Godkendelse af protokollen
Formanden
Protokollen fra mødet i går er omdelt.
Hvis ingen gør indsigelse, betragter jeg den som godkendt.

Posselt
Fru formand, en kort bemærkning. Den vedrører snarere protokollen fra i forgårs. Jeg beder om forståelse, for ikke at forstyrre kollegerne havde kollega Pirker og jeg under afstemningen afleveret et skriftligt notat foran om, at vores afstemningsbokse ikke fungerede under afstemningen om klimakonferencen. Jeg meddelte dette foran. Jeg fik at vide, at det var registreret, men det er ikke registreret. Jeg beder om en afklaring, for ellers kan jeg ikke fremover klare sådanne ting skriftligt, men skal bede om ordet ligesom visse kolleger. Men det koster os en masse tid.

Formanden
Udmærket, hr. Posselt. Vi vil foretage denne rettelse.

Miller
Fru formand, det er med en vis bedrøvelse, at jeg her til morgen knytter en bemærkning til protokollen fra i går. I går påtalte jeg en unøjagtighed, der tilsyneladende havde indsneget sig i min kollega, hr. Macartneys, påstand om en oversættelsesfejl.
I går hævdede han, at han i det oprindelige ændringsforslag havde skrevet »engelsk oksekød«, hvilket var blevet oversat til »britisk oksekød«. Jeg har nu set den oprindelige version, som blev forelagt af hans gruppe. Deri stod helt tydeligt »britisk oksekød«. Jeg ved ikke, om hr. Macartney er skabsvegetar og forsøger at få forbudt alt britisk oksekød, men i dette tilfælde er jeg bange for, at han er blevet gennemskuet. Han burde virkelig undskylde over for Parlamentet, at han har villedt det og været påholdende med sandheden.

Macartney
Fru formand, jeg er heller ikke glad for at skulle svare på den slags bemærkninger. Jeg er ikke skabsvegetar, men jeg er lidt af en linguist. Jeg er også meget omhyggelig, når jeg underskriver ændringsforslag, så jeg ved, hvad jeg skriver under på. Mødetjenesten kan bekræfte, at der i det oprindelige ændringsforslag, som vores gruppe indgav, blev benyttet udtrykket »viande anglaise«. Hvad der derefter skete, er jeg ikke ansvarlig for, men vi har fået det bekræftet af David Martin, som var mødeformand på det pågældende tidspunkt. Det kan mødetjenesten bekræfte. Jeg håber, at vi hermed kan afslutte denne latterlige sag.

Formanden
Hr. Macartney, under alle omstændigheder er vi ved godkendelse af protokollen. Jeg siger dette henvendt til både Dem og hr. Miller. Vi vil altså være opmærksomme på, at alle udtalelser føres korrekt til protokols.
(Protokollen godkendtes)

Afstemning
Zimmermann
Fru formand, jeg ønsker blot at komme med en kort forklaring til min betænkning. De, som var til stede under forhandlingen i går aftes, hørte jo, hvorfor Kommissionen ikke er parat til at godkende de ændringsforslag, der nu blev vedtaget af de kristelige demokrater, og som vedrører Amsterdam-traktaten, sådan som de er. Jeg vil gerne endnu en gang sige helt klart og tydeligt, at min gruppe ikke stemte for disse ændringsforslag, fordi traktaten endnu ikke er ratificeret, og fordi vi endnu ikke kan støtte os til den. Det er en skam, at de nu blev optaget i betænkningen, fordi flertallet ønskede det sådan. På det punkt må vi så føje os. Sådan er det nu engang. Jeg vil dog gerne endnu en gang understrege, at min gruppe ikke kan acceptere, at vi allerede nu støtter os til noget, som endnu ikke er trådt i kraft.

Tomlinson
Fru formand, jeg hørte Dem nævne nogle navne på personer, der skal afgive stemmeforklaring, men de er ikke til stede. Kan De kontrollere, om alle de personer, hvis navne De læste op, er til stede? Ellers bliver det en forklaring af ikkeafgivne stemmer.

Formanden
Ja, De har fuldstændig ret. Hr. Vanhecke er til stede, og han har netop gjort os opmærksom på, at hans stemmeforklaring bliver afgivet skriftligt. Det samme gør sig gældende for hr. Lindqvist. Hr. Holm og hr. Wibe er her. Alle er til stede. Det er fantastisk! Det glæder mig, især fordi deres stemmeforklaringer afgives skriftligt. Næste gang tror jeg, at de aflægger den mundtligt, så alle kan se, at de er til stede.

Lindqvist
Det er godt, at flygtningeproblemer løses globalt, og at flygtninge kan fordeles på flere lande.
Jeg er bange for, at en fælles flygtninge-, asyl- og visumpolitik i EU kan indebære en hårdere flygtningepolitik og højere mure mod omverden.

Wibe
Jeg er overordentlig bange for, at de krav, der stilles i ændringsforslag 3 i betænkningen, det vil sige, at medlemsstaterne trinvis skal fastlægge harmoniserede og samordnede procedurer på områderne asyl, indvandring og overskridelse af medlemsstaternes ydre grænser, vil føre til, at Den Europæiske Union bygger endnu højere mure mod omverden og gør det endnu sværere for politiske flygtninge at få et fristed hos os.

Holm
Jeg støtter ikke kravet, at EU ved overstatslighed skal have ansvaret for områderne asyl og indvandring. Jeg mener, det er et anliggende, som bedst afgøres på nationalt plan. Derimod er jeg selvfølgelig positivt indstillet til mellemstatsligt samarbejde på disse områder.
Hensigten med dette program, at fremme samarbejdet mellem de ansvarlige myndigheder i medlemsstaterne, er derfor prisværdig. Det er også godt, at man udvider samarbejdet med de central- og østeuropæiske lande.

Hjulkøretøjer
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A4-0342/97) af Kittelmann på vegne af Udvalget om Eksterne Økonomiske Forbindelser om udkast til Rådets afgørelse om Det Europæiske Fællesskabs tiltrædelse af den overenskomst, som FN's Økonomiske Kommission for Europa har indgået om indførelse af ensartede tekniske forskrifter for hjulkøretøjer samt udstyr og dele, som kan monteres og/eller benyttes på hjulkøretøjer, samt vilkårene for gensidig anerkendelse af godkendelser, der er meddelt på grundlag af sådanne forskrifter («Overenskomst af 1958 som revideret«) (9868/97 - C4-0467/97-96/0006(AVC)).

Kittelmann
Fru formand, ærede kolleger, overenskomsten har et langt navn, men det er også en meget vigtig, ændret overenskomst, som vi forhåbentlig kan vedtage i dag. Udvalget om Udenrigs-, Sikkerheds- og Forsvarsanliggender anbefaler, at De godkender henstillingen. Vi vedtog betænkningen allerede i november sidste år. I starten af januar meddelte Rådet dog, at det ønskede at trække sin anmodning om samtykke tilbage for at revidere Kommissionens forslag og fremlægge det i en ny version. Det var et succesrigt projekt. Nærværende betænkning foreligger i en forbedret udgave.
Hvad handler overenskomsten af 1958 fra FN's Økonomiske Kommission for Europa om? I 1958 vedtog nogle af de stater, som er repræsenteret i FN's Økonomiske Kommission for Europa, en overenskomst om indførelse af ensartede betingelser for godkendelse af dele til motorkøretøjer og udstyr. Jeg ved, at det glæder kollegerne Mombaur og Malangré utrolig meget. Det drejer sig mere nøjagtigt om overenskomstparternes gensidige anerkendelse af typegodkendelser til biler, som blev fremstillet i henhold til disse standarder.
Kommissionens forslag fastlægger nu, at Det Europæiske Fællesskab nu også skal tiltræde denne FNoverenskomst ved siden af sine enkelte medlemsstater. Det er efter min mening meget glædeligt, fordi det herved gøres klart, at Den Europæiske Union i stadig stigende grad også tiltræder folkeretlige aftaler og kan stemme som juridisk person. Af retlige årsager er det dog Det Europæiske Fællesskab og ikke Den Europæiske Union, som skal være overenskomstpart, fordi EU i modsætning til EF ikke har status som international juridisk person.
Sådan en overenskomsts økonomiske betydning for den europæiske bilindustri er soleklar. Lige siden overenskomsten trådte i kraft, er der blevet vedtaget ca. 100 specifikke bestemmelser, som alle omfatter udstyr og dele til motorkøretøjer. En genforhandling blev bl.a. også nødvendig på grund af gennemførelsen af det indre marked i EU. Derudover blev det tydeligt, at det var nødvendigt med et internationalt anerkendt regelsæt i betragtning af den hurtige tekniske udvikling i bilindustrien og den tiltagende internationale sammenfletning af handelen.
Det nuværende forslag adskiller sig fra det første på tre punkter. For det første: Den rolle, som medlemmerne vil komme til at spille efter EF's tiltrædelse af overenskomsten, beskrives mere detaljeret.
For det andet: Artikel 100 A tilføjes som yderligere retsgrundlag til Det Europæiske Fællesskabs tiltrædelse af den ændrede overenskomst.
For det tredje: Der tilføjes et bilag 3 til bidragsbeslutningen, som regulerer praktiske detaljer omkring Fællesskabets og medlemsstaternes deltagelse i overenskomsten. Især dette forslag gør det lettere for os at stemme for det i dag end for et år siden, for bilaget indeholder kravet om, at Kommissionen informerer Parlamentet rettidigt og endda før den formelle fremlæggelse af forslag til udstedelse af den nye ordning, som vi har stillet til Kommissionen sammen med det medvirkende rådgivende Udvalg om Økonomi, Valutaspørgsmål og Industripolitik.
På den måde kan Parlamentet allerede fremsætte sine ønsker på dette tidlige stadium. Kommissær Bangemann lovede en sådan informationsprocedure og bekræftede det skriftligt. Det, som hr. Bangemann lover, det holder han også! Dette tilsagn bliver nu en del af den formelle retsakt og tildeles dermed en højere kvalitetsmæssig status.
Med hensyn til optagelsen af bestemmelsen i fællesskabsretten skal proceduren med fælles beslutningstagning anvendes, det vil sige, at Parlamentet skal give sit samtykke. Her er vores ret til deltagelse sikret, især når man tager hensyn til den allerede omtalte informationsprocedure.
Overenskomstens styrke ligger i en mere koncentreret beslutningsprocedure og EF's medvirken som medlem, hvilket vil øge dens internationale betydning væsentligt.
Flere vigtige bilproducenter vil før eller siden tiltræde overenskomsten. Herved vil afsætningsmulighederne blive væsentligt forbedret for det europæiske erhvervsliv og verdensmarkedet. Vi stemmer her for en overenskomst, som er nødvendig og lønsom for Europa!

Smith
Fru formand, jeg takker ordføreren for den tekniske forklaring bag denne betænkning. Henstillingen er baseret på én erkendelse: At der var behov for et almindeligt anerkendt, internationalt regelsæt på området typegodkendelse af motorkøretøjer.
Vi er af den opfattelse, at hvis vores mål er at globalisere andet end alle varemarkeder, bør vi opfordre til en international arbejdsdeling til fordel for både fattigere økonomier og os selv. Men vi ønsker også en globalisering af menneskerettighederne, de sociale standarder og respekten for miljøet. Vi har derfor en interesse i at holde denne proces i gang via internationalt bindende lovstrukturer med henblik på dels at skabe tillid til de økonomiske faktorer og gøre dem gennemskuelige, dels at skabe gensidig respekt på verdensplan. Af disse årsager støtter vi denne betænkning.
Jeg må sige, at jeg havde nogle forbehold i starten, men ordføreren har overbevist mig om, at Parlamentets rolle i sagen er sikret, og jeg er glad for det arbejde, som hr. Kittelmann har gjort på området. Jeg håber bare, at hans optimisme bærer frugt inden for de næste måneder og år.

Santini
Fru formand, denne overenskomst, som stammer fra 1958, kunne forekomme en smule forældet, men med de ændringer, som vores ordfører og Kommissionen har bidraget med, kan vi uden videre tage positivt imod den og sige, at den stadig er aktuel. Det fremgår også af den anvendelse, der er gjort af den i denne lange periode: mere end hundrede konkrete ordninger er blevet gennemført, og der har aldrig været større problemer.
Jeg vil gerne understrege den betydning, som denne reviderede overenskomst har for den europæiske automobilindustri og beskæftigelsen. I den globale konkurrence mellem automobilproducenter, især mellem europæiske og amerikanske producenter, om at vinde indpas på de nye markeder, der vokser frem, er vedtagelsen af ensartede og fælles tekniske normer for hjulkøretøjer faktisk mere nødvendig end nogen sinde, især fordi de gør det muligt at opstille parametrene for en sund og afbalanceret konkurrence; vi ved desuden, hvor stort et behov der er for tilsvarende forhold på mange andre områder.
Det er imidlertid nødvendigt at tage i betragtning, at Den Europæiske Unions tiltrædelse af den reviderede overenskomst fra 1958 kunne få nogle lande, for eksempel Japan, Korea, Kina, Sydafrika, Indien, det vil sige lande, der er på vej frem og fremtidens konkurrenter, som har vist interesse eller ligefrem hensigter om at tilslutte sig overenskomsten, til at tage det definitive skridt, men at gå lidt i den retning, vi ønsker.
Endelig er EU's tiltrædelse af den reviderede overenskomst af vital betydning i dette perspektiv for den europæiske automobilindustri, som har iværksat en række joint-ventures i mange lande, der er på vej frem. Faktisk vil tiltrædelsen tillade en hurtigere vedtagelsesproces for hele området, men frem for alt vil den betyde, at den europæiske automobilindustri ikke som på andre felter må vige for den amerikanske industris indtrængen.

Kreissl-Dörfler
Fru formand, hr. kollega, forestil Dem, at De er bilproducent og prøver at få godkendt en ny type bil. Lad os endvidere antage, at det efter Deres mening drejer sig om en meget økonomisk type, også selvom den med hensyn til visse sikkerhedsaspekter ikke helt kan bestå den såkaldte elgtest. EF's tiltrædelse til ECE-overenskomsten ville være en gave fra himlen for Dem. Jeg citerer udtalelsen fra Udvalget om Industripolitik: «EU's tiltrædelse vil begrænse den fælles beslutningsprocedures rækkevidde på følsomme områder inden for lovgivningen om sikkerhed og miljø.« Og videre står der: «EU ville uddelegere sin lovgivningsmæssige myndighed til et organ med et svagere grundlag for standarderne.« Og som ordføreren for Retsudvalget sagde, foreskriver EFtraktaten et højt sikkerhedsniveau for miljø- og forbrugerbeskyttelse, hvorimod der mangler sådanne indholdsmæssige retningslinjer i ECE-aftalen.
Det ville være en dårlig vittighed at tro, at Europa-Parlamentet på målstregen for hele proceduren vil kunne forhindre en bilgodkendelse af en lavere standard ved hjælp af sit samtykke, altså et simpelt ja eller nej, for det mangler den væsentligste forudsætning for at kunne indtage en substentiel position, nemlig medbestemmelsen. For at tage hensyn til de medvirkende rådgivende udvalg har Kommissionen forpligtet sig til først at informere Europa-Parlamentet fortroligt. Det er en pæn gestus, det må man sige. Men hvorfor skulle der overhovedet opstå en alvorlig situation netop med hensyn til miljø og sikkerhed? EF's tiltrædelse følger logikken om at være til stede på verdensmarkederne på endnu bedre og endnu hurtigere vis og tvinge andre lande til at tiltræde ECE. Hvorfor skulle man så egentlig sælge adgangsbilletten dyrere end nødvendigt? Og jeg foreslår, at vi ikke til at starte med bider i det rådne æble for derefter at håbe på bedre tider. I stedet burde vi opfordre de kompetente steder til først at reformere ECE-proceduren i økologisk, social og sikkerhedsteknisk henseende, og derefter kan vi tale om en tiltrædelse til ECE-motorkøretøjsgodkendelsen. Til den tid vil vi sikkert heller ikke have noget imod det, tværtimod. Jeg håber ikke, at der på et eller andet tidspunkt indføres en mastodonttest!

Van Dam
Fru formand, først må jeg lige sige noget om proceduren i Udvalget om Eksterne Økonomiske Forbindelser, hvor der den 21. oktober i år i huj og hast skulle stemmes om denne betænkning. At seks ud af de fjorten tilstedeværende ved afstemningen afholdt sig fra at stemme viser den store utilfredshed hos mange med forrretningsgangen. Betænkningen blev sat på dagsordenen en dag før mødet, og den ændrede dagsorden var først medlemmerne i hænde samme dag, som mødet fandt sted. Først på mødet var betænkningen til disposition. En indholdsmæssig for slet ikke at tale om en velovervejet vurdering af betænkningen var således umulig. Denne form for forretningsgang bør ikke gentage sig.
Alt dette mindsker ikke vores respekt for det arbejde, ordføreren har udført. Vi er enige med ham i, at det af flere grunde er vigtigt, at EF tiltræder ECE-aftalen. Den voksende internationale handel og den stigende konkurrence fra den japanske og Koreanske bilindustri kræver, at den europæiske industri får en ærlig chance. Ved at fjerne tekniske hindringer kan eksporten fra EF-landene fremmes.
Verdensomspændende tilslutning til denne aftale er meget ønskeligt, særligt USA bør være med. På trods af, at USA har valgt "self-certification« håber jeg, at Kommissionen bliver ved med at stræbe mod tiltrædelse af dette og andre lande.
Nu, hvor det indre marked er gennemført, er det endnu mere vigtigt, at Fællesskabets regler og ECE-reglementerne samordnes. I den forbindelse opfordrer vi indtrængende EF til at sørge for, at beskyttelsesniveauet i Fællesskabet så vidt muligt overføres til ECE-reglementerne. Vi er glade for, at det ser ud til, at faren for at tiltrædelse til ECE ville nedsætte dette beskyttelsesniveau, er afvendt. Nu, hvor Rådet har tilføjet artikel 100 A til retsgrundlaget, stoler vi på, at sundheden, sikkerheden og miljøet er sikret. EF kan sørge for dette, fordi det foreløbigt har absolut flertal ved beslutningstagningen i ECE og også efter en eventuel udvidelse beholder et blokerende mindretal.
Vi håber, at tiltrædelsen vil medføre en mere afbalanceret varetagelse af interesserne. Både miljøets, forbrugernes, trafiksikkerhedens og bilfabrikanternes interesser i medlemsstaterne kan tilgodeses. I den forbindelse har en løsning i EF-regi den fordel, at den nationale bilindustris interesser ikke ensidigt medfører en nedsættelse af beskyttelsesniveauet.
Med hensyn til de interne aspekter ved tiltrædelsen er Europa-Parlamentets position interessant. Hvor Parlamentet nu har medbestemmelsesret vedrørende udstyrskravene og godkendelse af hjulkøretøjer, erstattes den efter tiltrædelsen af en godkendelsesprocedure af nye ECE-reglementer. For vores vedkommende anser vi dermed den parlamentariske kontrol for sikret. Nu, hvor det endvidere er lovet, at Europa-Parlament via modus vivendiproceduren vil blive optimalt informeret, er vi enige i ordførerens konklusion om, at Europa-Parlamentets engagement også efter tiltrædelsen af ECE-aftalen er sikret.
Jeg er derimod mindre rolig med hensyn til medlemsstaternes engagement. Vi deler Rådets kritik af Kommissions krav på ordførerskabet i alle stadier af ECE-forhandlinger. Er det rigtigt, at Kommissionen i henhold til Rådets beslutning skal optræde på EF's vegne, og at medlemsstaterne kan føre ordet i ekspertudvalgene?
Tiltrædelsen af denne aftale viser, at EF's beføjelser på internationalt plan kan række meget langt. Med rette har ordføreren prøvet dette i forhold til subsidiaritetsprincippet, idet han lader den stigende globalisering af handel og investeringer veje tungt. Vi er enige med ham i, at i dette tilfælde har en fælles optræden af medlemsstaterne inden for ECE-rammen en klar merværdi.

Bonino
Fru formand, Kommissionen vil gerne først og fremmest komplimentere ordføreren, hr. Kittelmann, for den udmærkede betænkning om dette forslag til beslutning. Betænkningen giver en detaljeret analyse af indholdet og de interne procedurer, der skal følges fra det tidspunkt, Det Europæiske Fællesskab indgår denne overenskomst.
Fra såvel et politisk som et økonomisk synspunkt vil jeg gerne ganske enkelt understrege den voksende betydning af en styrkelse af den internationale harmonisering, ikke kun hvad industrien angår, men også fra forbrugernes synspunkt. Jeg tror, at fra dette synspunkt vil de medlemmer, der her i Parlamentet har givet udtryk for visse bekymringer, finde en yderligere garanti i dette instrument, for jeg tror, at kun en multilateral harmonisering på et marked, der klart er globalt, kan sikre, at der gives yderligere garantier.
Det punkt, som Kommissionen gerne vil præcisere, men som allerede er blevet fremlagt i detaljer af ordføreren, hr. Kittelmann, vedrører procedurerne, og det er et punkt, som har givet anledning til nogen tvivl her i Parlamentet. For at være mere præcis agter Kommissionen igen at bekræfte, at inden der kan stemmes for vedtagelsen af et forslag til forordning eller et forslag til ændring, må Fællesskabet anmode Europa-Parlamentet om en samstemmende udtalelse i tilfælde af nye forordninger, eller i tilfælde af eksisterende forordninger, som bliver tilpasset den tekniske udvikling, må forslagene til ændringer forelægges Europa-Parlamentet i tide, så man kan følge de procedurer, som gælder med hensyn til komitologien.
Endvidere vil Kommissionen informere Europa-Parlamentet i alle faser af proceduren, især i forbindelse med udarbejdelsen af arbejdsprogrammet og gennemførelsen af de forberedende arbejder. I de følsomme sektorer, som forurenende stoffer og støjemissioner, er Rådet og Kommissionen inden for rammerne af en erklæring, som vedlægges Rådets akter, blevet enige om, at vedtagelsen af foranstaltninger i disse sektorer på fællesskabsplan må ske i overensstemmelse med reglerne i artikel 100 A og 189 B, og at proceduren med henblik på vedtagelse af et ændringsforslag til en forordning kun sættes i gang, efter at disse procedurer er gennemført.
Således har Kommissionen villet sikre, at Europa-Parlamentet blev involveret i enhver fase af proceduren og på et fuldstændigt og korrekt informationsniveau. Alle deltagerne kan på den måde komme med deres bidrag, så disse procedurer kan forløbe effektivt.
Fra dette synspunkt tror jeg, at Kommissionen i den åbenbare overgang - som er et juridisk aspekt - fra fælles beslutning til andre former for samarbejde - for det er, hvad denne form for traktater kræver - har vist sig åben over for medindflydelse fra Europa-Parlamentets side, især hvad angår de følsomme emner, som i henhold til mine institutionelle forbindelser vedrører forbrugerne og forurenende emissioner samt støjemissioner.

Formanden
Forhandlingen er afsluttet.
Vi går nu over til afstemning om hr. Kittelmanns betænkning.
(Forslaget til afgørelsen vedtoges)

Caudron
I lighed med vores kollega Peter Kittelmann, mener jeg, at vi skal underskrive denne aftale.
Formålet med aftalerne er at sikre en loyal konkurrence på et marked, der til stadighed internationaliseres. Ikke desto mindre skal vi være opmærksomme på, at de kontraktmæssige forpligtelser over for tredjelandene overholdes. Jeg kan ikke acceptere - og industrien vil ikke kunne klare - at Den Europæiske Union ensidigt tager de forskellige underskrevne aftaler i anvendelse.
Oprettelsen af WTO i 1994 er kun noget værd, hvis det betyder sikkerhed for, at de udstedte regler tages i anvendelse. Det har nu vist sig nødvendigt at styrke de retlige instrumenter for at nå hertil. Der er adskillige eksempler på illoyal konkurrence fra visse af vores handelspartnere.
Dette skråplan, hvor Europa ofte reagerer på en noget tilbageholdende måde, har haft alvorlige konsekvenser for samtlige industrisektorer. Alle ved, hvad jeg taler om. Den Europæiske Union kan underskrive en masse aftaler, men den må til stadighed være på vagt, når det drejer sig om den effektive gennemførelse for alle parter. Europa skal respektere sine forpligtelser, men vi kan skade os selv, hvis vi foregriber gennemførelsen af aftalerne og foretager dem før vores konkurrenter.

Produktion af biograf- og tv-film
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er forhandling under ét om følgende seks mundtlige forespørgsler:
B4-0902/97 af Guinebertière på vegne af Gruppen Union for Europa om den Europæiske Garantifond til fremme af produktionen af biograf- og tv-film; -B4-0903/97 af Monfils og Ryynanen på vegne af Det Europæiske Liberale og Demokratiske Partis Gruppe om oprettelse af en garantifond; -B4-0904/97 af Pailler på vegne af Den Europæiske Venstrefløjs Fællesgruppe/Nordisk Grønne Venstre om den Europæiske Garantifond til fremme af produktionen af biograf- og tv-film; -B4-0905/97 af Leperre-Verrier på vegne af Gruppen Europæisk Radikal Alliance om den Europæiske Garantifond til fremme af produktionen af biograf- og tv-film; -B4-0906/97 af Ripa di Meana på vegne af Gruppen de Grønne i Europa-Parlamentet om den Europæiske Garantifond til fremme af produktionen af biograf- og tv-film; -B4-0907/97 af Pack, Pex og Perry på vegne af Det Europæiske Folkepartis Gruppe om den Europæiske Garantifond til fremme af produktionen af biograf- og tv-film.
Guinebertière
Fru formand, fru kommissær, husk på, at Europa-Parlamentet den 22. oktober 1996 udtalte sig positivt om oprettelsen af en garantifond til fremme af produktionen af biograf- og tv-film. Formålet med et sådant finansieringsinstrument var at anspore de banker og pengeinstitutter, der finansierer sektoren, til at udvikle deres aktive indsats med henblik på at fremme produktionen af biograffilm, f.eks. ved at stille delvis garanti for lån, som ydes til producenterne.
Under det irske formandskab forkastede Rådet den 16. december forslaget, til trods for at det byggede på en femårig forsøgsperiode, og at forslagets troværdighed blev understøttet af en undersøgelse fra EIF, som garanterede styringen af fonden. Rådet (kultur) skal på ny, den 24. november under luxembourgsk formandskab genbehandle et kompromisforslag.
Som ordfører for denne sag i Parlamentet har jeg kunnet måle forventningen hos de erhvervsdrivende både inden for den audiovisuelle industri og finanssektoren. Garantifondens katalysatoreffekt muliggør ikke alene at udvikle flere produktioner, men ligeledes at udarbejde kataloger, som der, på grund af markedsudviklingen inden for de nye serviceydelser, er et stadigt voksende forbrug af.
Samtlige tal, vi analyserer i denne forbindelse, viser os to situationer. For det første kan vi se, at udviklingen af talrige kanaler og brugen af digital billedtransmission ifølge forudsigelserne vil være konstant voksende i perioden 1995-2005, og i endnu højere grad i Europa end andre steder. Den globale stigning i sektoren er i gennemsnit vurderet til mere end 69 %. Filmen er vinderen i en industrisektor, der dag for dag udvides til for eksempel uddannelse, undervisning, information, handel og så videre. Der er altså et stærkt stigende forbrug af disse produkter.
For det andet kan vi konstatere, at Unionen i dag inden for den audiovisuelle sektor har et underskud på handelsbalancen over for USA på USD 6 milliarder, hvilket desværre udgør 250.000 arbejdspladser. På et tidspunkt, hvor der bliver afholdt topmøde om beskæftigelse i Luxembourg, hvor alle medlemsstater med skam betragter deres arbejdsløshedsprocent, må vi, politikere og ansvarlige, gøre alt for at give denne sektor midlerne til at skabe den eksplosion af nye arbejdspladser, som ofte findes inden for højteknologien. Jeg ved, at Kommissionen, ligesom Parlamentet, er meget lydhør over for dette argument, og at den er bevidst om, at der her findes en potentiel beskæftigelseskilde.
Jeg anmoder derfor Kommissionen om at hjælpe os over for Rådet, for jeg tror, at vi sammen kan komme et godt stykke ad vejen. Dette instrument ville fuldende værktøjerne i den europæiske audiovisuelle politik, som med direktivet om "TV uden grænser« og MEDIA-programmet allerede har gjort det muligt at strukturere branchen og har medført en vedvarende stigning i efterspørgslen af biografprodukter. Jeg takker derfor Kommissionen for den støtte, den kan give os i denne sag.

Monfils
Fru formand, som min kære kollega fru Guinebertière nævnte, er garantifonden ikke noget nyt for Parlamentet. Oprettelsen af en fond blev således foreslået for mere end et år siden, og systemet er både enkelt og billigt, og, som det er blevet nævnt, utroligt nyttigt for udviklingen af den audiovisuelle produktion. Der er blevet talt så meget om forbindelsen mellem kultur og økonomi, at det nu er på tide at skride til handling.
Eftersom de kulturelle industrier skaber beskæftigelse, og det er et faktum, der er bevist for længe siden, er det logisk at få den private sektor til at investere. Men da ethvert audiovisuelt produkt er en prototype, må de offentlige myndigheder vedkende sig deres ansvar og påtage sig en del af risikoen ved at støtte filmbranchen. Filmindustrien repræsenterer ikke kun arbejdspladser, den er også et kunstnerisk udtryk for vores konvergens og forskellene mellem os og udgør en effektfuld drivkraft for kulturpolitikken.
En veludviklet bistand til filmbranchen betyder, at de europæiske borgere, i deres biografsale eller på deres tvkanaler, får mulighed for at se deres egen identitet afspejlet i stedet for uophørligt at blive fremmedgjort af en udefrakommende kultur. Derfor mener jeg, at garantifonden er et supplerende instrument, der er en absolut nødvendighed for udviklingen af europæisk film.
Fru formand, staterne har ikke villet give kulturen en mere fremtrædende plads på mødet i Amsterdam, og for mange parlamentsmedlemmer er artikel 128 stadig yderst utilstrækkelig. I dag har kulturministrene fået mulighed for delvis at rette denne fejl ved langt om længe at give grønt lys for garantifonden.

Ainardi
Fru formand, i 1988 var Unionens underskud på handelsbalancen over for USA inden for kultur, det vil sige biograf, tv og video, på USD 2, 1 milliarder. I 1995 var underskuddet mere end tredoblet og nåede USD 6, 8 milliarder. I virkeligheden er det først og fremmest USA, der nyder godt af den store ekspansion inden for tv-sektoren og oprettelsen af de mange nye kanaler. Andelen af amerikanske film i de europæiske biografer vokser fortsat og er nået op på 80 %. Disse tal viser tydeligt, at USA har forstået betydningen af filmindustrien og den audiovisuelle industri, en økonomisk og politisk betydning.
Stillet over for den amerikanske dominans skal Europa kæmpe for på den ene side at dæmme op for bølgen af amerikanske film og på den anden side for at forsvare og udvikle sine egne tv- og biografproduktioner. Det er vores civilisation, der står på spil. Takket være de kulturelle fagfolks mobilisering, som vi har videreført i Parlamentet, er det lykkedes os at gennemtvinge princippet om kulturel undtagelse i Gatt-forhandlingerne, idet vi må erkende, at de kulturelle værker ikke er handelsvarer. Det er mere end nogen sinde aktuelt at forsvare dette princip. Det skal forsvares i de aktuelle forhandlinger om den multilaterale aftale om investeringer, inden for rammerne af OECD, hvorfra biograf- og tv-film og den intellektuelle ejendomsret skal undtages, men også ved at oprette og fremme retlige og finansielle instrumenter, der er tilpasset og effektive.
Eftersom garantifonden fuldender MEDIA-programmet, vil den, på trods af dens lovmæssige begrænsninger og finansielle utilstrækkelighed, faktisk bidrage til at fremme produktionen og distributionen af kulturelle værker fra medlemsstaterne. Europa-Parlamentet vedtog den 22. oktober 1996 Kommissionens forslag, idet man forbedrede det med en række ændringer. Jeg beklager dybt, at Rådet på grund af modstand fra visse medlemsstater endnu ikke er nået til en aftale.
Det vigtigste mål for forhandlingerne og for den beslutning, vores gruppe fremlægger, er at fremkomme med et klart signal til Rådet (kultur), således at det, på sit møde den 24. november, når til en aftale. Ved at tage hensyn til de seneste forslag fra det Europæiske Forbund af tv-instruktører er det muligt at nå til en løsning. Rådet kan med en vedtagelse af garantifonden udtrykke sin vilje til at forsvare de europæiske landes kultur og modstå den økonomiske og kulturelle dominans fra USA.

Leperre-Verrier
Fru formand, om nogle få dage skal Rådet (kultur) træffe afgørelse om oprettelsen af en garantifond til fremme af den audiovisuelle produktionen.
Det er ikke ligefrem en ny sag, eftersom Rådet siden 1996 har blokeret for denne beslutning, som dog er grundlæggende. I dag tager man sig i at håbe, at Rådet langt om længe med dets handlinger vil leve op til det, det lover. Jeg skal forklare mig nærmere.
På et tidspunkt, hvor medlemsstaterne for første gang samles for at fastlægge en fælles strategi for beskæftigelse, må man huske på, at det audiovisuelle marked er i fuld gang med at ekspandere. Det udgør en potentiel kilde til mere end to millioner arbejdspladser. Desuden er det en højteknologisk sektor under omfattende teknologiske omvæltninger: overgangen til det digitale 16/9-system forudsætter, at vi udvikler en industri med dynamiske programmer, hvis vi vil undgå igen at have en birolle i forhold til USA og bringe vores egen kulturelle identitet i fare.
I denne forbindelse må vi konstatere, at amerikanerne, hvis kulturelle invasion vi i den grad frygter, og med rette, selv har været i stand til at udvikle en audiovisuel industri, som, hvad angår eksport, viser sig at være større end eksporten af biler og medicin tilsammen. I Europa drømmer vi om en lignende situation.
Garantifonden, der skal virke som en igangsætter, skulle gøre det muligt at stimulere investeringen i en risikobetonet sektor, uden dog - er det nødvendigt at understrege dette? - at belaste Unionens budget.
Det er så meget desto mere ulykkeligt at konstatere disse blokeringer, fordi nedskæringen i budgetrammen for Media II-programmet skulle kompenseres med oprettelsen af denne fond. Endnu en gang vil den europæiske audiovisuelle produktion være taberen, og i dag kan man endda sige, at den endnu en gang er blevet offer for reglen om enstemmighed i Rådet.

Ripa di Meana
Fru formand, en anmodning og to spørgsmål. Vi anmoder om, at der gives garanti for, at fonden ikke privilegerer de store produktioner, men især begunstiger samproduktioner med producenter i lande med små sprogområder, så de på den måde spredes blandt borgerne i Den Europæiske Union.
Vi vil spørge Kommissionen om to ting. Har den kendskab til det luxembourgske formandskabs kompromisforslag, og i bekræftende fald, hvad er dens holdning dertil? Endelig, hvilke forventninger har den til, at rådsmødet for kulturministre den 24. november endelig kunne nå frem til en aftale om fondens etablering?

Deprez
Fru formand, da jeg i går forberedte mit indlæg til debatten i dag, genlæste jeg den bemærkelsesværdige betænkning af fru Guinebertière, som allerede næsten er et år gammel, såvel som et foredrag, der for nyligt blev afholdt af kommissær Ortega i München.
Når man interesserer sig for dette problem, kan man ikke undgå at blive slået af de tal, der indikerer virkelighedens omfang. Flere af talerne har omtalt dette. I Europa er vi så heldige at have et audiovisuelt marked, der oplever den største ekspansion i verden, og disse ekspansionsperspektiver vil stort set fordobles de næste 10 år. Men derudover kan vi konstatere, at til trods for, at vi har travlt med at skabe et stort marked, og selvom fire af de ti største multinationale kommunikationsvirksomheder i verden er europæiske, udgør andelen af de europæiske selskabers indtægter på deres eget marked i øjeblikket ikke mere end en tredjedel af de samlede indtægter i den audiovisuelle sektor. Dette betyder, at udenlandske firmaer på vores eget marked kan hæve to tredjedele af indtægterne.
Med hensyn til beskæftigelse er situationen desværre mere alvorlig, end fru Guinebertière giver udtryk for, idet hun kun omtaler den årlige effekt af underskuddet på handelsbalancen. Hvis man sammenligner beskæftigelsen i den samlede audiovisuelle sektor i USA, som tæller mere end 2, 6 millioner arbejdstagere, med samme sektor inden for Den Europæiske Union, som kun tæller 1, 8 millioner, har vi et underskud på næsten 1 million arbejdspladser i den kulturelle sektor.
Derfor mener jeg, at den tilskyndelse, vi i dag giver Rådet, er meget vigtig. Jeg hører ikke til dem, der mener, som en taler før mig, at den eneste rigtige løsning er kulturelle undtagelser. Det glæder mig i øvrigt, at det ikke kun er franske talere, der har taget ordet, for jeg ønsker ikke, at kultur udelukkende forbindes med det franske sprog. Jeg hører heller ikke til dem, der mener, at kvote- og produktionsordninger, der erstatter europæiske produktioner med amerikanske, er den eneste rigtige løsning.
Jeg tror, at fremtiden for europæisk film skal findes i kvalitet, for kvalitet betyder investering, og investeringer skal opmuntres. Garantifonden er en utrolig enkel og effektiv mekanisme. En beskeden basishjælp, lån eller garantier til markedsbetingelser - altså ikke en usund bureaukratisk mekanisme - vil have en betydelig selvforstærkende virkning.
Fagfolk inden for branchen har anmodet om en sådan garantifond, Kommissionen har forslået den, og Parlamentet støtter den med fru Guinebertières betænkning. Det er nu op til Rådet at træffe afgørelse, og inden for Rådet er det især op til en bestemt stat. Jeg håber, at dennne stat, der er liberalismens mester i dag, vil høre stemmerne fra dem, der ønsker Europas udvikling, og som siger ja den 24. november.

Junker
Fru formand, kære kolleger, jeg var ordfører for grønbogen om styrkelse af den audiovisuelle programindustri i Europa, og det er efterhånden ret længe siden. Vi har beskæftiget os med tre væsentlige instrumenter, som skal bevirke denne styrkelse, nemlig tv-direktivet, som i mellemtiden er afsluttet, Media-2-programmet, det er godt på vej, og den europæiske garantifond, som vi ikke kan komme videre med, fordi den bliver blokeret af Rådet.
Den ville dog være en vigtig forudsætning for netop at opnå en konkurrenceevne og en markedsevne over for den udenlandske konkurrence. Vi skal ikke længere finde os i, at de små, men fine, kunstprodukter på low budget området støttes, som for størstedelens vedkommende aldrig kan ses i biografen og heller ikke bliver sendt i fjernsynet.
I Tyskland er det kun hver anden biograffilm, som overhovedet når ud i biograferne. De vises ikke engang i en lille specialbiograf. Det er ulempen ved en forfejlet støtte, og derfor er det overordentligt beklageligt, at netop Tyskland, så vidt jeg er informeret, blokerer i Rådet.
Jeg håber meget, at det vil lykkes at anvende filminstruktørers, producenters, bankfolks, medieinstitutters og ikke mindst filmfondenes faglige viden og komme til en anden afgørelse end hidtil. Kun på den måde er det muligt at benytte sig af chancer, som jo også blev beskrevet her, og fremme den store biograf, naturligvis hovedsageligt i form af co-produktioner, hvilket jo allerede på nuværende tidspunkt er almindeligt. Hvis filmen skal være konkurrencedygtig, vil der kun eksistere film, som er lavet som co-produktioner med fjernsynet. Det er et marked i stor vækst. I USA er det sædvanligt at udlåne risikokapital. I Europa er det desværre ikke tilfældet! Vi ville udligne denne mangel med denne garantifond, og hvis vi vil omsætte de smukke ord til realiteter, så afhænger det af, at denne garantifond også gennemføres i virkeligheden. Jeg håber, at det vil lykkes for Kommissionen at udøve et tilsvarende pres.

Wolf
Fru formand, kære kolleger, jeg tror, at vi skal argumentere virkelig nøjagtigt her. Det drejer sig faktisk om at udvikle en sektor, som både er af stor fremtidsmæssig betydning i økonomisk henseende, og som med hele sin mangfoldighed og diversitet udgør det, som adskiller Den Europæiske Union fra andre store blokke i verden: Dens diversitet, dens mangfoldighed og også dens kreativitet. Derfor er det vigtigt, at garantifonden når ud til minoritetssprogene, de små produktioner.
Små produktioner, fru Junker, skal ikke nødvendigvis placeres langt væk fra markedet, hvilket samtidig skal overvindes. Naturligvis har vi behov for co-produktion, naturligvis har vi behov for støtte, og naturligvis har vi behov for garantifonden, for den er det instrument, som nu, efter at mange andre beslutninger er taget, er muligt, gennemførligt og effektivt. Vi skal også alle, tror jeg, få fat i medlemsstater såsom Tyskland, som sidder her og bremser tingene. Det går ikke an, at et land påstår, at det ligger i toppen af den europæiske udvikling og blokerer alle væsentlige emner. Beskæftigelsespolitik, audiovisuel politik, og jeg kunne blive ved. Det skal overvindes.

Hory
Fru formand, ligesom hr. Deprez har jeg også genlæst den betænkning, som fru Guinebertière udarbejdede sidste år, og hvori hun meget præcist siger, jeg kan ikke selv udtrykke det bedre, at der bør eksistere et alternativ til den Hollywood-farvede måde at anskue verden på.
Jeg er fuldt ud enig i denne måde at fremstille problemet på, og jeg tilslutter mig alle de anmodninger om at fjerne hindringerne for garantifondprojektet, der er blevet fremsat af forskellige talere, men jeg vil gerne, hvis De tillader det, drage debatten hen på en mere overordnet politik, fordi vi alt for ofte glemmer, at politik kommer til udtryk på det kulturelle område.
Vi siger normalt til hinanden, at vores europæiske projekt før i tiden hvilede på en fælles historie og fælles traditioner, og det er sandt. I vore dage baseres det på fælles værdier, som er skabt af netop denne historie, det er sandt, men i fremtiden kan vi sige, at de litterære, filmiske, artistiske og audiovisuelle værker uden tvivl er de vigtigeste værktøjer i søgningen efter den såkaldte »europæiske humanisme«.
Jeg tror, problemet er endnu større og måske hænger sammen med krisen i universalismens værdier, der langsomt nedbrydes. Jeg tror således ikke, at det demokratiske begreb lader sig reducere til en vag menneskerettighedsideologi. Jeg tror ikke, at den politiske liberalisme bare er en principløs materialisme. Jeg tror ikke, at den internationale handel lader sig reducere til globaliseringen som ikke tager hensyn til mennesket, og jeg tror ikke, at universalismen er det samme som ensartethed. Tabet af universalismens værdier er den direkte årsag til stigningen i det, man i mangel af bedre må kalde "identitarisme«, etnocentrisme, tribalisme og en nærmest middelalderlig religiøsitet.
Når vi en dag har givet fuldstændig op over for den verdensomspændende bølge af en pseudo-kultur, forsynet med finansielle muligheder uden fortilfælde, nedgearet af kommunikationsinstrumenter, der er blevet tvingende nødvendige, og udvandet af sin egen sejr; når denne yderliggående liberalisme til sidst giver os valgfriheden mellem Pepsi Cola og Coca-Cola, skal vi ikke blive forbavset over at se, at millioner af mennesker vil søge efter en anden fremtid ved med vold at fastslå deres identitet.
Fru Ainardi talte om, at det var vores civilisation, der var på spil. Jeg tror faktisk, at kampen for det essentielle, kampen til forsvar af den europæiske særegenhed og forskellighed er et af de moderne aspekter i den kamp, civilisationen skal udkæmpe mod barbariet.

Formanden
Jeg gør opmærksom på, at jeg har modtaget syv beslutningsforslag, indgivet på grundlag af artikel 40, stk. 5, i forretningsordenen.

Whitehead
Fru formand, jeg vil ikke som den forrige taler argumentere på et religiøst grundlag. Jeg - som kommer fra den angelsaksiske verden og erklærer min interesse på baggrund af 35 års arbejde inden for den audiovisuelle industri - vil også for mit vedkommende blot sige til fru Guinebertière: «Hold ud, fru Guinebertière«. De må aldrig nogensinde opgive Deres forehavende.
Jeg skal fortælle Dem hvorfor. Det er ikke, fordi jeg tror, at dette forslag er uden risici og vanskeligheder. Den tøven, som nogle lande har givet udtryk for i Rådet - og mit land er unægtelig ét af dem - skyldes frygten for spild. Frygten for, at en kreds af selvcentrerede kulturelitister beslaglægger pengene og laver film, som ingen gider at se. Det afviser jeg pure. Jeg mener, at en effektiv garantifond bør være et partnerskab mellem den private og den offentlige sektor, den bør være baseret på lån, ikke gavebistand, og den bør være baseret på en proces, som giver mulighed for revision og regnskabsaflæggelse over en femårig periode. Lad os derefter se, om den virker eller ej.
Efter min mening vil den virke, og det siger jeg på grundlag af mine egne erfaringer med TV- og filmindustrien. Mange små film, ikke så meget i den engelsktalende del af verden, men så absolut i de små lande i Europa, bliver på grund af finansieringsproblemer ganske enkelt aldrig realiseret til trods for den enorme kulturelle påvirkning, de ville udøve. De kan ikke tiltrække den nødvendige finansiering. Bankerne, der er kendt for at være tøvende og skeptiske på dette område, vil ganske enkelt ikke gå med til denne type investeringer. Den eneste måde, hvorpå de kan overtales, er, hvis de selv har en eller anden form for sekundær garanti. Hele formålet med garantifonden var, at den skulle stille en sådan garanti.
De af os, der nærer en lidenskab for kvalitet på dette område, bør acceptere, at den jævne fjernsynskost i fremtiden, hvor fjernsynet breder sig med lysets hast, bør være det sekundære marked for film, som vil blive fremstillet i stigende antal. Ellers får vi dårligt fjernsyn, der siver tilbage ligesom returstrømmen i kloaksystemet og også påvirker biografindustrien.
Jeg vil gerne bede Kommissionen oplyse, om den er helhjertet med os og repræsenterer den holdning, som Parlamentet og Kulturudvalget har givet udtryk for i denne henseende, ikke kun i løbet af de seneste måneder, men i årevis, uanset hvad den midlertidige blokering i Rådet måtte skyldes.

Bonino
. (FR) Fru formand, som Parlamentet udmærket ved, har Kommissionen gennem hele denne periode spillet sin rolle i den proces, som efterfulgte forslaget. Garantifonden, som forslaget drejer sig om, blev i første omgang tildelt en budgetramme på ECU 90 millioner. Herefter blev forslaget mødt med kraftig modstand i Fællesskabets anden institution. Så kraftig, at kompromisforslaget fra det irske formandskab på ECU 60 millioner ikke en gang havde en chance for enstemmig vedtagelse.
For at svare på hr. Ripa di Meanas spørgsmål foreslår det luxembourgske formandskab os nu et nyt kompromis på ECU 30 millioner, hvilket egentlig udgør den laveste fællesnævner, men som Kommissionen mener i det mindste er sammenhængende, fordi reduceringen af budgetrammen, der dog er betydelig, svarer til en begrænsning af biografsektoren og til produktioner med små og mellemstore budgetter. Det er altså den hjælp, man vil yde, fordi netop produktioner eller coproduktioner med små eller mellemstore budgetter kun kan optage meget dyre lån på det private finansmarked.
Desuden, som Parlamentet udmærket ved, kan den Europæiske Investeringsbank ikke finansiere disse små og mellemstore budgetter, eftersom den kun yder lån på mindst ECU 25 millioner. På dette niveau drejer det sig altså om noget helt andet.
Når det er sagt, deler Kommissionen ikke bare Parlamentets bekymring med hensyn til det kulturelle aspekt og vigtigheden af en spredning af kulturen, men også bekymringen om beskæftigelse. Det er i øvrigt måske heldigt og måske ikke tilfældigt, at vi diskuterer dette på et tidspunkt, hvor der er topmøde i Luxembourg netop om beskæftigelse. Blandt alle de kendsgerninger, vores kolleger har fremsat, er der en ting, jeg gerne vil understrege: I løbet af 1990'erne har den amerikanske audiovisuelle sektor skabt flere arbejdspladser end bil-, hotel- og medicinalindustrien tilsammen.
Af denne grund, og selvfølgelig på baggrund af alle de andre meget interessante kendsgerninger, som parlamentsmedlemmerne har understreget, vil Kommissionen udøve størst muligt pres på Rådet på næste mandag, for at dette fælles minimum endelig kan blive vedtaget.

Formanden
Hr. Elchlepp med et spørgsmål til Kommissionen.

Elchlepp
Fru formand, jeg ville gerne stille fru kommissæren et spørgsmål. Hvis europæerne skal kunne erobre markedsandele tilbage ved hjælp af kvalitetsforbedringer på det europæiske filmmarked - og vi har jo i dag hørt om størrelsesordenen - vil 30 millioner så overhovedet føre til, at tendensen vender? Hvordan er Deres vurdering? Er det ikke, finansielt set, en måde at skaffe sig et alibi på set ud fra størrelsesordenen? I hvor høj grad kan man, med 30 millioner, egentlig bidrage til, at tendensen vender inden for filmproduktion, hvilket blev krævet her? Hvordan er Deres erfaringer, Deres vurderinger i den forbindelse?

Bonino
Jeg forstår parlamentsmedlemmets bekymring. Det er sandt, at Kommissionens første forslag var på ECU 90 millioner. Ikke desto mindre befinder vi os nu i en situation, hvor vi, med ECU 30 milllioner, det vil sige et anvendelsesområde, der er afgrænset til små og mellemstore budgetter, efter Kommissionens mening kan påbegynde initiativet og give det en selvforstærkende effekt blot ved at sætte det i gang.
I denne forbindelse melder det typiske spørgsmål sig: er glasset halvt fyldt eller halvt tomt? Og man kan synes, at det ikke er det hele værd. Men Kommissionen vurderer tværtimod, at selvom budgettet reduceres, er det et vigtigt skridt på vejen, fordi det i det mindste leverer et løftestangselement til et forhåbentligt kommende initiativ, der er bedre tilpasset det store område, som den audiovisuelle sektor er.

Formanden
Vi noterer os den kraftige opbakning fra Kommissionen og fru Bonino, og vi takker herfor.
Forhandlingen under ét er afsluttet.
Vi går nu over til afstemning, og jeg sætter et fælles beslutningsforlag fra de syv politiske grupper til afstemmning.
(Beslutningen vedtoges)

Fiskeri i Antarktis
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A4-0315/97) af McKenna på vegne af Fiskeriudvalget om forslag til Rådets forordning om visse bevarelses- og kontrolforanstaltninger gældende for fiskeriaktiviteter i Antarktis og om ophævelse af forordning (EF) nr. 2113/96 af 25. oktober 1996 (KOM(97)0213 - C4-0285/97-97/0135(CNS)).

Ripa di Meana
. (IT)Fru formand, Kommissionen for Bevarelse af de Marine Levende Ressourcer i Antarktis, CCAMLR, er ansvarlig administrator af fiskeriaktiviteterne i Antarktis bortset fra marine pattedyr. Kommissionen, som blandt andet omfatter syv af Den Europæiske Unions medlemsstater, mødtes den 21. oktober 1996 og fortsatte mødet indtil den 2. november i Hobarth i Australien med beslutninger, som er vedtaget på grundlag af forslag fremsat af kommissionen. De foranstaltninger, der skal forvaltes af CCAMLR, er undergået visse ændringer, hvor særligt skal nævnes ændringen i kvotaer for de eksisterende fiskeriaktiviteter og nye fiskeriaktiviteter.
Der er endvidere indført adskillige mindre ændringer i Den Europæiske Unions procedurer med hensyn til at godkende fiskeriaktiviteter, til forbedring af overvågningsaktiviteten, til begrænsning af metoderne til bortskaffelse af plasticrester, som er skabt af fiskerifartøjerne og til den tekniske beskrivelse af langlineudstyr med liner for at undgå utilsigtet bifangst af havfugle, især albatros.
Mange af de beslutninger, der er truffet under mødet, vedrører iværksættelsen af nye fiskeriaktiviteter og angår især tooth fish , Dissostichus eleginoides. Kommissionen for Bevarelse af de Marine Levende Ressourcer i Antarktis bryster sig af sin bevarelsesetik og sin tiltro til en forsigtig strategi og følger en procedure, før der gives tilladelse til, at en ny fiskeriaktivitet kan indledes. Først efter CCAMLR's godkendelse og vedtagelsen af en total tilladt fangstmængde (TAC) er det muligt at indlede fiskeriaktiviten.
Alligevel er der i indeværende år foreslået samtidig indledning af talrige fiskeriaktiviteter i forskellige områder rundt om Antarktis. I betragtning af det betragtelige omfang af ulovligt fiskeri og dets tiltagende størrelse, anbefalede nogle medlemmer af CCAMLR, at der blev udvist større forsigtighed ved behandlingen af anmodninger. I det indeværende år har Den Videnskabelige Komité faktisk anbefalet betydelige TAC til disse nye fiskeriaktiviteter på 1.980 eller 2.200 tons afhængig af området.
En anden vigtig ændring lå i TAC for torsk omkring Heard Island og McDonald Island, nemlig en tolvfold forøgelse fra 297 tons til 3.800 tons. Hvad angår fastsættelsen af TAC, kan CCAMLR's strategi i 1996 efter vores opfattelse ikke anses for at være baseret på forsigtige principper; det fremgår i stedet klart, at organisationen nu er underlagt et stigende pres for at godkende fiskeriet, inden der er foretaget omhyggelige videnskabelige analyser, og inden passende kontrolforanstaltninger er på plads.
Det ulovlige fiskeri er utvivlsomt CCAMLR's alvorligste problem. Det udgør faktisk en alvorlig trussel mod både fiskebestandene, i øjeblikket særlig Dissostichus eleginoides, og mod kommissionens troværdighed. Det ulovlige fiskeri antager forskellige former: fartøjer med fisketilladelse kan begå overtrædelser; fartøjer, der fører flag fra lande, der er medlemmer af CCAMLR, men som ikke har tilladelse til at fiske der og således foretager en alvorlig overtrædelse; endelig fartøjer, der fører flag fra lande, der ikke er medlemmer af CCAMLR, og som fisker uden nogen begrænsninger.
Den Europæiske Union er interesseret såvel i aktioner over for fartøjer fra dens medlemslande som over for de fartøjer, som fører andre landes flag, men som ejes af selskaber i EU. Situationen er så alvorlig, at summen af ulovlige fangster efter pålidelige vurderinger skal være ligeså stor eller direkte større end de tilladte fangstmængder. I betragtning af, at bestandene i resten af verden er genstand for en stadig mere udtalt udfiskning, og at fiskerikapaciteten derimod er i konstant stigning, er det helt sandsynligt, at en stadig voksende del af fiskeriindsatsen vil koncentrere sig i Antarktis. Situationen er endvidere skærpet af de høje priser på torsk.
I mange år har CCAMLR været i stand til konkret at håndhæve de principper, den havde opstillet. Imidlertid må det for at løse den nuværende krise i fiskerisektoren, der konstateres i andre områder og er præget af udfiskning af bestandene, være nødvendigt for CCAMLR at vise den nødvendige samarbejdsånd og beslutsomhed, eftersom situationen gør det uomgængeligt i nærmeste fremtid at vedtage meget strengere beslutninger end dem, der blev taget ved mødet i 1996.

Provan
Fru formand, jeg vil gerne takke min gamle ven, hr. Ripa di Meana, for hans præsentation her til morgen. Det giver anledning til et interessant spørgsmål vedrørende den parlamentariske procedure. Det er meningen, at ordføreren skal repræsentere det udvalg, som er ansvarlig for betænkningen, men her repræsenterer hr. Ripa di Meana en ordfører, der ikke har bedt det pågældende udvalg om at finde en stedfortræder. Det er forkert, at en politisk gruppe præsenterer en betænkning på vegne af et udvalg, når det bør være en anden repræsentant for udvalget. Kan formandskabet på et tidspunkt belyse denne regel nærmere?

Formanden
Hr. Provan, jeg tror, at der findes adskillige fortilfælde. Vi kan således i fremtiden undersøge, hvordan tingene formelt bør ske. Og hvis de nødvendige fremgangsmåder ikke er overholdt, vil vi sørge for, at dette sker fremover. Når det er sagt, ved De udmærket, at der eksisterer adskillige fortilfælde, f.eks. betænkninger, der forelægges fredag morgen, hvilket kan være problematisk, fordi ordføreren ikke er ledig.

Hardstaff
Fru formand, jeg beklager dybt, at fru McKenna ikke er til stede i dag, for jeg ville gerne have lykønsket hende personligt med hendes meget klare betænkning om bevarelses- og kontrolforanstaltninger for fiskeriaktiviteter i Antarktis og den rolle, som spilles af Kommissionen for Bevarelse af de Marine Levende Ressourcer i Antarktis.
Hun kaster lys over denne organisations rolle i forbindelse med forvaltning af fiskebestandene i Antarktis og det økologiske mandat, som det har påtaget sig. Hun understreger også problemerne med håndhævelse af organisationens regler i disse meget fjerne farvande i betragtning af de få ressourcer, som er til rådighed til overvågning og kontrol.
De ændringer, som CCAMLR foreslår, omfatter øgede kvoter for en række arter i forskelllige farvande og nye fiskeriaktiviteter i en række farvande, i særdeleshed for antarktisk torsk i en række områder, og næsten en fordobling for lyskrebs i den sydøstlige del af Det Indiske Ocean. Det Forenede Kongerige vil nyde fordel af en øget blækspruttekvote omkring Sydgeorgien.
Disse meget store stigninger i den samlede tilladte fangstmængde giver anledning til spørgsmål om, i hvor høj grad CCAMLR blot har reageret på anmodninger om øgede kvoter fra fiskerinationer, og i hvor høj grad organisationen har overholdt sine egne kriterier for streng videnskabelig analyse og kontrolforanstaltninger før indledning af nye fiskeriaktiviteter.
EU-ejede fartøjer er involveret, både i form af fartøjer, der sejler under en medlemsstats flag, og fartøjer, som sejler under tredjelandes flag. Efterhånden som fiskebestandene tættere på Europa udfiskes, vender Fællesskabets fiskere i stigende grad blikket mod fjernere fiskeriområder, som de kan udnytte, f.eks. Antarktis. De høje priser på torsk forstærker yderligere denne tendens til at fiske i områder, hvor kontrol er vanskelig. Nogle lande er mere villige end andre til at samarbejde med CCAMLR, hvad angår tilsyn og overvågning.
De Europæiske Socialdemokraters Parti glæder sig over og støtter udvalgets ændringsforslag, som understreger behovet for et økologisk grundlag for forvaltning af fiskebestande i det sydlige Polarhav og for, at alle nationer, som fisker i området, tager ansvar for kontrol af deres egne fartøjer og disses fangster.

Piha
Fru formand, fiskeri, som udøves ved Antarktis, og som føles så fjernt fra os, er et beklageligt godt eksempel på, hvor nemt vi glemmer de økologiske problemer, som skyldes fiskeriet.
Mckenna-betænkningen har en særlig beskrivelse af risici, som havfuglene udsættes for på grund af fiskeredskaber. Det, at fuglene sætter sig fast i fiskeredskaber, anses for at være én af grundene til, at fuglene er truet. Der findes dog en detaljeret vejledning om, hvordan man undgår at udsætte havfugle for fiskerkuttere med fiskeline, men det er en anden sag, om disse vejledninger efterleves. Alle retslige foranstaltninger på området mangler. Der findes rapporter om situationen fra videnskabelige observatører, men de kan vel ikke anvendes til retslige foranstaltninger mod fartøjer med forseelser. Midlerne mod ulovligt fiskeri ser også ud til at være lige så ineffektive.
Generelt om fiskeriaftaler: den måde, som Rådet og Kommissionen endnu engang har båret sig ad, kan ikke accepteres. Rådet træffer og Kommissionen iværksætter beslutninger, som har økonomiske påvirkninger, uden at høre den anden budgetindehaver. Budgetudvalget og Europa-Parlamentet har ofte været imod en handling som denne. Forhandlingerne om at påbegynde fornyelsen af protokollerne bør startes i så god tid, at Europa-Parlamentet behørigt kan høres.
EU anvender hundreder af millioner om året til forskellige fiskeriaftaler, skønt kun få sydlige lande drager nytte af dem. Derfor, synes jeg, er der grund til at undre sig over det meget gunstige pris/profitforhold, der hersker mellem de opnåede fiskerimuligheder og omkostninger i form af økonomiske bidrag betalt af fælleskabets midler.

Teverson
Fru formand, tidligere på året, i februar, var jeg så heldig at få mulighed for at rejse til New Zealand og se på den fiskeriforvaltning, som gennemføres med så gode resultater dernede.
Mens jeg var der, stiftede jeg indirekte bekendtskab med den antarktiske torsk ved, at der på det tidspunkt på South Island blev landet en fangst til en værdi af flere millioner newzealandske dollars, hvilket var den mest værdifulde fangst, der nogensinde er blevet landet på de øer. Den blev solgt til ca. ECU 2.000 pr. ton. Det var et led i en proces, der er startet inden for det sidste år, hvor større fiskeflåder i hobetal er strømmet til det sydlige og antarktiske område og især er gået efter denne art, der er kommet på mode i det fjerne østen - især Japan. Denne fiskeart har en meget lang livscyklus, og ressourcerne af den tager mange år at gendanne, når de først er opbrugt, hvis det overhovedet kan lade sig gøre.
Resultatet er destruktion af en anden art i Antarktis og dets farvande, som har et meget skrøbeligt miljø, og hvor verden ironisk nok har besluttet at bevare ressourcerne på land, men endnu ikke har truffet tilsvarende beslutninger om havene.
CCAMLR er en organisation med et fremragende mandat på alle måder, især miljømæssigt. Som flere talere allerede har sagt, er der imidlertid store vanskeligheder på dette område. For det første er det et meget stort havområde. CCAMLR har reelt ingen effektiv bemyndigelse uden for disse spredte øers eksklusive økonomiske zoner, og mange af øerne er under EU-medlemsstaters suverænitet. Også indenfor er der kun få kontrolforanstaltninger. Det er meget svært for Sydafrika, Frankrig, De Britiske Øer og andre nationer at kontrollere fiskeriet inden for deres egne eksklusive økonomiske zoner. Der er også det tilbagevendende problem med bekvemmelighedsflag på havene - fartøjer, der i høj grad fisker for deres egen bekvemmeligheds og økonomisk vindings skyld under flag fra nationer, der kun har ringe kontrol med det fiskeri, som finder sted.
Jeg mener, at der er en række løsninger, som kan iværksættes i denne forbindelse. Det bliver ikke let, men der er nogle, der kunne indføres nu. For det første må vi sikre, at CCAMLR's håndhævelses- og observationsbeføjelser udvides. Selvom NAFO-organisationen i det nordlige Atlanterhav er langt fra perfekt, har den i det mindste beføjelser uden for de eksklusive økonomiske zoner: Observations-, håndhævelses- og inspektionsbeføjelser, der kunne udøves tilsvarende i Sydhavet. Organisationen bør også insistere på, at der skal være observatører om bord på alle disse fartøjer, som skal sikre, at de samlede tilladte fangstmængder overholdes. Faktisk skal vi ikke kun handle ud fra de samlede tilladte fangstmængder, men snarere kvoter, så vi ikke får det klassiske kapløb, som vi oplever her i vores egne farvande. Der er behov for satellitkontrol. Der er atter en gang behov for at gribe hårdt ind over for disse bekvemmelighedsflag.
Jeg vil gerne spørge kommissæren, om vi i betragtning af, at mange af CCAMLR-parterne foruden EU er europæiske nationer, kan indtage en radikal holdning på dette punkt for at sikre, at det ikke kun er de antarktiske landmasser, der beskyttes, men at vi træffer yderst strenge foranstaltninger til beskyttelse af Sydhavets marine miljø. Kun på denne måde redder vi ikke blot den antarktiske torsk, men også andre arter, der måtte gå hen og blive moderne i Tokyo og Nordamerika - og måske endda i Bruxelles.
Dette er et meget alvorligt spørgsmål. Jeg takker ordføreren for en glimrende betænkning, og jeg vil gerne anmode kommissæren om at sikre, at hendes egne embedsmænd på fremtidige CCAMLR-møder giver dette meget høj prioritet.

Habsburg-Lothringen
Fru formand, tillad mig først at sige nogle ord til hr. Ripa di Meana, som vi ved har en meget økologisk indstilling til spørgsmål af denne art. Derfor var jeg noget skuffet over, at han ved denne betænkning alene gik ud fra tallene og kun talte om kontingenter. Jeg tror, at betænkningen omhandler et ualmindeligt følelsesladet emne, fordi vi simpelthen ikke må glemme, at både Arktis og Antarktis, og for resten også regnskovene, som hr. Kreissl-Dörfler altid gør opmærksom på, er væsentlige elementer, hvis hele den økologiske ligevægt på denne jord overhovedet skal bevares.
Kommissionen er heldigvis så små begyndt at regulere fiskeriet i et vist omfang ud fra en økologisk synsvinkel for at bevare de levende skatte i havet ved Antarktis.
Der er en ting, som vi ikke må glemme: Jo længere mod nord eller syd vi går fra Ækvator, desto langsommere bliver naturens regenereringsevne. Enhver, som har været i Arktis eller Antarktis, og som har set, at fiskekadavere og andre kadavere ligger og flyder i årevis, før de rådner, enhver, som har set, i hvor mange årtier der kan ses spor efter et køretøj eller en olietønde, ved, at vi her taler om et meget følelsesladet emne og ikke om et emne, som man bare kan gå let henover.
De emner, som er blevet nævnt her, først og fremmest det ulovlige fiskeri, er af stor betydning for os. Vi skal gøre alt for at sætte en stopper for det fra starten, også selvom vi ved, at det er meget svært. Derfor er jeg egentlig meget glad for, at betænkningen og Kommissionens forslag er slået ind på en relativt hård kurs. Jeg ville ønske, at disse ord virkelig fører til handlinger.

Bonino
Fru formand, ærede medlemmer, jeg tror, at den igangværende debat, som jeg gerne vil tilføje nogle præciseringer, også fortjener at blive ajourført. Den betænkning, vi drøfter, vedrører faktisk de foranstaltninger, der blev vedtaget i 1996; som det er blevet erindret, har der siden da været et nyt møde, da CCAMLR's procedurer bliver revideret hvert år, og det er derfor ikke alene interessant at se på konklusionerne af mødet i 1996, men måske også at orientere medlemmerne om de beslutninger, der er truffet i 1997, som forekommer mig at være positive i forhold til de bekymringer, der er kommet til udtryk her.
Jeg vil gå frem i rækkefølge: med hensyn til det ulovlige fiskeri har CCAMLR i år for første gang accepteret et forslag fra Kommissionen vedrørende fartøjer fra lande, der ikke er medlemmer af kommissionen, som består i, at skibene, hvis de har deltaget i fiskeriaktiviteter i området, har pligt til at underkaste sig inspektion i havne i de lande, der er medlemmer af CCAMLR i de tilfælde, hvor de søger at losse deres fangster. Dette er en af de mulige foranstaltninger, også for at forstå omfanget af det illegale fiskeri, hvis størrelse vi naturligvis ikke har sikre beviser for. Denne nye, obligatoriske foranstaltning kan således tjene ikke blot til afskrækkelse, men også hjælpe os til at vurdere størrelsen af det ulovlige fiskeri, et fænomen, som vi alle anerkender eksisterer.
Hvis fartøjerne ikke er i stand til at vise, at deres fangster ikke kommer fra CCAMLR-området, vil der blive udstedt forbud mod losning og omdirigering af fangsterne i alle medlemslandenes havne.
CCAMLR har endvidere accepteret og besluttet et forslag fra Kommissionen om satellitovervågning. Det vil måske indebære nogle tekniske problemer, men er trods alt blevet accepteret i en beslutning som foreslået af Kommissionen.
Herudover er to andre forslag fra Kommissionen blevet besluttet vedrørende initiativer til procedurer, som allerede findes inden for NAFO - som hr. Teverson netop erindrede om - især hvad angår observatørordningen og ordningen for inspektørerne ombord. Et problem står imidlertid tilbage: antallet af inspektører er meget begrænset, også af meteorologiske grunde, hvis vi skal sige det sådan, eller af tekniske grunde af forskellig art, men i hvert fald er der indført og eksisterer i CCAMLR en mulig ordning for observatører og inspektører. Det kommer nu til at handle om at tilskynde medlemslandene til i praksis at gennemføre den ordning, der er gjort mulig.
Med hensyn til det punkt, der blev rejst af hr. Ripa di Meana, vil Kommissionen gerne understrege, at de foranstaltninger, der blev vedtaget af CCAMLR ved mødet i år er helt og aldeles i overensstemmelse med Den Videnskabelige Kommissions udtalelse. Dette har været et stort problem, som vi alle beskæftigede os med inden kommissionens møde, men udtalelserne fra de videnskablige komitéer er i hvert fald taget fuldt i betragtning og afspejler, bedre end vi havde turdet håbe, den forsigtige strategi, som Fællesskabet er fortaler for, og som ved mødet sidste år kun delvist blev gennemført.
Af alle disse grunde finder vi, og som vi ved, gælder det bestemt fiskeriaktiviteterne, at det bedste er altid muligt og også ønskeligt. Kommissionen vil imidlertid bekræfte, at det seneste møde i CCAMLR viste positive aspekter i forhold til de lande, der har store fiskeriinteresser i dette område, og som naturligvis havde en holdning, der var mere modvillig.

Formanden
Jeg takker fru Bonino for hendes indlæg.
Forhandlingen er afsluttet.
Vi går over til afstemning.
(Forslaget til lovgivningsmæssig beslutning vedtoges)

Fiskeri ud for Guinea-Bissau, Elfenbenskysten, Ækvatorialguinea og Kap Verde
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er forhandling under ét om følgende betænkninger:
A4-0300/97 af Imaz San Miguel, på vegne af Fiskeriudvalget, om forslag til Rådets forordning om indgåelse af protokollen om fastsættelse af de fiskerimuligheder og den finansielle modydelse, der er omhandlet i aftalen mellem Det Europæiske Fællesskab og regeringen for Republikken Guinea-Bissau om fiskeri ud for GuineaBissaus kyst for perioden 16. juni 1997 til 15. juni 2001 (KOM(97)0395 - C4-0448/97-97/0205(CNS)); -A4-0365/97 af Medina Ortega, på vegne af Fiskeriudvalget, om forslag til Rådets forordning (EF) om indgåelse af protokollen om fastsættelse af fiskerimuligheder og den finansielle modydelse, der er omhandlet i aftalen mellem Det Europæiske Økonomiske Fællesskab og regeringen for Republikken Elfenbenskysten om fiskeri ud for Elfenbenskysten for perioden 1. juli 1997 til 30. juni 2000 (KOM(97)0520 - C4-0565/97-97/0269(CNS)); -A4-0364/97 af Kindermann, på vegne af Fiskeriudvalget, om forslag til Rådets forordning (EF) om indgåelse af protokollen om fastsættelse for perioden 1. juli 1997 til 30. juni 2000 af de fiskerimuligheder og den finansielle godtgørelse, der er omhandlet i aftalen mellem Det Europæiske Økonomiske Fællesskab og regeringen for Republikken Ækvatorialguinea om fiskeri ud for Ækvatorialguineas kyster (KOM(97)0522 - C4-0567/97-97/0268(CNS)); -A4-0363/97 af Novo, på vegne af Fiskeriudvalget, om forslag til Rådets forordning (EF) om indgåelse af protokollen om fastsættelse af de fiskerimuligheder og den finansielle godtgørelse, der er omhandlet i aftalen mellem Det Europæiske Økonomiske Fællesskab og Republikken Kap Verde om fiskeri ud for Kap Verde for perioden 6. september 1997 til 5. september 2000 (KOM(97)0521 - C4-0566/97-97/0270(CNS)).
Imaz San Miguel
Hr. formand, jeg vil koncentrere mig om betænkningen om aftalen mellem Den Europæiske Union og Guinea-Bissau for perioden 16. juni 1997 til juni 2001.
Jeg vil gerne indlede med en vurdering af denne. Det er en positiv aftale, som passer godt ind i filosofien om Unionens fiskeriaftaler. I Europa har vi et fællesmarked, som er underforsynet med fisk, hvorfor fiskeriaftalerne bidrager til at afbalancere forbruget i forhold til vores egne bestande. Men derudover giver aftalerne nogle fiskerimuligheder til en fiskeflåde - fællesskabets -, hvis kapacitet overstiger egenbestandene i Fællesskabets farvande. Ud fra dette synspunkt er fiskeriaftalerne også et økonomisk alternativ for Fællesskabets fiskeflåde, og de bidrager i betydeligt omfang til at fastholde de direkte eller indirekte arbejdspladser, hvilket er vigtigt på et tidspunkt, hvor der afholdes et topmøde om beskæftigelsen i Luxembourg, på et tidspunkt hvor vi gør en indsats for at orientere alle fællesskabspolitikkerne mod skabelsen af beskæftigelse. Og de er ydermere et økonomisk alternativ for regioner og lokalsamfund, som har reelle vanskeligheder med at få diversificeret deres økonomi, hvorved deres overlevelse kan sikres.
Og alt dette kan vi opnå med fiskeriaftalerne til en forholdsvis lav omkostning for Fællesskabet, hvis vi sammenligner med det, der afsættes af Unionens budget til andre områder af den økonomiske aktivitet, ligesom vi heller ikke må glemme, at disse aftaler i mange tilfælde bidrager til samarbejdsaktioner om udvikling af lokalsamfund, som udnytter disse egenbestande. Alt dette skal naturligvis ske i en ånd, hvor udnyttelsen sker med respekt af bevarelsen af disse egenbestande.
I den forstand er den aftale, som vi skal vedtage i dag, afstemt med disse betingelser. Og når man ser nærmere på konkrete punkter i aftalen, er det værd at understrege flere forhold.
For det første, at fiskerimulighederne bliver afpasset til den reelle udnyttelsesgrad, som blev forhandlet i den forudgående protokol. Rejetrawlerne har således nu en kapacitet på 9.600 BRT/år, i stedet for de 8.800, de havde tidligere. Og med hensyn til de trawlerne, der fanger blæksprutter, så reduceres deres bruttoregistertons fra 4.000 til 3.000 BRT/år. Alt dette sker i koherens med de tidligere udnyttelsesprocenter. Det er desuden forudsat i aftalen, at hvis ressourcetilstanden tillader det, så kan fiskerimulighederne på de ovennævnte områder forøges mod en forhøjelse af den finansielle modydelse, der naturligvis skal være proportional med stigningen i fangsterne.
For tunfiskerifartøjerne øges fiskerimulighederne betydeligt fra 26 til 37 notfiskerifartøjer og fra 16 til 52 stangfiskerifartøjer og langlinefartøjer, på baggrund af den høje udnyttelsesgrad, de havde i den tidligere protokol. Det er derfor en god aftale, der er tilpasset opfyldelsesgraden for aftalen og den forudgående protokol, og som derudover forøger fiskerimulighederne for Fællesskabets fiskeflåde. Den finansielle modydelse stiger ydermere fra 6, 35 til ECU 8, 5 millioner pr. år på grund af de ovenfor anførte større fiskerimuligheder.
Rederne får også udgifter til licensgebyrer, som svarer til den forudgående periode, og gebyrerne vil først blive en smule forøget fra den fjerde årlige periode i protokollens gyldighedsperiode.
Jeg vil også gerne påpege, at udgiften i forbindelse med aftalen også omfatter poster, som bliver afsat til et videnskabeligt program til forbedring af bestandene, stipendier til videnskabelig, teknisk og økonomisk uddannelse vedrørende fiskeri, samt programmer til ikke-industrielt fiskeri og fiskeriovervågning. Det er med andre ord en satsning på en passende kontrol med fiskebestandende og et samarbejde om udvikling af ikke-industrielt fiskeri i lokalsamfundene.
Og for at fuldende denne hurtige beskrivelse af aftalen vil jeg gerne tilføje forpligtelsen til at påmønstre en vis andel af lokale sømænd, såvel som tilstedeværelsen af fiskeriovervågere i Guinea-Bissau, som skal kontrollere, at fiskerireglerne bliver overholdt. Det er kort sagt en aftale, som også er egnet til samarbejde, og som respekterer overvågningen, kontrollen og bevarelsen af bestandene. Jeg beder derfor om, at man stemmer for aftalen, og jeg vil også gerne lykønske Europa-Kommissionen med den forhandling, der blev ført i sin tid.
Jeg vil gerne afslutte med en overvejelse om proceduren. Dette Parlament bør forsvare og anvende alle sine kompetencer, inklusive de budgetmæssige, på ordentlig vis. Men det bør ikke i praksis hindre, at EuropaKommissionen kan indlede forhandlinger om fornyelse af aftalerne eller anvendelse af samme. Noget andet er, at vi beder om, at man får en udtalelse fra os forud for vedtagelsen af samme, og således at denne handling fra Europa-Parlamentets side ikke får indflydelse på den fleksibilitet, som den flerårige anvendelse af disse aftaler kræver. Jeg beder derfor om, at medlemmerne har dette i erindring, når de skal stemme om ændringsforslagene til forslaget til lovgivningsmæssig beslutning, og jeg beder også om, at man stemmer for aftalen i dens helhed.

Medina Ortega
Hr. formand, for det første vil jeg gerne begynde min betænkning med at påpege, at forsamlingens tjenestegrene desværre har begået en fejl, og at det ikke drejer sig om en mindre fejl, for den står på forsiden af min betænkning, eftersom betænkningen, som er på spansk, omhandler forslaget til Rådets forordning om indgåelse af protokollen om fastsættelse af fiskerimuligheder og det finansielle samarbejde, der er omhandlet i aftalen mellem Fællesskabet og Regeringen for Republikken Elfenbenskysten (Côte d'Ivoire). Nuvel, Côte d'Ivoire er faktisk det franske navn på denne republik, men på spansk har vi i meget lang tid kaldt den for Costa de Marfil, og selvom vi i Spanien har en vis sproglig tolerance med hensyn til geografiske betegnelser, så plejer det ikke at være tilfældet på det internationale område, og jeg beder derfor blot om, at denne forsamlings tjenestegrene får rettet denne fejl, for det dokument, som vi har modtaget fra Kommissionen, er forsynet med dette navn, Costa de Marfil, og ikke med navnet Côte d'Ivoire.
For det andet er der, som det altid er tilfældet i denne slags sager, spørgsmål af proceduremæssig karakter. Det er en aftale, som blev underskrevet den 30. juni, og selvom Parlamentet fik halvofficielt kendskab hertil gennem den prisværdige information, som Kommissionen gav os, så blev vi dog først hørt formelt i slutningen af oktober, og det ved en procedure om uopsættelig forhandling med den særlige detalje, at første betaling skal finde sted før den 31. december i år. Det vil sige, at vi er blevet hørt tidligt nok til at komme med en godkendelse, men aftalen har været i kraft siden juli, hvorved vi, hvis Parlamentet på nuværende tidspunkt ikke skulle være positivt stemt, ville stille fællesskabsinstitutionerne i en vanskelig situation.
Jeg indrømmer, at Kommissionen - og kommissær Bonino er her i dag, og hun er delvis ansvarlig for dette - har forbedret sin praksis betydeligt, men en af de ting, der ledsager betænkningen, er udtalelsen fra Budgetudvalget ved fru Karin Jöns, og logisk nok ville Budgetudvalget ønske, at procedurerne blev justeret noget mere, det vil sige, at Parlamentet i videst mulige omfang, før aftalen bliver underskrevet, før der indgås endelige kompromiser, og især før den træder i kraft - mere end før underskriften, før dens ikrafttræden, fik lejlighed til at udtale sig i sagen.
Og nu vil jeg gå over til selve sagen, det er en beskeden aftale, det er ikke en særlig betydningsfuld aftale, det er en aftale, som omhandler tres tunfiskerifartøjer og tre trawlere. Der er sket en lille forøgelse af antallet af fartøjer, men i virkeligeheden er der ikke tale om en forøgelse af de samlede fangster, hvorfor jeg ikke tror, at denne aftale vil få nogen virkelig indvirkning på de fisk, som bliver fanget.
Det drejer sig om to arter: den gulfinnede tun, som i virkeligheden allerede nu bliver fanget i stort omfang, og som det ville være vanskeligt at sætte fangstkapaciteten op for, og den anden er den bugstribede bonit. I tilfældet med den bugstribede bonit ser det ud til, at udnyttelsesmulighederne er bedre, og at den lille forøgelse, der kan blive resultatet af denne aftale, ikke i noget større omfang vil få indflydelse på fiskebestandene.
Jeg vil gerne benytte lejligheden til at påpege, at der sammen med min betænkning også er en positiv udtalelse fra Udvalget om Udvikling og Samarbejde, eftersom at Udvalget om Udvikling og Samarbejde finder, at disse fiskeriaftaler også er et instrument til udviklingshjælp.
Udvalget om Udvikling og Samarbejde kunne naturligvis godt tænke sig, at der blev afsat større beløb til særlige udviklingsformål, eftersom at der af det samlede beløb, der ydes med denne beskedne aftale - det er et årligt bidrag fra Fællesskabet på ECU en million i tre år, det vil sige tre millioner ecu i alt - går 2, 4 millioner til fiskerettigheder, og derefter er der ECU 600.000 til videnskabelige programmer, til uddannelse, til hjælp til den offentlige administration, til fiskeriovervågning og bidrag til internationale fiskeriorganisationer. Det vil sige, at en betydelig del af aftalen går til egentlige udviklingsformål.
Kort sagt, jeg tror ikke, at det betyder nogen større forskel for en stat, at man siger til den: "Godt, vi betaler altså dette her for at kunne fiske, og resten giver vi som udviklingshjælp«. Jeg tror, at man skal huske på, at helheden af den modydelse, som Fællesskabet yder til udviklingslandene - som er indstillet på at give os fangstmuligheder i deres farvande, og som hjælper os med at løse et problem, som til dels er et arbejdsproblem, men som også er et forbrugsproblem - er et instrument til udviklingshjælp. Det er en normal måde, og jeg synes også, en mere velegnet måde at gøre det på end ved blot at yde bistand. Jeg synes ikke, at der er noget værre end almisser.
Hvis Fællessskabet erstattede disse aftaler, hvori det er et vist mål af offer, et vist afkald for disse stater, med rene almisser, så ville vi sandsynligvis ikke bidrage til den økonomiske udvikling i disse lande. Blandt andet fordi - og det ved De, hr. formand, som stammer fra en kystby - fiskeriaktiviteten, såvel den, der udøves af fiskerne på stedet, som af fiskere, som kommer andetsteds fra, ender med at være en faktor, som skaber økonomisk aktivitet i fiskeribyerne. Jeg kommer selv fra et lille fiskersamfund, som i meget lang tid har levet af fiskeri, og ikke kun af det fiskeri, som vores egne fiskere udøvede, men af de fiskere, som kom fra andre regioner, fra andre lande, som brugte vores havn, som indgik aftaler om leverancer etc. Jeg synes derfor, at dette Parlament bør tilskynde til anvendelsen af fiskeriaftaler som et instrument til udviklingshjælp, og jeg vil naturligvis opmuntre især Kommissionen til at fortsætte ad denne vej. Og dette skal selvfølgelig ske inden for rammerne af en fornuftig udnyttelse af fiskebestandene.
Hverken udviklingslandene eller vi kan være interesseret i, at disse bestande bliver ødelagt. Og jeg vil gerne sige - og så gentager jeg noget, som jeg allerede sagde til kommissæren under det sidste plenarmøde i EuropaParlamentet - at det er min opfattelse, at Det Europæiske Fællesskab for nuværende opfører sig eksemplarisk ved indgåelsen af disse fiskeriaftaler - det kunne være endnu mere eksemplarisk - eftersom det giver udtryk for sin bekymring for bevarelsen af disse bestande, således at vores fiskere på nuværende tidspunkt er underlagt en overvågning fra Fællesskabet, som jeg håber vil blive forstærket fremover, med det formål, at vores egne fiskebestande ikke bliver opfisket, og at vi i modsætning hertil ser, at man i havområder, der ligger nær ved vores kyster, som vi kender, er fiskeflåder fra andre lande, som ikke udviser samme opførsel som Fællesskabet, og Fællesskabet burde sandsynligvis gøre en indsats i så henseende. Jeg talte forleden om en uddannelsesindsats, men også om en indsats med hensyn til internationale aftaler for at opnå, at de samlede fiskeriaktiviteter i udviklingslandene ikke fører til ødelæggelse af fiskebankerne.

Kindermann
Hr. formand, fru kommissær, kære kolleger, Parlamentet er blevet opfordret til at afgive en udtalelse også om den femte protokol om fastlæggelse af fiskerirettighederne og den finansielle godtgørelse inden for rammerne af fiskeriaftalen med Ækvatorialguinea.
Fiskeriudvalget anser to punkter i protokollen for meget problematiske: For det første dens effekt på bevarelsen af fiskebestandene og først og fremmest mangelen på en ægte overvågningsbestemmelse. Myndighederne i Ækvatorialguinea har ingen midler til rådighed til overvågning af fiskeriaktiviteterne i deres farvande. Øjensynlig er der indtil nu ikke engang blevet foretaget de stikprøveagtige kontrolbesøg om bord, som er fastlagt i protokollen. Det betyder, at de fangstmængder, som kaptajnerne angiver til Ækvatorialguineas myndigheder og til de kompetente oceanografiske institutter i Frankrig og Spanien ikke bliver kontrolleret. I betragtning af den overfiskning af bestemte tunfiskebestande i Atlanterhavet, som allerede kan konstateres på nuværende tidspunkt, er denne situation ikke længere acceptabel.
Kommissionen er derfor blevet opfordret til at støtte Ækvatorialguinea i oprettelsen af den nødvendige overvågningskapacitet, og i denne forbindelse gøres der opmærksom på det samarbejde mellem udviklingssamarbejdet og fiskerivæsenet, som Europa-Parlamentet gentagne gange har krævet. Det beløb på ECU 170.000, som Fællesskabet for første gang har afsat til finansiering af kystovervågningsforanstaltninger, er godt nok en begyndelse, men langtfra tilstrækkeligt.
Den Internationale Kommission for Bevarelse af Tunfiskebestanden i Atlanterhavet (ICCAT) foretager vurderinger af bestandene og afgiver henstillinger vedrørende forvaltningen. ICCAT anser bestanden af gulfinnet tun og storøjet tun, som begge tilhører arter, som fanges af Fællesskabets fiskeriflåde, som fisker i de ækvatorialguineanske farvande, for henholdsvis fuldt udnyttet og overudnyttet. Alligevel tillader den nye protokol en omfangsrig stigning i den hidtidige fangstaktivitet. Den kendsgerning, at andelen af for små tunfisk i den samlede fangstmængde er steget delvist til over 50 % i løbet af de sidste år, vækker endnu større bekymring. Den, som læser ICCAT-protokollen for de sidste to år, kommer til det sørgelige resultat, at det er EU-medlemsstaterne med deres fiskeriflåder i Atlanterhavet, som torpederer en forebyggende fremgangsmåde i ICCAT-udvalgene, idet de trækker beslutningerne om strengere forvaltningsforanstaltninger til beskyttelse af fiskeyngelen i langdrag.
I de indledende faser til diskussionen af denne betænkning er Kommissionen kommet med den indvending, at Ækvatorialguineas farvande kun udgør en lille del af EU-flådens operationsområde, og at denne protokols analyse derfor ikke muliggør en korrekt redegørelse om tilstanden for tunfiskebestandene i hele Atlanterhavet. Som følge heraf har Parlamentstjenesterne sammenlignet de seneste og de tidligere fiskeriprotokoller med alle afrikanske lande ved Atlanterhavet. Resultatet var følgende: Med undtagelse af Angola og Marokko kan der konstateres en forhøjelse af de forhandlede fangstlicenser for tunfisk overalt, i et enkelt tilfælde endda på mere end 100 %. Den nye protokol med Ækvatorialguinea er altså ingen undtagelse, men bekræfter snarere regelen. Kommissionen er allerede blevet offer for sin egen politik, som er kendetegnet ved manglende sammenhængende fremgangsmåder, som omfatter hele regionen. Og der forhandles med hver enkelt afrikansk stat på forskellige tidspunkter, således at der på den måde netop kun produceres halvfærdige løsninger.
Med hensyn til bevarelsesforanstaltningerne henvises der nu til en aftale til beskyttelse af den atlantiske tunfisk, som tre store rederisammenslutninger i EU har indgået med hinanden, så at sige som frivillig forpligtelse. Bortset fra den kendsgerning, at de restriktioner, som de har pålagt sig selv, tidsmæssigt set er meget begrænsede, og at definitionen på for små tunfisk i høj grad afviger fra ICCAT-henstillingen, spørger jeg mig selv, hvorfor Kommissionen ikke kunne forhandle sig til nogen bestemmelse om beskyttelse i protokollen.
I denne aftale drejede det sig immervæk i grunden om, at budgettet i Den Europæiske Union støtter få private virksomheder, som er aktive inden for fiskeri på åbent hav. Og hvis vi billiger denne fremgangsmåde af socialøkonomiske årsager, kan vi dog på den anden side samtidig forlange, at Kommissionen overholder påbuddet om en vedvarende udvikling og overholdelse af de internationalt anbefalede minimumstandarder. Begge dele forekommer mig ikke at være givet fuldt ud her. Så billigt som i dag vil samtykket fra Europa-Parlamentet til en sådan utilfredsstillende protokol vist ikke kunne købes for fremtiden.

Novo
Hr. formand, fru kommissær, kære kolleger, som jeg havde anledning til at konstatere i august, er myndighederne ligesom de forskellige økonomiske sektorer i Kap Verde, som jeg dengang havde lejlighed til at tale med, levende interesserede i en fornyelse af fiskeriaftalen med Den Europæiske Union.
Fornyelsen af denne aftale tilgodeser selvfølgelig også Fællesskabets fiskerflåde, da den vil tillade, at spanske, franske og portugisiske skibe fortsat kan operere i området med henblik på fangst af stærkt vandrende arter, særlig tun.
Aftalen indeholder et klart forøget antal licenser, fordelt således: 37 til notfartøjer til tunfiskeri (yderligere 14 enheder), 36 til stangfiskefartøjer og langlinefartøjer med flydeline til tunfiskeri (yderligere 19 enheder), med bevarelse af de samme tre licenser til langlinefartøjer med bundline.
Denne forøgelse af licensantallet modsvares imidlertid ikke af en tilsvarende forøget fangstmængde, der forbliver omkring 5.000 t pr. år. Dette forhold, tilsyneladende i modstrid med forøgelsen af antal licenser, begrundes med, at fartøjerne skal følge fiskeressourcernes koncentrationer og fluktuationer, hvilket nødvendiggør hyppige ind- og udsejlinger af kapverdianske territorialfarvande.
De samlede omkostninger ved denne nye aftale er kun steget en smule eller næsten ikke: en finansiel godtgørelse på ECU 1.086.000 (2, 1 % mere end den foregående aftale), bevillinger til tekniske og videnskabelige programmer til en værdi af ECU 267.440 (2, 1 % mere) og finansiering af studie- og uddannelsesstipendier til en værdi af ca. ECU 178.000, eller 0, 5 % mere.
I min betænkning giver jeg min uforbeholdne støtte til en fornyelse af fiskeriaftalen mellem Den Europæiske Union og Republikken Kap Verde. Denne opfattelse, denne anbefaling fra min side, gør, at jeg i dag lægger vægt på bestemte punkter, der vil kunne forbedre aftaleprotokollens anvendelsesområde på såvel kort som mellemlangt sigt.
På den ene side må man insistere på, at EF-fartøjerne uden undtagelse, og jeg understreger, uden undtagelse, skal reagere positivt på enhver anmodning fra de kapvedianske myndigheder om ombordtagning af lokale observatører, hvis antal desværre endnu ikke, af årsager, som vi alle kender, er i stand til at dække alle EFfartøjer, der fisker i området.
For det andet er det afgørende at minde EF-kaptajner og -redere om forpligtelsen til rettidigt at sende fangstopgørelser til de kapverdianske myndigheder, noget, der bør gøres parallelt med den tilsvarende procedure over for de nationale myndigheder.
For det tredje må man insistere over for EF-rederne på, at de bidrager til forsyning af de konserveringsanlæg, der for nylig er installeret i Kap Verde. Det er nødvendigt at omforme det, der er en etisk pligt, til en faktisk forpligtelse, så meget mere som disse råvareforsyninger vil kunne blive behandlet til priser bestemt af verdensmarkedet.
For det fjerde ville det være ønskeligt at udvikle samarbejdet med andre af Kommissionens sektorer, særlig med dem, der beskæftiger sig med udviklingshjælp, således at der kan installeres automatiske overvågningssystemer, der kunne betjene ikke blot Kap Verde, men også andre lande i denne afrikanske subregion.
Dette investeringsområde er så meget desto mere vigtigt, da dette Parlament jo har lagt særlig vægt på en ansvarlig optræden på fiskeriområdet, og da de kapverdianske myndigheder jo også helt korrekt har anvendt - det kunne jeg konstatere direkte på stedet - de økonomiske midler, som aftalen havde afsat til tekniske og videnskabelige programmer.
De lovgivningsmæssige ændringer, som jeg har fremlagt i min betænkning, og som er blevet vedtaget i Fiskeriudvalget, søger at forbedre forbindelsen mellem Kommissionen og Parlamentet, hvad angår fiskeriaftaler. Det er vigtigt én gang for alle, fru kommissær, at Kommissionen fremlægger betænkninger om anvendelser af aftaler og om situationen for lokale fiskeressourcer i så god tid før udløbet af de respektive protokoller, at EuropaParlamentet kan udtale sig om dem før den givne fornyelse.
Hr. formand, kære kolleger, denne betænkning indføjer sig i en fælles diskussion af flere forslag vedrørende fiskerisektoren. Det drejer sig om fornyelse af fiskeriaftaler med Guinea-Bissau for fire år, med Ækvatorialguinea og Elfenbenskysten, begge for tre år. Jeg vil selvfølgelig fremsætte nogle korte overvejelser om disse. Protokollen med Ækvatorialguinea, der jo først og fremmest angår tun, finder jeg meget bekymrende, da den forøger fangstmulighederne med næsten 50 %, hvorved de tilladte licenser går fra 53 til 68, på trods af, at det er blevet aldeles tydeligt, at overvågnings- og kontrolforanstaltningerne er lidet effektive, at finansieringerne til videnskabelige programmer er kraftigt formindsket, og ydermere at territorialfarvandet ud over fire sømil er tilladt som fiskerizone. Hvilket efter min mening er utilladeligt!
Noget tilsvarende synes ikke at være tilfældet med aftalen med Elfenbenskysten, der også grundlæggende vedrører tunfiskeri, hvor der kun er en relativ forøgelse af fiskerimulighederne og licenserne, idet der samtidig er berammet en modsvarende forøgelse af de samlede bevillinger til uddannelse og stipendier, til overvågning og til tekniske og videnskabelige programmer.
Fiskeriaftalen med Guinea-Bissau, der er den ældste, den største og mest detaljerede af dem, der i dag er under diskussion, tildeler Spanien, Italien og Portugal fiskerimuligheder for rejefiskeri op til 9.600 BRT årligt, foreslår for fiskeri efter blæksprutter en værdi på 3.000 BRT årligt til Spanien og Italien og fastsætter mulighed for at bevilge op til 89 licenser til tunfiskerfartøjer.
Med undtagelse af den nævnte aftale med Ækvatorialguinea, hvis protokol forekommer os at være i uoverensstemmelse med de fundamentale principper for bevarelse af naturressourcer, som dette Parlament for længe siden har vedtaget, og som tillader fiskeri i farvande, der udelukkende burde være forbeholdt de lokale fiskere, stemmer vores gruppe for de øvrige tekster.

Jöns
Hr. formand, ærede kolleger, med code of conduct har alle tre institutioner forpligtet sig til at gøre alt, hvad der står i deres magt, for virkelig at sikre en hurtig behandling af fiskeriaftalerne. Men papir er taknemmeligt. Det synes i hvert fald at være Kommissionens devise næsten et år efter, at code of conduct blev underskrevet. For den konsulterer os virkelig med skøn regelmæssighed først flere måneder efter, at aftalerne var blevet foreløbigt underskrevet. Det gælder også de aftaler, som vi debatterer i dag. Den omstændighed, at vi nu kan afslutte den parlamentariske proces på mindre end en måned - det skal lige siges for retfærdighedens skyld - kan vi kun takke Rådets hurtige konsultation og den hurtige behandling i vores udvalg for.
Hvis Kommissionen ville holde sig til code of conduct , det vil sige at afslutte forhandlingerne i rette tid, så ville et andet onde heller ikke eksistere. Hermed mener jeg Kommissionens tilsagn til tredjestater om faste betalingsfrister og -summer, uden at det har et tilsvarende retsgrundlag. Ved nærværende aftale afventede den igen ikke Parlamentets udtalelse. Det betyder jo ikke andet, end at Kommissionen systematisk undgår Parlamentet som en del af budgetmyndigheden. Jeg synes efterhånden virkelig, at det er uudholdeligt!
Det er vel lige så uacceptabelt at forlange af os, at vi igen skal acceptere den foreløbige anvendelse af fire aftaler, bare fordi Kommissionen forhandler for sent. Alle aftaler har allerede været praktiseret i flere måneder. Dermed kan jeg konstatere, at code of conduct indtil nu ikke har forbedret Kommissionens miserable håndtering af området for fiskeriaftaler. Vi modtager godt nok aftaleteksterne direkte efter underskrivelsen på originalsproget. Men vi modtager teksterne uden specifikation af de finansielle konsekvenser på den obligatoriske finansieringsoversigt. Og det, kære kolleger fra Fiskeriudvalget, går virkelig ikke!
For os budgetansvarlige er finansieringsoversigten uundværlig, og det viser sig igen og igen, at man ikke kan arbejde med udkast. Med hensyn til Kap Verde-sagen stemmer finansieringsoversigten stadig ikke!
Lad mig igen i dag sige helt klart og tydeligt, også til mine egne kolleger i Fiskeriudvalget, for os budgetansvarlige er det naturligvis stadigvæk nødvendigt, at de internationale fiskeriaftaler tolkes på den måde, at det drejer sig om ikke-obligatoriske midler.

Apolinário
Hr. formand, jeg vil udtale mig udelukkende i Fiskeriudvalgets perspektiv. Jeg tror, at de indlæg, der allerede er blevet fremført, og som ser på spørgsmålene processuelt, har behandlet dem, således som de bør behandles. Efter min opfattelse er dette Parlaments kompetence, hvad angår fiskeriaftaler, en kompetence, der tilkommer Parlamentet i sin helhed, og ikke kun dette eller hint parlamentsudvalg, men, jeg ville i alle tilfælde gerne understrege her, at jeg vil udtale mig om fiskeriaftalerne og, mere præcist, om fiskeriaftalerne med Kap Verde og Guinea-Bissau.
Jeg vil imidlertid gerne understrege, hvor vanskeligt det er for os at forsvare fiskeriaftalerne, når Kommissionen systematisk overtræder det såkaldte adfærdskodeks, og når vi systematisk sættes i den situation, at vi skal udtale os om betænkninger efter, at protokollerne allerede er blevet underskrevet, og når sagen allerede er i fuld gang med at blive ført ud i livet.
Selvom alt dette kan ses i et andet perspektiv. Det er indlysende, at vi er mere følsomme over for denne situation, fordi de fartøjer, der fisker inden for disse aftaler, kommer fra Portugal, fra Spanien, fra Frankrig. De parlamentsmedlemmer, der, om vi så må sige, ikke har borgere, som de skal stå til ansvar over for, vil måske kunne udtale sig mere radikalt.
Hvad angår aftalen med Kap Verde, vil jeg gerne understrege følgende. Mellem 1990 og år 2000 - altså mellem den første og den tredje protokol - er de finansielle godtgørelser til Kap Verde blevet reduceret med 40 %. Samtidig er fiskerimulighederne, særlig med hensyn til tun, blevet forøget med 40 %, vi er gået fra ca. 50 fartøjer i den første protokol til 73 fartøjer i den protokol, der nu er i kraft. Det vil sige: vi har at gøre med et land med finansielle vanskeligheder, med økonomiske vanskeligheder, der faktisk er offer for en strategi, der har betydet en stigende reduktion af de finansielle godtgørelser for fiskeriaftalerne. Jeg gør dog opmærksom på, at den del, der vedrører rederne, særlig med hensyn til langlinefartøjer med bundline, øges med 30 % mellem den anden protokol og den, der nu skal vedtages. Men jeg vil gerne endnu en gang understrege, at der, hvad angår Kap Verde, har været tale om en reduktion på 40 % i den finansielle godtgørelse mellem den første protokol og den, der nu skal vedtages.
Sluttelig vil jeg for Guinea-Bissaus vedkommende gerne understrege, at beløbene til finansielle godtgørelser ikke er øget siden 1993, hvilket begrunder, at de bør justeres. Man må i henseende til disse lande - Kap Verde og Guinea-Bissau - ikke glemme, at de er meget afhængige af disse fiskeriaftaler for at opretholde deres økonomi, og det er også nødvendigt at sige - som hr. Honório Novo har gjort det - at, hvad angår forskning og tekniske stipendier, så har begge disse lande søgt at gøre det bedst mulige for, at disse penge skulle blive anvendt på en god måde.

Langenhagen
Hr. formand, vi har i dag fem betænkninger liggende foran os, som vi skal træffe afgørelse om. Fire vedrører internationale aftaler, en betænkning vedrører, som vi allerede har hørt, kontrol- og bevarelsesforanstaltninger i Antarktis. De internationale aftaler, som er et vigtigt aspekt af fiskeripolitikken, nævnes i Europa-Parlamentets beslutning fra onsdag i denne uge til Amsterdam-traktaten, også på grund af presset fra Fiskeriudvalget.
Det kræves, at samtykkeproceduren langt om længe skal anvendes ved alle vigtige internationale aftaler. Det at vi hidtil kun er blevet hørt, har i høj grad vanskeliggjort vores effektive arbejde - fru Bonino og andre - og i visse tilfælde praktisk talt gjort det helt umuligt. Jeg indrømmer gerne, at situationen, også takket være Deres personlighed, fru Bonino, har forbedret sig tidligere, først og fremmest med hensyn til informationerne, som vi nu modtager væsentligt hurtigere. Det er dog stadig sandt, at Europa-Parlamentet kun kan have reel indflydelse på fiskeriaftaler med tredjelande, hvis samtykkeproceduren gælder som generelt retsgrundlag.
Først på det tidspunkt kan vi ved hjælp af de egnede midler, som er udarbejdet i fællesskab, og som EuropaParlamentet har vedtaget for nylig, gøre retningslinjerne for aftaler med tredjelande til realitet. Før der igen en dag, før eller senere, skal afholdes en regeringskonference, som forhåbentlig under os større muligheder for indflydelse, kan vi i det mindste håbe på et positivt resultat hos De Europæiske Fællesskabers Domstol angående de internationale aftaler - her den internationale aftale med Mauretanien. Det ville virkelig hjælpe os et godt stykke på vej, hvis der fældes en dom i vores favør. Resultatet foreligger forhåbentlig snart, og vi afventer det med spænding.
I mellemtiden skal vi arbejde med de muligheder, som vi har til rådighed. De begrænser sig i det mindste formelt til ændringsforslag fra Fiskeriudvalget, som PPE-Gruppen gerne vil være med til at støtte. Ændringsforslagene fra Budgetudvalget kan vi dog ikke være med til at støtte på den måde. Kravet om rettidig information og Parlamentets deltagelse er principielt rigtigt nok, og for fremtiden kan det heller ikke udelukkes, at vi vil blokere. Her dukker der dog et retligt spørgsmål op, nemlig hvorvidt vi på denne måde også kan gribe ind i en løbende aftale og dermed i Kommissionens retsmæssige mandat.
Men noget skal der ske! Derfor beder jeg Dem om ikke at knibe udenom ved uløste principielle spørgsmål. Ellers bliver vi trådt over tæerne af andre, og vores budget bliver truet af nedskæringer. Det vil gøre ondt! Det skal vi under alle omstændigheder forhindre!

Baldi
Hr. formand, jeg tager ordet på vegne af hr. Tajani. Vi ser positivt på fiskeriaftalen mellem Den Europæiske Union og Guinea-Bissau, da den er af særlig interesse for Italien; den er faktisk en af de meget få aftaler, som også de italienske fiskerfartøjer nyder godt af. Protokollen giver Italien fiskerimuligheder svarende til 4.000 tons rejer og 1.000 tons blæksprutter og bundfisk. Der er 5 italienske fiskerfartøjer, som opererer ud for Guinea-Bissau med fællesskabslicens, og til dem slutter sig endnu 3 fra januar 1998.
Der er tale om en aftale, som nu er afprøvet gennem mange år, som ikke indebærer kontroversielle aspekter, men som tværtimod viser sig at give en fleksibilitet, så den kan tilpasses efter anmodninger fra medlemsstaterne. Med fornyelsen af protokollen gennemføres faktisk nogle forbedringer i forhold til den foregående, ændringer, som bygger på den reelle udnyttelsesgrad af fiskerimulighederne; således er fiskeriet af blæksprutter og bundfisk, som er faldet med 1.000 tons, tilpasset den reducerede fangstmængde i de foregående år, som kun udgør 20 procent af den mængde, Fællesskabet havde forhandlet sig frem til.
Med hensyn til mulighederne for rejefiskeri udnyttede fællesskabsflåden cirka 93 procent, og det berettiger forøgelsen på 800 tons i nærværende protokol.
Denne tilpasning udgør en forbedring i cost/benefitforholdet mellem den mængde fisk, der står til rådighed for Fællesskabets fiskerfartøjer og den finansielle modydelse, der skal betales til Republikken Guinea-Bissau, som udgør ECU 34 millioner over tre år. Ud over den finansielle modydelse deltager Det Europæiske Fællesskab efter anmodning fra regeringen for Guinea-Bissau blandt andet i finansieringen af studiestipendier, videnskabelige og tekniske programmer, der skal forbedre kendskabet til fiskebestandenes tilstand, samt til støtte af programmer for ikke-industrielt fiskeri.
Jeg vil gøre en sidste bemærkning om de ændringsforslag, der er stillet vedrørende de fiskeriforbindelser, vi i dag drøfter. Spørgsmålet, der handler om klassificeringen som ikke obligatorisk og udgifterne vedrørende fiskeriaftalerne, vil blive behandlet igen i Rådet, i Parlamentet og i Kommissionen, og der vil derfor være ad hoc budgetprocedurer. Derfor kan vores gruppe ikke støtte denne form for ændringsforslag.

Ripa di Meana
Hr. formand, da jeg er klar over, at jeg ikke kan gå ind i selve sagen, vil jeg indskrænke mig til at bemærke, at Fiskeriudvalget og Parlamentet ved deres møder hele tiden beklager forskellige aspekter af de aftaler, vi får forelagt, og disse aspekter understreges også i dag af hr. Kindermann og fru Jöns: omkostningerne, den omstændighed, at Parlamentet kun er involveret i rådgivningsprocedurerne, bortset fra aftalerne med Marocco, og virkningen af disse aftaler på fiskebestandene og de lokale fiskersamfund. Hver gang disse aftaler behandles, slutter det alligevel med, at Parlamentet vedtager dem. Hvis Parlamentet seriøst ønsker, at Kommissionen og Rådet tager denne kritiske indstilling i betragtning, burde det i dag forkaste dem uden at kritisere, men i stedet støtte fiskerikommissæren, fru Boninos politik, og sende et klart signal til Kommissionen og til Rådet om denne uacceptable rådgivniningstilstand. Derfor vil De Grønne stemme i mod disse aftaler.

Formanden
Tak, hr. Ripa di Meana, De har lavet en prisværdig sammenfatning, som dette formandskab takker Dem for. Et formandskab, der, som De udmærket ved, er hård med hammeren, men meget svag med uret.

Fraga Estévez
Tak hr. formand, og tak til fru kommissæren, fordi hun er her i dag. For det første skal jeg naturligvis takke de fire ordførere, Novo, Kindermann, Medina og Imaz, for de fire fremragende betænkninger, som de har udarbejdet, og selvom det skulle gå hurtigt, så er det ikke gået ud over de dokumenter, de har forelagt for os.
Jeg mener, at disse fire protokoller, set under ét, er meget fordelagtige, såvel for Den Europæiske Union som for tredjelandene, såvel på grund af den generelle forøgelse af fiskerimulighederne som på grund af bidragene fra fællesskabsbudgettet til områder som udvikling af ikke-industrielt fiskeri, særligt i de to protokoller med de to Guineaer, og de mekanismer, de fastsætter for overvågning af tredjelandene.
Af hensyn til alle dem, der automatisk bliver ved med at tænke, at Fællesskabets fiskeri i tredjelande sker på bekostning af fiskebestandene og det fremtidige fiskeri i området, vil jeg gerne i forlængelse af hr. Kindermanns betænkning, og hvori jeg ikke mener, han har understreget det tilstrækkeligt, fremhæve den berømte reguleringsplan til beskyttelse af tunfiskene i Atlanterhavet, som er blevet iværksat på eget initiativ af Unionens tre største organisationer for producenter af dybfrossen tun. Jeg mener, at vi, som så ofte kritiserer sektoren, tværtimod bør støtte denne slags initiativer mere, fordi de viser, at sektoren også kender sin metier og som på trods af de fejl, som de har begået i fortiden, forsøger at arbejde til gavn for bestanden i havene, ikke kun i Fællesskabets have, men også i tredjelandes.
Jeg finder, at dette er en plan - og jeg vil gerne have, at det bliver helt tydeligt - som skal bruges til at følge tunbestanden ved hjælp af frivilling påmønstring af observatører på fartøjerne, som vil stå for overvågningen i et stort område, som udover det nævnte Ækvatorialguinea omfatter farvandene ved Cameroun, São Tomé, Principe, Gabon og en del af Nigeria.
Sluttelig vil jeg også gerne tale om Ministerrådet. Jeg vil gerne henvende mig til fru Jöns: fru Jöns, jeg er taknemmelig for Deres råd, men der er mange medlemmer af dette Parlament, som ikke deler Budgetudvalgets opfattelse, og jeg vil gerne sige til Dem, at hvis De, som når det drejer sig om det berømte emne om ikke obligatoriske udgifter, altid tager udgangspunkt i den interinstitutionelle aftale af oktober 1993, og Budgetudvalget eller dette Parlament ikke er enige i den klassificering, som foretages af såvel Kommissionen som af Rådet, må anmelde Kommissionen og Rådet for manglende opfyldelse af den interinstitutionelle aftale. Hvis ikke De gør dette, så er vi nogle parlamentsmedlemmer, som vil blive ved med at mene, at dette bør være en obligatorisk udgift.

Provan
Hr. formand, det har været en god debat, og det er vigtigt for visse medlemsstater. Jeg er glad for, at procedurerne ser ud til at være blevet bedre, selvom de fleste kolleger nok er enige med mig i, at de endnu ikke er på et tilfredsstillende niveau, hvad angår de forslag, der kommer fra Kommissionen, og deres behandling her og i Rådet. Hovedsagen for mig er, at vi som parlament forsøger at fastsætte vores udviklingspolitik for nogle af disse udviklingslande og vores fiskeripolitik og -muligheder korrekt. Jeg mener, at det er vigtigt at sikre, at vi ikke driver rovdrift på nogle af fiskebestandene.
På længere sigt skal vi sørge for, at de pågældende lande udvikler deres egen, lokale fiskeindustri. Det betyder, at vi er nødt til at sikre, at de betydelige midler, som vi stiller til rådighed, udnyttes korrekt. Så vidt jeg kan se ud fra disse rapporter, taler vi om et samlet beløb på ECU 41 millioner, hvilket er mange penge fordelt på fartøjerne fra de lokale fiskesamfund, som vi har aftaler med.
Den europæiske fiskerflådes fremtid hænger tæt sammen med disse aftaler. De berørte medlemsstater, som udnytter disse midler, bør erkende, at de på et tidspunkt i fremtiden muligvis er nødt til at forlægge deres aktiviteter for at kompensere for fiskerimuligheder, der ikke længere eksisterer. Det er derfor vigtigt, at disse aftaler ses i lyset af fremtidige muligheder, der måske ikke altid eksisterer i fremtiden. Vi er nødt til at erkende, at vi ganske vist er storforbrugere af fisk, men det vil måske ikke altid være europæiske fartøjer, som har mulighed for at udnytte disse ressourcer.

Bonino
Hr. formand, jeg vil gerne først og fremmest takke de fire ordførere for deres betænkninger, og, inden jeg går ind i deltaljerne, kort opholde mig ved de seneste konklusioner fra Rådet, som efter en drøftelse fremlagde en sluterklæring på grundlag af en meddelelse fra Kommissionen .
Sammenfattende: den 30. oktober bekræftede Rådet ikke blot enstemmigt det væsentlige i fiskeriaftalerne og deres vitale betydning for visse regioner i Fællesskabet, men erindrede også nødvendigheden - som jeg senere vil vende tilbage til - af at styrke samhørigheden i de forskellige serviceinstrumenter i denne sektor.
Endvidere har Rådet accepteret Kommissionens tankegang, hvorefter disse aftaler bør fremme en mere ansvarlig og dermed også mere varig fiskeripolitik. Der er fremlagt præcise og detaljerede elementer og Kommissionen har forpligtet sig til en samlet vurdering af fiskeriaftalerne i løbet af det kommende år.
Jeg vil nu gerne gå over til de fire protokoller, som er fremlagt her, og til nogle problemer, som er blevet rejst. Kommissionen går naturligvis ikke ind i en debat, som er helt intern, om obligatoriske og ikke-obligatoriske udgifter, men vil gentage, at der er en adfærdskodeks, som er undertegnet: den indrømmer, at der har været interne forsinkelser, når det for eksempel vedrører protokollen med Elfenbenskysten, men erklærer også i disse måneder at have gjort en ubeskrivelig indsats med hensyn til information og passende og rettidig information af Parlamentet.
Jeg kan forsikre de ærede medlemmer, at jeg somme tider føler mig lidt frustreret: jeg forstår, at alt kan forbedres, men samtidig ville det glæde mig, især med hensyn til fiskeriaftalerne, at man anerkendte, at Kommissionen har gjort en betydelig indsats, både hvad angår samhørigheden i politikken, hvad angår informationen af Parlamentet og hvad angår dens insisteren på nødvendigheden af kontrol. I forbindelse med dette sidste punkt, vil De for eksempel have set, hr. Kindermann, at vi for første gang har tilladt inspektører fra Ækvatorialguinea at gå om i fællesskabsfartøjer, når de ønsker det.
Nu ved jeg ikke, om det er muligt for japanere, taiwanesere eller koreanere, men det er ikke afgørende for mig. Jeg ønsker kort sagt, at disse små eller store, nye elementer i fiskeriaftalerne bliver anerkendt. Igen med hensyn til Ækvatorialguinea vil jeg gerne sige, at de ECU 170.000, dre er afsat til en styrkelse af kontrollen er et stort beløb for dette land, og vil skal tværtimod gøre en stor indsats for anvendelsen af et så betydeligt beløb, som dette land risikerer ikke at være i stand til at udnytte.
Stadig med hensyn til Ækvatorialguinea er Fællesskabet, som De ved, hr. Kindermann, først blevet fuldt medlem af ICCAT i år - det havde deltaget i de tidligere år - ligesom Ækvatorialguinea er medlem. Jeg finder, at der er gjort en indsats, og de tal, som De har nævnt om bestandene, tal oplyst af ICCAT, vedrører de samlede bestande i Atlanterhavet, og ikke kun vedrørende Ækvatorialguinea. Her vil jeg gerne understrege det, jeg sagde til fru Fraga, at vi selv bør anerkende det, når vores industri gør en særlig indsats og viser særlige eksempler, og vi bør tværtimod opmuntre det, hr. Medina, jeg ved ikke, hvordan vi skal pålægge japanerne at bruge vores kontrolsystemer. Hvis De har en genial idé, så fortæl mig det, for bortset fra at insistere ved alle de multilaterale møder, så ved jeg ikke, hvad jeg mere skal finde på: så hvis nogen har ideer til, hvordan man kan få de andre internationale flåder til at deltage i vores standarder - og alt kan forbedres, hvilket jeg anerkender - kan vi alle drage fordel deraf.
Jeg indrømmer for eksempel forsinkelsen med hensyn til Ækvatorialguinea - det har jeg allerede fortalt EuropaParlamentet - på grund af virkeligt bureaukratiske problemer i Kommissionen. Jeg mener, at jeg har svaret på en række spørgsmål; jeg håber imidlertid, at den betragtelige indsats, vi gør for konstant at informere Parlamentet, anerkendes.
I øvrigt er Kommissionen nødt til at bruge de eksisterende regler og er nødt til også at bruge den eksisterende adfærdskodeks. Hvis de senere kommer nye traktater, vil Kommissionen til den tid bestemt bruge de nye regler.

Formanden
Tak, fru Bonino.
Forhandlingen er afsluttet.
Vi går nu over til afstemning.
Betænkning (A4-0300/97) af Imaz San Miguel, på vegne af Fiskeriudvalget, om forslag til Rådets forordning om indgåelse af protokollen om fastsættelse af fiskerimuligheder og den finansielle modydelse, der er omhandlet i aftalen mellem Det Europæiske Fællesskab og regeringen for Republikken Guinea-Bissau om fiskeri ud for Guinea-Bissaus kyst for perioden 16. juni 1997 til 15. juni 2001 (KOM(97)0395 - C4-0448/97-97/0205(CNS))
(Parlamentet vedtog den lovgivningsmæssige beslutning)

von Habsburg
Hr. formand, jeg har været en del i Guinea-Bissau og er meget imponeret over betænkningen af min ven Imaz. Jeg må dog desværre sige, at jeg havde nogle betænkeligheder, da jeg læste den. Jeg stemte godt nok for den, men jeg er alligevel ikke helt tilfreds, for fiskeriet er livsgrundlaget for befolkningen i Guinea-Bissau. Den måde, som kontingenterne blev fastlagt på, indebærer den risiko, at der virkelig bliver fanget alt for mange fisk. Det er godt nok fint, at der er fastsat kontingenter, for tidligere var der jo slet ingen. Dengang levede folk jo i vid udstrækning af fiskeriet. Jeg kan stadig huske, at jeg engang fik fortalt, at man på to minutter kan fange fisk nok til at ernære en hel familie. Det er ikke længere tilfældet, og jeg vil gerne bede om, at man, efter at dette har løbet i fire år, er meget forsigtig efter to år.

Andersson og Wibe
Vi kunne ved afstemningen ikke støtte betænkningen. Det er en principiel stillingtagen og skal ikke ses som en misbilligelse af ordførerens arbejde. Vi mener, at Den Europæiske Union burde ophøre med denne form for kostbare fiskeriaftaler og overgå til at støtte især udviklingslandenes egen fiskerivirksomhed. En sådan løsning ville medvirke bedre til at udvikle fiskeriets betydning for den globale fødevareforsyning, styrke disse landes økonomiske udvikling samt tillige fjerne de risici, som fiskeriaftalen kan indebære, f.eks. at visse medlemslandes fiskeri gives en indirekte støtte til fortsat virksomhed i en situation, hvor hele det europæiske fiskeri har behov for betydelige begrænsninger. Vi ønsker derfor at se en udvikling, hvor Fællesskabet hverken indgår nye aftaler af denne type eller forlænger tidligere indgåede aftaler.
Vi vil også understrege behovet for, at denne type af aftaler med tredjelande underkastes en forbedret granskning med hensyn til budgettet.
Betænkning af Medina Ortega
Andersson og Wibe
Vi kunne ved afstemningen ikke støtte betænkningen. Det er en principiel stillingtagen og skal ikke ses som en misbilligelse af ordførerens arbejde. Vi mener, at Den Europæiske Union burde ophøre med denne form for kostbare fiskeriaftaler og overgå til at støtte især udviklingslandenes egen fiskerivirksomhed. En sådan løsning ville bedre medvirke til, at udvikle fiskeriets betydning for den globale fødevareforsyning, styrke disse landes økonomiske udvikling samt tillige fjerne de risici, som fiskeriaftalen kan indebære, f.eks. at visse medlemslandes fiskeri gives en indirekte støtte til fortsat virksomhed i en situation, hvor hele det europæiske fiskeri har behov for betydelige begrænsninger. Vi ønsker derfor at se en udvikling, hvor Fællesskabet hverken indgår nye aftaler af denne type eller forlænger tidligere indgåede aftaler.
Vi vil også understrege behovet for, at denne type af aftaler med tredjelande underkastes en forbedret granskning med hensyn til budgettet.
Betænkning af Kindermann
Andersson og Wibe
Vi vil gerne takke ordføreren for et vel gennemført arbejde med betænkningen. Vi kunne dog ikke ved den endelige afstemning støtte betænkningen. Denne stillingtagen skal ikke ses som en misbilligelse af ordførerens arbejde, men er derimod principiel. Vi mener, at Den Europæiske Union burde ophøre med denne form for kostbare fiskeriaftaler og overgå til at støtte især udviklingslandenes egen fiskerivirksomhed. En sådan løsning ville bedre medvirke til, at udvikle fiskeriets betydning for den globale fødevareforsyning, styrke disse landes økonomiske udvikling samt tillige fjerne de risici, som fiskeriaftalen kan indebære, f.eks. at visse medlemslandes fiskeri gives en indirekte støtte til fortsat virksomhed i en situation, hvor hele det europæiske fiskeri har behov for betydelige begrænsninger. Vi ønsker derfor at se en udvikling, hvor Fællesskabet hverken indgår nye aftaler af denne type eller forlænger tidligere indgåede aftaler.
Vi vil også understrege behovet for, at denne type af aftaler med tredjelande underkastes en forbedret granskning med hensyn til budgettet.
Betænkning af Novo
Andersson og Wibe
Vi støttede ikke betænkningen. Dette er en principiel stillingtagen. Vi mener, at Den Europæiske Union burde ophøre med denne form for kostbare fiskeriaftaler og overgå til at støtte især udviklingslandenes egen fiskerivirksomhed. En sådan løsning ville bedre medvirke til, at udvikle fiskeriets betydning for den globale fødevareforsyning, styrke disse landes økonomiske udvikling samt tillige fjerne de risici, som fiskeriaftalen kan indebære, f.eks. at visse medlemslandes fiskeri gives en indirekte støtte til fortsat virksomhed i en situation, hvor hele det europæiske fiskeri har behov for betydelige begrænsninger. Vi ønsker derfor at se en udvikling, hvor Fællesskabet hverken indgår nye aftaler af denne type eller forlænger tidligere indgåede aftaler.
Vi vil også understrege behovet for, at denne type af aftaler med tredjelande underkastes en forbedret granskning med hensyn til budgettet.

Afbrydelse af sessionen
Formanden
Ærede kolleger, som jeg er forpligtet til, og det er en behagelig forpligtelse for mig, vil jeg gerne takke forsamlingens hjælpetjenester, tolkekabinerne, betjentene etc. for deres bistand. Selvom jeg i dag, ærede kolleger, gerne vil komme med en venlig kritik af medarbejderne i Præsidiet, fordi jeg, som De nok har observeret, ikke i den sidste tid har været i stand til om fredagen at lede denne behagelige afslutning. Præsidiets tjenestegrene har ikke udpeget mig hertil. Hvorfor jeg for det første må bede Dem om at trække lidt fra det venlige navn, som hr. Kellett-Bowman har udstyret mig med, nemlig hr. Fredag, ihukommende hin indfødte, som ledsagede Robinson Crusoe på øen. Jeg synes naturligvis, at dette tilnavn er rart, men det viser også, at dette Parlament ikke er racistisk, fordi en indfødt, omend genbrugt, kan blive næstformand for vores forsamling.
Men for det andet, og det er det vigtigste for mig, så berøves jeg, fra formandskabet, det velgørende selskab, som udgøres af jer, Robinson Crusoer, som tålmodigt er her hver fredag på denne ø, hvor I forsøger at bryde vores isolation fra borgerne i Unionen med et tålmodigt og positivt arbejde, som jeg er beæret over at deltage i.

(Mødet afbrudt kl. 11.46)

