Genoptagelse af sessionen
Formanden
Jeg erklærer Europa-Parlamentets session, der blev afbrudt den 12. september, for genoptaget.

Godkendelse af protokollerne fra de foregående møder
Formanden
Protokollerne fra møderne den 6. og 12. september 2001 er omdelt.
Hvis ingen gør indsigelse, betragter jeg dem som godkendt.

Swoboda
Fru formand, jeg ved godt, at vi i dag har vigtigere ting at tage os til, men jeg vil alligevel gerne gøre Dem opmærksom på, at jeg den 6. september gjorde indsigelse imod protokollen fra dagen før og også bad om, at det udvalg, der er ansvarligt for spørgsmål til forretningsordenen, skulle tage sig af et afstemningsresultat, som senere blev ændret, for at belyse disse spørgsmål generelt og ikke kun dette specifikke tilfælde. Hen imod middag gjorde jeg endnu en gang indsigelse, og jeg henviste til det, men jeg har endnu ikke fået noget svar, og jeg mener da, at et parlamentsmedlem har krav på et svar.
For det første vil jeg gerne spørge Dem, om De også mener, at et medlem har krav på et svar i forbindelse med indsigelser. For det andet vil jeg gerne spørge, hvornår kan jeg forvente et svar.

Formanden
Ja, hr. Swoboda, De har fuldstændig ret. Jeg mener naturligvis, at et medlem har krav på svar, og jeg kan forsikre Dem, at tingene vil blive bragt i orden.

Jarzembowski
Fru formand, naturligvis har min ærede kollega hr. Swoboda krav på et konkret svar. Jeg vil blot bede Deres kontor om at give det korrekte svar på grundlag af debatten i middags. For nu at udtrykke mig lidt forsigtigt, så havde jeg en fornemmelse af, at hr. Swoboda den dag forsøgte at fordreje afstemningsresultatet i Parlamentet ved at ændre protokollen. Derfor vil jeg gerne bede om, at debatten i middags bliver lagt til grund, når Deres kontor giver hr. Swoboda et svar, og vil De også være så rar at give mig en kopi af svaret? Jeg er helt sikker på, at Deres kontor har forstået, hvad Parlamentet mente!

Formanden
Hr. Jarzembowski, vi vil følge dette meget nøje.
(Protokollerne godkendtes)

Mindeord
Formanden
Kære kolleger, den 4. april besøgte general Massoud Europa-Parlamentet. Nogle dage inden de frygtelige attentater i New York og Washington blev han på en fej måde myrdet af de fjender, som han bekæmpede.
Jeg inviterede ham, fordi han for et meget stort flertal af det afghanske folk var håbet om at genfinde en fremtid med fred og frihed. Han advarede os mod Taleban-styrets hemmelige aftale med den internationale terrorisme og bekæmpede med alle kræfter dem, som førte islam på afveje ved at lade hånt om de mest grundlæggende menneskerettigheder. Han gav os meget klar besked ved indtrængende at opfordre os til at bidrage til fred.
Jeg beklager, at de vestlige diplomater ikke forstod denne opfordring og hjalp denne modige mand på en bedre måde. Mange af Dem har mødt ham. Han betog os med sine intellektuelle og menneskelige kvaliteter. Jeg vil bede Dem ære ham ved at iagttage et minuts stilhed.
(Parlamentet iagttog stående et minuts stilhed)

Meddelelse fra formanden
Formanden
Kære kolleger, jeg gør Dem opmærksom på, at jeg ønsker at komme med en meddelelse om Europa-Parlamentets sikkerhedsforanstaltninger.
Som De ved, har de frygtelige terrorattentater i USA ført til velbegrundede bekymringer i selve Europa-Parlamentet. Sunday Telegraph har endda talt om alvorlige trusler, der var rettet mod Europa-Parlamentet, men som var blevet forhindret. Jeg bekræfter, at Europa-Parlamentet ikke har haft kendskab til disse påståede trusler. I forgårs gjorde præfekten i Bas-Rhin-området sig den ulejlighed at ringe til mig personligt for at sige, at han kategorisk havde dementeret disse trusler. Som De ved, er de franske myndigheders kategoriske dementi blevet bekræftet ved et officielt kommuniké. Jeg tilføjer, at de britiske efterretningstjenester heller ikke havde kendskab til truslerne. Jeg har for øvrigt besluttet at sende en skrivelse til Sunday Telegraph for at protestere mod udspredelsen af falske oplysninger af så alvorlig karakter.

Jeg kan dog imidlertid forsikre Dem om, at Præsidiet, næstformændene, kvæstorerne, formanden og generalsekretariatet løbende beskæftiger sig med Europa-Parlamentets sikkerhed. Vi har truffet en række foranstaltninger til forøgelse af sikkerheden særligt sidste år i december til jul, da der var rygter om domkirken i Strasbourg. Da den ikke ligger ret langt herfra, traf vi naturligvis på det tidspunkt en række foranstaltninger.
Siden den 11. september har generalsekretæren og jeg været i tæt kontakt, og vi har tilføjet flere foranstaltninger til yderligere forbedring af kontrollen af personer og bagage ved indgangen til Europa-Parlamentets tre arbejdssteder. Jeg tilføjer, at vi naturligvis er i konstant kontakt med de øvrige europæiske institutioner på den ene side og med regeringerne i EU's medlemslande på den anden side.
Præsidiet afholder i aften møde for at behandle en række nye foranstaltninger, som generalsekretæren har foreslået, og som går ud på at udbrede - og jeg siger virkelig at udbrede - sikkerhedsforanstaltningerne. Jeg regner med forståelse fra alle, så disse nødvendige foranstaltninger kan blive positivt modtaget. På forhånd tak.

Velkomstord
Formanden
Det er mig en stor glæde at kunne byde velkommen til Moussa Touré, formand for Den Vestafrikanske Økonomiske og Monetære Union, som har taget plads i den officielle loge.

UEMOA, hvis opbygning meget ligner opbygningen af EU, har en central rolle i udviklingen af det regionale samarbejde i Vestafrika. Derfor ønsker vi at knytte tættere forbindelser mellem denne union og EU. Det er formålet med Moussa Tourés besøg, og jeg byder ham varmt velkommen.

Bekæmpelse af terrorisme
Formanden
Jeg byder fru Neyts-Uyttebroeck, der er minister med ansvar for europæiske anliggender og samtidig formand for Rådet, velkommen. Jeg byder også kommissær Vitorino velkommen.
Næste punkt på dagsordenen er Rådets og Kommissionens redegørelser om Det Europæiske Råds uformelle ekstraordinære møde fredag den 21. september navnlig vedrørende foranstaltninger til bekæmpelse af terrorisme.
Jeg giver straks ordet til fru Neyts-Uyttebroeck.

Neyts-Uyttebroeck
Fru formand, hr. kommissær, mine damer og herrer, Europa, dets borgere og dets institutioner er stadig dybt chokerede over terrorangrebet i USA tirsdag den 11. september.
Formandskabet og Rådet fordømte øjeblikkeligt i meget skarpe vendinger dem, der udførte angrebet, ophavsmændene og bagmændene bag disse barbariske handlinger. Angrebene mod amerikanerne er et direkte angreb på de værdier, som amerikanerne og europæerne har til fælles, og som vores samfund er baseret på, selv om vi dog ikke har monopol på dem, nemlig demokrati, tolerance, overholdelse af menneskerettighederne og retsstatsprincippet.
Rådet (udenrigsministrene) har lige siden det ekstraordinære møde onsdag den 12. september givet udtryk for dets dybe medfølelse med det amerikanske folk. Vi har erklæret, at der ikke må spares nogen kræfter for at finde, retsforfølge og straffe de skyldige. EU bør for at nå dette mål iværksætte og forbedre de forskellige operationelle midler fra den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik, fra retsvæsenet og fra de indre anliggender. Eftersom terrorismen er international, kræver den et globalt svar.
Fru formand, på Rådets (almindelige anliggender) initiativ afholdt Rådet (transport) møde den 14. september. Rådet kortlagde de uopsættelige foranstaltninger, som alle medlemsstater traf for at sikre flysikkerheden. Der blev desuden oprettet en særlig arbejdsgruppe, som omfatter medlemsstaterne og Kommissionen, og som skal forstærke samarbejdet og koordinationen mellem medlemsstaterne, så sikkerhedsforanstaltningerne, inklusive de lovmæssige foranstaltninger, kan anvendes på en ensartet og hensigtsmæssig måde. På Rådets (transport) møde den 15. oktober skal der foreligge en første betænkning om emnet. Transportministrene har endelig besluttet at udarbejde et fælles forslag om forebyggelse. Disse forslag vil derefter på vegne af Unionen blive forsvaret på konferencen for civile luftfartsorganisationer den 25. september.
Rådet (retlige og indre anliggender) samles den 20. september. På dette møde undersøges mekanismen til informationsudveksling og institutionernes, såsom Europols og Eurojusts, respektive roller på det plan. Rådet vil da se nærmere på de to forslag til rammeafgørelse, som Kommissionen har stillet.
Det første forslag vedrører medlemsstaternes strafferet, som i højere grad skal bringes i overensstemmelse med hinanden, så der kan udarbejdes en fælles definition af begrebet "terrorhandling" og fælles straffeforanstaltninger.
Det andet forslag vedrører indførelsen af en europæisk arrestordre. Rådet skal endvidere vurdere de midler, som skal anvendes ved opklaringen af forbrydelser. Det skal sørge for, at der skabes balance mellem beskyttelsen af personoplysninger og de strafferetlige myndigheders behov i opklaringsanliggender. Endelig skal Rådet (retlige og indre anliggender) undersøge en række foranstaltninger til at forstærke det transatlantiske samarbejde på retligt plan og med hensyn til politi, efterretninger og immigration.
(FR) Fru formand, hr. kommissær, mine damer og herrer, bekæmpelsen af terrorisme kræver anvendelse af forskellige midler til kontrol af finansielle transaktioner, identificering af mistænkte, beskyttelse af luftfarten, kontrol med våbenhandlen og adskillige andre aspekter.
EU er den bedst placerede til at bekæmpe terrorismen globalt. Bekæmpelsen af den internationale terrorisme er imidlertid en langvarig opgave. Som stats- og regeringscheferne har erklæret, bør EU i højere grad beskæftige sig med håndteringen af regionale spændinger og konflikter for på den måde at slukke de brændpunkter, der ansporer til international terrorisme. Integrationen af svage lande og ustabile områder i en verden med fred og rettigheder vil effektivt styrke kampen mod terrorismens plage.
EU kan ved at udvikle den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik og ved hurtigst muligt at iværksætte den fælles europæiske politik om sikkerhed og forsvar blive mere effektiv. Den europæiske sikkerheds- og forsvarspolitik bør anvendes som et forebyggende middel i stedet for som et afstraffende middel. Hvis bekæmpelsen af terrorisme virkelig skal være effektiv, bør den knyttes sammen med en styrkelse af vores politikker for de lande eller områder i verden, hvor terrorismen synes at opstå. Vi bør styrke og udbygge den politiske dialog og bruge alle midler til at bekæmpe, stoppe og til sidst udrydde den internationale terrorisme.
Mine damer og herrer, EU er en kommende stormagt. Dette giver os øget ansvar, og vi bør sammen leve op til det. De tragiske begivenheder den 11. september får os også til at udvikle vores forbindelser med USA ud over det allerede gode samarbejde. Takket være den transatlantiske dialog kan vi udveksle henholdsvis oplysninger og analyser om terrortrusler i alle aspekter.
Den belgiske udenrigsminister, Louis Michel, tager i aften til Washington for at udveksle synspunkter med udenrigsminister Powell om det transatlantiske samarbejde. Han vil fortælle om dette møde på Det Europæiske Råds ekstraordinære møde, som er planlagt til fredag den 21. september. På Det Europæiske Råds ekstraordinære møde skal der gøres status over EU's samlede politiske, diplomatiske, økonomiske, juridiske og finansielle muligheder for bekæmpelse af terrorismen. Rådet er desuden en mulighed til at overveje EU's diplomatiske rolle i stabiliseringen af de regionale konflikter.
En effektiv bekæmpelse af terrorisme skal udnytte kræfterne i samtlige lande, som deler vores værdier om frihed, tolerance og demokrati. Derfor er det vigtigt for formandskabet at sørge for, at tredjelandene deltager i de handlinger, som EU har iværksat. Ansøgerlandene har alle uden undtagelse tilsluttet sig erklæringerne fra Rådet (almindelige anliggender) og fra stats- og regeringscheferne. Gennem medlemslandenes ambassader i udlandet er tredjelandene også blevet opfordret til at bekræfte deres forpligtelse til konstant at bekæmpe terrorismen. Således, fru formand, hr. kommissær, mine damer og herrer, kan EU bidrage til opbygningen af en verden med fred og rettigheder for alle.
(Bifald)

Vitorino
Fru formand, mine damer og herrer, Kommissionen forbereder aktivt Det Europæiske Råd næste fredag, hvor det møde, som trojkaen fra EU afholder i USA i morgen, fuldt ud indgår i. Derfor kan min kollega, hr. Patten, som specielt ønskede at tale om udenrigssamarbejdet i forbindelse med bekæmpelse af terrorismen, ikke være til stede ved denne forhandling.
Jeg vil gerne på Kommissionens vegne understrege, at vi støtter princippet om, at Unionen yderligere skal bestræbe sig på at tale med én stemme, når det drejer sig om at bekæmpe terrorismen, og at vi i den forbindelse har behov for en europæisk dagsorden, der anerkender den centrale rolle, som FN bør have i bekæmpelsen af den globale terrorisme.
Derfor glæder vi os over det belgiske formandskabs forslag om afholdelse af et ekstraordinært og uformelt rådsmøde næste fredag, og vi glæder os over at være med til denne forhandling i dag her i Parlamentet. Vi bør fra hele Unionens side udtrykke solidaritet med det amerikanske folk og de amerikanske myndigheder. Men hvis EU skal få indflydelse på retningslinjerne i bekæmpelsen mod terrorismen, skal det tale med én stemme.
Terrorisme er ikke et nyt fænomen, men truslerne er derimod nye, og de midler, som terroristerne bruger, er nye og sofistikerede.
De tragiske begivenheder i USA viser desværre med al tydelighed aktualiteten i de to forslag, som Kommissionen har vedtaget i dag, som er tæt forbundne, og som for øvrigt er svar på en anmodning fra Europa-Parlamentet, der blev vedtaget under september-mødeperioden i Strasbourg.
Jeg vil gerne præcisere, at vores forslag ikke er svar på det, som er sket i USA. De er især en følge af, at vi selv i vores medlemslande har problemer med terrorisme, som vi bør tage os af.
Kommissionen har arbejdet med disse forslag i over et år i tæt samarbejde med Europa-Parlamentet, og vi vil gerne understrege, at disse forslag er et bidrag til, at Europa internt kan samarbejde mere effektivt i bekæmpelsen af terrorisme og på den måde være med til bekæmpelsen på internationalt plan.
Terrorisme er en af de største trusler mod demokratiet, den frie udøvelse af menneskerettighederne og den frie økonomiske og sociale udvikling. Det skal understreges, at vi i løbet af de sidste par år har været vidner til en stigning i terroristernes aktiviteter, både inden for EU's grænser og på verdensplan. Terrorismens øgede udbredelse er karakteriseret ved en grundlæggende ændring i terroristernes angreb. De reelle eller potentielle konsekvenser af de væbnede angreb er mere og mere ødelæggende og dødbringede. Vores samfunds stigende afhængighed af den teknologiske udvikling medfører nye former for terrorisme. Terrorismen kommer i højere grad fra internationale netværk, der har tætte forbindelser med andre former for organiseret kriminalitet, som findes i flere lande, og som udnytter de lovgivningsmæssige huller, som opstår på grund af de geografiske grænser i efterforskningen, og de har ofte betydelige økonomiske og logistiske midler.
Derfor bør der nu mere end nogensinde iværksættes foranstaltninger for at bekæmpe denne plage. Traktaten om Den Europæiske Union fastsætter udtrykkeligt, at skabelsen af et område med frihed, sikkerhed og retfærdighed indebærer en gradvis vedtagelse af foranstaltninger, der indfører bestemmelser om de karakteristiske bestanddele i en overtrædelse af straffeloven og om de sanktioner, der kan anvendes i forbindelse med terrorisme.
Europa-Parlamentet har for nylig vedtaget en beslutning, som viser parlamentsmedlemmernes vilje til, at bekæmpelsen mod terrorisme sker hårdt og effektivt.
I den forbindelse indeholder Kommissionens svar to aspekter.
For det første foreslår vi en fælles definition af terrorhandlinger og fastsættelse af sanktioner, som i alle medlemslandene skal afspejle alvoren af disse handlinger. Terroristerne drager nytte af enhver forskel i den juriske behandling mellem landene, særligt når overtrædelsen ikke er omfattet af den nationale lovgivning i et af dem. Det skal indrømmes, at situationen faktisk er meget forskellig fra medlemsland til medlemsland. I de fleste medlemslande findes der ikke specifik lovgiving om terrorisme, og terrorhandlinger bliver straffet som overtrædelser af den almindelige lovgivning. Seks medlemslande har derimod lovgivning eller juridiske midler specifikt møntet på terrorisme, hvor udtrykkene "terrrorisme" eller "terrorist" er udtrykkeligt nævnt. Kommissionens forslag om en beslutningsramme for terrorisme sigter mod en harmonisering af dette område. Det omfatter en liste over overtrædelser, som går fra mord til andre former for handlinger, som kan være lige så ødelæggende, selv om de er mere listige, og som kan betegnes som terror, når de forsætligt begås af enkeltpersoner eller grupper mod et eller flere lande, deres institutioner eller befolkninger, for at true dem eller for alvorligt at skade eller ødelægge et lands politiske, økonomiske eller sociale strukturer. Den fastsatte straf for disse handlinger er særligt hårde frihedsstraffe, der kan gå fra to til 20 års fængsel alt efter den begåede forbrydelse.
For det andet fremlægger Kommissionen et bredt forslag, som er meget ambitiøst - det indrømmer jeg - om at erstatte de traditionelle udleveringsprocedurer med et system med udlevering til retsmyndighederne på basis af en europæisk arrestordre. Dette forslag, som for øvrigt er et supplement til forslaget om terrorisme, selv om dets anvendelsesområde er meget større, hviler på princippet om gensidig anerkendelse af retsafgørelser, som Det Europæiske Råd i Tampere ønskede at gøre til hjørnestenen i det europæiske retssamarbejde. Grundidéen er, at når retsmyndighederne i et medlemsland anmoder om udlevering af en person, hvad enten det er i forbindelse med en endelig dom eller med en retsforfølgelse, skal beslutningen anerkendes, og udleveringen skal kunne ske i hele Unionen for således at forenkle og fremskynde procedurerne så meget som muligt. Der er fastsat en frist på tre måneder, og det er planlagt at begrænse afvisningen af en udlevering til et begrænset antal tænkte tilfælde. Princippet om dobbelt strafbarhed bør især ophæves. Den undtagelse, der blev gjort til fordel for statsborgerne, bør heller ikke længere fastholdes. Det mest relevante kriterium i Unionen er ikke kriteriet om nationalitet, men kriteriet om en persons bopæl. Forslaget har altså til formål på alle måder at fremme muligheden for, at straffen gennemføres i det land, hvor anholdelsen har fundet sted, når det er der, der er størst sandsynlighed for en god resocialisering af personen.
Fru formand, mine damer og herrer, som De ved, får jeg i morgen mulighed for at fremlægge disse forslag for ministrene på det ekstraordinære rådsmøde, som det belgiske formandskab har indkaldt til for at drøfte EU's bidrag til bekæmpelsen af terroristernes trusler.
Mødet skal give os mulighed for at stille principielle politiske spørgsmål til ministrene og give os mulighed for at finde svar på dem. Det berører såvel vores lovgivningsforslag som en række foranstaltninger, som bør iværksættes for at styrke vores handlinger på det operationelle plan og for at forbedre og effektivisere samarbejdet med vores partnere.
Som De ved, har Kommissionen ingen beføjelser på det operationelle plan, men den finder, at EU internt bør iværksætte en række foranstaltninger, der bl.a. skal garantere, at Europol bliver et operationelt middel i bekæmpelsen af forskellige former for kriminalitet, herunder terrorisme. Dette kræver anvendelse af bestemmelserne i Amsterdam-traktaten om Europol, som definerer Europols deltagelse i de fælles efterforskningshold og muligheden for at anmode medlemslandene om at indlede undersøgelser, hvilket i øvrigt kræver en større ændring af konventionen om Europol, herunder spørgsmålene om den juridiske og demokratiske kontrol. Allerede nu kræves et stærkt engagement fra medlemslande til at etablere et reelt og effektivt samarbejde mellem efterretningstjenesterne og på den måde at vise, at den indbyrdes gensidige tillid findes. Dette er for øvrigt nødvendigt i forbindelse med en betydelig forbedring af betingelserne for overdragelse af oplysninger fra medlemslandenes politi og efterretningstjenester til Europol, som er nødvendige til udførelse af disse opgaver, hvor jeg anser den vigtigste for at være en forhindring af terroraktioner.
Det er desuden vigtigt, at EU styrker det internationale samarbejde, og at alle nødvendige foranstaltninger inden for juridisk bistand, udlevering, politisamarbejde og retsligt samarbejde iværksættes for at forbedre mulighederne for at opdage og bekæmpe den internationale terrorisme.
Fru formand, mine damer og herrer, det var nogle af Kommissionens idéer, som er forelagt for Europa-Parlamentet og Rådet. I disse svære tider, hvor jeg er sikker på, at borgerne i medlemslandene er usikre og bekymrede for fremtiden, mener jeg, at den bedste politiske besked, som vi kan give dem, er, at vi her har en enestående mulighed for at bevise, at der er en reel værdi knyttet til det europæiske eventyr for at sikre dem en fremtid med frihed, sikkerhed og retfærdighed.

Poettering
Fru formand, fru formand for Rådet, fru Neyts-Uyttebroeck, hr. kommissær Vitorino, kære kolleger, Gruppen for Det Europæiske Folkeparti (Kristelige Demokrater) og De Europæiske Demokrater bifalder meget, at der på initiativ af det belgiske formandskab afholdes et ekstraordinært topmøde for stats- og regeringschefer på fredag, og De, fru formand, skal jo tale på vegne af Europa-Parlamentet. Som Europa-Parlament kan vi virkelig være stolte af, at vi i vores sidste mødeperiode vedtog Watson-betænkningen, der er en retningslinje for vores fælles bekæmpelse af terrorisme.
Topmødet her i Bruxelles på fredag skal i mange henseender være et signal. Det skal endnu en gang være et signal til vores amerikanske venner om, at de forfærdelige attentater i Washington og New York ikke kun var attentater mod USA, men mod hele den civiliserede verden, et attentat mod hver eneste af os! Det var attentater mod vores idealer om demokrati, menneskerettigheder og fred.
Det, der i sidste uge blev sagt her på et bevægende møde, gælder også den dag i dag. I morges bad jeg på Formandskonferencen den højtstående repræsentant, Javier Solana - der jo netop nu er på vej til Washington ligesom rådsformand Louis Michel og Chris Patten - sige til den amerikanske udenrigsminister Colin Powell under forhandlingerne, at vi, Parlamentet, der er demokratisk valgt af europæerne i EU, umiddelbart efter disse forfærdelige begivenheder gav udtryk for vores solidaritet.
Men i Washington skal vi også give udtryk for, at vi ikke forventer, at der bliver truffet afgørelser, som vores europæiske repræsentanter kun bliver informeret om, men at der virkelig bliver forhandlinger og drøftelser, således at den nødvendige handling bliver en fælles handling og en fælles ansvarlig handling mellem europæere og amerikanere.
Fru formand, jeg har den største respekt for Javier Solana. Men vi skal fremover sikre, at vi også her i Europa-Parlamentet kan diskutere med EU's højtstående repræsentant. Jeg mener, at det stadig kan blive bedre.

På topmødet på fredag skal der også sendes et signal til Mellemøsten. Vi må opfordre Israel og Palæstina til at tale sammen. Tiden er ikke inde til at nægte og opgive forhandlinger, men tiden er inde til dialog og tillidsforanstaltninger, så vi kan skabe fred i det område.
(Bifald)
Vi siger det endnu en gang: Den, der nu nægter at indgå en dialog, lægger afstand til vores sympati og solidaritet. Netop i disse dage har vi brug for fredsudvikling og tillidsforanstaltninger i Mellemøsten!
(Bifald)
Vi skal sende et signal til den arabiske og islamiske verden. Vores gruppe vedtog i morges på et præsidiemøde at foreslå Dem, fru formand, at Europa-Parlamentet snarest mødes med parlamentsmedlemmer fra den arabiske og islamiske verden inden for rammerne af Forum for Middelhavsområdet, det vil altså sige med de stater, som vi er sammen med i Barcelona-processen og i middelhavsdialogen. Lad os nu sende dette signal, så de ved, at vi ønsker partnerskab og venskab.
Jeg vil gerne komme ind på et andet aspekt, og jeg mener, at det må være det egentlige operationelle indhold på topmødet her i Bruxelles på fredag. Hr. Vitorino, vi vil gerne takke Dem for, at De i dag har stillet disse forslag. Vi skal virkelig gøre Europol til et instrument i bekæmpelsen af kriminalitet, og vi skal opfordre vores medlemsstater til, at de også giver Europol de nødvendige informationer, hvilket hidtil ikke har været tilfældet. Efter hvad vi ved, er det hidtil kun en medlemsstat, der har gjort det nogenlunde tilstrækkeligt, de andre medlemsstater har hidtil afslået det.
Vi støtter meget, at der bliver indført en europæisk arrestordre, og nu er tiden inde til at handle. Hvis der er nogen, der nu vil forhindre en styrkelse af europæerne, og som ikke går ind for det europæiske samarbejde på vegne af Europol, er det i høj grad ikke kun et nej til solidaritet over for europæerne, men også over for vores amerikanske venner, fordi vi også skal være enige i bekæmpelsen af terrorisme, hvis vi vil støtte vores amerikanske partnere og venner!
(Bifald)
Derfor har vores gruppe stillet et ændringsforslag til budgettet for 2002. Vi ønsker, at Europol får stillet de nødvendige bevillinger til rådighed, så Europol virkelig kan handle operationelt. Den tid, hvor det kun handler om ord, er nu forbi! Som europæere må vi handle. Men samtidig skal vi også handle besindigt, og frem for alt skal vi - i de situationer hvor det er muligt - tackle konflikterne på fredelig vis. En militær aktion er aldrig gengæld, men skal altid føre til større sikkerhed. Lad os handle besindigt, men konsekvent, og lad os frem for alt yde vores bidrag til, at folk kan leve fredeligt sammen på denne jord!
(Bifald)

Barón Crespo
Fru formand, fru formand for Rådet, hr. kommissær, mine damer og herrer, i sidste uge gav vi højtideligt udtryk for vores medfølelse med amerikanske, europæiske og alle andre ofre for disse angreb. Vi gav udtryk for vores solidaritet med USA, og nu må vi med sorg, men uden tøven, reagere på den internationale terrorisme, på den blanding af fanatisme og avanceret teknologi, som er en trussel mod vores civilisation, mod det åbne, demokratiske og multikulturelle samfund.
Jeg mener, at vi bør overbringe vores medborgere et meget klart budskab, nemlig at terrorisme kan såre, kan dræbe, men intet demokrati er blevet tilintetgjort af terrorisme, og det er vores største styrke. Derfor skal vi samarbejde. Parlamentet udarbejdede Watson-betænkningen, Kommissionen har fremskyndet sit arbejde, og i denne uge er der indkaldt til ekstraordinært rådsmøde. Jeg må understrege, at fra i går til i dag har formanden for Rådet, den belgiske udenrigsminister, hr. Michel, den højtstående repræsentant for FUSP, hr. Solana, og næstformanden i Kommissionen, hr. Patten, deltaget i debatter i Parlamentet om dette spørgsmål. Jeg mener, at vi skal glæde os over denne velvilje, som forbedrer gennemsigtigheden og kommunikationen.
Socialdemokraterne mener, at vores reaktion bør tage udgangspunkt i et grundlæggende faktum. Det drejer sig om en global reaktion, som bør være baseret FN's Sikkerhedsråds resolution 1368 fra i år, hvori det fastslås, at vi skal samarbejde for at få bragt dem, der har organiseret, finansieret og udført angrebene, og disses medskyldige for retten. Det er grundlaget for den verdensomspændende koalition, som vi danner sammen med USA, ansøgerlandene, Rusland og alle de stater i verden, der forsvarer de universelle værdier, som vi deler. Jeg vil tilføje en ting til: Det vil være hensigtsmæssigt at fremskynde ratificeringen af aftalen om Den Internationale Straffedomstol for at få et globalt retsligt instrument på netop dette område.
Vi skal også arbejde beslutsomt og vedholdende på at indpasse vores aktion i en flerdimensional politik, som hænger sammen med det, vi laver i FN. Det forklarer NATO's beslutning om at tage artikel 5 i brug.
Vi skal sige, at der ikke er noget argument om fattigdom, uretfærdighed eller konflikt, der retfærdiggør grusomhederne. Der er ingen konflikt mellem Øst og Vest, mellem islam og kristendom, mellem tradition og modernitet, der kan forklare, hvordan man ved at dræbe uskyldige kan skabe en bedre verden.
Jeg mener, at Europa-Parlamentet, vi, der sidder her fra forskellige nationer og med forskellige trosretninger, ideologier og religioner, er et bevis på, hvordan europæerne har overvundet fanatisme og intolerance.
Hvad kan man gøre for at udvikle vores politik? Her er der kommet en række bidrag, Kommissionen har fremskyndet nogle foranstaltninger, der er andre, som Kommissionen og Rådet også kunne iværksætte hurtigere, f.eks. implementeringen af konklusionerne fra topmødet i Tampere og gennemførelsen af Amsterdam-traktaten, f.eks. fremskynde ratificeringen af de internationale aftaler imod terrorisme - og det er også op til medlemsstaterne - og især aftalen om bekæmpelse af finansieringen af terrorisme. Det må ikke være sådan, som det synes at være tilfældet, at vi bidrager til, at terrororganisationerne finansieres gennem børsspekulation. Desuden bør der være et stigende samarbejde mellem efterretningstjenesterne, ligesom Europol skal styrkes.
Endelig, fru formand - og det bør fremhæves - skal vi ud fra de oplysninger, som hr. Solana gav i formiddag, iværksætte og gå videre med vores politik om at finde et vindue, en mulighed for fred i Mellemøsten med udgangspunkt i Mitchell-rapporten. Tillidsforanstaltningerne skal ikke betragtes som en kompensation, de bør være en integreret del af denne proces. Og vi skal gøre det sammen med USA. Det budskab, vi skal sende dem, er, at de ikke skal beskytte sig med illusoriske skjolde, at de skal dele ansvaret for at få en verden med fred, frihed, sikkerhed og retfærdighed med os.
(Bifald)

Watson
Fru formand, sidste uges angreb på uskyldige civile i New York og Washington chokerede og oprørte civiliserede mennesker verden over. De vidner om de problemer, som alle stater, navnlig demokratier, står over for, når de skal beskytte deres borgere mod terrorister. Disse uhyrligheder og den efterfølgende jagt på de ansvarlige sætter også fokus på svagheder i vores forsvar af civilbefolkningen og sætter de smerteligt langsomme fremskridt i EU-samarbejdet om retlige og indre anliggender i relief, det samarbejde, som blev slået stort op i Amsterdam og Tampere. Når amerikanerne forsøger at arrestere eventuelle ansvarlige på europæisk område, må de ryste uforstående på hovedet over den mangfoldighed af udleveringsaftaler, som de er nødt til at anvende.
Jeg glæder mig over kommissær Vitorinos erklæring. De forslag, han fremsatte her i dag, indeholder de vigtigste anbefalinger i den betænkning, vi vedtog den 5. september, hvilket hr. Poettering var så venlig at gøre opmærksom på. De fortjener øjeblikkelig behandling og en hurtig indsats fra justits- og indenrigsministrenes side på deres møde i morgen. Hvis de vedtages i Rådet, vil de være et stort fremskridt i skabelsen af en fælles antiterrorpolitik i EU. Jeg vil udfordre enhver minister, der modsætter sig disse forslag under rådsmødernes hemmelighedsfuldhed, til åbent at forklare borgerne i deres eget land, hvorfor de bremser en effektiv fælles indsats på dette område.
Men uanset hvor velkomne og betydningsfulde Kommissionens forslag er, er de helt klart utilstrækkelige. De rummer svarene i en verden, som den så ud før sidste tirsdag. De drejer sig om terrorhandlinger inden for Unionen, men indeholder intet om et forbedret samarbejde med lande uden for EU. De giver ikke nogen løsning på kompetencekonflikter mellem forskellige myndigheder. De betyder, at samarbejdet og det vigtige spørgsmål om politianliggender er underlagt national vetoret, som kommissær Vitorino sagde. Hvis EU mener noget med at ville bekæmpe terrorismen, må vi forbedre de operationelle instrumenter for en fælles indsats. Vi må give Europol mulighed for at samarbejde effektivt med tredjelande. Vi må give Eurojust en ekstern dimension. Vi må også handle beslutsomt for at bekæmpe hvidvaskning af penge i den forligsprocedure, der er på vej, og vi må udvikle fælles politikker for indsamling og udveksling af efterretningsoplysninger om kriminalitet, som fru Neyts var inde på.
Der er behov for foranstaltninger inden for udenrigs- og sikkerhedspolitikken, øget samarbejde inden for FN, i G8, i Europarådet, medlemsstaterne skal opfordres til at underskrive FN's konvention om finansiering af terrorisme, kontrol med eksport af følsomme produkter og tættere associeringsaftaler med tredjelande. Men vi må advare mod en sammenblanding af anden og tredje søjle, hvilket man foreslog i Rådets erklæring i sidste uge, og ligeledes advare mod at ødelægge den følsomme balance mellem behovet for sikkerhed og de frihedsrettigheder, som vores borgere nyder godt af.
Jeg spørger mig selv, om tiden ikke er inde til at henvise den kluntede og gammeldags anden og tredje søjle i EU-samarbejdet til historiens losseplads og gøre deres indhold til kernekompetencer i EU.
(Bifald)
Den nationale suverænitets figenblad tjener kun til at skjule nationalstaternes impotens. Demokratiet står over for overnationale udfordringer, og disse kræver en overnational reaktion. Vores politikker kræver befolkningens støtte, så vores politiske beslutningstagning får brug for den rette demokratiske overvågning og kontrol. Jeg tror på, at Parlamentet er parat til at spille sin rolle. Vi må nu opfordre vores nationale ledere til at udvise det mod og de visioner, som situationen kræver.
(Bifald)

Lannoye
Fru formand, fru formand for Rådet, hr. kommissær, ud over den velbegrundede uro, der har varet i mere end 10 dage, og meddelelserne om solidaritet og medfølelse, bør vi anskue fremtiden med sindsro. De forbryderiske angreb, der fandt sted i USA den 11. september, og som har krævet tusinder af ofre, giver faktisk mulighed for grundigt at overveje de handlinger, der skal foretages for at forhindre, at sådanne handlinger gentages, for at ødelægge de kriminelles og terroristernes netværk og for at undgå voldsspiralen, en vold, som for øvrigt er hverdag for ikke så få folkeslag i verden - jeg tænker særligt på det afghanske folk, som De nævnte for lidt siden, som ikke kun lider under en krig, der har været i flere årtier, men også under et politisk uholdbart styre, nemlig Taleban-styret.
Jeg glæder mig på min gruppes vegne over holdningen fra den højtstående FUSP-repræsentant, hr. Solana, særligt i konflikten mellem Israel og Palæstina, og Rådets og formandskabets stillingtagen i flere uger gennem hr. Michel. Hr. Michel opfører sig på en helt igennem hensigtsmæssig måde for EU og hele verden.
Beslutsomhed og målrettethed er nødvendigt med henblik på en effektiv politisk aktion. Men det drejer sig ikke om at gengælde barbariske handlinger, som dem den 11. september, med militære angreb, hvor ofrene bliver den civile befolkning og dermed uskyldige mennesker.

Jeg tror, at vores repræsentanter er overbeviste om det, og jeg tror, at alle indlæggene fra gruppeformændene og fra andre medlemmer er gået i den retning. Men jeg ville ønske, at EU gennem rådsformanden kunne overbevise de amerikanske myndigheder og præsident Bush og hans stab, som i de sidste par dage er kommet med mange forslag om hævn, som konstant bekymrer mig personligt og også bekymrer europæerne.
Den aktuelle situation taler helt sikkert for et internationalt og multilateralt skridt. Vi har brug for verdensomspændende midler for at løse de verdensomspændende problemer. Den internationale terrorisme er et verdenomspændende fænomen. Det starter naturligvis med et fælles europæisk skridt, men vi er et aktivt internationalt element, altså bør vi reagere der, hvor vi er, det vil sige på to steder. Jeg mener altså, at EU bør tale kraftigt for, at forbryderiske handlinger som dem den 11. september vil medvirke til, at udøverne og bagmændene stilles for Den Internationale Domstol, som uden tvivl er den mest relevante instans til at dømme sådanne handlinger, som - det har vi allerede sagt - er forbrydelser mod menneskeheden.
Det multilaterale samarbejde skal udbredes så meget som muligt, fordi der er en ikke ubetydelig risiko for, at de muslimske lande indleder et samarbejde mod den vestlige verden på opfordring af de mest fanatiske regimer i området, særligt i Afghanistan, som kan overbevise de andre om vores fjendtlighed mod dem. Jeg mener altså, at det er i vores interesse at etablere en dialog, der er så tæt som mulig, med de arabiske lande og de muslimske lande generelt. Forslaget, som jeg havde fornøjelsen af at fremlægge i går på Formandskonferencen, og alle gruppeformændene var enige med mig, synes jeg var positivt. De har desuden givet meddelse om et forslag fra tjenestegrenene om deres iværksættelse, det vil sige etablering af et internationalt euro-arabisk eller euro-muslimsk forum, hvilket er endnu bedre, til drøftelse af de internationale problemer, en drøftelse, der helt sikkert vil være konstruktiv for vores fremtidige forbindelser og verdens fremtid.
Til sidst, fru formand, takker jeg hr. kommmissær Vitorino for Kommissionens forslag om bekæmpelse af terrorisme, men jeg tror også, at det er nødvendigt at tage fat ved problemets rod. Jeg vil på 30 sekunder tale om et centralt problem. Ondets rod er helt sikkert finansieringen af terroristernes netværk, og der eksisterer desværre midler, der gør finansieringen af disse netværk mulig. Det er bankhemmeligheden og eksistensen af skatteparadis. Jeg mener, at EU bør tage initiativer til at fjerne disse to elementer og derved gribe ondet ved dets rod.
(Bifald)

Wurtz
Fru formand, fru formand for Rådet, hr. kommissær, min gruppe og jeg har siden terrorangrebene i New York og Washington været overbeviste om, at det aldrig har været mere nødvendigt end nu for EU at bevise sin identitet og sit værd i forbindelse med globale begivenheder. Den kommende periode, måske de kommende dage, vil uden tvivl give Unionen mulighed for at vise til sin vilje og kapacitet til især at tage tre udfordringer op, som er fremkommet under disse dramatiske omstændigheder.
Den første udfordring er i mine øjne at beslutte sig til at samarbejde med USA, men ikke at forpligte sig. "Allierede, men ikke sammenbundne", som en kollega sagde i går under drøftelserne i Udvalget om Udenrigsanliggender. Dette betyder naturligvis ikke at tilsidesætte den nødvendige og velbegrundede solidaritet, særligt i den fælles indsats for at finde, dømme og straffe de ansvarlige for denne grusomhed og mere generelt at ødelægge terroristernes netværk. Det vil tværtimod sige at turde melde klart ud til vores amerikanske samarbejdspartnere om det, som vi er helt klar til at deltage i, og det, som vi på ingen måde kan støtte. I går og i morges understregede hr. Solana med rette, at vores bekæmpelse af terrorismen frem for alt ikke må blive opfattet af befolkningerne i den arabisk-muslimske verden som en krig mod deres samfund, eller som et korstog for at bruge et af de mest forfærdelige udtryk, som præsident Bush har sagt i denne forbindelse. I går anbefalede den højtstående repræsentant for FUSP med samme formål at udvise forsigtighed, ikke at ydmyge nogen, at undgå enhver misforståelse og ikke at skabe splittelse, hvilket vil være en meget stor fejl. Jeg glæder mig over denne ansvarlige meddelelse. Min gruppe ønsker, at det overføres til en kategorisk afvisning fra EU's side af at lade sig rive med af en krigslogik, i en spiral, der føjer endnu mere blod til blodet og flere uskyldige ofre til de uskyldige ofre.
Den anden udfordring har direkte forbindelse til det, som jeg lige har sagt. Vi bør ikke kun undgå en sådan splittelse, men igen undersøge og genopfriske Euro-Middelhavsforbindelsen. Tiden er efter min mening ikke inde til at tale med vores partnere i den sydlige og østlige del af Middelhavsområdet om frihandelsområder, men snarere om udvikling, politisk dialog, tilnærmelse af samfundene og menneskeværd. Og blandt de konkrete tiltag, der skal iværksættes for at illustrere dette strategiske valg, er for det første den resolutte handling til at løse konflikten i Mellemøsten på retfærdig vis. Jeg sætter pris på de bestræbelser, som hr. Solana og alle EU's repræsentanter har gjort i området. De er ved at opnå de første resultater, men vi er alle klar over den ekstreme skrøbelighed. Tiden er altså inde til, at vi lægger alle vores kræfter i dette, ikke imod, men i samarbejde med USA og andre aktører, særligt i området.
Den tredje udfordring, som vi har fået, er at arbejde på en ny indgangsvinkel med international sikkerhed. Er tragedien den 11. september ikke et frygteligt billede på fiaskoen for den måde, som verden har været ledet på siden Berlinmurens fald? Så mange uløste konflikter! Så stærke mørke kræfter på spil! Så mange kilder til ustabilitet! Svaret på disse grundlæggende onder ligger ikke i en forlængelse af unilateralismen, men i et sandt verdensomspændende samarbejde i respekt for FN-chartrets ånd og bogstav. Svaret findes slet ikke militært eller sikkerhedsmæssigt, men i en ambitiøs og alsidig politik til forhindring af konflikter. Overalt, i Afrika, i Middelhavsområdet, i Latinamerika, i Østeuropa og endda i USA, udtrykkes der forventninger i samfundene og ofte i selve staterne om en ændring af verdensbalancen. Denne opfordring gælder for øjeblikket særligt Europa. Det er en chance, der skal gribes. Ud fra det synspunkt risikerer de kommende dage at blive sandhedens time.

Pasqua
Fru formand, fru formand for Rådet, hr. kommissær, jeg mener, at vi allerede har haft mulighed for drøfte årsagen til problemet, og at vi får mulighed for det igen. Jeg deltager altså ikke i forhandlingen om den generelle filosofi om, hvilke handlinger der skal foretages. Jeg vil blot minde om nogle punker, som jeg på nuværende tidspunkt ikke mener bliver taget i betragtning af visse af vores ledere. For det første er det problem, vi står over for - det bør vi være klar over - problemet med at identificere fjenden. Gør Dem ingen illusioner. Det er en islamisk fundamentalist, der har besluttet sig for at virkeliggøre sit had mod de vestlige demokratier. Det bør vi være klar over. Vi skal ligeledes være klar over, at der i hvert enkelt af vores lande findes mere eller mindre aktive terrororganisationer, som meget vel kan gå i aktion i morgen.
I den forbindelse vil jeg gerne føje følgende til de yderst interessante bemærkninger og overvejelser, som kommissæren forelagde: Jeg ville ønske, at EU holdt op med at støtte de stater, der huser terrorister eller hjælper dem. Jeg mener, at det vil være en praktisk foranstaltning, som vi selv kunne træffe forholdsvis hurtigt.
For det andet er det selvfølgelig klart, at man ikke kan forestille sig en effektiv indsats, hvis der på samme tid ikke er et troværdigt politisk samarbejde mellem landene, og dette gælder først og fremmest EU-medlemslandene. Jeg har oplevet en tid, som ikke er så længe siden, og jeg er ikke sikker på, at den er ovre endnu, hvor princippet om, at enhver er sig selv nærmest, var gældende, og hvor man i sit land accepterede tilstedeværelsen af visse organisationer, på betingelse af at de ikke udførte nogen aktioner, selv om det betød, at de blev udført i nabolandet. Jeg tror altså, at det er nødvendigt med en ægte solidaritet, og at den klart bliver udtrykt.
For det tredje tror jeg, at man skal være klar over, at indsatsen mod terrorisme skal sættes ind på et højere niveau for at være holdbar. Det drejer sig derfor om at styrke efterretningstjenesternes indsats. Jeg har hørt alt det, som blev sagt for et øjeblik siden om nødvendigheden af et effektivt Europol. Jeg er fuldt ud positivt stemt for en styrkelse af Europols effektivitet, men det er ikke på den måde, at De hurtigt kan bekæmpe terrorismen. Det er nødvendigt med et reelt og øjeblikkeligt samarbejde mellem efterretnings- og sikkerhedstjenesterne, at der er en åben udveksling af oplysninger, og at landene, med al respekt for visse lande - for øjeblikket er det de lande, der har ansvaret for sikkerheden inden for rammerne af deres samarbejde - kan træffe de nødvendige foranstaltninger.
Jeg vil ikke brede mig over mere. Det er det, som jeg vil sige i aften, og jeg insisterer på følgende: Jeg har overværet en filosofisk forhandling. Er aktionen mod USA en krigshandling eller en terrorhandling? Omfanget af denne handling taget i betragtning er der i mine øjne tale om en krigshandling. Og hvis vi ikke er bevidste om, at dette kun er den første aktion, der kan risikere at blive efterfulgt af flere, så kommer vi til at betale meget dyrt for vores blindhed.

De Gaulle
Fru formand, kære kolleger, de dramatiske begivenheder den 11. september handler ikke kun om en forbryderorganisation, der udtrykker sit had til Vesten ved at udføre spektatulære angreb. De afslører også en enorm frustration over den amerikanske politik, der i hvert fald siden 1991 har været ført i Mellemøsten. Den æreløse prygling af Irak med middelmådige strategiske resultater havde allerede fået USA til at tabe en del af sin anseelse. Særligt har USA's systematiske alliance med den israelske stats ekspansionspolitik, en alliance, som amerikanerne havde prøvet at kompensere for ved en mere eller mindre officiel støtte til ekstreme islamiske organisationer, udbredt følelsen af dyb uretfærdighed i alle de arabiske lande.
For på den ene side er det kolonialiseringspolitikken, der har været gældende siden Seksdageskrigen, og på den anden siden den ubegrundede tilstedeværelse af amerikanske tropper i området, der således bliver fordømt. Enten stopper den israelske stat sin racistiske politik og evakuerer de kolonier, den har opbygget på Jordans vestbred, eller rejser den arabiske verden sig som svar på en velbegrundet opfordring og vælter lederne på den arabiske halvø. Hvorfor i øvrigt give så stor opmærksomhed til den israelske stat, hvis meget overdrevne millitærkapacitet kun findes på grund af USA's velvilje?
For Frankrig og for Europa kan der ikke være tale om at deltage i et nyt korstog mod den arabiske verden, om det så bliver militært eller ved udleveringer eller ved en europæisk arrestordre. Frankrig er ikke medlem af NATO. NATO er ikke interesseret i Afghanistan. Frankrigs strategiske interesser er derimod resolut at støtte den arabiske verden i dens kamp mod racismen i den israelske stats politik.

Blokland
Hr. formand, det, der skete i New York og Washington, er forfærdeligt. Vi føler med USA. Det er først nu, at vi rigtigt forstår, hvad der er sket. EU skal sammen med USA videreudvikle en antiterrorpolitik. Det skylder vi ofrene og de efterladte. Jeg vil derfor gerne lykønske Vitorino med, at forslagene er blevet udarbejdet så hurtigt.
Denne kamp er ikke en kamp imod islam eller tilhængerne af islam. Det er en kamp imod dem, der vil opnå deres mål gennem terror, uanset hvordan de prøver at retfærdiggøre deres handlinger. Vi skal derfor utvetydigt anmode alle stater og regeringerne om at støtte denne politik fuldt ud. Det drejer sig i denne kamp om menneskelivets ukrænkelighed som den mest grundlæggende værdi i vores demokrati.
Hr. formand, jeg håber, at vi enstemmigt kan følge den linje.

Souchet
Hr. formand, kære kolleger, ønsker vi, som hævdet, reelt at bidrage til, at der iværksættes en samlet politik til bekæmpelse af international terrorisme, gør vi det utvivlsomt mest effektivt ved at rette en formel anmodning til Rådet. Rådet bør fremover ved behandlingen af alle tekster, og især tekster vedrørende den frie bevægelighed for personer, anlægge et sikkerhedsperspektiv frem for at fokusere på systematisk ophævelse af eksisterende kontrolforanstaltninger.
En sådan kursændring bør imidlertid ikke kun omfatte fremtidige bestemmelser. Den bør også give sig udslag i en systematisk gennemgang af gældende tekster, idet kravet om sikkerhed for og beskyttelse af vores befolkninger fremover bør prioriteres højt. Rådet bør iværksætte den pågældende gennemgang snarest for at revidere og om nødvendigt eliminere de bestemmelser, som er overdrevent forsonlige og må formodes at kunne udnyttes af terroristnetværk, som etablerer sig og udvikler sig i vores lande. Der kan være tale om bestemmelser om fællesskabsforsendelser, om grænsekontrol, om familiesammenføring, eller der kan være tale om gennemførelse af bestemmelserne om flygtningestatus.
Vi kan ikke lukke øjnene for, at befolkningsgrupper, som lever på kant med loven, får adgang til europæisk jord, og samtidig beklage, at terroristnetværk blomstrer. Vi har selv givet dem gunstige vækstvilkår. I morgen har vi mulighed for at vise, at der er overensstemmelse mellem ord og handling, idet vi skal behandle to betænkninger, som står i direkte modsætning til kravet om sikkerhed og bekæmpelse af terrorisme, som vi hævder at ville opprioritere. Vi kan ikke i morgen stemme for Watson-betænkningen. En betænkning, som uden begrundelse lægger op til en så omfattende udvidelse af bestemmelserne om gennemførelse af asylretten, at denne helt afgørende rettighed fuldstændig forvanskes, og myndighederne i medlemsstaterne på ansvarsløs vis fratages deres kontrolmuligheder. Det fortjener i øvrigt anerkendelse, at den oprindelige ordfører, hr. Schmitt, har vist det mod at nægte at lægge navn til en sådan drejning. Man må endvidere spørge, om det virkelig er rimeligt at vedtage Coelho-betænkningen, som i afsnit 2 indeholder en anmodning rettet til Det Forenede Kongerige og Irland om snarest at afskaffe grænsekontrollen. Er et sådant krav ikke noget ude af trit med virkeligheden?
Kære kolleger, vi har mulighed for at optræde ansvarsbevidst og effektivt, eksempelvis ved som omtalt at anmode Rådet om at gennemgå gældende lovgivning, idet der anlægges en sikkerhedsmæssig målestok. I modsat fald står vi i morgen totalt splittede.

Galeote Quecedo
Hr. formand, som det tidligere er blevet nævnt, har de europæiske borgere, som formanden for min gruppe sagde, forbløffet og direkte bidraget til en forbrydelse mod menneskeheden, der består i at forsøge at gøre en ende på vores frihed og vores demokrati.
Først og fremmest skal vi dele det amerikanske folks sorg. Tillad, at jeg siger, at spanierne udmærket forstår ofrenes lidelser. Men efterfølgende er det nødvendigt at reagere prompte for at forsvare vores frihed og øve ofrene retfærdighed ved at vise terroristerne og deres medskyldige, at de har forfejlet deres mål. Som i andre epoker i vores historie er det, at vi i dag bekræfter de demokratiske værdier, afgørende for, om vi kan udelukke den totalitære vej, som terrorismen fører til.
Europa-Parlamentet har udvist et utvetydigt engagement i bekæmpelsen af terrorisme, og Watson-betænkningen er et tydeligt eksempel herpå. Men netop nu må vi blive ved med at tilføre de konkrete initiativer, som Europa-Kommissionen forelægger, vores politiske tilskyndelse og energi. Formanden for min gruppe har forelagt nogle budgetinitiativer, som skal styrke Europols rolle. Lad os håbe, at Udvalget om Borgernes Friheder - og jeg henvender mig specielt til dets formand - fastlægger en dagsorden, så det er i stand til at stille Parlamentet et forslag i år, der gør det muligt for de belgiske og spanske formandskaber at fuldende arbejdet i de kommende måneder.
De europæiske institutioner har et ufravigeligt ansvar for at fremskynde processen for at give domstolene adgang til fællesskabsinstrumenter, som kan effektivisere deres arbejde imod terrorisme og organiseret kriminalitet. Europa-Kommissionen og især kommissær Vitorino skal være bevidste om, at de har Parlamentets støtte til at sikre samarbejdet og en samlet aktion i forfølgelsen af de kriminelle, for det er måden, hvorpå terrorisme bekæmpes.

Terrón i Cusí
Hr. formand, som det er blevet nævnt, vedtog Parlamentet den 5. september Watson-betænkningen med en række minimumsforanstaltninger, som var nødvendige for at bekæmpe terrorisme.
Som det er blevet nævnt her, var Parlamentets minimumskrav den 5. september en definition af terrorisme, som er fælles for alle medlemsstaterne, et europæisk mandat for eftersøgning og pågribelse - som det er blevet kaldt - og afskaffelse af udleveringen. Men i den selvsamme betænkning sendte Parlamentet også mere end et politisk signal til de andre fællesskabsinstitutioner. Det henviste til, at en række aktioner - jeg citerer - "organiseres og gennemføres af internationale grupper", og det påpegede, at der var stater bag disse aktioner, og at der burde reageres på det.
Den 5. september, hr. formand, tog Parlamentet initiativet og anmodede de øvrige institutioner om at indtage en klar holdning til disse spørgsmål. Vi havde allerede sikkerhed for, at kommissær Vitorino ville reagere positivt. Den 11. september, hr. formand, meget få dage senere, blev vi klar over, at vi var kommet for sent, dramatisk for sent, og at problemet brød løs, ikke i EU, men i USA, på en endnu mere iøjnefaldende måde - ikke dramatisk, for det er altid dramatisk - end vi har oplevet det her.
Hr. Watson siger beskedent, at det, som han anmodede om i sin betænkning, kun er brugbart inden for rammerne af EU. Det mener jeg ikke. Jeg mener, at hvis vi træffer de foranstaltninger, kan vi gennemføre en intern aktion, der, som hr. Poettering sagde, er et bevis på solidaritet med USA. Hvis vi med den hast, som den aktuelle situation kræver - og vi havde allerede travlt - skynder os at give et eksempel på, hvordan man på overnationalt plan kan reagere operativt for at bekæmpe terrorisme, giver vi USA det bedste tegn på solidaritet, det bedste image, den bedste mulighed for på overnationalt plan at bekæmpe organiseret kriminalitet, hvilket FN anmodede os om for kort tid siden i Palermo.
Jeg håber, at vi for de andre foranstaltningers vedkommende, f.eks. bekæmpelse af hvidvaskning af penge og meget andet, som Rådet er ved at behandle, ikke venter på, at vi er nødt til at handle hurtigt, ikke venter med at iværksætte dem, til der sker noget dramatisk. Jeg mener, at de alle sammen er absolut nødvendige for at forsvare verden og især friheden.

Sterckx
Hr. formand, da Parlamentets delegation var i Washington i sidste uge og blev der længere end planlagt, blev ikke kun jeg, men også de amerikanske kolleger i stigende grad klar over sagens fælles betydning. Jeg kunne konstatere, at amerikanerne og især regeringen er meget mere behersket, end vi generelt tror og afleder af præsidentens af og til uheldigt valgte ord.
Flere af de amerikanske kolleger sagde dengang, at det er slut med de flotte ord, og det har de ret i. Det gælder ikke kun for forholdet mellem dem og os, men også for det, som Parlamentet vil gøre. Når vi taler om at straffe terroristerne, så er det faktisk for sent.
Jeg håber, at vi også kan tale om forebyggelse. Det betyder samarbejde mellem polititjenester, undersøgelsesdommere og efterretningstjenester. Jeg håber, hr. kommissær, at De hurtigst muligt stiller Deres forslag, hvilket utvivlsomt også vil være tilfældet. Så vil det komme frem, hvem i Parlamentet der støtter tættere samarbejde, og hvem der reelt vil gøre fremskridt.
Jeg håber, fru rådsformand, at vi også på Deres hemmelige møder vil finde ud af, hvem der er for og imod, hvem der vil gøre fremskridt, så vi kan drage vores konklusioner og vurdere og bedømme, for lige nu er vi stadigvæk grebet og føler med vores amerikanske venner. Men hvem vil tale om denne debat om et eller to år? Jeg håber, at vi vil være vågne og huske, hvad der blev sagt i dag.

Maes
Hr. formand, fru formand for Rådet, hr. kommissær, vores solidaritet med ofrene for de frygtelige angreb var det første, vi viste og skulle vise, men det er godt, at Rådet og Kommissionen er gået beslutsomt til værks for at udarbejde forslag.
Terrorismen er globaliseret. Alle er sårbare, men vi kan gøre vores sårbare verden til en mere sikker verden. Det er udfordringen. Det kræver multilateralt samarbejde for global bekæmpelse af terrorismen. Det er det positive, som jeg forsøger at trække frem ved ikrafttrædelsen af artikel 5 i NATO-traktaten, at det skal ses som et tegn på solidaritet. Ikke en blankocheck til gengældelse med militære aktioner, som kræver nye uskyldige ofre og opvækker ny vrede og frustrationer, men en invitation til samråd og dialog hen over oceanerne, selv om det ikke altid forstås således.
Vi skal forstå, at befolkningen er foruroliget, at mange mennesker er bange for, at vi uden videre hopper på en krigsmaskine. Vi skal gøre rede for vores hensigter.
Vores sårbare verden skal gøres mere sikker gennem politiske løsninger på endeløse, vedvarende konflikter såsom i Mellemøsten. Vi skal give håb til store dele af verden, som lever i fortvivlelse. Uden en retfærdig verdensorden vil stabilitet og fred fortsat være ønsketænkning, og vil der altid være grobund for terrorisme.
Vi glæder os over den enstemmige vilje, som i disse dage kommer til udtryk, og som Rådet og Kommissionen også fortolker. Vi håber, at det ikke bliver ved ordene, for når Europa hidtil har skullet skaffe de midler, som er nødvendige for at opnå de mål, som der her er gjort rede for, har der altid været flere medlemsstater, der har stukket en kæp i hjulet i praksis. Hvor længe er samarbejdet om at gøre Europol til et effektivt middel ikke blevet udsat? Det blev allerede sagt i Amsterdam.
Hr. Vitorino sagde, at udleveringen af terrorrister er hjørnestenen i bekæmpelsen af terrorismen, men spørgsmålet er, om det vil lykkes. Rådsformanden nævnte forskellige midler til at forebygge terrorisme. Men vil det nogensinde lykkes at kontrollere den kapitalstrøm, som holder terrorismen verden over i live? Vil og kan vi nogensinde kontrollere våbenhandlen? Eller vil økonomiske argumenter på ny få overtaget over argumenter for sikkerhed og forebyggelse af terrorismen? For terrorismen, fanatismen og uretfærdigheden eksisterer. Der er mange våben, som terroristerne endnu ikke har anvendt, men som er disponible via vores teknologiske samfund.

Morgantini
Hr. formand, "ingen sag - ikke engang en retfærdig sag - kan legitimere drabet på uskyldige civile. Vejen til retfærdighed er ikke brolagt med terror, for terror er den korteste vej til helvede. Vi fordømmer og beklager denne forfærdelige forbrydelse, og vi fordømmer dem, der har planlagt og begået den, af al vores magt. Vores medfølelse med ofrene, deres familie og hele det amerikanske folk i dette vanskelige øjeblik er blot et udtryk for vores stærke engagement for menneskehedens fælles skæbne."
Det er ikke mine ord, men ord, som palæstinensiske intellektuelle, politikere og ministre har udtalt, f.eks. Yasser Abed Rabbo, Hanan Ashrawi og Mahmoud Darwish. Det er stærke ord, der vækker forhåbninger, fordi de kommer fra mennesker, som lever og lider under Israels militære besættelse.
I disse tider skal vi alle - både personer, stater og institutioner - påtage os det størst mulige ansvar og gøre den størst mulige indsats for, at terrorismen ikke længere bliver en del af vores historie, og at globaliseringen af fattigdom, uretfærdighed og krige heller ikke bliver det.
Javier Solana sagde, at ord skal erstatte våben. Derfor må ordene ikke fremkalde eller opfordre til had eller til cowboykulturen med dead or alive. Sådan som kvinderne mod krig siger, er der et tredje alternativ til at dræbe og at dø, nemlig at leve. Opdragelsen til fred og respekt for rettighederne skal gælde for alle, og mere end nogensinde for statscheferne. Med bebudelsen om våbenhvile ser vi i Israel og Palæstina i dag et fremtidshåb, som ganske vist er spinkelt, men som det er nødvendigt at klamre sig til. EU har bidraget til, at det blev muligt at genoptage dialogen. Denne politiske rolle skal være større, og når vi gør den større, skal det ske med sikkerhed for, at rettighederne beskyttes. Ligesom vi har sagt til Arafat, at han skal udvise fasthed i sin kontrol af terrorismen, skal vi sige klart til Sharon, at han ikke ustraffet kan fortsætte med at konfiskere palæstinensisk jord, at foretage bosættelser, at slå palæstinenserne ihjel, at holde dem isoleret i landsbyer eller - sådan som han gjorde i går - at ødelægge den havn, der er under opførelse i Gaza, og som finansieres af EU-landene.
Det er nødvendigt med konkrete foranstaltninger. Vi skal give palæstinenserne tillid til, at de får en sikker stat, og vi skal give Israel garanti for, at ingen sætter spørgsmålstegn ved dets eksistens, men at det er dets koloni- og ekspansionspolitik, der er til diskussion.
I går mødte jeg og en italiensk delegation præsident Lahoud i Libanon. Han gav klart udtryk for sin afvisning af terrorismen, men han understregede kraftigt, at det er nødvendigt at løse Palæstina-spørgsmålet og at fremme det økonomiske og politiske samarbejde mellem Europa og de arabiske lande. Vi skal tro på os selv og arbejde for freden og rettighederne.

Muscardini
Hr. formand, bekæmpelsen af terrorisme kræver alles forståelse for, at demokratiet ikke kan eksistere, hvis der ikke er nogen regler, og hvis man ikke straffer dem, som overtræder lovene og hindrer friheden og sikkerheden. I april havde vi besøg af general Massoud her i Europa-Parlamentet, og han kom for at bede om hjælp mod Taleban-styrets fundamentalisme. Vi smilte til ham med medmenneskelig sympati, på samme måde som vi smilte medfølende til ofrene for fundamentalismen i Algeriet og i de andre lande, hvor borgere, politikere og journalister er blevet myrdet - tænk bare på Spanien.
I dag er Massoud død. Han blev dræbt af selvmordsterrorister, nogle få timer før andre terrorister begik det absurde, forfærdelige og afskyelige massedrab i USA. Det er tydeligt, at terroristerne og fundamentalisterne havde planlagt en nøjagtig rækkefølge, så man startede med at eliminere den betydeligste repræsentant for kampen mod Taleban-styret.
Hvis vi virkelig ønsker at bekæmpe og besejre terrorismen, dens tilholdssteder, dens økonomiske magt og dens had til demokratiet og friheden for evigt, skal vi i dag give vores fulde støtte til den nordafghanske befrielsesbevægelse. Det, som vi nægtede Massoud, da han var i live, skylder vi Massoud nu, hvor han er død, og det skylder vi også de mænd og kvinder, som kæmper for friheden. Vi skal give vores fulde støtte til alle dem, som kæmper mod terrorismen og fundamentalismen i hele verden.
Vi anmoder også om, at EU måske tager nødvendigheden af at tilrettelægge sine egne grænser på en bedre måde op til fornyet overvejelse, eventuelt ved at sætte Schengen-konventionen midlertidigt ud af kraft; om - sådan som formanden, hr. Pasqua, allerede har sagt - at man under alle omstændigheder fjerner støtten til de lande, som er værtslande for, og som finansierer og beskytter terroristiske og kriminelle organisationer; om, at brugen af internettet kontrolleres, idet der langt om længe opstilles nogle regler, eftersom vi ved, at terrorismen også udvikles og arbejder på internationalt plan, fordi der ikke er nogen regler for brugen af dette instrument; og om, at man lukker samlingsstederne for de organisationer, der går ind for religiøs kamp, og som prædiker vold og tolererer, at deres medlemmer praktiserer terrorisme.
Endelig anmoder vi om, hr. formand, at man er modig nok til at afholde en Euro-Middelhavskonference for at drøfte, om man ønsker at samarbejde for freden og for at bekæmpe dem, der stadig ønsker at sprede had og vold.

Borghezio
Hr. formand, vi deler bekymringen for, at man tager til genmæle over for de omfattende attentater ved hjælp af et korstog mod islam, men der er nogle ting, som skal præciseres. I mellemtiden vil jeg gerne minde om, at en af de organisationer, der har forbindelse til Bin Laden, hedder "den islamiske front mod kristne og jøder". Jeg vil også gerne minde om, at en del af de pengestrømme på milliarder af dollars, som muslimske velgørenheds- eller hjælpeorganisationer modtager årligt, går til fundamentalistisk terrorisme. Desuden bidrager overskuddet fra banker og muslimske finansieringsselskaber, som i dag endelig er blevet kontrolleret og identificeret - også på det internationale marked - og som er beliggende i skatteparadiser, til den islamiske terrors internationale udbredelse. Her i Europa er der islamiske centre og moskeer, hvor man i årevis - og det gør man også den dag i dag - har givet de fundamentalister, der har forbindelse til terrorismen, husly og et skjulested, og hvor man endda har forsynet dem med falske pas, hvilket der er dokumentation for. Denne medskyldighed eksisterer, og jeg tror ærligt talt ikke, at nogle generelle ord om, at man tager afstand fra Bin Laden, er tilstrækkeligt til at forsikre os om, at man ønsker fred og respekt for menneskerettighederne i disse europæiske grene af islams internationale system.
Jeg tilslutter mig den opfordring til realisme, som fru Garaud kom med på Formandskonferencen her til morgen, når det gælder en ordentlig international politik ...
(Formanden afbrød taleren)

Abitbol
Hr. formand, et kinesisk ordsprog siger, at når den forstandige peger på månen, ser den uforstandige kun fingeren, der peger. Dette ordsprog bør give anledning til eftertanke i EU. Det er således vanskeligt at se sammenhængen mellem Europa-Parlamentets forhandling i dag og det uhørte overgreb mod amerikansk integritet, der fandt sted den 11. september.
Hjalp det USA at have politi og en fælles efterretningstjeneste? USA rådede selvsagt over en sådan, ja, endog verdens mægtigste. Alligevel var det tydeligvis ikke muligt at forudse eller forhindre begivenhederne tirsdag den 11. september. Det er således vanskeligt at se, hvad Europol har at gøre med dette spørgsmål. Eller kravet om styrkelse af EU. Det viser sig endnu en gang, at EU kun er optaget af sin egen magt og helt uinteresseret i sagens kerne. Det drejer sig for EU udelukkende om at generobre magten.
Vi, der foregiver at repræsentere alle europæiske folkeslag, bør i virkeligheden snarere overveje at træde tilbage og overveje, hvilket ansvar der påhviler os, fordi vi på denne måde har overladt det til USA alene at stå konfronteret med resten af verden, uagtet at vores nationer har en mere end tusindårig tradition for diplomatiske, historiske, militære ...
(Formanden afbrød taleren)

Gorostiaga Atxalandabaso
Hr. formand, først vil jeg gerne udtrykke min dybeste medfølelse med ofrene for sidste uges angreb. Lige nu, før et militært indgreb er gennemført, er vi allerede vidner til en massiv humanitær tragedie, der berører mange tusinde uskyldige i Afghanistan.
USA har meddelt, at landet vil fjerne restriktioner på efterretningsagenturer og give dem lov til at rekruttere kriminelle. Jeg citerer vicepræsident Dick Cheney: "For at kunne trænge ind i disse terrororganisationer er man nødt til at have nogle meget kedelige typer på lønningslisten".
Da præsident Bush erklærede krig - og det er jo faktisk de rige mod de fattige, der ligger til grund for kampen her - sagde han, at krigen skal vindes med de rette værktøjer. De værktøjer, der skal bruges, bør være retsstatens værktøjer, det vil sige ikke tilsidesættelse af retsstaten eller undertrykkelse af frihedsrettighederne, men tværtimod opretholdelsen af dem.
Hr. formand, fru minister, kommissær Vitorino, ærede medlemmer af Parlamentet, hvis vi udkæmper den forkerte krig, vil vi tabe.

McMillan-Scott
Hr. formand, vi vil aldrig glemme angrebene på USA, som vi fordømmer dem på det kraftigste. Vi deler de civile ofres og deres familiers sorg, og vi deler vores store allieredes værdier - demokrati og den enkeltes frihed. Terrorisme skaber en sindstilstand. Den fremprovokerer afsky og reaktion, så vi må stå sammen, vi må være viljefaste, og vi må være årvågne.
Men ud over vores fælles politiske reaktion må vi justere EU's diplomatiske standpunkt. I forbindelse med vores igangværende budgetprocedure må vi tage EU's kæmpemæssige bistandsprogram op til fornyet overvejelse, hvis staterne på en eller anden måde er involveret i denne terrorisme.
EU opfattes som proarabisk. Det beklager jeg. Vi bør være prodemokratiske. Der er erklæret krig, og vi bør entydigt stå last og brast med vores amerikanske allierede. Mit parti og min gruppe lægger vægt på at yde fuld støtte, navnlig til den britiske regering, dens partnere i EU og vores NATO-allierede. Omfangen og arten af det forfærdelige, vi var vidner til i USA i sidste uge, er en advarsel til os om, hvad det nye årtusinde også kan bringe, så vi må se pragmatisk på, hvad vi må gøre i fællesskab.
Vi må lære mest muligt af hinanden om, hvordan vi sikrer befolkningernes sikkerhed, og hvordan vi bedst kan mindske de spændinger, der fører til politisk vold og terrorisme. Vælgerne må så vidt muligt have lov til at komme videre i deres tilværelse, men vi politikere kan ikke slappe af, så længe terrorismen lever videre.

Read
Hr. formand, jeg var i Washington i sidste uge som formand for Europa-Parlamentets Delegation for Forbindelserne med De Forenede Stater, og vi indledte vores briefing forud for mødet kl. 9 tirsdag den 11. september 2001, lige efter at det første fly ramte det ene højhus og lige før det andet. Jeg behøver ikke sige, at vores briefing ikke varede særlig længe, og snart sad vi som så mange andre i USA foran tv-apparaterne, chokerede og tavse. Det var stemningen i USA i tirsdag. Onsdag var folk vrede og skræmte, forståeligt nok, og det samme var vi. Senere blev man langt mere eftertænksom og kom med mere velovervejede reaktioner.
Man satte stor pris på de mange budskaber fra EU og også fra Europa-Parlamentet samt de mange personlige støtte- og solidaritetstilkendegivelser. Det lykkedes os at gennemføre en del af vores delegationspligter, vi mødtes med medlemmer af Kongressens udenrigsudvalg og førte nogle meget nyttige, om end meget triste drøftelser med dem. Deres spørgsmål til os var: Hvordan vil Europa hjælpe os? Vil Europa støtte os? Det var virkelig yderst vanskeligt. Det ville være for tidligt og upassende for en begrænset delegation at svare. Selvfølgelig vidste vi ikke, hvordan vi skulle svare. Jeg fremsatte en erklæring over for Kongressen, som blev optaget i Kongressens mødeprotokol, og jeg håber, at den med Deres tilladelse også kan blive optaget i Parlamentets mødeprotokol. I erklæringen understregede jeg, ud over den naturlige sympati, vi ønskede at udtrykke, at dette skal løses i et partnerskab mellem USA og EU samt mange andre lande.
Det bliver stadig tydeligere, at reaktionen skal være afmålt og forholdsmæssig, og konsekvenserne for alle skal forudses og planlægges. Der findes et klart behov for omfattende diplomatiske og politiske initiativer med henblik på at opretholde samarbejdet med de lande, der ligger nærmest på mulige mål eller militæraktioner, og de lande, som er mest udsat for konsekvenserne. Vi står muligvis over for forfærdelige tider, men det er vigtigt, at vi både har modet og medfølelsen til at overveje alternativerne nøje.
Jeg vil gerne udtrykke min tak til de mange her, herunder også formanden, som udtrykte deres bekymring for vores sikkerhed og helbred, og navnlig til mine kolleger, herunder hr. Belder, fru Peijs, mine to næstformænd, de øvrige medlemmer, Parlamentets medarbejdere, tolkene fra Rådet og Kommissionen og navnlig Kommissionens medarbejdere i Washington. De var umådeligt venlige i en yderst vanskelig uge.

Wiebenga
Hr. formand, angrebene på USA minder mig meget om attentatet imod ærkehertug Franz Ferdinand af Østrig i juni 1914 i Sarajevo. Dengang dukkede der pludselig en terrorist på, som ramte det habsburgske rige, en urørlig, agtet stormagt, lige i hjertet. Mordet resulterede i en overreaktion, som førte til Første Verdenskrig.
Det er meget vigtigt at bekæmpe den internationale terrorisme. Det er ligeledes meget vigtigt at gøre det sammen og, hvilket jeg understreger, med velovervejet tilbageholdenhed.
Unionen skal også selv gøre noget. Tak, hr. kommissær, De er ikke problemet, og det er Parlamentet heller ikke. Jeg henvender mig til min tidligere kollega, ministeren fra det belgiske formandskab. Tampere-mødet blev afholdt for to år siden. Det er på tide, at vetoretten i den tredje søjle afskaffes, for ellers fortsætter det som nu, og så kan vi ikke bekæmpe terrorismen effektivt.

Schmid, Herman
Hr. formand, jeg deltog i den delegation, der besøgte Washington i sidste uge. Jeg så, hvilken bestyrtelse, skræk og fortvivlelse angrebet forårsagede, og jeg følte også sorgen og fortvivlelsen. Jeg føler stadig meget med de pårørende til de savnede.
Hr. formand, efter at have lyttet til debatten har jeg lagt det forberedte manuskript til min tale til side. Jeg vil i stedet tale om noget, der er vokset frem i mig, mens jeg har lyttet til debatten.
Jeg er meget bekymret over det, der er sket, og over reaktionen på hændelserne i både USA og Europa. Jeg er overbevist om, at mens vi føler rædsel, er der mange millioner mennesker rundt omkring i verden, der faktisk har jublet over denne terroraktion. Jeg tror, at mange fattige mennesker i Asien, Afrika og andre dele af verden har jublet. Vi har kunnet læse, at unge mennesker i Palæstina har fejret voldshandlingen. Jeg tror ikke, at de var de eneste, men at der findes millioner og atter millioner af mennesker i verden, der har reageret på samme måde. Det fylder mig med rædsel og forfærdelse, da det betyder, at vi står over for en verden med flere millioner potentielle terrorister og voldsmænd.
Vi skal til at spørge os selv, om vi nu er vidne til en slags social krigsførelse. Har det noget at gøre med de koloniale oprør? Fra min ungdom husker jeg Mau Mau-oprøret, der blev beskrevet som et terroroprør. Vi husker f.eks. alle Vietnamkrigen. Er det en social krig, der på en eller anden måde ligger bag den seneste tids hændelser, eller som foranlediges heraf? I så fald er tanken om massebombninger i Mellemøsten eller storstilede vanvittige politimæssige kontrolaktioner meningsløse.
Vores eneste chance er i så fald en enorm omstillings- og omfordelingspolitik, der fjerner den desperation og fortvivlelse i verden, der nærer og skaber terrorisme. I modsat fald bliver vi aldrig nogensinde trygge trods bombetæpper og trods alverdens sikkerhedstjenester.

Queiró
Hr. formand, kære kolleger, USA og den frie verden er blevet overrumplet af en bølge af fuldstændig barbariske attentater, der har kostet livet for tusinder af mænd, kvinder og børn fra mere end 60 lande, myrdet under de forfærdeligste og mest brutale omstændigheder. I lighed med så mange andre vil også vi allerførst give udtryk for vores solidaritet og sorg over, at så mange liv er blevet revet bort, og at så mange pårørende må lide. Disse attentater overstiger enhver forestilling og bekræfter vores frygt for, at terrorgruppernes fanatisme ikke holdes tilbage af den mindste medfølelse, men at vi må forvente det værste, hvis der ikke bliver gjort noget for at bekæmpe eller udrydde den. Vi ønsker på ingen måde et nyt skisma mellem vest og øst. Vi kan udmærket skelne mellem dem, der frit og fredeligt udøver deres islamiske tro, og dem, som på helt uacceptabel vis søger tilflugt i et middelalderligt begreb om hellig krig for at angribe borgere, folkeslag og stater verden over, der ønsker at leve i fred.
Der må derfor svares med fasthed over for de ansvarlige for disse frygtelige handlinger, som udgør deciderede krigshandlinger imod den frie verden, både dem, der direkte står bag, og dem, der huser, beskytter, finansierer eller inspirerer dem. Her påhviler der EU et enormt ansvar som et fællesskab, der hviler på universelle værdier om frihed, fred og sikkerhed. Ud over at fremme et forhold baseret på tillid, samarbejde og kulturel dialog til alle folkeslag og borgere af islamisk tro, der deler disse universelle værdier, hvori også bør indgå, at vi sammen forpligter os aktivt imod terrorismen og den trussel, som den udgør, må EU og dens medlemsstater indbyrdes og på internationalt plan etablere nye og mere effektive samarbejdsformer omkring indsamling og behandling af data på det politimæssige område, øget harmonisering af lov og ret samt fælles sikkerhed og forsvar, som kan forebygge sådanne handlinger, og så enhver, der står bag denne nye trussel mod verden, eller som fører den ud i livet, kan blive straffet hårdt.
Vi vil gerne give udtryk for vores forventning, men også vores håb om, at dagens debat og Det Europæiske Råds konklusioner næste fredag vil betyde et afgørende skridt fremad i den lange og svære kamp mod den internationale terrorisme, en kamp, der både nu, og så længe denne trussel består, må stå have allerhøjeste prioritet, når det gælder den europæiske, atlantiske og internationale sikkerhed.

Bigliardo
Hr. formand, kære kolleger, jeg har hørt mange gode hensigter og også enkelte klichéer. Jeg må dog sige, at man ikke kan bekæmpe terroristerne, når de europæiske banker accepterer deres indskud og hermed øger deres økonomiske indflydelse, og at man ikke kan bekæmpe terrorismen, når man alt efter de geopolitiske interesser sælger våben til de forskellige lande, som fra gang til gang accepterer rollen som soldater for en eller anden magt.
Hr. formand, efter min mening kan man ikke tale om fred, hvis man siger ordet "krig" hver eneste dag. Hele verden er bekymret over de stærke udtalelser - selv om jeg godt forstår sindsstemningen og den politiske situation - fra den amerikanske præsident. Vi forstår godt de politiske hensyn, og vi giver udtryk for vores fulde politiske og menneskelige solidaritet med præsidenten. Men vi håber, at ordet "krig" udelukkende er rettet mod bestemte dele af den arabiske verden, som ikke fortjener at blivet stillet til ansvar som helhed på grund af de forbrydelser, der begås af et lille og kriminelt mindretal af forbrydere, som den klare, blinde og barbariske galskab gør statsløse.

Farage
Hr. formand, på mit partis vegne vil jeg gerne udtrykke mine dybtfølte kondolencer over for den amerikanske befolkning. Med vores helt særlige forhold og med hundredvis af savnede briter deler vi også deres desperate følelse af tab.
Min første bemærkning må gå til min egen premierminister, som naturligvis fik udvirket løsladelsen af mere end 400 dømte terrorister. Vi skal bekæmpe terrorismen i alle dens afskygninger, og vi må sige nej til enhver yderligere eftergivenhed. Jeg vil også opfordre Rådet og Kommissionen til ikke at benytte denne lejlighed til at fremme det europæiske integrationsprojekt. Europas befolkninger vil ikke tilgive politikere, der sætter deres egne interesser over befolkningens sikkerhed.
Men hvor mørk og usikker fremtiden end måtte synes, må vi stå fast bag USA, som dette ædle land gjorde for os i vores mørkeste stund. Vores engagement i at bekæmpe terrorismen må ikke være mindre end deres.

Sichrovsky
Hr. formand, terrorangrebet i USA berører desværre os alle, og ikke kun fordi der blandt de omkomne sandsynligvis også er hundreder af europæere. Alene 30 østrigere savnes stadig. Solidaritet og samarbejde som reaktion på terrorangrebet skal ses som et ubegrænset tilbud fra europæerne, og de europæiske partnere skal undlade at stille betingelser.
EU-medlemsstaten Spanien har helt sikkert truffet den rigtige foranstaltning ligesom Frankrig. Begge lande sendte meget hurtigt politikere til USA. Jeg vil gerne appellere til, at de politiske partier i Østrig giver fuldstændig afkald på den såkaldte neutralitet, da der ikke kan være neutralitet mellem terrorister og uskyldige ofre. I det internationale samarbejde, hvor det er vigtigt, at de demokratiske lande fungerer indbyrdes, er samarbejdet med de moderate kræfter fra de arabiske lande, og de lande, hvor den muslimske befolkning udgør et flertal, lige så vigtigt. En effektiv international solidaritet vil denne gang være det vigtigste grundlag for et succesfuldt modangreb. Og dem, der her kommer med kloge ord om militær tilbageholdelse og pacifistiske fantasier, vil jeg gerne invitere til New York for at besøge den skole, hvor også mine børn går, så de kan tale med de børn, der har mistet deres mor eller far eller begge forældre under dette attentat!

Nassauer
Hr. formand, mine damer og herrer, ordene om solidaritet må nu følges op af handling. Unionspartierne i Tyskland føler sig i hvert fald forpligtet over for amerikanerne, også når det gælder fælles forsvar mod terrorisme. Amerikanerne ydede en meget stor indsats under genopbygningen af vores land og også med at nå til en genforening. Derfor må vi også sammen med dem bære byrderne i bekæmpelse af terrorismen.
Forslagene fra kommissær Vitorino er det første og rigtige skridt i denne retning. Men det er ikke noget nødhjælpsprogram. Disse foranstaltninger vil tidligst træde i kraft i 2002. Hvor rigtige de end måtte være, så kan og skal vi gøre noget mere! Vi kan f.eks. udruste Europol bedre, end det er muligt i øjeblikket. Inden for rammerne af den gældende lovgivning har Europol snarest brug for en aftale med USA om udveksling af data i forbindelse med bekæmpelse af terrorisme. Det er hidtil slået fejl, fordi vores bestemmelser om databeskyttelse er blevet gjort til målestok for alle ting. På den måde har vi med denne databeskyttelse gavnet terroristerne mere end ofrene.
Vi skal snarest skabe operative handlemuligheder for Europol. Vi skal fra nu af indsætte de mulige joint action teams. Der, hvor man efterforsker terrorister, må Europol være med og støtte den umiddelbare dataudveksling mellem dem, der efterforsker, og dem, der arbejder i Europols hovedkvarter. Disse muligheder foreligger allerede, og dem må vi gøre brug af. Det er noget, der kan foregå inden for rammerne af den gældende lovgivning, og vi skal derfor ikke vente på, at direktiverne bliver gennemført.

Goebbels
Hr. formand, fru formand, hr. kommissær, kære kolleger, intet tjener til undskyldning for terroraktioner. Terrorisme er først og fremmest foragt for livet, foragt for uskyldige borgeres liv og undertiden foragt for eget liv. Alle folkeslag skylder afgjort at dæmme op for terrorismen, men det er ikke tilstrækkeligt at pågribe og dømme gernings- og ophavsmændene bag terroraktionerne. Det er afgørende at fjerne de forhold, der danner grobund for terrorismen. Fattigdom, underudvikling og uvidenhed gøder jorden for alle former for fundamentalisme.
Det er paradoksalt, at enhver uforudsigelig begivenhed efterfølgende nemt lader sig forklare. Det er imidlertid ikke tilstrækkeligt at forklare. Vi skal ændre verden.
Verdensøkonomien har det ikke godt, og situationen kan meget vel forværres efter angrebet mod USA, i særdeleshed såfremt der iværksættes en langvarig militær aktion. For at kunne hjælpe andre må Europa tage fat på sine egne økonomiske problemer. Vi må hilse rentenedsættelsen velkommen. ECB kunne i videre omfang have taget højde for denne situation, således at vi havde undgået at se formuer tilintetgjort på børsen.
Kan vi ikke imødese afbalanceret vækst på langt sigt og nedbringelse af underskuddet på de offentlige finanser, må et sådant udefrakommende chok, som er både uforudset og uforudsigeligt, bevirke, at Europa lader de automatiske stabilisatorer træde i kraft til fordel for alle medlemslandene. Det er ikke et udtryk for overdreven forsonlighed, men derimod sund fornuft i økonomisk henseende.
Vores amerikanske venner viser os, hvad der i økonomisk henseende er sund fornuft. De har netop vedtaget en solid hjælpepakke til fordel for den civile luftfart. Vil Europa nu indgive klage til WTO over denne konkurrenceforvridning? Eller vil også EU iværksætte en politik til støtte for de sektorer, der er hårdt ramt økonomisk af dette umenneskelige anslag? Lykkeligvis har vi euroen. Uden den fælles mønt ville vi i øjeblikket have oplevet voldsom uro på pengemarkederne. Visse valutaer ville stige i værdi, eksempelvis tyske mark, og andre valutaer, som vurderes at være svagere, ville falde med risiko for en sprængning af det indre marked.
Europa er imidlertid ikke alene på scenen. Der er også de fattige lande, for hvem konjunkturbevægelserne og den altid eksisterende trussel om økonomisk tilbagegang indebærer øget risiko for yderligere lidelser. Indsatsen for at sikre disse landes fulde integration i verdenshandlen bør prioriteres højt. Den ofte forkætrede globalisering omfatter i virkeligheden kun et meget begrænset antal lande. Omkring 30 lande tegner sig for fire femtedele af verdenshandlen. Samhandel er forudsætningen for udvikling. Og for ethvert land gælder det, at eksport forudsætter indenlandsk økonomisk vækst og dermed øget retfærdighed inden for det pågældende lands grænser. Udvikling af den omhandlede indenlandske vækst forudsætter, at vi snarest løser problemerne i forbindelse med den tredje verdens gældsbyrde. Kun hvis vi udrydder fattigdom og uvidenhed, kan vi få bugt med terrorismen.

Caveri
Hr. formand, kære kolleger, den internationale terrorisme bliver hele tiden værre, og det gælder også grusomheden af de teknikker, der anvendes, hvilket vi desværre kunne se på de forfærdelige begivenheder i USA. Men der er også andre alvorlige og overhængende trusler såsom kemiske våben og atomvåben. Det er nødvendigt med nogle konsekvente og fælles løsninger og forsvarsreaktioner på EU-plan, og med Rådets og Kommissionens redegørelser går vi i den rigtige retning. Et afgørende punkt i det internationale retssystem - eller i international ret, om De vil - er dog den rolle, institutioner som EU og FN skal spille over for stater, der er tolerante over for og medskyldige i terrorisme. I den forbindelse må der ikke være nogen overbærenhed eller ineffektive foranstaltninger, sådan som det nogle gange har været tilfældet hidtil. Intet er dog længere som før, og dette emne vil uden tvivl også blive behandlet på det ekstraordinære topmøde på fredag.

Tajani
Hr. formand, hr. kommissær, EU og Europa-Parlamentet er på USA's side i dette sorte øjeblik i menneskehedens historie, og det er uden tvivl det sorteste øjeblik siden Anden Verdenskrigs slutning. Vi er på USA's side, og det er vi også, fordi der blandt ofrene for de forskellige attentater er snesevis af europæere, heriblandt mange italienere. Den 11. september var det ikke bare symbolerne på Vestens økonomiske frihed og kollektive sikkerhed, der blev ramt - det var os alle sammen.
EU skal spille en hovedrolle i den nye politiske fase, der er blevet indledt efter de seneste tragiske begivenheder. EU's institutioner og ikke mindst Europa-Parlamentet kommer til at spille en ikke ubetydelig rolle i de næste par uger og måneder. EU skal stå i første række sammen med alle de andre lande i verden, og de beslutninger, vi skal træffe, drejer sig om nogle vigtige spørgsmål, først og fremmest om at identificere de skyldige. Dette er nødvendigt, for at USA og de allierede, der anser det for rigtigt at gøre dette, kan reagere på terrorismen, men denne reaktion skal tage sigte på at ramme de ansvarlige for attentaterne i New York og Washington.
For at vinde denne krig mod terrorismen, hr. kommissær, skal der ske en kraftig fornyelse af efterretningstjenesterne. Derfor er det ikke bare nødvendigt at styrke Europol - hvilket vi bifalder - men i stadig større grad også at indføre en form for overstatslig efterretningstjeneste. Det er et emne, som blev drøftet på topmødet mellem den italienske ministerpræsident og den engelske premierminister. Forslaget tager sigte på oprettelsen af et organ, der kan afsløre terrorismens netværk og være med til at optrævle det.
Strategien og den internationale mobilisering skal nødvendigvis inddrage alle de arabiske lande. Jeg vil gerne understrege, at den konflikt, vi oplever i øjeblikket, ikke er en konflikt mellem Vesten og islam, men mellem hele verden og terrorismens galskab. Vi anser derfor Ruslands og Kinas udtalelser for at være meget vigtige. Også Yassir Arafats holdning er meget positiv, og det gælder ligeledes for visse beslutninger, som den israelske regering har truffet, og som bidrager til de opmuntrende skridt, der tages i Mellemøstens fredsproces.
En løsning, hvor man anvender militær og efterretningstjeneste, skal kort sagt ledsages af et stærkt politisk initiativ fra EU's side på de værste kriseområder, og denne indsats skal have til formål at slukke desperationens og intolerancens bål. Mistanken om terroristernes spekulation på hele verdens børser og krisen i mange flyselskaber, som førte til nedlæggelsen af tusindvis af arbejdspladser, kræver også, at det internationale samfund foretager en række indgreb for at beskytte økonomien.
Hr. formand, EU og alle dets institutioner står over for en vigtig prøve. Vi er dog alle sikre på, at det takket være vores ekstraordinære og samvittighedsfulde indsats til sidst bliver værdier som frihed, demokrati og tolerance, der kommer til at sejre. Det er værdier, som vi alle identificerer os med, og som Europa-Parlamentet - der er den institution, som repræsenterer Europas befolkninger - så afgjort vil kæmpe for allerede på fredag.

Hume
Hr. formand, der er ingen tvivl om, at hele Den Europæiske Union står sammen bag USA i en total og fuldstændig fordømmelse af ophavsmændene til de skrækkelige handlinger i USA, og ligeledes når vi udtrykker vores dybeste medfølelse for de familier, som har mistet deres kære ved disse skrækkelige begivenheder. EU og alle verdens demokratiske samfund bør stå sammen bag USA om at forsøge at stille de skyldige bag disse anslag for retten og dermed sikre, at man går efter de egentlige terrororganisationer og deres medlemmer og ikke de samfund, hvor de lever, med fare for, at uskyldige udsættes for lidelser.
Generelt findes terrorisme i konfliktområder, hvor mange af de involverede desværre tror på det, de laver. EU kan spille en stor rolle med at løse konflikter i de forskellige dele af verden ved ikke at sende en hær, men en fredsfilosofi baseret på faste principper til disse konfliktområder. Man glemmer ofte, at Den Europæiske Union er verdenshistoriens bedste eksempel på konfliktløsning.
Hvem kunne for 60 år siden have forudsagt, hvor vi alle befinder os nu? Hvem kunne have forudset alt dette i 1941, hvor Anden Verdenskrig rasede, og millioner blev slagtet? Hvis vores forældre og bedsteforældre havde sagt "Bare rolig, dine børnebørn vil sidde sammen i et parlament i et forenet Europa", ville ingen have troet dem. Men det er sket, og måden og årsagen er vigtig. Derfor bør EU i stedet for en hær oprette en afdeling under Kommissionen med ansvar for fred og forsoning med en kommissær for fred og forsoning, der skal udbrede denne filosofi.
For det første har man splittede folkeslag i alle konfliktområder. Vold kan ikke bidrage til at helbrede disse skel. Dialog er det første skridt. For det andet er der princippet om respekt for forskelle uanset religion, nationalitet og race. For det tredje må man skabe institutioner, der respekterer disse forskelle, og det fjerde element er samarbejde i fælles interesse. Det er de centrale principper i EU, som har løst de værste konflikter i verden, og det er de principper, der bør være centrale i løsningen af konflikter i alle konfliktområder.

Pirker
Hr. formand, hr. kommissær, mine damer og herrer, EU er i hvert fald i øjeblikket mere sårbart end USA, og det vil det være, så længe samarbejdet mellem medlemsstaterne om terrorisme ikke optimeres, og det gælder både på det juridiske og operative område. Vi har ganske vist Europol, som er en institution med kompentence, også over for terrorisme, men Europol er magtesløs, hvis ikke alle medlemsstater opfylder konventionen og i god tid leverer de omfattende informationer til de nødvendige analyser og fremover yder hjælp til medlemsstaterne.
Europol er svag, når der ikke er tilstrækkeligt personale til rådighed, og i øjeblikket er der kun 12 medarbejdere hos Europol, der efterforsker terrorisme i Europa. Europol er også svag, hvis den nødvendige teknik ikke bliver stillet til rådighed. Derfor er en foranstaltningspakke påkrævet så hurtigt som muligt. Derfor vil jeg gerne have, at medlemsstaterne bliver mindet om, at det er tvingende nødvendigt at overholde Europol-konventionen, navnlig artikel 4, så der kan indføres en mekanisme, der tvinger medlemsstaterne til at levere informationer.
For det andet skal vi stille et budget til rådighed, der er så omfattende, at der kan oprettes et kontor med et passende antal analytikere, der efterforsker terrorisme. For det tredje skal vi for at bekæmpe terrorisme oprette fælles efterforskningshold inden for rammerne af samarbejdet mellem Europol-analytikere og repræsentanter fra medlemsstaterne. Vi bifalder kommissær Vitorinos hurtige initiativ med de to rammebeslutninger som et nyt retsgrundlag, som vi virkelig har brug for, så vi effektivt kan tage kampen op mod terrorismen.
Der bliver krævet overordentligt meget af Europa. Der bliver krævet meget af Europa, og i øjeblikket kræves det, at Europa skal optræde mere end beslutsomt over for terrorismen og handle aktivt. Det er de krav, der stilles i øjeblikket!

Van den Berg
Hr. formand, kære kolleger, angrebene den 11. september på World Trade Center og Pentagon var et angreb på vores demokrati. Den nye terrorisme har som hovedmål at skræmme os, forstyrre verden og samtidig udnytte andres afmagt i simple sort-hvid-skemaer. Jeg betragter det som et angreb på vores verden, hele verden og vores internationale retsorden, og den vil jeg forsvare.
Terrorismen er blevet global, og derfor anvendes der global, moderne teknologi og internationale kriminelle strukturer. Det kræver et verdensomspændende svar. Jeg tænker på et forstærket samarbejde mellem vores efterretningstjenester og infiltrering af terrornetværk. Vi kan ikke længere tillade os at arbejde forbi hinanden som særskilte stater. Vi skal foretage os noget sammen, og med den nye aktionskoalition skal vi gå videre end vanligt.
Internationale finansielle koncerner og multinationale virksomheder skal ligeledes samarbejde. Narkotikaudvinding og olieudvinding i konfliktområder og handel med bloddiamanter er nemlig former for finansiering af ulovlige handlinger, konflikter, og krige, og de er tæt knyttede til terrornetværkene.
Vi skal standse finansieringen af eller medvirken til handel med råstoffer, hvis det holder konflikter i live og er grobund for terrorisme. På den måde kan vi meget effektivt sætte en stopper for finansieringen af terrornetværk. Den nye krig kræver også en konstant indsats inden for området udveksling af økonomiske og kriminelle oplysninger, selv om en række offentlige tjenester bliver dyrere eller langsommere af hensyn til sikkerheden.
Vores ønske om at leve i et åbent og for alle tilgængeligt demokrati gør os sårbare. Men vores styrke ligger i samarbejdet. Det gælder uanset race, tro eller nationalitet. Alle terroristers forsøg på at dele verden i deres og vores verden, at sætte grupper eller religioner op imod hinanden, er gennemskuelige. Terrorister styres ikke af tro eller idealer. Deres sult hedder magt. Deres våben er angst og destruktion. De ønsker ikke fred i Baskerland, Liberia eller Mellemøsten. De vil blot have civile ofre. Derfor støtter vi USA og alle, der på en fredelig måde støtter den internationale retsorden.

Brok
Hr. formand, fru formand for Rådet, hr. kommissær, vi kan se - ja, det er i hvert fald sådan, jeg tror, det er - at svaret på disse terrorhandlinger bliver forberedt meget omhyggeligt. USA tackler denne sag med ro og forsøger at løse problemet med et multilateralt koncept, også ved at samarbejde med NATO. Det tyder på, at alt foregår velovervejet.
Derfor mener jeg også, at vi skal understrege, at der for vores vedkommende ikke er nogen grund til at løbe fra vores ansvar og forpligtelser, og ikke kun af taknemmelighed, og ikke kun for at sikre fremtiden for de transatlantiske relationer, men fordi dette har en helt speciel interesse for os! Denne terrorisme har antaget dimensioner af krig og haft ødelæggelser til følge, som vi ellers kun kender dem fra krige, og denne terrorisme kan på samme måde ramme Bruxelles i dag, London i morgen og Madrid i overmorgen!
Fighterne er allerede blandt os, og derfor er der ingen, der kan løbe fra det! Jeg mener ikke, at der er nogen, der skal lede efter et alibi for ikke at kunne være med, hvis det virkelig kommer til aktioner og nærmere bestemt aktioner, som vi skal udvikle på baggrund af en ny definition på sikkerhedspolitik, nemlig militære aktioner, hvor vi anvender alle udenrigspolitiske instrumenter for f.eks. at forhindre, at der bliver udført alliancer til fordel for de andre, samt kombinationen med den indre sikkerhed, som hr. Vitorino og mange andre her i Parlamentet allerede har talt om.
Til det sidste punkt vil jeg gerne gøre klart, at der kan iværksættes grænseoverskridende foranstaltninger over for grænseoverskridende terrorisme, men selv den bedste lovgivning og det bedste politi i medlemsstaterne kan intet stille op, hvis der ikke samarbejdes på dette område!
Som det sidste vil jeg gerne sige, at der er ikke noget, der retfærdiggør terrorisme, og vi skal sørge for, at det, der er med til at støtte terrorisme, ryddes af vejen. Derfor skal vi i Mellemøsten og i mange andre områder bidrage til, at det, der kan være en grobund for terrorisme, bliver elimineret!

Díez González
Hr. formand, terrorangrebene den 11. september har gjort vores debat om behovet for en fælles aktion til bekæmpelse af terrorisme meget aktuel. Vi er stadig rystede over de frygtelige billeder, den frygtelige virkelighed, over de alvorlige følger, angrebene allerede har fået, og de følger, som vi forudser og frygter, at de vil få i fremtiden.
Men bortset fra indvirkningen på økonomien og de internationale politiske forhold er der tusinder af mennesker, som er døde, tusinder af mennesker, som har mistet deres forældre, deres børn, deres ægtefæller, deres venner, deres kære. Jeg vil tilegne mine første ord til de mennesker, der lider, til ofrene: Ofrene skal indgå i vores overvejelser og i vores fremtidige beslutninger. For vi står i gæld til dem alle sammen. Netop for at retfærdigheden kan ske fyldest, og for at undgå, at der som følge af handlinger eller undladelser kommer flere uskyldige ofre, skal vi handle. Vi ved, at der skal gøres noget, at der skal komme en reaktion, en retfærdig, demokratisk, rimelig reaktion, men en reaktion, så terroristerne ikke føler, at de kan slippe ustraffet, eller gør det, for vi har pligt til at forsikre borgerne om, at retsstaten har de nødvendige instrumenter til at beskytte deres liv, deres frihed og deres sikkerhed.
Jeg hverken kan eller vil se bort fra, at jeg er basker. Jeg ville meget gerne have været foruden denne erfaring på området, jeg ville give alt for ikke at have den, men jeg har den. Jeg ved, at internationalt samarbejde er vejen frem, at de initiativer, som kommissær Vitorino har forelagt i dag, er vejen frem: politisk samarbejde, retligt samarbejde, politisamarbejde. Vores fælles ansvar for bekæmpelse af terrorisme er vores vigtigste politiske reaktion, den mest effektive.
Mine damer og herrer, terrorismen har - som det allerede er blevet sagt - ingen grænser, intet fædreland, ingen religion, ingen ideologi. Den har fælles mål og midler. De har aldrig ønsket fred. De har altid forsøgt at tilintetgøre os, tilintetgøre demokratiet. Derfor siger jeg til Dem, at det, som Kommissionen har besluttet i dag, det, der i dag er blevet vedtaget, er en historisk begivenhed. Tillad, at jeg benævner den sådan. Der er blevet taget det skridt, der manglede for at gå fra solidaritet, som er nødvendig, men utilstrækkelig, til fælles aktion med alles deltagelse.
Mange tak, hr. Vitorino, og mange tak til alle for denne beslutning.

Oostlander
Hr. formand, stenrige eliter, hvis medlemmer og håndlangere har gennemført universitetsuddannelser, angriber vores finansielle, økonomiske og sikkerhedsmæssige institutioner. Dette forfærdelige drama kræver et svar. Borgerne kræver, at myndighederne skrider til handling.
Det har Unionen kunnet gøre på udenrigsområdet, fordi vi i stigende grad er i stand til at handle enstemmigt. Værdien af vores indsats for at fjerne grobunden for terror, er steget betydeligt. Det, håber jeg, vil kunne ses inden for den nærmeste fremtid. På indenrigsområdet er der endnu ikke opnået enstemmighed. Her drejer det sig primært om "enhver for sig". Kommissionen har heldigvis indset, at det ikke går.
Hr. Vitorino, jeg vil gerne lykønske Dem og Kommissionen, fordi De har indset, at det er absolut nødvendigt, at der er enstemmighed i Unionen. I løbet af en uge har De udarbejdet en plan med forslag, som er praktiske og nødvendige. Det vil borgerne belønne med tillid. Jeg håber ikke, at der er nogen medlemsstater, som vover at distancere sig fra denne nødvendige plan og dermed vække deres egne borgeres afsky.
Det er indlysende, at justits er vigtigt i denne sag, for det drejer sig primært om en forbrydelse, uanset hvilke gode motiver man forsøger at smykke sig med. Det samme gælder Nordirland, hvor der på forsamlinger med urette anvendes ord, som er en fornærmelse mod alle, som tager religion alvorligt.
Vi skal være tilfredse med Watson-betænkningen, som er startskuddet til Parlamentets indsats, og som kan suppleres med holdninger med hensyn til forberedelsen af forbrydelser, som foregår andre steder uden for Unionen.
Vi stoler på, at kommissæren ikke accepterer forslag til rammeafgørelser med slappe formler, sådan som det i øjeblikket til tider er tilfældet, formler, som ikke har nogen som helst betydning. Den konkrete merværdi skal være, at borgerne skal være klar over, at Unionen tager ledelsen, når det drejer sig om den indre sikkerhed.

Jarzembowski
Hr. formand, fru formand for Rådet, hr. kommissær, vi må også drage konsekvenser for flytrafikken. Vi har brug for foranstaltninger for at forhindre en gentagelse af terrorattentater inden for flytrafikken. Vi skal snarest øge sikkerheden for flypassagererne, helst på internationalt plan. Men alle bør begynde med deres egne lufthavne. Vi har brug for strengere kontrol med bagage og håndbagage. Vi har brug for strengere kontrol for medarbejdere i lufthavnene. Det er frem for alt utilstrækkeligt, at kontrollen i lufthavnene bliver skærpet i dag og i morgen, men om et halvt år igen er slappe i bestemte områder i Europa. Nej, vi har brug en permanent streng kontrol.
I enkelte tilfælde er der på visse strækninger sandsynligvis behov for bevæbnede stewarder, og vi skal undersøge, om vi skal sikre cockpittet mod terrorattentater, for vi skal forhindre, at fly bliver det største våben i verden. Vi er nu ikke kun bekymrede for flypassagerernes sikkerhed - det er den primære bekymring - men der er også noget andet, der bekymrer os, nemlig at vi i øjeblikket kan notere en tilbagegang i antallet af passagerer hos flyselskaberne. Vi må nøje overvåge situationen. Er det terrorattentaterne, der er skyld i, at antallet af flypassagerer er faldende? Er tilbagegangen i antallet af flypassagerer konjunkturelt eller strukturelt betinget? Flere regeringer kræver subventioner, subventioner - som man kan læse i avisen i dag - men det kan ikke være svaret!
Min gruppe afviser subventioner til flyselskaber. Vi må overveje, hvordan vi kan hjælpe flyselskaberne. Vi kan hjælpe dem ved at aftale code sharing, tillade omstruktureringer af selskaber sammen med mergers og acquisitions. På den måde kan vi løse problemet noget mere elegant, så flyselskaberne bliver ved med at være konkurrencedygtige, men vi bør ikke betale subventioner på må og få.
Situationen kan naturligvis ændre sig. Hvis USA støtter sine flyselskaber med kæmpestore beløb, må vi se, hvilken effekt det får på det transatlantiske marked. I så fald kan vi ikke lade vores flyselskaber i stikken, men vi skal bevare den sunde fornuft, og først og fremmest handler det om at øge sikkerheden for passagererne!

Morillon
Hr. formand, tirsdag den 11. september blev vi til vores forfærdelse konfronteret med et nyt udtryk for totalitær tankegang. Tidligere var det nazismen og stalinismen, nu er det den islamiske fundamentalisme. Fælles for disse styreformer er den dybe foragt for mennesket, der ses som et redskab til virkeliggørelse af det globale herredømme.
Angrebet den 11. september i New York og Washington var ikke blot et angreb på friheden, men på menneskers værdighed. De, der har finansieret dette uhyrlige attentat, har forsætligt ofret deres egne folk med det ene formål at dræbe så mange uskyldige som muligt og dermed sprede rædsel blandt modstanderne og give yderligere næring til fanatismen blandt tilhængerne. Verden over svares der med beslutsomhed, hvilket vidner om, at den første målsætning ikke er opfyldt. Spredte glædesmanifestationer vidner til gengæld om, at den anden målsætning sandsynligvis er opfyldt. Stillet over for denne trussel må vi tage det fælles forsvar op til ny vurdering, men vi må også arbejde på at skabe en ny verdensorden, som bl.a. giver Europa øget mulighed for at involvere sig i løsningen af regionale konflikter, som til stadighed giver anledning til blodsudgydelser, det være sig i Mellemøsten, i Afghanistan eller i Afrika.
Ønsker vi at bekæmpe fundamentalistiske kræfters terrorisme, må vi først og fremmest rette vores indsats mod øget støtte til tilhængerne af en mere moderat og tolerant opfattelse af islam, hvad enten disse er magthavere eller opposition. I Afghanistan formåede vi eksempelvis ikke at imødekomme general Massouds indtrængende anmodning om at tilintetgøre den hvepserede, der har udviklet sig i landet. Vi bør støtte hans tilhængere i Den Nordlige Alliance, som er de eneste repræsentanter for landets anerkendte regering, og med alle midler bistå dem i bestræbelserne for at vælte det barbariske Taleban-styre. Ønsker vi at bekæmpe fundamentalistiske kræfters terrorisme, må vi gennemføre omfattende reformer af vores forsvar. Europa har ikke midlerne hertil. I USA har Kongressen og Senatet netop bevilget 40 milliarder dollars til præsidenten. Hvilke midler råder vi over, fru rådsformand og hr. kommissær, for med andet end smukke ord at vise vores vilje til at stille os på det amerikanske folks side i den kamp, der er blevet os påtvunget?
Kære kolleger, intet er mere som før. Jeg håber, vi under andenbehandlingen og vedtagelsen af budgetforslaget for 2002 vil vide at drage konsekvenserne heraf.

Cushnahan
Hr. formand, fru rådsformand, hr. kommissær, jeg repræsenterer et land, som har et enestående og tæt historisk forhold til USA. Vi satte meget stor pris på den støtte, vi fik fra USA, til bekæmpelsen af volden på vores egen ø.
Det, der skete i New York og Washington, er ikke nyt. Angreb på økonomiske, politiske og sikkerhedsmæssige mål med store civile tabstal har været kendemærket for den internationale terrorisme. Det er sket i Irland, Storbritannien, Spanien og andre europæiske lande. Derfor deler vi og forstår vi smerten hos de ramte. Fra irsk side håber vi, at dette anslag vil fremskynde en ændring i den behandling, som repræsentanterne for organisationer, der er ansvarlige for lignende anslag i Irland, får i dele af USA, hvor de behandles som berømtheder. Forhåbentlig vil dette undergrave deres muligheder for at indsamle midler, navnlig når deres paramilitære gren stadig beholder våben til terrorisme og masseødelæggelse og fraterniserer med andre terroristledere.
Den største udfordring for demokratiske ledere er, hvordan de skal reagere på det seneste anslag. Når jeg lytter til den sprogbrug, som præsident George W. Bush benytter sig af, må jeg sige, at jeg bliver en smule bekymret. At tale om at fange nogen "død eller levende" er en udmærket sprogbrug i westernfilm, men det er ikke en sprogbrug, som en af verdens ledere nogensinde skal benytte sig af, og slet ikke i krisetider.
Den voldsomme reaktion, der fulgte efter sidste uges begivenheder, giver dynamik til at samle alle til støtte for de demokratiske idealer i kampen mod international terrorisme. Men hvis den håndteres forkert, kan den kaste den vestlige verden ud i en konflikt med den islamiske verden med katastrofale konsekvenser for alle. Derfor må reaktionen være velovervejet og forholdsmæssig. Den må ikke forårsage unødvendige civile tab, hvilket vil skabe endnu en generation af terrorister.
Vi har en enestående mulighed for at befri verden for terrorismens ondskab og styrke demokratiets fundament. Kommende generationer vil ikke tilgive os, hvis vi kaster denne mulighed væk.

Van Orden
Hr. formand, i Det Forenede Kongerige har vi et fælles mål i denne tragiske stund. Vi får forsikringer gennem den solidaritet med USA, der udtrykkes af politiske ledere over hele Europa. Tidligere har mange europæiske politikeres entusiasme over for den europæiske integration været drevet af antiamerikanske følelser. Det må høre op. Sjældent har behovet for europæisk-amerikansk enhed været større.
Jeg har tillid til, at EU's ledere vil sikre, at ingen europæiske regeringer begynder at trække i land, når situationen begynder at spidse til. Under tidligere kriser er beslutsomheden hos nogle hurtigt forsvundet. Det vil være særligt upassende i denne krise at fremme og fremskynde integrationsdagsordenen for Unionen, navnlig de særligt separatistiske elementer af den europæiske forsvarspolitik. Vores motiv må være en seriøs indsats mod terrorismen og ikke blot, at vi benytter os af en mulighed for at udvide EU's kompetencer.
På den indenrigspolitiske front håber jeg, at den foreslåede fælles EU-definition af terror og den tilhørende lovgivning bliver tilstrækkeligt robust til, at vi endelig kan gribe ind over for det store antal terroristiske frontorganisationer over hele Europa. Jeg må sige, at jeg tvivler. Problemet er, at alt for mange terrorister har deres fortalere og skjuler sig i andre forklædninger.
Vi må finde metoder til at forhindre støttegrupper for terrorisme i at udføre det, der stadig betragtes som lovlige handlinger i vores lande, f.eks. rekruttering, indoktrinering, transmission af radio og tv samt indsamling af midler med henblik på at støtte ulovlige handlinger andre steder. Det er især på tide, at de syv europæiske lande, herunder det belgiske formandskab, der endnu ikke har ratificeret og gennemført FN-konventionen om bekæmpelse af finansiering af terror, gør dette, således at de kredsløb af sorte penge, der bruges til at støtte terrororganisationer, kan blive lukket.
Det demokratiske samfund må beskytte sig selv og være i stand til at håndtere reelle farer. Gennem de senere år er det gradvis blevet afvæbnet.

Gemelli
Hr. formand, jeg vil gerne give udtryk for min meget kraftige afvisning af terrorhandlingerne og slå fast, at det ikke er nødvendigt at påklistre terrorismen adjektiver eller ideologier for at kunne fordømme den. Jeg er enig i, at vi skal indgå et meget stærkt samarbejde med USA om oprettelsen af en omfattende og verdensomspændende alliance mod terrorismen, en alliance bestående af alle de lande, der ønsker at deltage. Den verdensomspændende alliance mod terrorismen skal naturligvis tage de militære aspekter op for at garantere sikkerheden, men den skal også tage højde for alle de mulige former for terrorisme, der kan opstå, lige fra finansiel terrorisme og bankterrorisme til økonomisk terrorisme og fødevareterrorisme, miljøterrorisme, elektronisk terrorisme og edb-terrorisme.
Under debatten på møderne i Europa-Parlamentet, i OSCE og i WEU på forsamlingen om stabilitetspagten for Øst- og Sydeuropa fremgik det af de fleste indlæg, at det er nødvendigt dels at fremskynde demokratiseringsprocessen i disse lande og dels at beskytte menneskerettighederne. Dette er de to grundlæggende søjler, hvormed man skal bekæmpe fattigdommen og underudviklingen via en rationel brug af de økonomiske ressourcer.
Beskyttelsen af menneskerettighederne og demokratiets indførelse bør derfor være et ufravigeligt krav fra EU's side til alle de lande, som det har forbindelse til. Det er et strengt og ubetinget krav, fordi det sikrer beskyttelsen af alle verdens borgeres værdighed. EU skal slå fast, at alle religiøse tilhørsforhold skal respekteres, og samtidig skal det forlange, at alle religioner afviser og fordømmer terrorhandlingerne, så der trækkes en klar streg mellem det civile samfund, hvor der er religionsfrihed, og terrorismen, som ikke må tillægges nogen religiøse motiver. Jeg bifalder forslaget om et Middelhavsforum, hvor man fordømmer terrorismen, støtter fredsprocessen i Mellemøsten og fremmer Euro-Middelhavspartnerskabet.
Endelig skal Europol og Eurojust sammen udgøre nogle effektive europæiske instrumenter, idet man ser på, hvordan man kan udbygge EU's corpus juris og således skabe en grundlæggende juridisk referenceramme for EU's civilret, strafferet og forvaltningsret.

Atkins
Hr. formand, jeg deler andres og ønsker at udtrykke min egen medfølelse med USA og ofrene for denne forfærdelige hændelse. Som tidligere minister i Nordirland har jeg selv været terrormål og stået over for tv-kameraer omkring vraget efter et terrorangreb. Derfor ved jeg, hvor vigtigt det er både at reagere på den rigtige måde og ligeledes at beskytte offentligheden mest muligt i et demokrati.
Som min kollega hr. Jarzembowski er jeg især bekymret for flyvningen og de for det meste almindelige mennesker, der er afhængige af den. Som medlem af Transportudvalget har jeg skrevet til udvalgets formand og bedt om en foreløbig vurdering af følgerne for denne store branche. Det gælder for det første sikkerheden i lufthavne og om bord på fly og for det andet kontrollen af det overbelastede luftrum som følge af den sandsynlige forøgelse af den militære aktivitet, farerne for fjendtlig indtrængen i civilt luftrum i Europa og naturligvis, som han sagde, de europæiske flyselskabers fortsatte levedygtighed. Det er vigtigt, at vi er konsekvente i vores indfaldsvinkel til befolkningens sikkerhed og til den kollektive sjælefred overalt i Unionen.
Vi må ikke overreagere ved at forstærke de rejsendes frygt og krænke deres borgerlige frihedsrettigheder, men vi skal have bragt det på plads, og vi skal gøre det straks. Vi må handle sammen med vores venner og allierede i USA samt i internationale organisationer som ICAO. At bringe det på plads kræver arbejde, indsats og engagement. Som hr. Van Orden sagde, ønsker vi at sikre, at vi siger og gør det samme om seks måneder, som vi lover at gøre nu. Sammenfattende er budskabet helt enkelt: Terrorismen må ikke få lov at vinde.

Krarup
Ethvert angreb på civile er afskyeligt, og derfor er den sabelraslen, vi hører i Washington - præsidenten bruger udtryk som "korstog" - også afskyelig. Dette er uhyrligt, eftersom vi ved, at en militær indsats under alle omstændigheder vil ødelægge det civile samfund og skabe den bedst mulige grobund for yderligere terrorisme, og det er vores vigtigste opgave at minde vores allierede i USA om tilbageholdenhed, om velovervejede handlinger, for man bekæmper ikke terrorismen ved militær indsats. Hvad angår de forslag, som Kommissionen har fremsat, så vil jeg kort sige, at det, der er nødvendigt for at undgå terrorismen, det findes ikke i forslagene. Rødderne går langt dybere. Det, der foreslås, er ikke nødvendigt og heller ikke tilstrækkeligt for at komme terrorismen til livs. Det er helt andre grundlæggende fordelingsproblemer, det drejer sig om. Dette er det vigtige. Lad os undgå disse militære metaforer, disse kampe, bekrigelser og korstog.

Neyts-Uyttebroeck
Hr. formand, kære kolleger, jeg har lyttet med stor opmærksomhed til de mange indlæg i debatten. Der er blevet sagt en række meget vigtige ting.
Begivenhederne sidste tirsdag var helt klart et wake up call for Europa. Som mange allerede har sagt, skal vi i fremtiden arbejde på at fjerne forskellen mellem integrationen af første, anden og tredje søjle, med andre ord den anden og tredje søjle i hele den europæiske konstruktion. Måske er der nogen, der under disse forhold vil forstå, at det at slå til lyd herfor ikke er udtryk for institutionel tvang, men for bekymring med hensyn til EU-aktionernes hensigtsmæssighed.
I den forbindelse har jeg været meget opmærksom på den invitation, som Deres kollega og min ven Jan-Kees Wiebenga har sendt mig. Jeg vil gerne sige til ham, at han med det samme kan begynde det gode arbejde ved at overbevise sit eget politiske parti og regering om at se bort fra alle vetoer med hensyn til den tredje søjle. Det ville være et stort skridt i den rigtige retning.
Med hensyn til samarbejdet med USA har jeg på vegne af Rådet sagt, at det skal forstærkes og strække sig længere end de almindelige former for samarbejde. Ligesom mange af Dem håber jeg, at den amerikanske anmodning om europæisk støtte, hvilket flere kolleger har gentaget, vil være den samme i fremtiden, og at den kan være et afbalanceret grundlag for optimal informering, støtte og hjælp i alle aktioner, som er nødvendige for at bekæmpe den internationale terrorisme.
Ligesom flere af medlemmerne vil jeg på vegne af Rådet gerne understrege, at det vil være en frygtelig fejl, hvis begivenhederne i sidste uge betragtes som en konflikt mellem to civilisationer eller, hvad værre er, en konflikt mellem filosofisk-religiøse verdensvisioner. Radikalisme er desværre ikke nogens monopol, hvilket ligeledes gælder for fanatisme.
Det, der skete i sidste uge, er så forfærdeligt på grund af dets dimension og de mange ofre. Vi vil altid huske billederne, men vi konfronteres desværre hver dag på ny med udtryk for blind fanatisme, meget tættere på os, som man ikke kan tilskrive visse verdensvisioner, som en række folk gør. Det advarer jeg kraftigt imod. Vi må ikke gå i den retning. Vi skal derimod sørge for, at alle konflikter på vores eget kontinent, men også uden for, hurtigst muligt kan føres i retning af fredsprocesser. Her tænker jeg naturligvis, ligesom mange blandt Dem, på Mellemøsten, men ikke kun Mellemøsten. Jeg tænker endvidere på Balkan - i går var der i Parlamentet en konference om stabilitetspagten i forbindelse med Balkan - og på Afrika. Jeg behandlede i dag formandskabets program om Afrika.
Som jeg sagde i mit første indlæg, er Unionen, hurtigere end mange troede, langsommere end mange ønskede, ved at udvikle sig til en global magt. Herved påtager vi os et endnu større ansvar. Jeg håber, at vi kan leve op til dette ansvar i de kommende uger og måneder.

Vitorino
Hr. formand, ærede medlemmer af Europa-Parlamentet, Kommissionen takker for de bidrag, der er kommet til denne debat. Jeg overlader det selvfølgelig til kommissionsformand Romano Prodi og min kollega Christopher Patten at besvare de spørgsmål, som ligger inden for deres ansvarsområde. For mit eget vedkommende vil jeg indskrænke mig til tre bemærkninger. For det første vil jeg gerne sige, at jeg er helt enig i den opfattelse, at strategien over for terrorismen ikke bør være en strategi spredt mellem EU's søjler. Der må være en global strategi, som skal betjene sig af forskellige instrumenter: konfliktforebyggelse, naturligvis, udvikling af politisk dialog med de mest problematiske regioner inden for den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik, naturligvis, udviklingsstøtte, naturligvis, men også - lad os sige det klart - sikkerhedspolitik samt politi- og retssamarbejde. Vi bør ikke ignorere terrorismens dybereliggende årsager, men vi bør heller ikke lade blot den mindste tvivl bestå om, at vi har den opfattelse, at ingen årsag retfærdiggør, at man tyer til terrorisme og vold, der ofrer uskyldiges liv. Derfor er den bedste måde at bekæmpe terrorismen på ud fra demokratiets værdier at benytte lovens samt politi- og retssamarbejdets våben.
Det er imidlertid også værd at fremhæve, at der er et vist ansvar, som vi må rette mod os selv. Det drejer sig om terrorismens finansiering, nøje overholdelse af FN's konvention om terrorismens skjulte finansiering, gennemførelse af effektive mekanismer mod hvidvaskning af penge og skatteparadiser, som tjener til terroristgruppernes finansiering, spørgsmålet om FN's konvention om våbenhandel, altså opfølgning på Palermo-konventionen om organiseret kriminalitet. Det er forskellige måder til i FN-sammenhæng at demonstrere, at de mennesker, der døde den 11. september, ikke døde forgæves. At staterne har lært lektien, og at de er rede til at give umisforståelige beviser på, at de styrker deres samarbejde i kampen mod terrorismen.
Det andet spørgsmål, som jeg gerne vil tage op, drejer sig om flysikkerheden. Jeg vil gerne her sige, at Rådet (transport) har besluttet, at en arbejdsgruppe den 15. oktober skal fremlægge en første rapport ikke blot om de sikkerhedsforanstaltninger, der umiddelbart træffes i lufthavne og fly, men også om behovet for en aftale, ikke mindst med vores amerikanske partnere, om en snarlig definition af de foranstaltninger, der skal styrke sikkerheden for lufttransport, ligesom jeg gerne vil sige, at disse spørgsmål allerede er sat på dagsordenen af EU's repræsentanter på Den Internationale Luftfartsorganisations generalforsamling, der begynder den 25. september.
Hvad angår de politiske beslutninger - eksempelvis de to rammebeslutninger, som Kommissionen netop har vedtaget - er det temmelig indlysende, at enstemmighed kan fremstå som en vanskelig hindring i Rådet. Kommissionen har flere gange givet udtryk for sin sympati for den opfattelse, at beslutningsprocedurerne i den tredje søjle bør strømlines og forenkles. Men snarere end spørgsmålet om enstemmighed ligger det i denne sag, bekæmpelsen af terrorismen, Kommissionen på sinde at give udtryk for en klar politisk holdning, nemlig, at ingen stat bør blokere eller holde sig ude af bekæmpelsen af terrorismen. Rammebeslutningernes effektivitet afhænger af, om de uden undtagelse bliver gennemført ensartet i alle EU's medlemsstater, for vi ønsker ikke, at Unionen rummer et eneste paradis for terroristisk eller kriminel aktivitet. Jeg håber derfor, at Europa-Parlamentets og offentlighedens appeller er tilstrækkelige til, at der kan findes de nødvendige kompromiser til styrkelse af politi- og retssamarbejdet, som er demokratiets legitime måde at bekæmpe terrorismen på.

Formanden
Mange tak, hr. kommissær António Vitorino.

Samhørighedspolitikkens fremtid
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er Rådets og Kommissionens erklæringer om samhørighedspolitikkens fremtid.

Neyts-Uyttebroeck
Hr. formand, hr. kommissær, mine damer og herrer, regionalpolitikken har siden 1988 i flere henseender uomtvisteligt givet gode resultater. Det er ikke nogen tilfældighed, men resultatet af et afgørende politisk valg til fordel for solidariteten. Et valg, som har afspejlet sig i budgettet, idet økonomisk og social samhørighed tegner sig for mere end en tredjedel af udgiftsbudgettet.
Vi befinder os i programmeringsperioden 2000-2006. Kommissionen vedtog imidlertid den 31. januar 2001 den anden rapport om den sociale og økonomiske samhørighed, i henhold til traktatens artikel 159, stk. 2. Rapporten indeholder - ud over en relevant oversigt over undersøgelser og statistiske oplysninger set i lyset af udvidelsen - konklusioner og henstillinger, som opfordrer til debat om regionalpolitikkens fremtidige udvikling. Økonomisk og social samhørighed bør sættes på dagsordenen allerede nu, eftersom vi skal finde svar på de spørgsmål, der rejses, for den kommende programmeringsperiode, der starter 1. januar 2007, og dermed på et tidspunkt, hvor udvidelsen af EU med nye medlemslande er en realitet.
De statistiske oplysninger i den anden rapport om samhørighed giver anledning til at påpege, at den aktuelle udfordring med udvidelsen må ventes forøget ganske betragteligt. Tallene viser nemlig, at de regionale skævheder vil fordobles. Relativt betragtet vil vi, når EU omfatter 27 medlemsstater, opleve, at langt flere regioner vil være kendetegnet ved problemer i form af manglende udvikling og omstilling, og at problemerne vil være mere vidtrækkende. Endvidere vil visse regioner i den nuværende Union automatisk blive slettet af listen over mindre begunstigede regioner, uden at deres faktiske økonomiske situation reelt har ændret sig i positiv retning.
Hr. formand, hr. kommissær, mine damer og herrer, vi skal være opmærksomme på to meget vigtige spørgsmål i denne debat.
For det første om udvidelsen er mulig uden en stærk struktur- og samhørighedspolitik. For det andet hvordan politikken om økonomisk og social samhørighed i fremtiden fortsat skal tage sigte på de tilbagestående regioner i de nuværende medlemsstater og med henblik på hvilke målsætninger. Begge spørgsmål blev behandlet grundigt på Rådets uformelle møde om regional politik, som blev afholdt den 13. juli i Namen.
Med hensyn til det første spørgsmål har alle erkendt, at udvidelsen vil medføre et væsentligt større behov for social og økonomisk samhørighed. Det blev også klart i Kommissionens anden rapport om den økonomiske og sociale sammenhæng. Tallene i rapporten taler for sig selv. Forskellene vil gennem udvidelsen blive større på to måder. For det første fordobles befolkningsandelen i regioner med en bruttonationalindkomst pr. indbygger på mindre end 75% af det nuværende EU-gennemsnit, og det betyder, at antallet af indbyggere, som omfattes af den nuværende målsætning 1 i strukturfondene, vil stige fra 19% i EU med 15 medlemstater til 36% i et EU med 27 medlemsstater.
Forskellene vil endvidere blive større i omfang. I dag ligger bruttonationalindkomsten pr. indbygger i de tilbagestående regioner på 66% af EU-gennemsnittet. Tilføjer man de tilbagestående regioner i ansøgerlandene, falder den gennemsnitlige bruttonationalindkomst pr. indbygger til mindre end halvdelen af EU-gennemsnittet, for at være helt præcis kun 77%.
På grundlag af disse oplysninger kan man slutte, at samhørighedsproblemet bliver dobbelt så omfattende og stort, som det nu er, på grund af udvidelsen. Fattigdom og ulighed er hårdnakkede problemer, som det vil tage lang tid at bekæmpe. Selv hvis ansøgerlandene vokser hurtigere end samhørighedslandene i de forløbne 10 år, så medfører det nuværende BNP-niveau pr. indbygger en konvergensproces på mindst to generationer. Selv med den irske vækstfod i de forløbne 10 år vil det tage 20 år at opnå 90% af bruttonationalindkomsten pr. indbygger i de 15 EU-lande.
Det er ud fra denne synsvinkel, at prioriteringerne og målsætningerne i vores regionale politik skal behandles i dag. Forvaltningen tout court af den skitserede foranstaltningspakke er ligeledes et vigtigt element i den henseende, at der ikke må ses bort fra, at de fleste ansøgerlande i øjeblikket ikke disponerer over passende strukturer til at forvalte regionalpolitikken, som vi opfatter den, på en god måde.
Efter at have sagt dette, blev der på det uformelle rådsmøde i Namen klart givet et signal om, at det er nødvendigt at fortsætte støtten til de nuværende tilbagestående områder i EU. Støtten, som gives i henhold til de nuværende målsætninger, til de tilbagestående områder i både medlemsstaterne og ansøgerlandene, skal finde sted på en rimelig måde. Det skal nødvendigvis finde sted sammen med en endnu mere effektiv anvendelse af de fælles midler.
Der er altså enighed om at fortsætte den nuværende regionale politik med hensyn til de regioner, som stadigvæk kæmper med strukturelle problemer.
(FR) Hr. formand, mine damer og herrer, når det drejer sig om at sikre en sammenhængende indsats, går de 15 medlemsstater ind for en styrkelse af en sådan sammenhæng, ikke mindst mellem strukturfondene og Samhørighedsfonden, idet interventionerne ønskes yderligere koncentreret.
I øvrigt har visse medlemsstater rejst krav om yderligere evalueringer, især når det gælder det nuværende systems effektivitet, som en forudsætning for det videre arbejde med at fastlægge de procedurer og instrumenter, der fremover skal være gældende for den økonomiske og sociale samhørighedspolitik. Kommissionen vil, for så vidt angår procedurer og instrumenter, i 2004 fremsætte et samlet forslag i sin tredje rapport om den økonomiske og sociale samhørighed. Det er under alle omstændigheder klart, at projekter og aktioner, der støttes under den økonomiske og sociale samhørighedspolitik, er særdeles vigtige for EU's borgere. De bidrager til at sikre en tilnærmelse mellem borgerne og EU's institutioner og politikker.
Hr. formand, hr. kommissær, mine damer og herrer, Kommissionen har med offentliggørelsen af den anden rapport om den økonomiske og sociale samhørighed afstukket vejen for en særdeles vigtig debat om EU's fremtidige strukturpolitiske aktioner. Rådet lyttede med største interesse til kommissær Barniers præsentation af rapporten under det uformelle møde om regionalpolitik, der blev afholdt i Namur. Rådet drøftede efterfølgende rapporten, og stemningen var rolig og præget af gensidig lydhørhed. Drøftelserne var koncentreret om de grundlæggende spørgsmål, hvor holdningen generelt er positiv.
Endnu er der imidlertid ikke truffet en endelig afgørelse. Den anden rapport rejser nogle spørgsmål, og disse må først uddybes. Kommissionen vil fortsætte analysearbejdet og vil levere sit bidrag til drøftelserne ved at nedsætte arbejdsgrupper om de enkelte emneområder. Resultaterne af denne indsats vil indgå i udarbejdelsen af den tredje rapport, der planlægges offentliggjort i 2004. På nuværende tidspunkt er det Rådets og Europa-Parlamentets opgave på grundlag af Kommissionens forslag i øget omfang at involvere sig i arbejdet med at fastlægge den fremtidige udformning af samhørighedspolitikken.

Barnier
Hr. formand, fru formand, mine damer og herrer, det er mig en glæde at gøre status, som De har ønsket, over den brede debat, vi indledte den 31. januar i år her i Parlamentet, hvor jeg fremlagde den anden rapport om den økonomiske og sociale samhørighed, som Kommissionen på det tidspunkt netop havde godkendt. Ud over fremlæggelsen af rapporten indledte vi ved den lejlighed en debat, der, som jeg påpegede dengang og gerne vil påpege i dag, skal være en åben og objektiv debat uden tabuer om en af de væsentlige fælles politikker, som er helt central for vores opfattelse af EU, nemlig solidaritetspolitikken. Siden da er der ydet nye bidrag til debatten. Jeg tænker i særdeleshed på det forum om samhørighed, der blev afholdt i Europa-Parlamentet den 21.-22. maj efter aftale med Parlamentets formand og med bidrag fra mine kolleger Anna Diamantopoulou og Franz Fischler.
Samtidig kan der noteres fremskridt, når det gælder tiltrædelsesforhandlingerne med samtlige ansøgerlande. Udvidelsen er, som De ved, en af de vigtigste begrundelser for denne debat. Jeg vil gerne indledningsvis erindre om, at det er vigtigt at skelne klart mellem tiltrædelsesforhandlingerne, som tager udgangspunkt i de nye medlemslandes gennemførelse af EU's acquis, og den reform af strukturpolitikkerne, der skal gennemføres for perioden efter 2006. Den debat, jeg her lægger op til, vedrører således tiden efter 2006. Der er naturligvis på ingen måde tale om at sætte spørgsmålstegn ved de midler, de nuværende medlemsstater modtager under strukturfondene frem til 2006.
Når Europa-Parlamentet har anmodet Kommissionen om en redegørelse, er det udtryk for et ønske om at gøre status over denne debat. Jeg tager med glæde imod denne opfordring og skal kort omtale forskellige punkter.
Det første punkt er det omtalte forum, der blev åbnet den 21.-22. maj, og som siden er fulgt op. Der var tale om en reel debat. Jeg har sammen med mine medarbejdere i Generaldirektoratet for Regionalpolitik siden den 31. januar prioriteret det højt at fremlægge indholdet i samhørighedsrapporten. De kan være sikker på, at jeg yder mit bidrag til debatten, uge efter uge, i regionerne. Eksempelvis deltog jeg i fredags i Helsinki i et møde med 20 formænd for finske regioner, og i morgen og i overmorgen deltager jeg i Porto i en samling under konferencen for maritime randområder, hvor vi skal tale om den fremtidige samhørighedspolitik. På denne måde bør debatten brede sig og forløbe decentralt, således at man i Bruxelles og ikke mindst i medlemsstaterne modtager en række idéer, krav, vidnesbyrd eller indstillinger. Det omtalte forum den 21. maj fandt jeg både vigtigt og lærerigt. Blandt de deltagende var adskillige ministre, tidligere og nuværende premierministre og repræsentanter for regioner og byer ikke blot i de 15 medlemsstater, men også i ansøgerlandene. Og der var mange særdeles lødige bidrag. Jeg vil fremhæve tre aspekter, som kom til udtryk i de mange bidrag og ligeledes under den af fru Neyts-Uyttebroeck netop omtalte dialog i Namur, som var foranstaltet af det belgiske formandskab, og hvori deltog de 15 ministre med ansvar for regionalpolitikken.
For det første viser såvel alle medlemslandene som ansøgerlandene stor interesse for samhørighedspolitikkens fremtidige udvikling efter 2006, og mange lægger stor vægt på, at europæisk solidaritet i vid udstrækning er et politisk spørgsmål. Det er ikke udelukkende et spørgsmål om penge. Det er også det måske mest konkrete, mest præcise og mest synlige udtryk for de værdier, EU bygger på, sådan som De på udmærket vis påpegede på vegne af Rådet, fru Neyts-Uyttebroeck. Et udtryk for, at Unionen ikke blot er et stort frihandelsområde, men et solidarisk fællesskab, som også skal udvikle sig til en politisk magt.
For det andet har jeg ikke modtaget negative reaktioner vedrørende udvidelsesprocessen. Der er afgjort en vis bekymring, men også bevidsthed om, at der påhviler Unionen en historisk forpligtelse, og at det tjener såvel de nye som de nuværende medlemsstaters interesser at bidrage til en samlet bæredygtig og afbalanceret udvikling på det europæiske kontinent.
For det tredje er jeg også bevidst om, hvor vigtigt det er, hvis denne debat skal være frugtbar, ikke at glemme regionerne i de nuværende medlemsstater og disses behov. Lad mig gentage, hvad jeg også tidligere klart har givet udtryk for: Udvidelsen af EU med regioner i Østeuropa, som er særdeles fattige - eksempelvis i Estland, Slovenien, Polen, Bulgarien og andre lande - indebærer selvsagt ikke, at regioner i Nord-, Central- eller Sydeuropa, for slet ikke at tale om regionerne i EU's yderste periferi, med et trylleslag bliver rige. Der vil efter EU's udvidelse være problemer, der skal løses, og behov, der skal dækkes, i de eksisterende medlemsstater.
Mine damer og herrer, disse aspekter ansporer i høj grad til at fastholde en samhørighedspolitik, som er tilpasset de nye økonomiske udfordringer i det fremtidige Europa.
Det andet punkt, jeg vil fremhæve, er den fremtidige procedure. Kommissionen har, som De vil vide, forpligtet sig til på Rådets begæring - som blev fremsat i juni i år - regelmæssigt at rapportere til Rådet om arbejdets forløb, når det gælder den fremtidige samhørighedspolitik. Disse oplysninger, som jeg skylder Rådet, skylder jeg naturligvis også Europa-Parlamentet. Jeg vil tidligt i det nye år, i januar 2002, forelægge den første af disse interimsrapporter for Kommissionen til vedtagelse, så snart vi råder over nye statistikker, som kan belyse, ajourføre og præcisere de oplysninger, der allerede nu findes i samhørighedsrapporten. Det skal understreges, at de nye statistikker, som vi modtager fra Eurostat, eksempelvis vedrører BNP pr. indbygger i 1999 eller arbejdsløshedsstatistikker for 2000. Jo mere ajourførte de pågældende tal er, jo mere saglig og objektiv bliver debatten. Den interimsrapport, der foreligger i januar 2002 vil således omfatte en ajourføring af de tal og analyser, der indgår i første del af samhørighedsrapporten, og som vedrører situationen i regionerne. Interimsrapporten vil ligeledes indeholde resultaterne af de forskellige undersøgelser, vi har iværksat, samt erfaringerne fra de brede debatter og seminarer, der har været afholdt. Jeg kan oplyse, at de supplerende undersøgelser, der er iværksat, omfatter dels en undersøgelse af øernes situation, dels en undersøgelse af strukturfondenes makroøkonomiske konsekvenser. I forbindelse med den makroøkonomiske undersøgelse vil jeg endvidere gerne kunne give Dem oplysninger om strukturfondenes betydning, når det gælder de direkte følgevirkninger af fondenes forpligtelser i de lande, der er nettobidragydere. Jeg har endvidere planer om at iværksætte en supplerende undersøgelse om situationen i bjergområder eller områder, som er kendetegnet ved varige naturbetingede handicap. Der vil med henblik på denne debat blive arrangeret seminarer i første halvår 2002 om hvert enkelt af de 10 prioriterede fællesskabsområder, som defineret i samhørighedsrapporten, med deltagelse af eksperter fra medlemsstaterne og regionerne, som vi inviterer på baggrund af de konkrete emner.
Det tredje punkt, jeg vil fremhæve, vedrører også fremtiden. Det drejer sig om grundlaget for debatten. Hvad angår grundlaget, vil jeg gerne give udtryk for eller gentage min holdning på tre punkter. For det første er det min opfattelse, at medlemsstaterne og regionerne set i lyset af EU's nært forestående udvidelse i højere grad føler behov for en styrkelse end en svækkelse af den fælles samhørighedspolitik. Jeg mener ikke, at en form for afvikling eller renationalisering af regionalpolitikken er svaret på dette krav om og behov for samhørighed i en udvidet Union, hvor forskellene vil være større, end de er i dag - statistikkerne taler for sig selv. Samtidig med at vi fastslår behovet for samhørighed, og samtidig med at vi søger at definere den nye samhørighedspolitik og den nye regionalpolitik, er jeg afgjort indstillet på sammen med Dem at søge løsninger, som peger i retning af øget decentralisering og forenkling, i retning af mindre bureaukrati. I det omfang det er muligt, tilstræber jeg altid i forbindelse med EU's procedurer at foreslå løsninger, som peger i retning af øget forenkling og decentralisering.
For det andet vil jeg omtale min holdning, når det gælder det finansielle aspekt. Det er ganske vist for tidligt i dag at rejse en debat om finansieringen som sådan. Jeg vil imidlertid gerne gentage, hvad jeg tidligere har anført for egen regning her i Europa-Parlamentet, nemlig at en samlet finansiel indsats på 0,45% af EU's BNP efter min opfattelse er et minimum - og andre deler denne opfattelse - hvis den fremtidige samhørighedspolitik skal betragtes som troværdig. Jeg må derfor gentage, at man efter min opfattelse ikke uden at sætte spørgsmålstegn ved samhørighedspolitikkens troværdighed kan acceptere en indsats, som er lavere end denne tærskel på 0,45%, der er accepteret af stats- og regeringscheferne under mødet i Berlin.
For det tredje er det min holdning, at den fremtidige samhørighedspolitik skal være retfærdig og ikke må være diskriminerende. Den skal således tage sigte på regioner, hvis strukturelle vanskeligheder er forskelligartede, og kunne håndtere meget forskelligartede spørgsmål. Der kan være tale om regioner, som er præget af et betydeligt udviklingsefterslæb, og som for størstepartens vedkommende er beliggende i ansøgerlandene. Der kan være tale om regioner i de nuværende medlemsstater, hvor den faktiske konvergensproces endnu ikke er fuldt gennemført, og hvor der således er behov for til sin tid at finde en rimelig løsning, således at disse regioner ikke straffes på baggrund af statistikker eller mekanismer, som knytter sig til den anførte tærskel eller de nye gennemsnitsværdier, der vil finde anvendelse i et udvidet EU. Og der kan endelig være tale om at sætte ind over for problemer i områder med særlige handicap eller over for alvorlige sociale spørgsmål, eksempelvis spørgsmålet om lige muligheder eller situationen i visse byområder.
Hr. formand, fru formand, mine damer og herrer, afslutningsvis vil jeg erindre om, at den rapport, vi fremlægger i begyndelsen af 2002, vil være præget af resultaterne af den brede debat, der gennemføres i andet halvår 2001. Dette er vores første møde desangående. Der bliver flere, inden jeg fremlægger den tredje samhørighedsrapport i 2004. Jeg er derfor i dag og i de kommende uger særdeles lydhør over for Deres forslag, Deres henstillinger eller Deres kritik.

Hatzidakis
Hr. formand, jeg tror ikke, der kan dukke noget vigtigt nyt op i den regionalpolitiske debat, for efter min egen helt personlige mening er det ganske enkelt ikke et passende tidspunkt til nyheder. Men eftersom mange af medlemmerne interesserer sig for det konkrete spørgsmål, og da regionalpolitikken udgør 35% af budgettet, tror jeg, vi endnu en gang får bekræftet, hvor vigtig den er for EU, og derfor er dette måske alligevel en vigtig debat.
Det andet, jeg gerne vil sige, er, at det måske ville være godt på et tidspunkt at få en debat - og det skulle sikkert være inden for rammerne af Udvalget om Regionalpolitik - om de fremskridt, der sker med programmerne inden for fællesskabsstøtterammerne i de enkelte lande. Personligt er jeg nemlig slet ikke overbevist om, at alt går godt i alle landene, ikke på grund af Kommissionen, men på grund af visse medlemsstater. Jeg vil ikke sige noget om voldsomme forsinkelser, men der er slet ingen tvivl om, at der er problemer i nogle af landene.
Med hensyn til samhørighedspolitikkens fremtid har Europa-Kommissionens anden samhørighedsrapport startet en debat, og jeg synes allerede, der kan drages nogle konklusioner, nemlig at mange flere regioner får brug for at komme under denne politik, at der i regionerne i de medlemsstater, som er omfattet i dag, vil kunne ses en kunstig stigning i BNP, hvilket ikke betyder, at de automatisk bliver rigere, som kommissæren også var inde på, og at det er indlysende, at der er brug for flere bevillinger, men slet ikke indlysende, at det bliver nemt at finde dem.
For mit vedkommende er konklusionerne ret tydelige. For det første må vi ikke overlade tingene til tilfældighederne og træffe beslutninger i sidste øjeblik, for så bringer vi måske EU i en situation, der kan være sprængfarlig. For det andet må vi efter 2006 koncentrere støtten om dem, som virkelig har behov for det. For det tredje må vi undgå, at de, som ikke længere vil være omfattet, bliver forskrækkede, for det vil skabe EU-skepsis i de områder. Herudover er jeg nødt til at sige to ubehagelig ting. Den ene er ubehagelig for de fattige lande, og den anden er ubehagelig for de rige.
Hvad de fattige angår, mener jeg, vi bør finde metoder til bedre udnyttelse af pengene ved hjælp af hensigtsmæssige mekanismer og incitamenter, men om nødvendigt også med sanktioner, så pengene også bærer frugt. Og hvad de rige angår, er vi nødt til at tage hele den tankegang, der ligger til grund for fællesskabsbudgettet, op til grundig revision, så vi kan finde en måde at øge bevillingerne på, for behovene vil vokse kolossalt, og som kommissæren sagde, vil regionalpolitikken miste al sin troværdighed, hvis vi tillader en forringelse.

Simpson
Hr. formand, hr. kommissær, De ved sikkert, at Regional- og Transportudvalget har indledt sine drøftelser om social og økonomisk samhørighed med udgangspunkt i den anden samhørighedsrapport, og at denne rapport er starten på diskussionen om, hvordan vi skal klare udfordringerne med regional finansiering og strukturpolitik i et udvidet Europa. Men selv om jeg er taknemmelig over kommissærens erklæringer i dag, er min gruppe stadig skuffet over Kommissionen, da det lader til, at den ikke har udnyttet sin initiativret og ikke har engageret sig fuldt ud i dette emne. Det rejser spørgsmålet om, hvad der reelt ligger i Kommissionens forslag.
Kommissær Barnier henviste til mødet i maj, hvor mange medlemmer deltog, men igen synes der ikke at være kommet noget konkret ud af det møde. På vores side af den politiske skillelinje erkendte vi på et tidligt tidspunkt, hvor følsomt dette spørgsmål kunne være, og det var vores erfaringer med Agenda 2000, der viste os dette. Men daværende kommissær Wulf-Matthies fik udarbejdet en fælles holdning med Parlamentet, og derfor føler vi, at tiden nu er inde til, at vi begynder at samarbejde med Kommissionen, hvor den bliver mere aktiv, positiv og beslutsom.
I min gruppe har vi haft en grundig drøftelse af de forslag, De har stillet. Hovedpunkterne i vores diskussion drejer sig om at bevare princippet for social og økonomisk samhørighed og dets mest repræsentative instrument, nemlig Samhørighedsfonden. Men der er behov for en grundig diskussion om gennemførelsen af samhørighedspolitikkens målsætninger, før vi træffer beslutning om den fremtidige finansiering af strukturstøtten.
I øjeblikket står vi over for en lang række store udfordringer, og enhver diskussion om anvendelsen af Samhørighedsfonden skal omfatte andre områder under paraplyen af bæredygtig udvikling såsom beskæftigelse og landbrug. Vi må fortsat sikre, at de fattige regioner, der i øjeblikket modtager strukturstøtte, ikke stilles ringere fremover, og at Fællesskabets initiativer som Interreg og Urban videreføres. Vi tvivler også på, at 1,27% af Fællesskabets BNP, som blev fastlagt i Agenda 2000, er tilstrækkeligt til den nye Samhørighedsfond.
Ved at starte denne debat mener vi, at vores drøftelser ville have været mere frugtbare og meningsfulde, hvis Kommissionen havde fremsat sine egne ideer, så den kunne have lettet disse diskussioner. Vi ved, at dette er et vigtigt spørgsmål. I øjeblikket står vi med en række spørgeskemaer, men vi kan garantere kommissæren, at vores gruppe vil deltage i diskussionerne gennem de kommende måneder.

Pohjamo
Hr. formand, debatten om samhørighedspolitikkens fremtid er yderst aktuel. Jeg takker Kommissionen for dens beredvillighed til at føre denne debat også med Parlamentet, og samtidig takker jeg også for de besøg, man har foretaget i medlemslandene. De er yderst nødvendige.
Min bekymring i denne sag går ikke kun på, hvordan man kan få områdepolitikken til at fungere effektivt såvel i de nuværende medlemslande som i de lande, der har søgt om medlemskab. Den går også på videreførelsen af strukturpolitikken i de nuværende medlemslande i den kommende strukturfondsperiode. Administrationen af strukturfondspolitikken er i øjeblikket for tung. Nu er et godt tidspunkt at evaluere, bl.a. hvordan vi kan tage ved lære af forsinkelsen i forberedelsesproceduren med henblik på den kommende periode. Hvordan opnår vi mere effektivitet, bedre resultater og mindre bureaukrati? Jeg vil i denne forbindelse også gerne forespørge om Kommissionens holdning til, hvad udvidelsen betyder for strukturpolitikkens samlede finansielle bidrag. Er Kommissionen parat til at oprette nye bevillinger til strukturpolitikken i den nye strukturfondsperiode, hvis situationen inden for den økonomiske og sociale samhørighed i Europa kræver det?
Jeg vil gerne også samtidig signalere til Kommissionen, at man ikke bør vedtage en finansieringsmodel for udvidelsen, som skal betales af de fattige egne af de nuværende EU-lande, som fortsat har varige problemer bl.a. forårsaget af vanskelige naturforhold, store afstande eller spredt befolkning. EU skal handle solidarisk også i fremtiden, således at man finder nye midler til nye udfordringer i strukturpolitikken gennem finansieringsinstrumenter, som bl.a. skal betales af de centrale områder, som i første række drager økonomisk nytte af udvidelsen.

Schroedter
Hr. formand, hr. kommissær, kære kolleger, som et led i udvidelsesprocessen er samhørighedspolitikken vel den største udfordring, som Fællesskabet står over for. Samtidig vil samhørighedspolitikken være et kriterium for, om det lykkes at bevare stabiliteten i et EU med 27 medlemmer, og det gælder inden for alle områder. I medlemsstaterne er der ganske vist en tendens til, at man ikke vurderer succesen med samhørighedspolitikken ud fra de mindre gunstigt stillede områder, men at man vurderer den ud fra, hvor meget den enkelte stat i sidste ende selv har fået ud af det ved hver forhandling. Det skal helt klart ændres fra 2006! Stabiliteten og den succesfulde udvikling i en udvidet Union vil kun være sikret efter 2006, hvis overholdelsen af EU's acquis ikke er en forudsætning for at få tildelt bevillinger fra fonde, men fælles objektive kriterier. Det vil sige, at en fælles ny samhørighedspolitik skal undersøges på alle områder i forhold til den gamle politik.
Den anden rapport om samhørighed indeholder nogle gode forslag, men den fører også mange fejl med sig fra samhørighedspolitikken og er ikke noget grundlæggende reformforslag. Jeg har endnu en kommentar til forslagene. Jeg synes, det er godt, hvis alle områder i en udvidet Union bliver vurderet ens, men samtidig skal det være sådan, at de områder, der i øjeblikket får støtte, ikke får et chok. Jeg støtter altså fuldt ud phasing out-princippet. Decentraliseringen skal øges og partnerskabet fremmes. Men det skal også gælde for tiltrædelseslandene i tiltrædelsesfondene - og det skal ske nu - så administrationerne kan blive fortrolige med det. Det er også nødvendigt, at phasing in i en decentral strukturpolitik allerede gælder fra 2002 for tiltrædelseslandene, så de kan få erfaring. Vi må lægge alle kræfter i, for en integreret regionalpolitik er det eneste, der også er tillidsvækkende for giveren. Derfor skal kvalitet prioriteres højere end kvantitet!

Markov
Hr. formand, hr. kommissær, fru formand for Rådet, jeg betragter den økonomiske og sociale samhørighedspolitik som et af de meget positive resultater i EU, fordi den nemlig dokumenterer solidaritetsprincippet mellem de videreudviklede regioner og de svage regioner. Men når man analyserer, hvordan strukturfondpolitikken hidtil har fungeret, må man naturligvis helt klart sige, at der er en række mangler.
For det første er divergensen mellem medlemsstaterne ganske vist blevet mindre, men forskellene inden for medlemsstaterne - mellem de stærkt udviklede regioner og de svage regioner - er blevet større.
For det andet er arbejdsløshedskvoten i de svage regioner ikke faldet væsentligt.
For det tredje er den gennemsnitlige indkomst pr. forbruger i de rigeste regioner, der udgør 10% af Unionens befolkning, stadig 2,6 gange større end i de regioner, hvor 10% af den fattigste befolkning bor.
For det fjerde har de underudviklede regioner stadig ikke et selvforstærkende økonomisk og socialt system. Derfor har de virkelig også meget store problemer med at indhente de videreudviklede regioner.
For det femte vil jeg gerne sige, at hvis De ser på, at de forpligtelsesbevillinger, der endnu skal afvikles, i slutningen af 1999 udgjorde næsten 42 milliarder euro, så vil det sige, at anvendelsen af strukturfondsmidler til bestemte projekter er ineffektiv! Det betyder, at man helt afgjort må vælge andre foranstaltninger og også andre projekter. Det kan man naturligvis kun ved at samarbejde med medlemsstaterne.
Trods manglerne må man ikke se bort fra, at der er sket rigtig meget. Elles ville forskellene helt klart have været større. Det betyder netop også, at vi skal videreføre strukturfondpolitikken. Hr. Barnier, De sagde netop, at der må ikke være nogen tabuer. Det er rigtigt! Det var også, hvad medlemsstaterne mere eller mindre gav udtryk for på det uformelle møde i Namur, og der blev stillet forslag. Men på et eller andet tidspunkt må man også nå til et punkt og sige, at de og de forslag koster så og så meget, og de penge må vi enten stille til rådighed, eller også må vi erkende, at vi ikke vil stille dem til rådighed.
Det kan man ikke udsætte i al evighed. De ved, at loftet er 1,27% af bruttonationalproduktet inden for de finansielle overslag for 2000-2006. Hvor ligger vi reelt? På 1,06%. Så det kan vel ikke være en gennemførelse af en egentlig strukturpolitik! Det er også Parlamentet ...
(Tilråb fra hr. Jarzembowski) Nu har jeg jo ikke kun bebrejdet kommissæren, at vi hver gang finder os i det! Altså, min gruppe gør det ikke, og vi har altid stillet relevante ændringsforslag. Hr. Jarzembowski, måske kunne PPE-DE-Gruppen være med næste gang, og så ville der jo næsten være flertal! Som et led i denne diskussion må vi naturligvis også holde os for øje, at der er helt specielle regioner. Programmet for grænseregionerne, som Kommissionen fremlagde, ja, jeg er ked af det, hr. kommissær, men det er helt utilstrækkeligt! Måske skulle man overveje, om man kunne lave noget lignende ...
(Formanden afbrød taleren)

Raschhofer
Hr. formand, hr. kommissær, Samhørighedsfonden blev oprettet for at forberede de struktursvage lande i Unionen på Den Økonomiske og Monetære Union. Samhørighedslandene har de seneste år sat tempoet meget op, og de er alle med i ØMU'en. Jeg kan altså konstatere, at målet med Samhørighedsfonden er nået. Alligevel blev det med Agenda 2000 besluttet at videreføre Samhørighedsfonden. Ville det ikke have været mere konsekvent at lade Samhørighedsfonden udløbe - om end ikke ganske pludseligt - så i form af en phasing out? Med udvidelsen mod øst kan Unionens samhørighedspolitik ikke videreføres, sådan som den er udformet i øjeblikket. Vi ved alle, at udvidelsen mod øst ikke er gratis, og det bør man også være ærlig og sige. I øvrigt mener jeg også, at der i Unionens samhørighedspolitik er meget, der går i den forkerte retning med hensyn til effektivitet, administrative udgifter og svig. Det, der er nødvendigt, er en principiel debat om styrker og svagheder i denne politik, altså en debat om en reform af samhørighedspolitikken.
Jeg ved godt, at det er en vanskelig debat, for her handler det om regler. Men her handler det også om et helt principielt spørgsmål, nemlig hvad solidaritet betyder i Unionen.

Jarzembowski
Hr. formand, fru formand for Rådet, kære hr. kommissær, også jeg vil benytte mig af Deres opmuntring til at diskutere dette spørgsmål uden tabu. Jeg tror egentlig ikke, at der er nogen her i Parlamentet, der er imod en samhørighedspolitik. Det, som vi må spørge os selv om, er, om det ikke er bedre at føre samhørighedspolitik uden en Samhørighedsfond.
Der er to problemer. For det første vil jeg gerne sige, at når de nye lande tiltræder, skal de logisk nok tiltræde Samhørighedsfonden, for det drejer sig om de fattigste lande og stater. Man kan ikke sige, at der er regionalpolitik for alle, Samhørighedsfond for fire lande, og de 10 nye lande får så alle husly på en eller anden måde! Nej, hvis man vil bevare Samhørighedsfonden, skal den gælde for alle tiltrædelseslandene. Personligt mener jeg dog, at man bedre kan føre samhørighedspolitik via en regional strukturpolitik af generel karakter uden en Samhørighedsfond, især fordi Samhørighedsfonden efter min mening har den ulempe, at opmærksomheden er rettet mod stater og ikke regioner. Men vi ønsker ikke at støtte stater, men derimod vil vi gerne støtte mindre gunstigt stillede regioner. Derfor mener jeg, hr. kommissær, at dette spørgsmål endnu en gang skal overvejes grundigt.
For det andet mener jeg, at også vi - sådan som De altid har sagt - bør skelne mellem den indholdsmæssige reform og spørgsmålet om, hvor mange penge vi vil bruge på det, når det kommer til stykket. Jeg mener, at vi hurtigt skal vedtage den indholdsmæssige form, for tiltrædelseslandene har krav på, at vi inden 2002/2003 kan fortælle dem, hvordan samhørighedspolitikken vil se ud, når de bliver medlemmer.
Hr. kommissær, jeg er ikke helt sikker på, om jeg har forstået Dem ret. I og for sig synes jeg, Deres model er god. De siger, at der er ensartede kriterier for alle regioner, lad os sige en eller to, og så foretager vi en phasing out for de regioner, der hidtil har fået støtte, men ikke længere er berettiget til støtte ifølge de nye kriterier, eller fordi der ikke længere er penge til det. Man kan spørge sig selv, hvilke kriterier der fremover reelt skal ydes støtte efter. Altså, jeg er villig til at diskutere et/to kriterier eller tre. Men jeg har lidt på fornemmelsen - De antydede det før - at man siden hen har haft 10 kriterier. Man ser så på, hvilket kriterium der passer til den pågældende region. Aha, der er et par bjerge, altså er det en bjergregion. Aha, der er et øsamfund, altså er det en øregion!
Jeg mener, det er bedre at tage en tilfældig procentsats, f.eks. bruttonationalproduktet plus eventuelt arbejdsløshedssituationen. Hvis man så fortsætter og siger, ja, også kønsfordelingen eller uddannelsesniveauet for mænd og kvinder skal gælde som generelle kriterier, så bliver det en smule forvirrende, hvis jeg må sige det. Derfor synes jeg, vi skal fortsætte debatten, sådan som De har sagt. Vi er på Deres side, og vi glæder os over at kunne fortsætte debatten med Dem!

Duin
Hr. formand, fru formand for Rådet, hr. kommissær, jeg støtter helt klart dem, der har sagt, at det i denne debat ikke må handle om at bevare regler, men om at hjælpe dem, der har allermest brug for det. Jeg vil også gerne understrege, at ingen efter min mening må lukke øjnene for, at udvidelsen vil stille os alle over for store udfordringer, også af finansiel art. Tyskerne gjorde deres erfaringer i forbindelse med genforeningen, da man til at begynde med erklærede over for befolkningen, at der ikke ville være nogen økonomiske byrder forbundet med genforeningen. Det var bevisligt forkert! Så for at der ikke skal opstå nogen misforståelse, så ønsker vi naturligvis udvidelsen. Men man må se konsekvenserne i øjnene med hensyn til strukturpolitikken. Der må ikke blot lyde et "fortsæt bare", og det tror jeg heller ikke, at der vil.
Hvis vi ikke vil sætte befolkningens tillid i de pågældende regioner over styr, skal vi i god tid gøre opmærksom på det, tydeligt og ærligt. For at forhindre en brat opvågnen må vi prøve at finde nogle løsninger, der gør det muligt for os at yde fuld støtte til ansøgerlandene i forbindelse med opbygningen af deres infrastruktur og samtidig sørge for, at de svageste regioner i de 15 EU-medlemsstater vil nå det gennemsnitlige niveau. Det kan kun lykkes, hvis der sker nogle ændringer, der også ville have været nødvendige uden en udvidelse. Der er først den kendsgerning, at samhørighedslandene delvist har vist meget forskellige resultater i indhentningsprocessen, og det kan bevises, at de bedste resultater er opnået der, hvor aktørerne har opholdt sig permanent på stedet og lagt sig fast på, at støttens effektivitet skulle være så høj som mulig.
For at man kan kontrollere effektiviteten af de anvendte midler, skal evalueringen af projekterne desuden stadig forbedres, og en effektiv økonomisering belønnes mere, end det hidtil har været tilfældet. Sidst, men ikke mindst er en tættere indgriben i de andre EU-politikker, navnlig den fælles landbrugspolitik, uundgåelig. Med de decentraliseringer og forenklinger, som hr. kommissær Barnier har været inde på, mener vi, at det godt kan lykkes at nå begge mål.

Gasòliba i Böhm
Hr. formand, mine damer og herrer, hr. kommissær, jeg vil indlede med at sige, at jeg går ind for de to rapporter, som indeholder en god analyse af gennemførelsen af fondene i 1999, såvel Samhørighedsfonden som strukturfondene. Med udgangspunkt i de to rapporters analyser vil jeg tale om tre punkter.
Det første er indlysende: Samhørighedspolitikken er en af EU's politikker, og de fonde, vi behandler her, er et grundlæggende element i samhørighedspolitikken. Man kan ikke undvære disse fonde i de regioner, som ligger under EU's gennemsnit, udvidelse eller ej. Derfor er det et led i EU's samhørighedspolitik, at de mest tilbagestående regioner i Unionen modtager nogle midler og nogle ressourcer i et forsøg på at udjævne de eksisterende territoriale skævheder. Som det er blevet nævnt, er der stadig en budgetmargen i EU til at opfylde disse behov.
Det andet punkt er, at disse rapporter drejer sig om 1999. Der er en række kritiske bemærkninger til gennemførelsen, som bør tages i betragtning. Lad os håbe, at kommissæren og hans stab har udvirket, at de begrænsninger og mangler, der nævnes, er afhjulpet i 2001.
For det tredje skal det tages i betragtning, at de analyserede statistikker og undersøgelserne af den langsigtede gennemførelse af fondene i EU med meget få undtagelser viser, at skævhederne mellem de mindst begunstigede områder og EU er blevet mindre. Da vi taler om gennemførelsen af fondene i fremtiden, skal netop dette tages i betragtning i Unionens nye politikker på dette område.

Nogueira Román
Hr. formand, mine damer og herrer, jeg kan som alle andre konstatere, at formanden for Rådet og den kommissær, der har ansvaret for regionalpolitik, for det første er enige om, at det i fremtiden, med udvidelsen, er nødvendigt med en dobbelt samhørighedspolitik, selv om det bliver i mindre omfang, nemlig en samhørighedspolitik for de regioner, der tilhører de 15 nuværende medlemsstater, og en supplerende samhørighedspolitik for de stater, der blev optaget ved udvidelsen.
Jeg kan også konstatere, at de er enige om et spørgsmål, som efter min mening er grundlæggende, uden nogen form for hykleri. Der er intet politisk Europa uden et økonomisk Europa, der er intet politisk Europa uden en samhørighedspolitik. Sådan er det også med de eksisterende stater, og EU må påtage sig det ansvar i fremtiden.
Hvordan skal det gøres? Hvordan opnås det og med hvilke instrumenter? Den nuværende gennemførelse af strukturfondene og Samhørighedsfonden skal naturligvis forbedres. Se blot forskellene mellem Irland og Spanien i resultaterne fra de foregående år, eller mellem Portugal og Italien eller Grækenland, hvis De tillader. Gennemførelsen har været forskellig på den måde, at Irland har taget et usædvanlig stort skridt fremad, og Portugal har haft større gavn af strukturfondene end mange andre stater. Det samme kan ikke siges om Spanien, Italien og Grækenland, hvor statens indkomst ganske vist har tilnærmet sig det europæiske gennemsnit, men det har ikke været tilfældet for de indenlandske regioner, hvilket viser, at midlerne er blevet anvendt dårligt, muligvis fordi staten har draget fordel af midler beregnet på regioner, eller fordi staten ikke har anvendt additionalitetspolitikken.
Hr. Barnier, De sagde, og det har De gjort tidligere, at strukturfondene og Samhørighedsfonden ikke kan udgøre under 0,46% af Fællesskabets BNP. Jeg vil minde Dem om, at dette er det niveau, de havde i 1999, og at det i 2006 vil være på 0,31%. Hvis vi i 1999, i henhold til resultatet, med de fonde ikke har fået udjævnet skævhederne mellem Europas regioner, må vi være meget mere ambitiøse end det, De foreslår, selv om De har gjort det godt.

Musotto
Hr. formand, hr. kommissær, det spørgsmål, vi står over for, er, hvilken samhørighedspolitik vi skal anvende med de nye perspektiver, som udvidelsen åbner. Svaret på dette spørgsmål omfatter to aspekter. Vi skal nemlig både finde ud af, hvilke principper der skal være gældende for samhørighedspolitikkerne fra 2006 og fremefter, og vi skal også fastlægge prioriteringerne.
Der er efter min mening to principper, som bør være gældende for samhørighedspolitikken, og det er dels de lige muligheder og dels en regionalisering. De moderne økonomiske teorier har lært os - det underbygges af mange detaljer, og det viser de talrige erfaringer - at den succes, som politikkerne for lokal udvikling har, i høj grad afhænger af den enkeltes større mulighed for at træffe selvstændige beslutninger og af tilrettelæggelsen af regionale politikker, der accepteres af vælgerne.
Når man taler om regionalisering, er det ligeledes ensbetydende med en planlægning af de økonomiske politikker på lokalt plan, så de respekterer og fremmer hver enkelt regions særlige fordele, og af lokalstyrets institutioner, så de foretager nogle kollektive valg på et reelt demokratisk grundlag, og så de kan kontrolleres af vælgerne, som gør dem politisk ansvarlige.
For at nå disse målsætninger er det uden tvivl nødvendigt med en ny slags statistisk information om den økonomiske situation, både på lokalt og nationalt plan og på EU-plan. Det er ikke længere tilstrækkeligt at have oplysninger til rådighed om indtægten pr. indbygger, når man skal vurdere de enkelte europæiske regioners støtteberettigelse. Det kræver meget mere, nemlig indikatorer for, i hvor høj grad man har adgang til ressourcerne, indikatorer for den økonomiske frihed og overholdelsen af de grundlæggende menneskerettigheder og indikatorer for livskvaliteten i almindelighed.

Walter
Hr. formand, hr. kommissær, fru formand for Rådet, samhørighedspolitikken er en væsentlig bestanddel af EU. Vi kan ikke konstatere nogen fremskridt med hensyn til en sammenvoksning af EU, hvis solidaritet ikke spiller ind. Vi ved alle, at de stærke og rige skal hjælpe de fattige eller dem, der endnu ikke er så stærke eller befinder sig i indhentningsprocessen. Vi taler i dag om det, der er sket de seneste år, og naturligvis også om konklusionerne, som vi må drage for de kommende år.
I dag vil jeg se lidt nærmere på, hvordan det i øjeblikket helt konkret står til med vores samhørighedspolitik, det vil sige, hvordan vi bruger de penge, som vi har til rådighed til denne virkelig vigtige politik i EU. Tidligere havde vi indtil Agenda 2000 de heftigste diskussioner om, hvor mange penge der skal gives ud. Men når vi i dag ser på, hvordan gennemførelsen reelt foregår, tvivler vi dog meget på, om man griber det an på en seriøs måde.
Sidste år begyndte vi på en ny støtteperiode, og det vil sige, at det naturligvis ikke kan gå så hurtigt i begyndelsen, som når man befinder sig midt i et forløb, men alligevel må man påpege, at gennemførelsessatserne på de forskellige områder er elendige, det kan ikke siges anderledes! Vi har flere gange diskuteret det i Budgetudvalget, og det har Regionaludvalget også, og det vil vi fortsat gøre.
Når man ser på den aktuelle diskussion inden for rammerne af budgetforhandlingerne - og nu henvender jeg mig til Rådet - kan man se, at Rådet kun fastsætter 1% til nye forpligtelser for det kommende år, som så reelt også skal omsættes i betalinger. 1% af alt det, som vi forpligter os til, skal betales! Vi skaber en backlog, sådan som vi ofte havde tidligere. Bevillingerne tårner sig op, i stedet for at vi bruger dem til at yde hurtig hjælp, og hurtig hjælp er ensbetydende med god hjælp, fordi vi ønsker, at mange lande og regioner ikke længere skal have brug for hjælp, når udvidelsen kommer. De, der virkelig vil hjælpe dem med at komme videre, og som virkelig vil give plads til de nye lande, der ønsker at komme med, skal nu yde en hurtig og koncentreret hjælp, og det vil sige, at vi skal gå tilsvarende grundigt til værks her.
Jeg vil gerne opfordre Kommissionen - den har allerede stillet forslag - men også Rådet til at følge op med handling i stedet for ord, for samhørighed er kun godt, når den virkelig slår an hos folk, og helst så hurtigt som muligt!

Berend
Hr. formand, fru formand for Rådet, hr. kommissær, kære kolleger, først, hr. kommissær, vil jeg gerne takke Dem for Deres klare ord og for den dobbelte erkendelse, at De inden for rammerne af den økonomiske og sociale samhørighed både tager behørigt hensyn til de nye - tiltrædelseslandene - og de vedvarende vanskeligheder i de nuværende 15 medlemsstater i forskellige regioner. For det andet vil jeg også gerne takke for, at De endnu en gang har understreget, at der ikke er tabuer i denne diskussion! Vi har kun lige påbegyndt denne diskussion, men vi bør også gennemtænke alle revisionsmuligheder for strukturfonde i denne diskussion.
Den økonomiske og sociale samhørighed mellem 27 lande former sig nu engang anderledes end samhørigheden mellem 15 lande. Det er klart, at ulighederne i EU vil blive betydeligt større, når 12 nye lande tiltræder. På den ene side skal de nye medlemsstater prioriteres højt, mens de nuværende modtagerlande på den anden side ikke må nægtes en vis kontinuitet. Samtidig ved vi jo, at Samhørighedsfonden og strukturfondene altid kun er midlertidige foranstaltninger og ikke må ændres til regler. Alligevel må det ikke ske, at regioner efter 2006 af den grund mister deres mål 1-status, fordi der som følge af udvidelsen er sket en forbedring af deres relative situation, uden at der er opnået en selvforstærkende udvikling.
Jeg mener, at samhørighedspolitikken kun er troværdig, hvis vi tildeler finansielle bevillinger på baggrund af objektive kriterier, der er ens for alle, og hvor kriterier for national og regional velstand skal lægges til grund. Ved en kommende revision af den europæiske regionalpolitik skal der altså findes løsninger, og det er hensigten og formålet med den diskussionsproces, der begynder nu. Den ligestiller situationerne og tager hensyn til både de nye medlemsstater og mål 1-regionerne i de nuværende medlemsstater.

Izquierdo Collado
Hr. formand, hr. formand for Rådet, hr. kommissær, i forhold til det, som en kollega sagde, mener jeg, at tiden nu er inde til at tale om økonomisk og social samhørighed. Dette begreb vil forhåbentlig overskride de europæiske grænser og blive anvendt på andre regionale områder. På den måde ville vi sandsynligvis løse store konflikter.
Selv om det er sandt, at debatten finder sted på det rigtige tidspunkt, må jeg også erkende, at Rådets og Kommissionens svar efter min mening er utilfredsstillende. For det første kan jeg ikke tro, at man kan tale om økonomisk og social samhørighed uden at referere den mindste smule til det indre marked og alle EU's politikker. Vi er i øjeblikket i gang med at behandle det sjette rammeprogram, et program, som lige fra starten ikke opfylder de krav til sammenhæng, som traktaterne kræver. Økonomisk og social samhørighed skal indgå i alle politikker.
Hr. formand, hr. Barnier stillede Parlamentet nogle spørgsmål i sin rapport. Når vi har stillet Rådet de samme spørgsmål, har det erklæret, at det ikke er det rigtige tidspunkt at besvare dem på, men Parlamentet har ret til at stille Kommissionen og Rådet de spørgsmål for at kende deres holdning, før vi udarbejder vores betænkning. Jeg er dybt og inderligt uenig i især Rådets holdning og i mindre grad kommissærens, for jeg mener, at det er nødvendigt at få afklaret visse grundlæggende spørgsmål. Vi taler om, hvordan 2006-planen vil indvirke på de forskellige regioner i fremtiden. Hvis vi ikke gør det, vil vi hele tiden behandle den faktor teoretisk, og vi vil ikke iværksætte den reform, der er nødvendig for den økonomiske og sociale samhørighed i Europa, fordi vi hele tiden vil tale forbi hinanden: Nogle ved at tale om, at Samhørighedsfonden bør afskaffes, andre ved at sige, at visse regioner bør trækkes ud af den. Den begrebsforvirring vil gøre det umuligt at komme til bunds i analysen af spørgsmålet.

Mastorakis
Hr. formand, mine damer og herrer, som vi alle ved, har EU valgt at betragte regionernes sociale og økonomiske samhørighed som selve kvintessensen af dets eksistens og har kvantificeret målet ved at fastsætte tallet 75% af gennemsnitsindkomsten pr. indbygger i de 15 medlemsstater som minimumsgrænsen for den ønskede samhørighed.
Samtidig beslutter EU, helt korrekt, at optage nye medlemmer med en bevisligt lav indkomst pr. indbygger. Er det logisk og moralsk korrekt og således også helt acceptabelt, at opfyldelsen af det andet mål sker på bekostning af det første, eftersom udvidelsen vil betyde en væsentligt mindre ny gennemsnitsindkomst pr. indbygger? Heldigvis har alle i det mindste forstået, at samhørighedspolitikken ikke bare kan fortsætte unuanceret med de 75%, og derfor foreslås og drøftes der forskellige scenarier, som måske kan give nogle løsninger, men ikke en retfærdig løsning. Jeg mener imidlertid helt klart, at det er hensigtsmæssigt, at det første mål bevares, som det er, også for det udvidede EU, således at alle medlemmer, nye som gamle, skal ligge over 75% af gennemsnitsindkomsten pr. indbygger i de nuværende 15 medlemsstater. Det ville være konsekvensen.
Naturligvis vil denne udvidelse kræve flere penge, end der tilsyneladende er til rådighed. Derfor bør de nye omstændigheder betragtes i det virkelige perspektiv af dem, som skal betragte dem, de bør betragtes med et åbent sind, omkostningseffektiviteten af en tilpasset, modig regionalpolitik bør betragtes langsigtet, og man bør ikke skuffe regioner, som fortsat vil have brug for Europas hjælp, det Europa, som de har forestillet sig og troet på. Vi må forstå det, som en af det antikke Grækenlands store mænd, Demosthenes, sagde på oldgræsk: "Der er brug for penge, uden dem kan man ikke gøre noget af det, vi må gøre ...". Og hvis de relevante afgørelser allerede er truffet, er de vel truffet for at kunne laves om, hvis det bliver nødvendigt.

Darras
Hr. formand, fru formand for Rådet, hr. kommissær, kære kolleger, som de herrer Marques og Nogueira Román har understreget det i deres respektive betænkninger, er Samhørighedsfonden og strukturfondene af afgørende vigtighed for udviklingen af størstedelen af Unionens regioner både med hensyn til infrastruktur og social integration. Men på trods af budgetbevillingerne står de europæiske regioner langtfra lige stærkt over for udviklingen, og min kollega Fruteau er meget bekymret for de mest perifere områder. De må derfor forstå, at udvidelsesperspektiverne får mig til at frygte, at EU udelukkende har rettet blikket mod øst, hvilket ville være yderst uheldigt for en lang række af de europæiske regioner, der for øjeblikket modtager støtte.
Forstå mig ret. Jeg sætter ikke spørgsmålstegn ved udvidelsens berettigelse. Den er en konsolidering af freden på vores kontinent, hvilket i disse svære tider er et nobelt og skrøbeligt mål. Jeg mener derimod, at man skal overveje betingelserne for, at den bliver en succes. Jeg er enig med dem, der mener, at en vellykket udvidelse er betinget af en styrkelse af samhørigheden. Men denne samhørighed har en pris, som ikke skal betales af Unionens fattigste lande.
Hr. kommissær, helt konkret vil jeg gerne have foretaget en omhyggelig revidering af kriterierne for støtteberettigelse under mål 1 og 2, så den enes fattigdom ikke er ensbetydende med den andens bristede forhåbninger og forarmelse. Udvidelsen er en kæmpe udfordring. Det handler om solidaritet. Den bliver ikke vellykket, medmindre den er forstået og accepteret. Det må vi ikke glemme.

Pittella
Hr. formand, de udtalelser, vi hørte - både Rådets og kommissær Barniers - og alle vores kollegers indlæg bekræftede tydeligt, at samhørighedspolitikkerne stadig er en af de grundlæggende søjler i EU's politikker, og at udvidelsen ikke alene kræver en gentagelse af disse politikker, men også en styrkelse af dem.
Efter min mening ligger vanskelighederne dog i andre spørgsmål, og dem vil jeg gerne nævne et par stykker af. For det første skal vi spørge os selv, om de instrumenter, vi i de senere år har brugt til styringen af nogle stadig mere forskelligartede skævheder, stadig er aktuelle. Kan generelle indikatorer som BNP eller skematiske procentsatser som de 75% blive ved med at være de eneste parametre for medtagelsen og klassificeringen? Bør man stadigvæk anvende den falske lighedsmodel, ud fra hvilken man træffer de samme foranstaltninger for regioner og situationer, som kun er ens rent statistisk?
For det andet skal vi spørge os selv, om nøgleprincipperne subsidiaritet og additionalitet betyder det samme i dag, som de gjorde for 20 år siden, da EU's institutioner var tilrettelagt på en anden måde. Er det virkelig så umuligt og virkelighedsfjernt med det forslag, som den tidligere italienske ministerpræsident Giuliano Amato stillede for et par dage siden om en gennemgribende innovation, hvor Europa-Kommissionen får beføjelse til at træffe beslutning om de store strategiske investeringer, og udviklingsaktionerne decentraliseres på det territorielle plan?
Jeg håber virkelig, at vi er modige nok til også at tage disse spørgsmål op i de kommende måneders debat.

Lage
Hr. formand, kære kolleger, hr. kommissær, samhørigheden er en afgørende bestanddel af EU. Der kan således ikke være politisk samhørighed uden økonomisk og social samhørighed, hvad visse føderalister end måtte mene. Omvendt kan der heller ikke være økonomisk og social samhørighed uden politisk samhørighed, hvor meget det end mishager visse suverænister. Samhørighedspolitikken, der har spillet en vigtig rolle i de senere år, vil komme til at spille en endnu vigtigere rolle som følge af udvidelsen. Samhørighedspolitikken er ligefrem en forudsætning for udvidelsens succes. Det er indlysende! Der er imidlertid det paradoksale ved udvidelsen, hr. formand, at den, samtidig med at den gør EU fattigere i indkomst pr. indbygger, gør alle de i øjeblikket ringere stillede lande rigere, som om der var tale om den rene talmagi. Det er et problem. Det, som mit eget land, Portugal, ligesom de andre samhørighedslande ikke kan acceptere, er, at udvidelsen presser dem ud af samhørighedspolitikken på grund af en statistisk mekanik, der automatisk bringer dem op over den fatale grænse på 75%.
Med dette sagt tror jeg, at den fremtidige samhørighedspolitik må følge disse principper:
For det første må der afsættes yderligere budgetmidler til samhørighed. Man kan ikke komme uden om dette spørgsmål, uanset hvad hr. Walter har sagt.
For det andet må det sikres, at de i øjeblikket ringest stillede regioner og lande ikke skades, og at der findes en retfærdig formel, så de fortsat kan modtage støtte i samme omfang som i dag.
For det tredje skal der ske en omfattende reform af den fælles landbrugspolitik og øget beskyttelse af landdistrikterne.
For det fjerde må der fastlægges og gennemføres en udviklingsstrategi for EU, der udtynder de nuværende centrale byområder, som er for tætte og koncentrerede, til fordel for EU som helhed.

Neyts-Uyttebroeck
Hr. formand, hr. kommissær, kære kolleger, denne debat var i høj grad en undersøgende og orienterende diskussion om den fremtidige udvikling af struktur- og samhørighedspolitikken, sådan som De ønsker den. Jeg har lyttet meget opmærksomt. Vi tager naturligvis højde for de bemærkninger, De er fremkommet med, men hr. formand, hr. kommissær, kære kolleger, jeg vil gerne nøjes med denne meget korte reaktion.

Barnier
Hr. formand, ligesom fru minister Neyts-Uyttebroeck har også jeg lyttet meget opmærksomt til de bemærkninger, De er kommet med, hvilket ikke kan komme som nogen overraskelse. Som jeg sagde for et øjeblik siden, havde jeg selv på dette stadium, i debattens indledende fase, håbet på megen ærlighed, kritik og mange forslag.
Jeg vil dog gerne have lov til at sige, at jeg blev stødt over de bemærkninger, hr. Simpson kom med for et øjeblik siden. De er efter min mening ganske uretfærdige. Også hr. Izquierdo Collado udviste tegn på utålmodighed, dog på en anden måde, men jeg vil alligevel gerne have, at De er retfærdig over for Kommissionen. Eftersom hr. Simpson var så venlig at minde om et foregangstilfælde ved at citere navnet på en kvinde, som er en god ven, og for hvem jeg har stor respekt, min forgænger, fru Wulf-Matthies, vil jeg gerne minde Dem om tidsplanen for den tidligere debat om Berlin-agendaen. Det forum, som indledte debatten om Berlin-agendaen, trådte sammen i 1996 med henblik på Det Europæiske Råd i 1999, som åbnede agendaen for 2000-2006. Tre år før! Hvis jeg havde fulgt den samme tidsplan, ville det ikke have været i januar 2001, men om to år, i 2003, at jeg havde indkaldt Dem for at indlede denne debat.
Kom ikke her i dag og sig, at Kommissionen ikke er tilstrækkeligt aggressiv, og at man forventer, at den fremlægger nogle forslag. Vi har indledt debatten to år før planlagt for at kunne gøre det uden tabuer, uden at afvente udvidelsen. Jeg vil gerne bede Dem om at være retfærdig over for Kommissionen. Når den tid kommer, når jeg har hørt Dem, når jeg har hørt Regionsudvalget, regionerne selv, medlemsstaterne, kan De regne med, at jeg vil udvise dristighed og aggressivitet, hvor det måtte være nødvendigt, og fremlægge en række slagkraftige forslag. Men forlang ikke, at jeg skal afslutte en debat i dag, der først lige er kommet i gang, to år før den ville være blevet indledt, hvis vi havde fulgt de sædvanlige procedurer. Jeg har ikke holdt kortene ind til kroppen. Jeg har spillet med åbne kort over for Europa-Parlamentet, og jeg finder det ganske uretfærdigt, at De kommer her og bebrejder mig det i dag.
Når det er sagt, vil jeg gerne sige til hr. formand Hatzidakis, fru Schroedter, hr. Duin, hr. Gasòliba i Böhm og hr. Markov, der i deres indlæg, hvis jeg har hørt rigtigt, mere påpegede den aktuelle forvaltning, at jeg er enig i mange af deres bemærkninger og deres opfordringer til en bedre anvendelse af bevillingerne, overholdelse af forpligtelserne og ønsket om et ægte partnerskab i regionerne. Og sammen med Generaldirektoratets medarbejdere er jeg ekstremt opmærksom på, at disse ord, som holder sig inden for rammerne - partnerskab, god anvendelse af bevillingerne, stringens, lighed og endnu andre - skal blive omdannet til virkelighed.
Hr. formand Hatzidakis, jeg skal om et par dage holde en tale for Deres udvalg med henblik på at gøre status over perioden 1994-1999 og anvendelsen af bevillingerne, som jeg nu håber er endeligt afsluttet for denne periode, hvor der stadig var nogle hængepartier fra før 1994. Jeg skal endvidere tale om opfyldelsen af forpligtelserne og den første anvendelse af bevillingerne i den aktuelle periode. Jeg skal komme med en meget klar og objektiv redegørelse for Udvalget om Regionalpolitik.
Hr. Markov understregede igen problemet med grænseområderne. Hr. Markov, jeg indrømmer, at vores svar, som vi har udarbejdet i samarbejde med hr. Verheugen, ikke er helt tilfredsstillende med hensyn til grænseområdeproblematikken, men her må De igen ikke bede mig om mere, end jeg kan give på nuværende tidspunkt, for vi arbejder inden for den ramme, som De kender, og som De har godkendt, nemlig Berlin-rammen. Jeg har en økonomisk ramme, og jeg kan ikke bryde ud af denne ramme. Jeg benytter mig af al den fleksibilitets- og manøvrefrihed, jeg har til rådighed, men frem til 2006 er jeg bundet af Berlin-rammen, og den kan jeg ikke træde ud af.
Hr. Pohjamo har som flere andre nævnt finansieringen af udvidelsen. Det er ikke Kommissionen, der tager disse beslutninger, hr. Pohjamo. Det er Rådet, Rådet i dets sammensætning af stats- og regeringschefer i 2006, som tager beslutningerne ud fra de forslag, vi kommer med, og jeg vil i denne forbindelse gerne sige, sådan som jeg kunne have sagt det lidt senere til hr. Nogueira Román, hr. Walter, hr. Mastorakis og hr. Pittella, der talte om målet og Unionens værdier, som finder sammen i denne samhørighedspolitik, til Dem vil jeg gerne sige, mine damer og herrer, at vi i 2006 vil tage nogle gode økonomiske beslutninger, hvis vi forinden får en ærlig og god politisk debat, og naturligvis hvis Kommissionen i forbindelse med denne debat og ved debattens afslutning fremlægger en række modige og slagkraftige forslag, sådan som det er dens rolle. De kan regne med mig, fru Diamantopoulou og hr. Fischler, når det gælder om at fremsætte holdninger og fremlægge forslag, der viderefører samhørighedspolitikken, samtidig med at de ændrer den, reformerer den. Men lad mig sige, at jeg har brug for en ærlig politisk debat nu, hvis denne udfordring skal få et lykkeligt udfald i 2004 eller 2005. Jeg har brug for, at De her, i Deres lande, når De taler med folk, giver udtryk for denne regionalpolitiks nytte, nødvendighed og resultater. Hvis ikke vi gør det, ja, så må man frygte de endelige økonomiske beslutninger. Jeg vil derfor gerne opfordre Dem til at deltage i denne debat i Deres politiske grupper, til at diskutere indbyrdes, lande og regioner imellem, og reagere på Kommissionens første udkast samt selv komme med forslag.
Fru Raschhofer, De sagde, at der skulle gennemføres en række reformer. Jeg ved ikke, om vi har forstået hinanden ret, men det er netop formålet med denne debat, og jeg forventer, at den vil udmønte sig i nogle udkast til reformerne. Fru Raschhofer anvendte et ord, som jeg ikke kan lade gå upåagtet hen, for man skal vælge sine ord med omhu. Hun talte om svig. Jeg er selv ekstremt stringent. Ja, jeg er endda ganske ubarmhjertig, når det drejer sig om dette spørgsmål om stringens i forbindelse med forvaltningen af strukturfondene. Det er muligt, at der er fejl. Det er muligt, at der er forsinkelser. Der er af og til nogle uregelmæssigheder. Jeg har imidlertid hverken i rapporterne fra Revisionsretten eller betænkningen fra Parlamentets Budgetkontroludvalg set ret mange eksempler på svig i forbindelse med strukturfondenes forvaltning. Og hvis der er fejl, forsinkelser og uregelmæssigheder, eliminerer vi dem løbende med udgangspunkt i den holdning, jeg gav udtryk for.
Også hr. Jarzembowski er begyndt at deltage i denne debat, og det takker jeg ham for. For at undgå enhver misforståelse med hensyn til den fremtidige politiks territoriale dimension, hr. Jarzembowski, vil De i øvrigt se, at jeg i samhørighedsrapportens titel har anført "Europas enhed, befolkningernes solidaritet, områdernes forskellighed". Det er idéen, at man måske i den nye og kommende politik for mål 2, hvis der stadig er en politik for mål 2, hvilket jeg håber, i stedet for at lave en smule bureaukrati og områdeinddeling decentraliserer denne politik, men ud fra nogle europæiske prioriteter, som vi sammen udvælger. Og der kunne være et økonomisk instrument knyttet til hver af disse prioriteter, nogle økonomiske instrumenter knyttet til nogle mål, som De er med til at opstille: støtte områderne med varige naturlige handicap, støtte bypolitikken, støtte det grænseoverskridende samarbejde. Det var blot nogle eksempler på territoriale mål. Man kunne også finde tematiske mål som f.eks. informationssamfundet.
Hr. Korakas, De opfordrede også til en større grad af tillid og regionalisering. Det er jeg enig i. Jeg vil i 2004 komme med forslag i den nye agenda om en større grad af simplificering, regionalisering, men for mig er det vigtigste, at man ikke trævler denne samhørighedspolitik op eller sløjfer den, for den er en af de store, en af de stærkeste fællesskabspolitikker og er i centrum for solidariteten i Europa.
Hr. Berend er som flere andre kommet med en kritik, som jeg accepterer eller forstår, om det nuværende kriterium om BNP pr. indbygger. Jeg er åben over for forslag, men jeg vil sige, at dette kriterium hidtil for mig har været det mest retfærdige, det mest objektive. Samtlige medlemsstater accepterer det. Vi har pålidelige statistikker med de instrumenter, vi får stillet til rådighed, og før vi laver ændringer, skal vi tænke os godt om for at blive ved med at være lige så retfærdige og objektive, som vi er det med dette kriterium om BNP pr. indbygger.
Fru Darras, lad mig sige det helt klart, når den tid kommer, vil jeg foreslå en regional- og samhørighedspolitik, der omhandler samtlige Unionens medlemsstater, men og som naturligvis er koncentreret om de fattigste områder, de fattigste lande, sådan som vi har gjort det i dag, for det er dét, samhørighed drejer sig om. Den har i øvrigt til formål, at man træder ud af den, når problemerne er løst. Jeg har dog slet ikke i sinde at indføre en politik, der ignorerer de andre områder, som har færre problemer, men som stadig har specifikke projekter og problemer og af og til områder ramt af fattigdom. Når den tid kommer, vil jeg derfor foreslå en politik, der med forskellig intensitet alt efter udviklingsniveau vedrører alle Europas regioner og lande. På samme tid vil jeg bestræbe mig på - og her svarer jeg hr. Lage - at behandle alle regioner lige, bl.a. for at undgå, hr. Lage, den mekaniske effekt, som jeg selv har påpeget i samhørighedsrapporten, og den statistiske effekt, der, hvis den blev gennemført pludseligt, kunne straffe de nuværende regioner i EU.

Izquierdo Collado
Hr. formand, jeg har en lille personlig bemærkning som følge af kommissærens kommentar, som jeg finder upassende, og især for ham, en kommissær, der normalt behandler Parlamentet og de enkelte medlemmer fortræffeligt. Måske er der tale om en misforståelse.
Det eneste, jeg har gjort, hr. kommissær, er at spørge Dem om det samme, som De har spurgt Parlamentet om. De kan ikke sige, at jeg er utålmodig af den grund. I den anden rapport om samhørigheden fra januar spørger De Parlamentet, hvilket af de fire kriterier det mener, vi bør vælge. Parlamentet spørger Rådet og Kommissionen om det samme.
For det andet, hr. kommissær, spiller udvidelsen ind. Vi taler om et andet tidspunkt og en anden tid. Jeg ønsker derfor, at De skal vide, at alle mine ord er sagt i en konstruktiv ånd, at kampen for samhørighed i Parlamentet ikke er noget nyt, men har varet i mange år.

Jarzembowski
Hr. formand, det går ikke an, at alle igen begynder på en ny diskussion, når taletiden er udløbet, og kommissæren har talt. Jeg vil gerne bede om, at det bliver stoppet fremover, for ellers ville jeg da også gerne tale to minutter mere. Jeg kan i hvert fald kun sige, at kommissæren har besvaret alle vores spørgsmål rigtig godt, og at vi skylder ham en stor tak!

Formanden
Forhandlingen er afsluttet.

Samhørighedsfonden (1999) - Strukturfondene (1999)
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er forhandling under ét om følgende betænkninger:
A5-0248/2001 af Marques for Udvalget om Regionalpolitik, Transport og Turisme om Kommissionens årsrapport for Samhørighedsfonden 1999 (KOM(2000) 822 - C5-0109/2001 - 2001/2058(COS));
A5-0247/2001 af Nogueira Román for Udvalget om Regionalpolitik, Transport og Turisme om Kommissionens ellevte årsberetning om Strukturfondene (1999) (KOM(2000) 698 - C5-0108/2001 - 2001/2057(COS)).

Marques
Hr. formand, kære kolleger, Kommissionens årsrapport for Samhørighedsfonden 1999 viser, at denne fond ligesom i årene forud indfrier de umiddelbare mål, som den blev oprettet for, nemlig at forsyne de såkaldte samhørighedslande, Portugal, Spanien, Grækenland og Irland, med den nødvendige økonomiske infrastruktur inden for miljø og transport. På disse to områder har Samhørighedsfonden eksempelvis været afgørende for, at der er blevet skabt infrastruktur af særdeles stor betydning for udviklingen af min egen region, hvor den alene i 1999 finansierede udvidelsen af Madeiras lufthavn og et vigtigt anlæg for behandling af fast affald.
Vi har dog også andre grunde til at glæde os over Samhørighedsfondens aktivitet i 1999. Det forholder sig nemlig sådan, at projekternes fysiske og finansielle gennemførelse, fordelingen af betalingsbevillingerne mellem miljø og transport, gennemførelsen af fællesskabslovgivningen på miljøområdet og fordelingen af midlerne på de forskellige modtagerlande stadig overholder reglerne for fondens virksomhed. Derudover er der i 1999 ikke blevet konstateret nogen tilfælde af svig eller dobbeltfinansiering mellem Samhørighedsfonden og andre fællesskabskilder. Netop fordi alt er gået normalt for sig i 1999, fordi dette er det sidste år i aktivitetsperioden 1993-1999, og fordi Kommissionens årsrapport indeholder en oversigt over udviklingen i denne periode, synes det mig vigtigere at lade mit indlæg omhandle Samhørighedsfondens bidrag til virkeliggørelsen af det princip om økonomisk og social samhørighed, som den er det grundlæggende instrument for.
Hvad angår dette solidaritetsprincip, som er en helt væsentlig bestanddel af det europiske projekt, bør det dog siges, at det har kendt bedre dage, navnlig i form af de to fordoblinger af strukturpolitikkens finansielle ressourcer i 1986 og 1992, der skulle gøre det muligt for samhørighedslandene at blive bedre integreret i den dynamik, som det store, indre marked og Den Økonomiske og Monetære Union skaber.
Men i juni 1999, da stats- og regeringscheferne på topmødet i Berlin skulle træffe beslutning om strukturfondene for perioden 2000-2006 under den såkaldte Agenda 2000, var der ikke flere fordoblinger. Der var tværtom en mærkbar reduktion. Det var det topmøde, hvor den nationale egoisme trådte i stedet for en fælles vilje til det mere samhørige og afbalancerede Europa, der i Jacques Delors og Helmut Kohl havde sine utrættelige fortalere.
Men nu, hr. formand og kære kolleger, gør den forestående udvidelse og behovet for at bekæmpe de enorme regionale ubalancer, der følger heraf, det bydende nødvendigt at give den økonomiske og sociale samhørighedspolitik nyt liv. Vi er sikre på, at Kommissionen og hr. kommissær Barnier i særdeleshed vil kunne magte denne udfordring, og vi mener, at den økonomiske og sociale samhørighedspolitik må have nyt liv ikke blot til gavn for de lande, som nok snart træder ind i EU, men også for den indsats, der også efter udvidelsen må gøres over for det samhørighedsunderskud, der gælder mellem de nuværende 15 lande, og som jo ikke uden videre forsvinder. De regionale asymmetrier inden for det nuværende EU kan tværtimod blive større som følge af den dynamik, som udvidelsesprocessen vil afstedkomme for navnlig forholdet mellem centrum og periferi. Med andre ord kan lande som f.eks. Portugal risikere at blive endnu mere perifere og det nuværende centrum (London, Paris osv.) yderligere styrket i sin centrale position, fordi det bliver centrum for et økonomisk integreret Europa fra vest og næsten helt til dets østlige grænse. Det er vigtigt, at vi er klar over, at for store regionale ubalancer udgør en økonomisk og politisk trussel for EU. En økonomisk trussel, fordi hele EU vil lide tab, hvis vi ikke til fulde og mere effektivt formår at udnytte de ringest stillede regioners ressourcer, og en politisk trussel, fordi EU ikke kommer til at fungere, hvis det hviler på skrigende sociale eller regionale uligheder. Enten bliver det fælles Europa samhørigt, eller også bliver det ikke til noget. At det fælles Europa slet ikke bliver til noget, er den store risiko, hvis den helt uacceptable idé om at renationalisere samhørighedspolitikken føres ud i livet.
Vi mener derfor, at Maastricht-traktatens oprettelse af Samhørighedsfonden helt og fuldt har vist sin berettigelse. Dette fremgår også af vurderingen af Samhørighedsfondens aktiviteter i perioden 1994-1999. Vi kan således slå fast, at Samhørighedsfonden har været en vigtig reel konvergensfaktor, ligesom den har fungeret som et stærkt incitament for modtagerlandene til at opfylde de nominelle konvergenskriterier, der blev fastsat i Maastricht. Vi må følgelig vende os imod ethvert forsøg på at afskaffe Samhørighedsfonden. Vi må derudover tage ved lære af denne første aktivitetsperiode for at gøre Samhørighedsfonden endnu bedre.

Nogueira Román
Hr. formand, hr. kommissær, de data, der fremgår af Kommissionens ellevte årsberetning om strukturfondene - og som bekræftes af den anden årsrapport om Samhørighedsfonden - viser, at de store sociale og regionale forskelle, der fandtes før 1994, trods den store budgetindsats i perioden 1994-1999 fortsat gør sig gældende. De oprindelige store regionale forskelle eksisterer stadig eller er blevet endnu større, således som det ses af det forhold, at gennemsnitsindkomsten pr. indbygger for de 10% af befolkningen, der bor i EU's mest velhavende regioner, vedvarende er 2,6 gange højere end indkomsten for de 10% af befolkningen, som bor i de mindst udviklede regioner, og at det ikke engang er lykkedes at rette op på de regionale skævheder i medlemsstater med mål 1-områder som Italien, Spanien og Grækenland. I modsætning hertil står det område, der strækker sig fra London til Paris og Hamburg, en stor central region, der, selv om den kun omfatter en syvendedel af EU's areal, rummer en tredjedel af befolkningen og har næsten halvdelen af produktionen, med en by- og beskæftigelsesmæssig koncentration, der bringer selve EU's bæredygtige udvikling i fare.
Desværre tyder intet på, at denne tendens vil vende i de kommende år. De budgetoverslag, der er vedtaget under Agenda 2000 for den nuværende periode, er meget restriktive, således at de 0,46% af EU's BNP, der i 1999 gik til samhørighedspolitikken, ikke når op over 0,31% i 2006, men i stedet nedsættes til beløbet fra 1994. Disse tal er overordentlig bekymrende, og man skal blot se på erfaringerne med den tyske genforening for at forstå, at hvis vi ikke gør, hvad vi kan for at forbedre situationen, bliver dette problem kun endnu værre efter udvidelsen med de nye medlemsstater.
Når vi taler om disse forhold, skal vi gøre os klart, at det ikke blot drejer sig "endnu et" af EU's mange problemfelter. Nej, det er et helt fundamentalt problem, eftersom selve meningen med EU i meget vid udstrækning netop afhænger af, om samhørighedspolitikken lykkes eller ikke, og dét både med hensyn til de mål 1-områder i det nuværende EU, der har brug for sådan en politik, og de nye medlemsstater, der får brug for budgetfonde af ikke blot supplerende karakter. Hvis vi ikke træffer en sådan beslutning, får vi det uacceptable paradoks, at den nødvendige samhørighedspolitik over for de nye medlemsstater bliver betalt med penge fra det budget, der i dag går til Unionens mindst udviklede lande.
Kære kolleger, vi bør ikke tillade, at EU bevæger sig baglæns i den regionale og sociale udviklingspolitik. Det fælles Europa ville ikke være det, som det er, hvis det opgav samhørighedspolitikken. Det ville være hyklerisk og uansvarligt at ønske det ene, men samtidig nægte at bevilge de økonomiske midler, der skal muliggøre det andet. Jeg mener derfor, at vi ikke bør tøve med at træffe en beslutning, der sikrer, at Unionens budget øges med klart mere end 1,27% af EU's BNP for den næste programmeringsperiode.

Kratsa-Tsagaropoulou
Hr. formand, Udvalget om Kvinders Rettigheder ser det som et vigtigt element, at Europa-Kommissionen i sin beretning beskriver aktiviteter til fordel for lige muligheder for mænd og kvinder som et gennemgående tema i beretningen.
Det er et initiativ med både et politisk og et symbolsk indhold. Beretningen fremhæver, at ligestilling af kvinder og mænd er en uundværlig dimension af vores bestræbelser på at skabe økonomisk udvikling med social og regional samhørighed. Vores udvalg beklager dog, at denne fremstilling er af beskrivende art og ikke indeholder præcise oplysninger, som gør det muligt at vurdere såvel kvinders adgang til strukturfondene som fællesskabsinitiativernes effekt på bestræbelserne for at fremme lige muligheder.
I henhold til den nye forordning, der er gældende for programmeringsperioden 2000-2006, er integrationen af princippet om lige muligheder for de to køn et fast mål, og medlemsstaterne skal foretage en forudgående evaluering af programmerne set på baggrund af ligestilling af kvinder og mænd. Dette sker via indikatorer og statistikker. Og i denne anledning må vi understrege, at indikatorerne og statistikkerne bør være nøje opdelt på køn. Dette er også et fast krav fra Europa-Parlamentet.
Vi bør endvidere understrege vores krav om, at Europa-Kommissionen sørger for, at der tages behørigt hensyn til ligestillingsprincippet, og at der føres statistikker, ikke kun i forbindelse med planlægningen, men under hele opfølgningen og under strukturfondenes indsats for at øge antallet af kvinder i beskæftigelse, sikre kvaliteten og bæredygtigheden af de nye arbejdspladser og oprette infrastrukturer, som kan skabe balance mellem arbejdsliv og familieliv.
Endelig vil vi gerne fremhæve betydningen af Europa-Kommissionens og medlemsstaternes koordinerede indsats for at informere de regionale instanser og alle, som er berettigede til at få hjælp, om de muligheder, som ligestillingspolitikken giver via strukturfondene.

Berend
Hr. formand, kære kolleger, hr. kommissær, formålet med årsberetninger er at foretage analyser for en begrænset periode og drage konklusioner. Denne ellevte årsberetning om strukturfondene er relateret til et år, der bestemt er af særlig betydning for samhørighedspolitikkens udvikling i Unionen. Min gruppe er enig med ordføreren i nogle af de foreslåede foranstaltninger og forbedringsmuligheder, kort sagt det, der vedrører gennemførelsen af strukturfonde, fremskyndelsen af afviklingen af bevilgede foranstaltninger, den reelle koncentration af strukturfondsmidler i underudviklede områder eller en forbedring af kontrol på stedet, i betragtning af at omfanget af svig stadig er ret højt.
Men vi vil også gerne komme med nogle kritiske bemærkninger og påpege, at der er nogle af ordførerens analyser og konklusioner, som vi ikke støtter, som f.eks. den for negative vurdering af strukturfondenes resultater i planlægningsperioden, fejltagelsen af formålet med regionalpolitikken, nemlig en tilpasning af levevilkårene, der angiveligt kun delvist er opnået. Hr. ordfører, jeg mener, De opfatter den europæiske strukturpolitik forkert, fordi De udelukkende fokuserer på at reducere ulighederne, og jeg mener også, at De i stor udstrækning har opnået det. Imidlertid vil der altid være en uoverensstemmelse mellem levevilkårene i de rige og fattige regioner i EU, ja, selv inden for en medlemsstat. Det er jo urealistisk drømmeri at forvente en tilpasning af strukturpolitikken! Her bør vi jo ikke forveksle realiteter med ønsketænkning.
For det andet har jeg også en kritisk bemærkning, for selv om 1999 havde en særlig betydning, er den ellevte beretning en årsberetning og ikke et indkøbskatalog, hvor alle Unionens problemer i fortid, nutid og fremtid igen skal oprulles. Hvis beretninger skal have en effekt, må de fokusere på nogle hovedpunkter, det ved vi jo som parlamentsmedlemmer med mange års erfaring. Men det gør denne betænkning lige præcis ikke! Som allerede nævnt må ordførerens konklusion ikke være forkert, men meget i denne beretning hører faktisk ikke hjemme her! Derfor mener vi, at nogle af punkterne i denne beretning skal ændres på plenarforsamlingen.

Pittella
Hr. formand, hr. kommissær, kære kolleger, de betænkninger, vi drøfter, bekræfter visse bekymrende aspekter med hensyn til strukturfondenes gennemførelse i perioden 1993-1999, men desværre også i den nye programmeringsperiode, som afsluttes i 2006. Det gælder først og fremmest de betydelige ressourcer, der ikke blev brugt i tidsrummet 1993-1999, og som kan anvendes inden den 31. december i år. Efter min mening er det rimeligt og vigtigt at komme med en kraftig advarsel godt to måneder inden fristens udløb. Det er nødvendigt med engagement, men i stedet er der regioner og stater, som på en uansvarlig måde negligerer den overhængende fare for at miste disse fonde. Desuden er det - om man så må sige - hensigtsmæssigt at tage ved lære af de fejltagelser og forsinkelser, der fandt sted i perioden 1993-1999, så man ikke gentager dem. Hr. Mastorakis brugte et græsk citat, og jeg vil gerne bruge et latinsk: Errare humanum est, perseverare autem diabolicum. Det er en kendt sætning, men det lader til, at mange glemmer den. Årsoplysningerne for 2000, som kommissær Barnier kender, beroliger os ikke. Selv om kommissæren netop har gjort en kraftig indsats, bliver de nyskabelser, som reformen af strukturfondene indeholder, gennemført langsomt og med besvær.
Parlamentet skal også benytte sig af denne lejlighed til at slå fast, at det har ret og pligt til at gribe ind. Parlamentet, som er det direkte folkevalgte organ, må ikke forholde sig passivt, såfremt et vigtigt instrument for EU's udvikling og samhørighed ikke gennemføres til fulde. Derfor skal vi - nemlig Kommissionen, Parlamentet, Rådet og de regionale og lokale aktører - samarbejde om at sætte kraftigt skub i processen og målrette udgifterne til projekter, som gør områderne mere konkurrencedygtige, navnlig de områder, som er mest ugunstigt stillet, og som ikke er så langt fremme i deres udvikling.
Vi skal gøre det klart for alle, at udgifternes kvalitet og kvantitet, de forskellige måls rentabilitet og de forskellige støttemodtageres resultater er af afgørende betydning for, at vi kan fastlægge EU's fremtidige samhørighedsstrategi.

Ortuondo Larrea
Hr. formand, det første, der konstateres i årsrapporterne for 1999 om samhørighedspolitikken, er, at der er opnået nogle meget dårlige resultater. På de 11 og syv år, som disse fællesskabsfonde hver især har fungeret, er Spaniens, Grækenlands og Portugals gennemsnitlige indkomst pr. indbygger, som i 1988 var på 68%, steget til 79% af det europæiske gennemsnit i 1999. Den er altså steget med gennemsnitligt et procentpoint pr. år. Med det tempo skal der gå 21 år, før den svarer til gennemsnittet for hele EU.
Jeg tvivler alvorligt på den politiske vilje til at udligne forskellene, på Unionens regeringers ægte solidaritet. Og det siger jeg, fordi, som min kollega, hr. Nogueira, påpegede, midlerne til samhørighedspolitikken for syvåret 92-99 udgjorde 0,46% af BNP, hvorimod de, der går fra Agenda 2000 til 2006, kun udgør 0,31% af BNP. De reduceres altså med 15 procentpoint. Desuden er der nogle, som agter ikke at forøge deres bidrag og med disse reducerede beløb også at solidarisere sig med de nye øststater, som optages ved udvidelsen af EU.
Hr. formand, hvis vi virkelig tror på og går ind for lige muligheder, solidaritet og et ægte forenet Europa, må vi holde op med at være nærige og alle sammen give flere penge, især de rige til gavn for de mindre rige.

Poli Bortone
Hr. formand, det står hævet over enhver tvivl, at Samhørighedsfonden har spillet en vigtig rolle for udviklingen af de transeuropæiske net og for miljøindsatsen i de fire modtagerlande, og det bør uden tvivl også nævnes, at den har været en vigtig faktor for den økonomiske konvergens i EU. De resultater, man har nået, er dog ikke ensartede, og lidt senere vil det være hensigtsmæssigt at se nærmere på årsagen til denne uensartethed.
I virkeligheden er der paradoksalt nok stadig bureaukratiske problemer og kaotiske mekanismer, navnlig når det gælder udbetalingsfristerne og fondenes anvendelse. Dette er tilfældet med Samhørighedsfonden, hvor ingen af betalingsbevillingerne for 1999 er blevet brugt, og det er ligeledes tilfældet med strukturfondene, hvor man ikke har nået udgiftsmålsætningen på 100%, både fordi en stor del af midlerne først blev brugt ved programmeringsperiodens udløb og på grund af den langsomme udbetaling af de bevillinger, der var til rådighed, hvilket gjorde gennemførelsen af programmerne dyrere for de pågældende regioner.
Forsinkelserne bidrager bestemt ikke til den samlede forbedring af den socioøkonomiske situation og beskæftigelsessituationen i de berørte regioner. I den forbindelse er det vigtigt med en evaluering for begge fondenes vedkommende, og det skal ikke bare være en ex ante-evaluering, men også og ikke mindst en ex post-evaluering. En ex post-evaluering er ikke effektiv, hvis ikke den sker rettidigt, og med rettidigt mener jeg under planlægningen af de efterfølgende interventioner. Denne planlægning kan ikke nemlig ikke foretages på en rationel måde, såfremt man er nødt til at se bort fra den endelige evaluering af de tidligere programmer.
Det er i øvrigt nødvendigt med en evaluering for at sikre respekten for additionalitetsprincippet, og Revisionsretten har opstillet nogle meget præcise retningslinjer i den forbindelse, som man bør tage højde for.
Her skal det understreges, at det ville være hensigtsmæssigt, om Kommissionen kunne komme med en mere systematisk og samlet information om evalueringen af projekterne, en information, der i højere grad vedrører de socioøkonomiske aspekter, og som ikke udelukkende er regnskabsmæssig, så det fremgår, hvorvidt man har nået målsætningen om at reducere udviklingsforskellene mellem regionerne. Europa-Parlamentet skal have denne information i rette tid og ikke - sådan som det her var tilfældet med Samhørighedsfonden - med ca. to års forsinkelse, for det forhindrer os naturligvis i at rette op på manglerne i tide og tilrettelægge interventionerne på en ny måde. Denne operation er i endnu højere grad nødvendig i betragtning af den efterhånden nært forestående udvidelse.
Endelig er det - for at sige det meget kort - nødvendigt at give Parlamentet en mere aktiv rolle i evalueringen af interventionernes og de forfulgte måls effektivitet eller mangel på samme.

Van Dam
Hr. formand, hr. kommissær, Samhørighedsfonden har i de forløbne år utvivlsomt bidraget til forstærkningen af de mindre udviklede regioner i EU. Det betyder imidlertid ikke, at vi ikke skal overveje, om Samhørighedsfondens nuværende omfang er korrekt.
Den forestående tiltrædelse af en række nye medlemsstater er i den forbindelse kun et incitament. Det er godt, at hr. Marques angiver Samhørighedsfondens formål, middel og betingelse. Samhørighedsfonden er oprettet til at hjælpe medlemsstater med at opfylde samhørighedskriterierne med henblik på ØMU'en. Det er helt klart. Strukturfondene skal anvendes som støtte til andre formål.
Tiltrædelsen tvinger os til at evaluere og revidere strukturpolitikken, også Samhørighedsfonden. Efter min mening er det tilstrækkeligt med færre ændringer. Det er vigtigt, at fonden kun anvendes til sit formål. Så kan det eksisterende system også efter tiltrædelsen se endnu flere succesfulde år i møde.

Ripoll y Martínez de Bedoya
Hr. formand, hr. kommissær, kære ordførere, jeg vil kort i forbindelse med de betænkninger, vi diskuterer, og som vi tidligere har set, sige, at vi er i gang med en omfattende debat, der er vigtig for den fremtidige opbygning af Europa og også opbygningen af det udvidede Europa.
Det drejer sig om nogle fonde, der blev oprettet på et bestemt tidspunkt med nogle mål om en politik for økonomisk og social samhørighed. Denne politik har på den ene side været en stor succes, men på den anden side ser vi også, at skævhederne, som det fremgår af betænkningerne, stadig eksisterer. Betyder det, at den politik har slået fejl? Jeg ville snarere sige, at det betyder, at politikken ikke bare er vellykket for samhørighedslandene, for de fattigste regioner, som modtager betydelig støtte, men også for andre regioner i rige lande, som støtten trænger igennem til. Til sidst opstår der en ekspansiv bevægelse i hele Europa, og gennem strukturfondene og Samhørighedsfonden ender regioner i rigere lande med at modtage støtte, fordi de lande, der skaber teknologiske fremskridt, køber teknologi og foretager investeringer. Det er måske også årsagen til, at skævhederne stadig eksisterer efter den betydelige støtte og de store investeringer, der er foretaget gennem Samhørighedsfonden.
Nu står vi over for den problematik, som udvidelsen indebærer. Skal Samhørighedsfonden ændres? Vil de fattigste regioner ikke længere modtage støtte? Vil de stater, som hidtil har modtaget støtte, måtte give afkald på den til fordel for de nye stater, som indtræder? Det er efter min mening den store udfordring for kommissæren og for Parlamentet selv. Jeg mener, at de skal bibeholdes, at det er nødvendigt at være opfindsom og sikre, at midlerne fortsat når ud i alle regioner. Hvis det ikke bliver sådan, vil skævhederne ende med at blive større.
Vi skal gøre en indsats for, at ansøgerlandene også bliver økonomiske drivkræfter, som kan bidrage til, at politikken for økonomisk og social samhørighed fører til et meget mere retfærdigt og frit Europa. Vi har friske eksempler på, hvad fattigdom og fanatisme kan føre til.

Izquierdo Collado
Hr. formand, hr. kommissær, i Udvalget om Regionalpolitik sagde vi til hr. Nogueira, at vi ikke var enige i hans negative - eller i hvert fald overmåde kritiske - opfattelse af gennemførelsen af den økonomiske og sociale samhørighed.
Jeg vil vove at påstå, at den vurdering bør være positiv og mere til på grund af de glimrende resultater. Vi har nogle meget konkrete kommentarer til disse to rapporter om gennemførelsen af fondene i de år, de vedrører. Det er rigtigt, at oplysningerne er gode, først og fremmest fordi Parlamentets henstillinger er taget til efterretning. Ligevægten mellem investeringer i jernbaner, vejnet og miljø svarer nøjagtigt til Parlamentets henstilling. Der findes ingen rapport om svig ved gennemførelsen af disse fonde, og en række statistiske kriterier opfyldes.
Men vi er ikke Revisionsretten. Det, vi savner i disse rapporter, er en større fokusering på det kvalitative aspekt. Vi vil gerne vide, hvilken kvalitativ, økonomisk og politisk effekt disse investeringer har, i hvilket omfang regionernes metabolisme forandrer sig, i hvilket omfang regeringerne målretter investeringerne og foretager direkte produktive investeringer, som strukturpolitikken forlanger det. Det er det, vi savner i rapporterne om gennemførelsen af Samhørighedsfonden.
Og det gælder alle områder. Til næste år skal vi gennemgå rapporterne om gennemførelsen af strukturfondene og Samhørighedsfonden i 2000 og 2001. Resultaterne vil ikke være gode, men jeg vil ikke på forhånd fordømme dem, for hvis Kommissionen viser, at midlerne er blevet udnyttet godt, hvad angår programmeringen, vil det være et kvalitativt element, som Parlamentet bør tage i betragtning.

Esclopé
Hr. formand, hr. kommissær, denne ellevte årsrapport om strukturfondene ser ud til at være fuld af nyheder, selv om den er den sidste i programmeringsperioden 1994-1999. Vi bifalder allerførst den konstatering, som ordføreren, hr. Nogueira Román, har gjort, med hensyn til mangelen på kvantitativt analysearbejde og nøjagtig vurdering af disse fonde. Europa skal have egentlige tilbagemeldinger om de tildelte bevillinger. På den ene side for at kontrollere den konkrete gennemførelse af projekterne og den korrekte anvendelse af de offentlige midler, og på den anden side for at optimere de nye programmer.
Borgerne i min region kritiserer mig i øvrigt altid for de samme ting. Det er for kompliceret, for bureaukratisk, for langsomt. Jeg mener ikke, at vi privilegerer de små strukturelle projekter tilstrækkeligt, hvor enkelthed og hurtighed skal være nøgleordene for at tilgodese de konkrete behov på stedet.
Jeg kan ikke lade være med at sætte spørgsmålstegn ved den selvmodsigelse, det er, på den ene side at ville tilgodese beskæftigelsen, idet jeg bl.a. henviser til erklæringerne fra Det Europæiske Råd i Lissabon, og på den anden side at ville holde så stor afstand til de små og mellemstore virksomheders små projekter, da det jo er almindeligt kendt, at disse virksomheder er de største jobskabere. Det er et krav, at vi alle med Kommissionen i spidsen bestræber os på at være tættere på alle vores medborgere.
Endelig ønskede jeg at protestere imod en fremgangsmåde, som jeg personligt finder unormal og ubegrundet. Jeg taler om den mulige afpresning, som Kommissionen udøver - og jeg vejer mine ord - når den betinger tildelingen af bevillinger af, at Kommissionens miljøkrav overholdes. Jeg er helt enig i, at det i stigende grad er nødvendigt at respektere vores miljø, men jeg er imod dette pseudoøkologiske diktat. Efter min vurdering kunne der være tale om en sand fordrejning af målet med disse fonde, der jo burde have til formål at finansiere jobskabende og berigende projekter for at kæmpe mod den økonomiske ubalance mellem de forskellige regioner i Europa.
Eftersom den økonomiske samhørighed fortsat er utilfredsstillende, vil jeg slutte af med at sætte spørgsmålstegn ved det reelle underliggende ønske for strukturfonds- og samhørighedspolitikken: Har vi at gøre med et pressionsmiddel eller en egentlig økonomisk støtte? Spørgsmålet fortjener at blive stillet.

Barnier
Hr. formand, jeg vil gerne takke Dem, hr. Marques og hr. Nogueira Román, for Deres fremragende betænkninger samt alle talerne for deres bemærkninger.
Med hensyn til Marques-betænkningen vil jeg gerne sige, at den rapport, som vedrører 1999, rent faktisk er kommet lidt sent, i januar 2001. Dette skyldes, hr. ordfører, problemerne i forbindelse med omstruktureringen af vores Generaldirektorat. Jeg kan forsikre Dem om, at rapporten for regnskabsåret 2000 allerede er udarbejdet i sin endelige udgave og efter al sandsynlighed vil blive vedtaget af kommissærkollegiet i begyndelsen af oktober.
Fire hurtige oplysninger. For det første en globalt set komplet økonomisk gennemførelse for hele programmeringsperioden. Det er rigtigt, at betalingerne for 1999 ikke er blevet gennemført i deres helhed, men kun med en procentdel på 91,6% af de disponible betalingsbevillinger. Denne ufuldstændige anvendelse af bevillingerne skyldes i realiteten, at Kommissionen modtog et stort antal ansøgninger i december 1999. Men langt mere positivt er det, at der ikke er fundet et eneste eksempel på svig eller dobbeltfinansiering mellem Samhørighedsfonden og andre EU-finansieringskilder i 1999. Jeg har og vil fortsat orientere Parlamentet regelmæssigt om udviklingen i budgettets gennemførelse.
For det andet den balance, som jeg ligesom De ønsker, mellem transport- og miljøinvesteringerne.
For det tredje forstår og støtter jeg Deres ønske om, at Kommissionen skal afsætte flere ressourcer til kontrol på stedet. Her har vi igen været besværet af konsekvenserne med en omstrukturering af tjenestegrenene, herunder decentraliseringen af kontrolaktiviteterne. Vores Generaldirektorat har for fremtiden ansvaret for kontrol på stedet af Samhørighedsfondens interventioner, men også af alle de af strukturfondene samfinansierede tiltag.
For det fjerde, hr. Marques, har samordningen af Samhørighedsfonden og strukturfondene fået et nyt skub fremad med de nye bestemmelser for perioden 2000-2006 og herudover i Generaldirektoratet i kraft af en integreret forvaltning i de forskellige tjenestegrene, som følger Samhørighedsfonden og de øvrige strukturfonde.
Det var det, hr. formand, jeg - i telegramstil for at overholde Deres anbefaling - ville sige som et hurtigt svar på de fire punkter, jeg har påpeget i betænkningen fra Marques, som jeg gerne vil takke.
Med hensyn til Nogueira Román-betænkningen, hvis høje kvalitet jeg ligeledes takker for, vil jeg igen komme med fire bemærkninger. For det første med hensyn til fondenes gennemførelse i 1999. 99% af bevillingerne for perioden 1994-1999 blev afsat, 75% blev udbetalt. Det er efter min mening et overordnet set tilfredsstillende tal. Som De ved, mine damer og herrer, kan betalingerne på stedet i overensstemmelse med bestemmelserne finde sted frem til den 31. december i år. Betalingsbevillingerne vil blive gennemført i deres helhed, tror jeg, og jeg har i de seneste to år sammen med medlemsstaterne arbejdet på at sikre den bedst mulige anvendelse af bevillingerne. Dette arbejde var i øvrigt allerede blevet påbegyndt før min ankomst. Det er et ønske, som hr. Pittella ytrede for et øjeblik siden. Vi er dermed kommet ud over visse programmers startvanskeligheder, der blev konstateret i 1994 og 1995 for størstedelen af de nuværende aktioner. Denne forbedring af gennemførelsen gælder ligeledes EF-initiativerne, der ikke desto mindre udviste de største forsinkelser. Ordføreren påpeger ganske vist med rette, at de endnu ikke udbetalte bevillinger var høje ved udgangen af 1999. Dette kan i det væsentligste forklares med ophobningen af forpligtelser ved programmeringsperiodens afslutning, men jeg vil gerne understrege, at situationen har forbedret sig mærkbart i 2000, eftersom de manglende udbetalinger fra udgangen af 1999 er blevet reduceret med 47%. Med henblik på at give Parlamentet supplerende oplysninger herom har Kommissionen ved udgangen af juni 2001 udarbejdet en fuldstændig rapport om de unormale resterende udbetalinger for samtlige udgiftskategorier.
For det andet glæder ordføreren sig over, at det tværgående tema, der blev behandlet i 1999, var lighed for kvinder og mænd i strukturfondenes programmer. For så vidt angår den aktuelle periodes strukturfonde, kan jeg bekræfte, at ligheden mellem mænd og kvinder har været et af adgangskriterierne for de projekter, vi har modtaget fra medlemsstaterne, og De kan regne med, at Anna Diamantopoulou er meget opmærksom på dette emne, ligesom hr. Kratsa-Tsagaropoulou og fru Avilés Perea, hvilket jeg noterede mig for et øjeblik siden. Dog var medlemsstaterne ikke forpligtet til at udlevere oplysninger om kvindernes adgang til strukturfondene for perioden 1994-1999. Vi mangler derfor detaljerede oplysninger om disse emner for den pågældende programmeringsperiode.
For det tredje additionaliteten, som til gengæld er et uklart emne for ordføreren og af og til også for mig. Her kan jeg bekræfte, at Kommissionen har foretaget en grundig kontrol af overholdelsen af dette princip inden for rammerne af den forudgående vurdering af nye programmer for perioden 2000-2006. For så vidt angår den foregående periode, afslutter Kommissionen sin endelige kontrol af additionaliteten ved udgangen af 2002, og jeg er enig i Deres holdning om, at sanktionerne burde skærpes i tilfælde af medlemsstaternes manglende overholdelse af additionalitetsprincippet. Mine damer og herrer, som De ved, er der ikke medtaget sådanne sanktioner i fondsbestemmelserne for perioden 2000-2006. Det modsatte den lovgivende magt, primært Rådet, sig i forbindelse med bestemmelsernes vedtagelse. Vi har imidlertid en række foranstaltninger til rådighed i de tilfælde, hvor additionaliteten ikke kontrolleres, og jeg vil om nødvendigt iværksætte disse foranstaltninger i samråd med mine kolleger.
Med hensyn til vurdering og kontrol er den forudgående midtvejsvurdering og den efterfølgende vurdering, som De ved, blevet fuldstændig integreret i programmeringscyklussen for den nye periode 2000-2006. Kommissionen har netop offentliggjort den efterfølgende vurdering af mål 1 og 2 for perioden 1994-1999 samt de tematiske vurderinger af informationssamfundet, den varige udvikling og de små og mellemstore virksomheder. Disse vurderinger vil ligesom midtvejsvurderingerne, der gennemføres i 2003, besvare de endnu ubesvarede spørgsmål, og jeg vil naturligvis viderebringe resultaterne til Europa-Parlamentet.
For det fjerde med hensyn til kontrollerne. Den samme agtpågivenhed, men Kommissionen spiller for fremtiden en anden rolle i kontrolmæssig henseende. Som De ved, er kontrollerne på stedet for fremtiden de enkelte medlemsstaters ansvar. De er forpligtet til regelmæssigt at aflægge beretning til Kommissionen. Vores opgave er at holde tilsyn, og vi holder øje med, at der i hver enkelt medlemsstat findes et pålideligt kontrolsystem på stedet og for hver enkelt medlemsstat. Endelig vil jeg gerne understrege, at antallet af kontrolmissioner på stedet blev øget i 1999. Vi er nu oppe på 120 kontrolmissioner i forhold til 100 missioner i 1998.
Hr. formand, mine damer og herrer, jeg vil slutte af med endnu en gang at minde om, at Kommissionen går uforbeholdent ind for strukturfondenes grundlæggende principper, som er koncentration, additionalitet og partnerskab samt den bedst mulige samordning med Samhørighedsfonden.
Mine herrer, i Deres betænkninger opfordrer De os begge til at være mere effektive og agtpågivende. Jeg vil sige til Dem, at jeg har stor tillid til, at vi vil kunne give Dem endnu større tilfredshed, når vi i 2000 gennemgår resultaterne og vurderingen. Det er et startår for det nye program og en række nye regler. Jeg tror, vi kan fremvise mange flere positive resultater, når vi går Deres egen opfordring og Deres egen agtpågivenhed i møde.

Formanden
Mange tak, hr. kommissær.
Forhandlingen under ét er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 11.00.

Genital lemlæstelse af kvinder
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A5-0285/2001) af Valenciano Martínez-Orozco for Udvalget om Kvinders Rettigheder og Lige Muligheder om skamfering af kvindelige kønsorganer (2001/2035(INI)).

Dell'Alba
Hr. formand, fru kommissær, kære kolleger, jeg vil gerne komme med en lille rettelse: Jeg taler på vegne af Udvalget om Udvikling og Samarbejde og ikke på vegne af Udvalget om Landbrug og Udvikling af Landdistrikter.
Jeg er særdeles glad for at være blevet udpeget til ordfører for dette så vigtige emne, som vedrører så utroligt mange kvinder i udviklingslande uden for EU. Jeg er glad for, at Kommissionen vedtog min betænkning enstemmigt. Beslutninger, der træffes enstemmigt, er ofte uovervejede, for man aner en vis mangel på opmærksomhed. Jeg tror dog, at Kommissionen og medlemmerne af Udvalget om Udvikling og Samarbejde har stemt med velberåd hu i dette tilfælde, idet de er blevet overbevist af de forskellige punkter, som vores udtalelse består af.
Jeg vil gerne henlede mine kollegers opmærksomhed på to punkter ud over den enstemmige vedtagelse, som er lidt i modstrid med den debat, der stadig på nuværende tidspunkt oprører visse politiske grupper.
Først asylretten. Vi har anbefalet, og fru Valenciano foreslår i sin baggrundsrapport Rådet, Kommissionen og medlemsstaterne, at asylretsklausulerne kommer til at indeholde en bestemmelse om, at truslen om genital lemlæstelse af kvinder er én af de forbrydelser, der giver ret til øjeblikkeligt asyl i de 15 EU-medlemsstater. Det er meget vigtigt. Det blev vedtaget med enstemmighed. Jeg håber derfor, at dette punkt også bliver vedtaget med et stort flertal i Parlamentet i morgen.
Derefter pengene, hr. formand. Vi har ansøgt om 10 millioner euro til at finansiere alle de tiltag, der skal hjælpe disse lande med at komme ud af denne fælde. Jeg håber, at Parlamentet i morgen godkender denne ansøgning, og at Budgetudvalget følger trop, hvilket Udvalget om Udvikling og Samarbejde endnu ikke har gjort.

Turco
Hr. formand, først vil jeg gerne takke fru Valenciano Martínez-Orozco for hendes arbejde, der blev udført på baggrund af en beslutning, som 316 parlamentsmedlemmer har underskrevet. Det var måske også en af grundene til, at betænkningen blev vedtaget enstemmigt i Udvalget om Borgernes Friheder og Rettigheder. Vores udvalg er ligeledes af den opfattelse, at den afgørende passage, som hr. Dell'Alba og fru Valenciano Martínez-Orozco omtalte, nemlig anerkendelsen af asylret, er et af de vigtige og afgørende punkter i denne kamp.
Jeg vil gerne minde om to tal, der allerede er blevet nævnt, nemlig at der er 130 millioner ofre på verdensplan, og at 2 millioner små piger udsættes for genital lemlæstelse hvert år. Foruden de forskellige uddannelsesinitiativer, oplysningsinitiativer, humanitære, sociale og sundhedsmæssige initiativer, støtteinitiativer og ikke mindst de ikke-statslige organisationers initiativer vil vores udvalg gerne gøre opmærksom på et særligt initiativ, nemlig at vi skal bede medlemsstaterne om at sikre, at genital lemlæstelse af kvinder straffes via en streng anvendelse af de eksisterende bestemmelser om, at retten til sundhed og personlig integritet er en grundlæggende rettighed, og af straffelovens bestemmelser om, at enhver overlagt handling i strid hermed er forbudt. Vi beder således om, at man ikke gør brug af undtagelsesprincippet eller henviser til kulturforskellene for at retfærdiggøre en relativisering eller udviskning af denne grundlæggende rettighed og af den heraf følgende juridiske beskyttelse, som er statens ansvar.
Vi håber derfor, at Kommissionen, Rådet og medlemsstaterne kan og vil gøre en hurtig indsats, så vores beslutninger bliver ført ud i livet.

Formanden
Mange tak, hr. Turco.
I henhold til dagsordenen udsætter vi mødet til kl. 21, hvor vi genoptager forhandlingen. Jeg håber, at De samler kræfter, så De kan være her præcis kl. 21.
Mange tak, fru kommissær. Mange tak, kære kolleger.
(Mødet udsat kl. 20.00 og genoptaget kl. 21.00)

Avilés Perea
Hr. formand, fru kommissær, vi er i gang med at behandle en initiativbetænkning fra Udvalget om Kvinders Rettigheder, der omhandler et alvorligt problem, nemlig skamfering af et stort antal kvinders og pigers kønsorganer. Denne overleverede praksis er en krænkelse af disse kvinders og pigers grundlæggende rettigheder, og den er derfor et angreb på de grundlæggende menneskerettigheder, som er anerkendt i traktaterne og i FN's erklæringer.
Der foreslås en udvidet beskyttelse og forebyggelse i alle de lande, hvor skamferingen finder sted, og også i EU, for vi ved, at den stadig praktiseres i indvandrersamfund eller under en rejse til hjemlandet, hvor der sker skamfering af kønsorganer, fordi denne praksis er en fastgroet vane for mange folk i Afrika og nogle i Asien.
Kun forebyggelse gennem informationskampagner og tydelige forklaringer af de uoprettelige følger af denne praksis vil bidrage til at afskaffe den. Kampagner gennemført af ngo'er, men med regeringernes engagement og ledernes, særlig de religiøse lederes, faste støtte, oplysningskampagner i skolerne henvendt til børn, som førstedamen i dag har fortalt os, at det sker i Burkina Faso med temmelig stor succes.
Forfølgelse af skamfering af kønsorganer som en forbrydelse, både i landet, hvor den praktiseres, og når det sker i et andet land, det vil sige eksterritorialitet af forbrydelsen, vil bidrage effektivt til, at den afskaffes. I alvorlige tilfælde giver nogle lande ret til asyl, som det fremgår af direktivet under overskriften om ret til asyl på grund af seksuel forskelsbehandling. Vi mener, at det er uhensigtsmæssigt her at inddrage generel ret til asyl for alle formodede ofre, det vil sige millioner af piger og unge kvinder. Man kan ikke åbne døre, som derefter ikke kan lukkes, og EU kan ikke modtage alle de formodede ofre, som ønsker at forlade deres land af denne grund. Sandheden er, at vi ikke kan gøre det, selv om vi gerne ville.
PPE-DE-Gruppen er uenig i det punkt i betænkningen, og hvis det vedtages, kan det betyde, at vi ved den endelige afstemning må undlade at stemme. Det er beklageligt, for betænkningen har mange positive sider, især behovet for en forpligtelse til at inddrage bekæmpelse af skamfering af kønsorganer i alle samarbejdsprogrammer og bevilge passende finansiel støtte til dem og kravet til regeringerne i de stater, hvor den praktiseres, om at forpligte sig til at afskaffe den.
PPE-DE-Gruppen fordømmer helt og holdent skamfering af kønsorganer, og vi forsvarer alle kvinders ret til fysisk integritet, til udvikling af fuld seksualitet, til at træffe beslutning om fremtiden, selv om denne beslutning er i modstrid med deres folks traditioner. Vi forsvarer kvinders ret som mennesker, med fuld garanti for deres liv, uanset hvor de befinder sig, og vi forpligter os til fortsat at arbejde på at afskaffe denne frygtelige praksis, uanset hvad der sker med denne betænkning.

Gröner
Hr. formand, fru kommissær, mine damer og ganske få herrer, min tak er særlig rettet mod ordføreren, fru Valenciano, som har udarbejdet den udmærkede betænkning med et meget klart budskab: Genital lemlæstelse af kvinder er menneskerettighedskrænkelser! De grunde, der gives til retfærdiggørelse af denne menneskerettighedskrænkelse, er mange, og de tager udgangspunkt i tradition og religion. Faktisk drejer det sig her om et redskab, hvormed man opretholder undertrykkelsen af kvinder. Kvinder, der ønsker at unddrage sig den genitale lemlæstelse, må regne med at blive udstødt af samfundet, det vil sige udsat for ubeskrivelig fattigdom og fordømmelse.
Deres stærke voldsoplevelse, de uoprettelige skader på legeme, sjæl og sundhed vækker næsten ikke opmærksomhed. For første gang har Verdenskvindekonferencen i 1995 i Beijing sat en verdensomspændende diskussions- og solidaritetsproces i gang og opfordret international politik til fælles handling. Også i Europa står vi over for kvinder, der har fået skamferet deres kønsorganer, men vi konfronteres også med en bred vifte af gerningsmænd og medskyldige. Til trods for, at FGM, som det kaldes, er strafbart i mange lande, beretter medier og selvhjælpsorganisationer alene i Tyskland om skønsvis 5.000 tilfælde og ca. fire gange så mange tilfælde, hvor piger bringes til deres hjemland for at få foretaget lemlæstelsen dér.
Der er skrupelløse læger og andre personer, som tjener 1.000 til 3.000 D-mark pr. tilfælde. Den Socialdemokratiske Gruppe kræver, at de truede kvinder tilbydes asyl, at gerningsmændene straffes, og at man anvender eksterritorialitetsprincippet.
Jeg vil gøre det helt klart, at det for min gruppe er et vigtigt punkt, og at det for os er totalt uforståeligt, at dele af eller hele Gruppen for Det Europæiske Folkeparti vil holde sig udenfor i dette asylspørgsmål, ikke vil stemme for denne betænkning og således vil lade kvinderne i stikken. Kampen mod uvidenhed og undertrykkelse skal føres på internationalt plan, og derfor har Socialistisk Internationale startet en verdensomspændende kampagne mod vold mod kvinder. 15 lande har allerede forbudt FGM, deriblandt ni afrikanske lande. Det skal følges op af yderligere hjælp. Min regering i Tyskland har allerede afsat 3,8 millioner D-mark til oplysning og projekter. EU hjælper med Daphne. Med det er kun en dråbe i havet.
Vi skal stå sammen og i fællesskab føre kampen for reproduktiv sundhed, mod aids og mod genital lemlæstelse. Så har vi en chance for at nå kvinderne og hjælpe dem.

Van der Laan
Hr. formand, indledningsvis vil jeg gerne lykønske fru Valenciano, som har behandlet dette ømtålelige emne på en meget klar og stærk måde i sin udmærkede betænkning. Den Liberale Gruppe støtter derfor betænkningen.
Genital lemlæstelse af kvinder og piger er en frygtelige krænkelse af de grundlæggende menneskerettigheder. Mere end 130 millioner kvinder er blevet udsat for det, og hvert år tilføjes der endnu 2 millioner. Europa skal gøre alt for at bekæmpe dette fænomen, hvor det end sker.
Jeg har forstået, at en række medlemmer overvejer at stemme imod betænkningen på grund af afsnittene om asyl og eksterritorialitet. Jeg vil gerne forsøge at berolige alle ved at sige, at når man ser på den nuværende asylpraksis, er genital lemlæstelse allerede en asylgrund i de fleste medlemsstater. Det er efter min mening rigtigt. Betænkningen gør ikke andet end at tage hensyn til den eksisterende praksis.
Eksterritorialitetsprincippet gælder i øjeblikket kun med hensyn til børnesexturisme, men det skal tillige finde anvendelse på lemlæstede kvinder eller kvinder, der er i fare. Det er nemlig den eneste måde at undgå, at EU-borgere fra f.eks. Somalia i sommerferien tager deres datter med til Somalia for at lade hende lemlæste. Hvis de mennesker er klar over, at de ved tilbagekomsten til Europa løber risiko for at blive retsforfulgt, så giver vi forældrene et våben til at beskytte deres døtre imod pres fra samfundet.
Endelig en bemærkning til dem, der ikke vil gøre noget ved genital lemlæstelse, fordi det skulle være et udtryk for en vis kultur eller religion. I alle lande, hvor der praktiseres genital lemlæstelse, er lokale aktionsgrupper i gang med kampagner for at stoppe denne praksis. Det er altså ikke os, der vil pålægge andre vores vestlige normer. Nej, vi skal netop støtte disse kvinder ved at vise vores solidaritet ved afstemningen i morgen. Koranen tillader ikke lemlæstelse, men alligevel er det især i islamske lande, at denne praksis finder sted. Det er derfor imamernes opgave at hjælpe med at udrydde dette fænomen. Det er vigtigt netop nu, hvor vi ikke har brug for negative stereotype opfattelser af islam i det nuværende prekære klima. Genital lemlæstelse er ikke et religiøst fænomen, men en krænkelse af en grundlæggende menneskerettighed.

Sörensen
Hr. formand, kære kolleger, for det første vil jeg gerne på vegne af hele min gruppe lykønske fru Valenciano med den udmærkede betænkning og de heri medtagne henstillinger, som jeg støtter 200%.
Langt de fleste af de kvinder, som er blevet udsat for genital lemlæstelse - der tales om 130 millioner - bor i Afrika. I mindst 28 afrikanske lande, som ligger mellem Ækvator og Vendekredsen, praktiseres der systematisk kvindeomskæring. Uden for Afrika er det almindeligt i Sydøstasien, bl.a. i Indonesien, Sri Lanka, Malaysia, på den arabiske halvø Yemen, i Oman og De Forenede Arabiske Emirater. Sågar i et land som Egypten ved meget få turister, som ser sfinksen, at 90% af kvinderne er omskåret. En række af disse kvinder er imidlertid flygtet til Europa for at beskytte deres døtre imod denne behandling eller for at lade dem operere her for at lempe smerterne. Hvis en sådan kvinde vender tilbage til sit land, udstødes hun. En sommerferie derimod til oprindelseslandet kan for migrantpiger ende i et mareridt, hvis familiemedlemmer anser det for nødvendigt at fortsætte traditionen.
Jeg har i årevis engageret mig for at hjælpe kvinder, som er blevet ofre for menneskehandel. Af egen erfaring ved jeg, at omskårne kvinder ofte betragtes som skidt og derfor bliver solgt til prostitution. På den måde bliver de gjort til ofre to gange.
Afrikanske piger, som arbejder hver dag i bordeller, som lemlæstes genitalt, sælges og videresælges, venter på kunder for at kunne betale deres gæld tilbage. Jeg anmoder derfor endnu en gang medlemsstaterne og Kommissionen om at anerkende genital lemlæstelse eller trusler herom som en kønsspecifik grund til asyl. Man må ikke gemme sig bag en mulig revision af Wien-erklæringen.
Jeg anmoder de parlamentsmedlemmer, som er imod betænkningen, om at se de videofilm, som laves til disse "festlige" begivenheder, som man til tider kalder dem i de lande. Det er af grundlæggende betydning, at stilheden omkring dette tabuemne brydes. Derfor skal formningsprocesserne i landene samt sensibiliseringen af de involverede migranter i Europa fremmes. Vi kan ikke fortsat acceptere, at denne alvorlige krænkelse af menneskerettighederne og af de pågældende kvinders og pigers værdighed anvendes i de nationale skikkes og traditioners navn.
Jeg vil endvidere gerne benytte lejligheden til at sige, at vores gruppe, i betragtning af den udmærkede kvalitet af den næste betænkning af Smet, ikke vil tage ordet herom, fordi betænkningen er perfekt.
Endelig vil jeg endnu en gang gerne lykønske fru Valenciano med det leverede arbejde.

Bonino
Hr. formand, kære kolleger, det vigtige og usædvanlige ved denne modige betænkning er, at i forhold til de utroligt mange rapporter og dokumenter, der trods alt er blevet udarbejdet i mange internationale organer, behandler den på en utvetydig måde og uden hykleri spørgsmålet om genital lemlæstelse af kvinder som et spørgsmål om frihed, værdighed, rettigheder og menneskerettigheder for hundredvis og tusindvis af kvinder i hele verden. Elena Valenciano Martínez-Orozco kommer - og det håber jeg, at vi alle støtter hende i - ikke med hykleriske henvisninger til den såkaldte respekt for traditioner og kulturforskelle, som man så ofte taler om, og hun giver heller ikke nogen plads til den letkøbte gode samvittighed, der ofte kendetegner vores holdninger. Selv om hun understreger, at der er tale om en forbrydelse, som således bør straffes, stiller hun ligeledes en række forslag til foranstaltninger, som det er vores opgave - det vil sige de forskellige institutioners opgave, og Kommissionens og Rådets opgave - at føre ud i livet.
Jeg vil dog gerne sige en ting til fru Avilés Perea, som jeg har stor respekt for. De kom med et eksempel, som ikke har hold i virkeligheden, da De begrundede et nej til asylretten med, at vi ville åbne vores dør for millioner af kvinder, som ønsker beskyttelse. Ser De, kære kollega, hvis der var millioner af kvinder og piger, som ville og kunne gøre oprør, stå frem i lyset og undslippe familiens, samfundets og mændenes kontrol, ville dette problem allerede være løst. Dette spørgsmål eksisterer således ikke, for i dag er der desværre ikke hundredtusindvis eller millioner af kvinder og piger, som har mulighed for at gøre oprør, stå frem i lyset og banke på en ambassades dør for at bede om asyl. Vi står i en situation, hvor kun meget få kvinder - og det er virkelig meget få - er modige nok til at gøre dette, og det ville ikke være ansvarligt eller seriøst af os - jeg beder Dem om at overveje dette en gang til - at smække døren i selv for disse meget få kvinder. Så ville vi igen få en situation med nemme prædikener og en letkøbt god samvittighed, og vi ville ikke påtage os det ansvar, som faktisk er vores, nemlig det frie, civile og demokratiske EU's, det EU, som er opmærksomt på alles rettigheder. Jeg tror, at det er det, som vi ønsker at sige med vores betænkning i morgen, nemlig at vi går ind for en verden, hvor alle mennesker er lige. Jeg er sikker på, at hvis denne grusomme form for lemlæstelse gik ud over vores mandlige kolleger, havde man formodentlig løst dette spørgsmål for længe siden. Men problemet er, at verden stadig ikke ser sådan ud, og derfor er det vores opgave som Europa-Parlament at foregå med et godt eksempel.
Jeg kommer nu til det sidste punkt, og her henvender jeg mig til de kvindelige kolleger, som også er med i Udviklingsudvalget. I dag har jeg et møde med generalsekretæren for AVS-landene, ambassadør Goulongana, som har erklæret sig villig til at medtage dette emne på dagsordenen for det næste møde i Den Paritetiske Forsamling AVS-EU, der finder sted i Bruxelles sidst i oktober. Jeg ved godt, at dagsordenen er stram, og at vi måske er sent ude, men om ikke andet skaber vi en politisk opmærksomhed, så man ikke forveksler fleksibilitet med konservativ stivhed! Der må være en forskel, som vi kan gøre gældende! Efter vores møde her i Parlamentet håber jeg, at Den Paritetiske Forsamling AVS-EU vil godkende vores holdning.
Kære kvindelige kolleger, jeg vil gerne minde dem af Dem, som er i tvivl, om, at det virkelig er meget få kvinder, som har mulighed for at gøre oprør, og som er modige nok og også heldige nok til at gøre dette.

Schierhuber
Hr. formand, fru kommissær, jeg er meget glad for, at denne initiativbetænkning er blevet udarbejdet. Hver eneste af os, som har læst Waris Diries bog "Ørkenblomst", vil for altid være chokeret og rørt. Jeg tænker i dag også på 130 millioner kvinder og piger, som er blevet underkastet en genital lemlæstelse, og hvert år sker det for yderligere 2 millioner. Jeg tænker også på de mange piger, som derved på grusom vis mister livet. Lad mig derfor sige med det samme, at jeg er en stærk fortaler for, at EU's medlemsstater indtager en fælles holdning med det formål at afskaffe disse indgreb, som skader kvindernes seksuelle og reproduktive sundhed. Det er nødvendigt, at Kommissionen og Rådet i forbindelse med en fælles asyl- og indvandringspolitik inddrager disse aspekter af genital lemlæstelse af kvinder og piger i deres overvejelser. Det samme gælder flygtningepolitikken. I den forbindelse vil jeg gerne henlede opmærksomheden på - og det står mig helt klart - at der her først og fremmest gives asyl, når der kræves politisk beskyttelse. Genital lemlæstelse hører hjemme i gråzonen, og den udøves for det meste af privatpersoner. Det gør det så meget desto vanskeligere at bekæmpe denne praksis. Vi skal alle agitere meget og sørge for, at befolkningen bliver oplyst og uddannet, og i befolkningen skal der ske en forandring.
Skamfering af kønsorganerne er for mig en krænkelse af menneskerettighederne, og der er ikke nogen eller noget, der vil få mig til at acceptere det. Vi skal diskutere dette tema i offentligheden og gøre befolkningerne i både EU og i udviklingslandene interesserede, så vi kan forhindre denne frygtelige lemlæstelse for de kommende generationer af kvinder.
Frem for alt skal vi også sørge for - og det blev berørt af en af de tidligere talere - at der også sættes en stopper for denne praksis i vores medlemsstater, og som jeg også selv er klar over, er der her en gråzone. Jeg beder derfor om, at vi virkelig arbejder i fællesskab på at forhindre denne praksis.

Theorin
Hr. formand, en interessant svensk tv-dokumentarudsendelse viste for to uger siden, hvordan religiøse ledere - kristne såvel som muslimske - i Sverige anbefaler lemlæstelse, hvordan svenske indvandrere skamferer deres døtre i Kenya og Somalia i sommerferien, hvordan omskærere flyves ind til Sverige for at foretage skamferinger, samt hvordan en svensk læge undlader at indberette til de sociale myndigheder, at han har reddet en pige fra at forbløde, efter at hendes forældre har ladet hende skamfere.
For os, der forsøger at bekæmpe skamfering af kvindelige kønsorganer, er det netop de hellige mænds støtte til denne tortur, der er det mest nedslående. De religiøse ledere har et særligt ansvar. De har en enorm indflydelse, og deres indsats er afgørende for at få gjort en ende på skamferingerne.
Jeg glæder mig over den glimrende betænkning fra fru Valenciano Martínez-Orozco med krav om en integreret strategi med det formål at afskaffe skamfering af kvindelige kønsorganer i EU gennem bl.a. omfattende oplysningskampagner og love imod skamfering af kvindelige kønsorganer i alle medlemsstater. Særligt vigtigt er kravet om at indføre specifikke nationale love, som også gælder skamferinger uden for landets grænser, hvilket gør det muligt ved tilbagekomsten at straffe indbyggere, der rejser udenlands for at få skamferet deres døtres kønsorganer. Sverige er det eneste land i EU, der siden 1999 har haft denne form for eksterritorial lovgivning, der nu forhåbentlig gør det muligt at få ram på de svenskere, der lader deres døtre "sommerferieskamfere" i udlandet.
Et andet centralt punkt i betænkningen, som flere allerede har nævnt, er kravet om, at flugt fra denne form for tortur skal tages mindst lige så alvorligt som flugt fra politisk forfølgelse. USA og Canada har i flere tilfælde allerede standset udvisningen af piger og unge kvinder, der har søgt asyl af frygt for at blive skamferet. Europa bør ikke sakke agterud på dette punkt.
Det er på høje tid, at vi nu vedtager effektive foranstaltninger for at redde de 2 millioner piger i verden, som hvert år risikerer at få skamferet deres kønsorganer. Vi fæster lid til og håber på, at kommissæren vil fremsætte konkrete forslag, som vores ministre senere kan tage stilling til.

Malmström
Hr. formand, skamfering af kvindelige kønsorganer er en forfærdelig handling, der giver alvorlige fysiske og psykiske skader samt livslange lidelser og en uhørt krænkelse af de berørte. Der er en stor dødelighed blandt dem, som udsættes for overgrebene. Det er nødvendigt med en massiv indsats for at bekæmpe denne uskik, denne forfærdelige handling, hvor end den måtte forekomme.
Det er også et europæisk problem, og det er vigtigt at skabe øget viden og dokumentation om samt forskning i skamfering af kvindelige kønsorganer i Europa. Vi skal samarbejde for at finde fælles strategier for at afskaffe dette indgreb, der ikke foreskrives af nogen religion. Flere kolleger har nævnt behovet for at samarbejde med religiøse ledere.
De kvinder, der allerede har fået deres kønsorganer skamferet, har brug for behandling og rehabilitering, og derfor skal man satse på at informere jordemødre, socialarbejdere og lærere. Maj Britt Theorin henviste til det, vi i Sverige kalder for "sommerferieskamfering", nemlig at piger sendes til udlandet for at få deres kønsorganer skamferet. I mit land er det forbudt, og derfor støtter Den Liberale Gruppe selvfølgelig forslaget om at forbyde det overalt. Det vil sende et klart signal om, at skamfering af kønsorganer er en kriminel handling både i ind- og udland, og at det samtidig er en krænkelse af menneskerettighederne.

Maes
Hr. formand, praktiseringen af genital lemlæstelse er en ekstrem form for undertrykkelse af kvinder, som går langt tilbage i en række landes historie. Det er kvinderne fra de lande, fra Egypten, Somalia, som har gjort os opmærksomme på deres store lidelser. De har anklaget det, og hertil skulle de besejre en verden fuld af fordomme, men de gjorde det på grund af deres søstre, ofte deres mindre søstre, og på grund af deres egne døtre. De kræver, at vi viser det samme mod.
En række kvinder har sendt en begæring til Parlamentet i den ånd. Vi støttes af kvinder i hele verden. Respekten for mennesket skal bedømmes på samme måde for mænd og kvinder, for kvinderettigheder er menneskerettigheder. Lemlæstelsen bliver ikke acceptabel, ved at den foretages under medicinsk forsvarlige forhold. Det er heller ikke, fordi denne umenneskelige skik tilhører de ældste traditioner i en række samfund - jeg siger bevidst ikke religioner, for det har det ikke meget med at gøre - at vi skal være tolerante. Seksuel lemlæstelse af piger skal i alle lande, i alle samfund, betragtes som en forbrydelse, sådan som det står i forskellige internationale aftaler.
Det er i hvert fald positivt, at flere og flere lande har forbudt genital lemlæstelse af kvinder, men forbuddet er i mange tilfælde kun tomme ord, og derfor skal vi ændre Cotonou-aftalen således, at den kan gennemføres på samme måde som ved krænkelser af menneskerettighederne.
Med hensyn til det øvrige deler jeg mine kollegers holdninger.

Kauppi
Hr. formand, fru Valenciano Martínez-Orozcos fortrinlige betænkning konstaterer klart, at genital lemlæstelse af kvinder er en forbrydelse, som Europa ikke bør fortie. Jeg appellerer da også til alle Parlamentets medlemmer om, at de under morgendagens afstemning giver betænkningen deres enstemmige støtte.
Genital lemlæstelse af kvinder er, uanset omfanget, en krænkelse af kvinder og et overgreb mod såvel de grundlæggende rettigheder som individets integritet og fysiske og psykiske sundhed. Man tramper på kvinders, unge pigers og småpigers rettigheder under henvisning til forskellige kulturelle traditioner eller endog til en religions postulerede påbud. Baggrunden er imidlertid altid, at kvinderne i disse kulturer har en social status og position, som er ringere end mændenes. Der er således også behov for ligestillingsarbejde.
Man har desværre konstateret, at genital lemlæstelse af kvinder har fundet og finder sted også i indvandrersamfund inden for EU, selv om denne skik er forbudt ifølge medlemslandenes straffelovgivninger og klart krænker principperne i EU's charter om grundlæggende rettigheder. Ingen religiøs eller kulturel skik må gå forud for menneskerettighederne eller principperne om menneskets fysiske og psykiske integritet, som danner grundlaget for det europæiske demokrati. Man må også kategorisk afvise kravet om at give læger lov til at foretage genital lemlæstelse under kliniske forhold. Denne sag må ikke sidestilles med omskæring af mænd, hvor man har indført denne praksis også i nogle af medlemslandene.
Jeg støtter de positive foranstaltninger i betænkningen, som sigter mod at få sat en stopper for disse forbrydelser i EU's medlemslande. Information, oplysning og forebyggelse må stilles i forgrunden. Men man bør også gribe ind over for de lemlæstelser, som finder sted, i form af strafferetlige foranstaltninger og sanktioner. Personligt er jeg også parat til at godkende eksterritorialitetsprincippet i denne forbindelse. Jeg opfordrer medlemslandenes embedsmænd, og som finsk repræsentant selvfølgelig i særdeleshed min hjemland Finlands embedsmænd, til hurtigst muligt at gennemføre alle nødvendige foranstaltninger for at få bragt disse umenneskelige og middelalderlige krænkelser af menneskerettighederne til ende.

Karamanou
Hr. formand, jeg vil også gerne komplimentere fru Valenciano Martínez-Orozco for hendes fremragende og grundige betænkning. Det er en kendsgerning, at genital lemlæstelse er uundgåeligt for millioner af kvinder i hele verden, et frygteligt indgreb, som de må gennemgå for at overleve. Mangelen på alternative løsninger og den totale mangel på oplysning udgør et af de alvorligste problemer for alle de kvinder, der underkastes denne ydmygende skamfering, som er den værste form for undertrykkelse, terrorisering og udnyttelse af kvinder, en forbryderisk handling, som krænker individets frihed, den fysiske integritet, den frie tanke og retten til sundhed, eftersom den forårsager alvorlige fysiske skader og psykiske eftervirkninger for ikke at tale om den indvirkning, den har på kvindernes seksuelle identitet og reproduktive funktioner.
130 millioner omskårne kvinder i verden er et skræmmende tal. Desværre er denne frygtelig praksis også indført i EU. Det forlyder fra British Medical Association, at der hvert år udføres 3.000 omskæringer i Det Forenede Kongerige, og naturligvis undlader fundamentalisterne i EU heller ikke at bruge de middelalderlige fremgangsmåder til at manipulere kvinderne og kontrollere deres seksualitet.
Alle mennesker har ret til beskyttelse gennem loven, når grundlæggende frihedsrettigheder er i fare, som det er tilfældet med omskæring. EU-lovgivningen har imidlertid en alvorlig svaghed. Derfor kræver vi, at der indføres lovgivning, som inddrager denne frygtelige forbrydelse under de strafferetlige bestemmelser. Og naturligvis kan EU udøve en meget stor indflydelse inden for rammerne af de økonomiske aftaler, det indgår med de lande, som anvender disse fremgangsmåder, via Cotonou-aftalen, men også ved at vedtage eksterritorial lovgivning. Til sidst en appel til Det Europæiske Folkeparti om, at det ændrer sin beslutning inden i morgen, så vi kan tilkendegive en samlet solidaritet med de tusindvis af kvinder, som har været igennem denne frygtelige procedure.

Junker
Hr. formand, mine damer og herrer, skamferingen af kvindelige kønsorganer påfører i mindst 25 afrikanske lande - de fleste af disse er AVS-lande - kvinder og piger grænseløse lidelser. Kvinderne bliver ofre for voldelige og livsfarlige kulturelle traditioner, som det gælder om at få bugt med, for en tradition, som udviser foragt for mennesket, i dette tilfælde på skrækkelig vis foragter kvinder, må ikke længere eksistere her i det 21. århundrede. Denne overbevisning griber heldigvis også mere og mere om sig i de afrikanske AVS-lande. I Etiopien, Ghana, Guinea, Uganda, Senegal, Tanzania, Togo, Burkina Faso, i Den Centralafrikanske Republik og Côte d'Ivoire er der glædeligvis blevet udstedt love mod genital lemlæstelse af kvinder og piger.
Samtidig anstrenger man sig for - støttet af hjælpeorganisationer og en række ikke-statslige organisationer - at sætte en stopper for denne skrækkelige skik, dels gennem oplysningsarbejde, dels gennem politisk agitation i befolkningen. I den forstand skal en afgørelse, som blev truffet af den sidste Paritetiske Forsamling AVS/EU i Libreville i Gabon, fremhæves som en positiv begivenhed, fru Bonino. De politisk ansvarlige blev også med stemmerne fra repræsentanterne for AVS-siden enstemmigt opfordret til at tage alle nødvendige lovgivningsmæssige, administrative og juridiske forholdsregler for at sætte en stopper for genital lemlæstelse i lægepraksissen og gennem motivationskampagner sørge for, at skikken udryddes.
Skikken er også blevet brændemærket dér som en krænkelse af menneskerettighederne, og det er, i betragtning af at dette tema tidligere var belagt med tabu, et stort fremskridt, som det er vigtigt at anerkende. Kampen for, at kvinder i AVS-landene og andre steder kan bevares fysisk og psykisk uskadte, er dog endnu ikke vundet. Den vil også fortsat kræve vores solidariske støtte.

Diamantopoulou
Hr. formand, jeg vil gerne komplimentere fru Valenciano Martínez-Orozco og starte med at fremhæve betænkningens politiske betydning og konsekvenser, som uden tvivl bliver endnu større, hvis den får støtte fra et stort flertal. Denne betænkning vil også tilføre Kommissionens arbejde dynamik, men i langt højere grad det arbejde, som gøres af kvindeorganisationerne i Europa og Afrika i forsøg på at bekæmpe disse grusomheder. Som mange af medlemmerne også var inde på, er dette et problem, som ikke kun eksisterer i Afrika. Ifølge Daphne-programmet findes der i dag omkring 700.000 kvinder i Europa, som stammer fra disse lande. Det er svært at angive nøjagtige tal, men man har mistanke om, at tallet er meget større, end man forestiller sig.
Det er et vanskeligt og kompliceret problem. Det er helt klart, at den kulturelle tradition, som har århundredgamle rødder i nogle områder i verden, spiller en rolle. Men ingen kulturelle traditioner kan danne alibi for krænkelse af menneskerettighederne. Der er ingen tvivl om - hvilket også blev nedfældet på verdenskonferencen i Beijing - at genital lemlæstelse er en krænkelse af menneskerettighederne, og desuden er det også diskrimination, eftersom indgrebet kun foretages på kvinder og piger.
Hvad kan EU gøre? For det første er der lovforslagene. Der hersker uenighed om, hvorvidt den gældende traktat kan danne retsgrundlag for en europæisk lovgivning. Det charter om individets rettigheder, som blev vedtaget i Nice, er et grundlag, som imidlertid ikke har juridisk gyldighed endnu. Lovgivning er dog ikke altid den eneste løsning. På dette område kan der gøres meget.
Så er der asylspørgsmålet. Mange af talerne fremlagde argumenter, og betænkningen er klar på dette punkt. Jeg vil gerne gøre opmærksom på, at Kommissionen for kort tid siden fremsatte et forslag til Rådets direktiv om fastsættelse af minimumskrav i forbindelse med anerkendelse af tredjelandes statsborgeres, statsløses og flygtninges status i henhold til Genève-konventionen, og efter mange drøftelser og bestræbelser blev der i teksten indsat en bemærkning om, at man anerkender kravet om beskyttelse af kvinder, især i tilfælde, hvor der kan være tale om seksuel vold eller anden kønsrelateret adfærd. Jeg mener derfor, det er værd at undersøge Kommissionens forslag, som måske kan danne grundlag for en enig holdning, der ville være af stor betydning for samtlige grupper i Europa-Parlamentet.
Ud over lovrammen kan man imidlertid inden for de programmer, der findes i EU i dag, støtte aktiviteter og kampagner for anerkendelse af problemet, for mobilisering og bevidstgørelse af samfundet samt informering og uddannelse af hospitalspersonale. Personalet inden for sundhedsvæsenet kommer - i hvert fald i de 15 EU-lande - meget ofte i kontakt med sådanne tilfælde og er nødt til at have en særlig uddannelse og særlige kvalifikationer til at hjælpe disse personer.
Hvad angår mulighederne for at uddanne og støtte indvandrerkvinderne, er det klart, at kvinder, som økonomisk set kan stå imod og gøre oprør, under alle omstændigheder bør have nogle økonomiske muligheder. Støtten til indvandrerkvinderne i Europa er altså et meget vigtigt spørgsmål. Støtten til disse og deres inddragelse på arbejdsmarkedet samt finansieringen af oplysnings- og bevidstgørelseskampagner kan finde sted inden for de eksisterende programmer, som vi allerede har drøftet i Parlamentet, ligesom vi afventer forslag fra ikke-statslige organisationer, som beskæftiger sig med disse spørgsmål.
Hvad angår vores forbindelser med den tredje verden, er der allerede inden for rammerne af udviklingsstøtten gjort et stort arbejde for at gøre regeringernes respekt for menneskerettighederne, især på dette område, til en betingelse for støtte, ligesom regeringernes indsats for at gennemføre politikker for oplysning og uddannelse, bevidstgørelse og støtte til kvinderne og familierne tages i betragtning. I samarbejde med udviklingsområdet og den ansvarlige kommissær agter vi at øge den økonomiske støtte til de lande, som vil koncentrere deres bestræbelser om at udrydde dette fænomen. Jeg tror, at gennemførelsen af dette program i Etiopien giver os tilfredsstillende resultater, så vi kan se, hvad vi kan opnå med et samarbejde mellem EU og regeringerne via udviklingsstøtten.
Endelig er det vores vurdering, at de ikke-statslige organisationer kan spille en afgørende rolle såvel i EU som i de afrikanske lande, hvorfor de udgør Kommissionens vigtigste samtalepartnere og samarbejdspartnere på dette område.

Formanden
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 11.00.

Ligeløn
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A5-0275/2001) af Smet for Udvalget om Kvinders Rettigheder og Lige Muligheder om lige løn for arbejde af samme værdi.

Smet
Hr. formand, fru kommissær, kære kolleger, til trods for alle juridiske midler på europæisk plan og i medlemsstaterne, som forbyder løndiskrimination, er der fortsat betydelige og hårdnakkede lønforskelle mellem mænd og kvinder. De foreliggende tal, som stammer fra meget interessante europæiske undersøgelser, peger på en lønkløft på 25-28% og i en række lande sågar 30%. Lønkløften er tillige blevet større i den private sektor end i den offentlige sektor, større i industrisektoren end i landbruget eller tjenestesektoren og størst i de sektorer, hvor kvinderne er underrepræsenteret.
Det er ikke altid let at analysere betydningen af disse tal korrekt, men generelt går man ud fra, at ca. halvdelen af lønkløften skyldes mænd og kvinders forskellige karriereforløb - kvinder afbryder f.eks. meget lettere deres karriere end mænd, hvilket resulterer i, at deres karriere udsættes - især ældre erhvervsaktive kvinders lavere uddannelser, at erhvervsaktive kvinder gennemsnitligt er yngre end de erhvervsaktive mænd. Med andre ord skyldes det dels objektive strukturelle forskelle.
Men den anden halvdel af lønkløften kan ikke forklares objektivt og peger i retning af, at der eksisterer skjulte diskriminationsmekanismer, som medfører, at funktioner og erhverv, hvor kvinder er i overtal, undervurderes. Den vigtigste mekanisme er funktionsvurderingsmekanismen, hvor de forskellige funktioner indordnes efter betydning, placeres i en vis klasse og alt efter funktionsklassen tildeles en løn. Denne funktionsvurdering foretages for det meste af arbejdsmarkedets parter, eventuelt på grundlag af et system udarbejdet af et rådgivningskontor.
Diskrimination ved funktionsvurdering kommer til udtryk ved en for lav vurdering af kendemærker, som associeres med traditionelt kvindelige stillinger, f.eks. sociale evner, kvinders større koncentrationsevne og kvinders bedre udviklede fingerfærdighed. Ved at de får færre point, ikke vurderes så højt, placeres disse stillinger for lavt i stillingsrækkefølgen og lønskemaerne, og dermed bliver kvindernes løn dårligere. Over for dette står en overvurdering af særkender, som associeres med mandlige stillinger, såsom teknisk indsigt, fysisk hårdt arbejde eller finansielt ansvar.
Generelt har arbejdstagerne ikke kendskab til den måde, som deres funktioner klassificeres på. Spørgsmålet er, hvorvidt arbejdsmarkedets parter inden for virksomhederne har indsigt i den måde, som stillingerne klassificeres på. Derudover er kvinderne generelt ikke involverede i funktionsvurderingen, fordi de ikke deltager i forhandlingerne mellem arbejdsmarkedets parter.
Spørgsmålet er, hvad Europa kan gøre. Jeg mener for det første, fru kommissær, at den statistiske indsamling af data om mænds og kvinders løn og tillige forklaringen på lønforskellene helt klart skal forbedres. I øjeblikket er den statistiske dataindsamling på både europæisk plan og i medlemsstaterne utilstrækkelig. Det er det første, som skal udbedres. Jeg ved, at Kommissionen har nedsat en ekspertgruppe til at påbegynde dette, men jeg anmoder om, at den derudover forsøger at finde en forklaring på lønforskellene.
EU skal i højere grad undersøge diskriminationsproblematikken i forbindelse med stillingsvurderingen. Der skal tages initiativ til f.eks. at supplere direktivet fra 1975 om lige løn med et bilag, som omfatter en række regler og kriterier, som sikrer et kønsneutralt evalueringssystem for stillinger.
Medlemsstaterne har brug for en guide, hvilket også gælder for arbejdsmarkedets parter, og her kan Europa hjælpe. Derudover skal arbejdsmarkedets parter engagere sig for at sikre gennemskuelighed med hensyn til de anvendte værdiskalaer i lønfastsættelsesprocessen. Hvordan kan folk vide, om de diskrimineres gennem lønnen, hvis der ikke eksisterer gennemskuelighed med hensyn til den måde, som lønnen fastsættes på? Arbejdsmarkedets parter skal endvidere forpligtes til at involvere flere kvinder i lønforhandlingerne, især for at fjerne diskriminationen og langt om længe sætte emnet på deres dagsorden, hvilket de aldrig gør.
Retningslinjerne for beskæftigelse skal endvidere skærpes med kvantitative målsætninger, tidsfrister og mål. De er ikke medtaget, heller ikke i de nye retningslinjer, selv om de er langt bedre end de forrige. Der skal være langt strengere kontrol. Kommissionen har aldrig klaget over, at de nationale handlingsplaner ikke tager tilstrækkeligt hensyn til denne problematik.
Kort sagt er det nødvendigt med en generel politisk strategi. Alle disse elementer er en del heraf, også den kampagne, som Kommissionen har til hensigt at føre, og som i øvrigt kan være et nyttigt element til at få en række af disse ting på dagsordenen.
Jeg anmoder derfor kommissæren om, at dette punkt langt om længe gøres til et centralt emne til fordel for kvinderne.

Attwooll
Hr. formand, hr. kommissær, kære kolleger, jeg vil gerne lykønske fru Smet med hendes betænkning og takke Udvalget om Kvinders Rettigheder og Lige Muligheder for at have overtaget så mange af konklusionerne fra Udvalget om Beskæftigelse og Sociale Anliggender. Tre ting ligger fast: For det første er kvinders lønninger i gennemsnit lavere end mændenes inden for alle erhverv. For det andet er kvinder hovedsageligt ansat inden for områder, hvor arbejdet traditionelt har været anset for at være mindre værd. For det tredje udgør kvinder en betydeligt større andel af de deltidsansatte end mænd. Problemet er derfor helt klart dybt rodfæstet og kan ikke løses uden en samordnet indsats fra alle sider. Dette omfatter indførelsen af ordninger for evaluering af arbejdet baseret på objektive, kønsneutrale kriterier, således at den nuværende undervurdering af kvinders færdigheder bringes til ophør. Men som fru Smet sagde, har vi også brug for et langt bredere udvalg af initiativer, der er beregnet på at løse de strukturelle problemer, som kvinder lider under på arbejdsmarkedet.
Udvalget om Beskæftigelse og Sociale Anliggender sætter pris på, at Kommissionen i høj grad allerede beskæftiger sig med dette spørgsmål gennem forslagene til beskæftigelsesretningslinjer i 2002. Vi glæder os især over, at man fokuserer på mainstreaming og på en styrkelse af retningslinje nr. 17. Vi ser også frem til et eventuelt forslag fra Kommissionen om en revision og ajourføring af ligelønsdirektivet fra 1975. I mellemtiden opfordrer vi både medlemsstaterne og arbejdsmarkedets parter til at engagere sig aktivt i udviklingen af foranstaltninger af den art, der er så stort behov for med henblik på at fjerne lønforskellene mellem mænd og kvinder.

Avilés Perea
Hr. formand, fru kommissær, jeg vil lykønske fru Smet med denne meget nødvendige initiativbetænkning, som hun har udarbejdet meget professionelt, for hun kender virkelig problemet til bunds og har arbejdet meget med det.
Men til trods for at betænkningen er meget god, at der gøres forsøg på at undersøge de enkelte punkter, som forårsager ulige løn mellem mænd og kvinder, står vi i dag over for et isoleret problem, som vi ikke ser nogen løsning på. Kvinder har vanskeligere ved at finde arbejde end mænd, vanskeligere ved at få en uddannelse og opnå forfremmelse, og de får lavere løn end mænd. Det gælder ikke kun kvinder, som har været på arbejdsmarkedet i længere tid, men også unge, meget veluddannede kvinder, i mange tilfælde mere veluddannede end mændene, som udfører et fremragende arbejde og modtager en løn, der er lavere end deres mandlige kollegers.
Der er intet, der retfærdiggør det, der er ingen lovgivning, som tillader det i noget land i EU, men alligevel er det et faktum, som vi ikke ved, hvad vi skal gøre ved. Det bliver sandsynligvis en stor opgave for arbejdsmarkedets parter, både arbejdsgiverorganisationer og fagforeninger, at løse dette problem. Jeg er sikker på, at hvis der havde været flere kvinder i disse organisationers top, ville problemet have været løst for længst. Det er temmelig beklageligt, at samtidig med, at vi kæmper imod så mange andre former for forskelsbehandling, som er vanskelige at gøre rede for, har vi endnu ikke været i stand til at afhjælpe denne, som er så indlysende, at den hver måned afspejles i tallene på lønsedlerne.
Jeg mener, at den manglende værdsættelse af kvindens arbejde, det, at hendes arbejde altid er blevet betragtet som mindre værd end mandens, det, at man altid har ment, at kvinden ikke havde evner til at påtage sig ansvarsfulde hverv, er fordomme, som stadig eksisterer i samfundets mentalitet og vanskeliggør lighed, adgang til arbejdsmarkedet og styrkelse af kvindernes position.
Jeg anmoder kommissæren, fru Diamantopoulou, om at tage et initiativ, der kan bidrage til at løse dette problem. Hvis en borger i en af EU's medlemsstater udsættes for denne forskelsbehandling og anlægger sag, vinder hun den. Hvis hun arbejder i den offentlige sektor, vil hun ikke få andre problemer end at blive mødt med sine kollegers sure miner, men hvis hun er i den private sektor, vil hun før eller siden blive opfordret til at forlade arbejdspladsen. Det betyder, at mange kvinder ikke engang benytter denne lovlige vej, som de kan få adgang til.

Honeyball
Hr. formand, dette spørgsmål er meget vigtigt, fordi det er diskrimination, der rammer alle kvinder, ikke kun i EU, men verden over. Derfor glæder vi os over denne betænkning, da den indeholder nogle virkeligt alvorlige oplysninger. Som ordføreren sagde, viser den, at der gennemsnitlig er en 20-25%'s forskel mellem mænds og kvinders løn i EU, og at situationen er endnu værre i nogle medlemsstater. Denne betænkning er meget praktisk, idet man foreslår nogle meget konkrete foranstaltninger, som kan iværksættes for at løse dette meget vanskelige problem. Så vi støtter de foranstaltninger, der foreslås i betænkningen, og opfordrer til, at den vedtages hurtigst muligt, fordi dette er en diskrimination, som kvinder har stået over for længe. Vi skal rette op på hundreder af års diskrimination, og det skal vi i gang med. Jeg støtter bestemt opfordringen til, at dette gøres til en prioritering for EU og Kommissionen.
Jeg vil især gerne henlede opmærksomheden på, at der nævnes tre medlemsstater i betænkningen, hvor situationen er betydeligt værre, slem nok til, at de nævnes ved navn i betænkningen. Disse medlemsstater har et særligt ansvar for at handle og sørge for at komme op på EU-gennemsnittet hurtigst muligt.
Der er to ting i betænkningen, som jeg gerne vil fremhæve. For det første er der bevidstgørelseskampagner. Det er noget, som medlemsstaterne kan gennemføre uden det store besvær. De vil ikke løse de faktiske problemer på arbejdspladsen, men det er noget, som regeringerne kan gennemføre forholdsvis nemt. Den anden ting, der nævnes i betænkningen, og som jeg gerne vil henlede opmærksomheden på, er, at regeringerne selv kan levere en model, og derfor opfordrer jeg medlemsstaterne til at se nærmere på deres egen beskæftigelsespolitik og identificere, hvordan de selv kan blive bedre arbejdsgivere.

Dybkjær
Hr. formand, jeg vil også gerne takke fru Smet for en ganske fremragende betænkning. Alligevel kan jeg ikke undlade at sige, at jeg synes, det er beskæmmende, at vi i år 2001 stadigvæk diskuterer de her problemer, og vi ved oven i købet, at det i forbindelse med udvidelsen i hvert fald ikke bliver bedre - for at sige det mildt. Konklusionen er, at ikke bare har kvinderne lavere betalt job, men dette medfører også, at de heller ikke får de gode lederstillinger, og de gode lederstillinger er en af forudsætningerne for, at vi kan få ændret situationen.
Men når jeg har haft lyst til at tage ordet her i aften, så er det fordi jeg godt vil gøre opmærksom på en undersøgelse, der netop er blevet offentliggjort i Danmark, og som viser, at "uligelønnen" grundlægges i børneværelset. Undersøgelsen viser, at pigerne får langt færre lommepenge end drengene. De får langt færre forbrugsgoder end drengene, og de tjener mindre end drengene, hvilket betyder, at drengene sparer op, allerede medens de er børn, og dermed har man allerede sat uligheden. Dette gælder for alle aldersgrupper, undtagen blandt de 16 til 18 årige. I alle andre aldersgrupper får pigerne færre lommepenge end drengene. Det er forældrene selv, det er kvinderne selv, der giver deres kvindebørn færre lommepenge end drengene. Hertil kan så føjes, at drengene har meget bedre job, og dermed tjener de altså også mere. Situationen er den samme med hensyn til forbrugsgoderne. Det viser sig selvfølgelig, at drengene har flere tv-apparater, de har flere pc'er på deres værelser etc.. Det kunne være vi skulle begynde med os selv. Forældrene må overveje, hvordan de behandler deres børn, og forhindre, at de bliver ulige behandlet lige fra vuggen af. Jeg vil gerne anbefale, at man får denne danske rapport. Jeg syntes, den var meget interessant.

Fraisse
Tak til fru Smet for initiativbetænkningen. Jeg vil gerne understrege tre problemer, men allerførst minde om, at når vi taler om en lønforskel på 25%, taler vi om alle former for arbejde under ét. Der er generelt tale om en forskel på 15%, når vi taler om arbejde af samme værdi. Hvorfor fik jeg lyst til at minde om disse to tal og disse to begreber? Fordi man især skal understrege de vanskeligheder, vi står over for i dag, ligesom mine kolleger har gjort det. Denne situation er ekstremt vanskelig, og løsningerne er ikke særligt synlige og ikke særligt effektive.
Jeg vil gerne minde om tre ting. For det første arbejder kvinderne f.eks. i Frankrig inden for 10% af de fagområder, mændene arbejder inden for. Kvinderne arbejder inden for 30 ud af 300 fagområder. Det vil sige, at kvinder har adgang til 10% af alle fagområderne, hvilket helt sikkert er et spørgsmål om orientering.
For det andet taler vi i denne betænkning om atypisk arbejde. Det kaldes også deltidsarbejde. I nogle lande mener man, at det er godt for kvinder. Personligt mener jeg overhovedet ikke, at det er godt. Det er ikke på den måde, man når frem til ligeløn og økonomisk lighed, for der er ingen ligeløn uden økonomisk lighed.
For det tredje skal mænd og kvinder være ligeligt repræsenteret i arbejdsmarkedets parters beslutningstagende organer. Jeg skulle ganske vist være den første til at slås for lighed mellem mænd og kvinder i arbejdsmarkedets parters beslutningstagning, men der er rigtig mange fagområder, hvor arbejdsmarkedets parter ikke findes, nemlig inden for alle servicefagene. Så hvordan skal vi gribe det an? Vi har i Frankrig en lov om natarbejde, som siger, at arbejdsmarkedets parter skal tage sig af det. Men der er ingen arbejdsmarkedsparter for disse fagområder, hvilket skaber store problemer.
Fru kommissær, jeg vil gerne bede Dem om bare én enkelt ting i forbindelse med disse enorme vanskeligheder, nemlig at vi ved andenbehandlingen af direktivet fra 1976, som vi er i gang med at revidere sammen med Dem og Rådet, kan holde fast ved spørgsmålet om ligeløn. Det synes ikke at være velset i diskussionerne med Rådet. For mig er spørgsmålet strengt nødvendigt, hvis denne fornyelse af direktivet fra 1976 skal have nogen mening.

Sandbæk
Når vi endnu en gang taler om ligeløn, selv om det er et princip, som allerede blev indført med Rom-traktaten, må det være på tide, at vi spørger os selv, om der ikke skal andre strategier til for at fjerne lønkløften mellem mænd og kvinder, når den samlede EU-indsats har vist sig at komme til kort. Jeg mener, at vi fremover i højere grad i henhold til subsidaritetsprincippet skal lægge ansvaret over på de enkelte medlemslande. Det er på de enkelte arbejdspladser, at erfaringerne drages. Det må helt konkret være op til de enkelte lande, via arbejdsmarkedets parter, at indarbejde ligelønsprincippet i de nationale overenskomstaftaler. Vi må tage hensyn til, at der er forskelle mellem overenskomstaftalerne og lønaftalesystemerne i medlemslandene. I stedet for en direkte EU-regulering på dette område må EU give retningslinjer og henstillinger, og princippet må i højere grad end hidtil indarbejdes i de nationale handlingsplaner for beskæftigelse og ligebehandling. Arbejdsmarkedet vil i de kommende år få brug for mere arbejdskraft, og det er derfor vigtigt, at vi bruger flere kræfter på at skabe bedre vilkår for kvinder. Alt i alt kan jeg støtte samtlige de initiativer, der er fremført i Smet-betænkningen.

Martens
Hr. formand, siden 1951 har man på europæisk plan arbejdet for lige løn for mandlige og kvindelige arbejdstagere, når det drejer sig om lige arbejde. I 1957 blev det fastsat som udgangspunkt i Rom-traktaten og i 1975 i et direktiv. Til trods for det lovmæssige forbud imod løndiskrimination eksisterer der, som mange allerede har sagt, stadigvæk en lønkløft i EU. Det er uacceptabelt. Jeg har forståelse for, at det i en række tilfælde kan være svært at finde en objektiv lønfastsættelsesmetode eller funktionsvurderingssystematik, men til trods for det er mere gennemskuelighed og kønsneutralitet muligt. Der tales i betænkningen ganske rigtigt om vurderingsdiskrimination. Heri ligger en opgave for staten, men tillige for arbejdsmarkedets parter. Som sagt tidligere, spiller de en vigtig rolle.
Det er endvidere vigtigt, at kvinderne i højere grad involveres i lønforhandlingerne og i beslutningstagningen generelt for at give dem flere stillinger i beslutningsorganer. Det er beskæmmende, at det disponible statistiske materiale på europæisk plan om lønforskelle mellem mænd og kvinder er forældet og ufuldstændigt. Jeg er derfor glad for initiativet til at indsamle nye oplysninger, og jeg støtter idéen om at undersøge de faktorer nærmere, som påvirker lønfastsættelsen, samt årsagerne til den ulige løn for samme arbejde. En lønforskel på 15%, efter at elementer som alder, uddannelses- og erhvervsniveau er taget i betragtning, er som sagt uacceptabelt.
Emnet, som vi behandler nu, kan ikke adskilles fra andre sager om kvinder og kvinders arbejdsdeltagelse. Det er nært knyttet til aspekter som adgangen til arbejde, chancer for forfremmelse, kombination af arbejde og familie osv. Lige løn for lige arbejde kan bidrage til at bryde den onde cirkel af livslang ulighed. Lavere løn fører til lavere pension eller til mere arbejde for at få den samme pension. Mere arbejde betyder ofte større behov for børnepasning og mindre tid til at udvikle sig og slappe af ved siden af arbejdet osv.
Jeg er glad for, at det belgiske formandskab prioriterer problematikken, og jeg håber, at medlemsstaterne denne gang tager opfordringen alvorligt. Jeg forventer desuden, at kampagnen om dette emne i 2002 vil være et vigtigt incitament.
Den foreliggende betænkning er et initiativ. Jeg vil gerne lykønske ordføreren, fru Smet, med hendes arbejde. Det er især på grund af hendes indsats, at initiativet er blevet udarbejdet. Betænkningen kortlægger klart en række forhold og angiver konkrete løsninger.

Torres Marques
Hr. formand, fru kommissær, kære kolleger, EU har spillet en afgørende rolle med at påpege og løse problemet med forskellig løn for mænd og kvinder i de 15 medlemslande. Såvel traktaterne som også nu den nationale lovgivning hævder princippet om lige løn til mænd og kvinder, men intet land overholder de love, som det har gennemført på dette område. Forskellene varierer fra land til land, men resultaterne er de samme. Hvis kvinder bliver dominerende inden for et område, betyder det lavere lønninger på dette område. Det er de erhverv, som især kvinder har, der af samfundet accepteres som de dårligst aflønnede. Også i de skandinaviske lande, hvor kvinderne har opnået ligestilling, kan man konstatere, at de har svært ved at erobre de beslutningstagende poster i den private sektor, hvor lønningerne er højest.
Vi står altså over for en situation, hvor der er konflikt mellem en lovgivning, der fastlægger ligestilling, og et samfund, der stadig lever efter den model, som nedvurderer de funktioner, der udøves af kvinder. For at få et ægte demokrati, for at få en ny samfundsmodel, der sætter ligestilling i højsædet, må der også være menneskerettigheder i privatsfæren. De love, der er blevet vedtaget eller foreslået på dette felt, er ganske afslørende. Eksempelvis har regeringen i Portugal for nylig lagt et lovforslag frem i parlamentet om obligatorisk forældreorlov på mindst fem dage. Det er en lov, der ikke findes i noget europæisk land, hvor en sådan orlov er frivillig, og det, man ønsker med den, er at bidrage til en mentalitetsrevolution.
Det, at samfundet stadig accepterer, at mændene kan slippe for de huslige pligter, er faktisk en illoyal konkurrence over for kvinderne på arbejdsmarkedet. Hvis vi ønsker at ændre på denne ulighed, må vi ændre på folks bevidsthed og på den praksis, som arbejdsmarkedets parter står for. Og her må EU blive ved med at spille en vigtig rolle. På topmødet i Lissabon blev det slået fast, at det kun med en øget kvindelig beskæftigelse kan lade sig gøre på 10 år at nå den økonomiske og sociale udvikling, som man ønsker. Nu må EU så erkende, at der ikke blot er brug for flere kvinder i arbejde, men også for de erhverv, som kvinder udøver.
Kommissionen har derfor foreslået, og Rådet har accepteret, at lige løn får prioritet i 2001 på ligestillingsprogrammet. Også Europas Faglige Samorganisation har valgt dette som sin prioritet for i år. Udarbejdelsen af Europa-Parlamentets initiativbetænkning ...
(Formanden afbrød taleren) ... Jeg vil blot også gerne lykønske ordføreren, fru Smet, og sige, at jeg er enig i hendes forslag.

Laguiller
Hr. formand, den i betænkningen estimerede forskel på 28% mellem mænds og kvinders lønninger er en forskel, der er endnu mere oprørende, når man tænker på, at lønningerne for en stor del af arbejdstagerne - endda af de mandlige arbejdstagere - langtfra giver mulighed for at leve ordentligt i det 21. århundrede. Men det er ikke nok at komme med denne konstatering. Hvis Parlamentet virkelig ville sætte en stopper for denne uretfærdighed, ville den træffe nogle tvingende forholdsregler og pålægge alle arbejdsgivere uden undtagelse at respektere ligebehandlingen af mænd og kvinder. Manglende overholdelse af disse regler ville medføre omfattende sanktioner. Der er nogle områder, hvor Parlamentet forstår at træffe tvingende forholdsregler, men at dømme ud fra betænkningens viljesvage forslag er der ikke tale om tvingende tiltag over for arbejdsgiverne. Under disse omstændigheder ville selv en vedtagelse i Europa-Parlamentet være en tom trussel. Det vil fortsat være op til de kvindelige arbejdstagere selv, sammen med de mandlige arbejdstagere i øvrigt, at gennemtvinge ligheden for at opnå acceptable lønninger for alle.

Kratsa-Tsagaropoulou
Hr. formand, fru Smets betænkning er resultatet af grundig research, men også af politisk erfaring og personligt engagement, og det er grunden til, at den blev vedtaget med begejstring og stort flertal i vores udvalg.
Den vedrører et generelt fænomen, som er fælles for alle Europas sociale og økonomiske systemer, en hård virkelighed, som har tendens til at udslette alle lovgivningsmæssige fremskridt, nationale såvel som europæiske. Kvinder har ikke kun problemer med at få arbejde, men også med karriere og løn. Den sidste betænkning om beskæftigelse fortalte os, at man i de fleste medlemsstater har opgivet at forsøge at rette op på de uretfærdige forhold, og at emnet i de fleste lande slet ikke bliver drøftet under forhandlingerne mellem arbejdsmarkedets parter.
Vi vil opfordre kommissæren til at anmode medlemsstaterne om en seriøs evaluering, sådan som det også foreslås af ordføreren. Og da jeg ikke vil gentage, hvad mine kolleger allerede har sagt, hvilket jeg er absolut enig i, vil jeg foreslå Dem, fru kommissær, at vi imødegår emnet ud fra en helhedssynsvinkel. Det gælder både Deres egen politik og medlemsstaternes politik. Den politiske praksis, som gælder i mange EU-lande på arbejdsområdet, inden for social sikring og kvinders pension sætter dem ud på sidelinjen, hvad angår det aktive erhvervsliv, ambitioner, arbejdsindsats, konkurrence, krav og derfor også løn. Vores rolle, Deres rolle er vanskelig. Vi skal overbevise offentligheden, men også kvinderne selv, om, hvor tæt alle disse spørgsmål hænger sammen, og overbevise dem om, at de såkaldte beskyttende rettigheder, som de har opnået, ikke tjener deres interesser, ikke tjener kvaliteten, holdbarheden og aflønningen af deres arbejde. De er også nødt til at hjælpe regeringerne, fru kommissær, med at bære de økonomiske omkostninger, som en sådan indsats og forandring de fleste gange fører med sig.

Ghilardotti
Hr. formand, jeg vil også gerne lykønske fru Smet med denne initiativbetænkning og med det grundige og fuldstændige stykke arbejde, hun præsenterer os for. Lønforskellen mellem kvinder og mænd er et velkendt fænomen, som vedrører alle EU's medlemsstater - dog ikke i samme grad - og som man længe har forsøgt at gøre noget ved. I nogle af de foregående indlæg mindede man således om ILO-konventionen fra 1951, Rom-traktaten, direktivet fra 1975 og Amsterdam-traktaten. Man har gjort mange ting, også når det gælder indgreb. Kommissionen er efterhånden kommet med henstillinger i over 10 år, og det har også været på Parlamentets opfordring. Jeg vil ligeledes minde om den adfærdskodeks, som Kommissionen har udarbejdet, og som tog sigte på at gøre medlemsstaterne og arbejdsmarkedets parter lydhøre over for problemet, så de kunne gøre en konkret indsats på dette område.
Selv om oplysningerne stadig er ufuldstændige, giver en analyse af fænomenet os dog mulighed for at forstå årsagerne til denne forskel. Der er nogle strukturelle årsager, som allerede er blevet nævnt, nemlig aldersforskelle, uddannelse, faglige niveauer, løsarbejde og deltidsarbejde, hvor de ansatte fortrinsvis er kvinder. Der finder dog også stadig en egentlig og direkte forskelsbehandling sted - i nogle tilfælde er lønnen ikke den samme, selv om arbejdet er det samme - og der er ikke mindst tale om forskelsbehandling, når det gælder vurderingen af arbejdets værdi, for kvinders arbejde betragtes stadig som værende af mindre værdi end mænds arbejde, selv når kvinder har samme kvalifikationer og ansvar.
Jeg vil komme med et eksempel fra mit land. Det var først midt i 1980'erne, at man - efter 15 års kamp - i den nationale overenskomst for tekstilarbejderne fik indført en lønstigning for de kvindelige mestres erhvervskategori, der eksisterer inden for konfektionsindustien, og det skete på et tidspunkt, hvor dette fag, som var et typisk kvindefag, også begyndte at blive et mandefag, nemlig efter omstruktureringerne og efter, at kvinderne mistede deres arbejdsplads. Dette er efter min mening et konkret eksempel på et problem, som Italien først løste midt i 1980'erne for tekstilsektorens vedkommende, men som stadig eksisterer i utroligt mange andre situationer.
Ordføreren stiller mange forslag, og efter min mening er det disse angivelser, vi skal følge. Kommissæren og Kommissionen er meget lydhøre over for dette spørgsmål, som vi også skal fokusere på i vores arbejde med beskæftigelsesretningslinjerne for 2002.

De Sarnez
Hr. formand, også jeg vil allerførst gerne takke fru Smet for det fremragende stykke arbejde, hun har udført, og især for hendes fornemme begrundelse.
Med hensyn til denne betænkning må vi alle i dag gøre en kedelig konstatering. På trods af de seneste års mange initiativer og Kommissionens positive tiltag eksisterer lønkløften mellem mænd og kvinder stadig i EU. Kvinder tjener ikke blot i gennemsnit 28% mindre end mænd for arbejde af samme værdi, men de har ofte, og det taler vi ikke nok om, mere prekære og anstrengende job. Der er flere arbejdsløse kvinder, og kvinder rammes i højere grad af langtidsledighed. Endelig passer de i langt de fleste tilfælde børn og nogle gange andre mennesker, der ikke kan klare sig selv.
Det er klart, at vi skal gribe ind, og det på flere planer. Derfor er jeg enig i betænkningens ånd og forslag om, at der skal nedsættes en ekspertgruppe for at forbedre indsamlingen af statistiske oplysninger, at lanceringen af en europæisk kampagne for ligeløn i 2002 er en god idé, og at det uden tvivl ville være formålstjenligt i denne forbindelse at udsende et dokument, som sammenligner situationen i de forskellige medlemsstater. Som ordføreren foreslår, skal der endvidere foretages en revision af direktivet fra 1975, der skal arbejdes med uddannelsesproblemet for at sikre, at kvinder virkelig får ret til livslang uddannelse, arbejdsmarkedets parter skal opfordres til at fremme kvinders deltagelse i lønforhandlingerne, og endelig skal der gennemføres tiltag, som gør det lettere at forene arbejds- og familieliv.
For at føre disse intentioner ud i livet skal alle Unionens politiske ledere imidlertid virkelig gøre en indsats for det og klart give udtryk for deres vilje til det. I en tid, hvor vi går ind i en ny verden, og hvor vi står over for en række forfærdelige udfordringer, skal vores regeringer gøre sig klart, at denne situation ikke blot er diskriminerende og uretfærdig, den er ikke blot kontraproduktiv, den er hver eneste dag i modstrid med de værdier, vi tror på, og den samfundsmodel, som Europa skal forsvare.

Diamantopoulou
Hr. formand, også jeg vil gerne komplimentere fru Smet, hvis betænkning tydeligvis bærer præg af hendes personlige kendskab til og erfaring med dette emne.
Mænds og kvinders løn giver et rent og klart billede af de skævheder, der er mellem kønnene. Jeg skal undlade at gentage, hvad der er blevet sagt her, hvor vi har fået både tal og analyser af årsagerne til skævheden. Jeg vil omtale de ting, der foregår inden for politik og planlægning. Som bekendt var det inden for strategien for beskæftigelse den fjerde søjle, der vedrører lige muligheder, som behandlede ligelønsdelen i forbindelse med gennemførelsen af den beskæftigelsesstrategi, som indledtes i 1999. Kommissionen har i årene efter 1999 evalueret hver enkelt medlemsstats politik på ligelønsområdet. Det, vi har kunnet konstatere de tre sidste år, er, at man i flere, men ikke alle, medlemsstater har forstået forskellen og problemet og stillet forslag til politikker og foranstaltninger til imødegåelse heraf. Kommissionen behandler hvert år i sin årsberetning konkret dette spørgsmål på grundlag af de oplysninger, den har til rådighed, og kommer med anbefalinger til medlemsstaterne med hensyn til deres politikker.
Her kan man spørge, hvilke redskaber Kommissionen har til rådighed til at udarbejde en sådan evaluering. Og her støder vi på det problem med indikatorer og statistikker, som fru Smet var inde på. Der er behov for nye objekter, som kan undersøges statistisk, så vi kan formulere problemet i dets helhed. Og Kommissionen har allerede taget fat på disse nye objekter. Jeg skal omtale et af dem. Vi er f.eks. nødt til at foretage en statistisk undersøgelse af forholdet mellem timelønnen for mandlige og kvindelige lønmodtagere, der arbejder over 15 timer. Vi må have en analyse af brutto- og nettolønnen i den offentlige og den private sektor, det vil sige en opdeling efter alder, uddannelse, fag, økonomisk aktivitet, arbejdets art og arbejdssituation. Det er oplysninger, som kun i ganske få lande kan fås opdelt på den måde, jeg har beskrevet. Ud over problemet med objektet for den statistiske undersøgelse har vi også problemet vedrørende metoden til udførelsen af de statistiske undersøgelser. Der er medlemsstater, hvor der er længe mellem det tidspunkt, hvor de indsamler oplysningerne, og det tidspunkt, hvor de udsender det endelige resultat. Det forekommer ikke kun i medlemsstater, men også i EU's egne statistikker. En forbedring af statistikkerne som et meget vigtigt redskab til at forbedre politikkerne er derfor noget, vi prioriterer højt. Og De vil se, at dette års anbefalinger til mange medlemslande konkret nævner behovet for at forbedre de statistiske systemer.
Et andet grundlæggende element er retningslinjerne for 2002. Jeg synes, det er en meget klar strategi, hvor medlemsstaterne anmodes om at opstille konkrete mål for begrænsning af de lønmæssige skævheder mellem kønnene. Og naturligvis er det vores mål at samarbejde med alle medlemsstaterne, og at der sker en udveksling af bedste praksis, så landene kan efterligne andre lande, som er kommet længere.
Det tredje punkt, jeg gerne vil komme ind på, er, at i det femte program, som nu er under gennemførelse - man er nu i fasen med evalueringen af de fremsatte forslag - er netop ligeløn højeste prioritet ved udvælgelsen af de fremsatte forslag. Vi har struktureret de prioriteter, som programmerne skal indeholde, i fem konkrete områder, så vi kan undersøge ligelønsspørgsmålet og nå frem til det, som mange af talerne fremhævede, nemlig en integreret strategi. For få dage siden, den 13. september, mødtes det belgiske formandskab og Kommissionen til en stor konference om ligelønsspørgsmålet.
Hr. formand, mine damer og herrer, De skal vide, at vi på baggrund af resultatet af alle disse aktiviteter og evalueringen af politikkerne vil træffe den endelige beslutning om ændring af det gældende direktiv.

Formanden
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 11.00.

Sexchikane på arbejdspladsen
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A5-0283/2001) af Andersson for Udvalget om Beskæftigelse og Sociale Anliggender om mobning på arbejdspladsen.

Andersson
Hr. formand, denne initiativbetænkning handler ikke om et nyt problem, men om et problem, der for nylig er kommet fokus på. Ifølge Dublin-instituttet er omfanget af mobning på arbejdspladserne ganske stort. 8% af indbyggerne i EU - ca. 12 millioner mennesker - har følt sig mobbet på arbejdspladsen i løbet af de seneste 12 måneder.
Hvad skyldes det, og findes der nogen sammenhæng, der kan klarlægges? Ja, vi ved f.eks., at usikre arbejdsforhold spiller en rolle. Vi ved også, at de mobbede er mere udsatte for stress end andre. Vi ved, at folk med stressende arbejde også er mere udsatte. Det handler om tryghed i arbejdslivet og om arbejdets tilrettelæggelse.
Hvilke følger har mobning? Mobning har naturligvis følger for den enkelte, der får det værre, har mere fravær og flere sygedage. Hele arbejdsgruppen - også de, der ikke selv mobbes - fungerer dårligere. Mobning har konsekvenser for virksomheden i form af faldende produktivitet, dårligere lønsomhed og dårligere interne arbejdsforhold.
Man har spurgt mig, hvorfor EU skal beskæftige sig med disse spørgsmål, og hvad det har med Fællesskabet at gøre. Jo, mobning på arbejdspladsen er et fælles problem for alle medlemsstater, men problemet håndteres meget forskelligt i de forskellige lande. I de seneste år er vi i stigende grad begyndt at tale om flere ansættelsesmuligheder og bedre arbejdspladser, det vil sige om kvalitet i arbejdslivet. Kvalitet i arbejdslivet handler om sundhed og sikkerhed og om arbejdsorganisation, og her udgør mobning på arbejdspladserne et problem. EU har længe haft en lovgivning om sundhed og sikkerhed i arbejdslivet.
Hvad skal vi gøre? Jo, vi skal i første omgang se nærmere på definitionen og forsøge at finde en fælles definition. Vi skal skaffe os et betydeligt bedre statistisk grundlag. I denne sag har Dublin-instituttet og Eurostat en opgave i fremtiden.
Vi skal også arbejde med den åbne koordinationsmetode. Medlemsstaterne skal udvikle deres lovgivning, deres forskrifter m.m., og så skal bedste praksis råde, det vil sige, at man skal se på hinandens løsninger. Inden for Lissabon-processen findes også kvalitetsindikatorer.
Hvordan kommer lovgivningen ind i billedet? Skal vi på forhånd sige, at der ikke er brug for en lovgivning på dette område, fordi det handler om et område, hvor der allerede findes en EU-lovgivning, nemlig området for sundhed og sikkerhed? Vi har i øjeblikket en stor debat om sundhed og sikkerhed, som indebærer, at ikke bare det fysiske men også det psykosociale arbejdsmiljø har en betydning og får en stadig større betydning i det fremtidige forandrede arbejdsliv. Det er specielt kvinderne, der rammes, når det gælder atypisk arbejde, usikre arbejdsforhold osv.
Spørgsmålet om lovgivning nævnes under to punkter i betænkningen, selv om der ikke står noget om, at vi definitivt skal have en lovgivning, eller hvordan en sådan lovgivning skal udformes. Kommissionen opfordres til i sin meddelelse om en fællesskabsstrategi for sundhed og sikkerhed på arbejdspladsen at styrke beskæftigelses- og socialpolitikkens kvalitetsmæssige dimension, til i grønbogen om virksomhedernes sociale ansvar at bekæmpe mobning på arbejdspladsen samt til at overveje behovet for lovgivningsinitiativer. Det er selvfølgelig muligt, at Kommissionen vælger at sige, at vi ikke har brug for og ikke skal have en sådan lovgivning. I så fald skal vi gennemføre en analyse, men jeg finder det temmelig ubegribeligt, at man på forhånd udelukker muligheden for at lovgive på området.
Det er sandsynligt, at rammedirektivet om arbejdsmiljø også dækker aspekter af det psykosociale arbejdsmiljø, men vi ønsker en afklaring på dette punkt. Hvis vi får en sådan afklaring, er det ikke noget problem, men i modsat fald skal f.eks. rammedirektivets anvendelsesområde udvides til også at gælde det "nye" væsentlige område. I den sammenhæng skal man også overveje, om der er behov for forskrifter eller et lovgivningsinitiativ om mobning på arbejdspladsen.
Lad mig give et eksempel fra mit eget land. Der har vi en rammelovgivning, der fastslår, at arbejdsgiveren har et ansvar for at bekæmpe mobning på arbejdspladsen, når det måtte forekomme. Det er ikke beskrevet i detaljer, hvordan det skal ske, men det er klart, at der foreligger et arbejdsgiveransvar.
I punkt 24 i betænkningen anmodes Kommissionen om i en grønbog at fremlægge en detaljeret analyse af situationen i spørgsmålet om mobning på arbejdspladsen samt om derefter at fremlægge et handlingsprogram. Det er nok det vigtigste punkt i hele betænkningen.

Smet
Hr. formand, indledningsvis vil jeg gerne lykønske initiativtageren til betænkningen, hr. Andersson. Han har behandlet et nyt emne, som kun i nogle medlemsstater er mere eller mindre fastsat. Det er godt, at Europa, sådan som det ofte er tilfældet, er primus motor i en række sager. Tillykke.
Hvorfor udtalte Udvalget om Kvinders Rettigheder og Lige Muligheder sig specifikt om dette emne? Det er naturligvis et problem, som vedrører både mænd og kvinder, men udvalget mener, at kvinder oftere, meget oftere, er offer for denne type mobning og desuden er offer for en anden form for chikane, som ofte resulterer i sexchikane. Derfor spiller udvalget en specifik rolle, og derfor har det udtalt sig.
Jeg mener, at vi alle skal være klar over, at det drejer sig om en ny problematik. Vi kan tage ved lære af de foranstaltninger, som mange medlemsstater har truffet med hensyn til seksuel vold, for det er ikke så nemt og klart at udarbejde en politik om at optræde over for moralsk intimidering på arbejdspladsen. Det forsøger en række medlemsstater imidlertid at gøre, og i mange medlemsstater har man erfaring med at optræde over for seksuel vold.
Hvad kan vi gøre? For det første kan man optræde forebyggende, det vil sige, at virksomheder skal gøre deres personale klart, at de ikke accepterer chikane. Det er at optræde forebyggende. For det andet kan der udpeges en tillidsperson, som kan mægle mellem de to parter, hvis der opstår et problem. Det er altid bedre, at der findes en løsning inden for virksomheden ved hjælp af mægling, end at en af parterne går i retten. Jeg foretrækker førstnævnte løsning. For det tredje kan virksomhedsledelsen sanktionere, hvis det er vanskeligt at finde en løsning. For det fjerde skal der forsat være mulighed for at gå rettens vej.
Det er efter min mening en række praktiske ting, som vi kan tage os af.

Glase
Hr. formand, fru kommissær, mine damer og herrer, problemet mobning på arbejdspladsen har allerede længe skullet diskuteres her i Europa-Parlamentet. Det har længe ladet vente på sig, da der blev ved med at dukke et spørgsmål op: Er dette overhovedet det rigtige sted? Nogle medlemmer af min gruppe forkaster denne betænkning, fordi de mener, at det ikke er et europæisk tema. Flertallet vil følge min anbefaling og stemme for, da det netop er et tema og problem, der er aktuelt over hele Europa. Vi har mobning i alle lande i EU, på alle områder og også i EU's institutioner. Det er et slemt tema, mange finder det pinligt, de ukendte mobningstal er derfor høje, ingen vil rigtig tale om det, de ramte selv føler sig beskæmmede, udnyttede og under pres.
En arbejdssituation, der er fuld af lidelse og smerte, har ofte alvorlige følger, ikke kun for de ramte selv på legeme og sjæl, men den har også følger, som lader sig definere nationaløkonomisk: sygdom, læge- og lægemiddelomkostninger, personaleudsving, forringet produktivitet, dårligere kvalitet, tab af image for virksomheden eller institutionen og således også kundetab. Alt dette går hånd i hånd med mobning.
Et menneskes værdighed bør ikke kun overholdes på papiret og i grundloven, men også i menneskers daglige samkvem med hinanden. En smule mere respekt og fairness og mindre egoisme ville sandsynligvis spare os for en diskussion om mobning. Skal man alle årsagerne til mobning til livs, er en europæisk lovgivning uegnet og virkningsløs. Derfor takker jeg ordføreren for hans gode samarbejde og medtagelsen af mine tanker i denne betænkning.
Bekæmpelsen af mobning bør tage udgangspunkt i medlemsstaterne og inddrage arbejdsmarkedets parter aktivt. Virksomhederne bør have en egen interesse i, at mobning ikke forekommer hos dem. Da det er svært at fastlægge en præcis definition, vil det heller ikke være let for Kommissionen at forelægge den bebudede grønbog. At vi i EU dog allerede har nogle få gode eksempler i bekæmpelsen af mobning, bør følges op af flere. En god fordeling af opgaver til de planer, hvor de hører til, øger også den nødvendige vilje til at gøre en indsats og den nødvendige respekt for det vanskelige tema.

De Rossa
Først vil jeg gerne på min gruppes vegne takke ordføreren for denne betænkning. Det er en vigtig betænkning, fordi mobning er et alt for udbredt problem på arbejdspladsen. Min gruppe vil støtte betænkningen i dens helhed og vil ikke forvente eller kræve, at dele af afsnit eller sætninger slettes. Det er en trist kendsgerning, at Dublin-instituttet har fundet frem til, at mere end 15 millioner mennesker har rapporteret om vold, seksuel chikane eller mobning på arbejdspladsen. Det må ikke have lov at fortsætte, fordi denne form for mobning og chikane kan være fatal og i mange tilfælde har medført, at folk tager deres eget liv, eller at andre tager deres eget liv på grund af problemer på arbejdspladsen. Derfor synes jeg, at det er noget, som Kommissionen og Parlamentet bør tage op. Lovgivningen er på plads i Irland som en del af sikkerheds- og sundhedslovgivningen, og den skal sikre, at de store virksomheder indfører en adfærdskodeks med hensyn til mobning.
Men det er endnu ikke klart, i hvilket omfang virksomhederne har gennemført lovgivningen. For nylig hørte jeg om en sag, hvor en ung mand begyndte at arbejde i en statslig virksomhed og konsekvent blev mobbet af de ældre mænd på arbejdspladsen, ikke af kvinderne, men af mændene, som simpelthen ikke ønskede ham i den stilling, fordi de følte sig truet af hans tilstedeværelse. Det lykkedes dem ikke at tvinge ham væk fra jobbet, men det er utroligt, at noget sådant skal finde sted i vore dage. Det er korrekt, at tendensen gennem de sidste 10 år, som Dublin-stiftelsen påviser det, har været stigende. Det er klart, at dette i høj grad skyldes usikkerhed på arbejdspladsen og ændringer i arbejdets karakter. Typisk arbejde medfører stress og spændinger, som giver sig udslag i denne slags handlinger, så jeg støtter ordførerens opfordring om en meddelelse fra Kommissionen næste år og et handlingsprogram fra Kommissionen ved udgangen af næste år.
Før jeg sætter mig, vil jeg gerne sige noget om et helt andet spørgsmål, men om noget, der vedrører Kommissionens arbejde. Jeg vil gerne appellere til kommissæren om at bede kollegerne i Kommissionen tage skridt til en lempelse af reglerne for statsstøtte til luftfartsindustrien, da vi ellers skal håndtere titusinder af arbejdstagere over hele Europa, der meget let kan blive arbejdsløse i en ikke alt for fjern fremtid.

Lynne
Det er, hvad jeg vil kalde mobning på arbejdspladsen. Jeg kan ikke tale, uden at der står folk bag ved mig og ryger, og det giver mig et astmaanfald, og det er mobning. Jeg lykønsker hr. Andersson med hans betænkning. Den er vigtig for indsatsen både på nationalt plan og på europæisk plan, for, som vi har hørt, bliver 12 millioner mennesker chikaneret og mobbet på arbejdspladsen hvert år. Der findes mange former for chikane, og som sagt er rygning på arbejdspladsens ikke-rygerområder en form for chikane. Den kan også have ødelæggende virkninger, både fysisk og psykisk. Stressniveauet som følge af mobning og chikane på arbejdspladser er meget højt. Handicappede, kvinder og især etniske mindretal lider meget under det. De kan blive diskrimineret dobbelt og chikaneret, blot fordi de kommer fra de dårligt stillede, diskriminerede grupper.
Jeg er også glad for, at hr. Andersson refererede til mennesker i kortvarige ansættelsesforhold, for vi har også beviser for, at de bliver chikaneret. Men jeg vil hurtigt komme ind på grunden til, at ELDR-Gruppen har bedt om opdelt afstemning i punkt 8 og 13. Jeg mener, at det er EU's rolle at have fælles retningslinjer, bedste praksis og benchmarking i alle medlemsstaterne, men jeg mener ikke, at vi har brug for en mere bindende lovgivning. Det er op til medlemsstaterne og et spørgsmål om subsidiaritet. Så selv om jeg er enig i store dele af hr. Anderssons betænkning, er jeg uenig i, at vi skal have bindende lovgivning, og derfor har vi bedt om opdelt afstemning.

Lambert
Hr. formand, min gruppe vil også gerne ønske hr. Andersson tillykke med hans arbejde med denne fremragende initiativbetænkning. På det punkt har det været en meget fin aften. Som vi allerede har hørt, må vi ikke undervurdere mobningens, i alle dens afskygninger, indvirkning på menneskers liv og helbred og de langvarige mentale og psykiske problemer, vi hørte om. Hvis vi kigger på tallene og tager Parlamentet som eksempel, ville vi have en gruppe stort set på størrelse med ELDR-Gruppen, som var udsat for chikane. Indtil videre har man gjort meget lidt for at løse problemet med chikane generelt, så denne betænkning er særligt velkommen, fordi den giver mulighed for en åben debat om et spørgsmål, der alt for ofte er blevet tilsidesat.
En fransk undersøgelse viser, at 70% af ofrene for mobning er kvinder, og dette gælder i alle faser af beskæftigelsen, så ikke nok med, at man får mindre i løn, man bliver også chikaneret og udsat for chauvinistiske og sexistiske bemærkninger, som oftere er rettet mod kvinder end mod mænd, og det kan ofte blive til noget mere alvorligt. Derfor bør Kommissionen være særligt opmærksom på, hvordan man kan løse denne uacceptable situation for Europas kvinder. Hr. Andersson har ret, arbejdsgiverne skal have ansvaret for at forebygge chikane på arbejdspladsen, ikke at acceptere den eller praktisere den. Men rammedirektivet om sundhed og sikkerhed på arbejdspladsen siger ikke klart, hvorvidt arbejdsgiverne er ansvarlige for det psykiske, psykosociale eller sociale arbejdsmiljø, så jeg mener, at der bør tages skridt i retning af at revidere direktivet, så denne definition medtages.

Pérez Álvarez
Hr. formand, jeg vil også indlede med at takke ordføreren for hans arbejde, selv om vi ikke har en definition på mobning, måske fordi der er mange former for mobning, og det er svært at finde en definition. Fru Lynne, som jeg overbringer min solidaritet og sympati, fortalte os for et øjeblik siden om en ny form for mobning. Vi er her for at analysere, og jeg mener, at den definition, som den irske arbejdsgruppe om netop forebyggelse af mobning fremkom med, er acceptabel. Den lyder: "Gentagen upassende optræden, direkte eller indirekte, hvad enten den kommer til udtryk verbalt, fysisk eller på anden måde, der udvises af en eller flere personer over for en anden person eller flere andre personer på arbejdspladsen og/eller under ansættelsen, og som med rimelig grund kan anses for at undergrave individets ret til værdighed i arbejdet". Og en isoleret episode af den adfærd, der er beskrevet i denne definition, kan udgøre en krænkelse mod værdigheden i arbejdet, men som enkeltepisode anses den naturligvis ikke for mobning.
Lad os acceptere denne definition eller en anden. Sandheden er, at op til 12 millioner mennesker i EU erklærer, at de er blevet mobbet i de seneste 12 måneder, at kvinder i højere grad udsættes for mobning end mænd, og at nogle erhvervssektorer synes at være særligt ramt. Mobning indvirker på virksomhedens økonomi, fordi den forårsager fravær, manglende effektivitet og produktivitet. For samfundet kan mobning forårsage udgifter til lægehjælp og psykologisk behandling, fravær på grund af sygdom, førtidspensionering osv. Den rammer især arbejdstagere og udgør en risikofaktor sammen med fysisk vold og ergonomiske forhold. Der er på den anden side endnu meget, der skal gøres for at fjerne både de fysiske og de kemiske sundhedsrisici. Især finder jeg mobning, chikane - kald det, hvad De vil - i modstrid med artikel 1 i EU's charter om grundlæggende rettigheder: "Den menneskelige værdighed er ukrænkelig. Den skal respekteres og beskyttes".
Mobning er altså en sundhedsrisiko, men især et angreb på den menneskelige værdighed. Derfor bifalder jeg dette initiativ, som har til formål at forebygge og forhindre mobning i arbejdslivet, at forhindre, at arbejdstageren græder af afmagt.

Koukiadis
Hr. formand, spørgsmålet om chikane på arbejdspladsen hænger direkte sammen med respekten for individets grundlæggende rettigheder såsom retten til værdighed og til at deltage i det økonomiske og sociale liv på ligeværdige vilkår.
Med dette initiativ afslører vores kollega, hr. Andersson, nye aspekter, som vi skal tage i betragtning med henblik på den egentlige gennemførelse af chartret om grundlæggende rettigheder og på en mere integreret politisk indfaldsvinkel til jobkvalitet. Vi bør især glæde os over dette initiativ, fordi det har givet os lejlighed til at se, hvor stor betydning et spørgsmål, som ikke har særlig høj prioritet, som regel indgår tilfældigt i vores interesseområder, har for et heldigt udfald af en række politikker såsom antidiskriminationspolitikken, politikken til bekæmpelse af udstødelse, handicappolitikken, arbejdsløshedspolitikken og jobkvalitetspolitikken. Kun hvis den enkelte ansatte føler sig sikker på arbejdspladsen og beskyttet mod kollegers og overordnedes adfærd, kun når den ansatte ikke føler sig misbilliget på grund af sine svagheder, men mærker et arbejdsmiljø, hvor man føler sig velkommen, vil alle de grupper - og det er mange - som er udsat for chikane, vælge at være på arbejdsmarkedet, og resultaterne af deres bidrag vil langt overgå deres svagheder.
Hvis man tænker på, at antallet af personer i sådanne sårbare grupper ifølge statistikkerne udgør over 8%, kan man nemt danne sig et billede af spørgsmålets politiske dimension. Samtidig er der et stort grundlag for dannelsen af lignende grupper, som udsættes for chikane, lige fra kvinder og handicappede til udlændinge og folk fra andre religioner. Dette viser også noget om problemets kvalitative dimension.
Vi bør med udgangspunkt i denne betænkning udarbejde en plan for bekæmpelsen af hele chikaneformen, som starter med almindelige ironiske og nedladende bemærkninger, går over i trusler og ydmygelser, der undergraver ofrets selvværd, og ender med mere voldelige handlinger. Planen skal anvendes, uanset om der er tale om chikane oppefra, fra overordnet til underordnet, chikane den modsatte vej eller horisontal chikane. Handlingsplanen bør ud over foranstaltninger, som forbyder chikane, også indeholde en forpligtelse fra arbejdsgivernes side til at indføre en chikanefri omgangsform mellem kollegerne ledsaget af foranstaltninger, som skal fremme medarbejdernes indbyrdes opmuntring på arbejdspladsen. Og eftersom ingen er ond med vilje, bør planen også indeholder foranstaltninger, som kan fjerne mistroiskheden og fordommene over for personerne i disse grupper.

Hermange
Hr. formand, den betænkning, vi behandler i dag, vedrører 12-15 millioner mennesker i Europa, hvilket svarer til 8-10% af de europæiske arbejdstagere. Et moderne onde med tre ansigter. Et økonomisk ansigt, eftersom de seneste 10 års forringelse af arbejdsbetingelserne i henhold til rapporten fra Det Europæiske Institut til Forbedring af Leve- og Arbejdsvilkår skyldes arbejdsrytmens stigende tempo og alle de forskellige former for fleksibilitet. Et sociologisk ansigt, et tegn på den tiltagende individualisme, som dominerer vores samfund. Et psykologisk ansigt, som gør psykisk chikane særligt afskyeligt, og som af og til gør det muligt at ødelægge et menneske uden at sætte afslørende spor.
Der er for øjeblikket et stort juridisk tomrum på nationalt plan og store forskelle på europæisk plan, som en strengere og strengere retspraksis imidlertid er med til at mindske. Derfor er denne meget veldokumenterede og stringente betænkning et yderst opmuntrende svar og et klart tegn for arbejdsmiljøet. Blandt de overvejede tiltag understreges bl.a. i punkt 12 nødvendigheden af en tilbundsgående dialog om dette emne mellem samtlige arbejdsmarkedets parter og udpegelsen af en ekstern, uafhængig forligsmand, sådan som det påpeges i mit ændringsforslag, er efter min mening en afgørende faktor for reel fremgang inden for dette område. Men det er op til alle de europæiske institutioner at fortsætte arbejdet mod et onde, der nu har fået solidt fodfæste, sådan som de opfordres til det i Den Europæiske Socialpagt. Derfor bifalder jeg ordførerens forslag om at anmode Kommissionen om til næste år at udarbejde en grønbog og fremlægge et europæisk handlingsprogram. På vegne af min gruppe støtter jeg ligeledes forslaget om, at der tages hensyn til denne problematik i forbindelse med meningsudvekslingerne om grønbogen om virksomhedernes sociale ansvar.
Det er en kamp, vi alle skal kæmpe - på hvert vores niveau - ifølge vores overbevisning om, at det er samfundet som helhed, der vil nyde godt af en social og individuel balance.

Mann, Thomas
Hr. formand, i EU bliver skønsvis 12 millioner mennesker udsat for mobning. De ukendte tal ligger langt højere. Der udstødes og chikaneres, rygter bringes i omløb, informationer holdes bevidst tilbage, mennesker stemples som syndebukke. Det kan ske, hvad enten du er chef eller medarbejder, enhver kan blive til offer eller gerningsmand. Mobning undervurderes stadigvæk fuldstændigt, således at der næsten ikke er blevet udviklet brugbare værktøjer. Og det til trods for, at det er et alvorligt problem på arbejdsmarkedet. De aggressioner, depressioner, sygemeldinger, opsigelser og personaleomstruktureringer, som er udløst af mobning, koster samfundet og de sociale systemer flere hundrede millioner euro årligt.
I de 15 medlemsstater i EU skal der i fællesskab gøres status. Tiltag med hensyn til bedste praksis vil hjælpe os videre gennem at udveksle erfaringer om og med hinanden, så der kan træffes fornuftige forholdsregler. Men løsningerne skal være differentierede, alt efter hvilken form for mobning der er tale om, altså om den er betinget af køn, alder eller oprindelse. Jan Andersson har udfærdiget en glimrende betænkning. I Beskæftigelsesudvalget blev den med rette vedtaget enstemmigt. Næsten alle forslag fra PPE-DE-Gruppen blev integreret, f.eks. inddragelsen af arbejdsmarkedets parter i Europa, så de kan være med til i fællesskab at udvikle koncepter mod mobning. I praksis betyder det aktiv konfliktløsning, bedre virksomhedsintern kommunikation og opbygning af netværk til dem, som er blevet skadet af mobning. Vi foreslår endvidere, at der indsættes en tillidsperson i virksomhederne, så de ramte kan henvende sig til denne i fuld fortrolighed.
Vi regner fast med, kommissær Diamantopoulou, at Kommissionen i løbet af næste år kan udgive en grønbog om temaet mobning, således at vi derefter er i stand til at udvikle et præcist handlingsprogram, så vi får en bæredygtig virkning.

Diamantopoulou
Hr. formand, jeg vil gerne komplimentere hr. Andersson for hans fremragende betænkning og sige, at jeg er helt enig i, at chikane er et yderst alvorligt spørgsmål, som truer arbejdspladsen og har betydelige sociale og økonomiske konsekvenser både for den ansatte og for virksomheden samt for økonomien i det hele taget, eftersom det er en af de væsentligste årsager til mindsket produktivitet.
Jeg kan forsikre Parlamentet om, at Kommissionen har fuldt kendskab til problemet, og derfor indgår dette spørgsmål også som et vigtigt element i den meddelelse om kvalitet, som Kommissionen udarbejdede i juni, og det er et af de spørgsmål, hvor vi også undersøger indikatorer.
Hvad de eksisterende redskaber angår, må jeg endvidere gøre opmærksom på, at der er behov for beskyttelse fra arbejdsmarkedets parters side - og arbejdsmarkedets parter kan spille en vigtig rolle i denne sag - og jeg må minde om direktiv 89/391/EF, hvori det klart fremgår, at der med hensyn til forebyggelse af risici på arbejdspladsen skal tages højde for de psykosomatiske byrder, som ikke altid er nemme at definere.
Jeg kan oplyse Dem om, at der allerede eksisterer et rådgivende udvalg bestående af repræsentanter for medlemsstaterne, som undersøger sundheds- og sikkerhedsspørgsmålet, ligesom der er nedsat et underudvalg, der koncentrerer sig om emnet vold på arbejdspladsen. Dette udvalg afsluttede sit arbejde i går, og der foreligger nu en definition af spørgsmålet vold på arbejdspladsen. Forslaget om at tage initiativ til en grønbog om emnet er ikke realistisk på nuværende tidspunkt, og jeg skal forklare hvorfor. Som bekendt har Kommissionen taget initiativ til en revision af hele strategien for sundhed og sikkerhed på arbejdspladsen. Og denne betænkning kommer til at spille en vigtig rolle, den vil bidrage til denne ændring og til forslaget til en ny strategi for sundhed og sikkerhed, og derfor vil jeg rette en særlig tak til ordføreren.

Formanden
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 11.00.

Luftforurening
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er forhandling under ét om følgende betænkninger:
A5-0293/2001 af Oomen-Ruijten for Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerpolitik om Forligsudvalgets fælles udkast til Europa-Parlamentets og Rådets direktiv om ændring af direktiv 88/609/EØF om begrænsning af visse luftforurenende emissioner fra store fyringsanlæg;
A5-0292/2001 af Myller for Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerpolitik om Forligsudvalgets fælles udkast til Europa-Parlamentets og Rådets direktiv om nationale emissionslofter for visse luftforurenende stoffer.

Oomen-Ruijten
Hr. formand, det er nu næsten tre år siden, at Kommissionen stillede forslag til et direktiv, hvormed reglerne om emissionen af forurenende stoffer fra store fyringsanlæg blev ændret. Efter tre år kan vi endelig i denne uge afslutte denne sag, som efter min mening er meget vigtig. Ingen vil bebrejde mig, når jeg siger, at vi har fulgt en besværlig rute, som af og til har været smertefuld.
Der var en del modstand, ikke kun fra en række medlemsstater, men tillige fra nogle af kollegerne. Der var meget intensive advarsler og protester fra interessenter, også i nogle medlemsstater i elektricitetssektoren. Alligevel kunne vi uden problemer ændre den oprindelige forordning, sådan som det var indgivet, og som efter min og en række kollegers mening var alt for vag. De tekniske muligheder er i vidt omfang disponible, og i mange EU-medlemsstater er de regler, som vi indføjede ved førstebehandlingen, allerede fastsat og normal politik.
Det oprindelige kommissionsforslag om at ændre direktivet fra 1998 var ifølge et flertal i Parlamentet ikke en stor succes. Normeringen var for svag, og desuden blev eksisterende anlæg ikke omfattet af direktivets anvendelsesområde. Parlamentet har givet miljøpolitikken et konkret indhold, og jeg vil endnu en gang gerne takke de kolleger, som har været med. Vi har vist, hvad det betyder, når vi reelt vil gøre noget ved den beskidte luftforurening, som tillige er dårlig for menneskerne. Parlamentet skærpede emissionsstandarderne meget ved førstebehandlingen, og vi har desuden sørget for, at de eksisterende fyringsanlæg omfattes af direktivets anvendelsesområde.
Så kom Rådets fælles holdning. Den kom i øvrigt i stand med største besvær. Reglerne blev skærpet lidt, men man tog hensyn til Parlamentets ønske om at lade de eksisterende fyringsanlæg omfatte af direktivet. Desværre forbeholdt alle medlemsstater sig deres egne undtagelser, og hvis det havde været op til Rådet, var man fortsat i en evighed - i al evighed mener vi - med at anvende gamle forurenende anlæg, som ikke er tilpasset den tekniske udvikling.
Den fælles holdning manglede efter vores mening enhver form for vision. Det var en sammenskrabning med lidt til alle. Hvis jeg sammenligner det med de forskrifter, som i øjeblikket finder anvendelse i Japan og USA, ville vi, der vil gøre alt så godt som muligt, have givet et meget dårligt indtryk med Rådets emissionskrav på møderne om Kyoto-aftalen.
Man mente, at det ikke var nødvendigt at fastsætte krav til fyringsanlæggene, fordi vi alligevel ville få fru Myllers udmærkede betænkning om emissionslofterne, og at man som europæisk myndighed først behøvede af tage sig det nær, når emissionslofterne kom, fordi alt dermed fastsættes, og hermed gennemfører alle medlemsstater dem bindende. Men det gik også helt anderledes.
Hvis vi skal imødekomme forventningerne fra tilhængerne af liberaliseringen af energimarkedet, med andre ord, hvis vi ikke stiller krav eller tillader undtagelser for at opvække energi med gamle forurenende centraler, forstyrres markedsmekanismen efter vores mening. Endvidere belønnes de, der ødelægger miljøet, med et forspring, fordi de kan anvende lavere energipriser med gamle centraler.
Fordi Rådet ikke ville vedtage Parlamentets ændringsforslag, var det nødvendigt med en forligsprocedure, i hvilken forbindelse der fandt en kombineret behandling sted med Myller-betænkningen. Jeg vil gerne takke hende, for hun var en god kollega i forhandlingerne.
På trilogmødet med det svenske formandskab og Kommissionen i maj og juni i år blev der med det samme gjort betydelige fremskridt med hensyn til emissionsnedbringelsen af SO2, svovldioxid samt en række vigtige tekniske emner. For NOx, nitrogenoxid, kom skærpelserne vanskeligt i stand. På trilogmødet blev man foreløbigt enig om at forpligte Kommissionen - takket være Hans Blokland - til at udvide sine vurderinger til emissionen af tungmetaller.
Rådet imødekom endvidere Parlamentet ved at fjerne visse undtagelser, især for bestemte anlæg, som fyrer med fast brændsel og brunkul fra egen jord. Desværre blev vi på det første møde ikke enige om det punkt, som efter min mening er det vigtigste, NOx.
Efter førstebehandlingen gjorde vi store fremskridt, da Rådet gik med til også at lade gamle anlæg omfatte af direktivet. Det var vigtigt, fordi de gamle anlæg ofte er de mindst energieffektive, og de udleder tillige uforholdsmæssigt mange drivhusgasser. Med kompromiset, som blev indgået under forligsproceduren, lykkedes det Parlamentet at skærpe de foreslåede grænseværdier for SO2 og NOx.. Rådet var næsten med det samme enigt i en væsentlig nedbringelse af SO2,, især for de mellemstore og store fyringsanlæg, for det giver størst resultat.
Med hensyn til NOx-emissionerne har Parlamentet fastholdt en nedbringelse af NOx-grænseværdien for store fyringsanlæg mellem 650 mg pr. kubikmeter og 200 mg for anlæg, som fyrer med fast brændsel. Disse grænseværdier finder imidlertid først anvendelse fra 2016 på nye og eksisterende anlæg. Det er for sent. Som jeg sagde, har en række medlemsstater allerede indført disse standarder for tre år siden. Vi sagde ikke nej, fordi det er et vigtigt skridt fremad, og fordi det er en vigtig betingelse for om kort tid også at forpligte ansøgerlandene hertil.
Vi har desuden kunnet nedbringe den undtagelse, som Rådet slog til lyd for med hensyn til spidsbelastningsanlæg, så den forurenende emission også kan kontrolleres, hvad det angår.
Alt i alt mener jeg, at forliget har ført til en tilfredsstillende aftale, og at vi når langt videre, end det var forventet ved andenbehandlingen. Jeg vil gerne takke det svenske formandskab og mine kolleger, især fru Myller. Jeg vil endvidere gerne takke Kommissionen for den konstruktive støtte. Jeg anbefaler derfor på vegne af delegationen at vedtage det foreliggende forslag.

Myller
Hr. formand, ærede kommissær, Parlamentets målsætning i forbindelse med dette direktiv var at få gennemført de strammest mulige lofter for emissioner, der forårsager forsuring. Forsuringen, ozonen i den nedre atmosfære og eutrofieringen af jordkloden er indbyrdes forbundne problemer, som forårsages af emissioner af svovldioxid, nitrogenoxid, fordampende organiske forbindelser og ammoniak. Det er fornuftigt at undersøge problemerne samlet, for således når man mere omkostningseffektivt frem til en nedbringelse af emissionerne.
Kommissionen har i sit eget forslag på området opstillet lofter for hvert medlemsland, som de bør efterleve inden 2010. Fællesskabet - EU - har såvel i sit femte handlingsprogram for miljøet som i sin forsuringsstrategi opstillet som mål at garantere, at folk beskyttes mod enhver kendt form for luftforurening. Kommissionen fastslog i sit forslag, at den ikke på dette stade forsøgte at opstille såkaldte endelige mål for kritiske belastninger og for niveauer, men at vejen til det endelige mål på langt sigt skal gå gennem delmål, som dem Kommissionen således har opstillet for 2010.
Pånær for ammoniaks vedkommende vedtog Parlamentet under sin andenbehandling Kommissionens målsætningsniveau med tilføjelse af langsigtede mål. Efter Parlamentets mening bør man opnå delmålene inden 2010, og det endelige mål, hvor folk beskyttes mod enhver kendt form for luftforurening inden for hele EU, bør man opnå inden 2020. Konstellationerne var klare frem til forliget, Rådet lod klart forstå, at det ikke havde mulighed for at ændre de tal, som det havde godkendt i sin fælles holdning. Heller ikke de langsigtede mål var det parat til at godkende begrundet med, at kravet om ikke at overskride de kritiske niveauer og belastninger på noget område efter Rådets og også Kommissionens mening teknisk set var umuligt at gennemføre. Hvad emissionslofterne angår, var Rådets fælles holdning forholdsvis langt fra Kommissionens tal, men dog bedre end de såkaldte Göteborg-tal, som størstedelen af medlemslandene sværgede til.
En vedtagelse af Rådets fælles holdning ville have betydet en kapitulation i spørgsmålet om forbedring af luftkvaliteten og beskyttelse af folkesundheden. Under forligsfasen fik man efter en anselig tovtrækning og ved Kommissionens aktive frembringelse af kompromiser drejet direktivets centrale principper i retning af Parlamentets synspunkter. Ved forliget godkendte Kommissionen og Rådet strammere emissionsgrænser som indikative tal og Rådets fælles holdning som forpligtende for medlemslandene. Indikationen betyder, at Kommissionen er forpligtet til i sin beretning for 2004 og 2008 at evaluere direktivet på ny under hensyntagen til den fremtidige udvikling inden for viden og teknik og muligheden for herigennem at nå frem til strammere emissionsgrænser. Under disse evalueringer skal man også tage hensyn til, i hvor høj grad man kan nå frem til de langsigtede mål inden 2020. Som resultat af kompromiset gav man således Kommissionen redskaber til at stramme direktivets målsætningsniveau. Samtidig opstillede man krav om evaluering af formindskelsen af udslip også på langt sigt med det formål at hindre en overskridelse af de kritiske niveauer og belastninger og at sikre en reel, effektiv beskyttelse af folk mod enhver form for luftforurening. Det var et betydningsfuldt resultat at få dette langsigtede mål indføjet i direktivets artikel, men det var måske den væsentligste ting, man fik gennemført ved forliget. Af de emissionskilder, der forårsager forsuring, er den vanskeligste at gribe ind over for udslip fra flyvemaskiner og skibe. Også her nåede vi fremad. Man betingede foranstaltninger fra Kommissionen i denne retning.
Jeg vil også takke Ria Oomen-Ruijten for det gode samarbejde, vi har haft i forligsfasen. Det var virkelig yderst bemærkelsesværdigt, at vi fik direktivet om store fyringsanlæg så godt igennem, for det er et centralt instrument til gennemførelse af emissionsloftsdirektivet. Jeg vil også gerne takke formanden for Parlamentets delegation, dens medlemmer, Kommissionens repræsentanter samt det svenske formandskab for det fortrinlige samarbejde.

Jackson
Hr. formand, jeg vil gerne lykønske begge Parlamentets ordførere med det hårde arbejde, de har lagt i dette. De har frembragt et resultat, som de kan være stolte af. Det blev frembragt efter en stor arbejdsindsats sent om natten. Men som britisk medlem af Europa-Parlamentet må jeg sige, at der var store problemer med disse direktiver, navnlig direktivet om store brændselsanlæg. Jeg vil gerne fokusere på, at vi kæmpede med det store problem, at hverken Kommissionen eller Rådet meldte klart ud om konsekvenserne af deres forslag. De gav os heller ikke nogen nøjagtig vurdering eller hjalp os med at vurdere virkningerne af Europa-Parlamentets forslag.
Hr. Bowe og jeg selv stod, som britiske medlemmer af Europa-Parlamentet, over for lobbyister fra Storbritannien, der sagde ligeud, at hvis vi vedtog Parlamentets ændringsforslag, ville det blive nødvendigt at lukke alle de britiske miner, der fortsat er i drift. Vi stod derfor over for muligheden af at stemme for ændringsforslag og for betænkningen fra vores eget udvalg, som ville få meget alvorlige økonomiske virkninger i vores egen medlemsstat.
Da vi gik til mødet med Ministerrådet, fandt vi ud af, at andre medlemsstater havde præcis de samme problemer. Finland, f.eks., hvor ministrene og regeringerne for disse lande ikke rigtig havde kontaktet deres medlemmer af Europa-Parlamentet for at forklare, hvilke vanskeligheder vi efter deres opfattelse ville få. På mødet om den fælles holdning stod vi også i den ekstraordinære situation, at fire embedsmænd holdt taler, der i virkeligheden skulle have været holdt af ministre.
Det fører mig frem til følgende konklusioner: Vi har brug for to ting, og der er for det første langt større ærlighed hos medlemsstaterne og Kommissionen om forslagenes og forhandlingernes virkninger i medlemsstaterne. Der skal i det mindste foreligge noget rådgivning om det. For det andet skal møderne inden for den fælles beslutningsprocedure ikke længere foregå mellem 15 MEP'er, en minister og 14 embedsmænd. Det er latterligt. Mange af de ting, som vi blev stillet over for vedrørende Oomen-Ruijten- og Myller-betænkningerne, skulle have været fremlagt af ministre. Det er ministrene, vi ønsker at mødes med, når vi går til møder inden for den fælles beslutningsprocedure.

Bowe
Hr. formand, jeg vil blot først sige som britisk medlem, at jeg støtter de ting, fru Jackson sagde.
Kun folk i denne sal ved, hvor stort et arbejde begge ordførerne har udført for at nå frem til denne endelige udgave og få disse to betænkninger frem til en endelig afstemning i Parlamentet. Vi er jeres kolleger, og vi ved, hvor stort et arbejde De har lagt i det, og vi lykønsker jer begge med det arbejde. Der er gået vældig lang tid, og dette er en af de vanskeligste betænkninger, jeg har set i mine 12 år i Parlamentet.
Men endelig, trods alle vanskelighederne og endda det endelige forlig, står vi nu med et forslag, der kan gennemføres og fungere. Det bliver ikke let. Det bliver rent faktisk utroligt hårdt med nogle af kravene, men de er udtryk for en tilfredsstillende balance mellem miljøbeskyttelse på den ene side og samfundets behov for en pålidelig og sikker energikilde til en rimelig pris, hvilket vi ikke kan se bort fra.
Der bliver behov for ændringer for at opfylde kravene i dette forslag. Energisektoren vil utvivlsomt skulle udskifte et gammelt værk eller to, forhåbentlig til mere moderne kilder til elproduktion. Der vil ske en betydelig nedgang i emissionerne af svovldioxid og nitrogenoxid, som er hovedårsagen til syreregn og ozon i jordhøjde, hvilket vil føre til en betydelig forbedring af menneskers sundhedstilstand. En mulig sidegevinst kan blive, at kraftværkernes overordnede effektivitet vil blive forbedret, vi vil se en samlet reduktion i niveauet af kultveilte i forhold til den producerede energi. Det ville være en nyttig og hensigtsmæssig sidegevinst ved denne lovgivning.
Det bliver ikke let at gennemføre alle disse foranstaltninger. Der bliver tale om et langtidsprojekt. Det er acceptabelt og forståeligt under disse omstændigheder, så på Den Socialdemokratiske Gruppes vegne hilser jeg disse forslag velkomne og vi vil støtte dem ved afstemningen i morgen.

Evans, Jillian
Hr. formand, jeg vil gerne hilse begge direktiver velkomne og lykønske begge ordførerne, som andre medlemmer har gjort det. Jeg har især fulgt diskussionen om begrænsning af emissioner fra store brændselsanlæg. Disse anlæg er en af de største kilder til luftforurening i Europa efter emissioner fra transport, og derfor er det meget vigtigt, at vi får en streng lovgivning for dette område. Medtagelsen af de eksisterende værker er en stor forbedring i forhold til tidligere lovgivning. Det betyder, at der bliver lige vilkår for alle værker, også de største forurenere og nogle værker i ansøgerlandene, som kan fremstille billigere elektricitet, fordi de er underlagt mindre kontrol og ikke skal overholde samme standarder.
Igen kan vi, som andre medlemmer har været inde på, forsikre folk om, at på grund af de forskellige undtagelser og tilladelser til at anvende lavere standarder, som blev indbygget i den endelige kompromistekst, er de nuværende kraftværker som Aberthaw i min egen valgkreds ikke truet. Kulkraftværket Aberthaw har haft stor presse- og mediebevågenhed, fordi man frygtede for dets overlevelse og rentabilitet under dette direktiv. Men det forholder sig lige omvendt. Direktivet vil rent faktisk beskytte arbejdspladser i den walisiske kul- og elektricitetsindustri på længere sigt.
Dette har været en meget vigtig debat, fordi den har vist, at der ikke er tale om et entydigt valg mellem renere luft og beskæftigelse, som nogle vil have os til at tro. Arbejdet med at bekæmpe forurening kan gå hånd i hånd med bevarelse af arbejdspladser og støtte til lokalsamfund.
Min gruppe støtter ligeledes kompromiset, hvor grænseværdierne for svovldioxid og nitrogenoxid strammes op, og der generelt indføres strengere standarder. Gruppen støtter ligeledes resultaterne af forligsproceduren om fru Myllers betænkning om direktivet om nationale emissionslofter, og vi vil også stemme for dette.

Blokland
Hr. formand, jeg begrænser mig til luftforureningen fra store fyringsanlæg. Jeg mener fortsat, at resultatet af forliget er langt bagefter de nuværende tekniske muligheder for at nedbringe forurenende emissioner. Direktivet indeholder stadig bizarre undtagelsesbestemmelser. Det er f.eks. tilladt for store gamle fyringsanlæg at forurene meget i 2.000 timer om året, og der er endvidere undtagelser for Spanien, Kreta og Rhodos.
Eksisterende anlæg vil forurene luften meget med svovldioxid og nitrogenoxid. Resultatet af forliget med hensyn til nitrogenoxid er meget skuffende, idet USA i øjeblikket går langt videre end de standarder, som finder anvendelse i EU om et par år.
Desuden forbrændes der allerede meget biomasse i kulcentraler. Her finder meget mindre strenge udledningsstandarder anvendelse end ved affaldsforbrændingsanlæg. Jeg havde forventet, at der med liberaliseringen af energimarkedet vil blive anvendt lige miljøbetingelser for at forebygge konkurrenceforvridninger.
Min konklusion er, hr. formand, at jeg støtter direktivet. Ikke fordi det effektivt bekæmper luftforureningen, men fordi det er knapt så dårligt som det forrige.

Korhola
Hr. formand, min kollega Ria Oomen-Ruijten har handlet prisværdigt som ordfører i alle tre faser af behandlingen af direktivet om store fyringsanlæg. Vi sidder nu med et fornyet direktiv, som kan forventes at medvirke betydeligt til en formindskelse af emissioner fra de store fyringsanlæg, samtidig med at det tager hensyn til virkeligheden. Jeg er taknemmelig for, at jeg fik lov at være med til at udarbejde kompromisændringerne, og at først ordføreren og siden Parlamentet godkendte dem. Disse ændringer er stadig synlige i direktivet efter kompromiset og muliggør bl.a. en væsentlig kombineret kraftvarmeproduktion som led i en bæredygtig udvikling. I begyndelsen var der fare for, at direktivet ville gøre den kombinerede kraftvarmeproduktion økonomisk urentabel. Det havde klart betydet et tilbageskridt.
Fru Oomen-Ruijtens betænkning har, ligesom fru Myllers betænkning været et eksempel på, at man med den fælles beslutningsprocedure med succes kan nå frem til et slutresultat også ved yderst vanskelige og krævende emner. Det er disse to direktiver uomtvisteligt.
De nationale emissionsgrænser og emissionerne fra de store energianlæg er områder, hvor medlemslandene traditionelt har hyttet deres interesser og forsøgt at forhindre opstillingen af målsætninger, som kunne true medlemslandenes egen og EU's fælles konkurrenceevne. Kommissionen har måttet tage dette i betragtning allerede under udarbejdelsen af forslaget. Også Parlamentet har i sin idealisme måttet tage hensyn til de politiske realiteter. På trods af dette kan resultatet siges at være ambitiøst. Det er umiddelbart vigtigt for luftkvaliteten i Europa. Derudover viser det en vigtig ting om fremtiden: EU er parat til også i praksis politisk at arbejde for at opnå de målsætninger, der blev opstillet i Kyoto-protokollen.
Fra Kommissionens side ventes endnu her til efteråret nye betydningsfulde forslag inden for kampen mod klimaændringer. De to betænkninger, som nu er til beslutning, lover godt. EU-institutionerne formår at indgå et jævnbyrdigt samarbejde, som kan forventes at føre til udfordrende resultater. Set i lyset af klimaændringerne har vi ikke råd til mindre.

Lange
Hr. formand, fru kommissær, kære kolleger, også jeg vil gerne rette en hjertelig tak til begge ordførere for deres udholdenhed og deres engagement. Det var i forhandlingerne med Rådet sikkert særlig nødvendigt, når jeg tænker på forhandlingerne om de store fyringsanlæg. Parlamentet ønskede og opnåede også, at gamle anlæg blev omfattet af dette direktiv. Det er et kerneområde, som vi kan notere en succes på.
Men man må også sige, at det ikke er lykkedes os fuldstændigt. Vi har måttet acceptere mange undtagelsesbestemmelser, forlængelsesbestemmelser og fladere grænseværdier, og det er ikke sket, fordi det teknisk set ikke er muligt på anden måde, for så ville vi hyppigt være stødt på udsagn som: Det, I vil her, kære Parlament, det er teknisk set overhovedet ikke muligt! I dette tilfælde er det fuldstændig klart, at en udbygning af bestående anlæg, så de kommer på niveau med nye anlæg, teknisk set ikke udgør et problem. På mange områder er det også allerede en realitet. Modstanden har alene forankret sig i detailøkonomiske betragtninger om enkelte store fyringsanlæg. Det er en for snæver betragtning. Vi skal tænke mere overordnet økonomisk og også inddrage de omkostninger, som opstår ved forsuring og ved skadelige stoffer, som belaster befolkningen. Derfor kan jeg overhovedet ikke forstå eller sætte mig ind i Rådets forhandlingsindstilling i dette spørgsmål. Da kompromiset imidlertid i sidste ende kom til at omfatte gamle anlæg, stemmer jeg ligeledes for.

Hulthén
Hr. formand, hverken tidspunktet eller stemningen er sådan, at man har lyst til at starte nogen form for strid - hverken med udvalgsformanden eller med andre britiske medlemmer af Europa-Parlamentet - om, hvem der mister mest ved forsuringen eller foranstaltninger mod forsuringen.
Jeg vil i stedet forsøge at udtrykke mig noget mere positivt og takke de britiske medlemmer, fordi de orkede at kæmpe sig igennem dette direktiv, så vi i morgen kan træffe en beslutning. Denne beslutning indebærer - for at udtrykke det dramatisk - at min region får livet tilbage, og at skovindustrien, fiskeindustrien og den biologiske mangfoldighed får mulighed for at udbedre de skader, der er opstået gennem årtier eller måske et helt århundrede.
Det er et udmærket eksempel, der viser nytten af et konkret og solidt europæisk samarbejde. Med et sådant samarbejde kan vi gennemføre noget i min region, som vi ikke kunne have klaret alene, nemlig en opbremsning af forsuringen. Selv om vi ikke kan standse forsuringen helt, kan vi bremse den og forsøge at udbedre nogle af de skader, den har medført.
Jeg ser frem til den gennemgang, der skal foretages, da jeg ved, at dette ikke er tilstrækkeligt. Forsuringen fortsætter trods den beslutning, vi træffer i morgen. Jeg vil takke parlamentsmedlemmerne og Kommissionen for det arbejde, vi har udført sammen.

Wallström
Hr. formand, ærede medlemmer, jeg er meget tilfreds med, at disse to vigtige tilføjelser til Fællesskabets lovgivning om luftforurening er ved at nå frem til den endelige vedtagelse. Jeg tilslutter mig Deres lykønskning og tak til begge ordførerne, fru Oomen-Ruijten og fru Myller, for deres indsats, men jeg vil også gerne takke formanden for Parlamentets delegation, hr. Friedrich, for hans rolle med at føre disse forhandlinger til en vellykket afslutning - desværre kan han ikke være til stede her i aften - og hr. Provan, fordi han trådte til i sidste øjeblik på det, der viste sig at blive en af sommerens smukkeste aftener.
Forslagene om nationale emissionslofter og store brændselsanlæg udgør et stort fremskridt i Fællesskabets lovgivning om luftforurening. Som De ved, vil forslaget om store brændselsanlæg bidrage til etablering af et løbende program for løsningen af problemerne med grænseoverskridende luftforurening, idet der stilles krav om, at medlemsstaterne skal nedbringe de emissioner, der forårsager mest skade, ikke kun på dem selv, men, som fru Hulthén sagde, også på deres naboer.
I den første fase fastsættes der juridisk bindende emissionslofter, som medlemsstaterne skal opfylde inden 2010. Det fastlægges en række periodiske revisioner - i 2004, 2008 og 2012 - med henblik på sænke emissionslofterne yderligere fremover. Dette revisionssystem er blevet strammet kraftigt op som en reaktion på Parlaments ønsker. Ved de første revisioner vil man forsøge at rette op på manglerne inden 2010 med udgangspunkt i de samlede emissioner for hele Fællesskabet, hvilket er indeholdt i Kommissionens oprindelige forslag. Ved alle revisionerne vil vi se på, hvordan vi kan gennemføre vores langsigtede mål om at holde os under visse kritiske miljøniveauer efter 2010. 2020 vil blive brugt som benchmark. Ved de efterfølgende revisioner vil Kommissionen navnlig rapportere om fremskridt med hensyn til opfyldelsen af de langsigtede mål, og med disse mål in mente vil Kommissionen overveje, hvilke yderligere foranstaltninger der er nødvendige for at nå disse mål, som ordføreren sagde "helst inden 2010".
Samtidig vil forslaget om store brændselsanlæg føre til nye og strengere standarder inden for elektricitetssektoren, navnlig for ældre værker, som er en vigtig kilde til forsuring og ozonforurening. Kommissionens analyse af den fælles holdning om store brændselsanlæg viser, at både svovldioxid- og nitrogenoxidemissionerne fra denne sektor vil falde kraftigt som følge af denne lovgivning.
Kompromiset om forslaget om store brændselsanlæg vil give tilstrækkelig fleksibilitet på mellemlangt sig til, at man kan tage hensyn til situationen i medlemsstaterne og samtidig give betydelige miljøfordele på langt sigt i et udvidet Fællesskab.
Parlamentet har opnået meget i denne forhandling og bør være meget stolt af sit bidrag. Kommissionen er tilfreds med resultatet. Med vedtagelsen af denne lovgivning vil Kommissionen have pligt til i 2004 at foretage en revision af begge direktiver og fremlægge sine forslag til yderligere fremskridt. Vi har allerede forklaret, hvordan vi regner med at forberede denne første revision i meddelelsen om ren luft for Europa, som vi fremlagde i maj 2001, og arbejdet med dette er allerede i gang.
Til sidst vil jeg opfordre Parlamentet til at godkende resultatet af forligsproceduren og slutte sig til i udviklingen fremad. Jeg ser frem til at få Parlamentets støtte til CAFE.

Formanden
Forhandlingen under ét er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 11.00.
(Mødet afbrudt kl. 23.30)

