af AVS-holdninger i WTO. Kommissionen finansierer dette.
Vi finansierede desuden et forberedende seminar forud for WTO's anden ministerkonference, der blev afholdt i maj 1998. Vi har også finansieret syv kommende regionale seminarer vedrørende WTO-aftalen og dens gennemførelse. Kommissionen bekræfter ligeledes, at den har modtaget et forslag til en ligestillingsaktion i forbindelse med WTO, der er præsenteret af den internationale koalition til udvikling, til finansiering på budgetpost B7-611. Som et resultat af Domstolens afgørelse forbliver gennemførelsen af denne budgetkonto suspenderet. Det er derfor for øjeblikket ikke muligt at komme med et favorabelt svar på ovennævnte forespørgsel.
Kommissionen er dog indstillet på at undersøge projektforslag, der kan tilpasses andre eksisterende budgetkonti, der er åbne for uddannelse inden for udvikling og interesseprojekter, og som allerede har et retsgrundslag og derfor kan godtage projekter til finansiering.

Sandbæk
Hr. formand, den sidste del af kommissærens svar vedrørende andre konti er netop det, jeg er interesseret i. Hvis man finder nogle andre konti, meddeler man så tilbage til ngo'erne, at disse konti er åbne, eller meddeler man simpelthen, at der allerede er bevilget penge via disse budgetkonti? Der er f.eks. ngo-samfinansieringen. Det er normalt nogle meget store beløb, som man bevilger over den konto, men mange af de beløb, som i øjeblikket søges til seminarer eller til andre former for uddannelse i AVS-landene til at deltage i WTO-forhandlingerne, er meget små. Vil man f.eks. tage pengene på ngo-samfinansieringskontoen, hvor de jo findes, og så i givet fald lave nogle overførsler, selvom beløbene er meget små, så man kan få penge til dette meget, meget vigtige område? Vi er jo helt enige om, at det er essentielt, at udviklingslandene selv kommer med i WTO-forhandlingerne.

Pinheiro
Her er der andre ting på spil. Den første er WTO som helhed. Den anden vedrører kønsspørgsmål og fremme af disse spørgsmål, hvad angår ikke blot WTO, men samtlige udviklingsinteresser. Det er allerede blevet godkendt og ensrettet. Efter min overbevisning er det derfor helt berettiget, at WTO - handel, udvikling og handelsrelaterede emner - skal ensrettes, hvad angår køn.
Det, jeg foreslog - jeg kunne være lidt mere specifik - er, at vi til nogle af disse aktioner kunne appellere til budgetkonto B7-6000, der er til ngo-samfinansieringen, der giver muligheder for det pågældende projekts omfang. Hvis det foreslås under de auspicier, er der god mulighed for, at det er kvalificeret.

Formanden
Spørgsmål nr. 39 af Marie-Arlette Carlotti (H-0907/98):
Om: Støtte fra Unionen til præsidentvalget i Gabon
Den Europæiske Union yder traditionelt støtte til AVS-landene til afholdelse af demokratiske og åbne valg, og Kommissionen bedes redegøre nærmere for den tekniske og finansielle bistand, som den har til hensigt at stille til rådighed i forbindelse med det planlagte præsidentvalg i Gabon i december 1998? Hr. kommissær, jeg beder Dem besvare fru Carlottis spørgsmål

Pinheiro
Den gabonesiske premierminister anmodede i brev af 23. juli 1998 Kommissionen om at udsende en delegation til overværelse af valgets afvikling.
Kommissionen bekræftede i sit svar af 3. september det, som den har sagt i tidligere tilfælde, nemlig at den, inden for rammerne af en koordineret indsats med regeringen og involverede udenlandske partnere, er parat til at hjælpe Den Gabonesiske Republik med at forberede og organisere præsidentvalget. Kommissionens bidrag kunne være i form af uddannelse især af de valgtilsynsførende og de gabonesiske observatører.
En sådan indsats, der skulle gennemføres med hjælp fra alle de politiske kræfter, vil gøre det muligt at skabe de nødvendige forhold i Den Gabonesiske Republik for at sikre den nødvendige åbenhed for de kommende valg. Kommissisonen afventer i øjeblikket svar fra de gabonesiske myndigheder på dette tilbud.

Carlotti
Tak, hr. kommissær, for Deres præcise svar, men jeg er alligevel bekymret, for de gabonesiske myndigheder lader rygtet gå om, at de ikke har modtaget svar fra Kommissionen, det svar fra den 3. september, som De lige for et øjeblik siden henviste til.
Hvad kan vi så gøre for at gøre alle, tilhængere som modstandere i Den Gabonesiske Republik, bekendt med, at de har udspillet? Hvad kan vi derudover gøre for offentligt at gøre opmærksom på, at vi ikke er ligeglade med den demokratiske proces i Den Gabonesiske Republik? Hvad kan vi gøre lige nu og her? De taler om uddannelse, og i virkeligheden er det jo sådan, at jo længere tingene skrider frem, jo sværere bliver det at iværksætte en uddannelse af observatørerne.

Pinheiro
Jeg deler Deres bekymring med hensyn til tiden, der går, især fordi Den Gabonesiske Republik i dag er et ekstremt vigtigt land i denne del af Afrika. Vi ved alle, at præsident Omar Bongo er chef for de afrikanske ledere. Han forsøger her og der at spille rollen som mægler, og det er bydende nødvendigt, at præsidentvalget i Den Gabonesiske Republik bliver afholdt i fuldstændig åbenhed.
Der er ikke tale om at yde finansiel støtte, for det har Den Gabonesiske Republik ikke brug for, men uddannelse, og en god uddannelse, er meget vigtig. Kommissionens brev af 3. september fortjener et svar, og jeg tror, vi får et svar. Og jeg kan forsikre Dem om, at jeg efter dette spørgsmål personligt vil undersøge, hvad der foregår, og insistere på, at vi får et svar snarest muligt.

Formanden
Mange tak, hr. kommissær. Mine damer og herrer, med dette spørgsmål har vi afsluttet spørgsmålene til hr. Pinheiro. Vi takker Dem for Deres svar.

Formanden
Spørgsmål nr. 40 af Eryl McNally (H-0844/98):
Om: Direktiv om rationelle planlægningsmetoder
Hvilke fremskridt er der sket i forbindelse med genforelæggelsen af direktivet om rationelle planlægningsmetoder eller tilsvarende retsakter? Hr. Papoutsis, jeg byder Dem velkommen og beder Dem besvare fru McNallys spørgsmål.

Papoutsis
Hr. formand, mine damer og herrer, Kommissionen vedtog forslaget til direktiv om rationelle planlægningsmetoder i september 1995. Formålet med forslaget var som bekendt at bidrage til fællesskabsmålet om mindskelse af CO2 -udledningerne. Europa-Parlamentet har ydet dette direktiv væsentlig støtte med betænkningen af McNally, og som jeg også sagde dengang, var det en fremragende betænkning, som Parlamentet vedtog den 12. november 1996. Mange af Europa-Parlamentets ændringsforslag blev indarbejdet i det ændrede forslag og var med til at gøre direktivet mere klart. Desværre fik forslaget ikke så stor støtte under forhandlingerne i Rådets arbejdsgruppe, og flere medlemslande erklærede, at de hellere ville ændre direktivforslaget til en henstilling. I Kommissionens seneste meddelelse om energieffektivitet gjorde den endnu en gang opmærksom på sin holdning til rationelle planlægningsmetoder, og vi understregede, at Kommissionen fortsat betragter dette direktiv som vigtigt, især med henblik på de energiserviceydelser, der vil opstå, når markedet frigives. Desuden meddelte vi, at vi vil undersøge, hvordan dette spørgsmål fremmes på den bedst mulige måde.

McNally
Jeg takker hr. Papoutsis for hans fortsatte arbejde inden for dette området. Er han enig med mig i, at et direktiv af denne art ville være et fremragende bidrag til at give os troværdighed i forhandlingerne i Buenos Aires, som koordineres - ud fra Den Europæiske Unions synspunkt - af kommissær Bjerregaard, med hvem, kan jeg forstå, han har et tæt samarbejde? Energieffektivitet er virkelig nøglen til at opfylde de løfter, vi gav i Kyoto, særligt i den hjemlige sektor. Det er i den hjemlige sektor, at vi har brug for at finde måder, hvorpå vi kan opfordre virksomheder til at levere ikke blot elektricitet eller gas, men elektricitet eller gas som en middel til at få kolde eller varme huse, køleskabe, den elektricitet, der er behov for. Mange mennesker kan ikke foretage sådanne investeringer af egen vilje. De har brug for opfordring, og virksomhederne har brug for hjælp.

Papoutsis
Fru McNally, jeg er helt enig med Dem i, at dette er et meget vigtigt mål, som også er aktuelt, især fordi vi er midt i forhandlingerne omkring de forpligtelser, vi indgik i Kyoto. Det er også min opfattelse, at elektricitetsbranchens CO2 -udledninger repræsenterer over en tredjedel af de samlede CO2 -udledninger i Den Europæiske Union. Derfor er vi nødt til at finde nye måder, nye metoder til at begrænse disse udledninger. Og det er stadig min faste overbevisning, Kommissionens faste overbevisning, at et direktiv ville være et betydeligt bidrag til medlemmernes bestræbelser for at opnå dette mål.

Formanden
Spørgsmål nr. 41 af Ludivina García Arias (H-0852/98):
Om: Offentlig støtte til mineindustrien HUNOSA
Europa-Kommissionen har omsider godkendt den spanske støtteplan til mineindustrien, men den har krævet nye nedskæringer i kulproduktionen fra mineindustrien HUNOSA, hvilket betyder, at den for anden gang ikke respekterer aftalen mellem den spanske regering og arbejdsmarkedets parter. Mener Kommissionen ikke, at den fremover bør sætte sig ved samme forhandlingsbord, således at dens interventioner bliver mere gennemskuelige og ikke over for offentligheden i Asturien virker som en aftale mellem den spanske regering og Bruxelles om flere nedskæringer? Hr. Papoutsis, jeg beder Dem besvare fru García Arias' spørgsmål.

Papoutsis
Hr. formand, mine damer og herrer, Europa-Kommissionen bifalder, at den virksomhedsomlægning, som fru García Arias omtaler, blev besluttet på grundlag af en aftale mellem arbejdsmarkedets parter. Det er ligeledes positivt, at der blev sørget for de berørte arbejdstageres og deres familiers fremtid, og at aftalen indeholdt foranstaltninger vedrørende økonomisk omstrukturering af kuludvindingsområderne i et forsøg på at finde andre, alternative metoder og andre veje til økonomisk vækst.
Når Kommissionen udtaler sig om denne omlægning, er det imidlertid dens pligt at garantere, at de beslutninger, der træffes, er i overensstemmelse med traktatens bestemmelser. Kommissionens beslutninger vedrørende støtte til den spanske mineindustri er en meget vigtig beslutning. Virksomheden HUNOSA alene fik næsten 262, 4 milliarder pesetas i støtte, som svarer til ECU 1, 59 milliard. Kommissionen gjorde meget ud af at træffe en beslutning, der kan hjælpe industrien, en beslutning, som den kan se, er i overensstemmelse med fællesskabsretten, og som den nu kan forsvare over for Domstolen, hvis det bliver nødvendigt.
Under forhandlingerne om de spanske aftaler viste Europa-Kommissionen stor respekt over for de forskellige parter, der deltog i dialogen, og erklærede, at den til hver tid var parat til at samarbejde og udtale sig, hvis parterne ønskede det. Kommissionen gør imidlertid opmærksom på, at arbejdsmarkedets parter, som deltog i disse forhandlinger, ikke tog kontakt til Kommissionen, selvom de var underrettet om deres rettigheder i denne henseende.
Hvad angår de ændringer, som fru García Arias henviser til i de spanske myndigheders tekst, kan jeg sige, at Kommissionen på intet tidspunkt har krævet yderligere nedskæringer i HUNOSA's produktion. Europa-Kommissionens kommentarer vedrørende den pågældende virksomheds produktion i år 2001 hidrører fra en grundig og klar analyse af de sidste års udvikling. Og denne analyse afslørede, at det teoretiske grundlag for nogle af de beregninger, den havde fået forelagt, betød, at produktionen fra de underjordiske miner, som var fastlagt i omtalte aftaler vedrørende år 2001, ikke var realistisk. Kommissionen var derfor ikke i stand til at acceptere metoden til beregning af aktivitetsnedskæringen, hvorfor den krævede, af aftalen blev gennemført på grundlag af de reelle tal.
Jeg vil tillade mig at gøre opmærksom på, at fru García Arias selv har haft lejlighed til at konstatere, hvor åbent og imødekommende Europa-Kommissionen har forholdt sig til hendes interesse for HUNOSA's problemer.
Vi står altid til fru García Arias' rådighed med oplysninger om alle de spørgsmål, der er blevet rejst i den forbindelse, og som vi har kendskab til.

García Arias
Måske skulle spørgsmålet have været: Med hvilken styrke har den spanske regering forsvaret eller forklaret HUNOSA-planens aspekter? Hvorfor er der rygter og kommentarer om en aftale mellem regeringen og hr. Benavides om den anden fase af indskrænkningen?
Alligevel, hr. kommissær, er jeg i tvivl. Da vi her i Parlamentet diskuterede beslutning 3632, var jeg ordfører. Som De ved, regulerer den faktisk Fællesskabets interventioner. Og såvel i Rådet som i Parlamentet fjernede man udtrykkeligt det europæiske referenceomkostningsbegreb, og der tales derfor i teksten om sociale og regionale årsager og om en retningsgivende reduktion af omkostningerne. Selvom det er rigtigt, at jeg ved flere lejligheder har talt med Deres repræsentanter i Kommissionen, har jeg aldrig - fordi der ikke er en forordning, der regulerer den beslutning - helt forstået, hvad de specifikke omregningstabeller er, og jeg er ikke engang overbevist om, at man i Kommissionen kender de virksomhedsmæssige kriterier, der gør, at Kommissionen faktisk kan sige, at personalet skal reduceres med så meget, eller produktionen skal reduceres med så meget. Jeg mener desuden, at der laves en restriktiv fortolkning af direktivet, for vi taler om retningsgivende reduktion af omkostningerne, og det betyder ikke reduktion af produktionen. En hvilken som helst virksomhed kan producere mere og formindske produktomkostningerne. Jeg forstår stadig ikke disse virksomhedskriterier.

Papoutsis
Hr. formand, jeg vil gerne gentage, at Europa-Kommissionen altid er villig til at samarbejde med medlemsstaterne, når der er problemer af følsom karakter på nationalt plan, og især når det er problemer af særlig følsom social og regional karakter. I dette tilfælde har Europa-Kommissionen gjort brug af alle midler til at håndtere det aktuelle problem med konsekvens.
Endvidere har Europa-Kommissionen respekteret de aftaler, der er indgået mellem de spanske parter, hvad angår produktionsnedskæringer. Årsagen til, at Kommissionen og de spanske parter vurderer forskelligt, er, at Kommissionen af hensyn til gennemsigtigheden har anvendt den reelle produktionsmængde, mens Spanien anvendte en teoretisk beregning af produktionen. Den analyse, som Kommissionens tjenestegrene udarbejdede, viste, at de 2, 1million t, som Spanien foreslog, at virksomheden HUNOSA skulle producere i de underjordiske miner i år 2001, omtrent svarer til 1997-produktionen i de underjordiske miner. Det betyder, at der ikke ville være nogen produktionsnedgang i de underjordiske miner og heller ingen indskrænkning i aktiviteten. Kommissionen har derfor taget målet om en ren produktionsnedskæring i betragtning, som netop også indgår i de aftaler, der er underskrevet, og respekteret dette fuldt ud. Vi har ikke krævet yderligere nedskæringer, og jeg fastholder, at vi fortsat vil behandle denne sag med størst mulig følsomhed i anerkendelse af de særlige problemer, der eksisterer i Asturien.

González Álvarez
Jeg tror ikke, hr. Papoutsis undrer sig over, at det er fru García Arias og mig, som begge er fra Asturien, der fremkommer med indlæg. Jeg forstår det, han siger om den støtte, der er givet af Kommissionen. Jeg forstår det, han siger om nødvendigheden af nedskæringer, og jeg takker for, at han foreslår forhandling med arbejdsmarkedets parter. Men det, der sker, hr. Papoutsis, er, at regeringen laver en aftale med arbejdsmarkedets parter: en aftale om reduktion af arbejdspladser og produktion. Det virker som om, vi kan være rolige i et stykke tid, og kort tid efter kommer det frem i den lokale presse - og der er et tidsskriftbibliotek, som vi kan konsultere - at Europa-Kommissionen presser på for, at den aftale, man nåede frem til, ikke opfyldes på alle områder, og for at der igen skæres ned i produktion og arbejdspladser - og som De ved, er Asturien en meget udsat region. Derfor er vores spørgsmål: Hvorfor laver Kommissionen ikke sammen med den spanske regering og fagforeningerne en endelig plan, der ikke varierer afhængigt af regeringens eller Kommissionens situation i det øjeblik?

Papoutsis
Hr. formand, jeg vil endnu en gang gøre opmærksom på, at Europa-Kommissionen har stået til rådighed for de spanske myndigheder og arbejdsmarkedets parter under forhandlingen om aftalen. Fra det øjeblik aftalen blev indgået, har Europa-Kommissionen respekteret den til punkt og prikke, idet den har vurderet, at den produktionsnedskæring, som allerede er besluttet, skal gennemføres med udgangspunkt i den reelle produktionsmængde. Herudover består Europa-Kommissionens eneste intervention i at vurdere, om aftalen er i overensstemmelse med traktaten. Desuden kan jeg sige, som jeg også netop har forklaret som svar på fru García Arias' tillægsspørgsmål, at Kommissionen efter aftalens indgåelse på ingen måde er vendt tilbage med nye krav om produktionsnedskæring, men blot har gjort opmærksom på den korrekte måde at beregne produktionsmængden for år 2001 på. Intet andet.

Formanden
Spørgsmål nr. 42 af Esko Seppänen (H-0858/98):
Om: Midler til energiprogrammerne
Det er EU's målsætning at fordoble anvendelsen af vedvarende energikilder frem til år 2010. Nu står de for 6 % af energiforsyningen og målet er således at nå op på 12 %.
Vandkraft udgør en stor del af den nuværende vedvarende energi. Det er i praksis vanskeligt at udvide dens anvendelse. Det vil sige, at målet med en forhøjelse på 6 % faktisk er ambitiøst og klart umuligt at nå med de nuværende ressourcer.
Agter EU at udvide midlerne til de programmer, som kan være med til at fremme opfyldelse af målsætningerne? Hr. Papoutsis, jeg beder Dem besvare hr. Seppänens spørgsmål.

Papoutsis
Hr. formand, mine damer og herrer, Kommissionen er enig i, at det mål, der opstilles i hvidbogens handlingsplan om vedvarende energikilder, vedrørende en fordobling af disse kilders bidrag til energiforsyningen i EU fra 6 % til 12 % i år 2010, er ambitiøst, men også realistisk. På grundlag af troværdige vurderinger af de enkelte vedvarende energikilders sandsynlige bidrag giver hvidbogen en temmelig detaljeret analyse af, hvordan dette samlede mål kan nås.
Det forslag, der fremlægges i strategien for en forøgelse af anvendelsen af vedvarende energikilder i de enkelte sektorer, bygger på den bedste kombination af teknologier og giver EU mulighed for at nå sit mål inden for de tekniske, praktiske og økonomiske rammer. Vurderingen med hensyn til de forskellige vedvarende kilders fremtidige andel af produktionen er under alle omstændigheder vejledende og betyder, at fremskridtene kan følges, og at man kan sikre, at de enkelte teknologier udnyttes inden for en klar politisk ramme.
Det er en kendsgerning, at de fleste af teknologierne til de vedvarende energikilder er under færdigudvikling. Det betyder også, at produktionsomkostningerne, når der er tale om energi fra vedvarende energikilder, hele tiden falder. Vi befinder os altså i en fase, der kræver en ekstra indsats for at fremme disse kilder på markedet og gennemføre en politik, der fremmer anvendelsen af vedvarende energikilder i praksis i alle medlemsstater. Ud over støtten til grundforskning og demonstration er det også klart nødvendigt, at vi på nuværende tidspunkt fortsætter den økonomiske støtte til de vedvarende energikilder.
Hvad støtteniveauet angår, er Kommissionen enig i, at det er vigtigt at sikre forholdsmæssigt lige mange midler til at fremme de vedvarende energikilder. Programmet Altener har netop til formål at styrke anvendelsen af vedvarende energikilder i Fællesskabet og indgår i Kommissionens forslag til rammeprogram for energi, som Parlamentets plenarforsamling skal behandle på torsdag. Kommissionens forslag ledsages af en vejledende finansiel fordeling, som dækker perioden 1998-2002.
Fordelingen vedrører en forhøjelse af Altener-budgettet fra ECU 14, 4 millioner i 1998 til ECU 17, 1 millioner i 2002. Jeg tror, det er tydeligt nok, at dette er en væsentlig forhøjelse i forhold til den nuværende bevilling til Altener. Men som bekendt er det jo Dem, Europa-Parlamentet, der sammen med Rådet har det sidste ord i budgetanliggender. Europa-Kommissionen afventer Deres afgørelser.

Seppänen
Hr. formand, hr. kommissær, de tekniske muligheder for vedvarende energi er endeløse, og de er analyseret i hvidbogen. Men derudover er der brug for politiske beslutninger. Der er endnu ikke i Den Europæiske Union taget sådanne politiske beslutninger, som støtter anvendelsen af vedvarende energikilder. Hvad mener Kommissionen? Kan elektricitet, produceret med vedvarende energikilder sendes ud i nettet til priser, som afviger fra priser for elektricitet produceret med traditionelle metoder, altså således at elektricitet af vedvarende energikilder subventioneres gennem en godkendt prisfastsættelse?

Papoutsis
Hr. formand, Europa-Kommissionen har gjort, hvad der er muligt, for at fremlægge alle de forslag, der kunne fremlægges, inden for rammerne af aftalerne i Europa-Kommissionen og i medlemsstaterne for at gøre en ekstra indsats for at fremme anvendelsen af vedvarende energikilder. Derfor fremlagde vi først grønbogen om vedvarende energikilder og derefter hvidbogen med et konkret handlingsprogram, som jeg tror kan bruges til at fremme disse energikilder.
Jeg gør opmærksom på, at vi i handlingsprogrammet har valgt fire konkrete initiativer: for det første, 1 million solcelleanlæg, ca. 1. million solfangere, store vindmølleparker med en effekt på 10.000 megawatt, biomasseanlæg med en effekt på 10.000 MW og indførelsen af vedvarende energikilder i 100 kommuner. Der er tale om et handlingsprogram, hvor vi har opfordret industrien, medlemsstaterne og alle organisationer til at tage initiativer til i fællesskab at fremme de vedvarende energikilder.
Endvidere gør jeg Dem opmærksom på, at Europa-Kommissionen i direktivet om det indre marked for elektricitet foreslog, at de vedvarende energikilder skulle have først adgang til nettet. Og det er noget, vi håber, alle medlemsstaterne vil følge og gøre brug af.
Herudover har Europa-Kommissionen ikke mulighed for at gøre noget andet som Kommission. Det er derfor op til medlemsstaterne at udnytte alle de muligheder, de har via Den Europæiske Unions lovrammer, og samtidig udnytte den fællesskabsstøtte, der gives via de forskellige fællesskabsprogrammer, så industrien kan få hjælp til at producere teknologi med færre omkostninger, og medlemsstaternes randområder og storbyer samtidig kan få mulighed for at udnytte de nye teknologier til anvendelsen af de vedvarende energikilder.

Formanden
Da spørgeren ikke er til stede, bortfalder spørgsmål nr. 43.
Spørgsmål nr. 44 af Mihail Papayannakis, overtaget af hr. Alavanos (H-0916/98):
Om: Børnesexturisme
Ifølge resultaterne af en undersøgelse i Eurobarometer (april-maj 1998) fordømmer de europæiske borgere børnesexturisme og 88 % finder, at det er af vital betydning, at Den Europæiske Union træffer relevante foranstaltninger med henblik på at bekæmpe dette fænomen. Kommissæren med ansvar for turisme har erklæret, at de første reaktioner fra den europæiske offentlige mening tilskynder Kommissionen til at træffe konkrete praktiske foranstaltninger med henblik på at bekæmpe den turisme, som er baseret på sexuel udnyttelse af børn. Fænomenet er særligt udbredt i de asiatiske lande og i Latinamerika, men også i Central- og Østeuropa, og hænger hovedsageligt sammen med fattigdom, social udstødelse og endvidere med den internationale handel med børn.
Kommissionen bedes oplyse, om der findes en fælles holdning til imødegåelsen af dette problem, om de foranstaltninger, der hidtil er truffet, har haft nogen indflydelse med henblik på at udrydde dette fænomen, og hvilke konkrete foranstaltninger har den til hensigt at træffe, så dette fænomen kan blive effektivt stoppet? Hr. Papoutsis, jeg beder Dem besvare spørgsmål nr. 44 af hr. Papayannakis, som for øjeblikket er overtaget af hr. Alavanos.

Papoutsis
Hr. formand, resultaterne af en undersøgelse bestilt af Europa-Kommissionen hos Eurobarometer indeholder mange nyttige oplysninger til alle, der beskæftiger sig med bekæmpelse af sexturisme, hvor børn er involveret.
For os er bekæmpelsen af dette fænomen noget, vi prioriterer meget højt. I henhold til undersøgelsens resultater er det ifølge et stort flertal af Europas borgere ikke kun ønskværdigt, men også nødvendigt, at Den Europæiske Union griber ind nu. Undersøgelsen viser, at 88 % af de adspurgte borgere mener, at et socialt indgreb er både vigtigt og nødvendigt. Gennemførelsen af alle de aktiviteter, som indgik i Kommissionens meddelelse af november 1996, er blevet fremskyndet, og Kommissionen agter i slutningen af 1998 at forelægge Europa-Parlamentet, Rådet, Det Økonomiske og Sociale Udvalg og Regionsudvalget en rapport om gennemførelsen af alle disse aktiviteter og den fremgang, der er sket på området. Og den kendsgerning, at de europæiske borgere er klar over, at Europa-Kommissionen er aktiv på området, giver os et incitament til at fortsætte vores bestræbelser.
Jeg vil tillade mig at bruge et øjeblik på et initiativ, som vedrører en større koordinering på europæisk plan af de nationale oplysnings- og bevidstgørelseskampagner mod børnesexturisme. De oplysningsaktiviteter, som nu er ved at blive gennemført, og som støttes af Europa-Kommissionen, er baseret på udviklingen af to supplerende programmer i forskellige medlemsstater.
Formålet med det første er planlægning, produktion og distribution af en video, der skal vises på flyruter til de destinationer, hvor fænomenet er mest fremtrædende, samt oplysning og bevidstgørelse af personalet på forskellige flyruter.
Det andet tager sigte på planlægning, produktion og distribution dels af oplysningspjecer til de rejsende, dels af registre med oplysninger om sexturisme, der skal være med til at påvirke turisterhvervet. Ud over disse oplysningsaktiviteter kommer også en særlig begivenhed, nemlig de første europæiske møder mellem instanser og organisationer, der deltager i bekæmpelsen af børnesexturisme, som finder sted i tidsrummet fra den 24. til den 26. november i Bruxelles i forbindelse med udstillingen »Brussels Travel Fare 1998«. Inden for denne turisterhvervsudstilling vil Europa-Kommissionen få stillet plads til rådighed til præsentation af alle de initiativer, den har taget med henblik på bekæmpelse af børnesexturisme. Endvidere vil vi arrangere møder med eksperter og specialister, og der vil blive gennemført seks rundbordssamtaler i det samme tidsrum, hvor vi kan gå i dybden med alle problemerne og alle de fælles aktioner, vi kan gennemføre fremover på europæisk plan, både med de ikke-statslige organisationer, med erhvervslivet og medlemsstaternes regeringer.

Alavanos
Hr. formand, jeg vil gerne takke kommissær Papoutsis for de vigtige initiativer, han har taget, som ikke kun er erklæringer eller lignende, men går videre til praktiske foranstaltninger, hvor vanskelige de end er at gennemføre, og hvor mange forhindringer der end skal overvindes.
Jeg har to korte spørgsmål: For det første vil jeg spørge, hvad angår f.eks. de østasiatiske lande, hvor sexturismen er meget udbredt, og hvor det ofte er børn, det går ud over, om Den Europæiske Union har grebet ind på politisk plan over for medlemslandenes regeringer, og for det andet, om Kommissionen skønner, at de 15 medlemslande udviser den samme følsomhed og handlekraft i disse spørgsmål?

Papoutsis
Hr. formand, vi er i permanente forhandlinger med medlemsstaternes regeringer, og allerede efter Europa-Parlamentets beslutning af november 1997 kom Rådets erklæring, på grundlag af Kommissionens forslag, af 26. november 1997. Jeg må gøre opmærksom på, at denne meddelelse indeholdt en bred aftale medlemsstaterne imellem. Hvad den praktiske side angår, er Kommissionens forslag til aktion mod børnesexturisme koncentreret om et begrænset antal mål, der svarer til fire grundlæggende nødvendigheder:
For det første, at alle, der misbruger mindreårige seksuelt, straffes og hindres i yderligere misbrug.-For det andet, at strømmen af sexturister fra medlemslandene til tredjelande standses.-For det tredje, at der bidrages til bekæmpelse af sexturismen i tredjelande.-For det fjerde, at EU-medlemsstaterne opfordres til at indtage en fælles holdning til børnesexturisme. Og her kræves også i visse tilfælde nogle ændringer i medlemslandenes egen lovgivning, hvilket allerede er ved at ske langsomt, men støt, idet regeringerne i stadigt større omfang forpligter sig politisk, samtidig med at offentligheden er ved at vågne og blive aktiv i mange af EU-landene, en tendens, som forhåbentlig snart vil brede sig til alle Den Europæiske Unions medlemsstater.Hvad tredjelandene angår, er dette naturligvis et spørgsmål, der tages op inden for rammerne af Den Europæiske Unions eksterne forbindelser, men på en måde, som for det første ikke kompromitterer landene og for det andet støtter den indsats, der skal gøres sammen med landenes regeringer, for at finde metoder til at bekæmpe fænomenet. Og her har vi også brug for turistindustriens hjælp, en branche, som bestemt har taget vigtige initiativer i denne retning. Det, vi under alle omstændigheder må fastholde, og det skal ske med turistindustriens hjælp og i et samarbejde mellem de 15 medlemslande og tredjelandenes regeringer, især de lande, hvor fænomenet er mest udbredt, er den fælles indsats for at skabe en moral for turistbranchen og samtidig finde måder, hvormed vi med økonomisk bistand kan bidrage til den økonomiske vækst, forbedre borgernes, og især de unges, levevilkår, skabe nye arbejdspladser og på denne måde undgå, at sexturismen vokser, og bekæmpe den, hvor den findes.

Formanden
Mange tak, hr. Papoutsis. Vi har overskredet spørgetiden til Kommissionen med 10 minutter. Jeg ved ikke, om jeg tør appellere til Deres venlighed og bede om overbærenhed fra Parlamentets tjenestegrene, men hr. Gary Titley er til stede. Hvad synes De? Kan vi besvare hr. Gary Titleys spørgsmål? Jeg takker Dem og Parlamentets tjenestegrene mange gange.

Formanden
Spørgsmål nr. 45 af Gary Titley (H-0900/98):
Om: Opfølgning af Parlamentets vedtagelse af Harrison-betænkningen om overskridelse af betalingsfrister
Hvad foretager Kommissionen sig for at overholde ånd og bogstav i Harrison-betænkningen, som blev vedtaget i september 1998, så den sikrer, at små og mellemstore virksomheder, som udfører arbejde for Kommissionen, ikke bliver ofre for overskridelser af betalingsfrister fra Kommissionens side? Hr. Papoutsis, jeg beder Dem besvare hr. Titleys spørgsmål.

Papoutsis
Hr. formand, Kommissionen udtrykte sin tilfredshed med Harrison-betænkningen vedrørende direktivet om overskridelser af betalingsfrister og vil tage flertallet af de ændringer, der foreslås i betænkningen, i betragtning. Ifølge Kommissionens forslag er betalinger fra fællesskabsinstitutioner ikke omfattet af direktivet. Kommissionen vil imidlertid stille relevante forslag, der også vedrører disse betalinger, for at få regler, der svarer til direktivets regler gældende for offentlige myndigheder. I henhold til arbejdsdokumentet om ændring af finansforordningen af 22. juli 1998 har Kommissionen i sinde at gennemføre en harmonisering af de gældende bestemmelser for betalinger, så samtlige fællesskabsinstitutioner anvender de samme modeller, som er fastlagt i forslaget til direktiv. Samtidig har Kommissionen iværksat en undersøgelse af institutionens egne overskridelser af betalingsfrister, og resultaterne og forslagene i denne forbindelse vil blive offentliggjort inden årets udgang. Indtil da vil Europa-Kommissionens ansvarlige tjenestegrene under alle omstændigheder gøre, hvad der står i deres magt for, at retningslinjerne i det direktiv, vi har foreslået, bliver fulgt i praksis.

Titley
Indrømmer Kommissionen ikke den forlegenhed, den forårsagede, ved på den ene side at sige, at den ønsker at udarbejde et direktiv om overskridelse af betalingsfrister, samtidig med at den ofte gør sig skyldig i at lade virksomheder vente på penge i lang tid? Jeg modtager konstant klager fra virksomheder, og jeg ved, at de klagede til kommissæren, da han var så venlig at komme til min valgkreds. Vil han ikke acceptere, at dette er politisk uanbringeligt, medmindre Kommissionen gør noget ved det?

Papoutsis
Hr. formand, jeg erkender, at Europa-Kommissionen i nogle tilfælde faktisk har overskredet betalingsfrister, og jeg forstår, at der er kommet berettigede klager fra visse virksomheder, sandsynligvis også nogle fra hr. Titleys valgkreds. Jeg må dog gøre opmærksom på, og det vil jeg gerne understrege, at Europa-Kommissionen gør alt, hvad den kan, set ud fra en proceduremæssig synsvinkel, idet vi nogle gange får regninger med fejl, hvor det tager tid at finde ud af, om regningerne er korrekte eller ikke. Men under alle omstændigheder gør Europa-Kommissionen alt, hvad den kan, for at respektere de frister, der foreslås i direktivet, og overholde dem i praksis. Desuden, og det vil jeg gerne understrege, vedtog Kommissionen i juli 1997 princippet om betaling af renter i tilfælde af overskridelse af betalingsfrister, så den forurettede part får kompensation for overskridelsen. Så vidt vi er bekendt, betaler ingen anden international organisation renter i tilfælde af overskridelser. Og det vil jeg gerne understrege, da det viser, at Europa-Kommissionen i praksis tilpasser sig ånd og bogstav i det direktiv om overskridelser af betalingsfrister, som vi selv har foreslået.

Formanden
Mange tak, hr. Papoutsis. Også en tak til Parlamentets tjenestegrene.
Mine damer og herrer, jeg kan meddele Dem, at spørgsmål 46-48 besvares skriftligt.
Hermed er spørgetiden til Kommissionen er afsluttet.
(Mødet udsat kl. 19.18 og genoptaget kl. 21.00)

Ro-ro-færger og højhastighedspassagerfartøjer
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A4-0310/98) af Watts for Udvalget om Transport og Turisme om forslag til Rådets direktiv om betingelse for at drive ro-ro-færger og højhastighedspassagerfartøjer i fast rutefart i Fællesskabet (KOM(98)0071 - C4-0162/98-98/0064 (SYN)).

Watts
Hr. formand, for kun lidt over fire år siden i september 1994 sank ro-ro-passagerfærgen Estonia i Østersøen, hvor over 900 mennesker omkom. Parlamentet besluttede dengang, at en sådan ulykke aldrig må ske igen. Estonia -tragedien var blot en af mange færgekatastrofer i det forløbne årti. Jeg kan nævne andre, herunder The Herald of Free Enterprise tilbage i 1987, eller endog den mere nylige Scandinavian Star .
Parlamentet stillede dengang spørgsmålet: Hvorfor tog man ikke ved lære? Hvorfor tog man ikke ved lære af tabet af The Herald ? Hvorfor blev der stort set intet gjort? Aldrig mere er Parlamentets mål.
Som Parlamentets ordfører om færgesikkerhed glæder det mig, at vi i dag gør store fremskrift inden for færgesikkerhed. Faktisk har vi takket være kommissær Neil Kinnocks beslutsomhed været vidende til en række foranstaltninger med henblik på at tage ved lære og bruge den viden. For det første er den internationale kodeks for sikkerhed til søs blevet obligatorisk for at sikre, at ledelsen, skibsføreren, officererne og besætningen sætter sikkerheden i højsædet. For det bliver passagererne i fremtiden talt, og oplysninger, der er livsvigtige i tilfælde af en nødsituation, indsamles. For det tredje undersøges problemerne med stabiliteten på ro-ro-færger som følge af Stockholm-aftalen, når den træder i kraft.
Vi har i dag den seneste og mest ambitiøse foranstaltning så vidt under overvejelse. For fremtiden skal medlemsstaterne give tilladelse til driften af samtlige færger og højhastighedsfartøjer, der opererer i EU, uanset hvilket land fartøjet er registreret i. Rederierne kan med andre ord ikke længere unddrage sig internationale sikkerhedsbestemmelser ved at sejle under bekvemmelighedsflag.
Desuden bliver de sorte bokse (VDR) obligatoriske i fremtiden. Medlemsstaterne kan fremover ikke nægtes retten til at undersøge maritime ulykker.
Som ordfører støtter jeg fuldt ud disse foranstaltninger, ikke mindst fordi mange færger, til trods for nylige tragiske begivenheder, ganske enkelt ikke er sikre nok. I en nylig undersøgelse, der blev finansieret af Kommissionen, konkluderes det, at på næsten en ud af tre undersøgte færger var der alvorlige brud på sikkerheden. Disse inkluderede brandhaner, der var rustet fast, defekte redningsveste, defekte motorer på redningsbåde og låste nødudgange. Vi er derfor nødt til at sikre hurtig vedtagelse af dette forslag og sikre, at det håndhæves fuldt ud i hele Fællesskabet.
Selvom vi fuldt ud støtter denne foranstaltning, ønsker vi den forenklet og styrket på en række vigtige områder. For det første mener vi, at alle færger - nye som gamle - bør udstyres med en sort boks inden for fem år, hvilket lukker smuthullet i artikel 5, der i al fremtid ville tillade undtagelser fra overholdelse af bestemmmelser. For det andet mener vi, at resultaterne af sikkerhedsundersøgelserne, der blev meddelt Kommissionen i henhold til bestemmelserne i dette direktiv, bør gøres offentligt tilgængelige. For det tredje bør der inden for 12 måneder efter forslagets ikrafttræden foretages en gennemgribende vurdering for at afgøre, hvorvidt der er gjort nok, eller hvorvidt yderligere foranstaltninger er påkrævet.
Som en yderligere garanti for færgesikkerheden mener vi, at der bør udarbejdes en årsberetning om sikkerheden. Alle disse oplysninger skal gøres offentligt tilgængelige. Disse tre ændringsforslag afspejler vores beslutsomhed om at gøre færger sikrere, garantere, at færgesikkerheden forbliver øverst på dagsordenen og sikre os borgernes og passagerernes støtte ved at garantere disse strenge sikkerhedskravs opfyldelse. Jeg håber, at Kommissionen i aften kan erklære sig enig i disse foranstaltninger.
Jeg har desuden en række spørgsmål til kommissæren. For det første, som følge af at der satses på, at medlemsstaterne gennemfører de nye sikkerhedsregler, hvilke ressourcer bliver da gjort tilgængelige for at sikre overholdelse af bestemmelserne i hele Fællesskabet? For det andet, hvornår planlægger Kommissionen at gennemgå Stockholm-aftalen for at sikre, at standarderne for færgesikkerheden holder trit med den seneste teknologiske udvikling? For det tredje, som følge af den rapporterede sorte boks' svigten i de sidste minutter i det schweiziske fly, der for nylig forulykkede ud for den canadiske kyst, vil Kommissionen da sikre, at den sorte boks i samtlige færger udstyres med nødstrømsforsyning?
Afslutningsvis vil jeg gerne takke alle mine kolleger og vores personale. Sammen er vi fast besluttet på at undgå nye færgekatastrofer. Aldrig mere! Dette forslag, vores ændringsforslag, og hvis de gennemføres ordentligt, vil sikre, at de 141 millioner passagerer, der hvert år rejser med færge i de europæiske farvande, vil nå sikkert frem.

Sindal
Hr. formand, i et valgår som dette bliver vi ofte spurgt: Hvad laver de egentlig i Parlamentet? Jeg er altid glad for at kunne fortælle, at vi i Transportudvalget i Parlamentet i Strasbourg og i Bruxelles vedholdende har arbejdet for at forbedre sikkerheden inden for alle transportformer. Den transnationale grænseoverskridende trafik skal gøres sikker via fællesskabsforpligtelser. Vores engagement specielt i færgesikkerhed er velkendt, hvilket dagens betænkning også er udtryk for. Tallene - over 140 millioner passagerer fordelt på 500 færger - taler for sig selv. Jeg har lyst til at sige, at jeg personligt foretager 200 sørejser om året, så jeg kender færgerne. I og for sig er det komisk, at vi - når internationale regler fra IMO skal håndhæves - er nødt til at udmønte dem i et direktiv. De burde jo gælde over hele verden. Men sådan er det nu engang. I et virvar af flagstater og forskellig lovgivning er det nødvendigt med direktiver, der sikrer uddannede søfolk, port state control osv.
Kritikere af dette direktiv vil sikkert forsøge at finde nye veje. Færger bliver flyttet uden for EU osv. Men som nævnt kunne man ønske sig, at dette afsæt med Watts' betænkning og Kommissionens udspil ville blive begyndelsen til et globalt initiativ, der sikrer sikkerhed til søs overalt. Vi oplever gang på gang, at vi skal ophæve IMO til fællesskabslov. Det ville være bedre, at vi havde noget, der gjaldt for hele kloden.
I disse dage - desværre, kunne man sige - udkommer en bog i Danmark, der handler om Estonia-ulykken. Så nogle af os vil gennemleve den ulykke en gang til. Jeg håber, at dette direktiv, men ikke mindst implementeringen af dette direktiv, vil være med til at sikre den fælles lovgivning og sikre sikkerheden for fremtiden.
Til slut er jeg nødt til at nævne et par danske problemer i forbindelse med dette direktiv. Det drejer sig om ændringsforslag 2, 15, 16 og 17, idet man kan diskutere, i hvor høj grad Kommissionen skal besidde retten til at agere. Det kunne være det næste spørgsmål at undersøge, når man sidder med alle de statistiske oplysninger. Men lad det nu ligge. Jeg støtter betænkningen, som den er vedtaget i udvalget, men er bekymret specielt med hensyn til ændringsforslag 16 og 17.

Jarzembowski
Hr. formand, hr. kommissær, kære kolleger, PPE-gruppen støtter Watts-betænkningen helt og fuldt bortset fra to mindre punkter, nemlig ændringsforslag 9 og 14. Jeg mener, de er lidt for vidtgående, men hr. Watts er jo perfektionist! Sagligt er vi imidlertid helt enige med ham. De seneste års færgeulykker har kostet flere end 2.000 af vore medborgere livet.
Desværre har, hr. Watts, en beretning fra ADAC i år vist, at der også i de stater, som er blandt Fællesskabets flagstater, stadig er betydelige sikkerhedsmangler. Hr. kommissær, De ved, hvad jeg mener. Vi skal sørge for, at alle færger i Fællesskabet, som sejler under europæisk flag, opfylder sikkerhedsstandarderne. Vi kræver nøjagtig som hr. Watts og hans kolleger, at kommissionsforslagene om betingelserne for at drive ro-ro-færger skærpes yderligere.
Vi er enige i det udgangspunkt, at det ikke længere er tilstrækkeligt at stole på den sikkerhedskontrol, der gennemføres af flagstaten. Den er vi hoppet på for ofte. Vi skal sørge for, at vi når frem til, at værtsstaterne får et effektivt obligatorisk overvågningssystem, det vil sige de stater, hvis havne anløbes, og hvis borgere normalt benytter skibene.
Vi er helt enige i, at det ikke kun er nødvendigt at udstyre passagerskibene med en sort boks (voyage data recorder - VDR) med et selvstændigt batteri, og endvidere enige i, at de overgangsbestemmelser, der hidtil er fastsat, holdes så snævre som muligt. For passagerernes sikkerhed skal være ens for alle, og også efterforskningen af ulykker skal være ens, uanset hvor gammelt skibet er, og i hvilket medlemsland skibet er registreret.
Vi er endvidere enige med ordføreren i, at databasen hos Kommissionen om uheld på eller med færger skal være tilgængelig ikke kun for medlemsstaterne, men også for de borgere, som agter sig ud på en sørejse, så alle kan informere sig om, hvilken skibsrute og hvilke skibe der er sikre, og drage deres konklusioner deraf. Det vil nemlig muligvis medføre, at rederierne på baggrund af antallet af reservationer eller et fald deri tager op til overvejelse, om de ikke skal gøre deres skibes standard up to date for ikke at miste passagerer.
Det er sikkert også rigtigt til enhver tid at vedtage sikkerhedsstandarderne i den form, der gælder ved kontrollen, og ikke den, der gælder ved vedtagelsen af dette direktiv, for jeg tror, at vi bliver nødt til at skærpe det på nogle punkter. Til slut vil jeg gerne gøre opmærksom på et punkt, vi tager op igen og igen, og jeg er spændt på, hvorledes Kommissionen vil besvare hr. Watts' spørgsmål, som han har stillet oveni. Vores største problem er altid, at vi ganske vist vedtager de rigtige direktiver, og vi håber, at medlemsstaterne omsætter dem korrekt, men det afgørende spørgsmål er: Anvender medlemsstaterne dem også og på samme måde? Udføres kontrollen med samme intensitet, og drages der i tilfælde af mangler konsekvenser med samme strenghed? Jeg mener, at vi her stadig har en del, der skal gøres, og jeg er spændt på, om den repræsenterede kommissær kan sige os noget derom.

Teverson
Hr. formand, vi hilser absolut denne yderligere lovgivning velkommen, som er uhyre vigtig for sikkerheden blandt passagerer, for hvem dette er en af de vigtigste rejseformer mellem medlemsstaterne. Der er en række områder, der er vigtige vedrørende denne betænkning, f.eks. den kendsgerning, at vi har medtaget højhastighedspassagerfartøjer. Nu hvor der er øget konkurrence mellem ro-ro-færger og denne transporttype, er vi nødt til at sikre, at der lægges lige stor vægt på begge disse former.
Jeg ønsker specielt at kommentere håndhævelsen. Dette har været nævnt af PPE-gruppen og bekymrer mig på en række lovgivningsområder. Europa bevæger sig rigtig nok fremad med lovgivningen om sikkerhed på ro-ro-færger, der udgør en transportform, der både teoretisk, og som vi har set, praktisk kan være en yderst ustabil fartøjstype.
Jeg kunne specielt godt tænke mig at høre Kommissionen, hvordan et håndhævelsessystem kunne gennemføres med et vellykket resultat til offentlighedens bedste?
Dette er et hovedområde, som Europa-Parlamentet er involveret i. Borgerne rejser jævnligt med færge. Vi er nødt til at garantere deres sikkerhed.
Jeg vil gerne takke hr. Watts for hans betænkning, som er uhyre god. Håndhævelse er absolut et hovedområde.

Alavanos
Hr. formand, vi finder også hr. Watts' betænkning om sikkerhedskontrol i forbindelse med ro-ro-færger og højhastighedspassagerfartøjer i Fællesskabet særdeles vigtig og ser den som et led i de lovgivningsinitiativer om sikkerhed, der følger af de mange ulykker, der er sket.
Spørgsmålet, om der skal være et apparat, en boks, der registrerer data om sejladsen, og Transportudvalgets forslag om bl.a. en årlig sikkerhedsberetning og en databank, der skal være offentligt tilgængelig, er efter min opfattelse vigtige skridt, men det er ikke tilstrækkeligt. Vi mener, at der bør være en bredere dækning af skibssikkerhedsspørgsmålene og især kontrol med gennemførelsen af bestemmelserne, for set ud fra en praktisk synsvinkel er situationen meget langt fra både det, vi drøfter i dag, og fra de foranstaltninger, der findes i Den Europæiske Unions lovgivning.
Bestemmelserne skal anvendes, hvilket Den Europæiske Union i flere tilfælde selv er med til at bremse. Jeg bør måske benytte lejligheden til at nævne, at det virkelig gjorde os rasende, at et andet direktiv om passagerfartøjers sikkerhed, der kræver ombygning af skibe, der er mindst 27 år gamle i oktober år 2000, undtager græske skibe fra disse bestemmelser. Jeg må som græsk medlem af Europa-Parlamentet sige, at vi under ingen omstændigheder kan acceptere denne undtagelse, som af økonomiske eller sociale årsager ville kunne accepteres på andre områder, f.eks. i tekstil- eller fodtøjsindustrien, men som ikke kan accepteres, når der er tale om passagerfartøjers sikkerhed. Her kan græske skibe midlertidigt undtages fra bestemmelserne om ombygning, men samtidig får de skibe, som er omfattet af undtagelserne, forbud mod at anløbe europæiske havne, hvilket gør vores land til en veritabel bananstat.

Van Dam
Hr. formand, hr. kommissær, katastroferne Herald of Free Enterprise og Estonia er med rette ikke blevet glemt. De beviste endnu en gang, at sikkerhedspolitikken i trafikken til søs fortjener høj prioritet. Hvis dette forsømmes, har det store negative følger for såvel menneskeliv som for miljøet. Derfor er en stringent sikkerhedspolitik nødvendig for såvel gods- som persontransporten til søs. Denne politik skal omfatte skibenes sødygtighed og bemandingens kvalitet. Den nylige ADAC-undersøgelse af nogle bil- og passagerskibes sødygtighed viser, at sikkerheden på en række europæiske færger lader meget tilbage at ønske. Jeg støtter derfor fuldt og helt Kommissionens forslag til lovgivningsmæssig beslutning og de fleste af ordførerens ændringsforslag, som jeg gerne vil lykønske med denne betænkning. Jeg er enig i, at den sikkerhedspolitik, der gælder til søs, skal have en fælles rækkevidde. Ellers opstår der fare for, at skibsrederne undgår havne med meget strenge sikkerhedskrav og opsøger havne, hvor krave til skibene ikke er så strenge. Det kommer naturligvis ikke sikkerhedspolitikken til gode. Det er nødvendigt, at lovgivningen gælder for alle skibe, som lægger til i Fællesskabets havne, uanset flag og nationalitet, for at kunne sikre en effektiv gennemførelse af sikkerhedspolitikken.
De foreslåede forholdsregler danner en ramme, inden for hvilken IMO-reglerne indføres på EU-plan, hvorved flådens sødygtighed opretholdes på et forsvarligt niveau. Tilpasning af IMO-reglerne sørger samtidigt for en overskuelig helhed for alle involverede.
Krav overfor rederen om betaling af inspektionsudgifterne, hvis der konstateres mangler, der gør det uforsvarligt at lade skibet sejle, forholder sig dårligt til lige behandling af virksomhederne. Der udføres den samme undersøgelse for hvert kontrolleret skib. Udgifterne er derfor uafhængige af konstaterede mangler. Jeg kan derfor ikke støtte det forelagte ændringsforslag på dette punkt.
Jeg vil også pege på betydningen af en god informationsformidling til alle involverede. Komplet og relevant information giver kunden en oversigt over de risici, han løber ved brug af tjenester fra et bestemt selskab. Af samme grund er jeg også tilhænger af en årlig undersøgelse af resultaterne af den anvendte politik og offentliggørelse heraf.
Til sidst, hr. formand, dette forslag har min fulde tilslutning, og jeg er overbevist om, at megen personlig og materiel lidelse kan undgås med indførelsen af dette direktiv.

Stenmarck
Hr. formand, jeg vil gerne starte med at takke ordføreren, hr. Watts, for den betænkning, han har forelagt. Vi er som sædvanlig enige om alt det grundlæggende, når det drejer sig om sikkerheden til søs.
Den europæiske færgetrafik er i de seneste ti år blevet formørket af en række meget alvorlige ulykker. Alt dette har gjort det nødvendigt for EU at handle. En lang række forslag i årenes løb har resulteret i en høj sikkerhed. Det har handlet om en bedre uddannelse af de personer, der arbejder om bord på skibene. Det har handlet om at udvide Solas-konventionen til også at omfatte indenrigsfærgetrafik. I alle disse tilfælde har vi også været enige om, at det kan blive nødvendigt med en yderligere skærpelse af sikkerhedsforanstaltningerne fremover. Meget af det, der skal gøres, kan kun gennemføres i et bredt internationalt samarbejde. For EU er det nødvendigt med fællesskabsforanstaltninger for at give medborgerne en høj grad af sikkerhed, uanset hvilken medlemsstat de rejser til.
Det handler om at sikre en mere effektiv håndhævelse af de internationalt vedtagne sikkerhedskrav til ro-ro-færger og højhastighedsfartøjer. Et stort antal sikkerhedsmæssige og driftstekniske krav fastlagt i IMO-regi gøres nu obligatoriske for medlemsstaterne. Alt dette har i grunden bare ét mål, nemlig at leve op til det, der er blevet sagt et utal af gange her i forsamlingen i de seneste år: »Det må aldrig ske igen«.
Jeg vil gerne afslutningsvis spørge kommissæren om, hvilke foranstaltninger han finder nødvendige, for at vi yderligere kan forbedre sikkerheden i den europæiske færgetrafik?

Thors
Hr. formand, som det tidligere er sagt, har dette direktiv stor betydning for at øge sikkerheden til søs. Det er desuden et led i de foranstaltninger, som Rådet vedtog efter Estonias forlis i december 1994. Det kan ikke undre nogen, at jeg støtter dette direktiv, eftersom den finske trafikminister på daværende tidspunkt var Ole Norrback, min tidligere chef og forhenværende partiordfører.
Vi ved, at nogle af de primære formål med direktivet er en styrkelse af obligatoriske syn, at skabe mere entydige regler for efterforskninger af ulykker til søs og at indføre et krav om en sort boks for søfarten. Det vil betyde øgede omkostninger for søfarten, men det ændrer ikke på mit standpunkt - jeg støtter direktivet. Det er også nødvendigt, for ØMU-reglerne tolkes uens, og det skaber usikkerhed.
De erfaringerne, der førte til direktivforslaget, viser også, at det ikke går an at privatisere myndighedernes virksomhed, når de økonomiske interesser er for store. Jeg mener også, at vi bør have en kvalitetskontrol og kvalitetskonkurrencer, selv for denne myndigheds virksomhed fremover. Det er en idé, som vi bør bide mærke i.
Det er også glædeligt, at andre end unionens ølande, Irland, Storbritannien og Finland, fremover støtter disse forslag. Jeg støtter helhjertet ændringsforslag 3, da det kommer til at gælde for trafik til og fra samme havn, en trafik, som forekommer i min hjemegn.
Ændringsforslag 12 lever derimod ikke op til subsidiaritetsprincippet. Jeg tror, at spørgsmålet om en fordeling af omkostninger ved syn skal afgøres af medlemsstaterne.
Kære venner, jeg bruger sædvanligvis ikke takkeord, men denne gang vil jeg takke vores kollega hr. Watts for hans glimrende arbejde. Jeg ønsker ham held og lykke på alles vegne med vurderingen af resultaterne i ADAC-beretningen, som han nævner i sin begrundelse. Jeg synes, at hans betænkning er en udmærket måde at ære mindet om ofrene fra Estonia på.

Sarlis
Hr. formand, jeg vil gerne tilslutte mig den øvrige forsamlings tilfredshed med hr. Watts' arbejde og med de ændringsforslag, han har stillet, og som jeg tror vil blive vedtaget med stort flertal af Parlamentet i morgen.
Jeg bør dog gøre opmærksom på, at Kommissionen har gjort store fremskridt på dette område og foreslået mange direktiver og forordninger vedrørende skibssikkerhed. Og direktiverne er rimeligt nok blevet vedtaget og blevet til gældende lovgivning. Men den har i høj grad forsømt foranstaltningerne til støtte for den europæiske skibsfart. Jeg vil minde om, at Kommisionen frem til slutningen af 1980'erne bogstaveligt talt bombarderede Parlamentet med forslag til foranstaltninger til støtte for den europæiske skibsfart. Men fra det ene øjeblik til det andet ophørte man med at foreslå og drøfte positive foranstaltninger til bevarelse af den europæiske skibsfart, og de eneste spørgsmål, der optager Kommissionen, er sikkerhedsspørgsmålene. Det er ikke noget, den skal bebrejdes for, men der er ikke nogen balance. Netop nu oplever de personer, der skal drive disse skibsruter, en stigning i driftsomkostningerne på et skib, som skal være moderne og - hvilket er korrekt - udstyret med alt det, hr. Watts' betænkning foreskriver.
Der mangler imidlertid positive foranstaltninger for skibsfarten. Skibsfarten som industri er blevet glemt. Kommissionen interesserer sig ikke for skibsfarten, og derfor ser vi Hapag Lloyd flytte fra Tyskland, P&O flytte fra Storbritannien og Stena Line flytte fra Skandinavien for at slå sig ned i de velkendte skatteparadiser, for kun ved at undgå skatten kan de klare de øgede udgifter forbundet med brugen af skibene. Dette siger jeg, fordi jeg venter på svar fra Kommissionen om, hvad den agter at gøre med hensyn til foranstaltningerne til støtte for den europæiske skibsfart, også her i sidste time. For uden en europæisk skibsfart vil der heller ikke findes europæiske søfolk. En sikker metode til at udrydde den europæiske sømand som art er ved at undgå, at der findes skibe, som sejler under europæisk flag.

Donnay
Hr. formand, kære kolleger, emnet sikkerhed til søs, der er genstand for nærværende forslag til direktiv, er yderst vigtigt, og det har vist sig, at Den Europæiske Union blev nødt til at gribe ind på dette område. Jeg vil derfor gerne lykønske Kommissionen og Rådet med deres færdiggørelse af det lovgivningstiltag, som de i de seneste år løbende har udarbejdet som følge af de ulykker, der fandt sted i begyndelsen af dette årti.
Det fremlagte forslag til direktiv ligger da også i forlængelse af flere initiativer, der har haft til formål at regulere problemet med sikkerheden om bord på ro-ro-færger. Forslaget er den tredje tekst fra Kommissionens hånd i dennes bestræbelser på at tilfredsstille Rådets krav inden for området sikkerhed om bord på passagerfærger.
Efter de bestemmelser, der fastslår, at alle ro-ro-passagerfærger i fast rutefart automatisk er underlagt international lovgivning, for så vidt angår fartøjernes sikkerhedsledelse, og efter det direktiv, der vedrører obligatorisk registrering af alle passagerer, der rejser med disse fartøjer, har forslaget til direktiv i betænkningen fra vores kollega Mark Watts til formål at indføre en obligatorisk overvågningsordning for alle ro-ro-færger i fast rutefart mellem havne inden for Den Europæiske Union samt at sikre medlemsstaterne ret til at føre kontrol med sikkerheden om bord på disse fartøjer, herunder ret til at deltage i efterforskningen af eventuelle ulykker til søs.
Alle disse bestemmelser er udarbejdet på grundlag af Rådets resolution af 22. december 1994 om sikkerheden om bord på ro-ro-passagerfærger, der blev vedtaget som følge af flere dramatiske ulykker på færger, der sejlede i fast rutefart mellem europæiske havne. Vi husker alle stadig tragedierne med Herald of Free Enterprise , Scandinavian Star og Estonia for blot at nævne de seneste eksempler, som førte til tab af næsten 2.000 menneskeliv. Unionen var tvunget til at gribe ind.
Forslaget til direktiv vil berøre næsten 550 skibe og højhastighedsfartøjer samt 277 europæiske havne. I 1996 var antallet af passagerer ifølge ordføreren 141.818.786. Disse tal viser klart, hvor vigtigt det er, at dette emne bliver behandlet.
I denne forbindelse er harmoniseringen af sikkerhedsbestemmelserne på EU-plan af største vigtighed med henblik på at garantere passagerernes sikkerhed på bedst mulig vis.
Jeg vil således gerne slutte af med at rose ordføreren for den grundige undersøgelse, han præsenterer os for i sin betænkning. Jeg ved, at spørgsmålet om sikkerhed til søs ligger ham meget på sinde. Derfor vil jeg gerne hilse det flotte stykke arbejde og den store indsats, som han har lagt inden for dette område, velkommen.

Papoutsis
Hr. formand, mine damer og herrer, jeg vil indlede med at sige, at jeg taler på vegne af Europa-Kommissionen og på vegne af min kollega, hr. Kinnock, som beklager, at han ikke kunne være til stede her på mødet i dag, da han er i Luxembourg til møde i Rådet (miljø) som stedfortræder for en anden af mine kolleger, Ritt Bjerregaard, der har været ude for et mindre uheld og desværre ikke kan fungere som kommissær.
Mine damer og herrer, det glæder mig meget, at hr. Watts' betænkning støtter indførelsen af en udvidet og obligatorisk overvågningsordning og en ordning for gennemførelse af efterforskninger i tilfælde af ulykker med færger, der sejler rutefart. Jeg glæder mig også over at kunne meddele, at Kommissionen kan støtte en væsentlig del af de ændringsforslag, der stilles i betænkningen. Helt konkret kan Kommissionen, med forbehold af enkelte formuleringer, acceptere ændringsforslag nr. 1, 2, 4, 5, 10 og 11 og desuden principielt acceptere ændringsforslag 9, 12 og 15. Mange af disse ændringsforslag tager sigte på at sikre og bevare sammenhængen med andre direktiver og forordninger om sikkerhed til søs. Af hensyn til ovennævnte sammenhæng kan vi ikke acceptere ændringsforslag 3, 7 og 14. Ændringsforslag 6 foreslår anvendelse af IMO's, Den Internationale Søfartsorganisations, retningslinjer i resolution A.746, som er gældende på datoen for synet i overensstemmelse med artikel 13. Jeg forstår, at man ønsker at anvende de mere tidssvarende regler, men som lovgivere kan vi ikke indføre automatisk anvendelse af fremtidige ændringsforslag i officielle IMO-retsakter. Kommissionens tjenestegrene er imidlertid ved at udarbejde et forslag til løsning af denne situation, og jeg er sikker på, at Europa-Parlamentet vil være tilfreds hermed.
En af de vigtigste foranstaltninger, der foreslås i forbindelse med ordningen om efterforskning af ulykker, er forpligtelsen til at udstyre skibet med en boks, der registrerer informationer vedrørende sejladsen, den såkaldte voyage data recorder (VDR).
Under hensyntagen til de tekniske vanskeligheder, der kan være forbundet med indførelsen af sådanne apparater på eksisterende skibe, har Kommissionen stillet et forslag, ifølge hvilket den har mulighed for at give dispensation for nogle af de tekniske krav, som disse VDR skal opfylde. Vi mener, at denne mulighed for dispensation er af grundlæggende betydning, og derfor kan vi ikke acceptere den begrænsning af dispensationen til fem år, som ændringsforslag 8 indfører. Ændringsforslag 13 foreslår vedrørende dataene om syn af ro-ro-færger, at de for det første skal være offentligt tilgængelige og for det andet danne grundlag for en årsberetning, som skal udarbejdes af Kommissionen. Endskønt vi tilslutter os kravet om gennemsigtighed, må jeg henlede Parlamentets opmærksomhed på de risici, der kan være forbundet med en offentliggørelse af disse data, navnlig med hensyn til troværdighed, sikkerhed og handelsmæssig svindel. Kommissionens interesse for dette spørgsmål har netop foranlediget den til at foreslå en komitologiprocedure med henblik på at fastlægge betingelserne for at få adgang til disse oplysninger. Gennemsigtigheden fører os videre til ændringsforslag 15, der kræver, at Kommissionen foretager en vurdering af de opnåede fremskridt med hensyn til sikkerheden på ro-ro-færger på baggrund af Rådets resolution fra 1994. Kommissionen er klart enig i, at det er nødvendigt med regelmæssige vurderinger af de fællesskabsforanstaltninger, der iværksættes, men under forudsætning af, at disse vurderinger foretages på det rigtige tidspunkt og med rimelige tidsintervaller, så de bliver effektive. Derfor vil jeg foreslå, at den pågældende vurdering foretages tre år efter direktivets gennemførelse, og at årsberetningen forelægges inden for de eksisterende rammer for beretninger om gennemførelsen af fællesskabslovgivningen. Endelig foreslår ændringsforslag 16 og 17, at medlemsstaterne giver yderligere oplysninger om de pladser, der står til rådighed for passagererne, og om antallet af midlertidigt eller løst ansatte besætningsmedlemmer. Da dette er spørgsmål, der ikke indgår i kravene i de internationale konventioner og heller ikke i fællesskabslovgivningen om sikkerhed inden for skibsfarten, synes jeg ikke, der er behov for dem, og kan heller ikke se, hvilket formål de skal tjene. Til sidst vil jeg gerne takke ordføreren, hr. Watts, og Europa-Parlamentet, fordi man har fremskyndet vedtagelsen af den fælles holdning vedrørende denne vigtige foranstaltning. En foranstaltning, som jeg oprigtigt tror, vil bane vej for en væsentlig forbedring af sikkerheden for de EU-borgere, der rejser på Fællesskabets farvande. Endelig vil jeg svare på de spørgsmål, som er stillet af hr. Watts, hr. Jarzembowski og hr. Teverson, og sige med hensyn til sandsynligheden for, at medlemsstaterne gennemfører direktivet, at det naturligvis er medlemsstaterne, der har ansvaret for fællesskabslovgivningens gennemførelse. Kommissionen opfordrer netop til anvendelse af disse beslutninger, forsøger at udvirke en hurtig tilpasning af den nationale lovgivning og griber naturligvis til handling, hvis der opstår protester. Og på grund af emnets alvor mener vi netop, at medlemsstaterne bør reagere hurtigt. Hvad angår det næste spørgsmål fra hr. Watts, vil jeg gerne sige, at Kommissionen interesserer sig for gennemførelsen af Stockholm-aftalen og gennemførelsen af direktivet om standarder for passagerskibe. Jeg kan forsikre Dem, at hvis vi finder det nødvendigt at handle i denne forbindelse, vil vi ikke tøve med at gøre det.
Til sidst vil jeg sige til hr. Watts' tredje spørgsmål om de sorte bokses pålidelighed, at vi må være helt klar over, at vi ikke kan garantere 100 % pålidelighed. Det kan vi heller ikke, når der er tale om fly, og der er ingen, der kan garantere, at sorte bokse er 100 % pålidelige, især ikke efter mange år. Kommissionen vil under alle omstændigheder fortsætte sine bestræbelser på at sikre den højst mulige standard i overensstemmelse med IMO, og jeg taler her om standard for udstyr og funktion.
Til hr. Stenmarcks spørgsmål vil jeg sige, at, hvis vi skal forbedre sikkerheden på passagerfartøjer, kræver det fuld gennemførelse af den fællesskabslovgivning, vi har vedtaget gennem alle disse år. Og dette er både en udfordring og en pligt for os alle.

Watts
Hr. formand, meget kort, vedrørende nogle af de punkter, de fleste af os ville bifalde bemærkningerne vedrørende ændringsforslag 15 om sikkerhedsvurderingen. Men vi er stadig nødt til at få en tydelig forklaring fra Kommissionen på, hvorfor disse VDR ikke kan installeres inden for, hvad der forekommer os at være en meget lang periode på fem år, at regne fra datoen for direktivets gennemførelse? For det andet, hvorfor kan vi ikke stole på, at offentligheden selv kan afgøre, om det er sikkert at rejse med færge? Hvis vi kan gøre disse data tilgængelige for rederierne, bør vi have vores meningers mod og gøre dataene tilgængelige for offentligheden og så sandelig passagerne.
Jeg bifalder svarene vedrørende håndhævelse af Stockholm-gennemgangen, men jeg bemærker, at kommissæren undlod at besvare mit særlige punkt om nødstrømsforsyning til sorte bokse (VDR). Uden en sådan forsyning, er den sorte boks i nødstilfælde stort set værdiløs. Hvorom jeg anerkender, at jeg muligvis ikke får et svar i aften, ville jeg sætte pris på at modtage et skriftligt svar vedrørende dette punkt. Ikke desto mindre takker jeg kommissæren.

Papoutsis
Hr. formand, for det første mener jeg, at jeg mit svar vedrørende ændringsforslag 8 var fyldestgørende, og jeg tror ikke, vi kunne give et mere udtømmende svar, især ikke hvad angår de tekniske standarder i forbindelse med registrering af data. Hvad angår de øvrige tekniske spørgsmål, som hr. Watts stiller, kan jeg på Europa-Kommissionens vegne love ham, at han vil få alle svarene skriftligt.

Formanden
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 11.30.

Paneuropæisk transportnet
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A4-0241/98) af Sisó Cruellas for Udvalget om Transport og Turisme om meddelelse til Rådet og Europa-Parlamentet om »EU's transportnetforbindelser med dets nabolande« - En strategi for et paneuropæisk transportnet (KOM(97)0172 - C4-0206/97).

Sisó Cruellas
Hr. formand, strategien for et paneuropæisk transportnet bør ses i lyset af en dynamisk proces, der er kommet til udtryk i de tidligere paneuropæiske konferencer i Prag og på Kreta, og som helt sikkert heller ikke fandt sin afslutning i Helsinki.
Det drejer sig dog nu om at føre resultaterne fra konferencerne ud i livet gennem praktisk gennemførlige strategier. Og det bør være et prioriteret mål at etablere og konsolidere en global strategi, som til sidst fører til oprettelsen af et integreret, multimodalt, paneuropæisk transportinfrastrukturnet. Et så ambitiøst mål kan kun opnås gennem en kompliceret proces, der bygger på en koordinering mellem de forskellige implicerede parter og på de disponible ressourcers komplementaritet samt på harmonisering af de principper og kriterier, der skal styre de nødvendige aktioner, således at Unionen kan spille den inspirerende og vejledende hovedrolle, som tilkommer den i det samlede billede med udgangspunkt i så vidt forskellige situationer. Og især må det forventes, at regeringerne, de finansielle institutter og den private økonomi samarbejder. Men for at denne proces kan få de ønskede resultater, må den være gennemskuelig. Det er nødvendigt at have adgang til informationer, der gør det muligt til enhver tid at vurdere det, der hidtil er opnået og det, der endnu mangler.
TINA-gruppen har til opgave at analysere den bestående transportinfrastruktur og den forventede vækst i transporten, vurdere infrastrukturbehovet samt definere den fremtidige transport via det transeuropæiske net i Unionen efter udvidelsen. Det er yderst vigtigt, at dette arbejde bliver omhyggeligt afsluttet, da det kun således vil være muligt at anvende fællesskabsmidlerne og -aktiviteterne på hensigtsmæssig vis.
De grundlæggende problemer, der - efter min mening - skal fremhæves, når vanskelighederne med at opnå de transportinfrastrukturnet, som Europa har brug for, skal overvindes, er interoperabilitet, finansiering, færdigudviklede projekter og usikkerheder.
Foranstaltningerne med henblik på at garantere nettenes interoperabilitet kræver og vil kræve en stor teknisk indsats og store investeringer. Det er sådan, fordi de moderne transportinfrastrukturnet i medlemsstaterne er blevet udviklet uden tanke på muligheden for et marked uden grænser og på den rolle, som infrastrukturerne spiller ved dets skabelse.
Nettenes interoperabilitet vil derfor være et problem, der skal løses forudgående, for så længe der ikke er interoperabilitet er der ikke fri bevægelighed. Men jeg mener, at hvis hindringerne for interoperabilitet skal forsvinde, er det at skabe objektive betingelser, der sikrer, at de holdninger og interesser, der objektivt set er i modsætning til interoperabiliteten, forsvinder, ligeså vigtigt eller vigtigere end at udarbejde aftalte fællesskabsregler om hvert enkelt element.
Og som altid er det store problem, hvordan transportinfrastrukturnettene skal finansieres. De offentlige debatter om finansiering af transportinfrastrukturer plejer, når ordet »finansiere« bruges uden videre, at ignorere det eller at definere den eksisterende forskel mellem det at finansiere i snæver betydning og det at betale fejlagtigt. Dermed glemmer man, at de ressourcer, der anvendes, og de aktører, der indgår i de enkelte operationer, kan være - og ofte er - helt forskellige.
I denne sammenhæng skal det forstås, at finansiering af transportinfrastrukturerne i snæver forstand er en midlertidig operation, der består i at opnå og indskyde de umiddelbare ressourcer, så investeringen kan gennemføres og opfylde sine mål.
At betale transportinfrastrukturerne er derimod en afsluttende operation, der består i at indskyde de sidste ressourcer, der gør det muligt at afslutte investeringens økonomiske cyklus.
Under de eksisterende økonomiske forhold i Den Europæiske Union med strenge aftalte begrænsninger i underskuddets og den offentlige gælds størrelse, er det meget vanskeligt at klare investeringsbehovene for de transeuropæiske transportinfrastrukturnet.
Variationen i teoretisk set gyldige formler for den umiddelbare finansiering af transportinfrastrukturerne er et resultat af de forskellige svar, det er muligt at give på identificering og vurdering af økonomiske udsving, som kan blive finansielle udsving og tildeles en privat aktør.
Den tydelige bekymring i Fællesskabet for problemet med privat investering i transportinfrastrukturerne har fået Kommissionen til at forelægge en meddelelse om partnerskaber mellem offentlige og private sektorer i projekter om transeuropæiske transportnet.
En grundig gennemlæsning af meddelelsen og en vurdering af de reelle problemer, som til syvende og sidst har forårsaget dem, tyder på, at de grundlæggende spørgsmål er dem, som jeg tidligere har omtalt: de europæiske markeders manglende langfristede kapital - markeder, der er i stand til at forvalte risikoen ved en investering med meget lange udviklingsperioder, mangel på færdigudviklede projekter, den private sektors mistillid og usikkerhed over for den offentlige sektors nuværende og fremtidige optræden, især hvad angår det paneuropæiske samarbejde om transportnet, som Kommissionen foreslår mellem Unionen, medlemsstaternes regeringer, andre implicerede staters regeringer, de internationale finansielle institutioner og den private sektor. Det skal give eventuelle investorer, entreprenørfirmaer, transportvirksomheder og producenter af kapitalgoder stabile rammer for deres finansielle transaktioner. En sådan stabilitet afhænger naturligvis ikke mindst af, hvorvidt også partnerlandenes regeringer påtager sig deres ansvar for at skabe entydige regler og politiske rammer, som gør det muligt for investorerne at erkende de politiske og forvaltningstekniske risici, der er forbundet med projekterne, og samtidig overholde EU-forskrifterne på områderne konkurrence, miljø og offentlige udbud.

Leperre-Verrier
Hr. formand, Unionen har i mange år søgt at fremme sammenkoblingen af det europæiske transportnet med nettene i EU's nabolande. Når det er sagt, skal det også nævnes, at processen i vid udstrækning har været usammenhængende, ja endog kaotisk, og at den har affødt en veritabel mosaik af bestemmelser. Kommissionens meddelelse om sammenkobling af infrastrukturerne er et sammenhængende og rationelt svar, og den hænger fint sammen med gennemførelsen af resultaterne fra den tredje paneuropæiske transportkonference i Helsinki. Vi må derfor hilse denne velvilje over for en sammenkædning velkommen, idet handlingsplanen så afgjort er et stort skridt fremad.
Interoperabilitetskonceptet, med alt hvad det indebærer af tilpasning af normer og bestemmelser, er især interessant, idet det burde gøre det muligt at skabe forbindelse mellem meget forskellige teknologier og få offentlige og private strukturer til at eksistere side om side. Udsigten til udvidelser gør naturligvis blot denne brede indfaldsvinkel endnu mere påkrævet.
Når det er sagt, skal det også bemærkes, at denne strategi vedrører såvel de nye selvstændige stater som landene i Euro-Middelhavsområdet. Det er dog landene i Central- og Østeuropa, der først og fremmest vil blive berørt af etableringen af disse ni korridorer, som nu er blevet til 10. Dette kræver, at ansøgerlandene moderniserer deres infrastrukturer og finder de nødvendige finansielle midler dertil. Phare-programmet har ganske vist til formål at yde lån i sådanne tilfælde, men de pågældende lande bør ligeledes kunne optage lån i EIB, EBRD eller Verdensbanken.
Udvalget om Eksterne Økonomiske Forbindelser roser Kommissionen for den overordnede struktur i denne meddelelse, men har imidlertid ønsket at supplere sin udtalelse med et par spørgsmål. Jeg vil gerne takke ordføreren for, at han har taget vores bemærkninger til efterretning i sin udmærkede betænkning. Selvom vi mener, at forbedringen af transportinfrastrukturerne er en udviklingsfaktor og dermed også en vækstfaktor, og at dette på længere sigt vil fremme tilnærmelsen mellem landene i Central-og Østeuropa og EU-medlemsstaterne, kan det godt blive vanskeligt at finde midler til at finansiere de omtalte transportnet.
Desuden må man heller ikke undervurdere de følgevirkninger, som en udvikling af transporten - og især af landevejstransporten - vil have på det miljømæssige og det sociale område. Det er således vigtigt, at der bliver fundet en løsning på de problemer, der trænger sig på: udvikling af kombineret jernbane- og landevejstransport, fastlæggelse af standarder for forureningsbekæmpelse osv. Disse bemærkninger gælder for al kommunikation i Middelhavslandene, men vi støder også på problemet i vores samarbejde med Schweiz, og derfor vil jeg gerne, kære kolleger, på egne vegne såvel som på vegne af min gruppe, henlede opmærksomheden på følgende spørgsmål.
Spørgsmålet går på, hvor langt man er nået i transportforhandlingerne mellem Fællesskabet og Schweiz og med forhandlingerne til bilæggelse af striden mellem disse to parter, såfremt det viser sig, at en eventuel passage gennem det schweiziske territorium vil mindske trafikpresset på alpedalene.
Vi kan således kun glæde os over resultatet af den schweiziske folkeafstemning den 27. september 1998, selvom forhandlingerne endnu ikke er helt afsluttet. Tro mig, kære kolleger, i den forhandling, vi har her i aften, er dette spørgsmål langt fra en biting.

Swoboda
Hr. formand, mine damer og herrer, jeg vil gerne gratulere hr. Sisó Cruellas med denne betænkning. Dersom den europæiske transportpolitik fremstod så omfattende og så struktureret som hans betænkning, ville vi bo i et i transportpolitisk henseende meget lykkeligt Europa. Men sådan forholder det sig desværre ikke, og jeg må på forhånd sige, at det i denne betænkning i overensstemmelse med Kommissionens meddelelse drejer sig om tilknytningen til transportinfrastrukturen i Østeuropa, det vil sige i ansøgerlandene, og tillige i de lande, der ligger dels i nord, dels i syd, men at vi ikke selv har gjort vores hjemmearbejde. Ser vi på, hvad der er blevet af de transeuropæiske net på transportområdet, synes jeg helt klart, at det er for lidt.
Kommissionen har udarbejdet en meddelelse til Det Europæiske Råds møde i Cardiff. Jeg sætter stor pris på kommissær Kinnock, og jeg kan også godt lide hans optimisme. Han ser det kvartfulde glas og ser ikke de tre fjerdedele, som er tomme.
Man bliver imidlertid nødt til entydigt at fastholde, at det ikke er lykkedes os bare nogenlunde at opfylde det, der står i den såkaldte Delors-hvidbog, inden for vores eget område eller at overholde tidsplanen. Finansieringen er utilstrækkelig. Vi har heller ikke fastlagt de politiske målsætninger klart nok. Det var Schweiz, der med sin folkeafstemning for kort tid siden udsendte et signal, som også er vigtigt for Europa, nemlig det signal, at landet absolut er rede til at stille finansielle midler i form af en kapacitetsafhængig afgift på tung transport til rådighed til en udbygning af jernbanen. For det drejer sig her i forbindelse med transportinfrastrukturen naturligvis om en fælles infrastruktur. Det drejer sig om landevejen, men først og fremmest om jernbanen og om, at vi også har brug for de finansielle midler til at kunne udbygge den.
Hr. Jarzembowski vil sikkert give mig ret i, at det tyske valg også her har ændret noget afgørende, måske ikke til hans glæde, men i hvert fald til min. Netop af denne udbygning af jernbanen og denne omlægning af transportpolitikken håber jeg på, og forventer jeg, nogle ændringer og nogle nye initiativer med henblik på en øget udbygning af den kollektive trafik, navnlig jernbaneinfrastrukturen, så den kombinerede transport og også interoperabiliteten sikres for fremtiden. Det er absolut nødvendigt, for vi kan kun henvende os til vores naboer med god samvittighed, hvis vi selv gør det, vi opfordrer vores naboer til at gøre.
Der venter os altså store opgaver, og ordføreren har allerede nævnt TINA, det sekretariat, der ligger i Wien, og som skal udarbejde et skøn over infrastrukturbehovet og til dels allerede har gjort det. Hvor meget skal der overhovedet laves, og kan det overhovedet finansieres? Ifølge TINA skal der bygges ca. 18.000 km vej og 20.000 km jernbane ind i dette transportnet. Hertil kommer naturligvis lufthavnene og skibsfarten til søs og ad de indre vandveje. De anslåede udgifter til denne udbygning vil frem til 2015 andrage ca. ECU 87 milliarder. Til kernenettet er der brug for ca. ECU 65 milliarder. Kan det finansieres? Ja, det kan det, det udgør ca. 1, 5 % af vore nabolandes bruttonationalindkomst. Det er noget mere end de 1, 2 %, som Den Europæiske Union anvender til udbygningen af transportvæsenet. Man skal imidlertid tænke på, at en del af disse lande er meget fattige, og at det største behov til dels findes i de fattigste lande, hvilket ikke kan undre. I Rumænien, Bulgarien og Litauen er behovet for investeringer f.eks. langt større end 1, 5 %, det vil sige, at der bliver behov for støtte fra Den Europæiske Union til også at give vores nabolande muligheden og chancen for at udbygge deres infrastruktur, tilpasse den til niveauet i det vestlige Europa og tillige gå endnu videre. Naturligvis bliver begge parter nødt til at gennemgå denne tilpasningsproces.
I denne sammenhæng er det, da jeg lægger særlig vægt på udbygningen af jernbanen uden at ville forsømme vejnettet, endvidere nødvendigt, at de europæiske baner påtager sig et større ansvar for udbygningen i den vestlige, men også i den østlige del af Europa, det vil sige, at der bliver brug for samarbejde mellem banerne. Jeg vil gerne her opfordre til, at banerne ikke længere venter på initiativer fra Bruxelles eller andre steder, men også selv gør noget mere for at udbygge jernbanevæsenet i overensstemmelse med kundernes behov og kundevenligt. Dermed mener jeg ikke kun personbefordring, men naturligvis også den kollektive trafik. Agence Europe har i dag givet udtryk for, at der er kommet et vist ubehag ind i drøftelsen af udvidelsen mod øst. Det kan godt være, det vil jeg slet ikke bestride. Vi kan ikke bare tale det væk, vi skal gøre os klart, at borgeren i Europa kun accepterer og vil være med til at betale udvidelsen, hvis han kan se, at der i øst og i vest gøres flere bestræbelser på at gøre det lettere for ham at klare dagligdagen - og til den hører også transporten - end vi har gjort tidligere.

Jarzembowski
Hr. formand, hr. kommissær, kære kolleger, hr. Sisó Cruellas' betænkning er så udmærket, at jeg ikke vil sige noget om den, for det er allerede sagt alt sammen. Jeg vil kun sige noget om et punkt, som socialisterne ad bagdøren fik med ind i drøftelserne i udvalget, men som ikke har noget at gøre med selve betænkningen, nemlig punkt 25, som vi må stemme nej til. Det udkast til en aftale mellem Den Europæiske Union og Schweiz om trafikken på landjorden, som kommissær Kinnock forhandlede på plads, og som De Europæiske Socialdemokraters Gruppe støttede, omfatter drastiske forhøjelser af transitgebyrerne for lastbiler, som vi ikke kan acceptere, da de betyder gebyrer for transporterhvervet, for erhvervslivet og i sidste instans for forbrugeren.
Det er uacceptabelt, at en lastbil for en enkelt tur fra Basel til Chiasso i stedet for et gebyr på SFR 25 fra 2001 skal betale et gebyr på SFR 325, også selvom det dækker den så tilladte 40 tons-lastbil. Det kan ikke accepteres! Selvom befolkningen i Schweiz - hr. Svoboda og den, der havde ordet før mig, har allerede gjort opmærksom på det - i folkeafstemningen den 27. september med 57 % stemte for indførelsen af en sådan kapacitetsafhængig afgift på tung transport, kan jeg dertil kun sige, at det måske er en bekræftelse af den schweiziske regerings position, men det kan da ikke være et diktat til forhandlingerne med Den Europæiske Union! Så kan vi også gøre det og lave en folkeafstemning i Den Europæiske Union, som Schweiz så bliver nødt til at acceptere. Det kan da ikke være rigtigt!
Jeg vil derfor opfordre Kommissionen til måske at betragte resultatet af folkeafstemningen som en bekræftelse af den schweiziske regerings position, men aldrig finde sig i det og acceptere det. I vores speditørers, vores industris og vores forbrugeres interesse gælder det om at nå frem til fornuftige transitgebyrer for gennemkørslen.
Vi kan i hvert fald ikke, kære kolleger fra De Europæiske Socialdemokraters Gruppe, acceptere udkastet til aftalen med Schweiz alene af den grund, at vi stadig ikke engang ved, om Schweiz om en måned stemmer for, at der skal bygges to nye jernbanetunneler, og de nødvendige midler dertil bevilges. Dersom befolkningen i Schweiz siger nej til, at der bygges jernbanetunneler og til at bevilge penge til det, bortfalder forretningsgrundlaget for aftalen med Schweiz. For det går ikke, at man siger: Vi fordyrer transporten ad landevej, til gengæld kan I for fremtiden benytte jernbanetunnelerne, og dernæst siger man også nej til jernbanetunnelerne. Den går ikke! Derfor er man nødt til at sige til schweizerne, at vi her må insistere på gensidig tilnærmelse, og at vi forventer imødekommenhed fra vores partnere.
Lige et par ord til om hr. Swobodas spørgsmål. Vi går ind for jernbanen. Det glæder os, at de tyske jernbaner og tillige de hollandske og de svenske jernbaner er i færd med at gennemføre direktiv 91/440. Andre medlemsstater er end ikke begyndt på at gennemføre direktivet fra 1991, der skulle være omsat i 1995. Men tillad mig, hr. Swoboda, en kort bemærkning, da De jo så begejstret går ind for jernbanen. Jeg er helt enig med Dem i, at vi ikke bør prædike for Østeuropa, hvad vi ikke selv har opfyldt. Men til gengæld burde vi virkelig tage fat på det særlige projekt fra beslutningerne på topmødet i Essen i 1994, nemlig at bygge Brenner-basistunnelen, eller måske skulle De engang drøfte det med Deres regering.

Wijsenbeek
Hr. formand, lad mig begynde med at lykønske Don Joaquín, for han begynder langsomt at blive en rigtig ekspert på området for infrastruktur og supplering af infrastrukturen. Men vi må dog konstatere, at vi egentlig fjerner os mere og mere fra det, som var meningen med de transeuropæiske netværk og deres supplement til tredjelande. Oprindeligt drejede det sig om at knytte de nationale netværker sammen. Hvad vi er i gang med nu, er en slags himmelstormende planer, som vil koste os det hvide ud af øjnene, og de penge har vi ikke. Bestemt ikke til Østeuropa, for dér findes der slet ingen infrastruktur. Nu konfronteres vi altså med det problem, at man i Østeuropa også vil indføre vejtransport, at de vil, at vi skal betale for det, og at det, som de egentlig havde, nemlig jernbaneinfrastruktur og indenlandsk flodtransport, bliver særligt forsømt. Jeg mener derfor, at vi skal fortsætte med at slå på denne multimodalitet.
Nu kommer jeg til det punkt, som vi egentlig beskæftiger os med i aften, nemlig en debat - selvom det ikke rigtigt er meningen - om Schweiz. Lad mig gøre det helt klart. Hr. Swobada er gået, men Østrig har ikke engang taget det første spadestik til deres egen Brenner-basistunnel. Jeg kan nemt stå og råbe op om Schweiz, men lad dem først lige se sig selv i spejlet.
Det andet punkt er, at vi vil undgå omvejstrafik gennem Østrig, men det betyder, at schweizerne nu selv er i gang med at udbygge deres infrastruktur, og at vi altså må forsøge at komme frem til en rimelig løsning i fællesskab. Det betyder tillige, at punkt 25, som det står her, og som fordømmes af hr. Jarzembowski, her er på sin rette plads. Min gruppe støtter derfor også dette punkt.

Lagendijk
Hr. formand, jeg er ked af at konstatere, at, udover alle de gode ting i betænkningen af hr. Sisó, gælder den samme kritik, som han giver Kommissionen, nemlig at betænkningen er et meget generelt forslag uden alt for mange konkrete punkter. Det er mig meget magtpåliggende, at vi i Europa-Parlamentet hurtigt går over til at give såvel Kommissionens som hr. Sisós forslag konkret indhold. Derved opstår problemet, hvordan vi end vender og drejer det, at åbningen af Mellemeuropa, f.eks. gennem tilslutning af transeuropæiske netværk, fører til en enorm stigning i både godstransporten og persontrafikken og altså til belastning af miljøet. Jeg er derfor glad for, at opmærksomheden flere steder i betænkningen af hr. Sisó henledes herpå, og at det også angives, hvordan belastningen af miljøet kan begrænses i fremtiden, hvis Mellemeuropa tilsluttes Den Europæiske Union.
Den mulighed er også til stede, fordi jeg mener, det er altså min vurdering, at loven om det bremsende forspring ikke i så høj grad skal være gældende som det, jeg kalder loven om at være fornyende bagud. Hvad mener jeg med det? Efter min mening er det muligt, eller skulle det i fremtiden være muligt i Mellemeuropa at gøre brug af de nyeste vedvarende og miljøvenlige teknikker, som vi her i Vesteuropa først for kort tid siden har kunnet tilpasse og på den måde undgå de fejl, som vi har lavet alt for længe i Vesteuropa, nemlig at skænke den offentlige transport alt for lidt opmærksomhed og for længe lægge alt for megen asfalt. Disse muligheder er til stede i Mellemeuropa, vi skal bare gøre brug af dem. Min gruppe og jeg har her to prioriteter. Jeg er enig med de mennesker, der siger, at også på grund af de begrænsede finansielle midler er det nødvendigt at begrænse os og derfor ikke opstille en hel skala af pragtfulde planer, men i stedet lave et par planer, som opfylder kravene om varighed og transparens. Derudover skal vi ikke glemme, at der er udviklinger i Østeuropa, som peger mod sammenbrud af former for offentlig transport, der faktisk fungerer udmærket, og at mange mennesker derfor er gået i gang med at arbejde med privat transport. Det er mig meget magtpåliggende, at Unionen bruger megen tid og penge på at vende denne tendens, og at vedvarende trafik også bliver mulig i den del af Europa.

Sindal
Hr. formand, der er ikke noget så befriende som at sidde ved en computer og tegne infrastrukturer, veje og jernbaner og så bagefter lave beregninger og klappe i hænderne og sige, at sådan skal det være. Det var kollega Swoboda også inde på. Vi er mange, der har det sådan med alle disse trafikplanlæggere. Vi har dem mistænkt for at gøre det lige enkelt nok. Men lad mig advare: der er langt fra teori til praksis. Vi skal være opmærksomme på, at vi skal sikre strategien i denne meddelelse fra Kommissionen. Der skal ikke herske nogen tvivl om min støtte til dette. Men strategien virker kun, hvis man er i stand til at sikre, at nabolande og medlemslande er seriøse og lever op til deres forpligtelser. Jeg har tre bemærkninger hertil af generel karakter.
For det første: Det partnerskab, der skal skabe et transportnetværk, der rækker ind i det næste århundrede, vil i forbindelse med et udvidet indre marked også være med til at sikre vækstmuligheder og have afgørende indflydelse på bæredygtigheden i det paneuropæiske projekt. Det har noget med prioritering og realistisk økonomi at gøre. De toner, jeg hørte for lidt siden fra Wijsenbeek vedrørende de nye ansøgerlande, kan jeg ikke tilslutte mig. De bruger i øjeblikket mere af deres nationalbruttoprodukt på deres transportnet, end vi gør.
For det andet er det megaspring, meddelelsen er udtryk for, uden delmål eller metodebeskrivelse. Det har også allerede været nævnt. Det skal der måske heller ikke være på nuværende tidspunkt, men vi kender selv til situationen, når nabolande er uenige om strategi og metode. Endnu sværere er det, hvis Unionen har én holdning og nabolandet en anden. Jeg kunne godt tænke mig en slags step by step -aftaler, således at man sikrer en fælles vej fremad. Nu vil kommissæren måske om lidt sige, at det er også sådan, man gør. Ja, men jeg kender både gode og dårlige eksempler. Jeg kender et godt eksempel omkring søfarten i det baltiske område, men jeg kender så sandelig også et dårligt eksempel i forbindelse med udviklingen af motorveje.
En tredje ting er de ambitiøse teknologiske tiltag som satellit, telematik, trafikservice osv. Det er gode fremskridt, men de kan kun udnyttes, hvis transportøren har udstyr til det, men det kan kun udnyttes, hvis lovgivningen muliggør det. Vi snakkede før om en black box . Nu er jeg på fjerde år ordfører om det, man kalder vessel traffic service , det vil sige, at man i lighed med air traffic control kan anvise skibene sejlruter via satellitbetjening. Det ville jo være en vej frem, som kunne hindre mange ulykker, men vi kan desværre ikke implementere disse forslag.
Jeg er sikker på, at vi er på rette vej, men jeg er også af den overbevisning, at hvis vi ikke gør det, vi beslutter, operationelt, så får vi nogle problemer.

Stenmarck
Hr. formand, efter min mening er kun få ting lige så vigtige som at skabe en mulighed for, at EU's ansøgerlande rent fysisk kobles sammen med de nuværende medlemsstater. Alle, der skaffer sig et oversigtsbillede over Europa, kan tydeligt se, hvor grænsen går for de lande, der tog imod Marshall-hjælpen efter Anden Verdenskrig. Det er efter min mening denne forskel, det drejer sig om at udligne inden for rammerne af den genforenings- og integrationsproces, der nu er startet. Mange siger så, at det naturligvis kommer til at koste mange penge. Det stemmer. Dermed også være sagt, at det nødvendigvis må tage mange år. Det er imidlertid gavnligt for os alle at sprede velstand. Når vej- og jernbanenettene også bliver bedre på den anden side af det gamle jerntæppe, så er det selvfølgeligt positivt for landene der, men det skaber også bedre forudsætninger for alle os andre. En sådan indsats har positive virkninger for alle. Den har alle forudsætninger for at øge væksten og skabe nye arbejdspladser, ikke bare i de nuværende ansøgerlande, men i hele det område, som forhåbentlig fremover skal udgøre en betydeligt større Europæisk Union.
Der er ét stort problem i denne forbindelse, hvilket ordføreren også har peget på, nemlig adgangen til privatkapital. Lad mig med tanke herpå stille et spørgsmål til den ansvarlige kommissær: Hvilke yderligere anstrengelser vil kommissæren gøre for at stimulere private investeringer i veje og jernbaner i det tidligere Østeuropa?

Schifone
Hr. formand, der er ingen tvivl om, at det netop på transportområdet er nødvendigt med en overordnet strategi. Transportsektoren er fundamental for enhver teori om socioøkonomisk udvikling inden for Fællesskabet, og det er således nødvendigt med en overordnet og langsigtet strategi, der går i alle de retninger, hvor en udvikling af Den Europæiske Unions sociale forbindelser anses for at være mulig.
Det er derfor nødvendigt at udvikle et paneuropæisk transportnet, som er multimodalt og harmonisk, og som oprettes såvel på kontinentalt plan som i forbindelse med middelhavsområdet. Kommissionen har med hensyn til disse krav udarbejdet en meddelelse, i hvilken jeg bifalder holdningen til de fem aktionsområder: videreudviklingen af planlægningen af de ni paneuropæiske korridorer samt den sidste korridor, nemlig den jugoslaviske; netværkenes udvidelse i ansøgerlandene; den fælles indfaldsvinkel med hensyn til brugen af en teknologi, der giver mulighed for interoperabilitet; anvendelsen af telematik til intelligente transportsystemer; og forskningssamarbejdet.
Alt dette risikerer dog at forblive teori, hvis ikke man er opmærksom på de finansielle midler, vi skal anvende. Vi anmoder derfor Kommissionen om at være mere præcis og om at sørge for nogle mere præcise oplysninger, såvel om udviklingen og om tidsfristerne for disse aktioner som om de finansielle midler, vi skal tage i brug.
Endelig vil jeg gerne henlede Kommissionens opmærksomhed på, at de nye forpligtelser med hensyn til forbedringen af forbindelserne med østlandene ikke må være en hæmsko eller gå ud over Den Europæiske Unions indsats, når det gælder den lige så nødvendige støtte til og forbedring af transporten og forbindelserne med middelhavsområdet. Disse forbindelser er uden tvivl fundamentale og uundværlige for Den Europæiske Union.

Schierhuber
Hr. formand, hr. kommissær, mine damer og herrer, transportveje har fra arilds tid været forudsætningen for handel og erhverv. En regions økonomiske vækst og borgernes velstand er afhængig af adgangen til transport. Netop for landdistrikterne er en effektiv transportinfrastruktur nødvendig, og sammen med andre infrastrukturforanstaltninger kan det forebygge, at landdistrikterne affolkes og lægges øde. Produkterne kan nå frem til aftagere og forbrugere, muligheden for beskæftigelse i landdistrikterne øges og dermed styrkes naturligvis også konkurrenceevnen som helhed.
Det er derfor nødvendigt, at der ydes støtte til et kohærent, ydedygtigt og sikkert, men også miljøvenligt transportsystem i Unionen. I den sammenhæng skal Den Europæiske Union være opmærksom på, at der skal tages hensyn til, at også nabostaterne tilknyttes, og at de central- og østeuropæiske landes transportinfrastruktur udbygges. Både de central- og østeuropæiske lande og Den Europæiske Union vil få fordel af en forbedring af transportvejene, idet eksport og handel vil kunne fremmes yderligere.
Inden for rammerne af Phare- og Tacis-programmerne skal supraregionale og grænseoverskridende projekter fremmes. Med henblik på en udvikling af landdistrikterne i de central- og østeuropæiske stater er der behov for en gennemtænkt transportinfrastuktur, dersom en massiv afvandring til byerne skal undgås, og beskæftigelse og økonomisk vækst fremmes. Men én ting må man gøre sig klart: I Unionen og med henblik på udvidelsen skal vores højstprioriterede mål være at fremme en flytning af transporten over på miljøvenlige befordringsmidler. Jeg tænker her især på den kombinerede transport, jernbanetransporten og navnlig tillige skibsfarten ad de indre vandveje.

Pomés Ruiz
Hr. formand, jeg vil lykønske hr. Joaquín Sisó Cruellas med den fremragende betænkning. Som det allerede er blevet sagt, har vi her i Parlamentet æren af at have en person med så megen viden på transportområdet som hr. Joaquín Sisó.
For det andet vil jeg kort referere til Kommissionens velvalgte titel på denne meddelelse: »En strategi for et paneuropæisk transportnet«. Transportpolitikkerne bør faktisk være fællesskabspolitikker, de skal blive ved med at være fællesskabspolitikker, og de skal fortsat tilhøre post 3 i budgettet og ikke post 2, som nogle mener, der kan være en strukturudgift. Det er en ren fællesskabspolitik og hører derfor under post 3.
Transportnettene er uden tvivl en af de mest direkte udviklingsfaktorer, og derfor gør vi klogt i at erkende, at vi ved en fremtidig udvidelse af Unionen skal prioritere disse net højt, men vi skal ikke slå større brød op, end vi kan bage; der er et alvorligt finansieringproblem. Vi kan ikke skabe forventninger om noget, som vi senere ikke er i stand til at finansiere. Derfor ville det være godt i videst muligt omfang at inddrage det frie marked, private virksomheder, private investorer i udbygningen og finansieringen af nettene, så de - desværre få - penge, vi kan trække ud af budgettet til finansiering af nettene, på den måde kan anspore til, at disse virksomheder, banker og investorgrupper på mellemlangt sigt kan få forrentet deres investeringer.
Der er ingen tvivl om, at det er de transeuropæiske net, der vil skabe Den Europæiske Union. Vi må tænke på, at i dag - og i morgen med udvidelsen - bliver Den Europæiske Union mere union, i det omfang de transeuropæiske net ikke længere er en tilsigtet enteleki og afspejles i budgettet, en afspejling, der er tilstrækkelig til at motivere det private eller det offentlige til at tage initiativ til at udvikle nettene.

Pinel
Hr. formand, ordføreren efterlyser nærmest bønfaldende et sammenhængende, sikkert og miljøvenligt system. Det er godt. Den kendsgerning, at godstransport på landevej er blevet den altdominerende transportform, er i dag et typisk eksempel på usammenhængende, usikre og forurenende metoder. Jernbanelinjernes vogntog forsvinder, og flodtransporten er ved at gå i stå. Lastvognenes formering derimod medfører ikke blot en væsentlig forøgelse af omkostningerne til vedligeholdelse af de store vejnet, men også af antallet af ofre i trafikken.
Der er et helt grundlæggende spørgsmål, som betænkningen ikke beskæftiger sig med, nemlig spørgsmålet om, hvem der skal finansiere disse infrastrukturer - brugeren eller skatteyderen?
For øjeblikket eksisterer de to systemer side om side, for så vidt angår landevejstransportsektoren, hvilket medfører dobbelt arbejde og en masse spild. Dette er ikke godt, hverken for miljøet eller finanserne. Vi vil en dag blive tvunget til at vælge mellem disse to systemer, men allerede i dag har vi de tekniske hjælpemidler, der skal til for at gennemføre brugerbetaling overalt. Det moderne elektroniske udstyr giver mulighed for at få helt præcise oplysninger om de omkostninger, der er forbundet med et køretøj. Det er mere miljøvenligt, mere retfærdigt og mere økonomisk med skatteydernes penge.
Der er flere aspekter ved denne betænkning, der volder problemer. For det første indeholder handlingsprogrammet ingen angivelse af egnede tiltag, de konkrete problemer afdækkes ikke, og der er ingen tidsplan. Det er ordføreren selv, der beklager dette. For det andet har man åbenbart tænkt sig at lade europæiske skatteydere betale infrastrukturer i f.eks. de nordafrikanske lande, Tyrkiet og Mellemøsten, hvilket jeg personligt er helt klart imod.
For så vidt angår Rusland og de øvrige østlande, sådan som det er beskrevet i betænkningen, er jeg for indgåelsen af visse aftaler med disse lande, men det forekommer mig, at der er andre ting, der er langt mere presserende, om ikke andet så på energiområdet, som vi bør se nærmere på, inden vi tager tegnebogen frem for at finansiere de russiske infrastrukturer, som jo allerede tidligere er blevet finansieret af europæere - uden resultat.
Af alle disse grunde og fordi jeg er af den opfattelse, at overvejelserne ikke har været grundige nok, er jeg for, at denne sag henvises til fornyet udvalgsbehandling.

Papoutsis
Hr. formand, mine damer og herrer, i vores politik for transportinfrastruktur i Europa skelnes klart mellem den strategi, der vedrører transportnettet på det europæiske kontinent, og på den anden side de særlige forhold, der kendetegner de lande, der søger om optagelse i Den Europæiske Union.
Derfor ser Kommissionens meddelelse for det første på udvidelsen af Den Europæiske Unions transeuropæiske transportnet, som skal opfylde det indre markeds behov og den socioøkonomiske samhørighed i forbindelse med udvidelsen. For det andet ser den på de paneuropæiske transportkorridorer og -områder, som giver hensigtsmæssige forbindelser på hele kontinentet. Og for det tredje ser den på de euro-asiatiske forbindelsesled. Der er ingen grund til, at jeg gentager alle detaljerne i disse forskellige begreber, da det også fremgår klart af hr. Sisó Cruellas' betænkning, at vi er enige om hensigtsmæssigheden af dette tiltag.
Med henblik på udformningen af det paneuropæiske transportnet foreslår vi, at der oprettes et samarbejde, som dækker hele kontinentet. Helsinki-konferencen støttede denne idé i erkendelse af, at dette er noget, der vedrører alle. Det vedrører de implicerede lande, vedrører Den Europæiske Union, Den Europæiske Investeringsbank, de øvrige penge- og finansieringsinstitutter, vedrører investorerne i den private sektor og vedrører naturligvis også arbejdsmarkedets parter. De store udfordringer, som venter os, skal udelukkende mødes med fælles tiltag og med udvikling af fleksible og effektive midler til samarbejde.
Hr. Sisó Cruellas' betænkning drejer sig hovedsagelig om den nødvendige koordinering af de investeringer, der vedrører infrastrukturen i Europa, samt den nødvendige overvågning med opbygningen af en hensigtsmæssig transportinfrastruktur til gavn for de europæiske borgere, til gavn for virksomhedsejerne, de handlende og de europæiske rejsende. Det er netop dette formål, ovennævnte samarbejde skal tjene, som, selvom det juridisk set skal være af uofficiel art, dog skal lette samarbejdet og overvåge fremskridtene. Fællesskabet støtter hele tiden den praktiske gennemførelse af dets politikker finansielt. Det er et grundlæggende princip, som vi tror på. Vores politik på transportinfrastrukturområdet prioriterer to grundlæggende ting: for det første opbygningen af et sammenhængende transportnet til det udvidede EU til en overkommelig pris og for det andet mobiliseringen af de nødvendige finansielle midler til etableringen af dette net. Det er klart, at omkostningerne til disse investeringer hovedsagelig vil komme til at påhvile de pågældende lande, hvilket især vil gå ud over landenes budgetter, som allerede er under hårdt pres. De internationale finansieringsinstitutter vil yde betydelige lån, og her vil Den Europæiske Investeringsbank naturligvis gå i spidsen. Også Den Europæiske Unions budget vil yde et betydeligt bidrag, i hvert fald når der er tale om ansøgerlandene.
I perioden fra 1992 til 1998 har Phare-programmet brugt i alt omkring ECU en milliard. Vi håber, at ISPRA, redskabet til strukturpolitikker til forberedelse af optagelse af nye medlemslande, vil foreslå, at der fra år 2000 afsættes et årligt beløb på ca. ECU 5 millioner til transportområdet. Der findes forskellige beregninger af omkostningerne forbundet med udviklingen af en tilfredsstillende, tidssvarende transport i Europa. Jeg kan vejledende nævne, at vurderingen af infrastrukturbehovene i Centraleuropa angav et behov på ECU 100 milliarder frem til år 2015 til moderniseringen af 20.000 km. jernbane- og vejnet for at bringe dem op på gældende standard.
En anden prioritet er anvendelsen af tilstrækkelige finansielle midler til dele af de europæiske transportnet uden for det kommende udvidede EU, nemlig i SNG-landene samt i Middelhavsbækkenet, så den nødvendige infrastruktur bliver etableret i god tid. Mulighederne for at yde fællesskabsstøtte til disse områder er imidlertid begrænsede, idet programmerne Tacis og Meda på nuværende tidspunkt kun kan finansiere den tekniske bistand.
Hvad angår den offentlige og den private sektors samfinansiering, er vi naturligvis klar over situationen. Selvom vi tager de mest optimistiske briller på, står det klart, at de nationale budgetter, Den Europæiske Unions budget og de internationale finansieringsinstitutter ikke kan skaffe de midler, der er nødvendige for, at hullerne i infrastrukturen kan blive dækket i tide. Derfor er jeg også sikker på, at det behov for at finde finansielle midler til forbedring af projekternes kvalitet og forbedring af den økonomiske rentabilitet, som fik EU-landene til at etablere diverse samarbejder mellem den offentlige og den private sektor, nu vil være et stærkt incitament for Central- og Østeuropa til at forsøge sig med lignende tiltag. Kombinationen af disse behov, chancer og de nye problemstillinger, der er på vej, samt gældende praksis, men naturligvis inden for rammerne af Central- og Østeuropas ændrede økonomi, kunne bane vejen for vedtagelsen af nye finansieringsmidler og nye midler til forvaltning af infrastrukturerne.
Europa-Kommissionens bidrag til tilpasningen af Europas transportinfrastruktur til den nødvendige standard har været og vil fortsat være stort. Vi vil naturligvis holde Europa-Parlamentet regelmæssigt underrettet om de fremskridt, der sker på området.
Med disse bemærkninger vil jeg opfordre Europa-Parlamentet til at vedtage betænkningen af Sisó Cruellas, som jeg også gerne vil rose for hans indsats og engagement i arbejdet med udviklingen af transportnettene i Europa.

Formanden
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 11.30.

Vejtelematik
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A4-0246/98) af Baldarelli for Udvalget om Transport og Turisme om Kommissionens meddelelse om en fællesskabsstrategi og ramme for udbygning af vejtelematik i Europa og forslag til indledende foranstaltninger (KOM(97)0223 - C4-0239/97).

Baldarelli
Hr. formand, hr. kommissær, Kommissionens meddelelse tager sigte på at indføre nogle rammer for indsatsen inden for Den Europæiske Union samt på nationalt, regionalt og lokalt plan, og det foreslås, at man prioriterer fem områder, nemlig trafikoplysningstjenester ved hjælp af RDS-TMC-systemet, udveksling af trafikoplysninger og administration af oplysningerne, et elektronisk system til opkrævning af vejafgifter, en brugergrænseflade samt systemarkitektur.
I Udvalget om Transport og Turisme er vi ikke modstandere af de fem områder i den foreslåede strategi, men vi mener, at rækken af prioriteringer burde udvides til også at omfatte godstransport, og at man burde specificere det område bedre, som er forbeholdt den offentlige transport, navnlig for at øge vejtransportens intermodale kapacitet samt for at bidrage til oprettelsen af intermodale transportkæder via anvendelsen af interoperativ telematik. Dette aspekt er ikke specificeret ordentligt i Kommissionens dokument, men er blandt andet fastlagt sammen med Kommissionens andre aktioner, og det kan vi ikke være helt tilfredse med.
Der er desuden et punkt, som vedrører Kommissionens dokument. Kommissionen sætter sig det mål at udvikle telematikken, og fordelene herved bliver også beskrevet, men der er ikke nogen analyse af omkostningerne ved den manglende telematik. Det er måske et lingvistisk spørgsmål, for i virkeligheden er omkostningerne ved den manglende telematik tæt knyttet til fordelene ved telematik. Hvis vi skal tale om fordelene, så medfører VMS-systemet, at ulykkerne reduceres med 30 %; at antallet af dræbte og sårede falder med 40 %; at hastigheden gennemsnitligt falder med 10 %; at ulykkerne i regnvejr reduceres med op til 30 %, og at de i tåge reduceres med 85 %.
Nødopkaldssystemet via satellit eller cellecentraler vil nedsætte den tid, man venter på redningshjælpen, med mere end 40 % og forøge overlevelseschancerne med 7-12 %. Kollisionsforebyggelsessystemet og den indbyggede computer vil øge bilisternes sikkerhed, og VMS-systemet vil i øvrigt reducere de forsinkelser, der skyldes trafikken, med 20 %.
Alle disse aspekter er meget vigtige, og som De vil kunne forstå, har de, hvis man analyserer dem med hensyn til omkostningerne, en fordel, som utvivlsomt er væsentlig. Der er blevet foretaget en interessant undersøgelse omkring internaliseringen af infrastrukturernes omkostninger. Disse oplysninger burde efter min mening også uddybes i forbindelse med omkostningerne ved den manglende telematik, og de burde således også med hensyn til økonomien vurderes som nogle fordele, der ligeledes er af social karakter.
Hvad angår de spørgsmål, som Kommissionen efter vores mening ikke har givet en nøjagtig behandling, men som kunne få en nøjagtig behandling i kommende foranstaltninger og også i kommende meddelelser, skal man betragte telematiksystemet som en universel tjeneste; en tjeneste, der er til for alle borgere. Telematikken medfører egentlig nogle hierarkiske processer og virker også befordrende for principperne for en demokratisk autoritarisme. På en eller anden måde skal man finde ud af, hvordan telematikken kan udnyttes til gavn for alle, og hvordan det ser ud med gratisprincippet og universalitetsprincippet. Ud fra dette synspunkt foreslår vi, at visse tjenester er gratis og universelle, og her tænker vi på telematiktjenesterne i forbindelse med nødsituationer, trafikpropper, farligt gods og særlige vejrforhold.
Som De kan se, kan disse aspekter være meget nyttige; de kan administreres til gavn for almenvellet, og de kan naturligvis også være forbundet med særlige fordele for brugerne. Ud fra dette synspunkt er det således nødvendigt at iværksætte andre aktioner. Vi er meget interesserede i den finansielle del i det femte rammeprogram for forskning, og vi er overbeviste om, at der er tale om et godt stykke arbejde. Vi opfordrer Kommissionen til at arbejde inden for disse rammer, men vi er også overbeviste om, at vi på en eller anden måde også skal båndlægge de finansielle ressourcer til de transeuropæiske net - det talte vi om for lidt siden - og ligeledes inddrage de regionale aktiviteter.
Til slut vil jeg gerne sige et par ord om de lokale, regionale og nationale myndigheder. De regionale og lokale myndigheder undervurderer dette emne, og det gør de nationale myndigheder også. Vi skal også gøre en meget større indsats med hensyn til den offentlige transport.

Camisón Asensio
Hr. formand, jeg vil begynde med at lykønske ordføreren, hr. Baldarelli, med den fine betænkning, som vi i store træk er enige i. Alligevel har vi - som han ved - andre synspunkter på visse områder. F.eks. havde det været logisk at modulere den obligatoriske indførelse af teknologiske instrumenter eller tendensen til misbrug af vejafgiften også i beskyttede områder.
Som ordfører for udtalelsen fra Udvalget om Forskning, Teknologisk Udvikling og Energi vil jeg fremhæve de mest betydningsfulde aspekter af fællesskabsstrategien. Den fortjener selvfølgelig en resolut og øjeblikkelig politisk støtte fra alle de europæiske institutioners side og selvfølgelig fra Parlamentet. Ud fra vores synspunkt er det klart, at der ikke vil være noget væsentligt fremskridt, hvis ikke F&U styrkes mest muligt, og det forhold bør derfor ikke glemmes i det femte rammeprogram.
Hr. formand, denne strategi skal være den første i en række, der efterhånden skal beskæftige sig med brugergrænseflader for de øvrige transportmidler, idet telematiksystemerne for de enkelte transportformer skal indordnes efter en strategi for udvikling af et integreret samlet transportsystem.
På den anden side bør Kommissionen vurdere de omkostninger, som det samlede program fører med sig, så det bliver muligt at vurdere forholdet mellem de bevilgede midler og de forventede praktiske resultater.
Princippet om at få rettet op på territoriale ubalancer må heller ikke negligeres.
Ligeledes bør forskningsprogrammet omfatte udvikling af systemer for telematikbistand ved kørsel i tåge eller udvikling af billige indbyggede håndfri telefoner med GSM-funktioner.
Fællesskabsstrategien bør også styrkes, så der stilles mere telematik til rådighed for sikkerhed i forbindelse med transport af farlige stoffer, som hr. Baldarelli har fremhævet.
Det er påtrængende nødvendigt at forbedre trafikstyringssystemerne i det mindste i Fællesskabets store byer med henblik på - ad telematisk vej - at forbedre mobiliteten i de tæt trafikerede byer. I den forbindelse er det også nødvendigt at sørge for modeller for samarbejde mellem den offentlige og den private sektor.
Og til sidst, hr. formand, skønt det kan synes logisk, må aspektet vedrørende forbrugerbeskyttelse ikke glemmes.

Stockmann
Hr. formand, hr. kommissær, kære kolleger, hr. Baldarellis gode betænkning viderefører vores drøftelse af vejtelematik, som vi indledte i begyndelsen af vores valgperiode. Den aktuelle meddelelse fra Kommissionen adskiller sig fra den daværende i to henseender: På den ene side drejer det sig ikke som dengang om enkeltapplikationer inden for telematikken, men om fællesskabsstrategier og om rammebetingelserne for at anvende telematikken over hele Europa. Det viser, at der i mellemtiden er sket en rivende udvikling på dette område, i det mindste hvad angår vejtelematik.
Dermed har jeg allerede nævnt den anden forskel fra den tidligere meddelelse: Der er her kun tale om telematikapplikationer til én form for trafik, trafikken på vejene, og det er godt, fordi der følger konkrete forslag til handling. Men det er også dårligt, fordi der allerede her som udgangspunkt ikke tænkes i intermodale baner. Når vi i transportpolitikken taler om et integreret samlet transportsystem og dermed mener, at vi kun på den måde kan realisere en mobilitet, der er bæredygtig i længden, anser vi i den sammenhæng to slags integrationer for nødvendige: en kvantitativ integration af de enkelte transportmidler på tværs af de nationale grænser og en kvalitativ integration, nemlig den indbyrdes sammenknytning af transportmidlerne til intermodal transport.
Netop med henblik på det andet aspekt har vi brug for telematikken på en særlig måde. En integration af vejtrafikken alene kunne også vise sig at være negativ for det samlede projekt. Vi forventer derfor snart en strategi og konkrete forslag til handling fra Kommissionen om telematik i den intermodale transport.
Og nu til strategierne for selve vejtelematikken, selv om meddelelsen og betænkningen kommer meget sent, da de fleste allerede er gennemført. For det første vi bifalder strategien om at indføre RDS-TMC-støttede trafikoplysningstjenester, vi forventer ganske vist, at dette ikke kun sker, så det dækker hele Tyskland, men så det dækker hele Europa. Vi forventer ligeledes en parallel strategi for indførelse af det i teknisk henseende bedre DAB-system (digital audio broadcasting).
For det andet: Udvekslingen af trafikdata og oprettelsen af en oplysningsledelse bør fra starten være intermodalt orienteret.
For det tredje: Effekten af memorandummet om understanding i forbindelse med de tekniske normer og driftsprotokoller skal undersøges.
For det fjerde: Bestræbelserne på at gøre ordningerne med hensyn til elektronisk afgiftsopkrævning interoperable skal øges, for her er der brug for politisk handling - i det mindste set ud fra mit synspunkt. Hvis vi kan reducere de såkaldt eksterne omkostninger ved vejtrafikken drastisk ved hjælp af telematik, bør vi også centralt kunne registrere og omlægge de resterende omkostninger.
For det femte: Der er behov for omfattende socioøkonomiske undersøgelser af forholdet mellem brugere og telematikudstyr (brugergrænseflade).
For det sjette: Bestræbelserne på at definere en åben europæisk systemarkitektur halter bag efter udviklingen. Derfor glæder vi os til den næste meddelelse fra Kommissionen om emnet telematik.

Jarzembowski
Hr. formand, hr. kommissær, kære kolleger, det er ligesom en familiefest i aften!
PPE-gruppen støtter udarbejdelsen af rammebetingelser for anvendelsen af vejtelematik, da den især øger sikkerheden på vejene og trafikstrømmen og dermed kan reducere de miljøskader, trafikken forårsager.
Vi siger tak til ordføreren for hans udmærkede betænkning. Men jeg har lige to kritiske bemærkninger: Vi Kristelige Demokrater er af den opfattelse, at for det første skal fordele og ulemper ved indførelsen af »road-pricing « principielt undersøges. For det andet siger vi kategorisk nej til nye gebyrer for at køre ind i byer.
Ad 1: Den elektroniske afgiftsopkrævning, hvor afgiften er afhængig af den strækning, der køres - i vores jargon kaldet »road-pricing « - for godstransport ad landevej eller for privat kørsel i personbiler er måske i teorien mere retfærdig end den vejafgift, der er uafhængig af, hvor meget der køres. Men vi Kristelige Demokrater er bange for, at udgifterne til indførelse og vedligeholdelse af et sådant uhyre stort elektronisk system - gældende for alle 15 lande, hr. Stockmann, det er jeg enig med Dem i, ikke for et eller to - at altså disse udgifter i praksis vil være så kæmpestore for medlemsstaterne, de private vognmænd eller endog den enkelte borger, hvis man også indfører systemet for personbiler, at fordelene ved en sådan »road-princing « i forhold til det nuværende system med betaling for benyttelse af motorveje eller vejafgifter forsvinder. I dette tilfælde ville det være bedre helt at give afkald på »road-pricing «.
Vi Kristelige Demokrater siger under alle omstændigheder kategorisk nej til »road-pricing « i form af en særlig afgift, som skal erlægges af lastbiler eller personbiler, for at køre i byernes centrum.
Allerede i dag er parkeringsafgifterne i byernes centrum, uanset om det er langs fortovskanten eller i parkeringshuse, enormt høje, i hvert fald i mit land - DM to for en halv times parkering i min hjemby Hamburg er da en pris, der vil noget! Derfor mener jeg, at vi virkelig ville overbebyrde forbrugeren, kunden, dersom vi nu oven i købet indfører en »road-pricing « for at køre ind i byernes centrum. Levering af varer til centrum, men også muligheden for at komme til forretningscentrene for de kunder, der kører i egen bil, ville rent faktisk blive ødelagt af høje gebyrer.
På den ene side taler vi altid om, at vi skal sørge for liv i centrum af vores byer. På den anden side fordriver vi bilisterne til forstæderne, til de store indkøbscentre, og de tager ikke længere ind til centrum. Vi ønsker arbejdspladser i centrum, vi vil, at byernes centrum skal være levende og vitalt. Derfor siger vi kategorisk nej til afgifter for at køre ind i centrum!

Papoutsis
Hr. formand, mine damer og herrer, jeg vil på Europa-Kommissionens vegne takke ordføreren, hr. Baldarella, for den fremragende betænkning, han har fremlagt. I lighed med hr. Baldarella erkender vi, hvilken vigtig rolle vejtelematiktjenester spiller i det arbejde, vi alle gør for at gøre vores veje mere sikre, rene, konkurrencedygtige og effektive.
Vejtelematik kan være til gavn for borgerne som enkeltpersoner, for vognmænd og for udrykningstjenester, ligesom den naturligvis kan gavne de offentlige transportmidler, samtidig med at den kan give vores virksomheder muligheder på arbejdsmarkedet og ligeledes bidrage til en mere effektiv udnyttelse af energiressourcerne. Af disse årsager har Kommissionen udarbejdet den meddelelse, vi behandler i dag. Meddelelsen lægger en ramme for udviklingen af et bredt spektrum af vejtelematiktjenester og -systemer på en fleksibel måde og lever således op til behovene på både lokalt plan og fællesskabsplan.
Vi er endvidere enige i, at vejtelematiktjenesterne kun kan blive mere effektive, hvis de indgår i transportstrategier, der tager sigte på konkrete politiske mål. Vejtelematik skal med andre ord være et redskab til gennemførelse af de politiske beslutninger.
Den meddelelse, der blev udsendt i maj sidste år, fastlagde helt konkrete aktioner for de højt prioriterede områder og udpegede desuden aktioner på andre områder. Som mange parlamentsmedlemmer allerede ved efter den udmærkede høring, som Udvalget om Transport og Turisme gennemførte i begyndelsen af året, er hovedparten af de højt prioriterede aktioner allerede gennemført. Vi har f.eks. indgået aftalememoranda på RDS-TMC-området inden for trafikoplysning via radioen og trafikkorridormeddelelser samt udveksling af trafikdata. Disse aftaler er allerede underskrevet af pionererne inden for disse områder.
Hvad angår de arrangementer, som de forskellige organer sætter i værk for at gennemføre ovennævnte memoranda, er der også her sket store fremskridt. Sideløbende med disse organers arrangementer udvikler begivenhederne sig for øjeblikket via de europæiske regionale projekter og de nationale projekter, som finansieres over budgettet for de transeuropæiske transportnet. Og vi er nu begyndt at undersøge andre områder, som hr. Baldarelllis betænkning helt korrekt angiver som væsentlige, såsom information før og under rejsen, offentlige transportmidler og transport med forskellige transportmidler. Vi regner med inden for de kommende uger at udsende en meddelelse om de interoperationelle elektroniske afgiftsopkrævningssystemer i Europa.
De europæiske regionale projekters betydning som drivkraft for udviklingen af vejtelematik anerkendes også i den betænkning, Parlamentet har fået forelagt. Projekterne tager sigte på anvendelse af vejtelematiktjenester i grænseområder og har allerede fået tilslutning fra 12 af de 15 medlemsstater. Deres bidrag er af grundlæggende betydning for vejtelematiksystemets interoperabilitet og for vejtelematiktjenesternes fortsættelse over landegrænserne. De forudsætter trafikkontrol og -styring ved de store vejknudepunkter og også sammensætning af nye ruter, information før rejsen påbegyndes, information under rejsen ved hjælp af variable signaler og RDS-TMC-systemet. Dette forudsætter en grænseoverskridende dataudveksling mellem trafikkontrolcentrene. I forbindelse med visse projekter foregår allerede et samarbejde om interoperationelle elektroniske afgiftsopkrævningssystemer.
Kommissionen er enig i, at der bør fastsættes normer på højt teknisk niveau på området og har derfor givet CEN, Den Europæiske Standardiseringsorganisation, mandat til at påtage sig opgaver på områder, som vi prioriterer højt med henblik på vores mål i denne sammenhæng. Vi har anmodet CEN om at udarbejde et nyt arbejdsprogram, som netop skal afspejle alle disse prioriteter. Og i betragtning af vejtelematikmarkedernes globale karakter vil vi desuden undersøge - også her i samarbejde med CEN - hvorvidt arrangementerne i samarbejdet med ISO om fælles standarder er tilfredsstillende, både hvad angår målene for en transportpolitik og industriens målsætninger. Det står klart, at vejtelematiksystemernes sikkerhed bør være det, vi alle først og fremmest koncentrerer os om, og det er netop årsagen til, at dette prioriteres højst i vores aktioner.
Jeg er således i den heldige situation i dag at kunne meddele Dem, at en operationel gruppe nedsat af Europa-Kommissionen har udarbejdet en liste over principper, og efter en høring vil denne liste blive finpudset, så den kommer til at indeholde mere detaljerede oplysninger om, hvad der præcist kræves. Kommissionen håber at kunne forelægge detaljerede forslag, både for Parlamentet og for Rådet, til hvordan dette kan omsættes i et frivilligt aftalememorandum, en adfærdskodeks, som motor- og udstyrsfabrikanterne samt montørerne kan rette sig efter. Under alle omstændigheder kan jeg forsikre Dem om, at hvis det frivillige system, vi har foreslået, ikke fungerer, vil Kommissionen ikke tøve med at stille nye forslag om lovgivning på området.
En anden vigtig bekymring, der gennemsyrer hele Baldarelli-betænkningen, er, at vejtelematik ikke kun skal være henvendt til de få udvalgte. Kommissionen er helt enig heri. For at undgå dette bør vi imidlertid have et tæt samarbejde med Parlamentet og medlemsstaterne.

Formanden
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 11.30.

Turisme
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A4-0247/98) af Novo Belenguer for Udvalget om Transport og Turisme om Kommissionens rapport til Rådet, Europa-Parlamentet, Det Økonomiske og Sociale Udvalg og Regionsudvalget om Fællesskabets foranstaltninger med indvirkning på turisme (1995-1996) (KOM(97)0332 - C4-0576/97).

Novo Belenguer
Hr. formand, hr. kommissær, mine damer og herrer, den betænkning, jeg i dag fremlægger for Dem, bliver mit sidste parlamentariske initiativ, da jeg desværre i morgen forlader min post og fra nu af overlader udviklingen af en rigtig fælles turistpolitik til Dem.
Kommissionens rapport er kommet i et afgørende øjeblik for Fællesskabets turistpolitik, som er placeret mellem problemerne vedrørende bedrageri i nogle aktioner i begyndelsen af 90'erne og den store udfordring, som starten på et nyt årtusind er. Måske derfor har det været mit ønske som ordfører at fremlægge en betænkning mere ud fra et strategisk synspunkt end ud fra et synspunkt om behørig anerkendelse af Fællesskabets aktiviteter på turistområdet i 1995 og 1996, selvom det bør bemærkes, at aktionerne var talrige og meget varierede.
Kommissionens meddelelse om Fællesskabets foranstaltninger med indvirkning på turisme i 1995 og 1996 blev forelagt Parlamentet i overensstemmelse med artikel 5 i Rådets afgørelse fra 1992 om en EF-handlingsplan for turisme. Jeg vil gøre opmærksom på, at dens gyldighed ophørte den 31. december 1995, og den er ikke blevet fornyet hovedsagelig på grund af manglende retsgrundlag i form af et flerårigt program. Derfor har vi fremsat et ændringsforslag - nr. 9 - som henstiller til Rådet at vedtage en EF-rammepolitik for aktioner i denne vigtige sektor. Under alle omstændigheder foreslås det i beslutningen, at der fortsat forelægges en årlig rapport for Parlamentet vedrørende de fællesskabsforanstaltninger, der berører turismen, og ligeledes en evaluering af aktionerne. Dette giver os mulighed for at gennemføre en årlig forhandling i Parlamentet og udøve demokratisk kontrol med Fællesskabets aktioner i fremtiden.
Jeg vil også gøre rede for de grundlæggende problemer, som efter min mening forhindrer udarbejdelsen af en fællesskabspolitik. For det første de nationale myndigheders manglende vilje til at overdrage Det Europæiske Fællesskab opgaven med at koordinere aktiviteter og støtte turistsektoren. Dette afspejles i afvisningen af Philoxenia-programmet sidste år, hvilket har betydet, at der ikke er retsgrundlag for at finansiere komplementære aktioner på europæisk plan. Vi risikerer nu, at fejlen gentages for 1999. For det andet en manglende tillid, som de nationale regeringer også giver udtryk for i selve Kommissionens tjenestegrene, til at gennemføre et handlingsprogram og især på grund af det bedrageri, der blev opdaget i 1991, Det Europæiske Turistår, og i den sidste handlingsplan. For det tredje betyder mangelen på menneskelige og finansielle ressourcer, at Europa-Kommissionen har meget vanskeligt ved at gennemføre en turistpolitik, som sikrer en god koordinering af de forskellige fælles politikker, der har indvirkning på denne vigtige sektor.
Og til sidst mangelen på planlægning og strategi på langt sigt. Det er skandaløst, hr. formand, hr. kommissær, at Fællesskabets institutioner og medlemsstaterne ikke på nuværende tidspunkt har en fælles holdning til en sektor, der udgør ca. 14 % af BNP og 10 % af arbejdspladserne i Europa. Alligevel mener jeg, at det er det rigtige tidspunkt til at genindføre en fælles strategi for turisme. Under udarbejdelsen af denne betænkning har jeg lige fra begyndelsen talt for en fuldstændig reorganisering af Kommissionens tjenestegrene, som fra det øjeblik vil markere en ny begyndelse for den europæiske turisme, hvor Kommissionens tjenestegrene gives den nødvendige menneskelige infrastruktur for virkelig at kunne føre merværdi til medlemsstaternes og de forskellige regioners aktiviteter. I den forbindelse takker jeg - det kan ikke være anderledes - for Kommissærens meddelelse i sommer om oprettelsen af et direktorat for turisme, der skal bestå af tre enheder under selve Generaldirektorat XXIII, og jeg tror, at vi i de fleste tilfælde eller formelt er enige i de kvalifikationer eller beføjelser, som disse enheder skal have. For det første at garantere samarbejde og systematisk konsultation med andre generaldirektorater, at opretholde nær og permanent kontakt med industrien og med de nationale turistråd, både forudgående og efterfølgende at evaluere fælles aktioner, der har til formål at fremme turismen og at øge informationsstrømmen til turister om alle aspekter af deres rettigheder og pligter som forbrugere. For det andet mener vi også, at det er det rigtige tidspunkt, fordi Kommissionen i juli fremkom med sit offentlige svar på Revisionsrettens særberetning om fortidens formodentlig bedrageriske aktioner. Med forbehold af de retssager, som de nationale domstole skal gennemføre, har Kommissionen identificeret alle de mest problematiske aktioner i den nævnte periode, og det vurderes, at ca. 9 % af alle de aktioner, der blev gennemført eller finansieret fra 1990-1995, kan udvise uregelmæssigheder. Kommissionen meddeler, at den er i gang med at generhverve de midler, der er betalt for meget, og den overdrager sagen til de nationale myndigheder, når det er hensigtsmæssigt. For det tredje har indkaldelsen af ekspertgruppen om turisme og beskæftigelse, der er ledet af kommissæren, været et meget godt initiativ, og vi afventer offentliggørelsen af dens konklusioner og anbefalinger.
Altså, hr. formand, vil jeg holde fast ved og støtte den merværdi, som Det Europæiske Fællesskab kan give turismen i Europa. Det er blot nødvendigt, at medlemsstaterne erkender det.

Wijsenbeek
Hr. formand, jeg kan på Udvalget om Retlige Anliggender og Borgernes Rettigheders vegne gentage de konklusioner, som jeg har draget der, men det gør jeg ikke. Jeg må dog konkludere, at turistpolitikken, og kommissæren ved det ganske udmærket, har været den fælles politiks stedbarn, og det er egentlig mærkværdigt, og det behøver jeg heller ikke at fortælle kommissæren og ordføreren, for turisme er den største arbejdsgiver inden for Fællesskabet og oven i købet en sektor, som i økonomisk svage områder på landet er i stand til at genskabe økonomisk aktivitet. Kort sagt, der hviler et ansvar på vores skuldre om at sørge for, at turistpolitikken virkelig bliver til noget. Det betyder for det første, at vi skal koncentrere os meget mere om kvalitet, og det betyder også, som vi har sagt i vores udtalelse fra Udvalget om Retlige Anliggender og Borgernes Rettigheder, at vi skal gøre noget ved anerkendelsen og den lige vurdering af eksamensbeviser. For det andet, hr. formand, har vi peget på skattepolitikken. Skattepolitikken leder, fordi turismen bliver meget mere grænseoverskridende, til en enorm forstyrrelse af level playing field , især på momsområdet. Jeg giver et eksempel. De såkaldte forlystelsesparker anses i et land for at være
det land, formanden kommer fra. Man opfatter Asterix-parken som et kulturelt sted og pålægger derfor stedet en lav momssats, mens man i andre lande opfatter denne type steder som forlystelsesparker og derfor anvender en høj momssats.
(NL) Efter at have sagt dette, hr. formand, peger jeg til sidst på ændringsforslag 9, punkt 5, hvor ordføreren siger, at et rammeprogram sørger for et juridisk grundlag. Nej, hr. ordfører, det er ikke rigtigt. Rammeprogrammer giver ikke et juridisk grundlag, det er kun artikler i traktaten. Vores udvalg insisterer endnu en gang på, at der optages en artikel om turisme i traktaten.

Torres Marques
Hr. formand, jeg vil gerne lykønske ikke blot ordføreren, hr. Novo Belenguer, men også ordføreren for udtalelsen fra Udvalget om Retlige Anliggender og Borgernes Rettigheder. Begge tilbyder en række konklusioner af største interesse, og klarheden, den gode sammenfatning og forslagenes omfang i hr. Wijsenbeeks udtalelse bidrager efter min opfattelse ganske meget til at nyttiggøre betænkningen.
Det er lykkedes for Dem, hr. kommissær Papoutsis, trods et manglende fast retsgrundlag for turismen, ikke blot at reorganisere turisttjenestegrenene efter de retningslinjer, som Europa-Parlamentet har afstukket, men De fremlægger til stadighed forslag af indlysende værdi for denne for Europa så betydningsfulde aktivitet. Hvis subsidiaritetsprincippet anvendes på denne sektor med henblik på, at hvert land skal opretholde sine særpræg og forskelle, eftersom det er i en søgen efter forskelle, at turisten begiver sig af sted, så bør dette princip dog analyseres nærmere. Sagen er jo, at landene i Den Europæiske Union netop med henblik på at opretholde den enkelte regions særpræg har draget nytte af strukturfondene, særlig til bevarelse af kulturarven.
Skabelsen af euroen og den øgede fri bevægelighed inden for Schengen-området bør udbredes til hele EU, eftersom 90 % af de turister, som disse lande får, kommer herfra. Også i tredjelande svarer det sig at handle på europæisk plan, thi det er lidet effektivt, når det enkelte land kun handler på egne vegne, hvor det, hvis det skete i fællesskab, ville have en meget større virkning og få klart væsentligere resultater for den europæiske turisme.
Jeg vil gerne endnu en gang insistere på det nødvendige i, at traktaterne kommer til at indeholde et fast retsgrundlag for turismen. Indtil da, hr. kommissær Papoutsis, beder jeg Dem bestræbe dem på at samordne de 6 % af strukturfondene, der anvendes inden for turistsektoren, og at benytte hele det aktuelle retsgrundlag til at videreføre Kommissionens indsats til fordel for en øget konkurrenceevne i den europæiske turistindustri.

Bennasar Tous
Hr. formand, hr. kommissær, kære kolleger, jeg vil lykønske hr. Novo Belenguer med betænkningen og med det gode arbejde, han har udført, mens han har været i Parlamentet.
Jeg vil også benytte lejligheden til at nævne den påtrængende nødvendighed af et handlingsprogram, som omfatter alle turismens aspekter, der allerede er identificeret som merværdi for denne sektor på europæisk plan, for med den største respekt for subsidiariteten er det nødvendigt at fremme dens kvalitet og konkurrencedygtighed.
Vi befinder os i et afgørende øjeblik: reformen af strukturfondene og udvidelsen mod øst. Turismen er den industri, der har vist sig at være bedst i stand til at støtte vanskeligt stillede områder ved at skabe økonomisk aktivitet og beskæftigelse. Dens virkninger er yderst frugtbare for den regionale udvikling, såvel i byområder som i landdistrikter og kystområder. Der er meget, vi kan vise og dele med østlandene, så de ikke begår vores fejl, og så de med sammenhæng kan genetablere deres historiske kulturarv og gøre den rentabel med sigte på turistaktiviteter. Dette, mine damer og herrer, er merværdi.
Alle ansvarsbevidste europæere er bevidste om og sætter pris på behovet for, at turismen er bæredygtig, og rejsemålene er rene. Vi går ind for miljøbeskyttelse. I dag opnås kvalitet i turismen ikke, hvis ikke der tages højde for miljøfaktoren: integrerede planer, integrerede hoteller, ingen udledning, vandrensning, kontrol med fast affald, ren energi og indgriben over for atmosfærisk, akustisk og visuel forurening.
Turismen i Europa kulminerer en lang proces, som munder ud i parametrene kvalitet/pris og konkurrencedygtighed hos SMV. Nogle lande styrker den kulturelle turisme, andre land-, sol-, strand-, sports-, handels-, ungdoms- eller seniorturisme. Men alle forsøger at variere udbuddet, bryde med årstiderne og skabe beskæftigelse. Merværdi er at fremme kvaliteten af uddannelsen og udvekslingen af erfaringer. Merværdi er nye teknologier anvendt på turismen vedrørende reservationssystemer eller databaser med rejsemål.
Vi lykønsker Kommissionen med, at den tilskynder til organiseringen af en konference om euroens indvirkning på turistsektoren for at fremme overgangsstrategierne for virksomheder og forbrugere. Euroen begunstiger turismen og Europa som rejsemål.
Vi afventer utålmodigt rapporten fra »vismandsudvalget«, og vi støtter kraftigt fortsættelsen af aktionerne til bekæmpelse af sexturisme. Alt det nævnte, kære kolleger, er merværdi. Vi skal informere og overbevise Rådet. Jeg mener, at vi har stof nok til at fremlægge et handlingsprogram, som er det retsgrundlag, der modtages med entusiasme af medlemsstaterne. Jeg håber, at Rådet har tanke på fremtiden.

Tamino
Hr. formand, først vil jeg gerne sige, at jeg bifalder betænkningen af hr. Novo Belenguer, og jeg mener, at det er nogle meget vigtige oplysninger, han har givet Parlamentet. Jeg tror navnlig, at det er rigtigt at understrege, hvordan turismen er flettet sammen med mange andre af de sektorer, der hører under Den Europæiske Unions kompetence. Selvom det er sandt, at der er et problem som følge af mangelen på et klart retsgrundlag, er det således også sandt, at turismen er forbundet med mange andre aktiviteter og sektorer, hvis retsgrundlag er klart nok.
Problemet med det manglende retsgrundlag eksisterer dog stadig, og derfor skal der findes en løsning. Som bekendt blev der desværre ikke fundet nogen tilfredsstillende løsning på regeringskonferencen i Amsterdam, og vi kan se konsekvenserne heraf i og med, at Philoxenia-programmet fra 1996 endnu ikke er blevet vedtaget, eftersom der mangler et retsgrundlag og således også en budgetpost til dette.
Med hensyn til alle disse situationer mener vi, at man bør gøre en indsats for endelig at nå frem til et retsgrundlag, til et passende program og til nogle passende budgetposter, og at man også fuldt ud bør anerkende turismens problemer. For vi Grønne betyder det, at man skal sige nej til en turisme, der er ødelæggende for området, nej til en turisme, der i mange tilfælde har fyldt området med cement, men ja til en bæredygtig turisme i harmoni med miljøet.
Vi Grønne har derfor indgivet nogle ændringsforslag, og jeg vil især gerne fremhæve det ændringsforslag, der tager sigte på, at man ved bedømmelsen af turismen tager højde for de enkelte turistområders belastningskapacitet, samt forslaget om et miljømærke, ecolabel , til turistlokaliteterne og deres strukturer. På denne måde kan vi klart angive, hvordan turismen også kan blive en del af den bæredygtige udvikling.

Schifone
Hr. formand, jeg har været medlem af regionen Campanias turistudvalg i tre år, og i løbet af denne periode har man fra flere sider hævdet, at turismen er en vigtig udviklingsfaktor, og at den er væsentlig for den økonomiske aktivitet. Desværre har jeg aldrig set denne bevidste erklæring blive fulgt op af nogen konkrete administrative eller lovgivningsmæssige aktioner eller af nogen økonomisk støtte.
Også udvalget anerkender i sin betænkning turismens betydning, såvel med hensyn til beskyttelsen og udnyttelsen af landskabet, historien og kulturen som med hensyn til den økonomiske fremgang og beskæftigelsesmulighederne. Alligevel har vi på europæisk plan denne situation med en manglende anerkendelse af turistsektorens aktiviteter.
Det er efter min mening nødvendigt at gøre en øjeblikkelig indsats på tre vigtige punkter, som også blev fremhævet i betænkningen og i vores kollegers indlæg. For det første skal vi fastlægge det retsgrundlag for turismen, som skal gælde på europæisk plan. Her mangler vi et afsnit i Maastricht-traktaten, og der nævnes heller ikke noget om det i Amsterdam-traktaten. For det andet skal vi gøre en indsats for, at der ved den næste revision af traktaten bliver indføjet et særligt afsnit, sådan som det også blev fastlagt under De Europæiske Dage i Napoli i 1996.
Endelig skal der oprettes et særligt Generaldirektorat for turisme, og der skal gøres en indsats for, at der ved reformen af strukturfondene bliver lagt særlig vægt på de integrerede projekter, hvor turismen betragtes som et udviklingsskabende og miljøbeskyttende element, og hvor man udnytter turismens udviklingsmuligheder.

Schierhuber
Hr. formand, hr. kommissær, mine damer og herrer, turismen udgør en vigtig erhvervssektor i Den Europæiske Union. Også i forbindelse med jobskabelse er turismen af betydning. Jeg vil gerne her gøre opmærksom på, at ikke kun turismen i by- og kystområder er vigtig, men at især også turismen i landdistrikter er vigtig. Her resulterer den i ekstra indkomster, og dermed støttes også den regionale udvikling. Naturligvis skaber den også arbejdspladser, og det nyder hele regionen godt af. Det er den bløde turisme, der skal prioriteres højst her.
Den Europæiske Union skal udarbejde en egnet ramme om den fremtidige udvikling af en politik på turistområdet, således som det også allerede drøftes i Philoxenia-programmet. Det ville endvidere være positivt at forelægge en hvidbog nu i tilknytning til grønbogen og fastlægge en fremtidig strategi, ikke en harmonisering af turistpolitikken, men en strategi. Det er vigtigt at bevare de specifikke individuelle skikke og traditioner og støtte dem i deres egenart. En god uddannelse af dem, der er beskæftiget i turisterhvervet, skal efter min mening virkelig prioriteres meget højt.
Til slut vil jeg endnu en gang i Europa-Parlamentet strengt fordømme sexturismen. Jeg opfordrer Kommissionen til at gøre alt, hvad der står i dens magt, for at bekæmpe den og omsider få sat en stopper for denne virkelig uværdige form for turisme!

Linser
Hr. formand, som repræsentant for et af de lande i Unionen, der har den største turisme, vil jeg gerne sige et par ord om den fremragende betænkning. I Østrig stammer immervæk 6 % af vores bruttonationalprodukt fra den internationale turisttrafik. Det konkurrencemæssige pres på den østrigske turisme, der kommer fra udbydere af særdeles billige rejser til egne med et gunstigt klima, er enormt. Virksomhederne står over for en helt ukoordineret og ineffektiv turistpolitik fra Unionens side. Der findes ingen samlet plan for turismen. Philoxenia-programmet, der absolut indeholder gode tiltag, er allerede to gange blevet forkastet af Rådet. Efter min mening skulle et sådant handlingsprogram tage hensyn til subsidiaritetsprincippet og trække reklamen for enkelte regioner frem i forgrunden, for jeg tror, at det er den bedste måde at vinde kunder fra tredjelande på til det europæiske marked.
I betænkningen opfordres budgetmyndigheden til i 1999 at stille et budget til rådighed, der fungerer med henblik på direkte fællesskabsforanstaltninger. Artikel B5-325 i budgettet er den eneste, hvor der explicit tales om foranstaltninger til fremme af turismen. Deraf fremgår, at denne artikel, der med sine til dato sølle ECU 2 millioner jo knap nok eksisterer, ifølge Rådets og Kommissionens forslag skal skæres yderligere ned. Det er utroligt, når man tænker på, at Kommissionen betegner turismen som en af de fem erhvervssektorer med det største potentiale til jobskabelse.
Støtten afvikles via strukturfondene og forskellige fællesskabsinitiativer, som ikke primært er udarbejdet med henblik på turismen. Som Kommissionens rapport viser, er en uretfærdig fordeling af pengene en konsekvens, som stiller bl.a. Østrig meget ugunstigt.

Mendes Bota
Hr. formand, turismen i Den Europæiske Union har ikke sin egen lovgivning. Da traktaterne er gået uden om den, har den ikke noget fast retsgrundlag. Da den ikke har noget retsgrundlag, er der heller ingen aktioner specifikt rettet mod den: Philoxenia-programmet ligger stadig i mølposen. Derfor har den ikke noget budget: Budgetforslaget var magert, og Budgetudvalget påtog sig at afmagre ændringsforslaget fra Udvalget om Transport og Turisme, selv når det blot drejede sig om den beskedne sum af ECU 3, 5 millioner for 1999.
Hvordan kan det være, at turismen, når nu det enstemmigt anerkendes, at den er særdeles betydningsfuld for Den Europæiske Union, hvad angår beskæftigelse, økonomisk aktivitet, investeringer og bæredygtig udvikling, ikke har fortjent så meget som en lille bitte paragraf i Amsterdam-traktaten? Hvad er det dog for en undergravende aktivitet for den europæiske integrationsproces, der er lænket til regelen om enstemmighed i Ministerrådet, selv når det drejer sig om at beslutte en eller anden aktion af mindre betydning? Hvorfor er det mon, at Rådet, når det nu drejer sig om en sektor, der berører et stort antal andre sektorer på tværs, lige fra transport til miljø, fra regionalpolitik til beskæftigelse, fra handel til landbrug og landdistrikter, nægter den blot den ringeste institutionelle værdighed, men i stedet forviser turismen til et mørkt og skamfuldt hjørne på loftet i GD XXIII?
Jeg ved, at subsidiaritetsprincippet skal være reglen. Vi ved alle, at regionalpolitikken har støttet projekter til fremme af turismen for perioden 1994 til 1999, til en værdi af ECU 9 milliarder, men dette må ikke tjene til undskyldning for fraværet af en EU-handlingsplan for turisme, fordi der findes jo områder, hvor der skabes merværdi for Fællesskabet, i kraft af promovering uden for EU, sker nedbringelser af sæsonafhængighed, samordning af turismerelaterede aktioner i de forskellige programmer og politikker, skatteharmonisering og harmonisering af turiststrukturerne, sikkerhed og forbrugerinformation for turister.
En institutionel opprioritering af turismen forudsætter, at den bliver budgetmæssigt synlig. Det er nu op til de politiske grupper i Parlamentet i samdrægtighed at sørge for, at denne irrationelle situation med en nulgrundlagsturisme ikke fortsætter.

Cornelissen
Hr. formand, der er gode og dårlige nyheder i forbindelse med turismen i Den Europæiske Union. Jeg begynder med de gode nyheder. Indførelsen af euroen gør turisme og rejser i »Euroland« nemmere og billigere. Jeg har regnet ud, at man på en 14-dags ferie i Den Europæiske Union får en dag ekstra gratis takket være euroen. En anden god nyhed er, at alt peger mod, at turisme og rejser i de kommende år bliver vækstsektor nummer et, selvom de mindre gode økonomiske udsigter gør væksten mindre spektakulær end først antaget.
Nu de dårlige nyheder. Krisen i Asien og Rusland vil have en negativ effekt på antallet af turister til Europa fra de lande. Samtidig tiltager konkurrencen fra disse lande på grund af devalueringen af deres møntenhed. Jeg tænker især på kongresturismen. Man vil i de lande få mere for færre penge. Mit spørgsmål er: Hvad er Kommissionens svar på denne udvikling? Det er yderst vigtigt, at der udvikles en strategi, der bevirker, at Europa kan profitere tilstrækkeligt af den forventede vækst. Strategiens stikord skal være: Kvalitet og styrkelse af den europæiske turistindustris konkurrenceevne, især inden for SMV. Med henblik på dette slår jeg til lyd for en ensartet lav momssats for turisme. For turisme kan skaffe mange arbejdspladser. Det skal i højere grad dreje sig om varig turisme.
Mit andet spørgsmål er derfor: Hvordan er DG XXIII indblandet i brugen af de betydelige beløb fra de regionale fonde til gavn for turismen? Mit sidste spørgsmål er, hr. formand: Hvordan vurderer Kommissionen chancerne for at få godkendt Philoxenia endnu i år, i lyset af det østrigske formandskabs energiske indsats?

Vaz da Silva
Hr. formand, hr. kommissær, ærede medlemmer, Europa bør hævde sit særpræg inden for turismen, som det er ved at gøre det med informationssamfundet. Den europæiske turisme må stadig mere være en kvalitetsturisme. Der findes et europæisk turismekoncept, der forbinder den snævert med fremme af miljø, kultur, regional udvikling, sundhed, sikkerhed og velfærd.
Novo Belenguer-betænkningen opfordrer til en europæisk turistpolitik og dét på glimrende vis. En sådan politik bør på den ene side bestå i inden for Kommissionen at skabe en struktur, der kan gennemføre undersøgelser, sammenligne statistikker, fremme faglig uddannelse, stimulere til innovation og befordre samarbejdsnetværk og på den anden side stimulere til samordningsstrukturer i medlemsstaterne, der kan sørge for, at Europa bevarer sin førende position som turistmål. Det seneste eksempel, dannelsen af nettet »Europa Traditionae Consortium« til fremme af turismen i private hjem med stor tradition, er blot ét eksempel på et fælles initiativ på privat grundlag, der peger i den rigtige retning, men som vil forblive en dråbe i havet, hvis det ikke bliver udbredt og mangfoldiggjort.
Den Europæiske Union kan og bør have en rolle at spille, såvel med hensyn til fremme af samarbejdsnetværk som i faglig uddannelse inden for området, der skal bibringes bevidsthed om de fordele på mellemlangt og langt sigt, som sektoren selv vil have af en bæredygtig turisme, der respekterer naturen og kulturarven.
Hr. formand, hvis Rådet stadig tøver med at gøre turistpolitikken til et fælles EU-anliggende, skal man blot se på de virkninger, som det vil have for sektorens konkurrencedygtighed i Europa og for udviklingen af dets fjerntliggende regioner ikke at gøre det. Under de gældende vilkår med øget konkurrence kan fraværet af samordnede aktioner og en fælles politik vedrørende mobilitet for turisterhvervet, forbedring af kommunikation og marketing, med andre ord en hurtig opkvalificering af sektoren generelt, betyde et tab af førerposition, der kan være vanskelig at genvinde.

Santini
Hr. formand, da jeg er den sidste taler, vil jeg komme ind på nogle emner, som de andre talere kun lige har strejfet, og navnlig på nogle emner, der vedrører denne sektors betydning for økonomien og beskæftigelsen.
Ifølge statistikkerne er turismen i dag den tredjestørste industri i verden, kun overgået af olieindustrien og bilindustrien. Ifølge de samme statistikker vil turismen i år 2000 være den største industri i verden. Man har nogle tal, som underbygger denne påstand. Fra 1990 til 1995 steg turismeindtægterne med 8, 5 %. I 1996 lå de på USD 400 milliarder, og i år 2000 vil de beløbe sig til USD 700 milliarder. I dag tegner turismen på verdensplan sig for 12, 5 % af bruttonationalproduktet, og ifølge statistikkerne vil dette tal i år 2007 stige til 12, 8 %. Lidt flere tal: I Den Europæiske Union er 19, 1 millioner mennesker i dag beskæftigede inden for turistbranchen, og det svarer til 12, 8 % af det samlede antal arbejdspladser. 65 % af disse stillinger beklædes af kvinder. I år 2007 vil der være 1, 8 millioner flere arbejdspladser.
Dette er således det økonomiske størrelsesforhold for en sektor, der er i fremgang, men som Europa og institutionerne endnu ikke lader til at tillægge den betydning, den fortjener. Selvom vi har subsidiaritetsprincippet, der forbliver et hensigtsmæssigt princip på nationalt plan, mener jeg dog godt, at man også kan indføre - eller forene dette med - en europæisk form for turistfremme. Lad os gøre propaganda for vores gamle Europa for at forsvare os mod den enhedspropaganda, som USA og visse lande i Østen efterhånden gør. Denne konkurrence eksisterer som følge af globaliseringen. Vi har grundene til at gøre propaganda for Europa, men vi mangler pengene, nemlig ECU 10, 5 milliarder. I min region er vi 450.000 indbyggere. Jeg ved godt, at vi har Gardasøen og Dolomitterne at byde på, men vi bruger alene ECU 7 millioner, og det er næsten lige så meget som hele Europa. Det kunne måske være et eksempel til efterfølgelse!

Papoutsis
Hr. formand, mine damer og herrer, jeg vil indlede med at takke ordføreren, hr. Novo Belenguer, for hans detaljerede betænkning og hr. Wijsenbeek for udtalelsen fra Udvalget om Retlige Anliggender og Borgernes Rettigheder. Betænkningen sender et vigtigt budskab, nemlig at tiden er inde til, at vi griber til handling for at gøre fællesskabsaktionerne vedrørende turisme mere effektive og samtidig øger turismens bidrag til realiseringen af Unionens mål. Naturligvis skal vi også sikre os, at der findes passende midler hertil. For hvis budgetposten for turisme mangler konkrete midler, vil det medføre alvorlige praktiske begrænsninger. Jeg er optimistisk, hvad angår det østrigske formandskabs indsats. Jeg tror, det kommer til at bære frugt, så vi får en aftale om det nødvendige Philoxenia-program inden for de næste måneder. Jeg vil nu tillade mig ganske kort at nævne de grundlæggende prioriteter, som De har gjort opmærksom på i beslutningsforslaget, og som flere medlemmer også har omtalt i deres indlæg. For det første er jeg enig i, at beskæftigelse, undervisning og uddannelse spiller en rolle i forbindelse med aktiviteter vedrørende turisme. Efter den europæiske konference om turisme og beskæftigelse i Luxembourg nedsatte vi som bekendt en gruppe på højt niveau, hvis opgave var at undersøge, hvordan turismen bedst kan bidrage til beskæftigelsen.
Den første fase af denne proces er ved at være afsluttet, og jeg vil i løbet af de næste uger modtage gruppens anbefalinger. Min hensigt er, at Kommissionen sidst på året sender en meddelelse til Europa-Parlamentet og Rådet med en samlet vurdering af rapporten og en redegørelse for de retninger, fremtidige aktioner skal gå i.
For det andet er der spørgsmålet om turistsektorens modernisering og forbedring af konkurrencedygtigheden, især hvad angår de små og mellemstore virksomheder knyttet til turistaktiviteter. Jeg er helt enig i, at anvendelsen af ny teknologi og det indre markeds regelmæssige funktion er nødvendige forudsætninger for, at den europæiske turistsektor kan bevare sin nuværende stærke konkurrencemæssige position på verdensmarkedet. Derfor tror jeg også, det er på sin plads at tage et initiativ, som lægger grundlaget for udvikling og formidling af knowhow inden for informationsteknologi i turistbranchen. Og Kommissionen undersøger nu, hvilke konkrete behov og aktioner der er nødvendige for turismen, og som bør tages i betragtning i forbindelse med gennemførelsen af det femte program for forskning og teknologisk udvikling.
For det tredje er der euroens indførelse og de udfordringer, turisterne og virksomhederne hermed står overfor. Som bekendt gennemførte vi en bred høringsproces i forbindelse med de forberedende foranstaltninger forud for indførelsen af euroen. I denne høring deltog banker, kreditinstitutter, turisterhvervsfolk og naturligvis også forbrugersammenslutninger. Resultaterne af dette arbejde vil blive fremlagt på den konference, der afholdes i Bruxelles den 18. oktober. Forbrugervenlige håndbøger for turistbranchen er under udarbejdelse og vil være færdige ved årets slutning.
For det fjerde er der den reform af strukturfondene, der foreslås i Agenda 2000, og de muligheder, dette kan give for fuld udnyttelse af det turistmæssige potentiale i de mindre begunstigede egne af Europa, og måske også i områder i tilbagegang. Inden for rammerne af strukturfondene udarbejder medlemsstaterne planer og gør opmærksom på deres sektorale prioriteter. Vi kan ikke gennemtvinge investeringer med relation til turisme i medlemsstaterne og regionerne: Men erfaringen viser, at næsten alle de relevante områder inden for strukturfondene har medtaget projekter, der vedrører turisme og turistprogrammer. Anvendelsen af de nye regler for strukturfondenes virke giver imidlertid de pågældende randområder og nationale myndigheder mulighed for at evaluere og revidere deres planer for udvikling af turismen og på denne måde finde sammenhængende foranstaltninger til forbedring af turistinfrastrukturen samt kvaliteten af de tjenesteydelser, der er knyttet til turismen i disse områder.
For det femte er der princippet om bæredygtighed i forbindelse med udviklingen af turismen. Jeg er enig med Dem i, at turismen ikke vil kunne udvikles, hvis princippet om bæredygtighed ikke overholdes fuldt ud. Jeg er endvidere enig i, at fællesskabsmidler skal anvendes i bredere udstrækning inden for turismen for at beskytte miljøet og for at beskytte og fremme Europas kulturarv. Vi bør sammen med medlemsstaterne sørge for, at resultaterne af visse prisværdige, tidligere projekter på området udbredes mere. Endelig er der den samlede overvågning, evaluering og udarbejdelse af rapporter om fællesskabsaktionerne med indvirkning på turismen. Jeg er enig med Dem i, at disse rapporter er et middel til at forbedre gennemsigtigheden, et middel til at fremme den demokratiske kontrol med fællesskabsaktiviteterne. Derfor kan jeg også gå med til, at bestemmelserne vedrørende udarbejdelsen af disse rapporter fortsat skal gælde.
Til sidst vil jeg benytte lejligheden til at informere Dem om udviklingen med hensyn til de administrative spørgsmål, da dette er noget, der berøres i henstillingerne i det beslutningsforslag, Parlamentet har fået forelagt. Vi har for ganske nylig oprettet, ikke en afdeling, heller ikke en arbejdsgruppe, men et direktorat under Generaldirektorat XXIII. Et direktorat for koordinering af fællesskabsforanstaltninger og samordnede aktioner vedrørende turismen. Direktoratet består af tre operationelle enheder, der beskæftiger sig med henholdsvis politiske spørgsmål, konkurrencespørgsmål og spørgsmål vedrørende bæredygtighed.
Inden jeg slutter, vil jeg også gerne nævne fællesskabsaktionen til bekæmpelse af børnesexturisme. Takket være Deres støtte og især takket være budgetmyndighedens beslutning om at indføre en speciel post i budgettet er der sket en meget væsentlig fremgang, hvad angår information af offentligheden om dette problem.
Vi fortsætter vores initiativer i denne retning, og henimod slutningen af året vil jeg kunne forelægge Parlamentet en beretning om, hvad der er sket på området i løbet af de sidste to år.
Til sidst vil jeg endnu en gang rose hr. Novo Belenguer for hans arbejde samt takke alle Parlamentets medlemmer, fordi de holder fast i, at turismen er og fortsat vil være en stor og dynamisk sektor, som bør støttes af Fællesskabet, måske endnu mere aktivt end hidtil.

Cornelissen
Hr. formand, jeg takker kommissæren for svaret. Jeg har dog ikke fået svar på mit spørgsmål om, hvordan han vurderer chancerne for at få Philoxenia godkendt allerede i år, i lyset af det østrigske formandskabs energiske indsats. Jeg vil også gerne benytte mig af denne lejlighed, hr. formand, til at udtrykke min respekt for, at der stadigvæk er en repræsentant fra Rådet til stede under vores debatter, selvom det er sent. Sådan skal det også være, men alligevel tak for det.

Papoutsis
Hr. formand, jeg kan forsikre Dem om, at det østrigske formandskab har indledt bestræbelser i denne retning og stillet et kompromisforslag med idéer, som jeg tror stemmer helt overens med ånden i Philoxenia-programmet. Det har som udgangspunkt anvendt det kompromis, som blev foreslået af det luxembourgske formandskab, og det østrigske formandskab er nu i forhandlinger med de øvrige medlemsstater. Der er imidlertid endnu ikke kommet en ny regering i Tyskland efter valget, og derfor er vi i venteposition, indtil vi kan forhandle med den nye tyske regering, idet Tyskland som bekendt er det eneste land, hvis vi ser bort fra nogle enkelte problemstillinger rejst af Det Forenede Kongerige, der går imod en vedtagelse af Philoxenia-programmet.
Jeg håber, at disse forhandlinger vil blive kronet med held. Og jeg håber oprigtigt, at Rådet (turist), som det østrigske formandskab har sammenkaldt i begyndelsen af december, bliver i stand til at godkende Philoxenia-programmet. Under alle omstændigheder håber jeg også på Europa-Parlamentets aktive støtte til gennemførelsen af disse bestræbelser.
Europa-Parlamentet, Det Økonomiske og Sociale Udvalg, Regionsudvalget, hele den europæiske turistsektor, samtlige instanser med virke inden for turismen og 14 ud af de 15 medlemslande går ind for dette program. Jeg mener også, det er på tide, at Philoxenia-programmet gøres til retsgrundlag for et flerårigt program for turisme.

Formanden
Jeg vil gerne benytte lejligheden til at takke hr. Novo Belenguer, som hermed har fremlagt sin sidste betænkning, og ønske ham god vind fremover med de nye opgaver, han vil kaste sig ud i, når han forlader dette hus.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 11.30.
(Mødet hævet kl. 23.40)

