Genoptagelse af sessionen
Formanden
Jeg erklærer Europa-Parlamentets session, der blev afbrudt den 18. september 1998, for genoptaget.

Arbejdsplan
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er fastsættelse af arbejdsplanen.
Det endelige forslag til dagsorden, som det blev opstillet af Formandskonferencen i overensstemmelse med forretningsordenens artikel 95, er omdelt.
(Arbejdsplanen fastsattes uden ændringer)

Formanden
Jeg giver ordet til fru van Bladel, som har en bemærkning til forretningsordenen.

Van Bladel
Hr. formand, jeg henviser til artikel 42, stk. 5. Den 3. august stillede jeg en prioriteret skriftlig forespørgsel til Kommissionen om den truende krig i Angola. For svaret gælder officielt en frist på tre uger. Nu hvor 70 medlemmer af oppositionen er suspenderet, og hvor der i fredags blev begået et væbnet attentat mod oppositionslederen Chivu Kuvuku, som overlevede det, ligesom attentatet i 1992 og nu, hvor parlamentsmedlemmer i Luanda angribes, synes jeg, at det er Parlamentets opgave at protestere. I den portugisiske presse har jeg læst, at Lissabons borgmester gør alt for at beskytte denne oppositionsleders liv.
Hr. formand, jeg anmoder Dem om på vegne af medlemmerne af Parlamentet at protestere over for regeringen og frem for alt anmode Kommissionen om at besvare min forespørgsel. Tak, fordi De gav mig mulighed for at sige dette.

Formanden
Jeg har noteret Deres prioriterede forespørgel. Vi vil undersøge det, så vi kan svare Dem hurtigst muligt.

Ophævelse af Le Pens parlamentariske immunitet
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A4-0317/98) af Wibe for Udvalget for Forretningsordenen, Valgs Prøvelse og Medlemmernes Immunitet om anmodning om ophævelse af Jean-Marie Le Pens parlamentariske immunitet.
Jeg giver ordet til hr. Fabre-Aubrespy.

Fabre-Aubrespy
Hr. formand, undskyld, men resultatet af den afstemning, der fandt sted i Udvalget for Forretningsordenen, nævnes ikke i hr. Wibes betænkning. Jeg mener imidlertid, at udvalgets medlemmer enstemmigt anmodede om en afstemning ved navneopråb. Jeg vil gerne vide, hvorfor dette ikke fremgår af betænkningen. Hvorfor fremgår afstemningen ved navneopråb, der pr. definition er en offentlig afstemning, ikke af hr. Wibes betænkning?

Formanden
Jeg giver straks ordet til formanden for udvalget. Jeg minder Dem om, at de afgørelser, Udvalget for Forretningsordenen, Valgs Prøvelse og Medlemmernes Immunitet træffer i immunitetsspørgsmål, træffes for lukkede døre. Der kan altså ikke være tale om offentliggørelse, før udgivelsen af betænkningen.
Hr. formand for Udvalget for Forretningsordenen, De har ordet.

Fayot
Hr. formand, det er rigtigt, at der blev anmodet om en afstemning ved navneopråb under afstemningen om hr. Wibes betænkning, som foregik for lukkede døre. Denne anmodning blev støttet af det antal parlamentsmedlemmer fra det pågældende udvalg, som fastsætter forretningsordenen. Man foretog derfor denne afstemning ved navneopråb, og resultatet fremgår af betænkningen, det vil sige den nøjagtige opgørelse over kolleger, der stemte for, imod eller som afstod fra at stemme. Jeg mener ikke, at der er grund til at oplyse om navnene på de kolleger, som deltog i afstemmningen ved navneopråb. Det er resultatet af afstemningen, der er vigtig, og jeg kan i øvrigt ikke se nogen bestemmelser i forretningsordenen, der tvinger os til at offentliggøre navnene på de kolleger, der udtalte sig. Dette er mit synspunkt, og jeg tror nu, at vi kan gå over til forhandlingen om hr. Wibes betænkning.

Formanden
Naturligvis. Jeg vil tilføje til hr. Fabre-Aubrespys indlæg, at resultatet af afstemningen ved navneopråb fremgår af referatet fra forhandlingen i Udvalget for Forretningsordenen. Så under alle omstændigheder kan medlemmerne af udvalget læse dette referat og således få kendskab til resultatet.

Wibe
Hr. formand, denne betænkning er udarbejdet på baggrund af en anmodning fra den offentlige anklager i München om ophævelse af Le Pens parlamentariske immunitet. Anmodningen vedrører udtalelser fremsat af Le Pen på en pressekonference i december 1997.
Der findes to retningslinjer, som Parlamentet skal følge ved en beslutning om ophævelse af den parlamentariske immunitet. Den første findes i forretningsordenen og regulerer den formelle procedure, det vil sige, hvordan vi går til værks. Den anden findes i protokollen fra 1965 vedrørende De Europæiske Fællesskabers immuniteter, og den handler om det enkelte tilfælde, det vil sige, hvad immuniteten skal omfatte.
Hvad angår den første del, altså den formelle behandling, så mener jeg at kunne sige, at udvalget omhyggeligt har sørget for at have det formelle i orden. Vi har kontrolleret, at anklagemyndigheden er den korrekte og kompetente myndighed i Tyskland til at fremsætte denne anmodning. Vi har kontrolleret, at anmodningen er gået via det tyske justitsministerium. Vi har endvidere hørt Le Pen, vi har diskuteret sagen i udvalget, og vi har stemt om sagen. Jeg kan således forsikre parlamentsmedlemmerne om, at den formelle behandling af denne sag er helt korrekt.
Hvad angår den konkrete sag, så er det meget vigtigt, at vi ikke tager stilling til skyldspørgsmålet. Spørgsmålet om, hvorvidt Le Pen har fremsat disse udtalelser, eller om han har leveret en anden version, er helt irrelevant for vores stillingtagen. Det er også helt irrelevant, om der i andre lande findes en pendant til den tyske lov, der her påberåbes, om loven er rimelig, om de retslige konsekvenser er for strenge eller for milde - alle disse spørgsmål er helt irrelevante. Det eneste, der har betydning for vores stillingtagen, er, om selve anklagepunktet falder inden for rammerne af det, der forbindes med vores immunitet. Hr. formand, der kan muligvis gøres en undtagelse fra dette princip, hvis det drejer sig om en åbenbar politisk forfølgelse af et parlamentsmedlem. Hvis det f.eks. i dette tilfælde kunne bevises, at Le Pen ikke befandt sig på det pågældende sted på det pågældende tidspunkt, men at han i stedet var i Argentina, så kunne vi have sagt, at der var tale om politisk forfølgelse, og så skulle vi ikke have behandlet sagen. Men det er nok helt klart, at der i dette tilfælde kan være begrundet mistanke om, at Le Pen er kommet med de påståede udtalelser.
I dette tilfælde er der den særlige omstændighed, at udtalelserne er fremsat i et andet land end Le Pens hjemland. De blev fremsat i Tyskland, men Le Pen er fransk statsborger. Man kan så spørge, om ikke artikel 10 i protokollen, ifølge hvilken medlemmerne under Europa-Parlamentets sessioner skal nyde immunitet på en anden medlemsstats område, er relevant i dette tilfælde. Det er imidlertid helt indlysende, at dette punkt ikke kan betyde en generel immunitet for alle parlamentsmedlemmer i forbindelse med eventuelle lovbrud på en anden medlemsstats område. Lad os f.eks. antage, at et parlamentsmedlem blev anklaget for et mord i en anden medlemsstat. Så ville det være indlysende at hæve immuniteten.
Selve kernen, den absolutte kerne, i hele immunitetslovgivningen findes i artikel 9 i protokollen. Her fastsættes det, at »Europa-Parlamentets medlemmer kan hverken eftersøges, tilbageholdes eller retsligt forfølges på grund af meningstilkendegivelser eller stemmeafgivelser« - og så kommer det helt centrale - «under udøvelsen af deres hverv«. Det betyder, at immuniteten kun er et privilegium, der tildeles os parlamentsmedlemmer, for at vi kan udøve vores hverv. Det betyder, at vi skal nyde immunitet for sager, der har direkte eller indirekte tilknytning til vores hverv som medlemmer af Europa-Parlamentet.
Det afgørende spørgsmål, hr. formand, er nu: Kan denne udtalelse ved en pressekonference siges at falde ind under udøvelsen af et parlamentsmedlems hverv? Jeg og resten af udvalget siger helt klart, at der var tale om en kommerciel præsentation af en bog. Det havde intet at gøre med Le Pens mandat som medlem af Europa-Parlamentet. Af den simple grund bør vi i dette tilfælde ophæve immuniteten.

Rothley
Hr. formand, De Europæiske Socialdemokraters Gruppe anbefaler at stemme for betænkningen og at ophæve vores kollega Le Pens immunitet. Han kaldte gaskamrene en historisk detalje. Det er strafbart i henhold til tysk lov. Hvis Parlamentet ophæver immuniteten, vil han blive anklaget. Han vil blive indstævnet, og hvis han ikke møder op i retten, vil han, hvis han nogensinde betræder Forbundsrepublikken Tysklands territorium igen, blive arresteret.
I henhold til tysk ret er det ikke kun strafbart at benægte Auschwitz, men også at bagatellisere det. Den tyske lovgivning vil beskytte sandheden, sandheden om den mest rædselsfulde epoke i vores historie! Vi må se afskyen i øjnene. Kun sådan vil det ikke gentage sig. Derfor er dette strafbart i henhold til tysk straffelov. Alene sandheden vil gøre os frie, og derfor kæmper vi, når vi kæmper mod folk som hr. Le Pen, for vores egen fremtid.
Det er ikke sandt, at denne strafferet begrænser ytringsfriheden. Denne historiske sandhed er et stykke lovbeskyttet gode, som det gælder om at beskytte, og det er en generel lov. Det er ligeledes heller ikke sandt, at forskningsfriheden begrænses. Vi har i de seneste år haft en - jeg vil ikke kommentere det yderligere - lang vedvarende strid mellem historikere. Heller ikke forskningsfriheden bliver begrænset af denne lov. Vi ønsker frem for alt at beskytte unge mod personer, der forfalsker historien, og mod politiske rottefængere. Det glæder mig meget, at højreekstremisterne ikke kom ind ved forbundsdagsvalget i Forbundsrepublikken Tyskland.
Det er et tegn på vores demokratis modenhed, og det gør mig stolt over mit land!
(Bifald)
Donnelly, Brendan
Hr. formand, jeg vil gerne begynde med at gentage hr. Wibes skelnen, som er ret afgørende. Der er to spørgsmål. For det første, er hr. Le Pen i henhold til tysk lov skyldig i den forbrydelse, som han er anklaget for? For det andet, skal hans immunitet ophæves, så han kan stilles for retten i Tyskland?
I forretningsordenen fremgår det helt klart og rigtigt, at det ikke tilkommer Udvalget for Forretningsordenen, Valgs Prøvelse og Medlemmernes Immunitet at træffe afgørelse om det første spørgsmål. Jeg mener personligt, at hr. Le Pen sidder inde med en række faktuelle og juridiske argumenter, som han uden tvivl vil benytte sig af over for en tysk domstol. På den anden side er der, så vidt jeg kan se, ikke tale om fumus persecutionis . Jeg er overbevist om, at en tysk statsborger - eller en fransk eller venezuelansk for den sags skyld - ville være blevet stillet til ansvar over for de tyske domstole på samme måde som hr. Le Pen.
Det andet spørgsmål, som vi skal afgøre her, er, hvorvidt vi skal hindre, at hr. Le Pen bliver i stand til og endda i henhold til tysk lov tvunget til at gøre rede for det, han sagde og gjorde, for en tysk domstol. Her er det vigtigt at holde sig baggrunden for vores immunitet for øje. Jeg er enig med hr. Wibe i, at denne sag falder ind under de tilfælde, hvor Europa-Parlamentet har en vis diskretion.
Vi har ikke pligt til at bevare hr. Le Pens immunitet. Vi må se på kendsgerningerne og den foreliggende situation. Her skal vi, som en afgørende del af vores ræsonnement, huske på, at et demokratisk samfund har indført en lov, der gør offentlig benægtelse eller bagatellisering af holocaust til en strafbar handling. Hvorvidt det er ønskeligt, kan der være delte meninger om.
Jeg bemærker i øvrigt, at der ikke findes noget land i verden, som har absolut ytringsfrihed. Spørgsmål om fortrolighed, bagvaskelse eller injurier er altid relevante. Tyskland har dog lært noget af sin historie og har demokratisk besluttet at forbyde benægtelse af holocaust ved lov. Hvis vi siger, at bare fordi en mand er medlem af Europa-Parlamentet, er han ikke underlagt denne bestemte tyske lov, der gælder for alle andre i Tyskland, så gør vi Europa-Parlamentet en bjørnetjeneste.
Det, og ikke en eventuel sympati eller antipati over for hr. Le Pen, er grunden til, at vi i PPE-gruppen tilslutter os Wibe-betænkningen med dens tekniske og retlige analyse, og vi vil stemme for den i morgen.

Nordmann
Hr. formand, på vegne af Den Liberale Gruppe støtter jeg af flere grunde hr. Wibes betænkning.
Kan vi for det første undre os over, at man i Tyskland retsforfølger en lovovertrædelse, som de franske domstole allerede har dømt? For vi må ikke lade som om, at hr. Le Pens udtalelser var nye. Der ligger i denne messende gentagelse af ordet »detalje«, i denne vedvarende anvendelse af ordet i forbindelse med holocaust, et tydeligt ønske om at provokere, selvom dette nu mundtligt følges op af forbehold, der modstræbende udtrykker beklagelser.
Den anden grund er, at det forekommer os særlig fornuftigt, at der i Tyskland findes en lov, der forbyder benægtelse og bagatallisering af holocaust. Det er vores inderlige ønske, at alle tilkendegivelser af denne art, og navnlig de skandaløse udtalelser, som den overlevende læge fra Auschwitz for nyligt har fremsat, kommer for en tysk domstol.
Endelig vil jeg gerne sige, at vi var særlig berørte over at se, at hr. Le Pen blev forsvaret i Udvalget for Forretningsordenen af en af hans nærmeste, der insisterende gentog de revisionistiske insinuationer, der netop er kernen i debatten i dag.
Den debat, der har fundet sted i Udvalget for Forretningsordenen, viser, at det ikke drejer sig om et verbalt uheld, men tværtimod om en offensiv, der allerede er ført gennem flere år for at bagatallisere, det være sig ved ordkløveri eller kværulering om statistikker, den forbrydelse, der forbliver den mest grusomme i det tyvende århundrede.
Derfor, selv uden hensyn til hr. Wibes ubeklagelige juridiske analyse, støtter de liberale, og vi er ikke de eneste, ophævelsen af immuniteten, idet denne ophævelse ikke er en domsfældelse, men en mulighed for at sagen kan afvikles på det rigtige sted.

Ephremidis
Hr. formand, Udvalget for Forretningsordenen, Valgs Prøvelse og Medlemmernes Immunitet har med stort flertal besluttet, hvad jeg går ud fra, at vi også her i salen vil beslutte, nemlig at ophæve hr. Le Pens immunitet. Det har hverken dømt eller fordømt ham. For at tage sin beslutning konkluderede udvalget, efter lang tids diskussion, hvor såvel hr. Le Pen selv som de af hans kolleger, der støtter ham, var til stede, at den legale procedure er blevet anvendt korrekt, så den grundliggende regel ikke er blevet overtrådt, ifølge hvilken parlamentarisk immunitet blev indført, for at en parlamentariker frit kan udøve sine pligter samtidig med, at det parlamentariske system ikke bliver undergravet. Men udvalget gav dog blot sin tilladelse til, at der kan foretages en retsforfølgelse, hvor det vil blive fastslået, om han har begået den lovovertrædelse, som han anklages for, eller ej.
Den handling, han anklages for, minder, hr. formand, på en vis måde om hvidvaskning af sorte penge. Den er et forsøg på at renvaske nazisternes forbrydelser, og den handler ikke kun om udryddelsen af jøderne, men også om udryddelserne i hele Europa; i mit land kom mange områder, mange landsbyer, ud for dette holocaust. Man må altså være meget opmærksom på at tilbagevise dette forsøg på at renvaske disse forbrydelser, så rædselshandlinger, som dem, der foregik under nazismens herredømme, ikke gentager sig.

Voggenhuber
Hr. formand, mine damer og herrer, min gruppe er altid gået ind for den største tilbageholdenhed i forbindelse med ophævelsen af parlamentsmedlemmers immunitet, og det af hensyn til beskyttelsen af ytringsfriheden og af dette Parlaments kontrolevne. Når jeg i morgen stemmer for at ophæve parlamentsmedlem Le Pens immunitet, så gør jeg det ikke, fordi han ikke skulle være kommet med udtalelserne under udøvelsen af sit hverv. Jeg beklager, at udvalget har søgt tilflugt i den slags formelle afgørelser, der i øvrigt forekommer tyndbenede.
Når jeg stemmer for at ophæve hans immunitet, så gør jeg det, fordi jeg synes, det ville være uudholdeligt og skammeligt, hvis Europa-Parlamentet yder beskyttelse mod retsforfølgelse til et parlamentsmedlem, der bagatelliserer holocaust, håner de overlevende ofre og fornærmer de døde, og fordi jeg ikke tror, at Europa-Parlamentet har nogen berettigelse til at lade de millioner, der er døde som følge af denne ultimative forbrydelse, håne og fornærme af et medlem af dette Parlament. Hvis sætningen »Grib ind i tide!« ikke skal ende som en tom frase, så kan vi ikke give et sådant parlamentsmedlem immunitet.

Dell'Alba
Hr. formand, kære kolleger, først vil jeg gerne pointere, at flertallet af mine kolleger fra Gruppen Europæisk Radikal Alliance i morgen vil stemme ja til ophævelsen af Jean-Marie Le Pens immunitet.
Personligt er jeg dog ikke overbevist om, at dette er den bedste måde at bekæmpe Jean-Marie Le Pens påstande på, og jeg vil derfor give udtryk for mindretalsopfattelsen i min gruppe. Det kan ikke undre nogen, at formanden for et parti, der bygger på intolerance, forsøger at kæmpe på meningsfrihedens område; den meningsfrihed, som vores demokratiske system giver. Han ønsker intolerance, og han ønsker, at vi skal reagere med den samme intolerance, så han kan blive stillet for den tyske dommer og fortsætte - måske i nogle uger eller måneder endnu - med at udfolde sig i medierne med de replikker og de tragiske sætninger, som han blev ved med at gentage sidste år. Det er dog et farligt område at komme ind på. For nogle år siden stemte Udvalget for Forretningsordenen ikke om den tilsvarende sag om ophævelse af immuniteten, netop fordi det mente, at dette ikke alene kunne blive udnyttet af Le Pen, men også var i modstrid med det princip om meningsfrihed, som Le Pens intolerante påstande netop forsøger at tage fra os, så vi får en viril og måske endda maskulin kamp mellem to former for intolerance, der er stillet over for hinanden. Vær derfor forsigtige ved afstemningen i morgen! Jeg vil gerne gentage, at dette er min gruppes mindretalsholdning, som jeg dog ønskede at give udtryk for.

Formanden
Hr. Le Pen, De har ordet i tre minutter.

Le Pen
Fem minutter, hr. formand!

Formanden
Nej, hr. Le Pen, De har tre minutter.

Le Pen
De kan også skyde mig uden at lade mig komme til orde.

Formanden
Jeg beder Dem, hr. Le Pen.

Le Pen
Mine damer og herrer, over for anmodningen om ophævelsen af min parlamentariske immunitet, der er indgivet af den tyske anklagemyndighed i München, og som flertallet i Udvalget for Forretningsordenen, Valgs Prøvelse og Medlemmernes Immunitet beder Dem vedtage, bør De blot stille Dem selv et enkelt spørgsmål uden hensyntagen til partipolitiske overvejelser: Havde vores kollega hr. Le Pen ret til at give udtryk for en holdning til gaskamrene og ikke til holocaust, som De siger?
Som borger er han garanteret menings- og ytringsfrihed af vores demokratiske forfatninger i lighed med enhver anden borger. Denne indebærer retten til at forkaste demagogiske sandheder, ensrettet tankegang og færdigstrikkede meninger. For et parlamentsmedlem er dette i endnu højere grad sandt, og derfor bør De entydigt afvise ophævelsen af min immunitet, for formålet med immuniteten er ikke at forsvare parlamentsmedlemmet, men friheden, ytrings- og meningsfriheden. Parlamenter har kun berettigelse i kraft af medlemmernes frihed, og den politiske frihed er solidarisk. Det er ikke min parlamentariske immunitet, jeg forsvarer, det er min funktion, men samtidig også Deres.
Hvis De imidlertid vil gennemføre dette og afsige en kendelse, skal De stille Dem selv et enkelt spørgsmål. Hvordan kan denne udtalelse: »Gaskamrene var en detalje i anden verdenskrig«, der blev fremsat på en pressekonference som svar på et spørgsmål fra en journalist, være en benægtelsesforbrydelse? Den forbudte sætning indeholder ingen benægtelse. Jeg har ikke benægtet gaskamrenes eksistens eller bagatalliseret emnet. I øvrigt er ordet »detalje« i sig selv, i hvert fald på fransk, ikke formindskende. En detalje kan være harmløs, men den kan ogå være betydningsfuld. Det er anklageren i München, der har forfalsket teksten og tilføjet ordet »uvæsentlig« og konjunktionen »kun«. Denne anklager lyver!
Der er ingen, der kan benægte, at det hele er en sum af detaljer. For at forklare udtalelsen sagde jeg, at man i en historiebog om den anden verdenskrig på 1000 sider, i gennemsnit finder deportationen omtalt på 2 sider og gaskamrene på nogle få linier. Dette må betegnes som en detalje. Der er intet bagatelliserende eller ondskabsfuldt i en sådan udtalelse. Jeg tilføjede, at hvis disse udtalelser kunne fortolkes, så ærlige mennesker blev stødt, beklager jeg, for jeg respekterer de døde og de levendes lidelser.
Det skal bemærkes, at selv i Churchills, De Gaulles og Eisenhowers krigserindringer er der ingen illusioner. De store slag kostede millioner af mennesker livet. Luftbombardementerne kostede også millioner af civile livet. Disse hændelser er nogle af detaljerne i anden verdenskrig. Som millioner af europæere er jeg selv offer for krigen. Den ødelagde min familie, og min far blev dræbt af en tysk mine. Den første prøvelse i mit liv var, da jeg som 14-årig sammen med min mor skulle identificere liget af min far, der var skyllet i land på en strand uden øjne og næse, med munden fyldt af sand og som lå fordrejet i en presenning. Således er det et personligt chok og meget sårende, at jeg 55 år efter krigen stilles for en tysk domstol, der har forfalsket min udtalelse for at få den til at passe ind i rammerne af en ulovlighed. Denne løgnagtige proces er modbydelig.
Hr. formand, jeg vil gerne have, at De henviser til menneskerettighedsdomstolens afgørelse. Jeg vil tilføje ...

Formanden
Hr. Le Pen, jeg gav Dem tre minutter. De har talt i fire minutter og 35 sekunder.
(Protest fra hr. Le Pen) Løsgængerne kunne give Dem al den tid de ville, men de valgte at give taletiden til hr. Gollnisch. Det er gruppens beslutning. Hr. Gollnisch vil få tid ....
(Tilråb fra hr. Le Pen: »Og menneskerettighedsdomstolens afgørelse!«) Menneskerettighedsdomstolens afgørelse er ikke til forhandling i dag. De havde lejlighed til at udtrykke Dem frit over for det kompetente udvalg.
Jeg gav Dem tre minutter, der ikke var ...
(Protest fra hr. Le Pen) Undskyld, men vil De være så venlig at høre efter, hvad jeg siger.
Jeg blev bedt om at give Dem taletid, så De kunne udtrykke Dem her i Parlamentet. Gruppen var enig i, at jeg gav Dem tre minutter. Det er sket i andre lignende tilfælde, at andre medlemmer har fået deres gruppes taletid. Gruppen af løsgængere foretrak at give denne tid, de seks minutter, til hr. Gollnisch. Det er gruppens valg. Når det bliver hr. Gollnischs tur, får han de seks minutter, som han kunne give Dem før, og som han nu ikke længere giver Dem.

Duhamel
Hr. formand, kære kolleger, det er altid ubehageligt for en demokrat at anmode om ophævelsen af et parlamentsmedlems immunitet, især når anmodningen skyldes udtalelser eller en tale. Det er ubehageligt, fordi ytringsfriheden er et af demokratiets grundlæggende principper og indskrænkning af ytringsfriheden er en absolut undtagelse.
Således har Parlamentet to gange opretholdt vores kollega hr. Le Pens immunitet på trods af den følelse af antipati, han fremprovokerer hos alle demokrater. Det er især ubehageligt, fordi man kunne håbe på, at ingen folkevalgte, her 60 år efter holocaust, ville betvivle de grusomheder, der blev begået dengang.
Men hr. Le Pen kan ikke lade være. Antisemitisme er hans passion og benægtelser hans galskab. I hans umenneskelige regnskab er et jødisk barn, der gasses ihjel, fordi det er født jødisk, at sammenligne med en soldat, der dør i kamp. Og han opdager ikke engang, at hans regnekunst overvælder ham. Parlamentet burde tidligere have ophævet hans immunitet, nemlig første gang den 11. december 1989 for hans makabre ordspil om Durafour og anden gang den 12. marts 1990 for hans angreb på den jødiske internationale sammenslutning.
De franske domstole har adskillige gange dømt hr. Le Pen for hans afskyelige og racistiske udtalelser. Ytringsfriheden stopper ved racisme. Derfor er det i dag opmuntrende for en fransk socialdemokrat at imødekomme en anmodning fra en tysk dommer. Den Nationale Fronts tese om, at Le Pen er offer for politisk fordømmelse og politisk manipulation fra franske domstole med henblik på at holde ham borte fra valgene, smuldrer. Der var noget særlig foragteligt over at gentage ordet »detalje« i München omgivet af gamle Waffen-SS'ere, og der er noget særlig glædeligt ved at modtage anmodningen fra en tysk dommer, der ønsker at retsforfølge ham. Dette ser jeg som et stærkt tegn på den europæiske samvittighed, der ligger til grund for det europæiske demokrati, vi opbygger.
Afsluttende er det med stor glæde, at de europæiske socialdemokrater ....
(Formanden fratog taleren ordet.)

Gollnisch
Hr. formand, det problem, vi i dag behandler i Parlamentet, går meget længere end blot til hr. Jean-Marie Le Pens sag, der dog er vigtig.
Det handler således om, hvorvidt et af vores medlemmer rent intellektuelt råder over den samme beskyttelse, der gives til medlemmer af Parlamentets store grupper, og sommetider for overtrædelser af den fælles lovgivning. Det drejer sig om, hvordan De fortolker ytringsfriheden. Gælder den for alle, herunder også for dem, der giver udtryk for holdninger, De ikke bryder Dem om? Eller gælder den kun, som et medlem af Udvalget for Forretningsordenen, Valgs Prøvelse og Medlemmernes Immunitet gav udtryk for, for dem, der, som han sagde, udtrykker den enighed, vi er kommet frem til, en enighed, der så gøres til en dominerende tankegang, som man af domstolene tvinges til at tilslutte sig, til hr. Duhamels store tilfredshed.
De udtalelser, Jean-Marie Le Pen anklages for, er hverken skandaløse eller overdrevne. Han kommer ikke med injurier mod nogen. Hvis nogen blandt Dem mener, at ordet »detalje« er tvivlsomt, er denne tvivl fjernet af Jean-Marie Le Pen selv, der netop ved syv præcise lejligheder har erklæret, at han ikke agtede at komme med nogen nedsættende eller bagatelliserendeliserende bemærkninger. Uanset hvordan det forholder sig, burde Udvalget for Forretningsordenen endnu en gang følge retspraksis, som blev fastsat af den tidligere formand, den retskafne hr. Donnez.
Ifølge denne retspraksis skal immuniteten opretholdes, når der forekommer fumus persecutionis , det vil sige »lugt af forfølgelse«. Imidlertid er det syvende gang, hr. Duhamel, at dette Parlament er blevet bedt om at hæve Jean-Marie Le Pens parlamentariske immunitet. Han er den europæiske politiker, der oftest er blevet angrebet af de etablerede myndigheder og altid på grund af hans overbevisning. I dette omfang er der ikke længere tale om en lugt, men om en kraftig stank af forfølgelse.
For det andet skal immuniteten hæves i tilfælde af fælles ret og opretholdes til fordel for parlamentsmedlemmets politiske ytringsfrihed. Findes der imidlertid noget mere politisk end et svar fra Jean-Marie Le Pen, en politisk leder, under en politisk pressekonference overværet af en politiker, et tidligere medlem af vores Parlament, på et politisk spørgsmål fra en politisk journalist, et spørgsmål om den præcise betydning af en tale han havde holdt ti år forinden under en politisk radioudsendelse, hvor han var inviteret i sin egenskab af kandidat til det franske præsidentvalg?
Over for dette indlysende faktum mener nogle, at det er nok, at hr. Le Pens udtalelser er strafbare i henhold til den tyske lovgivning. Dette er en klar benægtelse af den parlamentariske immunitet og endda af det hensigtsmæssige ved Udvalget for Forretningsordenen, hvis betænkning består af 90 % sædvanlige banaliteter. Denne logik ville for 400 år siden have fået udvalget til at foreslå ophævelsen af parlamentsmedlem Galileo Galileis parlamentariske immunitet, fordi han var skyldig i at have erklæret, at jorden drejer rundt om solen. Det er tilstrækkeligt, at det er strafbart i henhold til Vatikanstatens lovgivning, ville udvalget så have erklæret. Sammenligningen forekommer Dem måske søgt. Det er den ikke. For 30 år siden ville udvalget f.eks. i kraft af de samme argumenter have foreslået Dem at ophæve den parlamentariske immunitet for den første, der gav Sovjetunionen ansvaret for mordet på 11.000 polske officerer, der blev fundet i en massegrav i Katyn, en forbrydelse tyskerne fejlagtigt fik skylden for ved Nürnberg-processen, og som russerne først for nylig har vedkendt sig ansvaret for.
I øvrigt hvis De undersøger den tyske anklagers anmodning grundigt, vil De se, at der mangler en vigtig formalitet, videresendelse ad diplomatisk vej, der altid har været krævet indtil nu, et forfalsket materiale, anklagerens tilføjelse af ordet »kun« og adjektivet »uvæsentlig«, og endelig en intellektuel generalisering: Det er tydeligt, at hr. Le Pens udtalelser ikke strider mod loven, anklageren kan kun påberåbe sig en bestemt glose, nemlig Schöncke-Schröders kommentar, som vi alle skal læse, inden vi kan vide, hvad der er tilladt eller forbudt at sige i Tyskland.
Som afslutning vil jeg gerne fortælle Dem en lille anekdote, som jeg kan forsikre Dem om er sand. Sidste fredag i Bruxelles svarede jeg på spørgsmål fra en journalist fra BBC vedrørende det emne, vi diskuterer. Han var inkvisitorisk af natur og ville vide, om jeg var chokeret over ordet detalje. »Ask Winston Churchill, « sagde jeg. »Men han er død«, svarede han. Det er fuldstændig rigtigt, men i hans erindringer på 5.040 sider om den anden verdenskonflikt findes der ikke én linie om gaskamrene. Efter et øjebliks dyb tænksomhed erklærede journalisten bestemt, men i øvrigt forkert: »Da Churchill skrev sin bog, kendte man uden tvivl endnu ikke historiens detaljer«. Således anvendte denne mand, der er velbevandret inden for kommunikationsteknikkerne, i god tro det samme ord, som han nogle minutter senere anklagede Jean-Marie Le Pen for. Ved at beskytte Le Pens frihed, beskytter De ytringsfriheden og pressefriheden, den lille borgers friheder. Hav mod og hæderlighed nok til at gøre dette.
(Bifald fra løsgængerne)

Ford
Hr. formand, hr. Gollnisch gav en god forestilling af påtaget indignation ved at antyde, at Parlamentet forfølger hr. Le Pen.
For lige at opsummere: fem eller seks gange i løbet af denne session er der fremsat anmodning om at ophæve hr. Le Pens immunitet, og Parlamentet har faktisk flere gange besluttet, at den pågældende sag ikke berettiger til ophævelse af hans immunitet. Hvis vi systematisk forfulgte hr. Le Pen, så tyder dette jo på, at vi ikke er særlig gode til det.
Det drejer sig ikke om, hvorvidt hr. Le Pen er skyldig eller uskyldig, men om, hvorvidt der foreligger en velbegrundet sag, hvor et tysk parlamentsmedlem også ville være blevet anklaget. Der er meget, der tyder på, at hr. Le Pen faktisk har et synspunkt, der ligger tæt op ad det, han blev anklaget for at give udtryk for i Tyskland. I Frankrig har han flere gange sagt, at holocaust er en historisk detalje. Det har han jo selv indrømmet. Han har ved mindst én lejlighed ...
(Tilråb fra de franske løsgængere: »De lyver! Det er løgn!«) sagt, at det var amerikanerne, der efter krigen byggede gaskamrene i koncentrationslejren Buchenwald. Den udtalelse blev trykt i tidsskriftet Globe i Frankrig. Han har ikke sagsøgt bladet, så det må jo betyde, at han accepterer, at udtalelsen er korrekt gengivet.
På denne baggrund er det en velbegrundet sag, hvor et tysk parlamentsmedlem også ville være blevet anklaget. Vi mener derfor, at det er retfærdigt og passende at lade hr. Le Pen stå til ansvar over for dem, der har fremsat påstandene.
Som hr. Donnelly sagde, har hr. Le Pen i Udvalget for Forretningsordenen, Valgs Prøvelse og Medlemmernes Immunitet hævdet, at det ikke var en korrekt gengivelse. Det skal Parlamentet og Forretningsordensudvalget ikke afgøre, for det skal retten i München afgøre. Jeg ser frem til, at sagen kommer for retten.
Hr. Gollnisch nævnte massakren i Katyn-skoven. Så vidt jeg ved, gælder tysk lov ikke der. Hvis det var tilfældet, ville det være op til de tyske domstole at afgøre sagen, og ikke os.
Det glæder mig, at hr. Le Pen nu går ind for ytringsfrihed. Der er sandelig sket fremskridt inden for det sidste par år. Da jeg var i Marseilles med et racismeudvalg, skulle jeg ved pressekonferencen beskyttes af det franske politis beredskabsstyrke med barrikader og tåregas, fordi Front National ikke ville lade mig holde den pressekonference i Marseilles. Derfor er det godt, at hr. Le Pen nu har skiftet mening. Jeg glæder mig til at rejse til Marseilles igen en anden gang uden at komme ud for det franske politis beredskabsstyrke og Front National .
(Tilråb fra de franske løsgængere: »De lyver! Det er løgn!«) Mit spørgsmål er: Hvorfor er en sådan lovgivning ikke mere udbredt i Den Europæiske Union? Jeg håber, at nogle af medlemsstaterne vil indse, at de måske også har brug for lovgivning mod benægtelse af holocaust.
Afslutningsvis bifalder jeg, at det yderste højre har anmodet om afstemning ved navneopråb. Det vil helt sikkert holde Bruno Mégret i stramme tøjler, så han støtter sin leder, hvad han jo ellers ikke plejer at gøre.

Formanden
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 12.00.

Narkotika
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er indstilling ved andenbehandlingen (A4-0211/98) af d'Ancona for Udvalget om Borgerlige Frihedsrettigheder og Indre Anliggender med forslag til Europa-Parlamentets henstilling til Rådet om europæisk samarbejde som led i FN-Generalforsamlingens særlige samling om narkotika (UNGASS) (COM(97)0670 - C4-0113/98).

d'Ancona
Hr. formand, betænkningen om europæisk samarbejde med hensyn til narkotikapolitik stod allerede for nogle måneder siden på denne plenarforsamlings dagsorden. Vi anmodede Dem dengang om at henvise den til fornyet behandling i Udvalget om Borgerlige Frihedsrettigheder og Indre Anliggender, fordi jeg som ordfører håbede at kunne forsone de forskellige opfattelser ved at genåbne diskussionen. Det er for en betydelig del lykkedes. Betænkningen er skrevet om således, at den skaber en balance mellem de to strategier med hensyn til narkotika, som findes i vores medlemsstater. Nemlig den moralistisk-legalistiske strategi og den såkaldte medicinske metode. Den moralistisk-legalistiske strategi sigter mod et narkotikafrit samfund, og den medicinske strategi forsøger i betragtning af den kendsgerning, at brugen af narkotika altid har eksisteret, at finde løsninger, som minimerer risiciene, som f.eks. udleveringen af metadon eller ombytning af nåle for at undgå HIV-smitte.
En ligevægt, en balance mellem disse to synspunkter betyder ganske vist, at man ikke kan harmonisere, for medlemsstater tror nu engang på deres politik, men at man godt kan kombinere de positive resultater af de to strategier. Derfor anbefaler jeg som ordfører på vegne af Udvalget om Borgerlige Frihedsrettigheder og Indre Anliggender bl.a., at narkotikaovervågningscenteret i Lissabon gennemfører flere og bedre undersøgelser af virkningerne af forskellig narkotikapolitikker. Det glæder os for øvrigt, at dette overvågningscenters ekspertise stadig øges, og at søgningen efter indikatorer har ført til et positivt resultat.
Men ikke kun undersøgelsesresultater, også udvekslingen af erfaringer i praksis mellem dem, der arbejder med problematiske narkomaner, og samarbejde, frem for alt i grænseregionerne, anbefales i betænkningen. Vi holder øje med vigtige initiativer på lokalt og regionalt plan, fordi man der ofte bedst ved, hvordan man skal reagere på konkrete problemer. Derfor har Parlamentet og Kommissionen også allerede arrangeret en række vellykkede konferencer på dette punkt. Jeg beder kommissæren om endnu en gang at tænke over, hvordan vi kan fortsætte dette, for det var virkelig overordentligt nyttigt.
Hr. formand, på grund af mit forsøg på at finde en balance mellem forskellige synspunkter har jeg naturligvis ikke kunnet forhindre, at der på ny blev stillet mange ændringsforslag. Den gyldne middelvej, som forsøger at kombinere de positive virkninger af forskellige typer narkotikapolitik, skuffer selvfølgelig dem, der kun tror på én vej. Hvis man virkelig har den idé, at »kun denne måde hjælper«, så er den gyldne middelvej smal. Derfor er der mange ændringsforslag, dels fra dem der går ind for en meget mere liberal politik, dels fra dem der i enhver narkoman ser en problemmisbruger, for hvem der er brug for lovmæssige og andre foranstaltninger.
At jeg afviser disse ændringsforslag, skyldes, at de forstyrrer den balance, der møjsommeligt er fundet i beslutningsforslaget. Kun nogle få, to fra Den Socialdemokratiske Gruppe og tre fra Den Kristeligdemokratiske Gruppe, gør det ikke, og derfor henleder jeg Deres opmærksomhed på dem.
Hr. formand, betænkningen vil fremhæve, at det må være muligt trods eksisterende forskelle alligevel at samarbejde, hvor det er nyttigt og nødvendigt, for hvis vi vil sætte en stopper for narkotikaproblematikken og den dermed forbundne kriminalitet, så må vi være rede til at erkende, at ingen, ikke nogen som helst medlemsstat, har monopol på den absolutte sandhed på dette punkt.

Andersson
Hr. formand, jeg vil også takke ordføreren for betænkningen. Det er ingen hemmelighed, at ordføreren og jeg er meget uenige om, hvordan man løser problemerne i forbindelse med narkotika. Sammenligner vi imidlertid betænkningen fra januar med den betænkning, vi ser i dag, så må jeg også erkende, at der er væsentlige forskelle, og efter min mening væsentlige forbedringer.
Jeg vil nævne to af disse forbedringer. For det første at vi skal forsøge at overholde de internationale narkotikakonventioner, som vi faktisk har ratificeret. Det finder jeg indlysende, og det står nu i betænkningen. For det andet at målet for indsatsen er et samfund uden narkotika, hvilket er indlysende, omend det er vanskeligt at opnå.
Der er imidlertid stadig nogle skønhedspletter. Jeg vil tage fat på de to, som jeg har fremsat ændringsforslag til. Det drejer sig for det første om henstilling 12, der vedrører projekter med henblik på at begrænse skadelige følger. Jeg har intet imod, at disse forsøg evalueres, jeg synes tværtimod, at det er en god idé. Jeg mener imidlertid også, at den politik, der f.eks. er ført i Schweiz, skal sammenlignes med den politik, man har ført i andre lande, så vi kan se, om resultatet er bedre eller værre på de forskellige områder.
Hvad angår harm reduction , så er jeg ikke imod harm reduction, selvom jeg ønsker at fjerne formuleringen fra en del steder i betænkningen. Jeg bryder mig ikke om, at det er et overordnet mål. Det må aldrig blive et overordnet mål for narkotikapolitikken! Det overordnede mål er at afholde de unge samt mennesker i almindelighed fra at begynde at tage narkotika! Det er narkotikapolitikkens vigtigste mål.
Narkotikapolitikken har fire søjler: det præventive arbejde, kontrolpolitikken, pleje og omsorg samt internationalt samarbejde. Alt dette er en helhed i hvilken præventive foranstaltninger er det vigtigste.

Stewart-Clark, Sir Jack
Hr. formand, fru d'Anconas nye betænkning er et kompromis, men har ikke desto mindre mange fornuftige og pragmatiske forslag, som flertallet kan gå ind for, og som jeg henstiller til Kommissionen og Rådet at notere sig.
Vores hovedformål har været at hindre så mange unge som muligt i at blive narkomaner. Det indebærer praktisk samarbejde og en evne til at lære af hinanden. På mange områder er vi kommet langt i forhold til for 10 år siden. Narkotikaovervågningscenteret i Lissabon er på plads, og Europol er nu kommet i gang, hvilket offentliggøres i denne uge, men har stadig lang vej igen.
Overvågningscenteret kan kun fungere effektivt, hvis der sikres tilstrækkelige midler til indsamling af oplysninger på nationalt plan og formidling til agenturerne, og hvis der udarbejdes fælles statistikker. Europol kan kun gøre sit arbejde ordentligt, hvis institutionen både har mulighed for at analysere og udveksle oplysninger om narkotikahandel.
I begge tilfælde skal formålet være at finde ud af, hvilke metoder til narkotikabekæmpelse der virker og hvilke der ikke virker, hvilke bevillinger der er brugt fornuftigt, og hvilke der er spildt. Nederlandene og Sverige har en meget effektiv narkotikapolitik, men der er forhåbentlig ingen, der tvivler på, at de ville stå meget stærkere, hvis de havde objektive oplysninger til rådighed om, hvilke dele af politikken der virker godt, og hvilke der kan forbedres.
Der er mange fælles spørgsmål: Hvilke unge er mest udsat for at blive narkomaner? Hvordan kan vi bedst nå dem? Hvordan kan vi bedst uddanne dem til ikke at tage stoffer eller revalidere dem, hvis de er kommet ud i misbrug? De spørgsmål skal besvares.
Vi har også brug for nye kreative ordninger til at afholde de unge fra at komme galt afsted og hjælpe narkomaner tilbage til et normalt liv. Det kræver ofte både en national og en lokal tilgang. Min gode ven, Hubert Pirker, vil nok tale om narkotikafri skoler. Jeg mener, at vi bør give os i kast med en samordnet TV-kampagne i hele Det Europæiske Fællesskab. Vi må overveje et netværk af ungdomsklubber over hele Fællesskabet, så de unge ikke bliver rodet ud i misbrug, og for at udfylde tidsrummet fra de får fri fra skole til deres forældre kommer hjem.
Vi må gøre meget mere på revalideringsområdet. Vi har brug for, at lokalsamfundene arbejder sammen om at formidle det, der gøres på topplan, og det er grunden til, at der i denne betænkning lægges så meget vægt på arbejdet på bymæssigt og lokalt plan.
Konklusionen er, at hovedformålet skal være en afbalanceret og objektiv narkotikapolitik støttet af tilstrækkelige bevillinger til, at den kan fungere. Jeg håber, at kommissæren er enig i det, jeg her har sagt, og at vi kan forvente et positivt svar fra hende.

Wiebenga
Hr. formand, fru d'Anconas betænkning kommer selvfølgelig for sent, og det er godt. Det var oprindeligt hensigten, at den skulle spille en rolle ved FN's narkotikakonference i juni, og det skete heldigvis ikke. Den opfordrede jo oprindeligt til, navnlig med hensyn til narkotika, at strafbarheden ikke længere skulle stå centralt. En slags legalisering stod der i den, og også lægeordineret udlevering af heroin skulle muliggøres. Denne politik var omstridt, og den ville også blot have haft den modsatte virkning, og henvisning til fornyet udvalgsbehandling var således også det bedste, vi her i salen kunne gøre under mødeperioden i januar.
Den anden version af denne betænkning, som nu foreligger, er mere afbalanceret. Der er heller ikke længere mange grunde til at være imod. Dog er det skuffende, at tiden endnu ikke er moden - og det sagde fru d'Ancona også nu - til virkelig harmonisering af narkotikapolitikken i Europa. For det er der nemlig meget, der taler for. Så længe der er forskelle i politikken, vil det være en ulempe for landene. Nederlandene er med sin tolerante politik, der går for vidt, generet af narkotikaturisme, og andre lande er igen generet af den nederlandske politik. Samarbejde bør således være parolen.
Hvordan skal det så gøres? Jeg nævner kort: områderne forebyggelse, behandling og bekæmpelse.
Også for tilhængerne af legalisering af cannabis er et europæisk samarbejde uundgåeligt, for legalisering betyder nemlig udtræden af de gældende FN-konventioner, og det kan man kun i europæisk sammenhæng. Det er på langt sigt. På kort sigt synes jeg, at vi skal stræbe efter et narkotikafattigt samfund.

Andrews
Hr. formand, denne betænkning af min gode veninde, fru d'Ancona, indeholder både positive og negative aspekter. Det positive er, at der er formuleret et klart mål i henstilling 11, nemlig, at målet for indsatsen er et samfund uden narkotika. Det er i tråd med punkt 12 i den politiske erklæring, der blev vedtaget af FN's Generalforsamling i juni, som også slår til lyd for en aktiv indsats for et samfund uden narkotika. Enhver ændring af dette mål vil få os til at stemme imod betænkningen. Der står slet ikke noget til støtte for mindskelse af skadevirkninger i FN's politiske erklæring. Med en sådan politik vil narkomanerne forblive narkomaner. Mindskelse af skadevirkninger er et skråplan, der fører til legalisering.
Det fremgår af den amerikanske rapport, at en legalisering vil medføre en stigning på ca. 100 % i heroinforbruget og omkring 50 % i kokainforbruget.
I juni vedtog 150 lande en global FN-strategi til bekæmpelse af det verdensomspændende narkotikaproblem. Den politiske erklæring, som de vedtog, pålægger regeringer at gennemføre nye strategier og programmer til at mindske efterspørgselen efter narkotika og indføre nye love til bekæmpelse af hvidvaskning af penge senest i 2003. Den rapport, der blev bestilt til konferencen i juni, advarede om, at det internationale finansielle system er blevet et paradis for dem, der hvidvasker penge, og at ca. USD 200 milliarder fra narkotikahandel hvert år hvidvaskes i systemet. Alle til rådighed stående midler, herunder konfiskation af formuegoder, som vi har indført i Irland, skal indgå i en internationalt aftalt strategi. Vi går helt ind for de bekymringer, der blev givet udtryk for i FN-erklæringen, og vil især fremhæve synspunktet om, at narkotika ødelægger liv og lokalsamfund.
Vi beslutter os for, hvordan vi vil stemme om denne betænkning i morgen, når vi ved, hvilke ændringsforslag Parlamentet vedtager.

Pailler
Hr. formand, narkomani er i dag en sand udfordring for vores samfund. Det er i stadig højere grad de unge, der berøres i en stadig tidligere alder, og som bliver afhængige og må leve under kummerlige vilkår. Desuden er varernes og kapitalens frie bevægelighed et sandt lykketræf for narkosmuglere. Vi må konstatere, at indtil nu har de store erklæringer fra FN eller Fællesskabet om narkotikabekæmpelse vist sig at være ineffektive, nøjagtigt som de politikker, der baseres på et fuldstændigt forbud.
Over for så omfattende og komplekse problemer er det ikke nok at udslynge slogans eller anbefale middelveje. Tværtimod må vi ikke tøve med at udarbejde idéer, forsøg og forslag for at finde reelle nye løsninger.
D'Anconas første betænkning var et led i dette indledende skridt, men det var for meget for nogle i vores Parlament, som foretrak at gemme sig bag deres sikkerhed. Den anden udarbejdelse fjernede de skarpe kanter og stillede sig tilfreds med at hægte sig på konventionerne fra USA. Konsensusreglen, der er et sandt sygdomstegn i vores Parlament, har igen hærget, og man nåede frem til dette ædle mål: »Målet for narkotikabekæmpelse er et samfund uden narkotika.« Smukt arbejde!
Lad os udvide denne læresætning til at gælde alle samfundets områder, så vil det f.eks. hedde »målet for bekæmpelse af vold er et samfund uden vold« eller måske »målet for bekæmpelse af dumheder er et samfund uden fjolser«. Bravo! De må indrømme, at vi endnu har meget arbejde foran os.
Det indrømmes i betænkningen, at der er behov for en uafhængig, videnskabelig, objektiv og omhyggelig undersøgelse af USA's konventioner om narkotika med henblik på at ajourføre og fuldende dem. En sådan undersøgelse skal baseres på overvejelser og forslag fra personer, der arbejder inden for dette område. Den skal foretages uden tabuer og med et politisk mod, der alt for ofte mangler.
Jeg vil for mit vedkommende fremsætte tre konkrete forslag. For det første skal man afskaffe de love, der forbyder alt, såvel anvendelse som salg, og påbegynde afkriminaliseringen af narkotika. Man skal fremme risikoforebyggelsen navnlig ved at styrke rådgivnings- og behandlingsstrukturerne uden at glemme de sociale spørgsmål, der er knyttet hertil.
Endelig skal man styrke kampen mod de store internationale forhandlere gennem et øget samarbejde mellem staterne og ved at fjerne skatteparadiser, der kun har til formål til at renvaske narkopenge og penge fra andre illegale forretninger eller til at spekulanter kan undgå at betale skat.
Afsluttende vil jeg sige, at hvis målet virkeligt er at bekæmpe narkotikamisbrug, skal budgetterne for offentlig sundhed og uddannelse øges, så de svarer til omfanget af denne udfordring.

Lagendijk
Hr. formand, med hensyn til fru d'Anconas anbefalinger kan jeg være kortfattet. På en række punkter er de udmærkede. Her taler jeg navnlig om den brede indfaldsvinkel og om den kendsgerning, at der er mulighed for lokale og regionale eksperimenter, og at der lægges vægt herpå. På en række andre punkter, og det er desværre temmelig mange, er det også - og det sagde fru d'Ancona også - et overordentligt tydeligt kompromis, navnlig i sammenligning med forslaget til henstilling fra 1996.
Jeg håber, at denne forhandling og også de følgende forhandlinger vil resultere i, at tilhængere og modstandere vil være rede til at forlade deres ideologiske løbegrave, fordi denne forhandling her i Parlamentet ellers risikerer at blive én lang gentagelse. Det er efter vores opfattelse navnlig vigtigt med hensyn til de lokale og regionale eksperimenter. Jeg er overbevist om, at der i alle disse store og mindre byer, ikke blot i Nederlandene, men i hele Europa, hvor mennesker meget behersket og kontrolleret forsøger at finde løsninger på de problemer, som enhver anerkender, vil blive fundet løsninger på den fremtidige narkotikapolitik. Løsningen vil komme nedefra og hverken på europæisk plan eller på nationalt plan, men fra disse lokale og regionale eksperimenter.

Dupuis
Hr. formand, jeg har ondt af vores sympatiske ordfører. Der er interessante ting i hendes betænkning, men der er også uacceptable ting. Som fru Pailler nævnte, tales der om »samfundet uden narkotika«, som er et absurd element. Men problemet er også, at de interessante elementer behandler de mindre vigtige sider af narkotikaproblemet og ikke det essentielle i problemet, nemlig at denne enorme handel udgør 8 % af verdens BNP, og at der findes magtfulde internationale mafiaer, der korrumperer politi, dommere, journalister og vores økonomier ved at geninvestere disse sorte penge i sunde økonomiske sektorer. Alt dette er en kendsgerning, men det står der ikke noget om i betænkningen.
Vores Parlament vil ikke se situationen i øjnene. I 30 år har FN's internationale konventioner eksisteret, i 30 år har vi år efter år været vidne til en stigning i forbruget. Som min kollega Andrews sagde: Også i år har vi registreret en stigning i heroinforbruget på 50 %, og denne stigning fortsætter. Alt dette ser Parlamentet ikke. Vi skjuler os bag et absurd element.

Blokland
Hr. formand, det er for sent, det sagde hr. Wiebenga også, det er rigtigt i forbindelse med det forslag til henstilling, som vi drøfter nu. Det ekstraordinære møde i UNGASS fandt sted i foråret, og dermed kan man spørge sig selv, hvem henstillingerne i denne betænkning nu egentlig er rettet mod.
Hvad der er endnu vigtigere: Hvad indeholder henstillingen egentlig? Det forekommer mig at være temmelig neutrale henstillinger. Efter min opfattelse er der her og der behov for en ændring, således som fru Lindholm og PPE-Gruppen har foreslået. Men selv da spørger jeg mig selv, hvilken mening betænkningen har. Der fremføres ingen nye synspunkter. Henstillingerne er egentlig ikke rettet mod nogen. Denne utilfredshed har også andre klart givet udtryk for i det store antal ændringsforslag, som er stillet.
Kort sagt, denne betænkning forårsager faktisk ikke andet end utilfredshed, og det var efter min opfattelse meningsløst på ny at sende den til plenarforsamlingen.
Et andet punkt, som man er utilfreds med, er del B, begrundelsen, som betænkningen af d'Ancona indeholder. Nu, hvor henstillingerne er ændret drastisk, er begrundelsen helt hen i vejret. En tilpasning af denne begrundelse forekommer mig derfor nærliggende. Flertallet i Parlamentet synes ikke at dele fru d'Anconas politiske holdning. Det forekommer mig, at hun kan drage sine konklusioner deraf.
Hvad fru d'Ancona netop bemærkede om den legalistisk-moralistiske strategi over for den medicinske strategi forekommer mig at være en forkert modsætning, som virker tilslørende. Erfaringer fra lovovertrædere, som i stedet for at afsone deres straf tvinges til afvænning, viser noget andet. Narkomaner, som var lige ved at dø, liver op igen og ser nye chancer. Disse mennesker må og behøver således heller ikke blive opgivet. Begrænsning af de skadelige følger er således ikke nogen løsning, lige så lidt som gratis heroin. Jeg henviser til NRC Handelsblad fra i lørdags.
Jeg var imod, at denne betænkning opførtes på dagsordenen. At opføre den, fordi der alligevel ikke står mere i den, fremmer ikke billedet af et seriøst parlament.

Lindeperg
Hr. formand, jeg vil først og fremmest rose ordførerens evne til samråd og dialog. Hun har gennem hele denne lange proces, der har ført til udarbejdelsen af den betænkning, som vi diskuterer i dag, udvist en ægte evne til dialog.
Når man kender hendes personlige holdninger, kan man se hvilken indsats hun må have gjort for at forelægge en tekst for os, der udvisker det vigtigste i de kontroversielle emner, der er så talrige og så følelsesmæssige, når det drejer sig om at fastlægge en narkotikapolitik.
Idet hun notere sig de store forskelle, der skiller os, har hun ønsket at gå fremad med små skridt og er overbevist om, at vi, på trods af vores forskellige filosofier, kan nå til enighed om et vist antal foranstaltninger, der kan lindre den ulykke visse stoffer fører med sig: reducering af risici og efterspørgsel, social ledsagelse, ret til lægehjælp og især støtte til et vist antal pilotprojekter.
Personligt går jeg ind for det skridt, hun har taget, selvom resultatet naturligvis er langt fra tilfredstillende. Men jeg synes, det er beklageligt, at indrømmelserne er gået i samme retning, og at et vist antal ændringsforslag, der blev fremlagt og stemt om i udvalget, har ødelagt den balancegang, fru Hedy d'Ancona søgte. Jeg taler ikke om de mange ændringsforslag, der blev fremsat i Parlamentet.
Men hvad er situationen lige nu? På den ene side forsvarer tilhængerne af en restriktiv politik målet om et samfund uden narkotika, men foreslår ingen nye midler til at nå dette mål på nær blindt at følge den nuværende politik, som alle dog kan se har fejlet. Fordi man ikke vil fravige denne linje og for at hindre ethvert nyt eksperiment, gentager man uafladeligt tilknytningen til FN's konventioner, der er så utilpassede til det moderne samfund, at kun få stater er i stand til at gennemføre dem. Dette skaber en direkte surrealistisk og usund uoverensstemmelse mellem medlemsstaternes lovgivninger og lovgivningernes anvendelse.
Åh, denne utopiske drøm om et samfund uden narkotika! Jeg vil have ironiseret, men fru Pailler tog ordene ud af munden på mig og sagde nøjagtigt det, jeg ville have sagt. Jeg går derfor videre. Men hvis dette slogan blot var urealistisk og utopisk, ville det være et mindre onde. Jeg anser det imidlertid for at være en direkte fare. At opretholde et falsk håb hos borgerne, at få dem til at acceptere forkerte værktøjer, der intet løser, er at give næring til skepsisen om politikernes magtesløshed og brudte løfter.
Men hvad er det, vi beder de så selvsikre fortalere for den nuværende lovgivning om? At det bliver muligt at udforske andre muligheder, der har givet opmuntrende resultater, der hvor de er blevet afprøvet. FN's konventioner må ikke fungere som en bremse og et forbud. Som fru d'Ancona har gentaget, er det i øjeblikket ikke muligt at harmonisere. Der kan altså ikke være tale om at tvinge en stat til at gennemføre et antal regler. Og hvis vores svenske kolleger er tilfredse med deres politik, så lad dem fortsætte med denne politik. Der er ingen, der ønsker at forhindre dem heri. Det eneste, vi vil have, er, at de accepterer, at man kan have en anden mening. Vi ønsker at indlede en klar og fordomsfri debat uden dikteringer og uden fordømmelser. Er det virkelig for meget at forlange?

Cederschiöld
Hr. formand, jeg er enig med Blokland i, at det principielt var forkert at henvise sagen til fornyet behandling i udvalget og Parlamentet. Hedy d'Anconas tidligere lovprisning af legalisering af cannabis og kontrol med distribuering af heroin har nu imidlertid ført til et forslag, der ikke går imod de grundlæggende principper i PPE's narkotikapolitik. PPE's fælles holdning i dette spørgsmål har bidraget hertil. Det drejer sig nu om, hvad vi forstår ved narkotikabekæmpelse.
Jeg er således bekymret over tanken om central styring, når det gælder revalidering og behandling af narkomaner. Spørgsmål, som lige så godt kan behandles lokalt, bør kun behandles på overstatsligt niveau, når det drejer sig om spørgsmål, der kun kan behandles effektivt på EU-niveau - f.eks. Europolsamarbejdet og samarbejdet om fælles regler for grænsekontrol. Det europæiske samarbejde er et enestående redskab i kampen mod narkotikakriminalitet. Jeg tvivler dog på, at det er lige så enestående, når det drejer sig om det daglige arbejde på gaderne, i narkokvartererne og på behandlingshjemmene.
Vi er alle modstandere af de skader, som narkotikaen afstedkommer. Vi ønsker at begrænse lidelserne. Vi har endnu ikke i detaljer planlagt, hvordan det skal gøres. Begrebet nedbringelse af skadevirkninger er besudlet af mislykkede programmer, der ikke bringer misbrugeren ud af afhængigheden. Det er grunden til, at jeg og resten af PPE-gruppen har fremsat en række ændringsforslag med henblik på at stramme reglerne op og skærpe kontrollen i forbindelse med en begrænsning af de skadelige følger. For at mindske lidelsen er det nødvendigt med behandling, uddannelse, en social indsats og andet, som giver misbrugeren andre værdier i livet end narkotika. FN's børnekonvention giver børn ret til et liv uden narkotika og FN's program til bekæmpelse af narkotikamisbrug fra juni bør være ledestjerner selv for EU.
Afslutningsvis vil jeg lykønske d'Ancona med en måske ikke i alle henseender vellykket betænkning, men med at hun nu får tid og kræfter til overs til andet end at revidere betænkningen om narkotikapolitik. Nu skal vi blot fremover følge mere med i hinandens fremgangsmåder, så vi kan drage nytte af de bedste løsninger.

Brinkhorst
Hr. formand, moralsk overlegenhed er nytteløst når man drøfter narkotika. Narkotikaproblemet har mange sider, men det drejer sig først og fremmest om spildte liv og menneskelig lidelse. Det kræver mere end en ideologisk spændetrøje. Det kræver politikker, der virker.
Det er ånden i d'Ancona-betænkningen. Den pålægger medlemsstaterne at gøre det muligt for myndigheder på forskellige niveauer at engagere sig i nye, innovative og resultatorienterede tiltag. Det budskab støtter vi, for vi mener, at man ikke bare skal udelukke nogen politik. Narkotikaproblemet kæver en pragmatisk tilgang og et åbent sind. Jeg foretrækker derfor Sir Jack Stewart-Clarks synspunkt frem for hr. Bloklands.
De forskellige nye medlemsstater har jo også forskellige holdninger til narkotika. Det udgør i sig selv et problem, ikke mindst i form af narkotikaturisme. I den ideelle verden ville lovgivningerne være harmoniseret. D'Ancona-betænkningen er realistisk på dette punkt - vi behøver bare at lytte til forhandlingen her. I betænkningen anerkendes det, at det er for tidligt at harmonisere, og der kræves i stedet et konkret, forbedret samarbejde mellem myndigheder på nationalt, regionalt og bymæssigt plan. Det er nødvendigt for at løse uoverensstemmelser mellem medlemsstaterne på grund af divergerende politikker. Det vil også bidrage til at fremme forståelsen for, hvilke politikker der virker, og under hvilke forhold. Det vil helt sikkert blive en hjørnesten i en effektiv europæisk narkotikapolitik.
Vi vil måske finde ud af, at vores erfaringer med hvilke politikker der virker egentlig ikke er så forskellige endda. Jeg har været i Sverige, og i praksis er svenskernes fremgangsmåde ikke meget anderledes end den i Nederlandene.
Her kommer d'Ancona-betænkningen ind på et andet ømt punkt. Betænkningen ønsker at sætte en stopper for den store kløft mellem det, der siges, og det, der gøres på området. Lad os få en ende på hykleriet mellem lovgivning og praksis. De retsakter, vi har til rådighed, skal tilpasses den nye virkelighed. FN-Generalforsamlingens særlige samling om narkotika, der fandt sted i juli 1998, var en mulighed for at gøre noget ved de værste uoverensstemmelser mellem lovgivning og gennemførelse, hvor man kunne have indført den seneste udvikling på narkotikaområdet i konventionen. Derfor foretrækker jeg den humane tilgang i d'Ancona-betænkningen frem for den ideologiske tilgang, som vi alt for ofte hører her i salen.

Crowley
Hr. formand, jeg vil også gerne lykønske fru d'Ancona med hendes bestræbelser på at få Parlamentet til at enes om et meget vanskeligt emne, som er genstand for mange forskellige synspunkter og meninger her i Parlamentet.
Parlamentet opfører sig dog lidt som en politisk eunuk, fordi vi taler om og fremsætter henstillinger om FN-Generalforsamlingens særlige samling om narkotika, som allerede har fundet sted. I lyset heraf samt af andre parlamentsmedlemmers bemærkninger er det vigtigt at fastlægge en række nøglefaktorer, så offentligheden kan forstå, hvad vi her i Parlamentet står for.
For det første går vi ind for at beskytte folk i Den Europæiske Union. For det andet går vi ind for at hjælpe mennesker over hele verden, som er afhængige af at kunne dyrke narkotikaafgrøder på grund af den økonomiske situation i deres land. For det tredje går vi ind for at sikre vores unge den bedst mulige uddannelse og de bedste videnredskaber, så de kan træffe beslutninger om deres livsstil på grundlag af tilstrækkelige oplysninger. For det fjerde går vi ind for at udrydde ubrugelige og spildte ideologier, og vi står især for en politisk beslutningsdygtighed og et visionært syn på, hvordan vi bedst kan hjælpe alle mennesker til at leve i et samfund uden narkotika.
Det er ikke en perfekt løsning, og måske kan den ikke føres ud i livet i fuldt omfang. Men hvis vi bare læner os tilbage og siger, at vi godt kan acceptere en vis procentdel misbrug, så har vi allerede tabt slaget. Vi bør sigte mod det bedst mulige utopiske ideal og arbejde hen imod det.

Eriksson
Hr. formand, sidst vi behandlede denne betænkning, blev jeg helt fascineret af tilstanden her i Parlamentet. Det var helt klart, at vi i hvert fald var meget langt fra nogen som helst harmoniseringsbestræbelser. Jeg tror at næst efter diskussionen om vores egen formåen, så er det nok denne betænkning, der har grebet os mest på det seneste.
Der har været en del snak om Sveriges syn på dette. Jeg vil benytte lejligheden til at omtale resultatet af en undersøgelse, som blev offentliggjort i forrige uge. Undersøgelsen drejede sig om de unge teenagere, og den viste et markant fald i antallet af unge, der havde prøvet narkotika. Det er ikke resultatet af en moraliserende holdning, men af en overordentlig stor indsats direkte i marken blandt de unge ude i forstæderne, og faldet er specielt stort i storbyerne. Det viser, at vi naturligvis må være pragmatiske, primært når det gælder om først og fremmest at gøre en menneskelig indsats for de unge.
Jeg synes også, at man skal se på betydningen af en restriktiv politik, hvilket absolut ikke må være det samme som en repressiv politik.

Lindholm
Hr. formand, verdenssamfundet har klart og utvetydigt givet sin mening til kende om narkotikapolitikken gennem FN's tre narkotikakonventioner samt det politiske standpunkt på mødet i New York den 8.-11. juni i år. Verdenssamfundet - herunder også EU's medlemsstater - har også i artikel 33 i FN's børnekonvention fra 1989 påtaget sig at beskytte børn mod brug af narkotika og ulovlige stoffer samt mod at blive indblandet i ulovlig produktion og salg af narkotika.
I dag, den 5. oktober, er det den internationale børnedag. Alle de tilstedeværende har et ansvar for at leve op til de konventioner, som vores medlemslande har ratificeret. Jeg opfordrer derfor Parlamentet til at stemme nej til alle ændringsforslag og henstillinger, der strider mod børnekonventionen og mod et narkotikafrit samfund.

Schulz
Hr. formand, mine damer og herrer, den debat, som vi har ført i månedsvis, og, såvidt jeg har kunnet følge den, også dagens debat er kendetegnet ved at være en diskussion, som ikke så meget vedrører spørgsmålet om, hvilken fremgangsmåde der er mest effektiv i forbindelse med forebyggelse eller efterfølgende behandling, men i højere grad en diskussion om, hvorvidt det lykkes parlamentsmedlemmer at fremføre, at deres mening eller den strategi, der repræsenteres i deres land, er bedre end den, der repræsenteres i et andet land.
Hvad kan denne uendelige debat lære os? For det første: Der eksisterer ikke nogen kongevej til at bekæmpe narkotikaproblemet. Der findes i hvert fald ingen i dette Parlament og uden for dette Parlament, der kan påstå: Jeg har fundet en metode, som jeg kan løse problemet med både forebyggende og efterfølgende. Jeg kender ingen.
Det betyder for det andet: Trods alle vores forskellige initiativer til bekæmpelse af narkotikaproblematikken står én ting tilbage, nemlig hjælpeløshed og rådløshed, fordi der er én ting, de mange forskellige forsøg ikke har formået at sørge for, nemlig at bekæmpe fænomenet effektivt. Det må vi virkelig sige til os selv, og så må vi efter min mening komme til det resultat, som vores kollega d'Ancona er kommet til. I hovedtræk betyder det følgende: Man må under hensyntagen til de historiske forudsætninger, som har præget det pågældende samfund i det pågældende land, under hensyntagen til de særlige kulturelle forhold, under hensyntagen til de forskellige statslige strukturer - medicinalsystemet i det ene land er helt anderledes end i det andet land - komme til nogle resultater, der - det siger jeg forenklet - er landespecifikke. Jeg insinuerer ikke, at nederlænderne er æreløse, heller ikke svenskerne. Begge lande har for at fremhæve de antipodiske dele af debatten taget forskellige initiativer. Begge parter har de samme problemer.
Begge dele bør respekteres, fordi det ene land gør sig lige så store anstrengelser som det andet. Vi bør dog holde op med at forestille os, at en debat kan give mening, når det ene land forsøger at overbevise det andet land om, at dets egne initiativer er bedre end det andet lands. Derfor har fru d'Ancona efter en lang debat forsøgt at sige i et kompromisforslag: Jeg har mine egne holdninger - dem har hun fremlagt bedre, end jeg ville have kunnet - men mine holdninger giver plads til mange forskellige initiativer, som man hver for sig - uden at nedværdige eller opprioritere det ene frem for det andet - bør betragte som ligeværdige. Jeg mener, det er en udmærket måde, at man forsøger at opnå enighed om i det mindste denne minimale konsensus. Derfor vil jeg gerne på vegne af De Europæiske Socialdemokraters Gruppe takke fru d'Ancona for denne betænkning, hvor der gøres forsøg på at nå frem til en konsensus, godt nok med den mindste fællesnævner, men dog en konsensus.

Pirker
Hr. formand, ærede kolleger, brugen af narkotika, ikke kun i Europa, men overalt, stiger dramatisk. Vi har alle, tror jeg, den samme målsætning, nemlig om muligt at beskytte de unge og hele samfundet mod narkotika og brugen af narkotika. Vi er også enige om, at bekæmpelsen kun kan foregå ved hjælp af en gruppe af foranstaltninger, og at der skal være balance mellem forebyggelse, repressive foranstaltninger, helbredelse og reintegration. Hvis man går væk fra denne balance - og det gjorde Hedy d'Ancona i sin første betænkning, hvor hun krævede straffritagelse i forbindelse med brug af narkotika, lægeordineret salg af cannabisprodukter eller heroin - så bliver man straffet. Betænkningen blev med rette henvist til fornyet udvalgsbehandling.
Den nuværende betænkning er gået i en anden retning. Her har man forsøgt at tage hensyn til denne balance. Den indeholder meget af det, som vores narkotikaekspert Sir Jack Stewart-Clark har foreslået, og har i høj grad fremhævet det sociale aspekt. På den måde kan man stemme for betænkningen.
Hvad jeg imidlertid finder dramatisk, er, at man alligevel igen med ændringsforslag forsøger at forstyrre denne balance mærkbart og at prakke dette Parlament en legalisering af narkotika på. Sådan må det ikke være! Det, vi har brug for i fremtiden, er forståelsen af, at forebyggelse vil beskytte. Jeg vil her gerne anmode om, at de forebyggende foranstaltninger støttes: narkotikafrie skoler for børn, for samfundet, men hårde straffe for pushere og hjælp til afhængige unge til at komme væk fra narkotikaen. I balancen mellem disse tre foranstaltninger ligger vores chance for at realisere et narkotikafrit samfund, et narkotikafrit liv.

Thors
Hr. formand, det er godt for Parlamentets rygte, at vi sendte betænkningen retur, så den nu i stedet opstiller ét mål: et narkotikafrit samfund. Vores gruppe støttede henvisningen til ny udvalgsbehandling. Jeg tror, at det er godt for Parlamentets rygte. Personligt kan jeg ikke støtte alle henstillingerne, hvoraf Jan Andersson nævnte et par stykker.
Det er en meget polariseret debat. Det er den generelle opfattelse, at en person med min politiske holdning ikke kan være fortaler for harm reduction . Det synes jeg er en misforståelse. Jeg ønsker også at mindske lidelser, men jeg kan ikke acceptere udtryk som »trojanske heste«.
Det hævdes, at situation i fængslerne kommer an på narkotikapolitikken. Jeg vil imidlertid hævde, at situationen skyldes en fejlslagen kriminalpolitik. Finland er et land med meget lave fængselstal, men med en streng kriminalpolitik. Det kan altså kombineres. Det er Europarådet, der skal gøre noget ved selve kriminalpolitikken og de fejl og mangler, der findes i den. Menneskene skal i stedet have en bedre behandling.

Schulz
Hr. formand, jeg beder om forståelse. Jeg vil ikke forhale tingene her, men både hr. Pirker og fru Thors har udtalt sig sagligt ukorrekt. Betænkningen blev ikke henvist til fornyet udvalgsbehandling af plenarforsamlingen, jeg bad derimod på vegne af den socialdemokratiske gruppe om, at den overgik fra plenarforsamlingen til udvalget. Det er der væsentlig forskel på. Her lader man hele tiden, som om plenarforsamlingen sagde, at vi ikke ønskede at have noget med det bras at gøre. Fru d'Ancona bad mig trække betænkningen tilbage for at få en chance for at forhandle sig frem til kompromiser. Der er en væsentlig saglig forskel!

Thors
Hr. formand, som franskmændene siger, man skal ikke være en hårkløver.
Det var da en mærkelig måde at argumentere på. Jeg brugte et ord, der dækker begge de situationer, De omtaler. Återremiss på svensk betyder sager, hvor man anmoder om at trække noget tilbage, som derefter sendes tilbage til ophavsmanden.

Kerr
Hr. formand, sandheden er, at betænkningen blev sendt til fornyet udvalgsbehandling, fordi den britiske Labour-gruppe - den største enkeltgruppe i Den Socialdemokratiske Gruppe - ville stemme imod den. Labour-gruppen handlede efter ordre fra den britiske indenrigsminister, hvis søn lige var blevet arresteret for narkotikahandel, så det ville være flovt for gruppen at stemme for betænkningen. Fru d'Anconas oprindelige betænkning var en meget god betænkning. Denne her er desværre ikke lige så god, selvom der er gode ting i den.
Lugten af hykleri breder sig her i Parlamentet i aften, og blander sig med lugten fra et narkotikum udenfor, nemlig tobak, et narkotikum, der dræber en halv million europæere om året. Parlamentet kan ikke en gang hindre folk i at ryge i ikke-rygerområder som f.eks. her lige udenfor salen. I stedet for prøver Parlamentet at udvande den fornuftige narkotikapolitik, som fru d'Ancona har fremlagt. Jeg ved, at mange britiske Labour-medlemmer har røget hash før i tiden, og nogle gør det stadig. Men de vil stemme imod i lyset af alt det hykleri, der forekommer her i Parlamentet.
Der er behov for en fornuftig politik om afkriminalisering af cannabis, sådan som de har det i Nederlandene, Australien og mange andre steder i verden. Så kunne vi gå meget mere effektivt til værks i kampen mod de hårde stoffer, og de unge ville så måske tage os alvorligt.

Oostlander
Hr. formand, jeg tror, at den kendsgerning, at betænkningen af fru d'Ancona foreligger her i den nuværende form, alligevel er et vigtigt skridt. I hvert fald vil der i mit land blive lagt vægt på, at et par klare principper er sat i første række. Et princip om f.eks. et narkotikafrit samfund, »et stoffrit liv« står der også i betænkningen, begrænsning af efterspørgslen, større vægt på opretholdelsen af loven og på opretholdelsen af de internationale aftaler. Det betyder således: væk med den tolerante politik. Det er vel nok en udtalelse. Jeg har indtryk af, at principper såsom »det eftergivende samfund«, det læste jeg engang i liberale partiprogrammer, hermed, for så vidt angår narkopolitikken, er afgået ved en stille død. Jeg tror også, at dette er af stor betydning, for problemerne med narkotika er store for brugerne og for omgivelserne og navnlig, det ved enhver, i de kredse, som socioøkonomisk ligger i underkanten af dette samfund. Jeg synes derfor, at det er en selvfølge, at socialdemokrater og kristelige demokrater på et givet tidspunkt kan finde sammen om et sådant punkt, for bekæmpelse af lidelser, navnlig for de mennesker der er mest sårbare, det må da være det vigtigste princip, som vi stræber efter.
Jeg synes derfor, at det er rigtigt, at det narkofrie samfund fremstilles som ideal. Det overrasker mig meget, at et sådant ideal forkastes af nogle mennesker, som om stræben efter fuld beskæftigelse, afskaffelse af fattigdom, et samfund, hvor der hersker lov og orden samt forbud mod imbecile i Parlamentet ikke ligeledes er idealer, som vi kraftigt skal efterstræbe. Derfor synes jeg, at det er godt, at denne betænkning er der. Det er et kompromis, men der står heldigvis også politik i den, og det er vigtigt.

Matikainen-Kallström
Hr. formand, d'Ancona har gjort et grundigt stykke arbejde med udarbejdelsen af betænkningen. Denne anden betænkning er klart mere rationel end sin forgænger, mere moderat, og frem for alt mere konstruktiv. Jeg tror, at den lange og stormfulde behandling af d'Anconas betænkning i Parlamentet har styrket flertallets opfattelse af, at man ikke kan vinde kampen mod narkotikaen blot ved at foreslå en harmonisering af EU-medlemstaternes lovgivninger vedrørende narkotika på en liberal narkotikapolitiks præmisser. Vi er alle på vores egen måde ofre for narkotikamisbruget.
Medlemstaternes samarbejde i kampen mod narkotikaen skal være aktivt, ikke reaktivt. At koncentrere sig om at bekæmpe de problemer, misbruget af narkotiske midler skaber, er ikke den rette vej. Debatten om de syntetiske stoffer peger på, at EU burde koncentrere sig specielt om oplysningsarbejde rettet mod børn og unge. At kæmpe mod de forskellige mode-rusmidler som syntetiske ekstasestoffer er den eneste måde at holde narkotikamisbrugets begyndelsestærskel høj. Man burde hastigt fremme og intensivere udvekslingen af information myndighederne imellem, og oprettelsen af fælles informationsdatabaser til registrering af nye narkotiske midlers sammensætning, også ved hjælp af EU-finansiering.
Hr. formand, jeg vil til slut yderligere bemærke, at det efter min mening er forbudt at komme med meningsytringer fra tilhørerpladserne.

Burtone
Hr. formand, ærede kolleger, det er efter min mening vigtigt, at vi endnu en gang drøfter narkotikamisbruget her i aften, og det er navnlig vigtigt, at der ikke har været nogen mirakelløsninger fremme. Narkotikamisbruget kan nemlig ikke afskaffes som ved et trylleslag! Det er ikke muligt at finde en løsning, der med det samme - tout court - kan skabe et samfund uden narkotika. Vi står foran et vanskeligt stykke arbejde, hvor ikke blot Europa-Parlamentet, men også alle staterne, skal gøre en indsats inden for rammerne af en global strategi, der blev slået fast på De Forenede Nationers seneste Generalforsamling. Det er en strategi, der opfordrer os til først og fremmest at satse på forebyggelse og til at forsøge at reducere efterspørgselen efter narkotika inden for Fællesskabet, idet vi lægger vægt på uddannelse og information, og idet vi gør os klart, at der er en stor risiko forbundet med de syntetiske stoffer.
Forebyggelse er ikke nok, man skal først og fremmest sørge for de unge, der går igennem dødens tunnel - stoffernes tunnel - og det skal ikke blot ske ved hjælp af den strategi, der går ud på at begrænse skaderne, men også ved, at man gør sig klart, at den frivillige sektor har en betydelig erfaring, som bygger på solidaritet. Behandlingshjemmene har bragt mange unge mennesker tilbage til livet. Forebyggelse og helbredelse skal kombineres med revalidering, genindslusning og politikker, der ikke bare bekæmper handelen med stoffer i det små, men først og fremmest den organiserede narkohandel. Det er vigtigt, at vi forsøger at få hul på denne byld, og her skal vi ikke mindst tage fat på bankhemmeligheden, for der er tale om nogle enorme pengestrømme, der koster menneskeliv, og som glider over i den lovlige økonomi. Det er her, Europa-Parlamentet først og fremmest skal gribe ind.

Gradin
Hr. formand, jeg har med interesse fulgt med i d'Anconas reviderede betænkning og i dagens meget livlige debat. Europa-Parlamentet, Ministerrådet og Kommission har gennem flere år haft et tæt og frugtbart samarbejde på netop narkotikaområdet. Vi har arrangeret vigtige konferencer sammen, og udvekslingen af informationer har fungeret godt. Repræsentanter fra Europa-Parlamentet deltog også i Kommissionens delegation ved den særlige samling om narkotika på FN's generalforsamling i sommer. Ligesom d'Ancona håber jeg også på et fortsat godt samarbejde.
Jeg har sagt det mange gange før, men det fortjener en gentagelse: Dette samarbejde borger for en konstruktiv og koncentreret dialog om centrale spørgsmål vedrørende narkotikapolitikken. Beviset er, at vi hjælper hinanden med at sætte de kemiske former for narkotika på EU's politiske dagsorden. Det styrker efter min opfattelse billedet af et Europa, der står samlet i kampen mod narkotikaens udbredelse. Det har også bidraget til at afpasse EU's politiske dagsorden, så den bedre modsvarer vores medborgeres daglige uro og spørgsmål.
Gennem samarbejdet har vi også vist, at lovene og reglerne på dette område er ret ensartede i EU. Det skyldes primært, at FN-konventionerne skaber et fælles grundlag for os alle. EU's regler vedrørende f.eks. pengehvidvaskning og kemiske præcursorer har naturligvis også spillet en vigtig rolle. Samtidig må vi ikke lukke øjnene for, at der stadig findes betydelige forskelle. Straffen for at bruge, besidde, handle og smugle narkotika varierer, og det samme gør opfattelsen af, hvorvidt visse former for narkotika skal betragtes som mindre farlige end andre. Man skal også være opmærksom på, at der er betydelige forskelle på, hvordan eksisterende love og regler håndhæves. Forskellene er ikke ubegrundede. De afspejler grundlæggende forskellige opfattelser af, hvordan strategierne på narkotikaområdet fremover bør udformes. Der skal således arbejdes en del, før vi når frem til en konsekvent europæisk narkotikapolitik. Forskellene må imidlertid heller ikke overdrives. Der er risiko for, at vi bruger unødvendig megen tid og energi på forholdsvis små problemer. Det hindrer en konstruktiv dialog om de store fælles problemer, som vi måske kunne løse i fælles forståelse og med fælles ressourcer.
I betænkningen af d'Ancona fastslås det også helt entydigt, at vores fælles mål i EU er og forbliver et samfund uden narkotika. Det er vigtigt, og der må ikke herske tvivl herom.
Hr. formand, den kombination af præventive og restriktive foranstaltninger, som i dag præger narkotikapolitikken i Europa, er resultatet af snart 30 års anstrengelser. I flere medlemsstater har man prøvet forskellige fremgangsmåder på forskellige tidspunkter. Alle er nået frem til det resultat, at forebyggende arbejde og en indsats på det sociale område er lige så vigtigt som forbud og restriktioner.
I praksis består narkotikapolitikken af tre forskellige grundkomponenter. For det første initiativer til begrænsning af efterspørgslen, for det andet initiativer til begrænsning af udbuddet og for det tredje det internationale samarbejde. Disse tre byggesten lå til grund for den femårige handlingsplan, som Unionen vedtog i 1994, og som nu står for en opdatering. Kontinuitet og udholdenhed er nøglebegreber i denne forbindelse. Det understreges også i det slutdokument, som FN vedtog på sin særlige samling i sommer. Det glæder mig derfor meget, at en af henstillingerne i betænkningen af d'Ancona helt entydigt udtrykker støtte til FN-konventionerne. Det er med til at skabe en dejlig klarhed, når det gælder rammerne for fremtidens kamp mod narkotika. Nu drejer det sig om at finjustere samarbejdet for at tilpasse det bedre til de nye tendenser. Derimod findes der ikke noget spillerum for revolutionerende forandringer eller risikofyldte eksperimenter.
Hr. formand, i dag synes de fleste at være enige om, at hovedvægten skal ligge på en præventiv indsats. Det er næppe gangbart udelukkende at kræve flere politifolk eller toldtjenestemænd, hårdere straffe eller skånselsløs udryddelse af dyrkning af afgrøder til narkotikafremstilling i udviklingslandene. I stedet drejer det sig om både at opstille faste rammer og tage et stort socialt ansvar. Jeg sætter derfor pris på, at ordføreren i sin betænkning giver plads til det økonomiske program for fællesskabsforanstaltninger til bekæmpelse af narkotikamisbrug. Unionen har afsat ECU 27 millioner i en periode på fem år til støtte af det forebyggende arbejde i medlemsstaterne. Programmet giver enestående muligheder for et samarbejde mellem regeringsorganer og frivillige organisationer. Det skaber også forudsætninger for metodeudvikling, f.eks. hvad angår evaluering af den præventive indsats i medlemsstaterne. Det er tanken, at man skal kunne finde frem til strategier, der fremmer et større informations- og erfaringsudbytte. Derimod bør det klart og tydeligt siges, at fællesskabsprogrammet ikke kan bruges til at støtte eksperimenterende virksomhed på narkotikaområdet. Der er desværre en del misforståelser på dette punkt.
Afslutningsvis vil jeg nævne, at arbejdet med en opdatering af Unionens handlingsprogram til bekæmpelse af narkotikamisbrug først lige er startet. Jeg har ansvaret for koordineringen af Kommissionens arbejde, når den skal udarbejde sit bidrag til den nye plan. Jeg regner med, at vi har et første udkast klar i starten af 1999. Indtil da skal jeg og de øvrige berørte kolleger i Kommissionen evaluere alle de anstrengelser, der er gjort på dette område i Unionen i de seneste par år. Jeg går ud fra, at jeg i min rolle som koordinerende kommissær vil få flere muligheder for at debattere disse spørgsmål med Parlamentet, både i udvalget og her i plenarforsamlingen.

Formanden
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 12.00.

Bekæmpelse af korruption
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A4-0285/98) af Bontempi for Udvalget om Borgerlige Frihedsrettigheder og Indre Anliggender om meddelelse fra Kommissionen til Rådet og Europa-Parlamentet om EU's politik mod korruption.

Bontempi
Hr. formand, den betænkning, som vi i dag skal drøfte og stemme om, omhandler først og fremmest Kommissionens meddelelse fra 1997 om dens forslag til nogle retningslinjer. I betragtning af den store og interessante udvikling, der er sket på internationalt plan med hensyn til fastlæggelsen af en strategi til bekæmpelse af korruption, gøres der i betænkningen desuden rede for prioriteringerne, og de nødvendige initiativer, der skal tages og gennemføres, bliver identificeret. I virkeligheden er der mange forslag og idéer på bordet i de forskellige internationale forsamlinger - nu skal vi bare nå frem til noget konkret og sætte gang i nogle gennemførlige aktioner.
Jeg vil gerne give en sammenfattende vurdering af Kommissionens meddelelse, idet jeg forbeholder mig retten til at vende tilbage til visse punkter i denne. Der er tale om en god meddelelse, som dog indeholder to ret synlige mangler. Den ene mangel er den ringe funktionsdygtighed, også på de områder, hvor initiativet er Kommissionens, og hvor det ikke er overladt til andre. Den anden mangel - som politisk set er endnu vigtigere - er, at der ikke nævnes noget som helst om de problemer, de risici og de mulige foranstaltninger, der vedrører korruptionen inden for de europæiske institutioner. Vi har set nogle tilfælde for nylig, som har vakt stor opsigt - senest ECHO-sagen - og de viser, hvor nødvendigt det er for troværdigheden, når man opstiller retningslinjer for andre, at man også selv har nogle lovgivningsmæssige og meget klare rammer. Betænkningen indeholder en række forslag på dette område, og jeg tror, at der fra Kommissionens side er en vis enighed om at styrke dette punkt. Spørgsmålet behandles i øvrigt i betænkningen af Bösch, som vi skal drøfte i morgen, og som netop også drejer sig om disse aspekter.
Med hensyn til de generelle rammer, så vil jeg gerne minde om, at der i de sidste tre-fire år er blevet meget større grund til at slå alarm. Det fremgår tydeligt af de opsigtsvækkende sager, der har fundet sted forskellige steder i verden, f.eks. i Kenya, Japan, Mexico, Sydkorea, Bøhmen, Italien, Spanien og Frankrig, hvor ledere eller hele grupper af ledere er blevet revet med af korruptionen. Det fremgår også af vurderingerne, ifølge hvilke 5 % af alle direkte udenlandske investeringer i forbindelse med importen fra de mest udsatte lande går til korruption, og så har man ikke engang medregnet den interne korruption. I virkeligheden er vi blevet klar over, at der er stor grund til at slå alarm, fordi selv dem, der for kort tid siden var bange for at tage ordet »korruption« i deres mund, nu sætter korruptionen øverst på dagsordenen. Her hentyder jeg - ikke for at hænge disse ud, men blot for at understrege dette aspekt - til Det Monetære Institut, Verdensbanken og OECD; kort sagt til alle dem, der førhen, som jeg sagde før, aldrig havde taget stilling, selvom de var vidner til mange og også udbredte tilfælde af korruption, f.eks. inden for international handel. Jeg er dog meget glad for, at netop forretningsverdenen og disse organer er blevet bevidste om situationen, når man tænker på den seneste farlige udvikling. I den forbindelse vil jeg gerne sige, at vi den 14. og 15. april afholdt et fælles seminar - Rådet, Kommissionen og Parlamentet - om korruption inden for forretningsverdenen, og at nogle repræsentanter derfra her gav udtryk for at ville gøre en kraftig indsats. Nu venter vi blot på at få dette bekræftet og dokumenteret.
Jeg vil gerne nævne en nyhed, som er meget vigtig, nemlig oprettelsen af ngo'en Transparency International , der har været virksom i Berlin siden 1993 for at bekæmpe korruption, og som har taget udgangspunkt i forretningsverdenens synspunkt. Dette har ført til nogle nye konventioner, som jeg blot vil remse op, nemlig en konvention for Den Europæiske Union, der for nylig blev godkendt af Rådet sammen med protokollen om beskyttelse af finansielle interesser, og ikke mindst - i december - en OECD-konvention af stor betydning, der er den første fælles akt, som er vedtaget i en så vigtig forsamling, om en udtrykkelig og konkret bekæmpelse af korruption. Jeg vil dog også gerne minde om Amsterdam-traktaten, hvis nye retsgrundlag gør det muligt at gøre en indsats inden for korruptionsbekæmpelsen, også ved hjælp af det styrkede samarbejdes instrumenter. Med alt dette ønsker jeg blot at sige, at instrumenterne eksisterer, og betænkningens slutning, som jeg vil forsøge kort at komme ind på, har netop det formål at nævne de væsentligste udveje og prioriteringer for også at kunne iværksætte dette arbejde, idet man forudsætter en omfangsrig bekæmpelse. Jeg vil gerne minde om ratificeringen af konventionerne, og ikke mindst om, at det er nødvendigt, at medlemsstaterne og Kommissionen vedtager nogle aktioner for at forhindre, at udgifter til korruption kan trækkes fra - denne opsigtsvækkende skandale finder nemlig stadig sted i vores lande. Endelig vil jeg gerne minde om alle de meget vigtige forebyggende foranstaltninger - såsom gennemsigtighed og afbureaukratisering - der bedre er i stand til at sørge for, at også politikerne gør en indsats med hensyn til korruption. Det er vigtigt, at dommerne er uafhængige, men for at kunne vinde dette slag er det også nødvendigt med en moralsk indsats fra borgernes side og - tillad mig at sige det - ligeledes fra institutionernes og politikernes side.
Personligt tror jeg, at der er mange her i salen, som ønsker at være ansete og ikke bare tolererede, når de fører politik, og beviset for korruption er et afgørende bevis.

McIntosh
Hr. formand, Udvalget om Retlige Anliggender og Borgernes Rettigheder har fremhævet fem foranstaltninger, der enten allerede eksisterer eller som skal gennemføres, og som har til formål at gøre noget ved og udrydde korruption. Retsudvalget anmoder især Kommissionen om at forelægge forslag til retsakter, som tager sigte på at udvide anvendelsen af direktivet om hvidvaskning af penge til kriminelle aktiviteter såsom korruption.
Vi anmoder også Kommissionen om udtrykkeligt at angive, hvilke medlemsstater der tillader skattefradrag for bestikkelse af udenlandske embedsmænd, med det formål at ophæve skattefradrag for bestikkelse af udenlandske embedsmænd.
Vi anmoder endvidere Kommissionen om at fremsætte forslag til retsakter til klarlæggelse af betingelserne for de bydendes deltagelse i procedurerne ved offentlige indkøb i den hensigt at udelukke enhver person, der er dømt for korruption, fra disse procedurer i fremtiden.
Desuden anmoder vi Kommissionen om at gennemgå kriterierne for at gøre det muligt at indføre en passende ordning for sortlistning af uhæderlige virksomheder og udelukke disse fra konkurrencer om og yderligere tildeling af kontrakter og tilskud og advare tredjemand om eventuelle risici ved forretninger med sådanne virksomheder. Kommissionen bør fastlægge klare kriterier for en sådan sortlistning såvel som en passende appelprocedure.
Til slut mener Retsudvalget, at alle bydende i forbindelse med specifikke projekter skal forpligte sig skriftligt til at afstå fra korruption for at opnå en offentlig indkøbskontrakt. Det skal der efter vores mening ses nærmere på. Vi er klar over, at medlemsstaterne har midlerne til det inden for strafferetten, men vi ser gerne, at Kommissionen indfører disse fem foranstaltninger på EU-plan.

Bösch
Hr. formand, først en tak for den gode betænkning af vores kollega Bontempi og det faktum, at han har optaget en stor del af vores idéer i sin betænkning. Kommissionen ville måske gøre bedst i at feje for egen dør, før den giver lektioner til andre, hvad angår emnet korruption. Det var vores centrale udtalelse, da Budgetkontroludvalget den 21. oktober 1997, altså for nu næsten et år siden, vedtog sin udtalelse til vores kollega Bontempis betænkning.
Vi konstaterede i sin tid, at Kommissionens meddelelse om en EU-politik til bekæmpelse af korruption godt nok indeholder meget rigtigt og mange ting, der er værd at overveje, men ikke bringer spørgsmålet om korruption i Kommissionen og i de andre EU-institutioner på tale. Dette aspekt af emnet blev - lad os sige det helt åbent - ganske enkelt fortrængt.
Nu har dette aspekt været genstand for intensive diskussioner i nogle uger og dage. Dette bekræfter, hvor rigtigt det var, at Parlamentet udskød at give Kommissionen decharge i foråret. Dengang formulerede vi to centrale krav: For det første regelmæssig underretning af Parlamentet om alle aktuelle interne undersøgelser af sager, hvor EU-ansatte måtte være indblandet i bedrageri og korruption, og for det andet hurtig og omfattende underretning fra de kompetente justitsmyndigheders side om enhver sag, hvor der er mistanke.
Det må desværre konstateres, at disse betingelser endnu ikke er blevet opfyldt. Sindene bringes for øjeblikket i kog over den ene eller den anden affære, men det virkelig graverende er, at vi ikke har noget pålideligt overblik over omfanget, karakteren og resultaterne af de interne sager, hvor der har været mistanke, og som Kommissionen har undersøgt. Vores kendskab begrænser sig til et antal: Der undersøges for tiden 27 sager, hvor også ansatte i Kommissionen med en vis sandsynlighed er indblandet. Kommissionen nægter os dog næsten systematisk adgang til de pågældende rapporter. Vi får ikke engang en liste over sagerne.
Hvis det ikke ændrer sig hurtigt og grundlæggende, så sætter denne Kommission ikke alene sin egen politiske fremtid over styr, men forvolder også Den Europæiske Unions samlede anseelse stor skade. Og i dette tilfælde har Kommissionen overhovedet ingen ret til at give andre lektioner om den rigtige måde at bekæmpe korruption på!

Schulz
Hr. formand, mine damer og herrer, vores kollega Bösch har logisk nok allerede i dag på forhånd taget stilling til morgendagens debat. I betragtning af hans personlige engagement vil jeg derfor heller ikke udtale mig yderligere om det, Herbert Bösch har sagt. Det vil vi beskæftige os intensivt med i morgen.
Én ting er dog helt uomtvistelig: Korruption er et fænomen, som truer den statslige orden i massiv grad. Vi må være klar over, at retsstaten altid destabiliseres ved, at dens repræsentanter bliver modtagelige over for korruption. Det være sig frit valgte delegerede eller tjenestemænd, hvemsomhelst, der har et statsligt ansvar, hvemsomhelst, der de facto påtager sig et statsligt ansvar i den frie markedsøkonomi og er modtagelig eller åben over for korruption, bidrager de til, at demokratiets grundlæggende element, nemlig statslige handlingers gennemskuelighed, ødelægges. Ødelæggelsen af tilliden til demokratiet går hånd i hånd hermed, og i det øjeblik, befolkningen ikke længere har tillid til demokratiet, er det slut med demokratiet, det vil sige, kampen mod korruption er ikke kun en kamp mod kriminalitet, men også en kamp for stabilisering af demokratiske institutioner. Det må man holde sig for øje, når man diskuterer betænkningen af Bontempi.
Derfor må vi - og her kommer jeg tilbage til hr. Bösch og hans forklaringer - gøre os det klart, at vi med Den Europæiske Union, sådan som dens konstruktion er i dag, har opbygget en organisation, hvor der akkumuleres en voldsom økonomisk magt, hvor der skabes voldsomme finansielle muligheder, men det sker i en struktur, der bliver mere og mere uigennemskuelig. Det skyldes ikke engang dem, der handler her, det vil jeg også gerne sige klart og tydeligt endnu en gang. Her vil jeg gerne henlede min kollega Böschs opmærksomhed på, at det ofte har været Kommissionen, der støttede os som Parlament i kravet om øget gennemskuelighed. Det er snarere medlemslandenes regeringer, Rådet i denne Union, der sørger for, at der, som jeg netop har beskrevet, opbygges større økonomisk magt, større finansiel magt, men samtidig er det også Rådet, der sørger for, at kontrolevnen, navnlig også den parlamentariske kontrolevne, ikke udbygges i takt dermed.
Derfor siger jeg: Hvis en så betydningsfuld institution som Den Europæiske Union i dens nuværende form overdrager muligheden for økonomiske og finansielle handlinger til et udøvende organ, som ikke kan kontrolleres i tilstrækkeligt omfang, så åbner Unionen dermed selvfølgelig sluserne for korruption. Derfor vender jeg tilbage til det, jeg sagde i starten. Vi har at gøre med en internationalisering af den økonomiske magt i Europa og med en bevarelse af nationale strukturer i bekæmpelsen af misbruget af denne økonomiske magt, og det er netop dér, Rinaldo Bontempi har sat ind. Vi har brug for at ensarte bekæmpelsessystemerne internationalt med det formål - her tror jeg, vi er enige med kommissæren - at overføre dem til EU-retlige strukturer på langt sigt, altså til EU's eget spillerum for kompetence og bedømmelse i bekæmpelsen af korruption - og dermed er vi tilbage ved Bösch-betænkningen, der er på dagsordenen i morgen.

Chanterie
Hr. formand, kære kolleger, jeg vil gerne allerførst over for hr. Bontempi udtrykke min glæde over hans betænkning, som PPE-gruppen fuldt ud vil støtte. Jeg tror, at jeg nøje kan tilslutte mig hr. Schulz, der har gjort opmærksom på, at mange former for korruption, som lad os sige i de seneste ti år er kommet frem i dagens lys i forskellige medlemsstater i Unionen, har vakt stor bekymring i offentligheden og i den brede befolkning. Uden overdrivelse kan man således tale om en krise med hensyn til værdier, som vi gerne prioriterer højest, når vi taler om demokratiet i Europa. Den ene skandale efter den anden har rejst den største tvivl om de mest ansvarliges integritet i erhvervslivet, i de offentlige administrationer og inden for politik. Jeg vil foruden det eksempel, som hr. Bösch og hr. Schulz allerede nævnte her, om svindel til et beløb af ECU 700.000, beregnet til humanitær bistand til det tidligere Jugoslavien, henvise til den opsigtsvækkende retssag, som er i gang ved appeldomstolen i forbindelse med hundreder millioner, som Agusta og Dassault anvendte i forbindelse med købet af helikoptere og flyvemaskiner til den belgiske hær. Der skal således gøres noget ved en effektiv definition, som skelner mellem aktiv og passiv korruption og anden strafbar eller ikke-strafbar handel. Denne definition må i hvert fald kunne gælde inden for alle Unionens medlemsstater og i de enkelte medlemsstater. Jeg tror ikke, at vi har nok i denne brugbare definition. Det er naturligvis en nødvendig forudsætning, men der må komme endnu mere. Der må også komme præventive og repressive foranstaltninger. Præventive foranstaltninger kan foretages ved at gøre udbudsprocedurer, offentlige indkøb, handelsaftaler og andre politiske foranstaltninger så gennemsigtige som muligt. Det er det vigtige punkt, gennemsigtigheden, muligheden for, at man kan kontrollere, muligheden for, at man kan undersøge om normer og kriterier overholdes, og denne kontrol udgør et væsentligt element i demokratiet. Vi må tage ved lære af erfaringerne med Europol og UCLAF, fru kommissær. Vi har således behov for en fælles del foruden alle konventioner og internationale aftaler og adfærdskodekser inden for OECD osv., og vi regner med, at Kommissionen også vil fremkomme med denne fælles del.
Hr. formand, korruption undergraver retsstaten, og korruption skader vores demokrati. På dette punkt er jeg fuldstændig enig med hr. Schulz.

Caccavale
Hr. formand, først vil jeg gerne lykønske ordføreren, hr. Bontempi, for det glimrende stykke arbejde, han har udført. Et punkt, som jeg tror, at vi alle må være enige om, er, at korruptionsspørgsmålet er en stærkt destabiliserende faktor, ikke blot for vores demokratiske systemer, men efter min mening også - og på en tydeligere måde - for det frie marked og den frie konkurrence. Korruption er en kendsgerning, som virker stærkt forstyrrende på den frie konkurrence, hvor det ikke længere er den dygtigste, der vinder, eller den, som tilbyder den mest effektive service, men derimod den mest snedige og den mest uærlige, når det gælder fænomenet korruption. Jeg tror derfor, at vi er nødt til at gøre os nogle overvejelser i den forbindelse.
Det, vi alle skal overveje, er dog, om den rigtige løsning med hensyn til den øgede udbredelse af dette korruptionsfænomen - det skal slås fast, at korruption har eksisteret lige så længe som de offentlige og statslige strukturer, det vil praktisk taget sige lige fra tidernes morgen - er i højere grad at gøre brug af strafferetlige foranstaltninger. Jeg mener i stedet, sådan som det også blev sagt i de sidste indlæg, at årsagerne til korruption kommer indefra. Vi skal først gøre os klart, at det ofte er de samme mekanismer, der fremmer kriminalitet og skaber korruption. Det er de barrierer og mellemled, der opstilles mellem markedsdeltagerne og udviklingen af bestemte aktiviteter, som reelt gør korruptionen mulig.
Derfor er det efter min mening vigtigt, at ordføreren - og Udvalget om Borgerlige Frihedsrettigheder og Indre Anliggender - har godkendt princippet om, at man for at kunne bekæmpe korruptionen er nødt til at afbureaukratisere, gøre procedurerne lettere og gøre entreprisesystemerne mere gennemsigtige.

Blak
Hr. formand, jeg går ind for en meget håndfast og effektiv bekæmpelse af korruption og svig. Vi skal styrke vores fælles indsats ved at få UCLAF og Europol til at fungere optimalt, vi skal kræve, at Kommissionen udarbejder en fælles strategi for korruptionsbekæmpelse, og vi skal sørge for, at denne fælles strategi omsættes til nogle konkrete initiativer. Men vi skal ikke have en fælles anklagemyndighed eller en fælles strafferet. Vi skal derimod have en koordineret fælles indsats, og vi skal styrke det praktiske samarbejde. Derudover skal vi være fuldstændig kompromisløse, når det handler om korruption i EU-institutionerne. Det er desværre et alt for aktuelt emne, vi her behandler. Kommissionen har i øjeblikket nogle meget kedelige sager på samvittigheden, og det er altså ikke noget, der pynter på Kommissionens i forvejen noget blakkede image blandt de mange EU-borgere - et image som en elitær og lukket institution, som hytter sine egne.
Jeg vil også gerne i denne forbindelse bede Kommissionen om en redegørelse for en meget skandaløs sag. Jeg tænker her på aflysningen af Kommissionens udvælgelsesprøve. Én ting er den generelle uorden, som der herskede under prøverne med manglende kontrol med toiletbesøg og brug af mobiltelefoner. Men vi kan godt kalde det korruption, når medarbejdere i Kommissionen giver svarene til nogle udvalgte personer, der deltager i prøven. Jeg synes, det er uanstændigt, og jeg tror, vi har et problem med at forklare Europas skatteborgere, at denne udvælgelsesprøve har været planlagt i tre år, og at det har kostet ECU 1, 2 millioner at afholde den.

Mendes Bota
Hr. formand, jeg forlod denne weekend et Portugal præget af den største skandale, efter at den tidligere ansvarlige for en statsinstitution, der har meget at gøre med de offentlige arbejder, har afsløret, at der dér (ifølge omtalte person) har rådet den mest skamløse korruption i form af finansiering af politiske partier. Jeg kommer via Belgien, hvor korruptionsskandalen omkring »Agusta«, der involverer tidligere ministre og politiske partier, i flere uger har domineret nyhedsmedierne. Vi går højere op, op på EU-niveau, og vi bliver bekendt med, at en udvælgelsesprøve, der omfattede titusinder af kandidater til »eurokrater«, er blevet annulleret på grund af grove uregelmæssigheder, eller vi hører om komplicerede forhold i forbindelse med den humanitære hjælp.
Der er især to elementer, der overalt synes at virke befordrende for korruption: bureaukrati og manglende åbenhed om beslutningerne. Vi er i de store linjer enige med ordførerens diagnose og løsningsforslag. Men i behandlingen af de politiske partiers bidrag til korruptionsbekæmpelsen savnes der mod til for alvor at sætte fingeren på det ømme punkt, nemlig ved at erkende, at den demokratiske kamp om magten, personificeret i partierne og i politikerne, afhængig som den er af markedsføring, annoncering og påvirkning af vælgerne gennem information, kræver kolossale midler, hvis finansiering for størstedelen kommer fra generøse bidrag fra magtfulde økonomiske interesser, der selvfølgelig ikke åbner pengekassen for dette eller hint politiske partis blå øjnes skyld, men fordi de forventer fordelagtige modydelser. I mit land plejer man her at tale om at »give en pølse i bytte for et slagtesvin«.
Desværre befinder vi os midt i en lyserød bølge, hvor meningsundersøgelser har erstattet overbevisningen hos dem, der har pligt til at regere eller til at opstille alternativer til magten, den såkaldte tredje vej, hvor den demokratiske socialisme arm i arm med storkapitalen fejer hen over verden, og som selvfølgelig ikke har interesse i at vise det mod, som det f.eks. ville være at forbyde privat finansiering af de politiske partier. Kort og godt.

Gradin
Jeg har med stor interesse læst hr. Bontempis betænkning om korruption. Den giver os et meget nyttigt overblik over de forskellige initiativer på området. Som I ved, har Unionen hele tiden optrappet sin indsats mod korruption i de seneste år. I 1996 blev konventionen om beskyttelse af De Europæiske Fællesskabers finansielle interesser udvidet med den første protokol. I denne protokol kriminaliseres bestikkelse, som involverer tjenestemænd ved Fællesskabet, og som påvirker EU's budget. En yderligere protokol, der blev vedtaget i 1997, kriminaliserede hvidvaskning af udbytte fra korruption. Samme år vedtog Rådet desuden en konvention, som kriminaliserer korruption, der påvirker tjenestemænds officielle pligter i medlemsstaterne eller Fællesskabet. Desværre har ingen nationale regeringer ratificeret nogen af de førnævnte retsakter.
Det sender modstridende signaler. Vi er alle enige om, at vi skal bekæmpe korruption, men der sker ikke noget, når EU-retsakter skal vedtages i de nationale parlamenter.
Meddelelsen fra Kommissionen om EU's politik mod korruption fra sidste år dækker mange områder: skattefradrag, offentlige indkøb, finansielle transaktioner, sortlistning af uhæderlige virksomheder, civilretlige foranstaltninger og bekæmpelse af korruption i udviklingsbistand og i førtiltrædelsesstrategien.
Jeg vil kort gennemgå de skridt, der er taget. I OECD-konventionen undertegnet i december 1997 kriminaliseres bestikkelse af udenlandske offentligt ansatte i forbindelse med internationale forretningstransaktioner. Konventionen vil nok træde i kraft i 1999. De fleste medlemsstater har allerede ændret deres lovgivning eller har forpligtet sig til det. Medlemsstaterne bør selvfølgelig ændre deres lovgivning for at sikre, at en sådan bestikkelse ikke kan trækkes fra i skat. Der er nu udsendt et spørgeskema til medlemsstaterne. Kommissionen og Rådet vil gøre status i november.
For nu at tage et eksempel: Det er ikke nok kun at forbyde skattefradrag i de tilfælde, hvor en udenlandsk offentligt ansat er blevet dømt for bestikkelse. Det skal klart fremgå af skattelovgivningen, at kun lovlige udgifter kan trækkes fra i skat. Derfor kan der være behov for EU-retsakter, som hr. Bontempi har foreslået det.
Hvad angår offentlige indkøb, er det almindeligt kendt, at gennemsigtighed på markedet i høj grad bremser korruption. Kommissionen har efterlyst større gennemsigtighed omkring priser og udbudsbetingelser. Vi har også slået til lyd for at medtage specifikke antikorruptionsforanstaltninger i offentlige indkøsprocedurer. I morgen vil Det Rådgivende Udvalg om Offentlige Aftaler drøfte, hvordan medlemsstaterne kan udelukke virksomheder eller enkeltpersoner, der er genstand for efterforskning i forbindelse med organiseret kriminalitet. Kommissionen foeslår ligeledes, at medlemsstaterne samarbejder om disse ting.
Et vademecum om forvaltning af tilskud træder i kraft den 1. januar 1999. Dette vademecum indebærer minimumsstandarder for tildeling og overvågning af visse tilskud med det formål at give øget gennemsigtighed, offentlighed og effektivitet i processen.
I maj lagde Kommissionen op til en debat om reform af den lovpligtige revision. Bedre revision skal virke afskrækkende mod svig og korruption. Et nyt revisionsudvalg vil kontrollere revisorernes tilgang til svig. En eventuel risiko for svig skal indberettes af revisorerne og virksomhedernes bestyrelse.
Kommissionen har også overvejet risikoen ved visse erhverv, f.eks. bogholdere, notarer, advokater og revisorer, som kan være sårbare over for korruption og påvirkning fra den organiserede kriminalitet. Kommissionen er i øjeblikket ved at indsamle oplysninger fra sine repæsentanter for at kunne danne sig et fuldstændigt billede af behovet og mulighederne for at fastlægge visse grundlæggende etiske krav på EU-plan.
Hvad angår hvidvaskning af penge, vil hr. Monti i starten af 1999 fremsætte forslag om et strengere direktiv, der skal omfatte andre erhverv ud over finanssektoren. Hr. Bontempi betragter bekæmpelse af korruption inden for EU's egne institutioner som et vigtigt punkt. Både Kommissionen og jeg personligt deler denne bekymring, og som I ved har Rådet anmodet alle institutioner om at hjælpe UCLAF med at foretage interne undersøgelser. Det kommer vi tilbage til i morgen i forbindelse med Bösch-betænkningen.
Kommissionen har dog allerede været ret aktiv inden for forebyggelse. Det sunde og effektive forvaltningsprogram for år 2000 sigter mod at strømline administrationen, forenkle procedurerne, øge gennemsigtigheden og afbureaukratisere hele vores administration. Min kollega, hr. Liikanen, arbejder på en række yderligere foranstaltninger til at sikre, at alle beslutninger og forvaltningsprincipper efterleves korrekt.
Kommissionens egen afdeling for bekæmpelse af svig, UCLAF, er også aktiv. Dens indsats er begyndt at bære frugt. Jeg har for nylig styrket dens uafhængighed og organisation, og der er nu etableret en engageret antikorruptionsafdeling og en juridisk enhed. Sidste år blev der indført et tidligt advarselssystem, som identificerer tvivlsomme modtagere af fællesskabsmidler, hvor disse kan være involveret i korruption. Kommissionen er i gang med at finde ud af, om sådanne grå-eller sortlistningssystemer skal indføres på alle områder inden for EU's politik, hvor der er tale om EU-midler.
Over for ansøgerlandene har kampen mod korruption høj prioritet i førtiltrædelsesstrategien. Programmer og finansiering heraf er beskrevet i tiltrædelsespartnerskabsaftalerne. De kræver alle fremskridt inden for bekæmpelse af korruption. Kommissionen er ved at udvikle to nye antikorruptionsaktioner. Inden for det horisontale program for retlige og indre anliggender skal alle 10 ansøgerlande involveres i et toårigt projekt i Europarådets regi, Octopus 2, med ECU 1, 5 millioner, mod korruption og organiseret kriminalitet. Programmet vil sætte fokus på forbedring af midlerne til efterforskning, samarbejde mellem agenturerne, beskyttelse af sårbare mål for korruption samt kriminalisering af korruption. Desuden er der opretttet en ny facilitet for pre-ins , som også kaldes catch-up-faciliteten , og som har ECU 100 millioner til rådighed i 1998/99 med det formål at hjælpe Bulgarien, Letland, Litauen, Rumænien og Slovakiet. Bekæmpelse af korruption er et af de tre prioritetsområder. Ansøgerlandene skal naurligvis kunne vise bedre resultater inden for bekæmpelse af korruption, før de helt kan opfylde det første kriterium fra København. Bekæmpelse af korruption står også højt på dagsordenen inden for udviklingsbistand. Det er nu et grundlæggende princip for god regeringsførelse.
Vedrørende AVS-staterne er det princip om god regeringsførelse, som skal efterleves, fremhævet i meddelelsen om demokratisering, retsstat, respekt for menneskerettighederne og god regeringsførelse. I meddelelsen foreslås en handlingsplan til beskyttelse af Unionens finansielle interesser. Desuden foreslås det at anvende princippet på andre områder inden for ekstern bistand og samarbejde.
Jeg er parat til løbende at orientere Parlamentet om fremskridt på området, i overensstemmelse med ordførerens anmodning.

Formanden
Mange tak, fru kommissær Gradin.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 12.00.

Fiskeri: kontrolordning
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A4-0331/98) af Teverson for Fiskeriudvalget om forslag til Rådets forordning om ændring af forordning (EØF) nr. 2847/93 om indførelse af en kontrolordning under den fælles fiskeripolitik (KOM(98)0303 - C4-0357/98-98/0170(CNS)).

Teverson
Hr. formand, det er altid en fornøjelse at tale til en så fuld sal, især på dette tidspunkt af aftenen. Jeg bifalder, at så mange kolleger er mødt op til dette meget alvorlige emne.
Jeg vil gerne gøre det klart over for kommissæren, at kontrol og overvågning af den fælles fiskeripolitik er genstand for meget udbredt enighed, i endnu højere grad end næsten alle andre emner, som udvalget har behandlet. Vi er særligt engageret i denne sag, hvilket kom til udtryk i hr. Provans udmærkede betænkning, som vi drøftede i sidste mødeperiode.
Det står klart for os som lovgivere over for fiskeriindustrien og for fiskerne selv, at der er tale om en fælles politik. Og hvis vi siger, at det er en fælles politik, forventes det, at de samme regler gælder for alle farvande i Fællesskabet, at de håndhæves ensartet for alle disse farvande, og at der gælder ensartede sanktioner i hele Den Europæiske Union. Det ville være en retfærdig og acceptabel fælles politik.
Det står dog lige så klart, at det ikke er tilfældet i øjeblikket. Vi i udvalget bifalder derfor stærkt Kommissionens forslag om at stramme kontrol og overvågning af denne politik. Når vi nu har hilst betænkningen velkommen, vil jeg gerne sige, at vi stadig fandt områder med visse mangler, og områder, der trængte til at blive styrket. Disse områder bør Ministerrådet styrke, når det træffer sin beslutning senere i denne måned.
Hvad der det for nogle områder? For det første spørgsmålet om EF-inspektørerne. Vi er godt klar over, at de i den seneste tid har brugt en hel del tid på tunfiskerflåden, NAFO og mange andre aspekter af Fællesskabets engagement i fiskeriindustrien. Men deres vigtigste opgave er at sikre, at den fælles fiskeripolitik fungerer korrekt. Det gør den åbenbart langt fra nu. Derfor siger vi til Kommissionen, at vi ikke alene anmoder den om at indføre sine egne forslag til at styrke EU-inspektørerne, men også tilsvarende udvide de nationale inspektørers beføjelser. De skal ikke blot være observatører, men skal også kunne tage initiativer, således at fiskerne i EU kan være sikre på, at reglerne håndhæves ensartet.
I betænkningen hedder det også, at vi hovedsagelig skal håndhæve fiskeripolitikken ved landing og de efterfølgende stadier i forsyningskæden. Sådan skal vi presse på for at sikre, at disse regler fungerer og håndhæves. I denne betænkning siger vi, at der skal være et juridisk ansvar - ikke kun papirer som i Kommissionens forslag - der går hele vejen gennem forsyningskæden, så de, der med vilje sælger eller transporterer ulovlige fisk - uanset om de er under mindstemålet eller kvoten overskredet - også holdes juridisk ansvarlige. På det punkt må vi stramme politikken rigtig godt op.
Hvad har vi ellers brug for? Vi har brug for bedre information. Efterhånden som samarbejdet mellem medlemsstaterne øges er vi nødt til at have en ordentlig informationsudveksling, så der på en smidig mådee kan rejses søgsmål i de nationale retskredse med oplysninger leveret af medlemsstaterne. Det vil udvide og øge de beføjelser, som Kommissionen har efterlyst.
Fru Fraga har fremsat idéen om, at vi skal sikre, at tredjelande, der beskæftiger sig med fiskeprodukter inden for Fællesskabets farvande og landing i Fællesskabets farvande, behandles på nøjagtig samme måde som vores egne flåder. Det drejer sig om retfærdighed og ligebehandling.
Vi har en virkelig god mulighed her. Jeg ved, at Kommissionen går stærkt ind for at styrke kontrol og overvågning. Vi har en årsberetning, der skal sætte tingene i deres rette perspektiv og sikre, at vi kan vurdere, hvad der foregår. Vi står last og brast med Dem og anmoder Dem om at styrke forslagene gennem ændringsforslag og sørge for, at Ministerrådet senere denne måned vedtager en forordning med rygrad nok til at sikre ensartethed, så vi alle sammen langt om længe kan have tillid til den fælles politik.

Baldarelli
Hr. formand, fru kommissær, stigningen i fangstkapaciteten på åbent hav har været meget stærk her på det seneste. Også tendensen til et forbrug af frosset fisk har haft indflydelse herpå, og vi har sandsynligvis ikke være i stand til at sørge for en tilsvarende stigning inden for akvakulturen, selvom akvakulturen passende nok har en vis vækst på markedet. Der er en meget stærk efterspørgsel efter fiskefangster. De forslag, der fremsættes i forordning 2847/93 om at forenkle procedurerne, om at gøre kontrollen mere nøjagtig både før og efter landing samt om at anvende elektronisk udstyr udgør uden tvivl en vigtig indsats. Vi bifalder denne, og vi er også overbeviste om, at Fiskeriudvalgets forslag er positivt for landenes ansvar, da det inddrager inspektørerne.
Først er der dog et problem, som går ud over vores kompetence, og det er problemet med de internationale konventioner og den måde, hvorpå vi reelt sørger for, at fiskeriet er ansvarligt. Med hensyn til de internationale konventioner er vi bekymrede over, at den aftale, vi selv har indgået som udvalg og som Europæisk Union, navnlig hvad angår de arter, der lever på det åbne hav, kun er blevet ratificeret af 18 lande. Dette er et punkt, som politisk set er meget svagt. Vi gjorde, hvad vi kunne, men mange lande afviser en sådan aftale. Vi er desuden overbeviste om, at WWF's forslag om en ansvarlig fiskeriprotokol i det mindste er en løsning, men det er ikke alle lande, der godkender denne protokol. FAO's adfærdskodeks, som hovedsagelig nævnes som en væsentlig løsning, drejer sig om den overskydende kapacitet, og den overskydende kapacitet bliver på langt sigt et meget alvorligt problem for skibsrederne. Vi har kort sagt brug for nogle retningsgivende internationale rammer, inden for hvilke vi virkelig kan udføre vores arbejde godt, idet vi også forsøger at øge vores politiske indsats på internationalt plan. Denne tankegang gælder dog ikke kun for det aspekt, der har at gøre med indsatsen inden for fiskeri, men også for de forhold, der ikke har noget med fiskeriaktiviteterne at gøre. Jeg er således enig i, at det er nødvendigt at fremme alle de aktiviteter, som svarer fuldstændigt til dem, der nævnes i direktiv 96/61 og direktiv 91/676 - det om nitrater og det om forebyggelse og en integreret forureningsbekæmpelse - eftersom nitraterne samt forebyggelsen og den integrerede forureningsbekæmpelse er to aspekter, der har en direkte indflydelse på problemerne med miljøets balance. Der er dog ingen tvivl om, at vi også skal gøre en kraftig og innoverende indsats for at finde nogle andre redskaber, hvilket således også skal ske med henblik på en vis selektivitet. I den forbindelse er satellitkontrollen meget vigtig, og vi er tilhængere af en sådan, men det er også vigtigt at forske inden for selektivt fiskeri.
I det flerårige udviklingsprogram anføres der på sin vis nogle vigtige målsætninger. Det er dog nødvendigt, at medlemsstaterne overholder disse målsætninger, og at der samtidig sker nogle fremskridt inden for forskningen. F.eks. har forskningen inden for nettyper og forsøgene med netstykker, kvadratiske masker og andre selektive redskaber givet nogle vigtige resultater, hvilket også har været tilfældet med de andre tekniske redskaber til krebsdyr og muslinger. Sidstnævnte redskaber er blevet afprøvet i Kanalen. Vi har kort sagt udsigt til en fiskeripolitik, som strækker sig over mange aspekter, og hvor kontrollen er et vigtigt element. Dette forslag til forordning er en positiv løsning, men det hele skal naturligvis ske, idet man også gør fiskerne ansvarlige. Fiskerne er jo hovedemnet i en fiskeripolitik, der er forenelig med et miljø i balance.

Provan
Hr. formand, Jeg tror, at kommissæren anerkender, og det fremgår tydeligt af Kommissionens forslag, at vi ud over fælles regler også har brug for fælles kontrol, og det betyder jo i sidste ende fælles strafbestemmelser. I de seneste måneder har Robin Teverson og jeg arbejdet tæt sammen om dette. Det er bemærkelsesværdigt, at Parlamentet drøfter kontrolforanstaltninger to måneder i træk, og det viser, hvor stor en betydning Fiskeriudvalget og Parlamentet tillægger denne sag.
I sidste måned blev betænkningen vedtaget enstemmigt. Det var også meget vigtigt. Denne betænkning bygger i høj grad videre på det, vi drøftede i sidste måned.
Når vi udarbejder regler, er det vigtigt at sørge for, at de anvendes korrekt. Reglerne skal have gennemslagskraft, ikke kun inden for fangstindustrien, som Robin Teverson har anført i sin betænkning, men hele vejen igennem til detailhandlerne; over forarbejdningsvirksomhederne hele vejen til detailhandlerne.
Flere af os blev ret imponeret, da vi for et par år siden besøgte Norge og så deres regelsystem: enkelt, ubureaukratisk og med støtte fra fiskerne. Det skal vi stræbe efter i Den Europæiske Union. Vi vil ikke have for meget bureaukrati.
Jeg må sige, at der er et par ændringsforslag i denne betænkning, som støttes af Gruppen De Grønne, og som vi i PPE-gruppen sandsynligvis ikke vil støtte under afstemningen i morgen. Det betyder ikke, at vi er imod kontrol, kun at vi er imod et ekstra lag bureaukrati. Vi så hellere, at kontrolmekanismerne virker nedefra og op end oppefra og ned. Vi har brug for fiskernes støtte, vi skal sikre, at programmerne fungerer korrekt og det betyder lokal kontrol, hvor fiskerne involveres mere end for meget tungt bureaukrati.

Gallagher
Hr. formand, jeg vil gerne starte med at lykønske hr. Teverson med fremlæggelsen af en meget fin betænkning, som jeg bifalder. Det er en omfattende og grundig betænkning, som indeholder mange innovative forslag og naturligvis ændringsforslag.
Jeg er enig i, at der skal gives høj prioritet til øget inspektion og overvågning af fartøjer, som har været genstand for en eller anden form for foranstaltninger fra regionale eller internationale organisationer. Det vil især lægge pres på dem, som ustraffet begår gentagne overtrædelser.
Der har længe været behov for standardisering af maskineffekt og tonnage over hele Fællesskabet. Der er alt for mange grå områder. For at en kontrolordning kan fungere optimalt, skal overvågningen være målelig, sammenlignelig og gennemsigtig mellem Kommissionen og medlemsstaterne og mellem medlemsstaterne indbyrdes. Harmonisering er påkrævet, og det haster.
Jeg er også enig i, at der skal vedtages procedurer for at sikre sammenlignelige sanktioner for sammenlignelige overtrædelser over hele Fællesskabet. Det er afgørende at sikre nøjagtig kontrol og registrering af omladninger og landinger.
Uanset hvor rosværdige alle disse forslag fra Den Europæiske Union er, så er det en forudsætning at der er et tilstrækkeligt antal nationale inspektører i marken. De irske og britiske fiskere hævder, at deres flåder er genstand for mest kontrol, og behovet for beviser fra inspektører i marken gælder os alle. Men hvis vi ser på kvotesvindlerne og ser den fjendtlighed, som fiskere og andre virksomheder giver udtryk for, når de udfordrer TV-hold, er det ikke overraskende, at både de irske og de britiske fiskere har alvorlige spørgsmål.

Novo
Hr. formand, fru kommissær, ærede medlemmer, dette forslag rummer et forsøg på at forbedre fiskerikontrolsystemet, så det kan blive mere ansvarligt og sikre fiskebestandene bedre. Eksempler på dette er de ændringsforslag, der sigter på at måle og sammenligne fartøjernes tonnage og maskineffekt på en troværdig måde samt skabe ensartede forhold omkring overtrædelser og inspektion. Det er imidlertid lige så åbenbart, at der til de øgede forpligtelser og procedurer ikke svarer forøgede midler, der på et område, som vedrører den fælles politik, i øvrigt slet ikke bør være medlemsstaternes faktiske eneansvar.
Det er ligeledes indlysende, at der stadig kan være forskel på den kontrol, som fartøjer fra Fællesskabet og fartøjer fra tredjelande bliver underkastet: mere krævende for vores, væsentlig mindre krævende for de andres. En ensartet behandling kan oven i købet risikere ikke være tilfældet i Fællesskabets egne vande og/eller havne samtidig med, at den helt givet vil være klart forskellig andre steder. Mangelen på midler og mangelen på lige behandling af fartøjer med forskellig oprindelse kan skabe mistillid og betyde en mindre effektiv og gennemskuelig gennemførelse af forordningen, end det ville være ønskeligt og muligt.
Jeg vil gerne benytte fru kommissær Gradins tilstedeværelse til at bede hende om at gøre os bekendt med sin og Kommissionens holdning til de ændringsforslag, som Teverson-betænkningen indeholder.

Tamino
Hr. formand, det forekommer mig, at alle de talere, der har talt før mig, er enige om, at det er nødvendigt at forbedre kontrollen og overvågningen i forbindelse med den fælles fiskeripolitik, det vil sige fiskerisituationen, ved hjælp af denne forordning. Ud fra dette synspunkt vil jeg derfor gerne også på Gruppen De Grønnes vegne sige, at vi bifalder den tankegang, hvormed Kommissionen har fremlagt dette forslag til en ændring af forordningen, men vi bifalder også forslaget med de ændringsforslag, som Europa-Parlamentets Fiskeriudvalg har udarbejdet. Vi mener navnlig, at alle ændringsforslagene bør godkendes, naturligvis også de ændringsforslag, som vores gruppe har indgivet - det siger jeg specielt til vores kollega Provan - og som vi anser for at være særligt vigtige og for netop at gå i retning af en forbedring af kontrollen og overvågningen. Med hensyn til ændringsforslag 8 er det korrekt, at det henviser til en konvention, som i dag kun er blevet underskrevet af 18 lande, men det ville være godt, om Fællesskabet allerede på nuværende tidspunkt tog højde for sådanne valg, der senere bør blive et fælles tema overalt i verden.

Ewing
Hr. formand, jeg har interesseret mig for fisk i lang tid - længere end nogen anden her i Parlamentet - siden 1975.
Jeg kan huske dengang vi ikke havde en fælles fiskeripolitik. Da vi fik den, troede vi allesammen, at vi ville få inspektører, der ville have samme beføjelser som de nationale inspektører, i enhver havn hvorsomhelst i hele vores sammenslutning før den blev kaldt Den Europæiske Union. Endelig kommer i Teverson-betænkningen netop det forslag, som lige fra starten var meningen, nemlig at inspektørerne har ret til uden forudgående varsel at foretage observationer af fartøjer, steder, dokumenter og alle aspekter. Derfor bifalder jeg stærkt denne betænkning fra Kommissionen og hr. Teverson.
Vi skal have et system, der betragtes som retfærdigt. Jeg kunne godt lide formuleringen om tillid i begrundelsen. Fiskere er altid mistænksomme, og tillid er vigtigt. Kun hvis systemet opfattes som retfærdigt, vil de have den tillid, ellers vil det aldrig rigtigt fungere.
I Det Forenede Kongerige er mange ting forkerte, bl.a. manglende støtte til ophugning og meget mere, men det gælder også i Spanien. I mange år boede nogle af de spanske fiskeriinspektører i Madrid. Vi har set i fjernsynet, at spanske supermarkeder sælger fisk, som er under mindstemålet. Ret skal være ret over for Spanien: Det Forenede Kongerige gør ikke noget ved det og lader bare situationen fortsætte.
Nu har vi endelig et forslag, der tilstræber et rimeligt forhold mellem sanktioner og inspektion. Det går jeg stærkt ind for, og det gælder også bestemmelserne om landinger og alle problemerne med omladninger.
Det foreslås at slå landbrug og fiskeri sammen. Det er hele fiskerisektoren imod, og formændene for henholdsvis Fiskeriudvalget og Udvalget om Landbrug og Udvikling af Landdistrikter er imod det. Det har taget os 10 år at nå til en fælles politik.. Hvor vover man at antyde, at landbrugerne bedst er i stand til at træffe afgørelser om denne væsentlige industri!

Souchet
Efter vi på det sidste møde nåede frem til en afgørelse om en forbedring af gennemførelsen af den fælles fiskeripolitik, og ved at vedtage Provan-betænkningen understregede den vigtige rolle, kontrol bør have, forhandler vi i dag om ændringen af forordningen om kontrolordningen.
Betænkningen af vores kollega Teverson blev ændret i Fiskeriudvalget og indeholder nu modsigende bestemmelser. Modsigelser mellem ændringsforslag 1, der blev fremsat af Fiskeriudvalget, og ændringsforslag 8, 9 og 10, der blev vedtaget i udvalget med støtte fra ordføreren. Det fastsættes i ændringsforslag 1, at for at et kontrolsystem er fuldt ud effektivt, skal indsatsen og resultaterne være målbare og verificerbare. Imidlertid fastsættes i ændringsforslag 8, 9 og 10 en forpligtelse for fiskerne til at anføre i logbogen hvilke arter og mængder, der genudsættes i havet, hvilket er en foranstaltning, der ikke bare udgør en ekstra hindring, men desuden er fuldstændig umulig i praksis.
Hvordan skal man kontrollere, om denne logbog er korrekt? Det er simpelthen umuligt. Hvis denne foranstaltning vedtages, risikerer hele kontrolprocessen at blive forkastet af fiskerne. At indføre urealistiske foranstaltninger, der ikke kan verificeres, og som har en negativ virkning, vil blot betyde, at kontrolordningen mister sin troværdighed. Derfor stemmer vores gruppe mod disse ændringsforslag.
Det er sandt, at der er et reelt problem med hensyn til genudsætning i havet, det er alle klar over, eftersom Fiskeriudvalget er i færd med at udarbejde en initiativbetænkning om dette emne, som snart skal fremlægges for Parlamentet. Det er nødvendigt at finde andre virkelig effektive midler med henblik på at begrænse genudsætningen i havet, som er blevet anset for at være årsag til faldet i adskillige fiskelagre, og som fratager os en værdifuld proteinkilde.
Jeg vil til gengæld gerne give vores fulde støtte til ordførerens forslag om harmonisering af sanktionerne. Fiskerne er på ingen måde fjendtligt indstillet over for kontrol, snarere tværtimod, så længe kontrollen er rimelig. Rimelig over for medlemsstaterne og også rimelig over for tredjelande. En god kontrol skal være enkel, anvendelig, billig og virke afskrækkende på eventuelle svindlere.
Det bør således være muligt, hr. formand, at fremme kontrolprocessen i betydelig grad uden at øge bureaukratiet i Fællesskabet, men ved at fremme udvekslinger af nationale inpektører, ved at styrke kontrollen over for tredjelande og ved at sørge for at samle tilslutning fra erhvervsfiskerne.

Langenhagen
Hr. formand, fru kommissær, dette nye forslag om en forordning er den konkrete gennemførelse af Europa-Kommissionens meddelelse, som vi netop diskuterede her i salen i september, om en ændring af kontrolordningen for den fælles fiskeripolitik. Flere svage punkter i den nuværende fiskeriovervågningspolitik skal langt om længe elimineres. Dette omfatter bl.a. en forenkling af den logbog, som fiskefangsterne registreres i, en øget kontrol efter landing, en nøjagtig registrering af fiskeriprodukterne lige fra fangst til sidste led i markedsføringen, Kommissionens adgang til medlemsstaternes databaser, en øget inddragelse af overvågning af fiskerfartøjer, der sejler under tredjelands flag og udøver fiskerivirksomhed i EF-fiskerizonen, og muligheden for EF-inspektører for at foretage uanmeldt kontrol i medlemslandene.
Dette er et helt bundt af foranstaltninger, som vi i Europa-Parlamentet har rykket for igen og igen. Disse foranstaltninger skal nu gennemføres. Derfor har vi også modtaget Kommissionens forslag i dag om en forordning med tilfredshed. Dog er der efter min mening stadig en hel række problemer, der ikke bliver løst. Disse vedrører frem for alt et fælles katalog over sanktioner for hele Fællesskabet. Overtrædelser af kontrolbestemmelserne bliver igen og igen straffet forskelligt - for forskelligt - fra medlemsland til medlemsland. Heller ikke problemet med målingen af maskineffekten blev løst endegyldigt.
Altså vil dagens forslag ikke være den sidste ændring af den oprindelige forordning, især da der var ganske vigtige forslag, der ikke blev overtaget, såsom en øget integration af fiskerne selv i overvågningspolitikken, hvilket jo egentlig er en selvfølge. Alligevel er vi kommet et godt stykke videre. Derfor beder jeg om Deres godkendelse og takker ordføreren for hans konstruktive og vigtige betænkning.

Fraga Estévez
Hr. formand, jeg takker hr. Teverson for den indsats, han har gjort i sin betænkning for endnu en gang at identificere de væsentligste svagheder i Fællesskabets kontrolpolitik og især den manglende harmonisering af bestemmelserne om overtrædelser, inspektioner og sanktioner i de forskellige medlemsstater.
Man kan faktisk dårligt skride ind over for de flåder, der ikke overholder bestemmelserne, hvis hver medlemsstat fortsat anvender forskellige mål for ensartede overtrædelser, og hvis de oplysninger, der fremsendes til Kommissionen, endvidere er så forskelligartede, at ethvert forsøg på analyse er forgæves.
Selvom kontrollen ganske vist hører under den nationale kompetence, mener vi, at Kommissionen kan gøre meget mere for at tvinge medlemsstaterne til at harmonisere deres lovgivninger. Men alligevel er det et faktum, at Fællesskabets sektor - i hvert fald på papiret - er underkastet meget strengere bestemmelser end tredjelandenes. Derfor bifalder vi indførelsen af et nyt afsnit i forordningen om kontrol vedrørende disse skibes aktivitet, men vi savner nogle effektive foranstaltninger over for skibe under bekvemmelighedsflag, hvis aktivitet udgør et stadigt stigende problem. Disse skibe respekterer ingen bestemmelser - hverken vedrørende bevarelse, sikkerhed eller arbejdsforhold - og det sætter dem i stand til at fortsætte med at fiske under alle forhold og sænke omkostningerne så meget, at det betyder trussel om ruin for mange virksomheder, der overholder de internationale bestemmelser.
Derfor anmoder vi om, at Kommissionen straks vedtager kontrolforanstaltningerne fra de regionale og internationale fiskeriorganisationer, og om at inspektion og kontrol af skibe, mod hvilke de nævnte organisationer har iværksat en eller anden form for overtrædelsessag, inden for rammerne af de bestemmelser, der finder anvendelse på tredjelandes skibe, får første prioritet i Fællesskabets havne.
Og eftersom fru Ewing nævnte mit land, må jeg sige, fru Ewing, at det er meget længe siden, De har været i kontakt med fiskerisager, og jeg opfordrer Dem ganske enkelt til at undersøge nu, hvor mange inspektører der også er i de forskellige selvstyrende regioner i mit land.

Bonino
Hr. formand, jeg vil først og fremmest takke Parlamentet og ordføreren for denne betænkning, der er en hjælp for Kommissionen især i forhandlingen med Rådet, som finder sted i slutningen af denne måned.
Jeg vil gerne sige tre ting for at få en sund debat med Dem alle. Jeg er fuldt ud klar over - jeg ser det hver dag - hvor vigtigt det er at tage de andre aspekter i betragtning, det vil sige kontroller og sanktioner, på en rimelig måde, når man har en fælles politik. Jeg glæder mig over, at Parlamentet i større og større grad bliver føderalistisk, selvom dette ord i øjeblikket har negative konnotationer. Desuden takker jeg fru Ewing, som i det mindste har gjort en indsats, som vi har kunnet fuldføre med henblik på at forbedre kontrolsystemet, men det er en kendsgerning, at flere områder stadig hører under medlemsstaternes kompetencer.
Det andet element, hr. Teverson, selvom man styrker kontrollen, kan man ikke gøre fiskerisektoren til noget specielt. Selv i landbruget har den fælles landbrugspolitik inspektører og sanktioner, som er langt fra harmoniseret, og med hensyn til inspektørerne, eftersom det også er mit område, er det langt fra alle, der har de beføjelser, De anbefaler, selvom det måske ville være retfærdigt, hvis de havde dem. Men vi er simpelthen ikke nået dertil endnu.
Personligt er jeg ikke engang sikker på, at Rådet vil give os mulighed for at lade inspektørerne foretage uanmeldte kontrolbesøg, skønt det er noget, vi går stærkt ind for, ikke med henblik på at erstatte inspektørerne, men simpelthen for at have flere værktøjer. Under alle omstændigheder går Parlamentet længere end Kommissionens forslag. Jeg takker Parlamentet for dette, selvom jeg af juridiske grunde ikke kan acceptere alle ændringsforslagene.
Dybest set er vi ikke uenige, men - eftersom De bad mig være specifik - mener Kommissionen, at ændringsforslag 1, 5, 7, 10 og 12, i hvis indhold vi er enige, allerede er nævnt i handlingsplanen. Fru Fraga Estévez, jeg kunne måske gøre meget mere, og Kommissionen prøver at gøre alt, den kan, selv at overveje en kontrolhandlingsplan, der er et ensidet element. Under alle omstændigheder glæder jeg mig over Parlamentets støtte, og jeg kan fortælle Dem, at Deres råd og regeringer ikke helt har denne indstilling. Som altid mener alle ministrene, at tingene fungerer perfekt i deres stat, og det er de andre stater, der tager fejl.
Jeg oplyser Dem om, eftersom De har set den sidste kontrolrapport, at Kommissionen vurderer, at kontrollen er for dårlig overalt i Europa og selv i tredjelande. Apropos tredjelande minder jeg Dem om, at de internationale regler er meget klare, det vil sige, at kyststaten er ansvarlig for sine farvande, og flagstaten er ansvarlig for bådene. Det er ikke muligt i dag at ændre de internationale havretsregler. Derfor må Kommissionen forkaste visse ændringsforslag, ikke fordi den ikke anerkender problemet, men simpelthen fordi vi endnu ikke er så langt på det nuværende udviklingsstadium i international ret. Dette forhindrer i øvrigt ikke at gå endnu længere inden for rammerne af regionale konferencer. Jeg gør Parlamentet opmærksom på, at det måske en dag også kan blive nødvendigt at regne ud, hvad kontrollerne koster os. Måske vil vi opdage, at hvis vi fortsætter som hidtil, vil de fisk, vi spiser, blive uforholdsmæssige dyre. Derfor gør vi en indsats for at bruge nye teknologier. Vi vil tilstræbe, at fiskerne i højere grad bliver aktører i denne sag, uden dog at overbebyrde dem unødigt. F.eks. er ændringsforslagene vedrørende logbogen om genudsættelser på 50 kg ærlig talt uacceptable. Det er svært at kontrollere. Vi risikerer at lave regler, der er umulige at kontrollere, eftersom det drejer sig om genudsættelse.
Men jeg deler Deres ønske om at nå frem til en stadig større grad af sanktioner, der er mere eller mindre homogene, hvilket ikke er tilfældet i alle sektorerne i den fælles politik. Der er en ting, man satser på i øjeblikket: Selvom vi får en lidt større harmonisering, så lad os i det mindste indføre en større gennemsigtighed. Jeg håber, at hele sektoren ved, hvilke sanktioner der findes i de forskellige medlemsstater, så de interesserede begynder at sammenligne. Dette er langt fra tilfældet.
Hvad angår adgang til registrene, er jeg enig i, at der blot skal findes en formulering. Retten til adgang til registrene er ikke juridisk mulig, fordi der trods alt er en vis fortrolighed, der skal overholdes med hensyn til det, der rent forretningsmæssigt står på spil. Ikke desto mindre kan man allerede gå temmelig langt i adgangen, hvis man blot forbeholder sig en klausul om fortrolighed, når der er tale om forretningsmæssige informationer.
Med hensyn til forskning, hr. Baldarelli, er problemet endnu en gang, at forskning hører under medlemsstaternes kompetence. For vores vedkommende laver vi pilotprojekter, som i øvrigt hører under fiskeribudgettet. Vi prøver i højere grad at tilskynde medlemsstaterne til at forske, og i denne forbindelse må jeg sige, at med undtagelse af nogle meget målrettede eksempler, er det ikke umagen værd. Vores indsats er stor i forhold til de meget få resultater, vi opnår.
Jeg håber således, at De forstår, at vi ikke kan acceptere ændringsforslagene om sanktioner eller inspektørernes beføjelser. Vi kan heller ikke acceptere de ændringsforslag, der allerede fremgår af artikel 26 og handlingsplanen. Vi er enige i princippet, men vi mener, det er bedre at placere dem under andre lovgivningsinstrumenter.
Hr. Teverson, med hensyn til, og dette er mit sidste punkt, det individuelle ansvar, eftersom man for kædekontrollen har fjernet det lovgivningsmæssige ansvar, der efter vores mening fremgår af artikel 9 og 28 i forordningen, i den betydning, at når først man har papirerne, medfører enhver overtrædelse, at personen er juridisk ansvarlig. Det er i virkeligheden en fortolkning fra vores juridiske tjeneste.
Afsluttende, mine damer og herrer, afventer jeg Deres initiativbetænkning om kontrol. Men jeg vil gerne forsikre Dem om, at det er et af områderne inden for fiskeriet, der optager os mest. Vi anvender de instrumenter, vi kan, selv adfærdskodekser. Jeg ved godt, at disse ikke er perfekte, men det er den vej, vi må gå, når man ikke kan støtte sig til forordninger. Jeg takker Dem endnu en gang for Deres støtte, og jeg håber, at mødet med Rådet sidst på måneden bliver en succes, hvilket langt fra er sikkert.

Provan
Hr. formand, nu vil jeg ikke gå imod forretningsordenen eller lægge mere beslag på tolkenes tid, men kommissæren sagde en vigtig ting, nemlig at Parlamentet efter hendes mening var ved at blive ret føderalistisk.
Jeg må sige til hende, at nok alle er enige i, at Parlamentets Fiskeriudvalg lægger stor vægt på at sikre, at vi når dertil, hvor den fælles fiskeripolitik og de økonomiske zoner i højere grad forvaltes regionalt. Det er vigtigt. Kommissæren bør anerkende, at det er baggrunden for betænkningen.

Formanden
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted på onsdag kl. 11.30.

