Konsensus om humanitær bistand - Den Europæiske Union og humanitær bistand (forhandling) 
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er forhandling under ét om
redegørelse fra Kommissionen om konsensus om humanitær bistand og
betænkning af Thierry Cornillet for Udviklingsudvalget om en europæisk konsensus om humanitær bistand.
Louis Michel
medlem af Kommissionen. - (FR) Hr. formand, hr. ordfører, mine damer og herrer! Jeg vil gerne indledningsvis takke hr. Cornillet og ønske ham tillykke med betænkningen, hvori der redegøres klart for de udfordringer, som den humanitære indsats står over for, og navnlig med at han også klart identificerer de strategier, der skal anvendes i forbindelse med den europæiske humanitære indsats. Denne betænkning er et vigtigt bidrag til Parlamentets, Rådets og Kommissionens fælles bestræbelser på at skabe den fremtidige europæiske konsensus om humanitær bistand. Vores fælles mål er at formalisere vores vision og vores fælles tilgang til humanitær bistandspolitik i en fælleserklæring. Jeg er ikke i tvivl om, at Europa-Parlamentets aktive inddragelse er af afgørende betydning for vedtagelsen af erklæringen.
Jeg vil gerne meget kort understrege baggrunden for dette politiske initiativ. Den humanitære situation har grundlæggende ændret sig gennem de seneste år, og vi er nødt til at tilpasse os, hvis vi ønsker, at vores humanitære indsats fortsat skal være sammenhængende og effektiv.
Hvad er de største ændringer, og hvad er de største udfordringer? Det kan efter min opfattelse sammenfattes således, at der for det første er flere og flere konflikter og naturkatastrofer, og dødstallene stiger også. Navnlig naturkatastroferne skyldes ofte klimaændringer, og de nylige oversvømmelser i Mexico afspejler denne bekymrende udvikling og omfanget heraf.
For det andet er vi også vidne til flere og flere komplekse kriser, og konflikternes karakter har ændret sig væsentligt. De metoder og midler, der f.eks. anvendes i væbnede konflikter, gør de humanitære organisationers arbejde mere og mere kompliceret. Risikoen for angreb og plyndring af bistand er desværre også en daglig realitet, hvad enten det sker i Darfur eller Somalia, Sri Lanka eller Myanmar, Columbia eller den østlige del af Den Demokratiske Republik Congo. Vi ser også flere og flere systematiske krænkelser af den humanitære folkeret og således en begrænsning af humanitære værdier.
Der er en konstant risiko for sammenblanding af den politiske og den humanitære dagsorden. Jeg er overbevist om, at EU som den største globale donor - jeg mener, at det er vigtigt at understrege, at vi i fællesskab tegner os for 40 % af den globale humanitære bistand - men også som en politisk katalysator for folkeretten og multilateralisme, har et særligt ansvar for at sikre en effektiv og tilstrækkelig humanitær bistand. Vi kan, og vi skal optræde som en politisk katalysator og desuden være et politisk forbillede Det var på denne baggrund, at vi for næsten et år siden besluttede at lancere dette initiativ med det formål at skabe en udtrykkelig europæisk konsensus om humanitær bistand.
Disse aspekter afspejles klart i hr. Cornillets betænkning, og jeg støtter naturligvis de centrale aspekter, som Europa-Parlamentet ønsker at understrege og forsvare i forbindelse med udarbejdelsen af en europæisk konsensus om humanitær bistand. Denne konsensus og passende overvågning med inddragelse af alle 27 EU-medlemsstater og Fællesskabet vil for første gang sikre fælles politiske værdier, målsætninger og principper, der støttes af medlemsstaterne og Kommissionen, hvilket vil bidrage til at forbedre komplementariteten og koordineringen af medlemsstaternes og Kommissionens indsats.
Hvad er hovedelementerne i forslaget til konsensus? Det første er overholdelse af de humanitære principper om medmenneskelighed, neutralitet, upartiskhed og uafhængighed. De er naturligvis helt på det rene med, hvad dette indebærer.
Det andet er behovet for at styrke overholdelsen og anvendelsen af den humanitære folkeret på bistandsområdet på internationalt plan. Jeg vil gerne fortælle en kort anekdote i denne forbindelse. Jeg vil undlade at nævne landets navn, men jeg kan huske, at jeg for ikke så længe siden befandt mig i et meget dramatisk operationsområde ud fra et humanitært perspektiv. Jeg stillede en række spørgsmål til en af landets højtstående personer, der havde ansvaret for operationen, og jeg påpegede over for ham, at han ikke overholdt den humanitære folkeret. Hans svar var helt igennem skræmmende, idet han svarede, at det var korrekt, men at der var krig. Det er indlysende, at den humanitære folkeret netop er skabt med henblik på krigstider. De kan derfor forestille Dem, i hvilken grad vi rent faktisk bevæger os længere og længere væk fra den humanitære folkeret, til tider uden nogen reaktion, eller længere og længere væk fra de mest grundlæggende standarder på dette område.
For det tredje er vi nødt til at forbedre donorpraksis og -metoder samt kvaliteten af partnerskabet med de humanitære organisationer med henblik på at yde en mere effektiv bistand.
For det fjerde skal medlemsstaterne på frivillig basis forpligte sig til at styrke komplementariteten og koordineringen af vores humanitære foranstaltninger, og dette er naturligvis så meget mere nødvendigt i lyset af udvidelsen, der bringer os op på 27 medlemsstater. Den fremtidige konsensus skal også sikre en generel ramme for fastlæggelsen af forholdet mellem humanitær bistand og EU's øvrige politikker udadtil. Det endelige mål er at gøre EU's humanitære indsats mere sammenhængende og mere effektiv. Alt dette vil i høj grad være med til at styrke det internationale system i FN-regi, og jeg vil gerne understrege dette aspekt. Formålet med dette initiativ til fremme af en europæisk strategi er naturligvis ikke at svække FN's centrale rolle eller konkurrere med FN. Det vil tværtimod sikre en styrkelse af denne centrale rolle, og det er trist at se, at der til tider hersker en vis modvillighed mod denne europæiske konsensus med henvisning til, at vi hermed ville konkurrere med FN. Dette er overhovedet ikke tilfældet. Formålet er tværtimod at styrke FN's europæiske søjle. Det siger sig selv.
I udkastet til erklæring om en konsensus henvises der klart til de elementer i konsensussen, der til en vis grad vil komme til at forme EU's humanitære doktrin i fremtiden. Jeg vil gerne takke Parlamentet og det portugisiske formandskab for deres indsats under forhandlingerne om denne tekst. Vi er nu nået frem til de sidste faser i denne trilaterale procedure, og vi bør således kunne opfylde målsætningen om, at alle tre institutioner undertegner en fælleserklæring den 18. december.
Denne erklæring om konsensus er blot det første skridt i en proces. Den er ikke et mål i sig selv, men det første skridt i en proces. Vi ved, at denne tilgang vil kræve en stor indsats for at sikre, at vores ord omsættes til handling. Vi agter i denne forbindelse at fremlægge en handlingsplan for gennemførelse af den fremtidige konsensus om humanitær bistand i begyndelsen af 2008. Under de sidste måneders debat i forbindelse med udarbejdelsen af denne konsensus har Europa-Parlamentet stillet en række meget specifikke forslag, og det er efter vores opfattelse absolut relevant at indarbejde disse i handlingsplanen, f.eks. Parlamentets forslag om udarbejdelse af et donoratlas for den humanitære bistand baseret på modellen for donoratlasset for udviklingsbistand.
Jeg vil gerne tilføje nogle få bemærkninger vedrørende to spørgsmål, der er af særlig interesse for Europa-Parlamentets medlemmer. De vedrører pseudofilosofiske elementer af humanitær bistand, der i dag er centrum for debatten visse steder, og som desuden er omfattet af målsætningen for humanitær bistand.
Det første er spørgsmålet om "beskyttelsesansvar". På baggrund af Parlamentets forslag har vi i forslaget til en konsensus understreget de tilsagn på dette område, der afgives af lande inden for rammerne af FN og det internationale samfund. Jeg vil gerne understrege, at den humanitære indsats og beskyttelsesansvaret er baseret på to forskellige strategier, selv om de har en vigtig fælles målsætning, nemlig at sætte en stopper for menneskelig lidelse. Vi må ikke sammenblande disse to strategier, da det kunne skade de humanitære aktørers image som neutrale og uafhængige, hvilket er af afgørende betydning for os, hvis vi skal kunne hjælpe mennesker, som er ramt af humanitære kriser.
Konceptet beskyttelsesansvar er fortsat relativt uklart. Dette koncept har tidligere været og er selv i dag meget tæt forbundet med idéen om retten til at gribe ind og militær intervention af humanitære årsager i ekstreme tilfælde, f.eks. for at forhindre folkedrab. Denne fortolkning er imidlertid netop årsagen til, at visse regimer forkaster konceptet beskyttelsesansvar. De betragter det som de vestlige landes politiske skalkeskjul, der skal retfærdiggøre deres imperialisme og interventioner, der ikke er begrundet i humanitære hensyn, men i et ønske om magt. Der sker til tider en sammenblanding mellem denne doktrin om beskyttelsesansvar og beskyttende humanitær indsats, der bl.a. altid har været en del af Den Internationale Røde Kors Komités mandat. Vi støtter fuldt ud sidstnævnte aktivitet gennem vores humanitære bistand.
I hr. Cornillets betænkning rejses desuden et meget relevant spørgsmål vedrørende den institutionelle ramme for drøftelser om den humanitære politik. Parlamentet har udpeget en fast ordfører for humanitær bistand, og vi ønsker Parlamentet tillykke hermed. I betænkningen rejses med rette spørgsmålet om sådanne repræsentanter i Rådet. Jeg vil gerne på vegne af Kommissionen understrege, at vi glæder os over og anerkender det portugisiske formandskabs store indsats, idet formandskabet har givet Rådet den nødvendige tid til at udarbejde denne konsensus i arbejdsgruppen. Den institutionelle afgørelse om nedsættelse af en arbejdsgruppe om humanitær bistand i Rådet skal naturligvis træffes af medlemsstaterne, men jeg er helt enig med hr. Cornillet i, at det er af afgørende betydning at oprette et egnet organ, der kan tage systematisk fat på humanitære spørgsmål på lige fod med Unionens øvrige eksterne politikker.
Humanitær bistand er neutral og uafhængig af andre politiske mål eller andre mål, men det betyder ikke, at det overhovedet ikke er et politisk spørgsmål. Det forholder sig lige modsat, idet de elementer og aktører, der udgør en trussel mod humanitære værdier, er politiske. Det anerkendes klart i Lissabontraktaten, at humanitær bistand er en særskilt dimension i vores internationale aktioner, og dette bør efter min opfattelse afspejles i en institutionel struktur.
Jeg må i denne forbindelse sige, at der efter min opfattelse er en stigende tendens til f.eks. at tro, at militærets logistiske ressourcer i et vist omfang og i højere grad nemt kunne sættes ind på det humanitære område. Jeg kritiserer endnu ikke denne tendens, idet der ikke er nogen grund hertil, da der ikke foregår noget fordægtigt i øjeblikket.
Jeg vil ikke afvise noget på forhånd, men jeg vil imidlertid understrege, at vi bør afvise enhver indgriben fra en sektor, som ikke har et humanitært formål. Jeg kan forstå, at der i visse særlige tilfælde anvendes militær logistik til støtte for humanitære aktioner. Jeg vil imidlertid ikke nægte, at jeg personligt ville foretrække, at det politiske ansvar for udførelsen af sådanne aktioner lå hos udenrigsministre, hvilket er tilfældet i en række lande, i stedet for hos en eller flere forsvarsministre.
Denne debat vil fortsætte, men det er mit indtryk, at en række andre sektorer eller logistik i stigende grad trænger ind på det humanitære område, og dette kan unægteligt skabe forvirring.
Endelig glæder jeg mig over EU's betydelige bidrag til den humanitære indsats, og jeg takker navnlig alle de mænd og kvinder, der arbejder på stedet under meget vanskelige forhold for at yde humanitær bistand til mennesker i nød.
Jeg er overbevist om, at denne konsensus vil sikre en mere sammenhængende og koordineret indsats. Den er til en vis grad grundlaget for doktrinen, de grundlæggende principper, og den sikrer reelt en permanent koordinering på EU-plan. Vi kan blive langt mere effektive på grundlag af denne fremtidige konsensus, hvilket trods alt er målsætningen.
Thierry Cornillet
ordfører. - (FR) Hr. formand, hr. kommissær, mine damer og herrer! Jeg vil forsøge ikke at gentage de fremragende synspunkter, som kommissæren netop har givet udtryk for.
Vi er på vej ind i en fuldstændig ny situation. Inden for rammerne af forfatningen og den forenklede traktat skal vi udvikle en samlet EU-politik, en politik for humanitær bistand, og som påpeget af kommissæren er vi den største globale bistandsdonor.
Denne betænkning skal ses på denne baggrund. Det er ikke blot et svar på en meddelelse fra Kommissionen, men et arbejdsdokument om den konsensus, der er blevet opnået sammen med mine kolleger. For første gang siden vedtagelsen af forordningen om humanitær bistand i 1996 vil de tre institutioner offentliggøre et fælles dokument. Det er på tide, at vi får en velgennemtænkt generel politisk erklæring om humanitær bistand fra de tre institutioner.
Jeg vil gerne understrege det fremragende samarbejde under drøftelserne, både i Udviklingsudvalget, hvor min betænkning blev enstemmigt vedtaget, og med Kommissionen og det portugisiske formandskab.
Jeg vil også gerne understrege, at Europa-Parlamentets medlemmer støttede 12 specifikke punkter samt et budgetpunkt. Jeg vil gerne redegøre for disse punkter her, først og fremmest for at forklare i hvilket omfang vi støtter dem og hvorfor, og navnlig for at påpege, at disse punkter blev indarbejdet i konsensussen, hvilket Europa-Parlamentet glæder sig over.
Med hensyn til det første punkt, der hænger tæt sammen det forrige punkt om naturkatastrofer, ønskede vi en ny definition af humanitær indsats, idet der naturligvis er væbnede konflikter, der i sagens natur ikke nødvendigvis kan forudses, og der er katastrofer, som paradoksalt nok begynder at blive forudsigelige, navnlig som følge af klimaændringer. Vi ved, at en række lande vil blive ramt af katastrofer, selv om vi ikke ved, præcis hvornår de vil indtræffe. Oversvømmelserne i Sydøstasien er et eksempel herpå. Vi håber således, at omfanget af den humanitære indsats kan fastlægges på et langt tidligere tidspunkt, således at vi kan sikre uddannelse af personale og klargøring. Vi kan tydeligt se den grå zone, der i en senere fase kan være mellem tiltag, der stadig er en del af den humanitære indsats, men som allerede er ved at blive genopbygning, og som i sidste ende vil blive udviklingsbistand.
Vi var fuldstændig overbevist om, at omfanget burde udvides, og at dette ville få budgetmæssige konsekvenser, hvilket jeg kommer ind på senere. Efter Europa-Parlamentets opfattelse er et andet vigtigt element i denne forbindelse de glemte kriser, som glemmes af offentligheden, men som ikke glemmes af de mennesker, der står midt i dem. I Columbia er der f.eks. næsten lige så mange fordrevne som i Darfur, og det bør vi være opmærksom på.
Det andet punkt er naturligvis definitionen af humanitær bistand og de humanitære principper om medmenneskelighed, neutralitet, upartiskhed og uafhængighed, som kommissæren understregede. Disse principper for vores indsats, der danner grundlag for vores institutions humanitære indsats, fastlægges i konsensussen.
Endelig satte vi særlig fokus på de mest sårbare grupper, herunder navnlig kvinder, kønsaspektet og den særlige rolle, som kvinder spiller i forbindelse med den humanitære indsats. Vi ønskede også at understrege de lokale aktørers og civilsamfundets rolle. Jeg vil vende tilbage til dette spørgsmål i forbindelse med spørgsmålet om fødevarehjælp.
Med hensyn til anvendelsen af militære ressourcer - og kommissæren udtrykte sig meget klart på dette punkt - kan militære ressourcer, herunder navnlig logistiske ressourcer - jeg tænker naturligvis på helikoptere, der kan være af afgørende betydning i forbindelse med en intervention ved frontlinjen under en naturkatastrofe - kun anvendes som en sidste udvej og på grundlag af et mandat, således at anvendelsen af disse ressourcer er helt klart defineret. Der er altid en risiko for, at de inddrages i konflikten eller anses for at deltage i en væbnet konflikt, og det er således vigtigt at være meget påpasselig på dette område. Det samme gælder civilbeskyttelse. Også på dette område håber vi, at anvendelsen af civile værn altid vil være en undtagelse og finde sted ingen for en klar ramme for at sikre, at den humanitære indsats ikke bliver udvisket af indgreb forestået af aktører, der ikke er direkte på frontlinjen.
Her i Europa-Parlamentet støtter vi naturligvis reformerne i FN på én betingelse, hr. kommissær, nemlig at de midler, der allokeres til CERF, er supplerende midler. Der er ingen grund til, at vores institutioner skal fratages muligheden for at være en drivkraft, navnlig gennem Generaldirektoratet for humanitær bistand. Hvis medlemsstaterne eller andre donorer ønsker at bidrage til FN's midler til intervention ved frontlinjen, må det ikke gå ud over det, der allerede gøres, og disse midler bør være supplerende.
Et andet meget vigtigt aspekt for os er fødevarehjælp. Den er naturligvis blevet indarbejdet i rammerne for den humanitære bistand, men vi ønskede at understrege, at den til tider kan have en skadelig indvirkning, idet den kan forstyrre lokale markeder. Når der tilbydes fødevarehjælp uden behørig omtanke, kan primo non nocere-princippet (først og fremmest ikke skade) blive overtrådt. Det er vigtigt at tage ved lære af andre lande, der er kendt for at gøre dette i forbindelse med deres humanitære aktioner, således at vi ikke begår de samme fejl.
Endelig ønsker jeg at tale om beskyttelsesansvaret. Kommissæren var inde på noget meget vigtigt, og vi støtter fuldt ud udtalelserne om retten til at gribe ind og behovet for at stoppe op og tænke os om og om fuld respekt for den humanitære indsats, der muligvis bør give anledning til overvejelser om sanktioner på EU-plan. Vi har endelig udpeget vores repræsentant og takker kommissæren, fordi han gjorde opmærksom herpå.
Vi ønsker helt enkelt, at der ud over en række principper også indføjes en køreplan i konsensussen, der kan danne grundlag for et årligt møde, hvilket allerede er blevet aftalt, således at Parlamentet også inddrages fuldt ud.
Vittorio Agnoletto
ordfører for udtalelsen fra Udenrigsudvalget. - (IT) Hr. formand, mine damer og herrer! Udenrigsudvalget støtter kommissær Michels forslag til en interinstitutionel erklæring om en europæisk konsensus om humanitær bistand, men de enkelte regeringer i de 27 medlemsstater forfølger fortsat nationale politiske mål om humanitær bistand, der til tider er meget forskellige fra Europas mål.
Rådet og medlemsstaterne skal gøre humanitær bistand til et moralsk og politisk krav med mere fokus på bistandseffektivitet end på nationale eller postkoloniale interesser. Vi kan ikke blot uddele ris og brød, hvor nødvendigt det end måtte være. EU's humanitære bistand skal ledsages af politiske og diplomatiske tiltag, der sikrer, at overholdelsen af folkeretten, herunder navnlig den humanitære folkeret, bliver en prioritet i den såkaldte modtagerstat. Principperne om medmenneskelighed, neutralitet, upartiskhed og uafhængighed skal sikres og adskilles fra enhver anden aktiv militær intervention på området for humanitær bistand.
Hvis disse principper ikke overholdes, kan dette både være til skade for humanitære hjælpearbejdere og den pågældende befolkning. Det er også vigtigt at huske, at der bør være særlig fokus på sårbare grupper som kvinder og børn i forbindelse med humanitære bistandsforanstaltninger.
Filip Kaczmarek
for PPE-DE Gruppen. - (PL) Hr. formand! Gruppen for Det Europæiske Folkeparti (Kristelige Demokrater) og De Europæiske Demokrater glædede sig over meddelelsen fra Kommissionen til Rådet og Europa-Parlamentet med titlen "På vej mod en europæisk konsensus om humanitær bistand".
Vi må ikke glemme, at EU er den største bistandsyder i verden. I 2006 ydede EU 2 milliarder euro i humanitær bistand. Med disse midler fik over 100 millioner personer i 75 lande verden over hjælp.
EU's potentiale udnyttes ikke fuldt ud. Dette bekræftes i den seneste OECD-rapport, hvor der peges på strukturelle svagheder og visse paradokser i forbindelse med EU's aktiviteter. En utvetydig fælleserklæring undertegnet af de tre største EU-institutioner er en enestående mulighed for at nå frem til en konsensuspolitik om, hvordan der skal reageres i nye krisesituationer over hele verden, som bliver mere og mere komplekse.
Erklæringen vil give os mulighed for at fastlægge en ramme for og en definition af humanitær bistand og for at fastlægge EU's principper og strategier for bistand til de mest trængende. Erklæringen vil desuden medvirke til at fastlægge og give udtryk for en fælles EU-holdning i fora med deltagelse af forskellige humanitære organisationer. Den vil også give os mulighed for at gøre opmærksom på, at EU ikke udelukkende fokuserer på levering af humanitær bistand, men at EU også er inddraget i arbejdet med at analysere årsagerne til, at denne bistand er nødvendig.
Vi forsøger så vidt muligt at medvirke til at finde passende politiske løsninger, der kan fjerne disse årsager. Ordføreren, hr. Cornillet, har efter min opfattelse foretaget en fremragende analyse af den komplekse og komplicerede kontekst, inden for hvilken den humanitære bistand er blevet ydet gennem de sidste 15 år. Kommissær Michel var også inde på denne komplekse kontekst i dag.
Vilkårene er ved at ændre sig, og EU og det internationale samfund som helhed står således over for nye udfordringer. Disse udfordringer omfatter bl.a. en grundlæggende ændring af de væbnede konflikters karakter og en stigning i antallet af naturkatastrofer, der har mere og mere smertelige konsekvenser. Antallet af interne konflikter stiger også, hvilket medfører flere flygtninge. Mange steder bliver den humanitære folkeret ignoreret eller forsætligt overtrådt. Arbejdere tilknyttet internationale humanitære organisationer udsættes i stigende grad for trusler. Flere og flere enheder er inddraget i leveringen af humanitær bistand.
Jeg er derfor enig med ordføreren i, at komplementaritet, sammenhæng, effektivitet og koordination af humanitær bistand på teknisk og politisk niveau mellem de 25 EU-medlemsstater er af afgørende betydning. Det er ganske rigtigt en forudsætning for at styrke EU's position som hovedbidragyder af humanitær hjælp globalt. Det er også en forudsætning for udviklingen af en stærk europæisk politik inden for rammerne af internationale institutioner, en politik, der i højere grad afspejler de budgetmidler, som Unionen har stillet til rådighed.
Jeg vil også gerne kommentere det såkaldte beskyttelsesansvar. Jeg er enig med ordføreren i, at EU bør gå i spidsen og sikre, at dette ansvar rent faktisk opfyldes. Dette indebærer diplomatiske og forebyggende tiltag, støtte til regeringer i forbindelse med opfyldelsen af deres forpligtelse til at beskytte deres egen befolkning og udøvelse af pression i nødvendigt omfang. Pressionsmidlerne kunne omfatte diplomatiske og økonomiske sanktioner. Anvendelsen af magt, f.eks. i form af militær intervention, bør være en sidste udvej og bør udelukkende anvendes undtagelsesvist under fuld overholdelse af folkeretten.
Alain Hutchinson
for PSE Gruppen. - (FR) Hr. formand, hr. kommissær, mine damer og herrer! Jeg vil gerne indledningsvis takke vores kollega, hr. Cornillet, for hans arbejde med denne betænkning og for hans ledelse af forhandlingerne i Udviklingsudvalget. Jeg vil også gerne takke kommissæren for hans præcise analyse ved indledningen af denne forhandling.
I betænkningen om humanitær bistand fokuseres der med rette på beskyttelsen af humanitært personale og adgang til ofre, som er de to største problemer, som vi skal løse i dag i forbindelse med humanitær bistand, og som vi i stigende grad skal løse fremover. Jeg vil i denne forbindelse gerne understrege, at den ændrede anvendelse af de militære styrker kan skade de humanitære aktørers image, hvilket kommissæren også var inde på. Den sammenblanding, der sker som følge af anvendelsen af militære ressourcer, som til tider sættes ind til støtte for humanitære arbejdere, betyder, at ngo'erne og deres hold mister den immunitet, som de plejede at have på stedet.
Hvis de skal have adgang til ofrene og krav på en vis ytringsfrihed, er det desuden af afgørende betydning, at de ikke giver indtryk af at være inddraget i disse konflikter eller afhængige af den politik, der føres i organisationernes hjemlande. I konfliktområderne er opfattelsen af ngo'ernes stilling blevet mere kompleks som følge af den seneste udvikling. Navnlig i Darfur lyder det fra en række internationale ngo'er, herunder Médecins du Monde, at det bliver stadig vanskeligere for dem at nå frem til ofrene uden for lejrene for de fordrevne, og at befolkningen og de humanitære arbejdere er ramt af en ny bølge af vold. Hvis de skal have råderum, er det nødvendigt at understrege, at de er uafhængige af de indsatte væbnede styrker på stedet og af politiske holdninger.
Det er også vigtigt at bemærke, at en stigende del af de humanitære organisationers finansielle ressourcer kommer fra finansielle institutioner, herunder navnlig fra EU-institutioner. Denne situation kan også bestyrke mistilliden til disse ngo'er, der til tider oplever, at deres indsats blandes sammen med donorlandenes eller Unionens geostrategiske position. Jeg ønsker derfor at understrege, at den stigende offentlige finansiering, som vi hilser velkommen, og som er en fremragende ting, imidlertid ikke må få den konsekvens, at disse ngo'er bruges som brikker.
I de sidste 10 år er over 1.000 humanitære arbejdere blevet dræbt i over 500 angreb på civile hjælpeoperationer. Hvis vi ikke gør vores yderste for at sikre ngo'ernes uafhængighed, vil deres handlemuligheder uden tvivl blive indskrænket, og langt færre områder vil således blive omfattet af den humanitære folkeret.
Som følge af mediernes strategi hviler hele verdens øjne på Zoe's Ark, der er en ekstremt lille amatørforening i forhold til langt de fleste humanitære operationer, der gennemføres af anerkendte strukturer, hvis personale udviser stort mod og er i besiddelse af fine menneskelige og faglige kvaliteter. Dette isolerede tilfælde må derfor ikke bringe alle humanitære bistandsaktører i miskredit. Det minder os tværtimod om, at det er af afgørende betydning, at de humanitære aktioner gennemføres i fuld overensstemmelse med den humanitære folkeret og FN's Sikkerhedsråds resolutioner.
Vi glæder os derfor over, at denne europæiske konsensus, der vil blive vedtaget under den næste mødeperiode, omfatter vores anmodning om etablering af en formel struktur i Rådet med særligt ansvar for humanitære spørgsmål og om en årlig gennemgang af konsensussen og den ledsagende handlingsplan.
Toomas Savi
Hr. formand! Først vil jeg henvise til punkt 21 i hr. Cornillets betænkning, hvor det fremgår, at konsensussen bør anerkende og tydeligere definere de forskellige roller, mandater og komparative fordele for de mange forskellige humanitære aktører.
Blandt de nye medlemsstater er der nogle lande, herunder mit eget, som kunne yde en optimal indsats i samarbejde med andre, hvorved deres evner, ressourcer og individuelle knowhow kunne kombineres og deles. I praksis kunne dette samarbejde få stor gavn af EU's humanitære aktiviteter og sikre, at de nye medlemsstater blev mere involverede i europæisk politik. EU bør dog være parat til at begynde at centralisere sine organer for at koordinere sine aktiviteter på den bedst mulige måde.
For det andet vil jeg gøre opmærksom på, at de nye medlemsstaters bidrag til humanitær bistand har en tendens til at være ret beskedent. De nye medlemsstater, der var afhængige af udviklingsbistand og humanitær bistand for næsten to årtier siden, nyder nu hurtig økonomisk vækst. Jeg opfordrer disse lande til at øge deres bidrag kraftigt og huske på, at dette er en mulighed for at hjælpe mindre udviklede lande på samme måde, som den udviklede del af verden hjalp dem for ikke så længe siden.
Ewa Tomaszewska
for UEN-Gruppen. - (PL) Hr. formand! Det er i dag en udbredt og stærk opfattelse i de europæiske lande, at vi har en moralsk pligt til at yde humanitær bistand til ofrene for krisesituationer. Vi bør være stolte over, at EU er den største bistandsyder i verden.
Som følge af omfanget af naturkatastroferne og andre krisesituationer er bistanden ikke desto mindre ofte utilstrækkelig eller forsinket. Til tider når bistanden ikke frem til de mest trængende. Bistandseffektiviteten kunne forbedres væsentligt gennem god tilrettelæggelse, herunder samarbejde med andre bistandsdonorer, klare principper og entydige kriterier. Det er vigtigt at koordinere humanitær bistand og udviklingsbistand. Dette giver modtagerne mulighed for at klare sig selv, således at de ikke bliver afhængige af bistand fremover. Derfor er en europæisk konsensus om humanitær bistand meget vigtig. Et andet relevant hensyn er behovet for at beskytte de frivillige mod vold.
Kyriacos Triantaphyllides
for GUE/NGL-Gruppen. - (EL) Hr. formand, mine damer og herrer! I den betænkning, som vi drøfter i dag, understreges det, at EU's humanitære indsats skal være baseret på en række principper i overensstemmelse med reglerne og god praksis for humanitær bistand. Når man læser den slags, kan man meget vel undre sig over EU's dobbeltrolle, idet EU giver med den ene hånd og tager med den anden. Palæstina er et godt eksempel. Her giver vi penge med det formål at bryste os af vores menneskekærlighed, samtidig med at vi gennem vores udenrigspolitik marginaliserer 1,5 millioner mennesker både økonomisk og socialt uden at efterlade dem noget håb om en bedre fremtid. Den moralske lære heraf bør være, at humanitær bistand uden en realistisk udenrigspolitik ikke giver mening, idet de to ting hænger sammen. Det er på tide, at Kommissionen erkender dette.
Kathy Sinnott
Hr. formand! I de seneste år har der været mange humanitære kriser og lige så mange nødhjælpsprogrammer. Hver dag lider mennesker under mangel på mad og af sygdomme. Hvert år sker der talrige naturkatastrofer, som efterlader tusinder uden tag over hovedet og en vej tilbage til et normalt liv.
De største problemer ved kriser som disse er at opretholde områdets og befolkningens sikkerhed og sørge for, at folk får lægehjælp, mad, vand og tag over hovedet. Disse akutte problemer er de vigtigste, og al indsats bør rettes mod dem. Desværre har ofrene begrænset adgang til humanitær bistand, og de humanitære hjælpearbejderes liv er i fare på grund af voksende interne konflikter i nogle lande.
Når den umiddelbare krise er ovre, og bistanden stopper, kan problemet med nødlidende nogle gange igen blive akut, fordi der ikke er gjort noget for at hjælpe menneskerne med genopbygning og blive uafhængige på lang sigt. Det er vores vigtigste pligt at hjælpe andre, når de har mest brug for det. Hvis der er problemer med dette, må de ikke få lov at fortsætte, og vi må finde en anden måde at hjælpe på både på kort og lang sigt.
Zuzana Roithová
- (CS) Hr. formand! Jeg lykønsker hr. Cornillet med hans yderst professionelle betænkning om humanitær bistand. Behovet for denne form for bistand bliver ikke mindre. Vi ser tværtimod et stigende antal naturkatastrofer af mere og mere omfattende karakter. Antallet af væbnede konflikter i udviklingslandene er ikke faldet, men de har blot ændret karakter. De humanitære hjælpearbejdere udsættes ofte for angreb eller andre handlinger i strid med folkeretten. Europæerne tegner sig for i alt 40 % af den globale humanitære bistand bevilget gennem medlemsstaterne eller gennem EU. Alene sidste år blev der bevilget 2 milliarder euro i bistand. Dette er nok til at begrunde vores bestræbelser på at øge bistandseffektiviteten. Vi er klar over, at bistanden skal være systematisk og samordnes med andre aktører.
Jeg er enig i, at humanitær bistand også bør samordnes med udviklingsbistand. Den bør også ledsages af politiske og diplomatiske aktiviteter, navnlig for at beskytte humanitære arbejdere og for at sikre, at de når frem til interventionsområderne.
Et interessant tal viser, at hver niende europæer bakker op om humanitær bistand. Halvdelen mener, at den humanitære bistand er mere effektiv, hvis den ydes på EU-niveau i stedet for på nationalt niveau. Det er derfor logisk, at humanitær bistand er blevet et selvstændigt EU-politikområde i år. Dette er naturligvis også en stor forpligtelse. Vi skal være bevist om, at humanitær bistand ikke er et krisestyringsredskab. Den bør ikke indvirke på lokale politikker og markeder og være uafhængig af politiske omstændigheder. Derfor støtter jeg fuldt ud principperne for den humanitære indsats om medmenneskelighed, neutralitet, upartiskhed og uafhængighed, øjeblikkelighed og effektivitet. Jeg støtter også forslaget om FN's humanitære fond, idet katastrofer altid kræver hurtig intervention. Jeg støtter også en fælles EU-ramme for behovsvurdering.
Corina Creţu
- (EN) Hr. formand! Først vil jeg rose ordføreren, hr. Cornillet, for hans hårde og værdifulde arbejde med dette meget komplekse emne. Jeg vil også gerne byde kommissær Michel velkommen og støtte hans opfordring til et godt samarbejde med Udviklingsudvalget.
Den europæiske konsensus om humanitær bistand kommer til at spille en meget vigtig rolle i udviklingen af humanitær politik. Jeg mener, at det er meget relevant, at den vedtages i fællesskab af Rådet, Parlamentet og Kommissionen. Formålet hermed er at bekræfte, at vi går ind for de humanitære principper, og skabe grundlag for et tættere samarbejde om at sikre, at EU's humanitære bistand i de kommende år gennemføres så effektivt som muligt, så de mange mennesker, der står over for en humanitær krise, bliver hjulpet.
Som medlem af Udviklingsudvalget er jeg tilfreds med, at den endelige tekst indeholder centrale elementer, som f.eks. en eksplicit henvisning til FN-resolutionen om beskyttelsesansvar, og tager hensyn til de sårbare befolkningsgruppers behov med særlig vægt på børn, kvinder, ældre, syge og handicappede. Den mulighed for en årlig gennemgang af bestemmelserne for humanitær bistand, der nævnes i teksten, er også et meget vigtigt punkt, som muliggør, at der kan ydes humanitær bistand, hvor finansieringen er tilstrækkelig til at opfylde behovet. Desuden nævnes der i teksten idéen om at benytte lokale kapaciteter og ngo'er, der er aktive på området, hvilket muliggør brug af ekspertise og viden om lokale forhold, så der kan reageres hurtigere og bedre på humanitære kriser.
Vi må ikke glemme, at dem, som lider mest under katastrofer, hvad enten det er naturkatastrofer eller menneskeskabte katastrofer, er dem, der allerede er sårbare på grund af fattigdom. De bor fortrinsvis i udviklingslande og har få muligheder for at få et bedre liv. Det er derfor vigtigt, at EU sender et budskab om solidaritet og støtte. For at det kan ske, er det af afgørende betydning, at der reageres hurtigt og effektivt ved humanitære kriser. Bedre koordination er også afgørende for at opnå en bedre sammenkobling af nødhjælp, rehabilitering og udvikling for at sikre, at følgerne af en katastrofe kræver så få menneskeliv som muligt.
Olle Schmidt
- (SV) Hr. formand, hr. kommissær! Jeg vil gerne takke ordføreren for en velafbalanceret betænkning om et meget vigtigt emne. Få spørgsmål er mere vigtige for Unionen end at være i stand til at reagere, og reagere med kraft, når der udbryder krig eller indtræffer naturkatastrofer. EU har viljen og evnen, men der er brug for mere.
Jeg vil nævne to følsomme aspekter. For det første er det i visse situationer efter min opfattelse rimeligt at have mulighed for at anvende militære aktioner til at beskytte den humanitære indsats. I Darfur er direkte væbnet beskyttelse nødvendig for at sikre den humanitære indsats. Her må vi først og fremmest tage hensyn til målet, nemlig at redde liv.
For det andet kan bistand anvendes til at fremme demokratisk udvikling. Her må vi også tage hensyn til målet. Jeg vil gerne nævne et konkret eksempel, som kommissæren er fuldt ud bekendt med. I Eritrea har en svensk journalist siddet i fængsel i over seks år, blot fordi han udøvede sin ret til ytringsfrihed. 30 svenske chefredaktører kræver nu, at den svenske bistand kædes sammen med fængslingen af journalisten David Isaak. Jeg er tilbøjelig til at støtte dem. Eritrea bør være klar over, at viljen til at yde bistand kan forsvinde, hvis de demokratiske principper krænkes så åbenlyst, som det sker i Eritrea i dag.
Jaromír Kohlíček
- (CS) Hr. formand! Jeg vil gerne takke kommissær Michel og hr. Cornillet for deres indsats. En meget nødvendig og vigtig tekst har allerede mistet noget af sin værdi på grund af titlen. I geografisk henseende er EU kun en del af Europa, medmindre der allerede er blevet indledt forhandlinger om Kommissionens forslag med europæiske lande uden for EU, herunder Rusland, Ukraine, Tyrkiet, Kasakhstan, Serbien og Belarus, hvilket naturligvis ikke er tilfældet. Jeg støtter vedtagelsen af denne fremragende og meget nødvendige beslutning. Hvordan skal vi imidlertid sikre, at den respekteres i vores transatlantiske naboers fængsler i Guantánamo eller i Afghanistan? Eller støtter vi deres praksis inden for rammerne af en uddybning af det transatlantiske partnerskab? Ja, beslutningen er nødvendig og korrekt. Lad os imidlertid overveje, hvordan vi kan tilskynde vores transatlantiske partnere til at anerkende og anvende de humanitære principper. I modsat fald vil vi blot forsøge at løse problemer, der skabes af andre.
Luis Yañez-Barnuevo García
- (ES) Hr. formand! I lyset af det sene tidspunkt vil jeg i lighed med min gruppetalsmand, hr. Hutchinson, blot lykønske ordføreren, hr. Cornillet, og kommissæren for hans forslag og hans tale og således give Dem lidt længere taletid, hr. kommissær.
Hr. Borrell fortalte mig i øvrigt, at kommissær Michel ydede en fremragende indsats på Lissabonmødet i sidste weekend.
Jeg har sparet et minut.
Louis Michel
medlem af Kommissionen. - (FR) Hr. formand, mine damer og herrer! Jeg vil gerne kort takke Dem for den meget brede støtte til hr. Cornillets betænkning og til Kommissionens synspunkter.
Løsningen på de glemte kriser er netop en bedre arbejdsdeling. Det er klart, at hvis der ikke er nogen arbejdsdeling, og hvis den humanitære bistand eller udvikling er afhængig af politiske muligheder og af et lands udenrigspolitik, vil der naturligvis findes glemte kriser og lande, og arbejdsdeling er således den eneste løsning.
Forslaget om et donoratlas for humanitær bistand baseret på modellen for donoratlasset for udviklingsbistand, der har stor succes, og som allerede er blevet gennemført, er helt klart en god løsning. Jeg er også enig med de mange talere, der understregede nødvendigheden af at lægge vægt på de lokale aktørers rolle og inddragelsen af civilsamfundet.
Med hensyn til CERF er jeg helt enig - og det har jeg understreget ved flere lejligheder over for FN, OCHA, over for alle, og De kender min holdning til dette spørgsmål - ECHO vil ikke bidrage til CERF, medmindre der er tale om ekstra finansiering. ECHO bruger hvert år alle tilgængelige midler på humanitære aktioner, og hvis et ECHO-bidrag skulle blive nødvendigt, skal det være et supplement.
For det andet er ECHO i realiteten en europæisk CERF. Det er vigtigt at huske på. Der er således ikke et stort behov herfor. ECHO er lige så fleksibel - og jeg drømmer om, at der bliver den samme fleksibilitet på udviklingsområdet - og måske endnu mere fleksibel end CERF. For det tredje så jeg gerne, at FN koncentrerer sig om sin hovedaktivitet inden for humanitær bistand, der primært er koordinering af humanitær bistand, og det er her, at OCHA kommer ind. Der er også et vigtigt stykke arbejde at gøre på dette område.
Hr. Hutchinson stillede et meget vigtigt spørgsmål vedrørende beskrivelsen, eller i et vist omfang stemplingen - selv om det er et farligt ord - af ngo'er og civilsamfundsaktører. Jeg er enig med ham i, at vi naturligvis ikke kan hænge ngo'erne ud i offentligheden på grund af en tilfældig forening. Jeg vil gerne benytte lejligheden til at understrege, at Kommissionen aldrig har støttet Zoe's Ark, og at Kommissionen heller aldrig har finansieret denne forening eller anvendt den som operatør, og det ønsker jeg, at De skal vide, således at der ikke opstår nogen misforståelser.
Når dette er sagt, får Deres spørgsmål mig til at tænke på et spørgsmål, som vi måske bør drøfte med ngo'erne - og jeg har allerede haft lejlighed til at tale herom - nemlig etableringen af en højtstående myndighed for ngo'er og civilsamfundsaktører udelukkende bestående af repræsentanter for ngo'er og civilsamfundet. Det er ikke hensigten, at de offentlige myndigheder skal repræsenteres i denne højtstående myndighed, og jeg har anmodet Bernard Kouchner om at reagere på dette forslag. Den kunne f.eks. til en vis grad være baseret på modellen for lægeforeninger eller faglige sammenslutninger, der selv løser en række problemer, der ellers kunne opstå, på grundlag af en kodeks for adfærd og etik. Det er blot et af mine forslag, og det er værd at undersøge nærmere.
Med hensyn til de nye medlemsstater glæder jeg mig meget over, at der er en stor vilje, navnlig i visse medlemsstater - og jeg tænker her navnlig på Den Tjekkiske Republik - til at vise international solidaritet gennem øget humanitær bistand fremover.
Det er også vigtigt at understrege, at seks EU-medlemsstater (ud af EU-25) tegner sig for 49 % af EU's samlede bistand, og at de 19 øvrige medlemsstaters bidrag tegner sig for 18 % af den samlede bistand. Engagementet på det humanitære område er således langtfra afbalanceret.
Med hensyn til Palæstina mener jeg ikke, at EU giver med den ene hånd og tager med den anden. Det forhold, at vores udviklingsbistand, herunder navnlig vores humanitære bistand, ofte holdes tilbage på grund af situationen i Palæstina, giver naturligvis anledning til en række spørgsmål, men jeg mener ikke, at EU, og helt sikkert ikke Kommissionen, fortjener at blive anklaget for at tage lige så meget igen, som den har givet.
Jeg vil komme med en kort bemærkning om humanitær bistand i Eritrea, hr. Schmidt. Der ydes ikke humanitær bistand til Eritrea. Vi bruger ikke en cent på humanitær bistand i Eritrea. Jeg går ud fra, at De forveksler denne bistand med udviklingsbistand. Spørgsmålet om den journalist, som De nævnte, bringes altid op i vores politiske dialog med Eritrea. Jeg ringede til, eller nærmere sagt, jeg mødtes rent faktisk med Issaias og drøftede dette spørgsmål med ham. Han skjuler sig bag, at problemet udelukkende er et spørgsmål om eritreansk lovgivning.
Jeg er naturligvis enig i Deres synspunkter og holdning til dette spørgsmål, men det er meget farligt at kæde udviklingsbistanden sammen med dette spørgsmål. Hvis vi f.eks. kæder journalistens løsladelse sammen med en politisk afgørelse, hvis vi kæder udviklingsbistand sammen med dette spørgsmål, hvem kommer så til at lide? Ikke de eritreanske myndigheder, men de mennesker, som vi ønsker at hjælpe, med andre ord befolkningen.
Det er noget mere kompliceret, end De tilsyneladende tror. Vi kan ikke nødvendigvis kæde disse spørgsmål sammen. Selv om der er tale om meget foruroligende spørgsmål, som jeg bekymrer mig over, og som er et fast punkt på dagsordenen i vores dialog - og jeg lægger til stadighed pres på for at få løst dette problem - kan vi ikke kæde dem sammen med udviklingsbistanden.
Med hensyn til humanitær bistand kan jeg oplyse, at EU under alle omstændigheder ikke yder humanitær bistand til Eritrea, selv om vi finansierer udviklingsprojekter i landet.
Formanden
Forhandlingen under ét er afsluttet.
Jeg henleder opmærksomheden på, at afstemningen om Kommissionens redegørelse finder sted i Bruxelles den 29. november 2007, og at afstemningen om hr. Cornillets betænkning finder sted i morgen.
Skriftlige erklæringer (artikel 142)
Gay Mitchell  
skriftlig. - Jeg hilser dette initiativ fra institutionerne om at vedtage en EU-konsensus om humanitær bistand velkommen. For første gang er der en klar erklæring om EU's politik for humanitær bistand.
Det miljø, hvori humanitære aktiviteter foregår, udvikler sig hurtigt og skaber hele tiden nye udfordringer.
Antallet af sårbare mennesker, der er berørt af krisesituationer og naturkatastrofer, stiger. I 2003 var 200 millioner mennesker berørt, hvoraf 45 millioner mennesker havde behov for livsreddende hjælp. Siden da har vi haft den asiatiske tsunami, adskillige jordskælv, oversvømmelser og orkaner, der har ramt Centralamerika, samt den forfærdelige situation i Darfur.
Konsensussen vil understrege de humanitære principper for medmenneskelighed, neutralitet, upartiskhed og uafhængighed.
Udviklingsbistand er en vigtig del af forebyggelsen af humanitære katastrofer. Nedbringelsen af risikoen for katastrofer og et klart tilsagn om at sammenkoble nødhjælp, rehabilitering og udvikling er afgørende.
Militære styrker er i stigende grad blevet involveret i tilvejebringelsen af nødhjælp og hjælp til genopbygning for civilbefolkninger. En sådan indtrængen på, hvad der traditionelt har været betragtet som værende humanitært eller udviklingsmæssigt område, giver anledning til en række vigtige spørgsmål.
Sondringen mellem civile og militære aktører er en bekymring for mange, der arbejder inden for det humanitære område. De forskellige aktørers mandat skal defineres klart.
