Genoptagelse af sessionen
Formanden
Jeg erklærer Europa-Parlamentets session, der blev afbrudt fredag den 15. januar 1999, for genoptaget.

Schifone
Hr. formand, jeg henvender mig til Dem og til Præsidiet for at anmode om, at vi i løbet af denne mødeperiode for Parlamentet finder bare en smule plads til at højtideligholde 30-års dagen for en ung europæers død. Det var en ung europæer, der tog livet af sig for sit folks og sit fædrelands frihed og værdighed. Som mange af Dem sikkert er klar over, hentyder jeg til den unge Jan Palach, der i januar 1969 lod sig blive til en menneskelig fakkel for at protestere mod den hjemlige og den internationale kommunismes undertrykkelse af sit folk.
Hr. formand, delegationen fra Den Nationale Alliance mener, at der i betragtning af alle de præmier og alle de højtideligholdelser, som Parlamentet står for, ligeledes burde kunne skabes en plads, og om muligt en æresplads, til mindet om en ung mand fra Prag, der ofrede alt for den frihed, som også Parlamentet kæmper for.

Formanden
Hr. Schifone, som De nok kan forstå, har det, De lige sagde, ingen tilknytning til dagsordenen og kan heller ikke opføres derpå lige nu.

García Arias
Hr. formand, i mødeperioden i december stillede hr. Pérez Royo og jeg et spørgsmål til hr. Van Miert om lovligheden af den støtte, som den spanske regering har til hensigt at yde elektricitetssektoren. For et par dage siden tillod Kommissionens generaldirektør for energi sig på et møde i Den Europæiske Energifond at kritisere den politiske ekshibitionisme og det faktum, at spørgsmål, som ifølge ham skulle have været behandlet med diskretion i EU-Kommissionens regi, var blevet offentliggjort.
Hvis han tænkte på indholdet i den offentlige debat, som vi medlemmer af Europa-Parlamentet har ret til at føre i forbindelse med vores kontrol af Kommissionen, beder jeg Dem venligst om at fremsende min kraftigste protest til EU-Kommissionen over det faktum, at en højtstående tjenestemand i EU-Kommissionen siger, at disse spørgsmål ikke bør behandles offentligt - han sagde udtrykkeligt »i offentligheden« - men at de derimod bør behandles med diskretion i EU-Kommissionens regi.
Jeg synes, at den slags udtalelser på et offentligt sted, i en europæisk institution som Den Europæiske Energifond, er forkastelige, og jeg beder Dem om, at De under hensyntagen til gennemsigtigheden af forhandlingen i Europa-Parlamentet i mødeperioden for december sender min kraftigste protest til formanden for EU-Kommissionen.

Formanden
Deres protest vil blive fremsendt.

Ford
Hr. formand, må jeg stille et spørgsmål til forretningsordenen om kommissærernes interessetilkendegivelser? De vil som tidligere fremtrædende medlem af Udvalget for Forretningsordenen erindre, at der blev lagt pres på Kommissionen for nogen tid siden for at få den til at komme med kommissærernes interessetilkendegivelser. Dette blev gjort nødtvungent, men i den bedste sovjetbureaukratis ånd holdt hemmeligt, idet de kun blev forelagt formanden og generalsekretæren for Kommissionen. Efter sidste uges begivenheder er de nu blevet offentliggjort, og det, vi nu står med, er 20 så godt som blanke stykker papir, der er skrevet for tre år siden, og som angiver, selv til stor forbavselse for mig, at kommissærerne er så kedelige og uinteressante, at de ikke har nogen interesser.

Formanden
Hr. Ford, det er ikke et spørgsmål, vi behøver at se på i dag. De ved som medlem af Udvalget for Forretningsordenen udmærket godt, at man har mulighed for at stille spørgsmål til Kommissionen. Så kan den forklare sagen til Deres tilfredshed, eller De kan bede om ændringer. Det er ikke på dagsordenen for i dag.

Mod et bæredygtigt landbrug
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er Kommissionens meddelelse om landbrug og miljø, mod et bæredygtigt landbrug.
Jeg giver ordet til kommissær Bjerregaard.

Bjerregaard
Hr. formand, kommissær Fischler og jeg har i dag fremlagt en meddelelse i Kommissionen om sammenhængen mellem landbrug og miljøpolitik. Meddelelsen kommer efter et langt og frugtbart samarbejde mellem vores tjenestegrene, og jeg vil gerne benytte lejligheden til at sige Franz Fischler mange tak. Det politiske svar på krav om et bedre miljø er i disse år ved at reformere måden, som EU laver politik på. Integration er overskriften på den proces, som tager afsæt i Amsterdam-traktaten med støtte af topmødekonklusionerne fra Cardiff og Wien. Integration er en proces, som også dette Parlament har været en varm forkæmper for.
Integration kan bringe os videre, hvor man ikke kommer længere med traditionel miljøpolitik. Forholdet mellem natur og landbrug er et godt eksempel på, at det har været svært at sikre den rette balance med de traditionelle midler. I alt for mange år har landbrugs- og miljøpolitikken levet hver sit liv. Konsekvenserne har sine steder været dramatiske. Forurening af grundvandet med nitrat og pesticider samt erosion og udpining i nogle af Europas regioner er til dels konsekvensen af et intensivt landbrug. Andre områder lider under marginalisering af landbrugsjord og affolkning - en udvikling, som også fører til alvorlige konsekvenser for natur og landskab.
Sideløbende med denne udvikling i landbruget har Europa fået en ambitiøs miljølovgivning, som afspejler borgernes ønske om en renere, sundere og smukkere fremtid. Men det er også blevet klart, at netop udviklingen i landbruget har gjort det vanskeligt at få overholdt miljølovgivningen. Parlamentets nylige betænkning om gennemførelsen af nitratdirektivet var en virkelig god demonstration af dette problem. Der er dermed al mulig grund til integration af miljøet i landbrugspolitikken, og det er netop ambitionen i Kommissionens forslag til en landbrugsreform som del af Agenda 2000-pakken. Det var den, vi fremlagde i marts sidste år, som De ved.
Det er som et af leddene i dette integrationsprojekt, at landbrugskommissær Franz Fischler og jeg i dag har fremlagt en meddelelse om landbrug og miljø i Kommissionen. Meddelelsen tager sigte på at vise og forsvare nødvendigheden af at fastholde de miljøelementer, som er med i Kommissionens forslag. Alt andet ville få regeringernes krav om integration til at lyde som hul tale. Inden jeg kommer ind på nogle af de centrale elementer i Agenda 2000, lad mig da understrege, at mange dele af Fællesskabets lovgivning - også uden for den traditionelle landbrugspolitik - har betydning for landbrugets produktion. Som sagt er nitratdirektivet et godt og velkendt eksempel, men der er også EU-lovgivning om pesticider, gensplejsede organismer og forbrugerbeskyttelse. Lovgivning på disse tre områder er med til at begrænse landbrugets miljøbelastning.
Men når vi taler om den rene landbrugspolitik og miljøet, er Agenda 2000-forslaget helt centralt. Kort fortalt er der lagt op til en reform, som er så grøn, at landbrugspolitikken og miljøpolitikken i stigende grad vil komplementere hinanden. Lad mig nævne nogle hovedtræk:
For det første sænkes prisgarantien for oksekød, korn og mælk. Prissænkningen er nødvendig for at skabe en bedre markedsbalance, men lavere priser på produkter er samtidig et gode for miljøet. Denne del af forslaget er et opgør med de kunstigt høje priser, der i en årrække har været medansvarlige for overforbrug af sprøjtemidler, kunstgødning og energi.
For det andet foreslår Kommissionen, at medlemslandene gør udbetalingen af al indkomststøtte betinget af, at landmanden overholder de regler, som er nødvendige for at beskytte miljøet. Det vil give et stærkt øget incitament til i praksis at få gennemført ambitiøse, men nødvendige EU-regler, og igen kan jeg her nævne nitratdirektivet, men også naturbeskyttelseslovgivningen og pesticidlovgivningen.
For det tredje øges støtten til særlig miljøvenlige driftsformer inden for de såkaldte ledsageforanstaltninger. Det er støtte til de landmænd, som er villige til at gøre en positiv miljøindsats ud over lovens mindstekrav. Det kan være økologisk dyrkning, ekstensivering og skovrejsning. Forslaget er her en konsolidering af de pionerordninger, som blev indført i begyndelsen af 1990'erne med den såkaldte MacSharry-reform.
For det fjerde oprettes der i forhold til kvægsektoren såkaldte nationale konvolutter - et udtryk, som dækker over en sum penge, som medlemsstaterne ret frit kan fordele inden for sektoren. En mere miljørigtig fordeling kunne tage udgangspunkt i landmandens areal med græsning i stedet for som nu at yde støtte i forhold til antallet af dyr. Disse konvolutter kan, hvis de bliver rigtig anvendt, være med til yderligere at fremme miljørigtige dyrkningsformer og nedsætte dyrkningstrykket på følsomme jorder. Jeg understreger, at det vil være op til medlemsstaterne og ikke kun Kommissionen at sikre, at dette sker.
For det femte bliver der nu mulighed for, at landmænd i Natura 2000-områder, der har fået pålagt ekstra byrder, vil kunne få del i den støtte, der uddeles til mindre begunstigede områder. Det skulle give mulighed for et øget udbytte af denne grundpille i beskyttelsen af Europas natur.
Lad mig som et ekstra punkt også minde om, at jeg sidste forår præsenterede og fik vedtaget en strategi for biodiversiteten i Europa. Den vil indebære, at der inden udgangen af 1999 skal opstilles en handlingsplan for, hvordan europæisk landbrug skal bidrage til at sikre biodiversiteten. Landbrugsreformen er naturligvis en forudsætning for den indsats.
Alle disse byggesten til en ny landbrugspolitik går meget langt i retning af, hvad en række grønne ngo'er og en stor del af Europa-Parlamentet har kæmpet for. Det er klart, at Agenda 2000-reformforslaget er et utvetydigt signal om, at støtten fremover omlægges til mere neutral produktionsstøtte og mere miljøstøtte. I fremtiden vil den fælles landbrugspolitik i stigende grad belønne naturværdier og ansvarligt landmandskab. Landmænd, der tager miljøudfordringen op, skal have en økonomisk fordel i sammenligning med det nuværende system.
Landbruget selv har - som Franz Fischler ofte har understreget - en langsigtet interesse i en omlægning af støtten. Jeg forventer, at resultatet af den kommende forhandlingsrunde i Verdenshandelsorganisationen WTO også vil gå i den retning. Det er en positiv udvikling, hvor der er en stor udfordring i at sikre, at miljøstøtten ikke bare bliver vinduespynt, der beskytter traditionelle pengestrømme.
Men der er også andre langsigtede perspektiver i reformen. Mit bud er, at forslaget, hvis det vedtages, vil føre til en større lokal indflydelse på politikken, end det er tilfældet i dag. Landbrugspolitik vil i højere grad blive en sag mellem borgerne og landmændene. Det enkelte land og amt og den enkelte kommune skal selv være med til at opstille de krav, som skal gælde i deres område. Det skal naturligvis være betingelser, der sikrer, at eksisterende europæisk og national lovgivning overholdes, men med mulighed for, at man tager de lokale forhold bedre i betragtning, end det er muligt med meget centralistiske løsninger. Det er jo rent faktisk nærhedsprincippet i praksis. Naturbeskyttelsesforeninger, lokale myndigheder, vandværker og andre interessegrupper vil skulle sætte sig sammen med landbruget og diskutere, hvordan landbrug og natur skal spille sammen for at bidrage til en bæredygtig udvikling. Bruxelles skal fortsat sætte rammerne, men borgerne skal fylde dem ud.
Det vil naturligvis stille store krav til både borgere og landmænd. Der skal skabes en dialog på tværs af alle interesser. Borgerne vil hermed få stor mulighed for at påvirke udviklingen, men kravet er naturligvis, at de engagerer sig og er villige til også at tage det ansvar, som følger med. Det er vigtigt, at alle EU-lande tager denne udfordring op.
Kommissionens forslag, der blev fremsat i marts 1998, har siden været diskuteret i Landbrugsministerrådet sammen med Franz Fischler. Det er langt fra vedtaget, og det ville være synd at sige, at alle de europæiske landbrugsministre har klappet begejstret i hænderne over udsigten til en grønnere politik. Men som bekendt kom stats- og regeringscheferne ved juni-topmødet i Cardiff med et pålæg om, at landbruget skulle være et af de politikområder, der skulle gå foran og demonstrere, hvordan integration skulle gennemføres i praksis. Den opfordring blev fornyet og udbygget i Wien med krav om en rapport til Helsinki. Denne rapport skal indeholde en tidsplan for en yderligere miljøorientering af landbrugspolitikken og tage fat på spørgsmålet om, hvilke indikatorer der kan bruges til at måle miljøets tilstand. Det er et vigtigt spørgsmål, fordi det er svært at forfølge miljømål, hvis forholdet mellem landbrugsproduktion og miljøets tilstand ikke kan opgøres på en måde, der er generel enighed om.
En forudsætning for fremskridt er naturligvis, at landbrugsministrene er blevet enige om reformpakken. Det er dog ikke nok at krydse fingre for resultatet. Miljøet kan let blive glemt i slutspurten om de mange milliarder. Jeg ser det som en stor personlig udfordring at sikre, at det ikke sker, og det er derfor, at Franz Fischler og jeg i dag har fremlagt meddelelsen, som bl.a. slår fast, at intensivt landbrug er i konflikt med EU's miljøambitioner, og at der må gøres en fornyet indsats, hvis drikkevand og biodiversitet skal reddes. Meddelelsen peger også på den vigtige rolle, som økologisk jordbrug spiller, idet det kan yde et positivt bidrag til løsning af disse problemer.
Landbrugsministrene skal holdes fast på de instrukser, som statsministrene gav i Wien og på tidligere topmøder. Frem for alt skal det gøres klart, at en reform uden miljøfremskridt ikke er bæredygtig - hverken for naturen eller for den sags skyld politisk set. Europas skatteydere fortjener og kræver et miljømæssigt afkast af den check på EUR 40 milliarder, som de hvert år sender til landbrugssektoren.
Jeg håber ligesom Franz Fischler, at Europa-Parlamentet vil tage godt imod dette initiativ og bruge det til at relancere den offentlige debat om landbrugsreformen og miljøet, som er så nødvendig. Den langsigtede succes og forståelse for reformen afhænger mindst lige så meget af en solid miljøprofil som af prisen på korn og flæsk.

Cunha
Hr. formand, jeg vil gerne hilse dette initiativ fra Kommissionen velkomment. Jeg mener, at der i de senere år er blevet gjort store fremskridt i styrkelsen af miljødimensionen i den fælles landbrugspolitik, ligesom jeg mener, at reformen i 1992 har betydet et væsentligt skridt fremad i kraft af de miljøforanstaltninger, der er sat i værk på land- og skovbrugsområdet. Denne meddelelse fra Kommissionen går i samme retning og vil forstærke denne udvikling.
Der er i imidlertid et forhold, der forekommer mig noget selvmodsigende. Hvis vi ser nærmere på de forslag til reform af den fælles landbrugspolitik, som vi nu diskuterer under Agenda 2000, kan vi konstatere en stigning på kun 5 % i bevillingerne til miljøforanstaltninger inden for landbruget, altså en meget beskeden stigning, nej, en særdeles beskeden stigning, i styrkelsen af den fælles landbrugspolitiks miljødimension, hvad der jo må være i modstrid med Kommissionens aktuelle politiske mål, og som jeg er enig i.
Jeg spørger derfor: Hvordan kan kommissæren forklare mig, at der er kun er en stigning på 5 % i bevillingerne til miljøforanstaltninger inden for landbruget?

Fischler
Hr. formand, mine damer og herrer, jeg vil gerne gøre opmærksom på, at hr. Cunha ganske vist ikke stillede noget direkte spørgsmål, men da jeg ikke er enig med ham i hans sidste udsagn, vil jeg gerne gøre følgende klart: Det er ganske vist rigtigt, at udgifterne til de miljøforanstaltninger, som for øjeblikket er samlet i forordning 20/78, kun stiger med et bestemt beløb, men det er endvidere rigtigt, at også en hel række andre ekstraudgifter kommer til, f.eks. til et yderligere incitament til ekstensiveringen af opdræt af okser. Endelig skal det især fremhæves, at for fremtiden bliver det en forudsætning for alle direkte udbetalinger i forbindelse med støtte til landbruget, at god landbrugspraksis overholdes, hvilket de facto ligeledes svarer til en højere miljøafgift og er noget, vi for øjeblikket overhovedet ikke har med i vores bestemmelser.

Colino Salamanca
Hr. formand, jeg vil først og fremmest gerne erkende, at der er sket fremskridt i forsøget på at knytte miljøet og landbruget sammen. Ikke desto mindre synes jeg, at Kommissionen udviser en vis mangel på dømmekraft, for det ville være godt, om man skelnede mellem foranstaltninger til fremme af god miljøpraksis og overholdelsen af minimumskrav. Nu har man iværksat en forordning, ifølge hvilken den manglende overholdelse af minimumskravene kan koste landbrugerne økonomisk støtte.
Men det er nødvendigt, at Kommissionen nøjagtigt definerer, hvilke minimumskrav der er tale om, for de er vidt spredt i fællesskabslovgivningen. De minimumskrav, der vedrører fremme, er imidlertid meget mere kodificerede. Vi vil i fremtiden helt sikkert finde dem i forordningen om udvikling af landdistrikter og derefter i nogle af de sektorielle fælles markedsordninger. F.eks. har kommissæren lige nævnt, at de, der ønsker at modtage ekstensiveringspræmien på ECU 100, ved, at de er nødt til at bibeholde en vis kvægbesætning. Men disse foranstaltninger tjener til beskyttelse af miljøet.
Jeg ville blive glad for, om disse foranstaltninger, som vil sætte spørgsmålstegn ved landbrugernes økonomiske støtte, blev kodificeret af Kommissionen uden at give medlemsstaterne mulighed for at gøre, som de har lyst, for i Kommissionens forslag ser det ud, som om den overdrager al sit ansvar til medlemsstaterne. Jeg synes tværtimod, at det burde være Kommissionens ansvar at kodificere minimumskravene korrekt i hele Fællesskabet.

Fischler
Hr. formand, mine damer og herrer, jeg er hr. Colino Salamanca meget taknemmelig for det, han sagde. Men jeg vil gerne endnu en gang præcisere, hvorledes sagen ser ud set fra Kommissionens side. For det første er vi nødt til at skelne mellem de foranstaltninger i forslagene, som er obligatoriske, og dem, som er frivillige, og i første omgang obligatoriske eller frivillige for landmanden. Her drejer det sig således om, at de direkte udbetalinger, som svarer til typen kompensationer, ganske vist er sikret for landmanden på samme niveau, men at der her kommer en generel afgift i form af den såkaldte cross compliance , og medlemsstaterne har pligt til at gøre brug af den.
I forbindelse med gennemførelsesbestemmelserne bliver det nok muligt at afpasse også disse afgifters niveau, således at det ikke bliver for ensidigt. Det andet punkt er de frivillige betalinger, som skal gå ud over det, der normalt er praksis. Det er en af forudsætningerne for, at man overhovedet kan gøre krav på dem. Men også her er det klart, at disse betalinger er en del af den såkaldte anden søjle, det vil sige af politikken med henblik på udvikling af landdistrikterne. Vores forslag går jo ud på, at der skal være en sådan politik, som omfatter hvert enkelt landdistrikt. Forslagene omfatter imidlertid også den betingelse, at et program ikke accepteres, medmindre det rent faktisk indeholder et kapitel om landbrugsmiljøforanstaltninger. Set ud fra den synsvinkel tager vores forslag efter min mening i meget høj grad hensyn til det, De kræver.

Graefe zu Baringdorf
Hr. formand, hr. Fischler, vil De indrømme over for mig, at det miljøvenlige landbrug stadig er undtagelsen, at intensivering af landbruget stadig er regelen, og at prissænkningen i forbindelse med støtteordningen tilskynder til en intensivering af produktionen? Punkt to: Når De siger, at anden søjle skal have et miljøbasisprogram, finder jeg det uhyre fornuftigt, men de finansielle midler dertil er meget små. Hvorledes vil De nå ud i landdistrikterne med dette strukturprogram? Punkt tre: Når De eller fru Bjerregaard taler om subsidiaritet, spørger jeg mig selv, hvordan der så skal afledes forneden, når vi ingen rammebetingelser har på europæisk plan. Det er ikke subsidiaritet, men frisættelse. To små eksempler: I forbindelse med nedlæggelse af agerjord tillader De dyrkning af råstoffer til industrien med øget anvendelse af kemiske stoffer, men ikke dyrkning af bælgfrugter til foder. Det andet eksempel ...
Formanden fratog taleren ordet

Fischler
Hr. formand, må jeg for nemheds skyld overtage første del af besvarelsen? Som hr. Graefe zu Baringdorf ønsker, overtager fru Bjerregaard anden del af svaret. Ad punkt 1: Hr. Graefe zu Baringdorf, jeg er jo meget ofte enig med Dem i Deres synspunkter, men på ét punkt er jeg ikke enig med Dem, nemlig i, at prisnedsættelse, altså en sænkning af garantipriserne, automatisk medfører en intensivering. Med reformen i 1992 gjorde vi den modsatte erfaring. Hvis De betragter udviklingen i udgifter til kunstgødning, pesticider o.l. i perioden fra 1992 til 1998, vil De se, at de er faldet og ikke steget. Derfor er Deres hypotese ikke helt rigtig, således som De har opstillet den.

Bjerregaard
Lad mig hertil føje, at der i mine betragtninger om subsidiaritet på ingen måde lå en antydning af, at man ikke behøvede at overholde miljølovgivningen. Tværtimod understregede jeg meget klart i mit indlæg, at en forudsætning for overhovedet at tale om disse ting var en overholdelse af miljølovgivningen. Det positive budskab, der herudover er i tilbuddene i Agenda 2000, er, som det også er understreget i meddelelsen, at der skal ske et samarbejde mellem de mennesker, der på lokalt hold har disse problemer inde på livet. Jeg tror da, at vi alle er enige om, at miljølovgivningen skal overholdes, men også at de mennesker, der har problemerne inde på livet, i højere grad bør sætte sig sammen og finde nogle fornuftige løsninger.

Olsson
Hr. formand, jeg er jo decentralist og mener, det er godt at decentralisere. Jeg bliver dog en smule overrasket, når jeg hører kommissær Bjerregaard lovprise en decentralisering af miljøpolitikken. Det er selvfølgelig sådan, at hvis man har decentraliserede beslutninger, hvad angår miljøpolitik, bliver forholdene forskellige i de forskellige medlemslande. Det vil medføre negative konkurrenceforvridninger på den måde, at de, som behandler miljøet dårligt, har de bedste konkurrencebetingelser. Det kan ikke være rimeligt i Unionen.

Bjerregaard
Nej, hr. Olsson, det er bestemt ikke rigtigt. Den europæiske miljølovgivning skal overholdes. Det var jo også derfor, jeg i min indledning sagde, at jeg havde været glad for Parlamentets betænkning om nitratdirektivet, og at vi har taget konkrete skridt over for de lande, der ikke overholder direktivet. Jeg sagde jo netop i min indledning: »... landbrugspolitik vil også blive en sag mellem borgerne og landmændene. Det enkelte land og amt og den enkelte kommune skal selv være med til at opstille de krav, som skal gælde i deres område. Det skal naturligvis være betingelser, der sikrer, at eksisterende europæisk og national lovgivning overholdes, men med mulighed for, at man tager de lokale forhold bedre i betragtning, end det er muligt med meget centralistiske løsninger.« Jeg tror altså ikke, at der er stor forskel mellem hr. Olssons og mine synspunkter på dette område.

Barthet-Mayer
Hr. formand, fru kommissær, hr. kommissær, det økologiske landbrug er et meget godt eksempel på det bæredygtige landbrug.
Europa-Parlamentet stiller i sin fælles beslutning om økologisk landbrug spørgsmål til Kommissionen og Rådet vedrørende de tekniske fremskridt, som skal udfylde Kommissionens forslag, der er ved at blive undersøgt, og med hensyn til det grundlæggende punkt om dyrefoder er undtagelsesbestemmelsen i forslaget, der tillader 10 % traditionelt foder, allerede tilstrækkelig. Kan man med Rådets anbefaling af 25 % stadig tale om økologisk produktion i betragtning af, at det økologiske landbrug bør forblive det mest strikse og krævende kvalitetstegn? Jeg ved udmærket godt, at De i øvrigt er enig heri.
Fortjener et dyr, der bliver fodret med 25 % traditionelt foder, stadig betegnelsen »økologisk produkt« efter Kommissionens opfattelse? Desuden præciseres arten af dette traditionelle foder overhovedet ikke. Der kan være tale om produkter fra intensiv landbrugsdyrkning, selvom man i det mindste kunne forlange, at produkterne skulle komme fra områder, der er dækket af de miljøvenlige landbrugsforanstaltninger eller foranstaltninger til integreret landbrug, eller måske fra områder, der er ved at gå over til økologisk landbrug.
Hvad vil ...
Formanden fratog taleren ordet

Fischler
Hr. formand, mine damer og herrer, det spørgsmål, fru Barthet-Mayer her stillede, går ret beset i to retninger. Vi er nødt til at skelne meget omhyggeligt her: Hvad er konventionel produktion, hvad er integreret produktion, og hvad er økologisk landbrug? Det er tre forskellige kategorier. Kommissionen har som bekendt - og vi har netop for kort tid siden, fru Barthet-Mayer, haft en debat herom i Parlamentet - fremsat et forslag om, at der skal være retningslinjer gældende for hele Fællesskabet, som også sikrer de animalske produkter, så man kunne få en standard for definitionen på økologiske produkter, der var fælles for hele Unionen. Det forslag har jo allerede ligget på bordet i flere år, og det drøftes intensivt i Rådet af landbrugsministre - sidst på samlingen i december - men hidtil er det ikke lykkedes at nå til enighed i dette spørgsmål. Der er nogle ømtålelige emner, som man efter min mening bliver nødt til at fortsætte med at drøfte, uden at man kan acceptere, at den centrale tanke, nemlig spørgsmålet om, hvad økologiske produkter egentlig er, opblødes, og et særligt emne, De kom ind på her, er i den sammenhæng anvendelsen af henholdvis traditionelt foder og foder, der indeholder genetisk modificerede organismer (GMO).
Det er et spørgsmål, som for øjeblikket også drøftes på et andet plan, nemlig i forbindelse med revisionen af forordning 220/90, og jeg mener, vi er nødt til at prøve på at udvikle alle elementer, der kan medføre bedre klarhed for forbrugeren på lige fod.

Hardstaff
Hr. formand, kunne jeg få en forsikring om, at begge kommissærer er enige om at gå imod import af oksekød produceret med hormoner og også mælk produceret med BST.

Fischler
Hr. formand, fru Hardstaff, det har ganske vist ikke direkte noget at gøre med vores emne i dag, men der er én ting, jeg gerne vil sige helt klart til Dem: Det, vi skal, og det, vi vil gøre, er, at vi tilpasser vores risikovurdering, således som det er omtalt i panelets resultatet til WTO-bestemmelserne. Med henblik herpå har Kommissionen bestilt i alt otte videnskabelige undersøgelser. Vi afventer nu resultaterne af disse undersøgelser, og jeg håber, at vi så kan fastholde vores holdning, således som vi altid har villet.

Goepel
Hr. formand, hr. kommissær Fischler, har jeg ret i den antagelse, at Agenda 2000 ret beset blev formuleret af Dem med henblik på at øge landmændenes konkurrenceevne på verdensmarkedet og ikke med henblik på at reducere forbruget af kunstgødning og andre produktionsmidler, som landmændene i og for sig har hårdt brug for? Det er det første spørgsmål. Fru Bjerregaards begrundelse er så nogenlunde det ringeste, jeg har hørt som årsag til, at vi overhovedet skal gennemføre Agenda 2000!
Det andet spørgsmål er: Kan De sige mig, med hvor stor en procentdel 20/78 anvendes af medlemsstaterne? I min region er det 100 %, det er grund nok til, at jeg kommer ind på det. Dernæst vil jeg gerne have at vide: Hvad forstår De konkret ved landbrugspraksis? Vær venlig ikke at forveksle begrebet intensivt landbrug med et landbrug, der er tilpasset sin beliggenhed!

Bjerregaard
Hr. formand, jeg tror, at der er en meget god overensstemmelse imellem det, jeg har sagt til Parlamentet i dag, og de forslag, Kommissionen har fremsat i Agenda 2000. I de nye meddelelser, som Franz Fischler og jeg er nået til enighed om, og som det er vigtigt at få sendt ud, påpeges det, at der skal ske et samvirke imellem miljøhensynet og landbrugshensynet. Ingen af os accepterer, at miljølovgivningen ikke bliver overholdt. Vi indretter politikken på en sådan måde, at det kan lade sig gøre. Vi er begge to af den helt klare opfattelse, at det kan lade sig gøre, og at det er muligt at få nogle fornuftige beslutninger i medlemsstaterne. Det kan være, der skal lidt hjælp til, før vi når et konstruktivt resultat, og vi håber selvfølgelig også, at Parlamentet vil blande sig i denne debat, sådan at vi kan få et resultat, der både sikrer et fornuftigt landbrug og en fornuftig miljøpolitik.

Papayannakis
Fru kommissær, lad os gå ud fra, at Deres hensigter er gode nok, og det, De har fortalt os, er interessant. Jeg vil tillade mig at gøre opmærksom på, at landbruget ikke står isoleret i erhvervslivet. Det indgår også i en større sammenhæng. Hvordan skal landmændene skabe et økologisk landbrug, når de industrier, der forsyner landmændene, og de industrier, der aftager deres produkter, tilskynder dem til antiøkologisk adfærd? Hvordan skal de kunne konkurrere med lande, hvorfra vi importerer produkter, som ikke er økologiske, som ikke er dyrket af fattige landmænd, men stammer fra en intensiv udnyttelse af jorden og af dyrene af den værste og mest uanstændige slags? Og hvordan skal de drive økologisk landbrug - jeg kender mange, der gør det i Grækenland - når de har store problemer med at få afsat deres produkter, og handlen ikke støttes af vores egne regler?
Måske burde vi se tingene i en bredere sammenhæng? Måske burde vi tale om økologisk erhvervsliv i stedet for økologisk landbrug, fru kommissær?

Bjerregaard
Hr. formand, som Franz Fischler sagde for et øjeblik siden, så går reformen jo ud på andet end økologisk jordbrug, som udgør en meget lille procentdel af europæisk landbrug. Det er klart, at det er ønskeligt, at procenten stiger, men vi har selvsagt koncentreret os om meget andet. Lad mig sige det meget klart: Jeg tror, at Europas borgere ønsker rent vand. De er ikke villige til at acceptere en situation, hvor det vand, de drikker, ikke er rent. De kan ikke forstå, at det ikke skulle være muligt at lave en fornuftig landbrugspolitik, samtidig med at de får rent vand. Vi tror også, at det er muligt, og det er derfor, vi har fremsat disse forslag, og det er også derfor, at vi fastholder, at miljølovene skal overholdes, samtidig med at vi har et fornuftigt landbrug i Europa. Det kan godt være, at vi nogle gange skal diskutere lidt hårdt med amerikanerne, men hvis det er tilfældet, så gør vi også det.

Robles Piquer
Jeg vil gerne stille Kommissionen et spørgsmål. Hvilken rolle har Kommissionen i betragtning af det naturlige forlig mellem landbruget og miljøet tiltænkt den del af landbrugsproduktionen, der ikke dyrkes med henblik på fremstilling af fødevarer, nærmere betegnet den biomasse, som kunne benyttes til produktion af vedvarende energi? Jeg synes nemlig, at det er en naturlig endestation for overskudsproduktionen i det europæiske landbrug.

Fischler
Hr. formand, ærede medlem, angående anden del af Deres spørgsmål, om vi er rede til også at støtte udvikling af biomasse og produktion af alternative former for energi eller vedvarende energikilder: For det første er der mulighed for at få støtte med i vores forslag om dyrkning af korn og olieholdige frø. For det andet er der i vores forslag til udvikling af landdistrikter, for så vidt som det drejer sig om investeringer i denne sektor, ligeledes mulighed for støtte til disse investeringer. For det tredje har vi taget et udvidet kapitel om skovbrug med under udvikling af landdistrikter, og inden for rammerne af disse muligheder for støtte til skovbrug kommer der ligeledes øget støtte til det vedvarende råstof træ.

Myller
Hr. formand, det er meget vigtigt, at miljøpolitikken integreres med landbrugspolitikken, lige som det er vigtigt, at miljøpolitikken integreres med al politik i Den Europæiske Union. Ved landbrugspolitikken er det, som nævnt her, beskyttelsen af grundvandet, som er vigtig. Det er et klart fremskridt, at der kræves overholdelse af miljønormer som en direkte betingelse for udbetaling af indkomststøtten, men på den anden side skal det også være soleklart, at støtte ydes kun, når reglerne bliver overholdt. Men vi skal være glade for, at vi er kommet så langt. Nu opstår der et spørgsmål om, hvordan medlemsstaterne modtager dette, som jeg kalder et fremskridt. Hvordan bliver dette kontrolleret? Er der stadig behov for overgangsperioder? Hvordan skal dette drøftes? Skal der f.eks. benyttes den fremgangsmåde, at der udarbejdes adfærdskodeks for landbrug efter modellen med en bæredygtig udvikling, så den kan sammenlignes med den gennemførte politik, og først derefter kan den direkte indkomststøtte udbetales?

Fischler
Hr. formand, fru Myller, for det første vil der naturligvis blive ført en passende kontrol, i forbindelse med hvilken vi - som altid i sådanne spørgsmål - vil have et delt ansvar. Det vil sige, at den lokale kontrol på landbrugsbedrifterne primært vil være medlemsstaternes opgave, og Kommissionens tjenestegrene vil få til opgave at påse og kontrollere, at medlemsstaterne rent faktisk lever op til denne forpligtelse i tilstrækkelig grad. Derudover må De huske på, at vi her, for så vidt angår gennemførelse og anvendelse af landbrugspraksis og finansiering af de direkte udbetalinger, har at gøre med midler fra garantifonden, hvilket naturligvis betyder, at de samlede udgifter derudover er underkastet EUGFL-kontrol. Det vil sige, at hvis medlemsstaterne ikke i tilstrækkelig grad lever op til en passende, nødvendig kontrol, har vi mulighed for, når afregningen finder sted, at foranledige sanktioner over for de medlemsstater, som ikke udfører disse hverv godt nok.

Bjerregaard
Hr. formand, den måde, vi har grebet det an på på miljøområdet, illustreres meget godt af nitratdirektivet. På det tidspunkt, hvor det var klart, at medlemsstaterne skulle have gennemført nitratdirektivet, lavede vi simpelthen en undersøgelse i samtlige medlemsstater af, hvor langt man var nået i gennemførelsen. Den rapport offentliggjorde vi, og vi indledte retssager mod - så vidt jeg husker - tolv medlemsstater, som ikke havde gennemført nitratdirektivet. Jeg tror, at en sådan fremgangsmåde, hvor man gennemgår situationen i alle medlemsstater, styrker vores muligheder for at få medlemsstaterne til at gennemføre lovgivningen. Det er selvfølgelig - og det er jeg helt enig med fru Myller i - fuldstændig afgørende for troværdigheden af vores politik, at den også gennemføres af medlemsstaterne.

Florenz
Hr. formand, når hr. kommissær Fischler og fru Bjerregaard foreslår en fælles strategi i Europa-Parlamentet, er jeg altid specielt på vagt, fordi der nemlig i Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerbeskyttelse i de sidste fem år og på miljøområdet efter min mening overhovedet ikke er foregået nogen harmonisering, tværtimod! De sidste fem års miljølovgivning har formelig været spækket med vage retsbegreber som f.eks. Best Available Technology (BAT), højt beskyttelsesniveau, god landbrugspraksis etc. Det skal omsættes til national ret, og først da, hr. Fischler, når der er en fælles linje dér, kan De anstille undersøgelser.
Mit spørgsmål til Dem, fru Bjerregaard: Agter De at definere dette store antal vage retsbegreber på dette område via Ispra eller hvordan?

Bjerregaard
Allerførst må jeg sige til hr. Florenz, at jeg helt trygt overlader spørgsmålet om en definition af og en nærmere redegørelse for, hvad godt landmandskab er, til min kollega, hr. Fischler. Men jeg vil godt sige, at vi i betragtning af de mange diskussioner, som jeg har haft med Miljøudvalget, kun kan glæde os over, at der nu foreligger en fælles meddelelse om miljø og landbrug. Jeg er sikker på, at Parlamentet - hvis vi havde diskuteret dette spørgsmål for to-tre år siden - ville have forsvoret, at vi kunne få en situation med et dokument som Agenda 2000, hvor der indgår så megen miljøtænkning i landbrugspolitikken, som tilfældet er. Det er klart, at der kan være områder, hvor man gerne vil nå længere, og hvor der er særlige ønsker, men jeg synes ligesom fru Myller, at der er al mulig grund til at glæde sig over, at vi er nået så langt, som vi er i dag.

Campos
Hr. formand, jeg har to spørgsmål. I 1950 var 35 % af den europæiske befolkning beskæftiget i landbruget. I dag er det 5 %. Med denne reform og med den ældning, der karakteriserer denne sektor, vil der i 2006 være mellem 2, 5 og 3 %. Mit første spørgsmål er, om miljøet kan bevares, hvis landbrugsområderne affolkes? Thi det er jo i den retning, reformen går ...
Det andet spørgsmål: Hvordan kan man fremme miljøet ved at bruge 50 % af budgettet på disse 5 %, der om kort tid kun vil være 2, 5 %? Og dét oven i købet ved at støtte produktionen, altså ved at animere producenterne til at anvende alle mulige produktionsfremmende foranstaltninger og ved ikke at bevare beskæftigelse, ved ikke at bevare kvalitet, ved ikke at bevare miljø og ved ikke at bevare tryghed. Hvordan kan kommissæren forene den politik, som han siger, at han går ind for, med affolkning og betaling til produktionen? Og desuden: ...
Formanden afbrød taleren

Fischler
Hr. formand, hr. Campos, for det første er der udgifterne i forhold til den procentsats, landbobefolkningen udgør af den samlede befolkning. Hvis De vil være fair, skal De sammenholde dem med samtlige offentlige udgifter. Hvis De lægger de nationale budgetter sammen med fællesskabsbudgettet og dernæst udregner landbrugesandelen, når De frem til størrelsesordenen 2 % til 5 % af befolkningen. Det forekommer ikke mig at være særlig overdrevent.
For det andet så hvad angår arbejdspladser i landbruget, kan jeg kun sige én ting. Jo mere miljøvenligt vi driver landbrug, jo flere arbejdspladser kommer det til at give og ikke omvendt. Derfor er det initiativ, at vi i højere grad integrerer miljøelementer i reformen, absolut i landbrugets og arbejdspladsernes interesse. En ting skal De huske på. Når vi nu drøfter, at vi agter at forlange disse ekstra ydelser af det europæiske landbrug og dét i langt højere grad end det, de oversøiske konkurrenter skal præstere, bliver vi også nødt til at være rede til at betale for det. Og så bliver man nødt til at holde op med at fremføre det argument, at landbrugsreformen ikke må koste noget!

Mulder
Hr. formand, der er allerede et antal gange talt om gennemførelsen af nitratdirektivet. På en skriftlig forespørgsel fra min side svarede Kommissionen for nylig, at der ikke er nogen ensartede regler for analyse af grundvand for at se, om direktivet gennemføres ordentligt. Det forekommer mig at være et meget svagt grundlag for kontrol af lovgivning. Hvornår sker der en forbedring deraf?
Det andet spørgsmål. Nitrat i grundvand behøver ikke kun at komme fra husdyrgødning. Det kommer også fra kunstgødning, og det kunne også komme fra fabrikker, vandrensningsanlæg og så videre. Hvordan agter Kommissionen at skelne mellem nitrat i grundvandet fra disse kilder og nitrat fra husdyrgødning for således ikke fuldstændigt at lægge byrden på landbruget?

Bjerregaard
Hr. formand, det er selvfølgelig ikke Kommissionens opgave at skelne imellem, om nitrat kommer fra den ene eller fra den anden kilde. Det, der er vores opgave, er at kontrollere, om medlemsstaterne overholder nitratdirektivet, og det vil simpelthen sige, at der føres kontrol med, hvor meget nitrat der er i grundvandet. Det er det, vi gør. Det er det, vi undersøger, og det har så vist sig, at de områder, hvor man har haft særlige problemer i forbindelse med nitratdirektivet, også har været områder med en meget tæt husdyrproduktion, hvad enten det har været kvæg eller svin, men især svin har voldt store kvaler. Det er derfor, visse lande har haft udprægede vanskeligheder med at gennemføre nitratdirektivet. Men som sagt, det er ikke vores opgave at kontrollere, om det kommer fra den ene eller den anden kilde, men vi skal sørge for, at direktivet bliver overholdt.

Sturdy
Hr. formand, mit spørgsmål er rettet til begge kommissærer. I morgen skal vi stemme om et ret så vigtigt stykke lovgivning, nemlig hr. Kindermanns betænkning om dyrevelfærd. Jeg vil gerne vide, hvordan Kommissionen ser på situationen. I Det Forenede Kongerige lider svineproducenterne f.eks. som følge af dyrevelfærdslovgivningen. I Sverige skønnes det, at miljølovgivningen i dette land lægger en svensk krone pr. kg oveni kødprisen. Hvordan ser Kommissionen på beskyttelsen af det europæiske landbrug, når der er tale om import fra lande, der ikke har den form for dyrevelfærdslovgivning, som vi har i Den Europæiske Union? Jeg vil bede kommissærerne om ikke at bruge argumentet om, at det er forbrugerne, der bestemmer. Forbrugernes beslutning går på prisen. Jeg håber, at jeg kan få et tilfredsstillende svar.

Fischler
Hr. formand, mine damer og herrer, hvad angår dyrebeskyttelse, vil jeg gerne gøre opmærksom på, at dette emne for det første - for at imødegå netop det argument om internationale konkurrenceforvridninger - skal spille en rolle under den næste WTO-runde og skal være genstand for forhandling under de kommende landbrugsforhandlinger.
For det andet gør jeg opmærksom på, at det i og for sig er en selvfølge, at bestemmelser om dyrebeskyttelse skal overholdes. Det kan aldrig hverken i forbindelse med landbrugets dyrehold eller anden form for dyrehold accepteres, at de love, der findes derom, overtrædes. Det, vi imidlertid har fastsat derudover, navnlig i forbindelse med støtte til investeringer i landbrugsbedrifter, er, at hvis en landmand sørger for, at hans husdyrhold foregår på en særlig dyrevenlig måde og investerer i den retning, vil han få mere støtte end en landmand, der kun agter at overholde mindstenormerne.

Fantuzzi
På GD XXIV's hjemmeside på Internettet har jeg set rapporten fra Den Rådgivende Forbrugerkomité om reformen af den fælles landbrugspolitik. Det er en meget hård anklage, der giver udtryk for forbrugernes synspunkt, og som også præcist går igen i BEUC's holdninger. Jeg har følgende spørgsmål: Hvad er Deres vurdering i den forbindelse, og påtænker De at foretage Dem noget for at skabe en bedre overensstemmelse mellem landbruget og forbrugernes krav?

Fischler
Hr. formand, mine damer og herrer, på det punkt kan jeg kun erklære mig enig med hr. Fantuzzi. Jeg finder det ret beset meget beklageligt, at denne rapport til dels bygger på påstande, som hverken falder sammen med vores virkelige forslag eller med debatniveauet. Jeg opfordrer til, at vi i fællesskab over for offentligheden prøver på at få tilvejebragt en mere objektiv oplysning, så vi kan forhindre, at landbruget her ensidigt brændemærkes, uden at det er begrundet.

Lannoye
Hr. formand, jeg vil gerne stille et spørgsmål til fru Bjerregaard. Jeg er naturligvis glad for samarbejdet mellem de to kommissærer i forbindelse med problemstillingen mellem landbrug og miljø, men jeg er bange for, at der kan opstå en risiko i sektorens fremtidige udvikling, nemlig risikoen for overførelse af skadelige virkninger.
Jeg synes, at biodiversiteten er væsentlig. Men når jeg ser, at Kommissionen og nærmere betegnet fru Bjerregaards administration er favorabelt indstillet over for genteknologier og markedsføringen af genetisk modificerede organismer, uden at vi råder over en seriøs evaluering af deres indvirkning på biodiversiteten, rejser der sig nogle spørgsmål i mig.
Jeg vil gerne vide, om fru Bjerregaard er parat til at tage den tilladelse, som er blevet givet for visse genetisk modificerede organismers vedkommende, op til fornyet overvejelse, hvis det viser sig, at denne tilladelse har negative virkninger for biodiversiteten.

Bjerregaard
Hr. formand, til spørgsmålet om de genetisk modificerede organismer vil jeg gerne sige, at Kommissionen har været meget omhyggelig med ikke at bringe sig i en situation, hvor vi enten skulle sige, at dem ville vi have, eller dem ville vi ikke have. Det, vi i stedet har gjort, er i første omgang at interessere os for, at alle de mennesker, der havde brug for at vide besked, også fik besked, og det gjorde vi ved meget tidligt at gennemføre en mærkning af produkterne.
Dernæst har vi taget fat på det andet spørgsmål, der blev rejst, nemlig virkningerne af GMO'erne. Det er klart, at vi også er opmærksomme på sammenhængen med biodiversiteten. Det betyder, at vi i det nye forslag, som ligger til behandling her i Parlamentet, er meget klare med hensyn til spørgsmålet om risikoanalyser. Men vi har også taget fat på langtidseffekterne, og det var vist egentlig det, der blev spurgt om. Vi bør selvfølgelig undersøge, hvad det indebærer, når man udsætter sådanne produkter i naturen, og om det på længere sigt kan have nogle virkninger. Det følger vi meget nøje, og som spørgeren måske ved, indeholder forslag 90/220 jo nogle bestemmelser om, at GMO-produkter ikke bare er godkendt på tid og evighed, men skal tages op til vurdering igen, fordi man ikke kan udelukke, at vi får nogle erfaringer med langtidseffekten, eller at vi får nogle nye oplysninger. Så vi prøver alt i alt at være så forsigtige, som vi overhovedet kan, og så glæder jeg mig i øvrigt til den debat, jeg åbenbart skal have med Parlamentet i februar måned.

Formanden
Jeg takker Kommissionen for dens indlæg.
Forhandlingen er afsluttet.

Forsvarsrelaterede industrier
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A4-0482/98) af Titley for Udvalget om Udenrigs-, Sikkerheds- og Forsvarsanliggender om meddelelse fra Kommissionen »Gennemførelse af Unionens strategi vedrørende de forsvarsrelaterede industrier« (KOM(97)0583 - C4-0223/98).

Titley
Hr. formand, det europæiske industrielle, videnskabelige og teknologiske grundlag er væsentligt for Den Europæiske Unions sikkerhed. Det er dette grundlag, der giver os den kapacitet og evne, der skal til for at understøtte de politiske og militære søjler i den europæiske forsvarsidentitet som udtrykt via FUSP, Vestunionen og NATO.
Denne udtalelse er lige så sand i dag, som den var det, da jeg fremsatte den i min første betænkning for næsten to år siden. Ikke desto mindre bliver dette grundlag fortsat svagere på trods af, at Europa har en række fremtrædende virksomheder. Vi har mistet 50 % af arbejdspladserne i denne sektor i de sidste 10 år. I 1995 importerede EU seks gange værdien af sin eksport fra USA. I 1985 var forholdet 4: 1. Årsagerne til dette er skitseret meget klart i min første betænkning, men kan opsummeres i en statistik. Vi har 43 forsvarsrelaterede virksomheder og et forsvarsbudget på EUR 94, 5 milliarder. USA har 14 forsvarsrelaterede virksomheder og et forsvarsbudget på EUR 212 milliarder. Yderligere 75 % af det, vi importerer, kommer fra USA. Vi handler ikke engang med hinanden. Samhandlen inden for EU udgør kun 4 %-5 % af vores indkøb.
Det er ikke, fordi vi ikke er klar over problemet. Jeg har brugt de sidste tre år med at deltage i endeløse konferencer, hvor alle er enige om problemet, de fleste er enige om løsningen, men meget få synes at være villige til at tage de nødvendige skridt. Dette er ét område, hvor retorik og handling næsten aldrig stemmer overens. Jeg føler rent faktisk ofte, at alle de involverede aktører cirkler forsigtigt omkring hinanden i en minutiøst koreograferet dans fra det 18. århundrede, hvor det, vi rent faktisk har brug for nu, er en god portion rock and roll. Jeg er sikker på, at kommissær Bangemann med glæde vil tage føringen i denne rock and roll.
Der er naturligvis gjort fremskridt. Der har været nedsættelsen af POLARM. Vi har fået afsnittet om forsvarssamarbejde i Amsterdam-traktaten. Vi har oplevet oprettelsen af OCCAR. Vi har hørt erklæringer fra statschefer om, hvor vigtigt dette er. Der var hensigtsskrivelsen af 6. juli fra de seks forsvarsministre, hvilket rent faktisk var et meget vigtigt skridt på vejen, ja og det var adfærdskodeksen for våbensalg da så sandelig også. Vi har fået WEAG-handlingsplanen, der blev vedtaget i november sidste år, men der bliver ikke altid handlet i dette afsnit. Sidste år var der hensigtserklæringen om at etablere en europæisk luftfarts- og forsvarsvirksomhed, men ingen kan blive enige om, hvordan vi gør det, og der er en kamp mellem dem, der mener, at der bør være store statsinvesteringer, og dem, der mener, at det bør være en privat virksomhed.
Vi blev for lang tid siden enige om, at Airbus skulle være én enkelt virksomhedshelhed, men aftalen er rent faktisk endnu ikke blevet underskrevet. Det er blevet noget i retning af at se Beckets skuespil Mens vi venter på Godot . Det var meningen, at helikopterproducenterne Westland og Agusta skulle sammensluttes, men de kævles stadig om simple vurderingsspørgsmål. Det var meningen, at British Aerospace og DASA skulle sammensluttes, men de kunne ikke blive enige om grundlaget for aktiebeholdningen, som er uforeneligt. Og der har været det ofte foreslåede, men aldrig fuldbyrdede ægteskab mellem Aérospatiale og Dassault.
I Europa tager det os faktisk tre gange så lang tid at etablere en virksomhedssammenslutning, som det gør i USA, og slutfacit er mindre. British Aerospace/Matra sælger for USD 1, 5 milliarder sammenlignet med dets væsentligste amerikanske konkurrent, der sælger for USD 5 milliarder. Jeg vil ikke sige mere om sagaen om Euro-fighter, Horizon eller det pansrede universalkøretøj. Sammenlign denne lille minuet med rock and roll i USA, hvor der siden 1992 har været en masse virksomhedssammenslutninger, hvilket dybest set har resulteret i virksomheder, der er 3½ gange større.
Derfor er det så vigtigt, at vi gør noget nu. Vi må gøre brug af alle vores ressourcer. Der bør ikke være noget institutionelt kævleri. Der bør ikke være nogen holden på værdigheden eller på formerne. Kommissionens nylige meddelelse er så vigtig, fordi den viser en vilje til at anvende alle de midler, vi har til rådighed, hvad enten de er fællesskabs- eller medlemsstatsinstrumenter. Virksomhederne skal for det første have lov til at gøre deres arbejde i overensstemmelse med kommerciel logik. Regeringerne bør holde sig i baggrunden og kun gøre brug af artikel 223, når det er absolut nødvendigt.
Det er rent faktisk, hvad British Aerospace, der formentlig er det, der kommer nærmest i industrien til en læderjakkeklædt rocker, gør i dets fusioner og sammenslutninger med selskaber som Saab og Matra. Den nylige sammenslutning med GEC/Marconi er en god forretning, for den er baseret på principperne om aktionærværdi, og det er vigtigt med et solidt finansielt fodfæste, hvis vi skal have noget for pengene til skatteyderne. Det er også vigtigt, fordi det, vi har set i USA, er, at sammenslutningerne har fulgtes ad parvis som i Noas ark. De har ikke forsøgt at tvinge alt for mange virksomheder sammen på én gang. Derfor mener jeg, at der er plan i British Aerospace's sammenslutning med Marconi.
For det andet må vi nu til at følge Kommissionens handlingsplan og anvende principperne om et fælles marked så vidt muligt. Vi bør også gøre brug af FUSP-instrumenterne til at fastsætte en fælles holdning om et samarbejde på våbenområdet, selvom denne fælles holdning må være fleksibel og tage hensyn til denne særlige industris behov. Vi må også til at skabe større klarhed omkring FUSP og den europæiske forsvarsidentitets måde at fungere på, og derfor er det initiativ, der er taget af den britiske premierminister, og San Malo-aftalen så vigtige. Vi må til at finde en eksakt definition af, hvad Petersberg-opgaverne betyder for vores militær, således at industrien ved, hvilket udstyr den skal levere. Hvad indkøb af forsvarsmateriel angår, må vi bevæge os frem imod et europæisk våbenagentur og om fornødent bringe OCCAR og WEAG sammen i et løst arrangement. Der er behov for en betydelig koordinering her, hvilket der i sandhed også er, hvad forskningen angår. Vi må fastslå, at den bedste leverandør løber af med kontrakten. Vi bør ikke mere sætte vores lid til at opnå en rimelig modydelse.
Ja, hvis vi ikke snart begynder at rokke, vil amerikanerne helt bestemt rulle hen over os. Når dette er sagt, er det ikke hensigten, at denne betænkning skulle være antiamerikansk. Det er snarere sådan, at vi har behov for en stærk industri, hvis vi skal kunne konkurrere eller samarbejde med amerikanerne, og hvis vi skal kunne opfylde NATO's sikkerhedskrav i overensstemmelse med den europæiske forsvarsidentitet. Vi bør søge at samarbejde med amerikanerne, for dette er jo, når alt kommer til alt, en global industri, og europæiske virksomheder er jo i realiteten ikke længere europæiske virksomheder. De har investeringer i USA, og selskaber som Boeing har investeringer i Europa. Så lad os holde op med denne kunstige sondren og bygge en stærk europæisk industri, der kan samarbejde med amerikanerne. Rent faktisk ved jeg, at industrien vil hade mig for at sige dette, men den logiske konsekvens af Boeing/McDonnell Douglas-fusionen er, at det næste skridt frem bør være en forbindelse mellem Airbus og Lockheed Martin. Så vil vi få global konkurrence i luftfartsindustrien.

Cars
Hr. formand, demokratiet og friheden er værd at forsvare. Hvis man ikke havde haft den vilje i Europa og USA, når den var allermest påkrævet, havde ingen af os siddet her i dag. I Europa har vi også oplevet, at et godt forsvar forhindrer krig og medvirker til, at mægtige diktaturstater går i stykker indefra. I læ af et godt forsvar kan frihedsidéen trænge igennem og nedbryde selv de tykkeste mure.
De mænd og kvinder i vores medlemslande, som har påtaget sig opgaven at garantere for Europas forsvar, har ret til at få adgang til moderne våben. Det spørgsmål, som vi må stille os selv i dag, er, om det er vigtigt, at en del af disse våben kan udvikles og fremstilles i Europa. Svaret fra mig og fra Udvalget om Økonomi, Valutaspørgsmål og Industripolitik er et ubetinget ja. Det er vigtigt, at Europa er langt fremme, ja allerlængst fremme på nogle områder. Hvis vi selv har noget at tilbyde som producenter, bliver vi også respekteret som kunder. I modsat fald øges risikoen for, at vi må tage til takke med, hvad sælgeren vil tilbyde os, og det til de priser, som sælgeren finder rigtige.
I en tid med langvarig fred - noget, som vi nu tør håbe på - er det naturligt, at vi skærer ned på vores forsvarsudgifter. Så meget vigtigere bliver det så, at vi samordner den skrumpende europæiske forsvarsindustri, således at det, der bliver tilbage, kan bevare konkurrenceevnen, kan levere de våben til vores forsvarsmagter, som de behøver, og også gøre det interessant for USA at udveksle erfaringer og forsvarsmateriel med os.

Swoboda
Hr. formand, mine damer og herrer, den meget lidenskabelige forsvarstale, ordføreren, Gary Titley, holdt, gør det jo næsten overflødigt at komme ind på denne betænkning endnu en gang. Jeg vil imidlertid gerne som det første takke Gary Titley for hans betænkning, fordi han utrætteligt tager et meget vigtigt både økonomisk og forsvars- og sikkerhedspolitisk emne op til behandling. Hvad angår den økonomiske side, skal vi ikke gøre os nogen illusioner. USA, som naturligvis altid går ind for den helt frie handel og for økonomiens helt frie udfoldelse, er yderst interesseret og aktiv, når det drejer sig om at forsvare deres egen industri og sikre dens position på verdensmarkedet.
Det gælder navnlig alt det, som har at gøre med forsvarsindustri, luftfartsindustri etc. Derfor bliver vi, hvis vi ikke vil virke naive, nødt til at svare på det fra europæisk side. Det gjorde Gary Titley også klart. Også Kommissionen har gjort det klart, at den er rede til at svare på denne form for konkurrence uden derfor at give anledning til nye monopolstillinger. Men det er netop en international konkurrence, der foregår her, og det bliver vi nødt til at svare på.
For det andet vedrørende det forsvarspolitiske plan: Vi taler - foreløbig taler vi stadig, men forhåbentlig vil vi også snart tage konkrete skridt - om en europæisk forsvarsidentitet. Vi taler om, at Europa inden for visse rammer bliver nødt til også at påtage sig opgaver uden hele tiden at skele til NATO eller navnlig USA for at se, hvad der kommer derfra. En sådan europæisk forsvarsidentitet kan ikke betyde fuldt autarki, men der er absolut behov for et minimum af selvstændig rustningsindustri naturligvis sammen med et samarbejde med amerikanerne. Jeg håber, at hr. Gary Titley har ret i, at det, der nu foregår mellem britiske og amerikanske virksomheder, ikke forhindrer, at der på europæisk plan realiseres tilsvarende beslutninger og fusionsplaner. Tværtimod, måske lægges der derved pres på, så vi nu hurtigt når frem til lignende beslutninger om at opbygge en europæisk industri, ikke imod den amerikanske, men som stærk partner.
Til slut vil jeg gerne understrege - også dét står i betænkningen, selvom det ikke udgør betænkningens kerne - at vi i Europa-Parlamentet bør altid, også når vi taler om forsvar, samtidig tale om nedrustning. Alle disse bestræbelser med henblik på en europæisk forsvarsidentitet, en europæisk forsvarsindustri står for os socialdemokrater ikke i noget modsætningsforhold til at foretage yderligere nedrustningsskridt. Det står fortsat på dagsordenen! Den sikreste verden er en verden, hvor nedrustning skrives med stort N, og derfor bør man ikke spille det ene ud mod det andet. Desværre lever vi en verden, hvor rustning er nødvendig og hvor vi er nødt til at foretage yderligere moderniseringer. Det skal vi gøre på europæisk plan og samtidig kæmpe for, at verden globalt nedruster.

De Melo
Hr. formand, kære kolleger, vi er allerede godt forvænt med hr. Titleys mange og velgennemarbejdede betænkninger om forsvarsrelaterede industrier. Hr. Titleys store indsats har gjort Europa-Parlamentet ære, har påkaldt sig de europæiske institutioners opmærksomhed og har lagt op til en ændring af en forkert politik, hvad angår de væbnede styrkers bevæbning i de lande, der indgår i Den Europæiske Union. Tillad mig, hr. Titley, at jeg her meddeler min og min gruppes fulde tilslutning til Deres betænkning.
Jeg vil dog gerne give udtryk for en vis pessimisme i forhold til den dynamik, som en europæisk våbenpolitik kan få for den fælles forsvarspolitik: punkt 3 i Deres betænkning. Jeg tror tværtimod, at kun en effektiv fælles forsvarspolitik for alvor og på den rigtige måde vil kunne føre til en samstemt strategi i den europæiske våbenindustri. Vi kommer efter min opfattelse til at vente i endnu mange år, før vi kan handle i fællesskab på forsvarspolitikkens område. Vi føler os trygge ved den amerikanske forsvarsparaply, selvom vi samtidig beklager vores sekundære rolle i udenrigspolitiske spørgsmål. Og så længe denne situation består, ser jeg ingen stærk vilje, især ikke i visse af EU's medlemsstater, til at udvikle og virkelig acceptere en EU-strategi på våbenområdet.
Tillad mig også en hurtig omtale af det bilaterale og multilaterale samarbejde, som jeg ikke ønsker at forklejne betydningen af. Det er udmærket med sådanne initiativer, der ofte har WEU's støtte. Men de er sporadiske og undseelige, fordi de savner almindelig politisk opbakning i Unionen. Hvad angår våbenkvalitet, fjerner vi os i EU for hvert år, der går, mere og mere fra vores amerikanske allierede. Og også, hvad angår forsvar. Det er derfor, vi er stadig mere undersåtter og ikke herrer i verdenspolitikken. Hr. Titleys betænkning gør EU opmærksom på disse problemer og har derfor vores fulde tilslutning.

Bertens
Hr. formand, med rette har Kommissionen prioriteret udviklingen af en europæisk politik vedrørende våbenindustri. Den europæiske industri er opsplittet og taber konkurrencekampen med de amerikanske konkurrenter. Heldigvis tager denne industri selv af og til et initiativ til samarbejde, fusion eller stordrift. Men alligevel, lovgivning kan ikke være bagefter.
Medlemsstaterne har begået en stor fejl ved stadigvæk at udelukke våbenindustrien, også i Amsterdam, fra det indre marked. Ved at forsvare deres egen nationale industri underskriver vores regeringschefer således dødsdommen over samme industri. Forhåbentlig kan Kommissionens nuværende forslag skabe forandring heri. Men europæisering af industrien betyder også europæisering af eksportkontrolreglerne. Adfærdskodeksen fra juli sidste år var det første lille skridt, og nu er yderligere skridt nødvendige.
Min gruppe, Den Liberale Gruppe, støtter det tyske formandskabs forslag om også at omsætte denne adfærdskodeks til lovgivning. Det drejer sig ikke blot om industrien, men også om lovgivningen. Endvidere ønsker jeg at takke hr. Titley for de mange timer, som han har givet os til at diskutere hans betænkning, både i Underudvalget om Sikkerhed og i Udenrigsudvalget. Min kompliment.

Alavanos
Hr. formand, hr. Titley gør et stort stykke arbejde i Udenrigsudvalget som koordinator for Den Socialdemokratiske Gruppe. Når det lige præcis drejer sig om våbenspørgsmål, synes jeg, han bærer præg af en lidenskab og en fanatisme, som han måske hellere skulle anvende til at indrette sig efter de faktiske forhold og slå koldt vand i blodet. Jeg tror nemlig, Den Europæiske Union vil begå en fejltagelse, hvis den går ind i et blindt »konkurrenceræs« med USA inden for våbenindustrien, når EU ikke engang har nogle principper og grundmekanismer for sin udenrigspolitik.
Hvis vi ser på de store begivenheder som f.eks. det angreb på Irak, der lige har fundet sted, er der nogle lande, der bakker amerikanerne op, andre lande, der stikker hovedet i busken, og andre lande igen, der kommer med kritiske kommentarer. Hvad skal vi basere en sådan våbenpolitik på? Jeg synes, vi bevæger os ud på gyngende grund. Det vigtigste her er, at vi opstiller nogle principper og et grundlag for vores udenrigspolitik, og derefter kan vi se på økonomiske og strategiske våbenmæssige sider af sikkerheden.
Jeg vil naturligvis også sige, at hr. Titleys betænkning indeholder vigtige konklusioner, som vi kan støtte på trods af vores generelle og principielle holdning, f.eks. vedrørende fortsættelsen af Konver-programmet, foranstaltninger vedrørende antipersonelminer og kodeksen for våbeneksport, som vi er bange for blot vil komme til at stå som et princip. Og vi ved udmærket, at EU-landene stadig har en sort samvittighed på grund af den våbeneksport, vi foretager i forskellige retninger, heriblandt til de mest grusomme og bloddryppende regeringer uden for Europa.

Schroedter
Hr. formand, kære kolleger, har De måske glemt det? Vi lever i tiden efter den kolde krig, Europa er omgivet af lutter venner. Det er en tid med fred. Det er tid til nedrustning. Det er rustningsindustrien, som ikke er rede til at tilpasse sig en nedrustningstids nye målestok, og som slår alarm. Den kræver industrielle koncentrationsprocesser, som ikke ville kunne tillades på det civile område. Den kræver subventioner, den kræver politisk støtte til våbeneksport, den kræver lempelser af kartelpolitikken. Hvad er det, der tvinger os til at give efter for disse krav, når vi nu ved, at det er meningsløst, når vi nu ved, at det ikke løser menneskehedens globale problemer, problemerne arbejdsløshed og fattigdom og de problemer, klimaændringen medfører? Husk på, at vi udarbejdede Konver-programmet, fordi det skulle træde i stedet for oprustning og ikke supplere den. Derfor siger De Grønne nej til denne betænkning.

Maes
Hr. formand, jeg vil tilslutte mig de kritiske røster, som vi har hørt her i dag i forbindelse med denne betænkning og i forbindelse med Kommissionens meddelelse. Der er for mange våben i verden, kernevåbnene skal forbydes fuldstændigt, og antallet af konventionelle våben skal formindskes drastisk. Der sælges alt for mange våben til sårbare områder, hvad enten det sker legalt eller ej, og det får kun volden og den manglende sikkerhed i verden til at øges. Adfærdskodekserne er ufuldstændige og anvendes dårligt.
Hvis De spørger efter en europæisk politik, siger vi ja til en europæisk udenrigspolitik og en europæisk sikkerhedspolitik, som støtter disse førnævnte prioriteter. Vi vil have våben, for så vidt som de er absolut nødvendige. Det eneste, som jeg derfor fuldt ud kan love at støtte, er, og det er min personlige opfattelse, at spørgsmålet afstemmes inden for et fælles europæisk område. Hvad resten angår, har jeg andre prioriteter.
Jeg ønsker en fælles nedrustningspolitik. Jeg ønsker omstilling af vores egen våbenindustri til en industri med fredelige målsætninger. Jeg ønsker, at så få arbejdstageres eksistens som muligt er afhængig af våbenproduktionen. Jeg beder om en juridisk bindende våbeneksportordning på europæisk plan. Jeg tilslutter mig bestemt anmodningen om, at Rådet hvert år forelægger Parlamentet en konsolideret beretning om våbeneksporten og om gennemførelsen af adfærdskodekserne.
I mellemtiden må vi konstatere, at der i forbindelse med de omstruktureringer, som i øjeblikket er i gang, synes at være særdeles ringe europæisk inspiration.

Féret
Hr. formand, EU-Kommissionen vil gennemføre en europæisk politik vedrørende de forsvarsrelaterede industrier. Det er godt, for det er aldrig for sent at gøre noget godt! Og ifølge Titley-betænkningen skal den europæiske sikkerheds- og forsvarsidentitet bekræftes - indtil hér er jeg enig - men i henhold til betænkningen skal det ske i NATO-regi. Dét gør mig bedrøvet!
Som den skeptiker, jeg er, var det sovjetiske uhyre i sin tid efter min opfattelse grund nok til, at Europa glemte interessekonflikterne med USA for at gøre front mod en fælles fjende. Siden da er disse modsigelser blot blevet endnu større med Den Europæiske Unions udvikling. I dag kan kun et angreb fra rumvæsener få mig til for et øjeblik at glemme, at Europa er USA's største konkurrent, og at USA ikke holder op med at lægge hindringer i vejen for vores udvikling.
Endnu en gang kan man ikke råbe »Længe leve et frit Europa« uden at sige nej til NATO.

Speciale
Hr. formand, jeg vil også gerne sige, at betænkningen af Titley er en vigtig betænkning, der kommer på et betydningsfuldt øjeblik. Jeg mener i øvrigt, at den ikke er i modstrid med den grundlæggende opfattelse, som mange af os har, og som vi gentager. At kontrollere fremstillingen og eksporten af våben, det vil sige tage dette spørgsmål op, er nemlig allerede en måde, hvorpå man kan forhindre, at det er våbnene og våbenproducenterne, der fører politik, hvilket vi netop ikke ønsker. Det er derfor en vigtig betænkning, og det er det navnlig af tre årsager. For det første fordi den får det bedste ud af den europæiske forsvarsindustri, som er i stand til at oprette europæiske koncerner og til at konkurrere med de andre, især med USA, og fordi den støtter den videnskabelige forskning og de avancerede teknologier. Desuden skal der samtidig hermed indføres en samordning mellem staterne, så der skabes en referenceramme.
For det andet fordi man, når man taler om forsvarsindustrien, med det samme bliver opmærksom på nødvendigheden af at indføre en fælles udenrigs- og forsvarspolitik. En sådan er absolut nødvendig for at give Den Europæiske Union international troværdighed. Ud fra den betragtning mener jeg, at det er lige så vigtigt med en samordning med ansøgerlandene.
For det tredje fordi det efter min mening er rigtigt at benytte sig af, at der bliver fastlagt en adfærdskodeks for våbeneksport; en kodeks, som fastsætter nogle regler for dette meget vanskelige område og gør det mere moralsk, og som gør det mere gennemsigtigt og netop forhindrer, at våbeneksporten er i modstrid med Den Europæiske Unions politik. Det var vigtigt, at det tyske formandskab for nylig bekræftede sine intentioner om at gøre adfærdskodeksen mere bindende juridisk set. Det er den rigtige vej at gå.
Endelig vil jeg gerne fremhæve, at betænkningen af Titley indeholder et lille punkt, som vi bør gøre opmærksom på her, nemlig punktet om alle staternes ratificering af Ottawa-konventionen om antipersonelminer.
I betragtning af alle dens aspekter mener jeg således, at denne betænkning er vigtig.

Frischenschlager
Hr. formand, jeg så gerne, at denne vigtige betænkning blev drøftet ud fra sikkerhedspolitiske aspekter og ikke så meget ud fra den økonomiske politiks aspekter, for den er et vigtigt skridt i retning af gennemførelsen af en fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik, som vi jo vel langsomt bør ophøre med at strides om, da den er en politisk nødvendighed. Med henblik på den er der netop - man kan sige desværre - også brug for en forsvarsmaterielpolitik, som netop bør koordineres på europæisk plan. Hvorfor? Jeg er for det første overbevist om, at det er vigtigt, at Europa bevarer en vis selvstændighed i forsyningen med militærudstyr. Det er ikke så meget den økonomiske konkurrence som den sikkerhedspolitiske selvstændighed over for USA, der er vigtig for mig i den sammenhæng.
For det andet er det også helt afgørende, at vi kun gennem en koordinering fjerner den eksisterende overkapacitet i Europas rustningsindustri og dermed tillige forhindrer forkerte tildelinger af finansielle midler til ordrer på krigsmateriel, som tildeles ud fra det motto, at vi vil bevare arbejdspladser ved hjælp af øget beskæftigelse. Vi kender alle disse eksempler fra vores hjemlande. Det forekommer mig endvidere vigtigt, at de central- og østeuropæiske lande konsekvent tages med. Det er dem, der har de største problemer her, og jeg mener, at det navnlig med henblik på udvidelsen af EU og også af NATO er vigtigt, at vi tager dem med her, og jeg beklager - hvormed jeg støtter tendensen i betænkningen - at Konver-programmet ikke videreføres. Det må vi absolut kræve!
I sidste instans drejer det sig ikke om et marked. Krigsmateriel er ikke nogen markedsartikel, og jeg tror, at det er det sikkerhedspolitiske aspekt, der er afgørende, og derfor er det vigtigt, at vi netop koordinerer rustningsindustrien og leverancerne af materiel på europæisk plan af hensyn til den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik.

Elmalan
Hr. formand, mine damer og herrer, i forlængelse af meddelelsen fra 1996 foreslog Kommissionen i 1997 en handlingsplan for de forsvarsrelaterede industrier. Kommissionen vil i konkurrencens navn anvende princippet om fri konkurrence uden at tage hensyn til sektorens særlige forhold, der især er karakteriseret af en snæver forbindelse mellem forsvar og suverænitet. Kommissionen går endda længere endnu ved at bane vej for en europæisk våbenpolitik inden for rammerne af en europæisk sikkerheds- og forsvarsidentitet.
De retningslinjer, der blev godkendt i betænkningen fra Udvalget om Udenrigs-, Sikkerheds- og Forsvarsanliggender, er indarbejdet i de omstruktureringspolitikker, der gennemføres i medlemsstaterne. Omstruktureringerne, som har form af globale fusioner og erhvervelser, følger snarere en økonomisk logik end en rent industriel logik. De medfører i øvrigt alvorlige økonomiske, sociale og regionale konsekvenser. Således gennemfører den franske regering en omstrukturering og privatisering af våbenindustrierne, som derved sætter flere end 50.000 arbejdspladser på spil.
Som aktive forkæmpere for fred og nedrustning vil de franske medlemmer af min gruppe være positivt indstillede over for en reduktion af forsvarsudgifterne, især med hensyn til kernevåben. Vi foreslår ligeledes afholdelsen af en international konference om reduktion af våbenhandlen, som kan munde ud i en international konvention. Men samtidig er vi imod omstruktureringer og privatiseringer, der koster arbejdspladser. For øjeblikket bliver kun 5 % af Frankrigs behov dækket af statslige arsenaler og virksomheder. Derfor mener vi, at de våbenforsyninger, der er nødvendige for vores forsvar, bør sikres af nationale virksomheder, i modsætning til Kommissionen, som ønsker at anvende reglerne vedrørende offentlige udbud på indkøb af militært udstyr.
Denne generobring af industrielle aktiviteter kan i øvrigt finde sted samtidig med en styrkelse af samarbejdet på europæisk niveau, uden at vores fordele, teknologier og knowhow af den grund bliver ødelagt. Samarbejdet vil kun være rigtigt effektivt, hvis det ledsages af indførelsen af en fællesskabslig præference for våbenindkøb på baggrund af den amerikanske dominans på 50 % af verdensmarkedet. Disse retningslinjer berettiges så meget desto mere af, at 75 % af de vigtige konventionelle våben, som de europæiske lande køber, stammer fra USA.
Det er ligeledes nødvendigt at indlede og følge en proces for spredning og omlægning af visse militære aktiviteter til civile formål, herunder luftfarts-, rumfarts- og edb-industrien. Som fagforbundet for de statslige ansatte i Frankrig, CGT, har understreget, besidder de ansatte ingeniører og teknikere nogle kompetencer, mestrer industrielle midler og bruger teknologier, som meget vel kan anvendes til brug for civile formål.
Spredningen vil kun være rigtigt effektiv, hvis den ledsages af sociale foranstaltninger såsom nedsættelse af arbejdstiden og forbedring af uddannelserne med henblik på at redde arbejdspladser og bevare liv i de områder, hvis sociale og økonomiske liv næsten udelukkende afhænger af våbenindustrierne.

Theorin
Hr. formand, den overordnede målsætning for sikkerhedspolitikken er global nedrustning. Det forudsætter, at våbenproduktionen og salget af våben reduceres. EU bør gå forrest, når det handler om nedrustning og begrænsning af våbenhandlen. Det skal altid være en del af diskussionen om en europæisk forsvarsindustri. Den internationale våbenhandel udgør et globalt problem. EU's medlemslande er tilsammen verdens næststørste aktør på det internationale våbenmarked og har et særligt ansvar.
Titley har sikkert ydet et godt stykke arbejde, men jeg er ikke enig i det, der står i betænkningens punkt 3 om, at en europæisk forsvarsmaterielpolitik er en vigtig del i styrkelsen af en europæisk sikkerheds- og forsvarsidentitet i NATO. Sverige er et neutralt og alliancefrit land, som ikke er medlem af NATO, og som ikke kommer til at indgå i et fælles forsvar. Jeg mener også, at det er en forkert fremgangsmåde, at man forsøger at skabe institutioner om våbenproduktionen, inden man har truffet beslutninger om et fælles militært forsvar.
Hvad angår Rom-traktatens artikel 223, mener jeg, at våben ikke kan betragtes som hvilke som helst varer eller produkter og sælges frit, men at der kræves særskilte regler for våben. EU skal spille en aktiv rolle, ikke for at udvide forsvarsindustriens ret til at producere og eksportere våben, men derimod ved at arbejde for skærpede regler for begrænsning af våbensalg og våbeneksport.

Sjöstedt
Hr. formand, vi lever jo heldigvis i en tid med meget små militære trusler mod vores lande, og der er stort spillerum for fortsat nedrustning og afspændingspolitik i Europa. Dette perspektiv mangler dog fuldstændig i Titleys betænkning. Dér handler det i stedet om at skabe en fælles forsvarspolitik og at udvikle en fælles politik for våbenindustri og våbeneksport. Det, der er behov for i denne type betænkning, er en fælles planlægning med henblik på at omstille den militære produktion til civil produktion. Hvis man har en mere aggressiv og aktiv våbeneksport fra Den Europæiske Unions side, kommer man jo til at bidrage til en forværring af konflikterne rundt omkring i verden.
Jeg er heller ikke enig i det, der fremføres i punkt 2 om, at man skal begynde at anvende forskningsmidler fra EU til militære formål. Det er jo tværtimod således, at vi i dag skal omdirigere de store ressourcer, som sløses væk på militær forskning, til civil forskning, som kan være til gavn for mennesker i stedet for.
Desuden er denne betænkning blottet for enhver respekt for, at flere af Unionens medlemslande ikke er medlem af NATO og ikke er medlem af WEU. Men her vil man så forsøge at inddrage disse strukturer i Den Vesteuropæiske Union og i samarbejdet med NATO.
Jeg vil også gerne beklage de effekter, som vi nu ser i forbindelse med, at NATO udvides til også at omfatte Central- og Østeuropa, når disse lande igen opruster kraftigt, hvilket også kan medføre, at flere lande hver for sig skaber nye våbensystemer. Dermed er der fare for, at spændingerne i Europa øges i stedet for, at det modsatte sker - selvom en del af våbenfabrikanterne måske bliver glade.
Det, jeg godt kunne tænke mig på dette område, er mellemstatslige mindsteregler for at begrænse våbeneksporten, men det går jo langt videre end som så. Derfor stemmer jeg nej til denne grundlæggende meget reaktionære betænkning.

Bangemann
Hr. formand, først vil jeg gerne sige tak til hr. Titley, ikke kun fordi indholdet i hans betænkning følger de linjer op, som Kommissionen har foreslået, men også for hans realitetssans og det mod, der nu engang skal til for at være realistisk i et så vanskeligt tilfælde. Derfor vil jeg indlede med en ganske enkel konstatering, inden hr. Sjöstedt går. Det er den sædvanlige debatkultur, at et medlem beretter om et eller andet, og så går han. Han hører overhovedet ikke mere efter, hvad de andre siger.
Bifald
Jeg vil indlede med en ganske enkel konstatering. Jeg tror ikke, at der er megen strid i Europa-Parlamentet om nødvendigheden af en fælles sikkerheds- og forsvarspolitik. Og en fælles sikkerheds- og forsvarspolitik er jo, som det allerede fremgår af navnet, ikke en aggressiv politik, men nødvendigheden af i en verden, hvor man nu engang desværre ikke kan sikre sig med pacifistiske metoder alene, at opbygge et system, som kan gøre det klart for borgerne, at vi er i stand til at forsvare os. Det er jo selv i det neutrale Sverige grunden til, at Sveriges eget nationale forsvar overhovedet ikke debatteres dér.
Hvis f.eks., hr. Sjöstedt, Den Europæiske Union, relativt set, ville eksportere lige så mange våben som Sverige, ville vi skulle øge vores eksport betydeligt. Når indstillingen til NATO er anderledes i Sverige end i Estland, Letland og Litauen, hænger det lidt sammen med, at Sverige aldrig har været en del af Sovjetunionen. Vi bør altså i første omgang helt nøgternt sige: Det er nødvendigt, at vi kan forsvare os. Det er det første punkt. Andet punkt er, at når det er nødvendigt, og vi har brug for nogen tid til at nå frem til en fælles sikkerhedspolitik - og det er ikke nemt i politisk henseende - står vi over for det problem - hvis vi skal bruge fem eller 10 år endnu til at nå frem til en fælles sikkerhedspolitik, og hvis vi så endelig når så vidt og ikke længere har nogen fælles rustningsindustri - at vi ganske vist har en fælles sikkerhedspolitik, men ingen mulighed for selv at producere våben.
Den, der ikke kan indse det, er uhjælpelig fortabt! Derfor har Kommissionen foretaget det fremstød at sige til Parlamentet og medlemslandene, at vi er nødt til at gøre noget. For én ting er klar: Vores hidtidige industripolitiske holdning på dette område har været ren national. Det bringer os ikke videre. Det, der her blev beklaget også af fru Elmalan, tror jeg, at vi i forhold til eksporten fra USA til Den Europæiske Union til stadighed mister terræn, er jo sandt! Det skyldes ganske enkelt, at industrien i Europa i for høj grad er fordelt på nationale enheder, det vil sige ikke kommer op på den samlede gennemslagskraft, som enkelte virskomheder i USA har.
Man behøver blot én gang at se på et tal. Hvis alle de firmaer, der producerer krigsmateriel i Europa, ville gå sammen, fusionere, ville de stadig ikke være så store som det største amerikanske firma inden for dette område. Det er også et spørgsmål om industripolitik. Svaret ligger ikke kun hos Kommissionen, Europa-Parlamentet og Den Europæiske Union, det ligger også hos medlemslandene. Alle medlemslande har sagt, at de indså nødvendigheden af en omstrukturering af industrien. Det gælder også Airbus. Her for nylig mødtes de seks lande, som samarbejder om Airbus, endnu en gang. Problemet er ganske enkelt. Hvert land forsvarer i første omgang sine egne interesser og til dels også sin egen politik. At Frankrig har meget store problemer med privatiseringen af Aero Spaciale, skyldes ikke, at Aero Spaciale ikke ønsker det, men at den nuværende franske regering har større vanskeligheder med dette problem, end en anden regering ville have. At to britiske firmaer nu har fusioneret i Storbritannien, beror på, at når denne fusion af luftfartsvirksomheder finder sted, kan en virksomhed, som medbringer flere aktiver, også forlange mere. Man bliver således nødt til at indse, at der her foregår en form for magtkamp. At lukke øjnene for det ville være naivt.
Alligevel viser alle disse bevægelser, at industrien og medlemslandene har indset nødvendigheden af, at der sker noget på dette område. Det er efter min mening det opmuntrende ved hr. Titleys betænkning, at Europa-Parlamentet i et så vanskeligt spørgsmål - det er relativt nemt at stille sig op her, og det har nogle jo også gjort, selv hr. Frischenschlager stiller sig op og siger, at nedrustning ret beset er den rigtige metode. Den Europæiske Union ville givet være den første til at acceptere det, hvis vi kunne gennemføre det i hele verden. Det er der bare ingen mulighed for. Derfor er vi nødt til at gå en anden vej.
Vi har fremlagt en handlingsplan, som entydigt siger, hvad vi kan gøre. Jeg kan forsikre Dem om, at Kommissionen i indeværende år vil foreslå og gennemføre det nødvendige. Standardisering er det første. Det, fru Elmalan sagde om offentlige udbud, er den sædvanlige refleks i visse af Unionens medlemslande. Når der dukker et problem op, flygter man ind i protektionisme og en europæisk kvote. Det er så at sige landbrugspolitik overført på rustningsindustrien. Det er nu det allersidste, man skal gøre. Dermed kommer man ikke ud af stedet.
Det vil sige, at vi skal sætte alle kræfter ind på at skabe konkurrencedygtige strukturer. Dertil hører fælles standardisering, fælles udbud, for kun gennem sådanne udbud vil den europæiske rustningsindustri blive konkurrencedygtig, og endvidere fælles bestemmelser for handel med krigsmateriel internt i Unionen og for eksport. Den Europæiske Domstol har allerede flere gange i domme sagt, at også eksport af krigsmateriel hører ind under Fællesskabets kompetence. Kommissionen vil gøre alt for at gøre fremskridt på dette område, for hvis vi ikke handler nu, vil vi om fem år ikke kunne klage over, at vi ikke engang kan forsvare os selv. Efter min mening skulle det jo svare til god europæisk tradition. Det, man har brug for til at forsvare sig, bør man selv kunne fremstille. Netop dét er Kommissionens mål, og det glæder mig, at hr. Titley er af samme opfattelse og støtter det.

Sjöstedt
Kommissæren henvendte sig jo til mig og kommenterede den svenske våbeneksport. Jeg er enig med ham i, at den svenske våbeneksport, sådan som den har foregået, er et afskrækkende eksempel og et eksempel på uansvarlig adfærd, f.eks. når våben er blevet eksporteret til Indonesien eller den nuværende meget aggressive eksport af kampfly. Jeg mener altså ikke, at dette har været korrekt. Jeg ønsker dog ikke, at man begår samme fejl igen på EU-plan, men ønsker i stedet at mindske risikoen for, at det sker.

Formanden
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 9.00.

Miljø, sikkerhed og udenrigspolitik
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A4-0559/98) af Theorin for Udvalget om Udenrigs-, Sikkerheds-og Forsvarsanliggender om miljø, sikkerhed og udenrigspolitik.

Theorin
Hr. formand, den sikkerhedspolitiske situation har gennemgået store forandringer. Den kolde krig er slut, og en storkrig i Europa fremstår i dag som en umulighed. De konflikter, vi oplever, er nationale konflikter forårsaget af etniske, religiøse og sociale modsætninger. Samtidig fremtræder nye trusler, f.eks. omfattende flygtningestrømme, terrorisme, international kriminalitet og ikke mindst trusler mod miljøet og naturkatastrofer. Sådanne konflikter kan ikke imødegås med krudt og kugler.
En række miljøkatastrofer har stillet menneskeheden over for nye problemer, f.eks. ved tilbagevendende oversvømmelser i Europa, digeulykken i Spanien og senest de omfattende jorderosioner i Mellemamerika. Det er tydeligt, at der ikke har været tilstrækkelige ressourcer til at opdage eller forhindre disse katastrofer. Eftersom truslen mod miljøet ikke kender landegrænser, er det nødvendigt, at nationerne samarbejder. Der er en voksende international bevidsthed om omfanget af miljøproblemerne. Det viser de forskellige FN-konferencer om vandressourcer, om ørkendannelse, om miljø og udvikling samt om klimaforandringer. Miljøproblemerne kan føre til så alvorlige problemer, at de bringer både menneskers og staters sikkerhed i fare.
Drikkevand er en naturlig ressorce, som er meget ujævnt fordelt. Mindre end 10 lande råder over 60 % af jordens samlede drikkevandsressourcer, og flere stater i Europa er afhængige af vandimport. Ved fremtidige konfliker kan angreb mod drikkevandskilder ikke alene være et mål i sig selv, men også årsag til konflikter. Omtrent 300 floder, søer og grundvandskilder ligger i internationale grænseområder. I Mellemøsten har ni ud af 14 lande mangel på vand. Lokale og regionale økologiske problemer kan få betydelige konsekvenser for internationale forhold, f.eks. begrænsede vandressourcer eller store grupper af miljøflygtninge. Antallet af miljøflygtninge beregnes nu til 25 millioner, sammenlignet med 22 millioner »traditionelle« flygtninge. I år 2010 anslås antallet af miljøflygtninge at være dobbelt så stort.
Disse nye årsager til konflikt skal afspejles i udenrigs-, sikkerheds- og forsvarspolitikken og i, hvordan nationer opretholder og skaber fred og sikkerhed. Ressourcer skal mobiliseres, for at vi skal kunne tage den miljømæssige udfordring op. Der er behov for en meget stor indsats, men ressourcerne er stærkt begrænsede. Samtidig har den ændrede sikkerhedspolitiske situation ført til militær afspænding og nedrustning. I og med at der er frigjort militære ressourcer, har militæret en enestående mulighed for og en omfattende kapacitet til at imødegå de ukendte trusler mod miljøet. Militæret har ikke mindst en veltrimmet organisation og omfattende tekniske ressourcer, som uden større omkostninger kan anvendes til miljøfremmende formål.
For at miljøkriser skal kunne forebygges, skal der være infrastruktur, organisering og større ressourcer. De findes inden for militæret, som ganske vist kan variere fra land til land, men som overvejende består af kvalificeret personale, teknikker, avanceret højteknologisk udstyr, evne til at organisere, militær forskning og udvikling. Militært personale er udmærket rustet til at gribe ind i katastrofesituationer og uddannet til at udføre opgaver under ekstreme forhold.
Militære aktiviteter står imidlertid også for en omfattende miljøforurening. At forurene miljøet har lige siden antikken været en etableret metode at føre krig på. Krig udgør også den så absolut alvorligste trussel mod miljøet. Desuden står militæret for udslip af flere klimapåvirkende gasser, fossile brændstoffer, freoner, nitrogenoxider og svovloxider. Kernevåben, kemiske våben og landminer er nogle af de mest iøjnefaldende våbensystemer, der har en omfattende skadelig indvirkning på miljøet selv i fredstid.
Ved en offentlig høring har udvalget også fået kendskab til udviklingen af såkaldt ikkedødbringende våben og HAARP, et forskningsprogram for såkaldt højfrekvent stråling. Jeg beklager virkelig, at USA ikke har sendt nogen repræsentanter til høringen eller har udnyttet muligheden for at kommentere det materiale, der er blevet præsenteret.
Vi har haft to offentlige høringer for at belyse bl.a. de komplicerede tekniske og retlige aspekter af de såkaldt ikkedødbringende våben og HAARP og er blevet præsenteret for både en økonomisk og praktisk uddannelsesplan for miljøværnssoldater. Mit oprindelige forslag er blevet behandlet under Hughes-proceduren, og Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerbeskyttelse har på fremragende vis taget vare på miljøaspekterne. På den baggrund præsenterer jeg nu denne beslutning om miljø, sikkerhed og udenrigspolitik og fremsætter en række forslag til foranstaltninger på både EU-plan og nationalt plan. Beslutningen anbefaler medlemslandene at arbejde for anvendelsen af militærrelaterede ressourcer til miljøbeskyttelse bl.a. ved at indlede en uddannelse af miljøværnssoldater med henblik på at oprette en samordnet europæisk miljøbrigade, at foretage en registrering af miljøbehovene og ressourcerne hos militæret og udnytte sådanne ressourcer i nationale miljøplaner, men også at stille dem til rådighed for FN og EU ved miljøkatastrofer eller inden for rammerne af Partnerskab for Fred. I forslagene indgår, at militæret skal holde sig til givne miljøregler og rette op på miljøforurening.
Det civile samfunds miljølovgivning bør omfatte alle militære aktiviteter. Vi foreslår, at Kommissionen, i overensstemmelse med Amsterdam-traktaten, skal fremlægge en fælles strategi over for Rådet og Parlamentet, som forener den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik med EU's politik vedrørende handel, bistand, udvikling og internationale miljøspørgsmål. Beslutningen konkluderer, at en forebyggende miljøindsats er et vigtigt sikkerhedspolitisk instrument og opfordrer derfor medlemslandene til at definere miljø- og sundhedsmålsætninger i deres langsigtede forsvars- og sikkerhedspolitiske bedømmelser.
Beslutningen behandler også ukontrolleret, usikker og uprofessionel lagring og dumping af atomdrevne ubåde og overfladefartøjer samt deres radioaktive brændstof og lækkende kernereaktorer. Vi kræver også i beslutningen, at Kommissionen foretager en grundig undersøgelse af de sikkerhedspolitiske trusler mod miljøet i Europa og udarbejder en grønbog om militærets miljøpåvirkende aktiviteter. Også retlige aspekter af militære aktiviteter bliver behandlet i betænkningen. Betænkningen opfordrer EU til at arbejde for, at også nye teknikker for såkaldt ikkedødbringende våben omfattes og reguleres af internationale konventioner.
Risikoen for, at kernevåben affyres tilfældigt, består, så længe der findes kernevåben. Denne risiko skulle kunne mindskes betydeligt på meget kort tid, hvis kernevåbenlandene hurtigt gennemførte de seks trin i Canberra-Komitéens rapport.
Lad mig afslutningsvis sige, at vi daglig får rapporter om miljøkatastrofer, som kan forhindres, hvis vi udnytter de eksisterende ressourcer på fornuftig vis. Disse ressourcer findes på den militære side. De behøver ikke at blive taget fra militæret, men derimod bare at blive anvendt af militæret. Nu mangler vi bare den politiske vilje.

Olsson
Hr. formand, Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerbeskyttelse har behandlet denne betænkning og fremsat en udtalelse, som jeg gerne vil kommentere lidt. Indledningsvis vil jeg gerne sige, at vi støtter hele den baggrundsbeskrivelse, som Theorin giver, og som hun har præsenteret her i Parlamentet. I slutningen af min tale vil jeg dog komme ind på nogle punkter, hvor vi har en anden opfattelse.
Det er ret tydeligt, at der i dag ikke er nogen direkte militær trussel mod Europa. Der er andre farer, der er større, f.eks. miljøforureningen, mangelen på drikkevand, ørkendannelsen, klimaforandringerne, ulykker på kemiske fabrikker, kernekraftværker osv. Det er derfor vigtigt, at vi tænker os om, når det handler om forsvarsbegrebet og udvider det til også at omfatte truslen mod miljøet. Det er jo også det, der sker i denne beslutning.
Det er vældigt positivt, at man også overfører det normale civile samfunds miljøkrav til de militære aktiviteter - det er nødvendigt i dag. At tage vare på og håndtere tidligere kernevåben er vigtigt i den forbindelse. Hvad angår måden, man skal håndtere dette på, foreslås det jo i betænkningen af Theorin, at man skal »omdirigere« militæret, således at det kan arbejde med miljøspørgsmål. Det er sikkert til dels en mulig løsning. Men der er én sag, som vi i Miljøudvalget gerne vil tage op, og det er, at hvis der er for store ressourcer knyttet til militæret, hvilket der sandsynligvis er i dag, skal man flytte ressourcerne fra forsvaret til miljøsektoren, til redningstjeneste, katastrofeberedskab, sanering af land- og vandområder, forebyggende miljøarbejde osv. Vi mener, at det er endnu vigtigere end at skabe særlige militære styrker til miljøformål. Det er også en mulighed, som kan anvendes, mener Miljøudvalget.

Titley
Hr. formand, jeg håber, at kollegerne er klar over denne betænknings betydning og vigtighed. Jeg henviser ikke kun til kvaliteten af fru Theorins arbejde, som jeg lykønsker hende med, men til den kendsgerning, at denne betænkning er udarbejdet af Udvalget om Udenrigs-, Sikkerheds- og Forsvarsanliggender. Det er et tegn på, at Parlamentet har anerkendt, at den kolde krigs afslutning har bragt et helt nyt sikkerhedskoncept med sig, og at miljøsikkerhed er yderst vigtigt for fred og velstand i fremtiden. Der hersker ingen tvivl om, at naturressourcernes knaphed og forringelse vil føre til konflikter i fremtiden, og vi må anvende alle de midler, vi har til rådighed, for at forhindre dette i at ske.
Hvis jeg skulle have et kritikpunkt at fremføre mod denne betænkning i dens endelige form, er det, at den måde, hvorpå den er blevet ændret af både Udenrigsudvalget og Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerbeskyttelse, har betydet, at vi har været tilbøjelige til at medtage rub og stub. Det er en fejl. Vi burde fokusere på de grundlæggende punkter. Det, der er vigtigst for de fleste, er den luft, de indånder, den mad, de spiser, og det vand, de drikker - ja, og det vand, der hjælper dem til at dyrke den mad, de spiser.
Jeg vil gerne koncentrere mig om dette ene spørgsmål, nemlig vand. Det vil formentlig være den mest betydelige udfordring for sikkerheden, vi kommer til at stå over for i det næste århundrede. Hvis vi f.eks. ser på regionen omkring Det Kaspiske Hav, finder vi, at det har et formidabelt oliepotentiale, der potentielt kan føre til stor velstand. Men det er også en tikkende bombe, navnlig for republikkerne i Centralasien. Vi kender alle til den rædselsvækkende historie om Aralsøen. Der er ligeledes andre konflikter, som kan tilskrives både sovjetsystemet, der frådsede med vandet, og systemets sammenbrud, der har ført til kaos i henseende til fordelingen af vandforsyningen.
Der er Kirgisistans vandkraft, der underminerer landene længere nede ad floden. Ulovlig aftapning af vand og spørgsmål om adgang til vand sammenblandet med nationalistisk rivalisering kan eksplodere når som helst.
Hvis vi ser på det indiske subkontinent, finder vi på samme måde, at en voksende befolkning ledsaget af skovrydning fører til oversvømmelser, der underminerer effektiv vandforsyning og diger. Mange flodsystemer udspringer i Kashmir, og vi kender alle til de sikkerhedsmæssige implikationer af dette. I Mellemøsten er adgangen til Jordan-floden et af nøgleaspekterne i den mellemøstlige fredsproces, navnlig i relation til Golan-højderne. Ja, historien om relationerne mellem Israel og Jordan er lige så meget en historie om vandrelationer som noget andet.
Så jeg er meget glad for, at vi langt om længe begynder at beskæftige os med disse spørgsmål. Jeg deler fru Theorins håb om, at vi kan anvende alle vores ressourcer - navnlig militærressourcer som satellitovervågning m.v. til at begynde at tage os af miljøsikkerheden. Hvis vi ikke gør det, vil vi - hvad konflikter angår - bestemt få værre ting at se.

Stenzel
Hr. formand, hr. kommissær, kære kolleger, fru Theorins betænkning om miljø, sikkerhed og udenrigspolitik tager en deltaje inden for sikkerhedsaspekterne op, nemlig miljøpolitisk relevante spørgsmål, lægger for stor vægt på dem og forsøger på det grundlag hovedsagelig at se på militærets sikkerhedspolitiske rolle ud fra den synsvinkel og ændre sikkerhedsstyrkernes opgave og tillige give dem en anden funktion. At militæret kan bidrage til forurening af miljøet, har man først og fremmest set i de lande, der tidligere var medlemmer af Warszawa-pagten, og hvor der ofte efter tilbagetrækningen af de daværende sovjetiske tropper blev efterladt store miljømæssige skader. Atomubåde, der ikke vedligeholdes og derfor forfalder, er blevet en trussel for havene, og tidligere kasernearealer har vist sig at være forurenet med olie. Det spørgsmål, hvem der har ansvaret for, at skrottet militærmateriel fjernes netop i de lande, er naturligvis legitimt.
Men at man bruger det som påskud til udelukkende at definere militæret ud fra en miljøbeskyttelsessynsvinkel og lægge hindringer i vejen for forskningen ud fra det aspekt, om den er forenelig med miljøet, indebærer en snigløbning af militærets sikkerhedspolitiske opgave. Da freden, selvom den kolde krig er forbi, endnu ikke er brudt ud, er man nødt til at forholde sig afvisende til dette princip. Det er navnlig ikke et udgangspunkt for at nå målet at gøre militæret ansvarligt for miljøskader, for det ville belaste de i forvejen begrænsede forsvarsbudgetter helt urimeligt. Det er derimod vigtigt og rigtigt, at regeringerne må påtage sig ansvaret for miljøskader, idet der gøres brug af princippet om, at forureneren skal betale.
På trods af dette princip i betænkningen, som jeg i grunden må afvise som virkelighedsfjern, er der naturligvis nogle punkter, der absolut skal støttes, f.eks. at miljøaspekter inddrages i den militære forskning, at omstillingen fra rustningsindustri til civile produkter intensiveres, at der gøres en indsats for at få antipersonelminer forbudt, at der appelleres til, at Ottawa-aftalen fra 1997 undertegnes omgående, at der føres kontrol med affald fra kernevåbenindustrien, at der føres kontrol med biologiske og kemiske våben, at antallet af atomvåben reduceres yderligere, og navnlig at ikkespredningsaftalen om kernevåben overholdes.
Gennem et net af internationale aftaler og gennem relevante kontrolforanstaltninger skal det forhindres, at sådanne våben kommer i uansvarlige despoters eller terroristorganisationers besiddelse, for det udgør en stor fare. Kravet om uddannelse af miljøbeskyttelsessoldater med det formål at opstille en europæisk miljøbeskyttelsesbrigade, går uden om det egentlige emne og fører ikke til målet, for så vidt som der allerede nu tages hensyn til miljøaspektet i nationale hære og i NATO's Partnerskab for Fred. Militæret skal bestemt også være forberedt på miljøkatastrofer. Men det er bestemt ikke dets primære opgave.

Bertens
Hr. formand, miljø skal være en vigtig faktor inden for udenrigs- og sikkerhedspolitikken. Det er det centrale budskab i denne betænkning. Jeg takker fru Theorin for den energi, som hun har lagt i den. Det ville faktisk være godt, hvis Unionen udviklede en fælles strategi på dette område. Der er allerede nu mange konflikter, som har deres rødder i miljøproblemer. Hr. Titley har allerede sagt: vand i Mellemøsten, overbefolkning som en konfliktfaktor i området omkring De Store Søer samt skovrydninger og oversvømmelser i Sydøstasien.
Desuden må det også være tydeligt, at de militære styrker er en del af samfundet, af det samfund, hvori denne miljøbeskyttelse får en høj prioritet. Hvor det er muligt, må vi anvende militære styrker til at løse miljøproblemer. F.eks. er kontrollen fra luften af tankbådes illegale udledninger i Nordsøen et godt eksempel på en nyttig anvendelse af militæret. Anvendelsen af miljøbeskyttelsessoldater ville derfor have været mulig under skovbrandene i Indonesien.
Men i denne betænkning står der også mange urealistiske og unødvendige ting. Lad os ikke på ny begynde at oprette centrer, skrive talrige grønbøger og oprette nye brigader. Endvidere må vi overlade det til de nationale myndigheder at overføre midler i deres budget til forsvarssektoren. Det er ikke Parlamentets opgave at pålægge regeringerne, at hæren skal gennemføre miljøpolitikken. Lad hver medlemsstat omlægge sit budget, således som den vil, og så tages miljøet selvfølgelig op.
Min gruppe, Den Liberale Gruppe, vil gerne reducere betænkningen til det væsentlige. Vi vil lade en række afsnit bortfalde gennnem ændringsforslag. Afhængigt heraf vil min gruppe beslutte, om vi vil støtte denne betænkning eller ej.

Gahrton
Hr. formand, Theorin har skrevet en vigtig betænkning, som er blevet bedre takket være udvalgsbehandlingen, men som alligevel er for svag på visse punkter, f.eks. når det drejer sig om militærets ansvar for miljøforurening i fredstid, krav om skadeserstatning mod militæret og frem for alt, når det drejer sig om rumbaserede våbensystemer.
Der er en mærkelig modsætning mellem betænkningens begrundelsesdel og selve beslutningen. I begrundelsesdelen taler man om HAARP, High Frequency Active Auroral Research Project, som en forskning af klar militær karakter, »stjernekrig«, en forskning, som må betragtes som alvorligt miljøforurenende, som kan få en uoverskuelig indvirkning på menneskeliv, som ud fra et lovgivningsmæssigt synspunkt er tvivlsom, og som måske udgør et brud på folkeretten. Der er næsten ingenting tilbage af dette i beslutningen. I beslutningen taler man bare om et yderligere oplysningsbehov. De Grønne mener, at det er på tide, at vi siger tingene ligeud. Man skal kræve et stop for denne forskning, hvilket vi gør i vores ændringsforslag.

Kronberger
Hr. formand, hr. kommissær, principielt må det bifaldes, at det er blevet erkendt, at udenrigs- og sikkerhedspolitik hænger tæt sammen med miljøspørgsmål. Også den konklusion, at militære aktiviteter har vidtrækkende økologiske følger, er vigtig. Derudover vil jeg imidlertid gerne henlede opmærksomheden på et forhold, som vi skal tage mere hensyn til i vores fremtidige fredspolitiske arbejde. Både i Afrika og i Den Nære Orient, i Sydamerika og i staterne i det tidligere Sovjetunionen føres der i dag krige om olie og andre ressourcer. Først når det lykkes os at fjerne denne centrale årsag til krig gennem det sidste århundrede ved, at vi går over til vedvarende kilder til primærenergi, kommer de første reelle positive resultater i forbindelse med den langsigtede økologiske sikring af freden.
I den sammenhæng er der et punkt, der er særlig vigtigt for mig. EU bør starte en offensiv imod lejetropper, som er et uvæsen, der griber mere og mere om sig, og som intensivt deltager i denne kamp om ressourcer. Lejetropper bør forbydes over hele verden, og de europæiske centraler, der står for dem, bør stilles for retten.

Spencer
Hr. formand, jeg vil gerne tilslutte mig de konklusioner, der drages i denne betænkning. Det forekommer mig helt klart, at miljøproblemernes indvirkning på sikkerheden er både umiddelbar, væsentlig og voksende. Jeg støtter absolut det, som både fru Theorin og hr. Titley har sagt om konflikter omkring vand og ressourcer, og om hvor centralt dette bør være placeret, når vi planlægger den fælles udenrigs-og sikkerhedspolitik i de næste 10 år. Jeg har ligeledes ikke noget at tilføje til de kommentarer, der allerede er blevet fremsat om militære aktiviteters indvirkning på miljøet. Det kan man se på Kola-halvøen. Det kan man se på usikkerheden omkring nukleare anlæg i det tidligere Sovjetunionen af den type, der er blevet fremhævet af general Lee Butler.
Men jeg vil gerne sige et ord eller to om det HAARP-projekt, som hr. Gahrton nævnte. Efter at have lyttet til høringen og selv gjort et betydeligt arbejde anser jeg farerne i forbindelse med forsøg med polar elektromagnetisme for at være potentielt meget skadelige og muligvis fatale. Det siger jeg uden at fælde nogen særlig dom over den potentielle militære anvendelse af denne teknologi hverken som et våben til at ødelægge en fjendes klima med eller dens anvendelighed i ikkedødbringende våben i enten en militær eller civil situation eller måske mest farligt af alt som en maskeret fortsættelse af stjernekrigsforsvarspolitikkerne.
Kendsgerningen er den, at når vi ser på dette spørgsmål, og da vi lyttede til høringen om HAARP, forekom det til tider, som om vi lyttede til science fiction. Men denne science fiction bør ikke gøre os blinde for, at dette kan blive en betydeligt truende realitet. Jeg gentager andre taleres kommentarer, når jeg siger, at jeg beklager, at den amerikanske regering på trods af kontakter på allerhøjeste niveau og kontakter inden for NATO ikke har fundet det rimeligt at komme her til Parlamentet og udtrykke et synspunkt. I mangel på dette må jeg sige, at Parlamentet må indtage det synspunkt, at dette er et spørgsmål, der burde bekymre os alle, og som vi bør vende tilbage til i den næste embedsperiode. Der er ubesvarede spørgsmål, og Parlamentet fortjener nogle svar fra amerikanerne og fra videnskabsfolk, der er beskæftiget med dette spørgsmål.

Bjerregaard
Hr. formand, lad mig starte med at takke ordføreren, fru Maj Britt Theorin, som har gjort en meget stor indsats, der - tillad mig den lille personlige bemærkning - også ligger smukt i tråd med store dele af det politiske arbejde, fru Theorin tidligere har gjort. Det er helt klart, at betænkningen inddrager en række andre områder end dem, jeg i det daglige arbejder med vedrørende miljøet, men jeg skal betragte betænkningen som en helhed.
Kommissionen har med stor interesse noteret sig Parlamentets betænkning og det deri indeholdte forslag til beslutning om miljø, sikkerhed og udenrigspolitik. Det drejer sig, som det også er blevet understreget her i dag, om et komplekst emne, hvis store betydning det internationale samfund i al almindelighed er ved at få øjnene op for. Betænkningen er prisværdig, ved at den tydeligt påpeger mange af de forbindelser, der er, eller som kan opstå, mellem miljø, mangel på miljøressourcer og sikkerhed. Der er også her i debatten givet en række eksempler som flygtningeproblemerne og overbefolkningen eller - på det egentlige miljøområde - vand og klima.
Kommissionens tjenestegrene har undersøgt en række sikkerhedsproblemer og deres økonomiske følgevirkninger set i en bredere sammenhæng. Vi har i denne forbindelse afholdt en række seminarer, bl.a. et om miljø og sikkerhed. Det blev fastslået, at Kommissionen som opfølgning på disse seminarer skulle udarbejde et oplæg vedrørende samspillet mellem udenrigspolitik, sikkerhed og bæredygtig udvikling med det formål at starte en debat med de involverede parter og beslutningstagere over hele Europa. Som følge heraf er mine egne tjenestegrene allerede nu ved at se nærmere på nogle af punkterne i Parlamentets betænkning vedrørende de risici, der er forbundet med de globale klimaændringer og udnyttelsen af ressourcerne, og som kan føre til et øget antal miljøflygtninge, krisesituationer, og - som også understreget af fru Theorin selv - direkte konflikter.
I GD XI er arbejdet vedrørende miljø og sikkerhed gået i gang. Det vil fokusere på spørgsmål som vandressourcer og vandmangel, som især hr. Titley var inde på, hvad enten vi beskæftiger os med Det Kaspiske Hav, Aralsøen eller Sortehavet, som hr. Spencer og jeg havde lejlighed til at se nærmere på for nogen tid siden. Vi vil også fokusere på jordbundsforringelser, mangel på naturressourcer, grænseoverskridende problemer forbundet med ødelæggelsen af skove og den biologiske diversitet samt de sikkerhedsproblemer, der kan opstå som en følge heraf. I denne forbindelse vil man også se nærmere på følgevirkningerne for politikken på andre områder, som f.eks. handel, udviklingsbistand og samarbejde. Dette arbejde dækker derfor en række af de forslag, som også er kommet fra Europa-Parlamentet, især beslutningens meget vigtige punkt 1.
Kommissionen har ved adskillige lejligheder givet udtryk for sin bekymring over skovrydningen og ørkendannelsen i Afrika. En stor del af nødhjælpen under Lomé-programmet er blevet øremærket til bekæmpelsen af disse to fænomener, som naturligvis har mange årsager, og nogle af dem er helt klart militære. Men Kommissionen har hverken kompetence eller ekspertise inden for militære anliggender. Den har heller ikke adgang til militære aktiviteter eller ressourcer, fordi det udelukkende hører under de nationale myndigheder. Derfor vil vi i Kommissionen ikke være i stand til at sørge for, at der følges op på visse punkter i beslutningsforslaget, og det gælder navnlig punkt 18 og 29. Kommissionen deltager fuldt ud i den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik. Vi vil derfor i samspil med formandskabet for Rådet forsøge at gøre os til talsmand for de holdninger, der gives udtryk for i beslutningen i de forskellige internationale sikkerhedsfora, herunder bl.a. FN.
Endelig mener Kommissionen, hr. formand, at det er positivt, at Parlamentet har udarbejdet denne beslutning og betænkning. Den deler Parlamentets bekymringer for sammenhængen mellem forringelsen af miljøet og fremtidige sikkerhedsrisici. Som nævnt har vi allerede taget fat på arbejdet vedrørende visse af problemets aspekter, særlig dem der direkte angår miljøet. Med disse bemærkninger, hr. formand, vil jeg endnu engang takke ordføreren, fru Maj Britt Theorin, for en udmærket betænkning, og for debatten her i dag.

Formanden
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 9.00.

Partnerskabet med Kina
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A4-0479/98) af Bernard-Reymond for Udvalget om Udenrigs-, Sikkerheds- og Forsvarsanliggender om meddelelse fra Kommissionen om uddybning af partnerskabet med Kina (KOM(98)0181 - C4-0248/98)

Bernard-Reymond
Hr. formand, Kina har urokkeligt og omskifteligt, som det er, på ny givet os et eksempel på dets modsigelser og vanskeligheder. Efter at have givet opløftende tegn på åbning med hensyn til menneskerettigheder har Kina gennem en række skueprocesser erindret os om - som om det stadig var nødvendigt - at det desværre stadig er fanget i en autoritær politik, der vender ryggen til frihed, demokrati og menneskerettigheder.
Underskrivelsen af to FN-konventioner om de økonomiske, sociale og kulturelle rettigheder og om de civile og politiske rettigheder, eksistensen af indirekte kontakter med repræsentanter for det tibetanske folk, besøget af en repræsentant fra Taiwan, løsladelsen af politiske fanger, EU-trojkaens besøg i Tibet, FN's højkommissær for menneskerettigheder Mary Robinsons besøg i Beijing og den offentlige dialog på kinesisk tv mellem USA's præsident og Jiang Zemin er de opløftende tegn, som har præget den sidste tid.
Vi var overhovedet ikke så naive, at vi troede, disse handlinger alene var et udtryk for en ny politik, men selve det faktum, at de fandt sted, at myndighederne anså dem for nødvendige, er i sig selv en opfordring til at fortsætte og uddybe dialogen. Det er i denne sammenhæng, at Kommissionen har ønsket at udarbejde en ny meddelelse, som Rådet har godkendt, endnu inden Parlamentet har udtalt sig om emnet, hvilket i øvrigt er et dårligt eksempel på demokrati over for Kina.
Kommissionen har foreslået fem hovedlinjer, som De kender, og som Udvalget om Udenrigs-, Sikkerheds- og Forsvarsanliggender har godkendt. Jeg bemærker med tilfredshed den plads, som tilbuddet om politisk dialog og hjælp til Kina med det formål at oprette en retsstat i overensstemmelse med de internationale standarder indtager i hovedlinjerne. Den politiske dialog er nødvendig i betragtning af Kinas fremtidige store rolle i den multipolare verden og som en stabiliserende magtfaktor i Asien. Men den politiske dialog er også nødvendig for at overbevise Kina om, at nøglen til det internationale samfund ligger i respekten for universelle værdier. I den henseende glæder vi os over det program for retsligt og juridisk samarbejde, som Kommissionen foreslår, med en ramme på ECU 13 millioner over fire år. I programmet bør man opprioritere respekten for borgerrettighederne og fagforeningsfrihed, selvom det økonomiske samfunds juridiske sikkerhed også er nødvendig, især med hensyn til beskyttelsen af investeringer og intellektuel ejendomsret.
Men, mine damer og herrer, vi drøfter disse retningslinjer på et tidspunkt, hvor Xu Wenli, Wang Youcai og Qin Yongmin endnu engang er blevet fængslet, og hvor en bølge af arrestationer og skueprocesser tvinger os til at stille spørgsmålstegn ved meningen med denne hårdere kurs. Vi er selvfølgelig klar over, at udsigten til 10-års dagen for begivenhederne på Den Himmelske Fredsplads bekymrer Beijing, men vi frygter, at den egentlige grund til denne stramning ikke alene er denne bekymring.
Faktisk har Kina på det økonomiske plan iværksat en stor forandringsproces. Kina drager lære af den internationale udvikling gennem de sidste par årtier, internationaliseringen og markedsøkonomiens effektivitet og har besluttet at åbne sig op for verden og at skifte fra en bureakratisk og centraliseret økonomi til en socialistisk markedsøkonomi. Landet har hurtigt mærket fordelene: en vækst på 10 % eller mere, betydelige valutareserver, kraftigt forøgede udenlandske investeringer, en udenrigshandel i fuld ekspansion og en mere og mere kontrolleret inflation.
Kommissionen foreslår at hjælpe denne tendens ved at bidrage med samarbejde på så forskellige områder som udvikling af menneskelige ressourcer, reform af administrationen, social beskyttelse, reformen af den økonomiske sektor, bekæmpelsen af fattigdom og de regionale uligheder, overførselen af viden på energiområdet, udvidelse af det videnskabelige og tekniske samarbejde og miljøbeskyttelse.
Dog ledsages denne store forandringsproces som altid af forværringen eller fremkomsten af store uligheder: uligheder mellem byerne og landdistrikterne, mellem kystområderne og de indre landområder, mellem Beijing og de lokale magtcentre, mellem fattige og nyrige, mellem aktive og arbejdsløse og uligheder på miljøområdet. Myndighedernes ønske om at overkomme disse vanskeligheder uden at sætte Kinas sammenhold på spil, alt imens den interne stabilitet bevares, er legitimt, men forekommer den vej, som myndighederne i Beijing synes at vælge, ikke at øge faren i stedet for at afværge den?
Et samfund under forandring har behov for smidighed, decentralisering, ansvarsbevidsthed, initiativ, debat, kort sagt, demokrati. Alt, hvad der er snæversynet, autoritært og centralistisk, kan for en tid synes godt, men i et økonomisk samfund i bevægelse vil en sådan holdning altid ende med at skabe hindringer, som kun kan føre til en eksplosion eller fastfrysning og til isolering. Europa, som fastholder sin vilje til en konstruktiv dialog, ønsker ikke nogen af de to sidstnævnte løsninger for Kina. Europa ønsker, at Kina integrerer sig gradvist i det internationale, politiske og økonomiske samfund. Europa er parat til at hjælpe landet med dette. Men det er stadig nødvendigt, at Kina er i stand til at vise lige så meget mod på det politiske område, som det har vist beslutsomhed på det økonomiske område. Vi vil på det kraftigste hjælpe det dertil, for vi ved, at friheden er fremtiden for alle folkeslag.

Seppänen
Hr. formand, tre økonomiske områder, som er på størrelse med Europa eller større, er krakket i løbet af sidste år. I dem alle, Nordøstasien, Rusland og Brasilien, er IMF's nyliberalistiske lære blevet benyttet med uheldige resultater. Det er sandsynligt, at det næste mål for de internationale markedskræfters angreb bliver Kina. Det er imidlertid en mere stabil borg end de ovennævnte lande. Kinas stabilitet kan være livsvigtig for hele verden, også for Europa og USA. Hvis den kinesiske valuta skal devalueres, kan konkurrenceevnen i Europa og USA ikke klare det.
I Bernard-Reymonds betænkning lægges der begrundet vægt på, at man bør forholde sig konstruktivt, men absolut kritisk over for det kinesiske samfund. Det er miljøproblematikken, som smuldrer Kina indefra. Befolkningstallet i Kina forventes hurtigt at vokse til 1, 5 milliarder. Under forhold med en både intensiv og ekstensiv hurtig økonomisk vækst bliver naturen og miljøet udsat for en særlig stor belastning. Af den kinesiske energi produceres 80 % med kul, og hvad angår andre energiformer, er Kina afhængigt af import. Afbrændingen af kul i Kina øger de globale kuldioxidemissioner, og efter USA's er Kinas emissioner de næststørste i verden. Kina har imidlertid ikke bundet sig til den internationale klimaaftale, og det har som udviklingsland ikke været nødt til at gøre det. At reducere emissionerne er dog en fordel for landet selv.
En uheldig side i betænkningen er, at den ikke omhandler miljøproblemet tilstrækkelig grundigt, faktisk slet ikke. Udvalget om Eksterne Økonomiske Forbindelser har lagt mærke til dette problem, som ordføreren ikke tog tilstrækkelig højde for. Salget af moderne miljøbeskyttelsesteknik og produkter fra den innovative miljøteknologi kan udgøre et vigtigt vækstområde for virksomheder i Den Europæiske Union.

Dupuis
Hr. formand, mine damer og herrer, jeg synes, at hr. Bernard-Reymonds situationsbeskrivelse af den fallit, som EU's såkaldte konstruktive dialog har spillet over for Kina nu igennem flere år, var eksemplarisk.
Hr. Bernard-Reymond erindrede om alt det, der ikke fungerer, eller i hvert fald noget af det, og der er virkelig tale om en fallit, en betydelig fallit. Vi må huske på, at EU og medlemsstaterne havde den samme nedladende holdning over for borgerne i Sovjetunionen, som var uden skyld. I årevis mente man, at det, der var godt nok til os, demokratiet, ikke var noget for dem, og i dag har vi i lang tid haft den samme holdning over for Kina. Vi foreslår den samme politik, som går ud på ikke at indrømme, at kineserne har ret til demokrati ligesom os.
Det er så meget desto værre, at Kina befinder sig i en dramatisk situation, der er langt mere alvorlig end det, man ofte hører. De sociale og økonomiske problemer medfører snart millioner af arbejdsløse. I modsætning til, hvad man vil have, at vi skal tro, er det ikke det kommunistiske system - for det er jo dét, det drejer sig om - der kan garantere stabiliteten, som vores socialdemokratiske kollega talte om, men derimod demokratiet med sine beskyttelsesindretninger, sin modstandsstyrke og borgernes kontrolmekanismer, som alene kan sætte Kina i stand til at slippe ud af disse problemer.
Vi bliver snarere nødt til at skubbe til Kina og kræve af landet og dets kommunistiske ledere - for det er dem, det drejer sig om, hvilket man altid glemmer - at det opgiver monopolet på magt og vold, denne daglige vold mod dusinvis, ja hundredvis af millioner af personer og ifølge officielle tal titusinder af politiske fanger. Jeg vil opfordre alle mine kolleger til at tænke et øjeblik over de betingelser, som en politisk fange i dagens Kina, Tibet, det indre Mongoliet og Turkestan lever under. Man glemmer, man lytter til afvigerne, når de kommer ud af fængslet, man applauderer dem, men man glemmer, at titusinder af andre politiske flygtninge i dag, mens vi diskuterer denne betænkning, lever med tortur, vold og ofte døden hængende over hovedet.
Dette er den konstruktive dialog, som EU fører med Folkerepublikken Kina, og dét er en fallit. Vi har set eksempler med russiske lån i begyndelsen af århundredet, og selvom man ikke kan sammenligne alt, synes jeg, at vi på virksomhedsniveau måske skulle begynde at være lidt bekymrede over risikoen for den enorme mængde kapital, der er blevet investeret af virksomheder fra EU's medlemsstater, idet disse virksomheder i morgen risikerer at stå i en fortvivlende situation uden fortilfælde med udsigt til tab af enorme investeringer.
I nærheden ligger det største demokrati i verden, Indien. EU lader, som om det ikke ved, at dette store land og demokrati lever, at man dér kunne satse på demokratiske ledere. Men nej, man modsætter sig og opfører nogle priviligerede motorveje til Kina, alt imens man glemmer disse eksempler. De talte om Asiens tigre, min kære socialdemokratiske kollega, men De glemmer, at Sydkorea som følge af den nylige økonomiske krise lider af en vækstkrise, der rammer landets demokratiske institutioner. De glemmer, at Taiwan, som er et kinesisk land, har et demokrati, der fungerer bedre og bedre. De glemmer de positive eksempler, men De glemmer også Nordkorea, som er en vasalstat for Folkerepublikken Kina. Når det nordkoreanske styre om nogle år braser sammen, fordi det af eller anden grund ikke længere har det internationale samfunds støtte, vil man opdage, at millioner af mennesker er døde i Nordkorea, og lade, som om man er overrasket.
Sådan er de regimer, som vi støtter med vores konstruktive dialoger. Vi har ikke registreret noget fremskridt i Folkerepublikken Kina overhovedet. Ordføreren mindede om underskrivelsen af internationale konventioner, og blot nogle få uger efter ratificeringen af disse internationale konventioner er vi nu vidner til arrestationen af nye afvigere, der sendes til de berygtede »lao gai«, de kinesiske koncentrationslejre. Vi er vidner til arrestationen af unge kinesere, som surfer på Internettet. Det er dette Kina, som vi vil støtte, og som vi reelt støtter med vores politik, nemlig den konstruktive dialog.
Jeg er glad for, at sir Leon Brittan er sammen med os, for Europa-Parlamentet førte i sine hastebeslutninger en lidt anderledes politik. Parlamentet har gennem de sidste fem år fremlagt ikke færre end fem beslutninger, hvori vi især opfordrer til løsladelsen af nogle afvigere. Ingen af dem er blevet løsladt som følge af det europæiske pres. To eller tre er blevet løsladt takket være det amerikanske pres: Wong Dan og Wei Jingsheng. Vi har intet opnået. Hr. Ada, der er den demokratiske leder af det indre Mongoliet, er stadig fængslet ligesom afvigerne fra det østlige Turkestan og titusinder af andre politiske fanger. Vi har ikke nogen højtstående repræsentant for EU i Tibet, som Parlamentet har anmodet om. Vi har intet opnået med hensyn til dette, menneskerettighederne eller den politiske frihed.

Titley
Hr. formand, jeg vil med det samme gøre det klart, at Socialdemokraterne er for Kommissionens meddelelse om en uddybning af partnerskabet med Kina. Vi lægger eftertryk på ordet partnerskab, som handler om dialog mellem to parter og ikke om én part, der konstant docerer for den anden. Som hr. Bernard-Reymond er klar over, var det, der først bekymrede mig i forbindelse med hans første udkast til betænkning, at vi brugte det meste af vores tid på at docere for Kina. Jeg vil gerne takke ham og hylde ham for den måde, hvorpå han har været rede til at tage imod ændringsforslag og justere sin betænkning derefter. Jeg synes, at det nu er en meget bedre og afbalanceret betænkning.
Kina er naturligvis et vigtigt land, ikke blot for EU, men for hele verden, som vi så det, da alle rystede ved udsigten til en devaluering af valutaen. Dette berettiger naturligvis ikke, at vi ikke tager hensyn til vores egne traditionelle standpunkter. Vi har vores egne standarder og vores egne overbevisninger med hensyn til demokrati og menneskerettigheder, og vi er i vores fulde ret til at give udtryk for disse og forvente, at vores partnere respekterer de samme principper. Men vi må erkende, at det ikke er nemt at ændre et system, og at Kina på mange måder rent faktisk er et uland og ikke et iland.
Derfor bør vi søge at tilskynde til fremskridt og reform. Hr. Dupuis har ret. Politiske og økonomiske reformer hører sammen. De er ikke isoleret fra hinanden. Pludselige, dramatiske omvæltninger som dem, vi oplevede i forbindelse med kulturrevolutionen i Kina, er der ingen, der har nogen fordel af. De skaber kaos og øger fattigdommen. Vi bør være rede til at anerkende, når Kina bevæger sig i den rigtige retning. F.eks. er overgangen til kinesisk styre i Hongkong gået langt bedre, end de fleste nogensinde forventede, og det bør vi anerkende. Vi bør forsøge at tilskynde Kina til at indtage sin plads i verdenssamfundet og navnlig dets medlemskab af WTO. Det vil så gøre det muligt for os at gøre noget ved spørgsmål som forfalskninger og den manglende respekt for den intellektuelle ejendomsret, hvilket er ting, der bekymrer os meget for nærværende.
Vi bør naturligvis konstant indprente dem budskabet om menneskerettigheder, men vi må anerkende, at der blev givet adgang til Mary Robinson, og at Kina har taget skridt til at tage FN-konventionerne til sig. Vi må sikre, at disse bliver ratificeret, og vi gør ganske ret i at fordømme regeringens nylige forsøg på at slå ned på sine modstandere, hvilket går imod de tendenser, vi har oplevet over de seneste 12 måneder.
Når vi kritiserer Kina, må vi være klar over, at vi burde se på os selv. Vi må tale som Den Europæiske Union med én stemme i vores relationer til Kina. Det er ingen nytte til, at en eller to medlemsstater beslutter at gå deres egne veje af handelsmæssige årsager. Den Europæiske Union må have en fælles politik over for Kina.
Min afsluttende bemærkning er om Taiwan. Det glæder mig, at vi var i stand til at ændre betænkningens kommentarer om relationerne med Taiwan, for, selvom vi ikke bør blande os i forholdet mellem Taiwan og Kina, bør vores standpunkt være enkelt. Enhver løsning for Taiwan bør respektere international ret og retten til selvbestemmelse. Ud over dette er det naturligvis en sag, som det er op til kineserne at løse.

Jarzembowski
Hr. formand, vi kristelige demokrater støtter Kommissionens og vores ordførers linje, og vi takker ham for hans gode betænkning. Vi mener, at kun den konstruktive dialog bringer os videre og som svar til den, der havde ordet før mig: Jeg er enig i mange af hans synspunkter, men al vores indstændighed nyttede ikke noget. Vi er nødt til at gå ind i en konstruktiv dialog og styrke den, og jeg håber, at den anden part, Folkerepublikken Kina, forstår, at vi er rede til at nærme os dem, men de skal også nærme sig os.
Begge parter har et stort ansvar. For det første ønsker og håber Den Europæiske Union, at Folkerepublikken Kina tager de nødvendige interne skridt til så snart som muligt at kunne blive medlem af verdenshandelsorganisationen. Vi er også rede til, hvis det ønskes, at støtte Folkerepublikken Kina i gennemførelsen af dens egne målsætninger, at støtte dens økonomi fra en bureaukratisk planøkonomi til en socialistisk markedsøkonomi. Vi mener navnlig, at den vej, Folkerepublikken Kina af hensyn til handel og investeringer tænkte på at gå, som en konsekvens skal medføre reformer i retsvæsenet og i skattesystemet, ellers vil verdenshandlen ikke kunne fortsætte med at blomstre.
Med henblik på udvikling af menneskerettigheder og demokrati er undertegnelsen af FN-aftalen ikke nok, og vi skal helt klart sige til vores venner: Efter vores opfattelse kræver principperne om demokrati og menneskerettigheder anerkendelse også af partier med helt andre holdninger, anerkendelse af kulturel autonomi i regioner som f.eks. Tibet og individets ret til borgerlige frihedsrettigheder samt endvidere frigivelse af personer, der sidder i fængsel på grund af, at de har gjort brug af deres borgerlige frihedsrettigheder. Dette budskab skulle ret beset være nået derover nu.
Om temaet fred og stabilitet i Asien lige en bemærkning: Anerkendelsen af eksistensen af staten Taiwan og dens borgeres ret til selvbestemmelse er en grundlæggende forudsætning for stabiliteten dér. Samtaler mellem repræsentanter for Folkerepublikken Kina og Taiwan er positive tegn på, at begge parter bevæger sig hen imod en fredelig løsning.

Cars
Hr. formand, den svenske forfatter Per Ahlmark har i samarbejde med fremtrædende fredsforskere i forskellige dele af verden på overbevisende måde vist, at demokratiske samfund aldrig har ført krig mod hinanden, og at omfattende hungersnødskatastrofer ikke forekommer i lande med frie medier og markedsøkonomi. Diktaturets ofre kommer i vores århundrede op på mange millioner mennesker, mennesker, som diktatorer har drevet ud i krig, skudt, slået ihjel i koncentrations- og arbejdslejre eller sultet ihjel. Til de virkelig store massemordere i nyere tid hører Hitler, Stalin og Mao, men de har haft - og har stadig - flere sidestykker: Pol Pot, Verwoerd, Saddam Hussein, Kim II Sung, for bare at nævne nogle.
Efter Mao har Kina ændret kurs i flere vigtige henseender. Det ser vi i Europa på med glæde, en glæde, som vi deler med mange hundrede millioner kinesere, som derigennem har fået et bedre liv. Men de problemer, der stadig er i Kina, for kineserne, er stadig store. Kina er langtfra noget demokrati. Ytrings- og foreningsfriheden har trange kår. De kinesere, der kræver demokrati- og menneskerettigheder, får langvarige fængselsstraffe. Henrettelserne er talrige, tibetanerne undertrykkes, og Taiwan udsættes i perioder for tydelige trusler fra Beijing. Så længe der hersker sådanne forhold, er det derfor en opgave for Den Europæiske Union, ikke mindst for Europa-Parlamentet, at kræve ændringer og at udnytte alle de midler, vi har, til at bevirke ændringer. Det er i vores egen interesse - javist - men endnu mere i Kinas og kinesernes interesse.

Ephremidis
Hr. formand, Europa-Kommissionens meddelelse og i det hele taget den debat, der foregår, er i mine øjne en smule uvirkelig og løsrevet fra sammenhængen.
I tillægger det ingen betydning, at det kun er 50 år siden, at dette store land, denne store befolkning afsluttede flere krige, kom ud af mange års koloniherredømme og adskillige borgerkrige, og i de forløbne 50 år har landet forsøgt at opbygge sin egen samfundsmodel, der passer til landets historie og kultur, som jo går 5.000 år tilbage. Derfor er Kommissionens meddelelse ikke særlig troværdig, den er arrogant, den er selvisk i sine mål og ser kun på, hvordan, fra hvilken vinkel og med hvilke metoder de europæiske multinationale selskaber kan få en del af den kage, der hedder det kinesiske marked.
Hvad er det så, meddelelsen gør? Jeg har ikke så meget tid, men jeg skal forsøge at ridse nogle få punkter op.
Et af dem siger, at reformerne skal videreføres, og vi skal støtte dem. Hvis hensigten her virkelig var at støtte Kinas udvikling og fremme befolkningens velfærd, var der ingen, der ville være uenige. Men nej! Formålet er, via reformerne, at indlemme Kina og underkaste det jeres egen model og jeres multinationale selskabers tiltag.
Videre siges der, at vi skal hjælpe med reformerne, så landet undgår krisetilstande som i de øvrige asiatiske lande. Men disse lande - de tre lande, der blev nævnt før - har for længe siden fået jeres model, jeres liberale foranstaltninger trukket ned over hovedet. Og alligevel kom krisen. Er det der, I også vil have Kina hen? Måske ramte krisen ikke jeres egne lande på trods af den rene liberalisme? Hvor finder I krisens årsager, når I med reformer opbygget efter jeres egne modeller vil hindre, angiveligt af medfølelse, at Kina rammes af krise?
Og en anden ting, der viser, at man forsøger at intervenere i Kinas indre anliggende, er, at der ganske vist tales om gensidig handel, men når der er kinesiske virksomheder, som - i Kina - ikke overholder de frie markedsregler, iværksættes der særlige dumpingforanstaltninger mod dem. Dette er åbenlys og utilstedelig indblanding.
Endelig er der kravet om retsstat, demokrati osv., som skal være opfyldt, for at vi kan have et partnerskab og snævre forbindelser med Kina. Og naturligvis ville det være ønskværdigt både for den kinesiske befolkning, for Den Europæiske Union og for den internationale situation. Men hvorfor lukker De øjnene, når vi har et lille land som Letland, som De har meget snævre forbindelser med, og som kæmper så hårdt for at komme med i Fællesskabet, hvor 700.000 ud af landets 2, 5 millioner indbyggere ikke har ret til at kalde sig borgere og ikke har nogen rettigheder overhovedet? Hvorfor? Det eneste, der adskiller dem, er, at de er russisksprogede. Hvorfor vil De have forbindelser med dette land? Hvorfor ser De det ikke? Her er der også hykleri og hensynsløshed og arrogance. En af de andre talere sagde, at De prøver at opdrage.

van Bladel
Hr. formand, Kina har åbnet døren på klem, men samtidig presses døren indefra med alle kræfter, således at den ikke åbnes alt for meget. Kina vil være med i det økonomiske spring fremad i den globale økonomi, men vil stadig ikke acceptere de konsekvenser, som dette har, nemlig at det også skal bevæge sig politisk.
Demokrati og overholdelse af menneskerettigheder behandles ud fra angst. Ordføreren kalder det endda autoritært. I praksis ser man f.eks., at stifteren af Det Demokratiske Parti Kina får 11 års fængsel. Et andet eksempel er, at en almindelig mand, som videregiver internetadresser, får to års fængsel for det. Der spilles et spil. Lige inden det amerikanske besøg og drøftelserne i Den Internationale Olympiske Komité løslades systemkritikerne. Nogle uger senere fængsles et stort antal andre systemkritikere.
Der spilles et spil med resten af verden. Det passer ikke til det omfattende partnerskab, som Kommissionen foreslår. Det passer ikke deri. Jeg synes endda, at det er uacceptabelt.
Det er rigtigt, at hver europæisk medlemsstat står i kø for at gøre forretninger med Kina. Men jeg er helt enig med hr. Dupuis. Disse investeringer kan kun være succesrige, hvis Kina bliver et åbent og demokratisk samfund. Vores partnerskab kan her være behjælpeligt.
Ordføreren foreslår en konstruktiv dialog, men det skal så føre til hensigtsmæssige skridt på det økonomiske og politiske område. Ellers forudser jeg her i Parlamentet en konstant debat om den konstruktive dialog, som ikke har ført til noget, således som vi så det i forbindelse med den kritiske dialog med Iran. En konstruktiv dialog må føre til fremskridt. Ordførerens forslag om at optage en menneskerettighedsklausul i den handels- og samarbejdsaftale, der skal fornyes med Kina, er et skridt i den rigtige retning. Min kompliment til ordføreren.

Gahrton
Hr. formand, det er et meget alvorligt tilbageslag for demokratiseringsbestræbelserne i Kina, der har fundet sted i løbet af de seneste måneder. Derfor har jeg som ordfører for Kina-delegationen sammen med andre medlemmer af bestyrelsen og mange andre kolleger fremsat et særligt ændringsforslag, i hvilket vi ikke bare giver udtryk for vores bekymring, men også kræver konkrete oplysninger fra de kinesiske myndigheder om et stort antal navngivne personer, som er blevet arresteret i den senere tid. Det er meget vigtigt, at vi opretholder et pres på det kinesiske regime og ikke får det til at tro, at vi udelukkende ser de tegn, der giver anledning til håb - det kan vi nemlig ikke gøre.
Hvorfor bærer kineserne sig ad på denne måde? Ja, det har en meget alvorlig baggrund. Jeg vil gerne citere en enkelt sætning fra en rapport fra den årlige konference, som European Union China Academic Network arrangerer, og som denne gang fandt sted i Madrid forrige uge. I denne rapport skriver den franske professor Jean-Louis Rocker følgende: »In recent years numerous demonstrations, petitions, sit-ins and violent actions have taken place in most big cities in order to protest against the degradation of living conditions.« Der er en social uro i Kina, som myndighederne nu imødegår med repression. Den Europæiske Union har al mulig grund til at overveje sin Kina-politik.

Swoboda
Hr. formand, jeg vil gerne gratulere og lykønske ordføreren Bernard-Reymond. Han har lavet en god betænkning. Vi har haft en række drøftelser og ændringsforslag, og jeg mener, at der er kommet en afbalanceret betænkning ud af det. Over for Kina er vi, og på det punkt skal vi være ærlige over for os selv, som parlamentsmedlemmer i en meget, meget vanskelig situation. Når jeg her citerer, hvad Gorbatjov har sagt: »Den, der kommer for sent, straffes af livet«, er det måske på grund af personen ikke særlig nemt for Kina at acceptere, også på baggrund af den omstændighed, at netop Sovjetunionen er faldet fra hinanden på en måde, som jo ikke har været særlig positiv, og for Kina og verden ville det være katastrofalt, hvis det gentog sig i Kina. Netop af den grund skal vi være i stadig dialog med kineserne, med Kinas repræsentanter og overbevise dem om, at det er vigtigt for dem, for Kina, at gennemføre relevante reformer og at det ikke er noget, der påtvinges dem udefra, men også noget, som opstår med demokratibevægelsen i selve Kina.
Vi skal i den sammenhæng have tre vigtige punkter med i vores overvejelser, det politiske, det økonomiske og spørgsmålet om menneskerettigheder. Vi må ikke være naive og tro, at vi kan udelade et af disse punkter. Vi må ikke være så naive at tro, at vi kunne føre kampen for menneskerettighederne, hvis vi ikke samtidig bibeholder også den politiske dialog og tillige støtter udviklingen i Kina økonomisk og fremmer den. Politisk set er Kina en vigtig partner, og netop for dem, der igen og igen siger, at vi har brug for De Forenede Nationer og Sikkerhedsrådet til sikkerhedspolitiske foranstaltninger og beslutninger i verden, må det være nødvendigt at føre en politisk dialog med det Kina, som desværre nu engang eksisterer også politisk i dag.
Hvad angår det økonomiske spørgsmål, ved jeg naturligvis godt, at en række foretagender har rent driftsøkonomiske eller handelsmæssige interesser. Men det er også vores fælles mål, at den økonomiske udvikling i Kina fremmes. Vi kan ikke have nogen interesse i et sammenbrud i Kina, tværtimod, vi ønsker, at Kina udvikler sig økonomisk. Det skal være vores og Den Europæiske Unions politik, at vi samtidig - ikke i modsætning til og ikke i stedet for det ene - forbliver ubøjelige i spørgsmålet om menneskerettigheder og forsøger at overbevise Kina om, at det i sin egen og menneskerettighedernes interesse skal gøre fremskridt i spørgsmålet om politisk demokrati. For så mange fejl, Gorbatjov end har begået, er dette ene udsagn det afgørende. Det vil også gælde for Kina, men med langt mere katastrofale resultater og konsekvenser for hele verden: Den, der kommer for sent, straffes af livet!
Kina vil som det første blive straffet, hvis det ikke rettidigt forsøger at gøre fremskridt parallelt på områderne økonomi, politik og menneskerettigheder. Derfor synes jeg, det er så rigtigt, hvad betænkningen nu gør. Den forsøger i højere grad at formidle det til Kina i en dialog og ikke næsten i imperialistisk form udefra foreskrive, hvorledes Kina skal leve. Kina indbydes til sammen med os at udforme denne verden bedre, mere retfærdigt og med større økonomisk succes.

Cushnahan
Hr. formand, hr. Bernard-Reymonds betænkning udgør et værdifuldt bidrag til den igangværende debat, der udfolder sig omkring arten af forholdet mellem Kina og Den Europæiske Union. Det er vigtigt, at vi indleder et positivt og konstruktivt forhold til Kina. Men det skal være et åbent og ærligt forhold. Den Europæiske Union har vedholdende støttet principperne om demokrati og beskyttelse af menneskerettighederne.
Selvom vi ønsker at være positive omkring mange af de forandringer, der finder sted i Kina, kan vi, ja og må vi, ikke vende det blinde øje til de fortsatte krænkelser af menneskerettighederne og navnlig den skandaløse behandling af politiske dissidenter og medlemmer af religiøse trossamfund. Hvis vi ikke tog bladet fra mundet af den enkle grund, at mange af de førende medlemsstater i Den Europæiske Union havde gunstige handelsrelationer med Kina, ville det være, som om vi frasagde os vores ansvar, og det ville underminere Unionens moralske myndighed til at tale om andre situationer i andre dele af verden, hvor menneskerettighederne bliver krænket ganske åbenlyst. Det ville endvidere være et forræderi mod Unionens grundlæggeres filosofi.
Hvad Hongkong angår, hilser jeg det velkomment, at overdragelsen har fundet sted, uden at særlig mange af vores værste anelser er blevet bekræftet. Men vi må fortsat holde nøje øje med begivenhederne i Hongkong, og jeg bifalder offentliggørelsen af Kommissionens rapport for nylig i denne henseende, som jeg håber, vi får lejlighed til at reagere på. Der har været en række tilfælde, hvor retsprincippernes uafhængighed og overholdelsen af menneskerettighederne er blevet draget i tvivl. Denne frygt må der gøres noget ved, og det samme gælder ønsket om, at der bliver udarbejdet en hurtig tidsplan for indførelse af almindelige valg.
Med disse få kommentarer anbefaler jeg ordførerens indsats, og jeg bifalder i meget høj grad den betænkning, han har udarbejdet.

Brinkhorst
Fru formand, hr. Bernard-Reymonds betænkning antyder, at der ikke er noget rimeligt alternativ til en afbalanceret og omfattende tilgang. Det er det synspunkt, der indtages af et stort flertal her i Parlamentet. Det glæder mig også, at vi ikke nu har en række endeløse uopsættelige sager om bipunkter, men at vi har en omfattende tilgang. Parlamentet må have en moden tilgang, og det er det, hr. Bernard-Reymond har lagt for dagen. Som hr. Gahrton har antydet, fremsatte Kina-delegationen ændringsforslag 11, der påpeger, at det er meget vigtigt, at der gøres noget ved en række af de negative udviklinger, der finder sted lige nu. Jeg vil gerne høre, hvordan sir Leon Brittan ser på denne kovending med hensyn til demokrati og menneskerettigheder. Det er en vigtig og negativ udvikling.
Som andre talere har sagt, finder der også positive udviklinger sted. Vi bør lige nu se, at Kina i økonomisk henseende befinder sig midt i en orkan. Hvis orkanen opsluger det, vil vi også mærke virkningerne. Kineserne har udvist et økonomisk og politisk mod, der er værd at lægge mærke til. Hvad Hongkong angår, går tingene, som andre har nævnt, bedre, end vi havde forventet. Derfor vil jeg gerne understrege, at mellem hr. Ephremidis' yderliggående holdning og - undskyld mig, hr. Dupuis - det manglende alternativ fra ARE-gruppen, der har fremsat 26 ændringsforslag, men i realiteten ikke har nogen alternative politikker, er hr. Bernard-Reymonds politik den rette.
Vi ønsker at lægge pres på Kina, hvad menneskerettighederne angår, ikke blot for at opnå moralsk selvtilfredsstillelse, men fordi det er i Kinas egen bedste interesse. Det samfund kan kun udvikle sig, hvis det tager hensyn til mangeartetheden, menneskerettighederne og den politiske opposition. Det er vejen frem - det er Rusland et eksempel på. Kinas størrelse er af en sådan art, at der ikke er mange modeller, der kan anvendes på dette land. Derfor håber vi, at hr. Bernard-Reymonds tilgang vil finde støtte hos et stort flertal af Parlamentet.

Caccavale
Fru formand, ærede kolleger, det forekommer mig, at vi med hensyn til Kina endnu en gang viser, hvor svag Europa er over for de stærke, og hvor stærk Europa er over for de svage. Det er nemt nok at blive vred på Sierra Leone eller Guinea Bissau, mens det er meget sværere at sige sandheden om det, der sker i Kina for øjeblikket, nemlig en grov undertrykkelse af enhver form for modstand, mangelen på enhver form for ytrings- og meningsfrihed, domme efter en farceagtig rettergang for de eneste repræsentanter for en mulig opposition til det kommunistiske styre, der torturerer sine modstandere og slår dem ihjel. Og vi bliver bare ved med at have denne forsonlige holdning. Det kan vi også se i betænkningen. På trods af hr. Reymonds gode vilje forekommer det mig, at Europa også denne gang giver udtryk for at være fuldstændigt underlagt en handelsmæssig tankegang.
Det, der er sket i de sidste par uger, kan ikke forbigås i tavshed. Jeg er kraftigt overbevist om, at hvis Europa stadig har en værdi og en betydning, skal det gøre en indsats for at forsvare menneskerettighederne, navnlig når det gælder stærkere lande, som tydeligvis har en vejledende rolle, sådan som det f.eks. er tilfældet i øjeblikket med Kina i Asien. I lyset af alt dette spørger jeg mig selv, om man stadig kan overveje at give hjælp og støtte og have forbindelser til et land, der torturerer de politiske modstandere og slår dem ihjel. I lyset af alt dette vil jeg gerne spørge Dem alle, om Europa-Parlamentet og Kommissionen ikke radikalt bør ændre holdning til dette blodige og undertrykkende styre.

Barros Moura
Fru formand, kære kolleger, også jeg går ind for den fempunktstrategi, som Kommissionen foreslår, og som i øvrigt allerede har fået Rådets støtte, den strategi, der sigter mod, at Kinas stadig mere bliver en del af verdensordenen. Jeg mener derfor også, at Den Europæiske Union ud fra egne interesser og sit behov for at definere en politik uafhængigt af USA faktisk bør støtte Kinas optagelse i Verdenhandelsorganisationen på betingelse af, at det opfylder de forpligtelser, som dette indebærer.
Jeg konstaterer med glæde, at det er gået fremad for menneskerettighederne, men jeg mener, at den realpolitik, som EU's, eller rettere sagt, nogle af dens medlemsstaters økonomiske og handelsmæssige interesser betinger, ikke bør få os til at lade, som om Kina allerede er en retsstat, fordi det er det ikke! Vi bør til gengæld støtte den udvikling, der går i den retning. Men jeg tror, at vi alvorligt bør kritisere vores kinesiske partnere med hensyn til den seneste forværring på menneskerettighedsområdet, med forfølgelse af den politiske opposition og etniske og nationale mindretal og ikke mindst, hvad angår arbejdere, der tvinges ud i arbejdsløshed, uden fagforeningsrettigheder, uden organisationsfrihed og uden strejkeret.
Med dette sagt, fru formand og kære kolleger, vil jeg koncentrere mig om Macau. Jeg synes, at ordføreren har behandlet spørgsmålet udmærket, fordi han har forstået områdets særlige situation, der hænger sammen med dets historie og dets specielle forhold. Macau kan være en åben dør til Kina for Vesten og for Den Europæiske Union og en bro mellem Europa, i dets forskellighed, og Kina.
Derfor mener jeg, fru formand, at Den Europæiske Union med den samme opmærksomhed, som den gav Hongkong, bør følge Macaus overgang til kinesisk styre - der finder sted sidst på året - med henblik på at støtte anvendelsen af princippet »ét land, to systemer«. Der er stadig mange problemer, der skal løses, hvad angår de grundlæggende rettigheder, statsborgerskab, sikkerhed for, at Kina vil respektere det gældende forbud mod dødsstraf, religionsfrihed, forsamlingsfrihed, ordningen med områdets to officielle sprog - kinesisk og portugisisk - og nødvendigheden af snarest muligt at oprette et uafhængigt juridisk system med en lokal højesteret.
Jeg tror, at Den Europæiske Union kan bidrage til civilsamfundets udvikling i Macau. Jeg anmoder Kommissionen om, at den, ligesom den gjorde det med Hongkong, udarbejder en meddelelse om de fremtidige relationer mellem EU og Macau, og at den samtidig udarbejder jævnlige rapporter om dette forhold. For at få tingene til at fungere, fru formand, er det nødvendigt, at Kommissionen har en delegation i Macau. Jeg bemærker, at den aktuelle delegation i Hongkong ikke har formået at leve op til sit ansvar om at repræsentere EU også i Macau. Jeg beder kommissæren om en forklaring på denne uacceptable holdning hos EU's delegation i Hongkong, der synes at være uvidende om, at den også skal virke i Macau.

Porto
Fru formand, man må af alle årsager glæde sig over udviklingen af et globalt partnerskab med Kina, der er i vores interesse, i Kinas interesse og uden tvivl også i verdensfredens og den økonomiske fremgangs interesse, således som det så rigtigt fremhæves i Kommissionens meddelelse og i hr. Bernard-Reymonds betænkning, der begge skal have vores tak.
I denne sammenhæng vil man derfor nok forstå, at der gives særlig opmærksomhed til meddelelsens punkt A-5 og beslutningsforslagets punkt 41, der udtrykker ønsket om en korrekt suverænitetsoverdragelse af Macau til Kina. Både af hensyn til Macaus befolkning og af hensyn til Kina, der vil have meget at vinde ved et blomstrende og demokratisk samfund dér og ved endnu en dør ud til resten af verden.
Men det er også af meget betydelig interesse for Den Europæiske Union, hvilken rolle Macau vil få, en rolle fuldstændig uafhængig af Hongkongs, således som det just er blevet sagt. Alternativet til en forbindelse med os er dog ikke uden videre en forbindelse via Hongkong, som Macaus indbyggere har ret til ikke at ønske, idet de kan frygte den underordnede position, der på den måde vil opstå, og den reelle risiko, der er, for dets opløsning, uden en egen stemme i det store Kina.
Macau har en særlig identitet, og det indgår i en meget forskellig del af Kina, der gør vores muligheder for tilnærmelse dobbelt gode. Det er en identitet og et potentiale, der har ført til områdets optagelse i Verdenshandelsorganisationen og til en handels-og samarbejdsaftale mellem EU og Macau, hvad der ikke var med Hongkong, og som bør opretholdes efter suverænitetsoverdragelsen. Der er altså en åben vej, som det vil være dumt for EU ikke at benytte. Det vil være et tydeligt skridt med henblik på at opretholde og uddybe forbindelserne, at der straks etableres en selvstændig repræsentation i Macau, hvilket kun vil kræve beskedne udgifter, som områdets myndigheder sikkert med glæde vil dele med os. Jeg vil gerne spørge kommissæren, om han agter at tage noget skridt i den retning.

Brittan
Fru formand, jeg er glad for at have lejlighed til at reagere på hr. Bernard-Reymonds afbalancerede og velgennemtænkte betænkning. Jeg er glad for at se, at der fra mange dele af Parlamentet, og navnlig fra hr. Swoboda, hr. Brinkhorst og hr. Porto, er betydelig støtte for dens afbalancerede tilgang. Den Europæiske Union har en stor interesse i at hjælpe med til, at der dukker et stabilt, velstående og åbent Kina frem, der tager politisk pluralisme, frie markeder og retsprincipper op og bidrager til at etablere en sikker international orden. Til sådanne medlemmer som hr. Dupuis' fløj, der mener, at vi ikke har været strenge nok med hensyn til menneskerettighedssituationen, eller hr. Ephremidis, som angriber tingene på en noget anden måde, må jeg sige, at jeg ikke mener, at de har fremsat noget reelt alternativ.
Essensen i vores tilgang er, at den er langfristet. Den skal følges i såvel gode som onde tider, medmindre situationen ændrer sig grundlæggende. Der hersker ingen tvivl om, at situationen i Kina i dag er mindre lovende, end den var for blot et år siden både i økonomisk og politisk henseende. Jeg mener ikke, at det er nogen grund til at foretage en grundlæggende ændring af den tilgang, vi har fulgt, eller den tilgang, som hr. Bernard-Reymond anbefaler både i sin tale og i sin betænkning.
Vedtagelsen af betænkningen falder på et godt tidspunkt. Under ministerpræsident Zhu Rongji har Kina igangsat en række væsentlige økonomiske reformer. På baggrund af krisen i Asien er der imidlertid sandsynlighed for, at disse reformer vil komme under pres i det kommende år, efterhånden som der sker en opbremsning i den økonomiske vækst. Begivenheder i Kina for nylig har også givet anledning til alvorlige bekymringer med hensyn til respekten for menneskerettighederne. Under disse omstændigheder er det vigtigt - ja, og endda væsentligt - at vi sender de rigtige signaler til Kina. I vores meddelelse fremsatte vi en række grundlæggende mål.
For det første ønsker vi gennem en forbedret politisk dialog at forpligte Kina yderligere i det internationale samfund. I de sidste 10 år har Kina taget nogle velkomne skridt med hensyn til våbenkontrol, ordninger til forebyggelse af kernevåbenspredning, bevarelse af det globale miljø, bekæmpelse af international kriminalitet og narkotikahandel. Vi bør bygge på Kinas ønske om at blive anerkendt som en ansvarlig global aktør på verdensarenaen og udvikle en dialog om globale spørgsmål af fælles interesse. Fortidens historie viser, at det kan give praktiske resultater, og at det ikke kun er en håbløs drøm.
For det andet bør vi integrere Kina yderligere i verdensøkonomien ved at give det fuld adgang til verdenshandelsessystemet og ved at støtte den økonomiske og sociale reformproces, der er på vej. Kina er det hurtigst voksende marked for europæiske varer og tjenesteydelser. Det er helt klart i vores interesse at få det mere fuldt med i den globale økonomi. Adgangen til dette marked er alt for restriktiv. Vi ønsker imidlertid ikke at gøre gengæld ved at skabe en protektionistisk cyklus, der virker imod hensigten. Tværtimod vil det europæiske markeds åbenhed udgøre vores bedste bidrag til at hjælpe Kina med at stå ansigt til ansigt med den nuværende krise i Asien, men vi er stadig forpligtet til at åbne markederne yderligere, herunder det kinesiske. Til spørgsmålet, om Kina bør komme med i WTO, er svaret ja, men på kommercielt meningsfulde betingelser, hvor det går med til at åbne sin økonomi udadtil. Det er passende for et land af dets størrelse og med det økonomiske udviklingsstadium, det har nået.
Jeg beder ikke om undskyldning for at have nævnt spørgsmålet om størrelse. Det er sådan, at med et land af Kinas størrelse - og det vil ikke forsvinde, og det vil ikke ændre sig, blot fordi vi siger grovere ting eller vedtager grovere beslutninger - er det kun ved at forpligte sig ærligt, økonomisk og politisk, ved at være ærlige og oprigtige, at vi har en chance for at skabe ændringer i dette land. Den Europæiske Union har et stærkt ønske om at støtte Kinas overgang til et åbent samfund baseret på retsprincipper og fuld respekt for menneskerettighederne. Vi er selvfølgelig ikke tilfredse med den nuværende situation i Kina. Vi har valgt en pragmatisk og resultatorienteret tilgang til dette spørgsmål, hvori vi udfordrer de kinesiske myndigheder med hensyn til spørgsmål og begivenheder, der bekymrer os såsom den nylige strøm af rettergange og anholdelser af dissidenter. Vi forholder os ikke tavse om disse spørgsmål, men samtidig udvider vi vores samarbejdsområder. Begge poler af politikken er nødvendige.
Dialogen om menneskerettighederne har været nyttig, men vi har gjort det meget klart over for de kinesiske myndigheder, at vi nu må nå frem til konkrete fremskridt, der er til at tage og føle på, hvis vi skal bevare denne dialogs troværdighed. Udviklinger i Kina for nylig, som er blevet nævnt, har understreget dette behov. Vi har anmodet om løsladelse af de dissidenter, der blev fænglet for nylig, da myndighederne atter slog ned på dem, og dette spørgsmål vil forblive på dagsordenen, indtil disse dissidenter er blevet løsladt.
Mest vigtigt er det, at vi har gjort det klart for de kinesiske myndigheder, at vi vil fastsætte referenceværdier til måling af fremskridt i dialogen. Denne nyskabelse vil sikre, at det nødvendige pres og den nødvendige fremdrift i dialogen bevares. Så rejser følgende spørgsmål sig: Hvilken type referenceværdier? Den type, vi har i tanke, omfatter følgende krav. For det første må vi have mere detaljerede oplysninger om politiske fanger antallet af dem, de anklager, de er blevet dømt på, deres sundhedstilstand såvel som adgang til en række fanger for europæiske repræsentanter og ngo-repræsentanter.
For det andet ønsker vi at se, at der bliver taget konkrete skridt til at forbedre vilkårene i fængslerne og til en reform af det strafferetlige system, herunder betingelser for at appellere domme og adgang til retlig prøvelse i overensstemmelse med internationale standarder. Sidstnævnte punkt er særlig relevant, hvad angår dødsstraffen og situationen i forbindelse med de dissidenter, der er dømt for såkaldte modrevolutionære forbrydelser.
For det tredje ønsker vi at se referenceværdier til måling af fremskridt henimod en ratificering af FN's menneskerettighedskonvention, der omfatter en opfølgning af Mary Robinsons besøg og et tættere samarbejde med Den Europæiske Union inden for menneskerettighedsdialogen.
For det fjerde omhandler en anden kategori referenceværdier de etniske minoriteter og navnlig de etniske minoriteter i Tibet. Den omfatter en lang række spørgsmål såsom åbenhed omkring demografiske oplysninger, fri adgang til at bruge det tibetanske sprog samt åbne og klare oplysninger om påståede episoder, der involverer etniske minoritetsgrupper og dissidenter.
Til trods for disse nylige meningsforskelle omkring menneskerettighederne håber jeg, at De vil være enige i, at den europæiske politik over for Kina, som eksemplificeret af Kommissionens meddelelse og hr. Bernard-Reymonds betænkning, har gjort betydelige fremskridt i en positiv retning i de senere år. Det opmuntrer mig at se, at vores meddelelse og Deres betænkning er i bred overensstemmelse med hinanden. Det gælder også for Hongkong. Jeg er ked af, at jeg ikke kan love, at vi snart vil åbne en delegation i Macao. Vi har store vanskeligheder med at få de ressourcer og den støtte, der kræves for at åbne delegationer. Vi vil helt bestemt se nærmere på de konkrete forslag, der er fremsat i betænkningen, og medtage dem så fuldt som muligt i substansen af vores relationer med Kina.
Den udfordring, der handler om at udvikle omfattende og solide relationer mellem Kina og Den Europæiske Union, er en af de store geostrategiske udfordringer for det næste århundrede. Det er min overbevisning, at vi har skabt et solidt grundlag, der gør det muligt for fremtidens Europæiske Union at leve op til en væsentlig udfordring, og at vi bør være sikre i vores tilgang og faste i det, vi har at sige, men afbalancerede i vores politik.

Formanden
Mange tak, hr. kommissær Brittan.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 9.00.

Regionalpolitikken og konkurrencepolitikken
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er forhandling under ét om følgende betænkninger:
A4-0412/98 af Azzolini for Udvalget om Regionalpolitik om meddelelse fra Kommissionen til medlemsstaterne om regionalpolitikken og konkurrencepolitikken (KOM(98)0673 - C4-0247/98) og-A4-0421/98 af Riis-Jørgensen for Udvalget om Økonomi, Valutaspørgsmål og Industripolitik om XXVII. beretning om konkurrencepolitikken - (1997) (SEK(98)0636 - C4-0379/98).
Azzolini
Fru formand, fru kommissær, jeg er særligt glad for, at netop »min« kommissær, nemlig fru Wulf-Mathies, er til stede her i salen, og det er jeg ikke mindst på grund af de ting, jeg vil sige, da jeg ved, at hun vil lytte til mig og forstå mig.
Det er min pligt at takke mit udvalg, Udvalget om Regionalpolitik, for at man to år efter 1997 har betroet mig denne betænkning om konkurrencepolitik, regionalpolitik og statsstøtte. Betænkningen fra 1997 drejede sig om samhørighedspolitik og kultur, et bidrag til beskæftigelsen. Det er to meget vigtige emner, som i Europa uden tvivl har en større værdi end andre emner, selvom ansete kolleger har behandlet disse her i salen på en fuldendt og interessant måde.
Jeg vil gerne understrege, at kommissær Wulf-Mathies udmærket er klar over, hvilke vanskeligheder nogle medlemsstater har med at implementere direktiver, bestemmelser og forordninger. De fleste - og de, der arbejder med det - er således ikke uvidende om, at ud af Unionens hele 15 stater er det alt i alt kun fem, der har haft og almindeligvis har en systematisk indgangsvinkel til fællesskabslovgivningen. Dette betyder, at der i grunden eksisterer en mangel på metodisk kultur. Som kommissær Wulf-Mathies tit har sagt til os i udvalget, er det nødvendigt med kommunikation, med meget kommunikation, men efter min mening på en forenklet måde. På en forenklet måde, fordi nogle medlemsstater - naturligvis som følge af denne manglende forståelse - bliver ved med at hindre processen, selvom de ikke gør det med vilje.
Som italiensk ordfører vil jeg ikke begrænse denne bemærkning til mit land, men det er beklageligt at se, at nogle medlemsstater, som har mulighed for at benytte sig af fordelene ved tilhørsforholdet til Unionen, når det kommer til stykket, måske har brugt 52 %, om alt går vel - men det gør det efter min mening ikke - hvilket viser, at der er en skævhed mellem størrelsen »Unionen« og periferien »medlemsstaterne«. Som en objektiv kendsgerning må jeg derfor opfordre os alle til at tænke over dette aspekt. Dette er dog ikke noget marginalt aspekt, eftersom Unionens målsætning frem for alle andre er den økonomiske og ikke mindst den sociale samhørighedspolitik.
Når det er sagt, er jeg enig i, at konkurrencebestemmelserne skal være en garanti for det indre markeds korrekte og gennemsigtige funktion, og at de undtagelser for den frie konkurrence, som de andre stater repræsenterer, netop kun retfærdiggøres af nødvendigheden af at bevare og styrke den økonomiske og sociale samhørighed, jeg nævnte for lidt siden.
Jeg er enig i Kommissionens udtalelser om en multisektoriel indfaldsvinkel for regionsstøtten til store investeringsprojekter, hvor man foreslår at begrænse den type støtte til de meget kapitalkrævende projekter, som uden at skabe alvorlige konkurrenceforvridninger får en effekt på regionalt plan, der ikke kan benægtes, da disse projekter er en sand kilde til direkte og indirekte beskæftigelse.
Man opfordrer dog til, at denne procedure, som i øjeblikket er i forsøgsfasen, i fremtiden - i en nær og ikke en fjern fremtid, fru kommissær - kan udvides til også at omfatte de følsomme sektorer, for hvilke der stadig gælder nogle særlige bestemmelser med hensyn til kontrollen med statsstøtten. Jeg tænker her på sektorer som skibsværftsindustrien, bilindustrien, stålindustrien og tekstilindustrien. Det er alle sammen områder, som er i store vanskeligheder, og som har brug for den sociale og økonomiske samhørighed før andre områder. Jeg vil dog bemærke, at visse bestemmelser, såsom bestemmelserne om den maksimale støtte til regionerne under mål 1 og 2 lader til at være alt for strenge. På samme måde skal konkurrencebestemmelserne anvendes, idet man tager højde for nødvendigheden af at styrke denne samhørighed, så man netop undgår, at visse skattemæssige erstatningsforanstaltninger kommer til at florere; foranstaltninger, der uundgåeligt skader det indre marked, men som mange medlemsstater - på grund af den manglende kultur, jeg talte om for lidt siden - ender med at vedtage.
Jeg har til denne betænkning modtaget 25 ændringsforslag fra vores kolleger, og det vil jeg gerne takke dem for. Jeg må sige, at jeg så afgjort går ind for nogle af dem, mens der er andre, jeg ikke går ind for, netop fordi jeg gerne vil sende et stærkt signal til Kommissionen om, at jeg er helt enig i, at denne meddelelses indhold ikke må fordrejes med »indgreb« af en anden karakter, og som er blevet debatteret i andre kredse.
Jeg vil gerne gøre disse kolleger opmærksomme på, at det ikke er for at være uhøflig over for dem, men netop fordi jeg ønsker at holde mig til kravet om en betænkning, der værdsætter Kommissionens meddelelse, og som med samme seriøsitet og samme fasthed opfordrer Kommissionen til at godkende vores anmodninger. Efter de store spændinger, der var mellem Kommissionen og Parlamentet under sidste mødeperiode i Strasbourg, håber jeg navnlig, at man i dag vil være mere opmærksom ikke mindst på den sociale samhørighed, nu, hvor vi tydeligvis er kommet godt i gang med den økonomiske samhørighed. Jeg håber derfor, at Kommissionen ikke blot fortsætter beslutsomt med sit arbejde, men at den også tager behørigt højde for Parlamentets udsagn ved enhver lejlighed.

Riis-Jørgensen
Fru formand, jeg har været så privilegeret at blive valgt til ordfører for konkurrencebetænkningen for anden gang i den tid, jeg har været i Parlamentet. Jeg vil starte med at rose Kommissionen for et flot stykke arbejde inden for konkurrencepolitikken. Jeg har nydt meget at arbejde sammen med kommissæren, og jeg synes, at vi har haft et fantastisk samarbejde mellem kommissæren og Økonomi- og Valutaudvalget. Jeg vil koncentrere mit indlæg om de fem forslag til forbedringer, jeg har påpeget i min betænkning, og jeg ser frem til at høre kommissærens kommentarer hertil.
Det første drejer sig om demokratisk kontrol med konkurrencepolitikken. I min første betænkning foreslog vi en bestemt procedure, hvor kommissæren kommer til Økonomi- og Valutaudvalget hvert kvartal og redegør for politikken på konkurrenceområdet. Det har vi været meget tilfredse med, og det har fungeret meget tilfredsstillende. Vi ønsker nu fra udvalgets side at lave en fast og mere standardiseret procedure. Denne procedure stiller de samme krav, men den er mere formelt indgået mellem udvalget, Parlamentet og kommissæren.
Det andet punkt vedrører de små og mellemstore virksomheder, som jo er meget vigtige, når vi diskuterer konkurrencepolitik. Det er vigtigt for udvalget at sikre, at de små og mellemstore virksomheder kan overskue deres retlige situation, at de selv kan finde ud af, om de er på den ene eller den anden side af konkurrencereglerne. Med andre ord: om de overtræder konkurrencereglerne eller ej. Jeg er selv jurist af profession, men jeg har ikke noget imod, at de små og mellemstore virksomheder slipper for at betale for mange penge til jurister, der skal hjælpe dem med at finde ud af, om de overtræder EU's regler. Derfor opfordrer jeg Kommissionen til at fremkomme med forslag til eller retningslinjer for, hvordan man anvender den såkaldte bagatelmeddelelse. Dette har jeg behandlet i punkt 10.
Det tredje punkt vedrører også de små og mellemstore virksomheder. Det er punkt 15 i min betænkning. Det er igen spørgsmålet om, hvordan de små og mellemstore virksomheder kan sikre, at de overholder EU's regler, og også her ønsker jeg, at Kommissionen offentliggør retningslinjer og kriterier for, hvad det relevante marked er, og hvordan man definerer det relevante marked. Det var altså de to punkter omkring små og mellemstore virksomheder.
Så er der spørgsmålet om statsstøtte. Jeg ved, at kommissæren er enig med udvalget i, at statsstøtteomfanget er alt, alt for stort i Europa. Hvad kan vi gøre ved det? Vi skal hele tiden huske på, at det jo er medlemsstaterne, der udbetaler pengene. Det er altså ikke EU, der udbetaler pengene, men det er medlemsstaterne, der er skurkene. Jeg mener, det er vigtigt, at Parlamentet bliver allieret med Kommissionen i kampen mod statsstøtte. Udvalgets forslag er, at vi gør det mere gennemskueligt, så tredjemand kan se omfanget af statsstøtten. Jeg foreslår, at man laver et register, hvor man offentliggør omfanget af statsstøtten, og at det register bliver indført på Kommissionens internetside, så enhver uden problemer kan gå ind og søge og finde ud af, hvad statsstøttens omfang og formål er, herunder også den statsstøtte, der bliver givet under det, man kalder gruppefritagelsesordningen, så al statsstøtte, uanset om den kommer over Kommissionens bord, eller det kun foregår i nationalstaterne, bliver offentligt tilgængelig. Det er nemlig vigtigt for den enkelte virksomhed - lille som stor - at den kan undersøge, om den bliver udsat for urimelig konkurrence. Det hjælper en internetadgang til, idet den pågældende virksomhed på den måde selv kan checke omfanget af statsstøtten og oven i købet - håber jeg - har mulighed for på en let måde at klage til Kommissionen - også via Internettet.
Jeg har endnu et forslag vedrørende statsstøtten. Jeg er her blevet inspireret af kommissæren for det indre marked, Mario Monti, som jo for det indre marked har lavet en resultattavle, en såkaldt scoreboard , hvor man udstiller the good guys og the bad guys inden for det indre marked. Kunne vi ikke gøre det samme altså lave en liste over the good boys og the bad boys (or girls) på statsstøtteområdet?
Det var de forslag, jeg har til en forbedring af konkurrencesituationen, og nogle redskaber til, at vi kan få mere gennemskuelighed, mere transparens, men også mere retssikkerhed for de små og mellemstore virksomheder. Jeg håber meget, at kommissæren vil gå ind i en dialog med os om disse forslag. Endnu en gang en stor tak til Karel van Miert for den oprigtighed og den entusiasme, hvormed han varetager Europas interesser i disse sager, og helt uden for nummer vil jeg takke ham for en fantastisk indsats for at få rørkartellet bragt til ophør i Danmark og i Europa og dermed skabe frie priser og lave priser for forbrugerne, for det er jo i sidste instans den vigtigste målgruppe for konkurrencepolitikken. Det, det drejer sig om, er, at forbrugerne får lavere priser og mere kvalitet for deres penge.

Sierra González
Fru formand, som ordfører for udtalelsen om Kommissionens XXVII. beretning om konkurrencepolitikken burde jeg starte med at sige, at Fællesskabets konkurrencepolitik progressivt orienterer sig mod en større gennemsigtighed og set fra et juridisk synspunkt mod en større effektivitet og en bedre administration. Disse omstændigheder er uden tvivl resultatet af en større decentralisering af anvendelsen af visse konkurrenceregler, der overdrages til de kompetente nationale myndigheder, og som derfor medfører færre unødvendige notifikationer. Ved at fortsætte ad denne vej vil vi helt sikkert fremme effektiviteten og gennemsigtigheden. Imidlertid står decentraliseringens målsætning over for en alvorlig hindring, nemlig det faktum, at flere medlemsstater mangler en lovgivning, der sætter dem i stand til at anvende fællesskabslovgivningen, og i andre tilfælde det faktum, at den nationale retspraksis ikke tillader dem at anvende den direkte.
Men ud over disse retslige konflikter er der andre lige så betydelige konflikter med hensyn til statsstøtte, hvor retsbeskyttelsen kan blive forringet afhængigt af, om man anvender den nationale eller den fællesskabslige lovgivning. Således kan virksomheder og privatpersoner nyde en mere omfattende retsbeskyttelse på grundlag af traktatens artikel 85 og 86 og dermed have adgang til flere retsmidler i deres nationale ret, end de ville have på grundlag af traktatens artikel 92 og 94. Og det er ikke blevet fastlagt, hvilken lovgivning der skal have forrang i disse sager. Situationen er ikke blevet løst, og det skaber konflikter.
Til sidst vil jeg gerne bemærke, at kontrollen med den statsstøtte, der har et regionalt sigte, burde være underlagt målsætningen om social og økonomisk samhørighed og integrere de juridiske principper vedrørende ultraperifer beliggenhed i metoden til fastsættelse af ressourcer.

McCarthy
Fru formand, Azzolini-betænkningen om meddelelse fra Kommissionen til medlemsstaterne om regionalpolitikken og konkurrencepolitikken kommer på et meget belejligt tidspunkt kun få måneder, inden medlemsstaterne forventes at aflevere deres liste over statsstøtteberettigede regioner til GD IV og på et tidspunkt, hvor medlemsstaterne står over for at skulle træffe nogle vigtige beslutninger om de fremtidige strukturfondskort for både mål 1 og mål 2. Lad os håbe, at det vil blive ved topmødet i Berlin i marts.
Ved denne debat vil jeg begrænse mine kommentarer til spørgsmålet om sammenkædning og sammenhæng mellem regionalpolitikken og konkurrencepolitikken. Vi ved, at koncentration står øverst på dagsordenen nu både inden for Fællesskabets konkurrrencepolitik og tillige inden for strukturfondsstøtten. I Kommissionens meddelelse er sammenhæng et udtalt mål. Vi støtter disse principper, vi støtter sammenhæng og overensstemmelse. Vi er måske ikke enige om, hvordan vi når frem til denne sammenhæng, og hvordan vi rent faktisk sikrer fleksibilitet omkring disse spørgsmål. Jeg må sige, at det er lidt skuffende, at nogle af ændringsforslagene til denne betænkning søger at finde undtagelser for områder under artikel 92, stk. 3, litra a, og derved efter min opfattelse søger at sikre mål 1-status ad bagdøren. Min gruppe vil ikke stemme for disse særlige ændringsforslag. Parlamentet anmodes om at tage hensyn til behovet for denne sammenhæng, og vi er for at sikre en bedre sammenhæng. Dette er klart i henhold til artikel 92, stk. 3, litra a, mål 1-områder, og princippet bliver overholdt meget strengt inden for dette område. Ikke desto mindre er der et behov for, at Kommissionen i dens forslag, som det er tilfældet i meddelelsen, bekræfter, at medlemsstaterne må have en manøvrefrihed til at følge regionalpolitiske mål, der svarer til deres situation, også i andre regioner end de regioner, der sammen er udpeget med henblik på Fællesskabs- og regionalpolitiske målsætninger. Kommissionen er klar over, at medlemsstaterne anvender diverse målsætninger og mål for den nationale og regionale støttepolitik. Vi bør respektere disse forskelle og finde en balance mellem disse forskelle og opnåelsen af sammenhæng.
Derfor er ordlyden om koncentration og sammenhæng under henvisning til artikel 92, stk. 3 litra c-områder noget restriktiv, og lad mig sige, hvorfor den er det. Den tid, medlemsstaterne har til at udarbejde deres kort til GD IV, placerer på forhånd potentielle mål 2-områder på det fremtidige strukturfondskort. Jeg vil give Dem et særdeles godt eksempel på dette. I forbindelse med reformerne for 1994-1999 forelagde den daværende konservative regering GD IV et kort i håbet om, at disse områder så automatisk ville blive mål 2-områder. Jeg er glad for at kunne sige, at den britiske Labour kommissær, Bruce Millan, opdagede dette og var meget klar omkring den kendsgerning, at disse områder ikke på nogen måde kunne kvalificere sig til at blive europæiske mål 2-områder, det vil sige områder med behov for økonomisk og social samhørighed. Det er grunden til, at vi har behov for det mål af fleksibilitet, som Kommissionen har foreslået. På nogle måder er Kommissionens meddelelse blevet overhalet af virkeligheden, og jeg er henrykt over at se, at den sunde fornuft har vundet en sejr i denne uge ved mødet i Rådet (almindelige anliggender).
Jeg mener, at det er vigtigt, at vi har haft denne debat. Jeg mener, at medlemsstaterne må gøre en indsats for, at der skabes en bedre sammenhæng, men vi har brug for fleksibilitet for at sikre, at vi får de rigtige områder til statsstøtte og mål 2. I den henseende er tiden kommet til forandring og for koncentration, men Kommissionen må ikke komplicere eller pålægge yderligere begrænsninger og således påtvinge en integration af disse områder gennem foreskrevne mekanismer. Det er klogt af Kommissionen at have valgt den vej, hvor den tillader en vis manøvrefrihed og således forsøger at opmuntre medlemsstaterne i deres bestræbelser på at skabe større sammenhæng i disse kort.

Hatzidakis
Fru formand, som medlem af Udvalget om Regionalpolitk vil jeg gerne tale om betænkningen af Azzolini, som jeg også gerne vil komplimentere for det store og vanskelige arbejde, han har gjort. Opgaven har været vanskeliggjort af de modstridende interesser, og jeg behøver vist ikke forklare yderligere, for emnet »statsstøtte« taler for sig selv.
Jeg vil desuden rose Kommissionen for den - generelt set - modige holdning, den har indtaget til dette spørgsmål. Medlemslandenes støtte til de forskellige regioner kan være med til at forvride konkurrencen og som følge heraf hindre en regelmæssig og effektiv funktion af det indre marked. Derfor bør grundprincippet være, at når der gives tilladelse til national støtte til andre end de regioner, som strukturfondsaktiviteterne omfatter, bør det være i form af undtagelser og kun i ekstreme tilfælde, hvor det kan retfærdiggøres i et behov for økonomisk og social samhørighed. Ud fra denne betragtning er det muligvis nødvendigt med større sammenhæng og ækvivalens mellem Den Europæiske Unions konkurrencepolitik og regionalpolitik.
Jeg er derfor enig i Kommissionens planer om at skære ned på de regioner, der kan komme på tale til EU-støtte, fra de nuværende 51 % til 35 %-40 % af befolkningen, en reduktion, der fuldstændig svarer til reduktionen af den del af befolkningen, der vil være berettiget til strukturfondsstøtte i fremtiden.
Jeg er også enig i, at kriterierne for statsstøtte bør svare til kriterierne for fællesskabsstøtte. Derfor er jeg også nødt til at give udtryk for min bekymring og modstand mod begrænsningen af omfanget af den tilladte nationale støtte til regioner omfattet af mål 1 til kun 50 % af samfinansieringen til regioner, der ligger under 60 % af det gennemsnitlige BNP i EU, og til 40 % for regioner med et BNP på over 60 % af EU-gennemsnittet.
Vi må imidlertid ikke glemme, at selvom i alt 66 % af den nationale støtte havner i de mindst udviklede regioner, giver nogle af de rige medlemslandes betydelige økonomiske midler mulighed for at støtte regioner, som ganske vist er underudviklede på nationalt plan, men som ikke hører til de dårligst stillede regioner i EU. Dette er i modstrid både med konkurrenceprincippet og med behovet for at opnå økonomisk og social samhørighed, for det betyder, at de i forvejen rige regioner bliver endnu rigere, hvorved kløften til de underudviklede regioner i EU øges.

Vallvé
Fru formand, fru kommissær, jeg vil starte med at lykønske hr. Azzolini for hans betænkning, for jeg synes, at der er tale om et kompliceret og vanskeligt emne. Vi taler om konkurrencepolitik, og i den henseende bør forbuddet mod statsstøtte være garantien for det fri markeds funktionsdygtighed. Derfor er det nødvendigt at regulere statsstøtten og også den regionale bistand i stater, hvor der er regioner, som har kompetence til at yde den slags bistand. Afgrænsningen af de regioner, hvor denne statsstøtte er mulig, skal være kompatibel med statsstøtten til områder i mål 1 og 2, hvilket er fastlagt i traktatens artikel 92, stk. 3, litra a og c.
Jeg vil nu gå over til at tale konkret om de sidstnævnte - regionerne under mål 2 - som er de såkaldte »regioner under omstilling«. Helt nøjagtigt bør denne statsstøtte ydes i følgende omstillingsregioner: omstilling i landdistrikterne og områder med lav befolkningstæthed, med nedgang og forældelse i befolkningen. Dér bør statsstøtten tillades.
En anden type omstillingsområder er de, som lider af en eller anden form for industriel krise med behov for industriel omstilling, og hvor arbejdsløsheden er høj og i stigning.
Denne statsstøtte er vigtig for at fuldstændiggøre og sikre en bedre social og økonomisk samhørighed og en territorial samhørighed, dér hvor den anvendes.
Og jeg vil ikke slutte mit indlæg uden at give min støtte til det, som fru Riis-Jørgensen sagde om nødvendigheden af gennemsigtighed i statsstøtten. Jeg synes, at statsstøtten skal eksistere, men at den skal være meget gennemsigtig, dér hvor den ydes, og at den under ingen omstændigheder må skade den fri konkurrence og enhed i markedet, som skal eksistere i EU.

Novo
Fru formand, hr. kommissær, kære kolleger, det afgørende spørgsmål, som Kommissionens meddelelse rejser, er, om den offentlige, statslige eller regionale støtte skal begrænses territorielt ved, at der, som Kommissionen foreslår det, sker en stigende og næsten uundgåelig overlapning mellem kort over mål 1-og mål 2-regioner og kortet over de regioner, der vil kunne opnå offentlig støtte. Dette perspektiv forekommer os ikke rigtigt, fordi offentlig støtte efter vores opfattelse bør være tilladt, når det drejer sig om bestemte sektorers sociale bæredygtighed, navnlig ud fra beskæftigelseshensyn, og er endnu mere velbegrundet, når det drejer sig om problemer med hensyn til økonomisk og social samhørighed, ligegyldigt hvor de måtte forekomme. Der skal selvfølgelig være den nødvendige kontrol og tilsyn, der kan forebygge misbrug og ulig konkurrence, hvilket ikke skal blandes sammen med eller forstås som et globalt og altomfattende forbud mod offentlig støtte, når den opfylder de nævnte forudsætninger.
Hr. Azzolinis betænkning - jeg benytter lejligheden til at overbringe ham min hilsen - behandler for os at se ikke spørgsmålet på nogen klar eller grundig måde. Den peger dog tilfredsstillende på behovet for fleksible beslutninger ud fra de konkrete regionale forhold. Der er ændringsforslag, som, hvis de vedtages - og vi støtter dem - uddyber og forøger en sådan fleksibilitets niveau og omfang.
I Azzolinis betænkning skal imidlertid fremhæves den særlige opmærksomhed, som de mindst begunstigede områder får, selvfølgelig på grund af den økonomiske og sociale samhørighed, inkluderingen af de områder, der når udfasning i den kommende fællesskabstøtteramme, i gruppen af dem, der kan modtage offentlig støtte, og forkastelsen af Kommissionens forslag om kraftigt at formindske den offentlige støtte til de regioner og sektorer, der har behov for den, og som kan blive anset for støtteberettigede.
Endelig er det positivt, at betænkningen nævner behovet for tilsyn og kontrol af den offentlige støtte, der gives til multinationale virksomheder for at forhindre, at de flytter eller drager fordel af offentlig støtte, uden at de udvikler regional økonomisk aktivitet på langt sigt.

Baggioni
Fru formand, mine damer og herrer, målsætningerne for regionalpolitikken og konkurrencepolitikken har ikke samme formål. Konkurrencepolitikken er baseret på et princip om forbud mod offentlig støtte til virksomheder i henhold til undtagelserne i artikel 92, stk. 3, litra a og c, som gennemføres i begrænset omfang i forbindelse med den frie konkurrence på det indre marked. Regionalpolitikken derimod er baseret på et princip om solidarisk hjælp til regionaludvikling gennem omfordeling af fællesskabslige budgetmidler og giver sig udslag i økonomisk støtte til projekter, der omfatter alle de samfundsøkonomiske aktører i et område, bl.a. virksomhederne, omend de er i mindretal.
Selvom en styrkelse af samhørigheden er ønskelig, skal man ikke af den grund forbyde sig selv at sondre mellem to områdeinddelinger, når diagnosen for visse territorier tyder på, at dette ville hjælpe dem. Staterne bør fortsat have frihed til at udarbejde deres egen politik til virksomhedsudvikling, for et fuldstændigt sammenfald med regionalpolitikken vil kunne underminere områdeinddelingens særlige karakter af støtte med et regionalt formål og problematikken med territorialplanlægning.
Valget af samhørighedsniveau bør overlades til staterne, som under alle omstændigheder fortsat vil have ansvaret for at forelægge Kommissionen de forslag, der skal forhandles om. Det er ligeledes på sin plads at gøre Kommissionen opmærksom på, at dens forslag om en drastisk begrænsning af intensiteten og varigheden af den støtte, som tillades i artikel 92, stk. 3, risikerer at skade en række regioner, som stadig er svage, bl.a. dem, som vil blive underkastet en udfasningsperiode.
Sluttelig vil jeg formelt opfordre Kommissionen til venligst at genoverveje muligheden for at medtage de områder, som Amsterdam-traktaten indrømmede havde permanente handicap, nemlig øregionerne, herunder dem, som ikke er omfattet af mål 1, på listen over regioner, der modtager støtte i medfør af artikel 92, stk. 3.

Schroedter
Fru formand, kære kolleger, fru kommissær, hr. kommissær, medlemsstaternes regeringer og også De, kære kolleger, har i forbindelse med Agenda 2000 igen og igen fremhævet, at Unionens nye strukturpolitik skal være præget af de ledende principper koncentration, effektivitet og aftale om forvaltningen. Jeg vil gerne tilføje, at også gennemskuelighed skal være et væsentligt ledende princip. Kommissionen har i overensstemmelse hermed fremsat et forslag, hvormed disse principper skal gennemføres og strukturfondenes midler i vidt omfang udformes kongruent med de nationale støttemidler. Det er konsekvent og en fornuftig løsning. Jeg håber, at medlemsstaterne også konsekvent vil følge det.
Det forholder sig nemlig således, at standardkonkurrencer og misbrug af støtte kun kan begrænses på den måde. Vi bliver endvidere nødt til at konstatere, at forskellige bevillingstider giver medlemsstaterne en meget enkel mulighed for at sabotere det på en nem måde. Derfor opfordrer jeg Kommissionen til at give os et svar på, hvorledes den agter at tilrettelægge tidsstyringen, så det ikke sker.
Jeg vil også lige gøre opmærksom på, at kommissionsforslaget ikke medtager et problem, nemlig problemet subsidy shopping . Nationale virksomheder kan fortsat uden kontrol nyde godt af støtteordninger og skade regioner. Der mangler noget i forslaget. Hvorledes agter De at løse det?

Raschhofer
Fru formand, forslagene i Agenda 2000 og den foreliggende betænkning tilstræber en styrkelse af komplementariteten mellem konkurrence- og regionalpolitik. Som argumenter for det anføres altid de politikområder, der gang på gang viser sig at være afgrundsdybe kløfter imellem, samt overlapninger i forbindelse med de forskellige kort over støtteberettigede områder. Fortalerne for denne fremgangsmåde glemmer imidlertid, at takket være den tilstræbte kongruens mellem områder, som henholdvis den enkelte medlemsstat og EU finder støtteberettigede, indskrænkes medlemsstaternes og regionernes mulighed for at støtte deres egne problemområder med egne midler yderligere. Dermed forceres den politik, der går ud på positiv forskelsbehandling til fordel for de dårligst stillede områder, endnu mere.
Gennem målsætningen øget koncentration og samhørighed i Agenda 2000 får de relativt velstillede regioner allerede i forvejen betydeligt mindre. De facto tillige at fratage dem det nationale støtteinstrument er ikke kun imod al sund fornuft, men også i modstrid med den tanke, der ligger bag subsidiaritetsprincippet.

García Arias
Fru formand, jeg vil gerne takke ordførerne, kommissæren og dennes administration for deres betænkninger og beretninger. Konkurrencepolitikken opfattes ind imellem af borgerne som en grundlæggende økonomisk sag, som den ramme, hvori spillereglerne mellem virksomhederne i en markedsøkonomi fastsættes. Og sådan står det til. Men nogle gange tænker borgerne ikke over de følger, som disse regler medfører for deres dagligdag som forbrugere og arbejdstagere, men også som borgere, eftersom eksempelvis kontrollen med dominerende koncentrationer og positioner bliver stadigt mere afgørende i lyset af internationaliseringen og udviklingen af nye teknologier, især inden for energi, telekommunikation, informationssamfundet og den audiovisuelle industri, hvor der ikke alene er tale om koncentration, men også om en stigende tendens til, at disse virksomheder bliver afhængige indbyrdes og af økonomiske grupper, der kontrollerer beslutningsorganerne.
Derfor er erklæringer som dem, EU-Kommissionens generaldirektør for energi har fremsat på offentlige steder, særligt skandaløse og foruroligende for demokraterne, idet de udtrykker en forkastelig tilbøjelighed til hemmeligholdelse og fortrolighed, i ordets værste betydning, som hersker på EU-Kommissionens kontorer i sager, der direkte berører forbrugerne og borgerne, og som derfor bør debatteres i offentligheden - hvorfor ikke - og med den størst mulige offentlige exhibitionisme for at sige det med de nedladende ord, som hr. Benavides brugte, da han omtalte den parlamentariske debat i Spanien.
Der er vel at mærke tale om kontorer, hvor de vigtige økonomiske og strategiske magthavere, som vi til tider med et eufemistisk ord kalder for lobbyer, har meget lettere ved at blive hørt end en almindelig forbruger eller borger. Det gør mig ondt at sige det, for der er tale om en spansk tjenestemand, men tilsyneladende kan vi med hensyn til generaldirektøren for energi sige, at hans højlydte adfærd har brudt princippet om neutralitet og objektivitet i sin behandling af sagen om de såkaldte overgangsomkostninger ved indførelsen af konkurrence på det spanske elektricitetsmarked. Kommissæren for energi burde som politisk myndighed øjeblikkeligt fratage ham ansvaret for behandlingen af denne sag, da det nu er anden gang, at han viser, at han styres af eksterne kræfter, og da der i denne sag er stærk tvivl om hans objektivitet og upartiskhed.
Jeg forventer ikke, at kommissæren med ansvar for konkurrencepolitik, som også vil undersøge denne sag, skal svare mig, for jeg er sikker på, at han vil analysere lovligheden af denne støtte på en præcis og objektiv måde, og at han vil tænke på forbrugerne og de små virksomheder, som formodes at være dem, der i den sidste ende skal nyde godt af markedsfriheden og liberaliseringen, og som i dette tilfælde har udtalt sig enstemmigt imod den statsstøtte - der i mine øjne er ulovlig - som de som livegne bliver tvunget til at betale over belysningsregningen. Ikke alene skal de betale det overskud, som de liberaliserede virksomheder formodentlig ophører at tjene gennem de næste 10 eller 15 år under den frie konkurrence, men de skal gøre det i kraft af et juridisk argument om en formodet, erhvervet ret, der bør medføre en erstatning eller kompensation til elvirksomhederne.
Det vil i mine øjne svare til at acceptere en alvorlig juridisk præcedens i de liberaliserede sektorer, som faktisk allerede er begyndt at gælde for virksomheden Telefónica, som indtil for nylig havde monopol på telefoni i Spanien.
Fru formand, jeg synes, at forbrugerne og borgerne er det sidste argument i forbindelse med liberalisering. Hvis EU ikke garanterer, at de ikke vil blive »de glade betalere« for liberaliseringsprocesserne, vil vi som europæiske institutioner fjerne os stadigt mere fra borgerne.

Rack
Fru formand, jeg skal indskrænke mig til to aspekter. Først en uforbeholden accept af det, som i punkt 17 til 20 i hr. Azzolinis udmærkede betænkning for første gang er blevet sagt så tydeligt: Turisme er godt! For mange regioner i Europa er turismen livsvigtig. Men støtte til turisme er dårlig og uacceptabel, fordi den ikke bevirker en varig strukturforbedring men kun, at masser af europæiske penge smides ud ad vinduet og går til spilde. Når en virksomhed, der modtager megen støtte, flytter et hus længere ned ad gaden, efterlader den i regelen langt flere skår end gavn. Derfor skal dette pjat høre op så hurtigt som muligt! Kommissionen anmodes om at anvende sin kollektive visdom i gode løsningers tjeneste.
Gode løsninger har vi brug for - og nu kommer jeg til det andet aspekt, jeg vil tage op her - til Agenda 2000 som helhed og navnlig til strukturreformen. Vi har brug for disse gode løsninger i en fart. Ifølge det tyske formandskabs seneste køreplan har vi endnu knap to måneder, og den tid skal vi udnytte. Kommissionen og Europa-Parlamentet har i fællesskab ydet et godt stykke arbejde i de forløbne måneder. Nu skal Rådet vise, at det er i stand til at nå til enighed. Det bliver sikkert ikke nemt at bringe 15 meninger under én hat i forbindelse med dette vanskelige emne. Men Rådet skal også vise, at det er rede til at samarbejde med Kommissionen og tillige og netop med Europa-Parlamentet, som indtil nu meget ansvarsfuldt er gået ind i denne proces og har bestræbt sig på fælles, fornuftige og saglige løsninger, men som fra nu af bliver nødt til at lægge stor vægt på at deltage i de endelige afgørelser.
Vi kan ikke vente yderligere syv år på, at bestemmelserne om godkendelse i Amsterdam-traktaten træder i kraft. Vi vil tale konstruktivt med nu.

Gallagher
Hr. formand, jeg vil indlede med at lykønske begge ordførere med fremlæggelsen og - naturligvis - udarbejdelsen af deres betænkninger. Jeg er naturligvis enig i, at det indre marked for den frie bevægelighed for varer, personer, tjenesteydelser og kapital bør fungere på en upartisk måde. Det er en betingelse for et indre markeds succes, at alle regioner i Europa er i stand til at konkurrence effektivt i økonomisk henseende på en sådan arena.
For nærværende er der nogle regioner i mit land og i Europa, der befinder sig under fællesskabsgennemsnittet, hvad angår økonomisk ydeevne. Det er kun ret og rimeligt, at de fattige, ugunstigt stillede og afsides beliggende dele af Europa, nemlig mål 1-regionerne, fortsat er berettiget til at bevilge støtte til industrivirksomheder, der slår sig ned inden for deres region, med op til max. 40 % eller om fornødent endda mere. Kommissionen har allerede udsendt nye reviderede retningslinjer for statsstøtte, som er blevet godkendt af de 15 EU-medlemsstater. I disse retningslinjer fastslås det, at mål 1-regioner er berettiget til at tildele støtte til aktive investeringsselskaber, der slår sig ned i deres område, op til et loft på 40 %. Regioner inden for Unionen, der ikke er omfattet af mål 1, vil kun være berettiget til at tildele virksomhedsstøtte med op til 20 %, mens de områder inden for Unionen, der klarer sig bedre end fællesskabsgennemsnittet, kun vil være berettiget til at tildele virksomhedsstøtte med op til 10 %.
Dette kan godt ligne illoyal konkurrence, men det er nødvendigt for at bringe de mindre begunstigede regioner op på unionsgennemsnittet. Jer er enig i, at retningslinjerne for statsstøtte og naturligvis favorable statsstøttepolitikker for mål 1-regioner, herunder min egen valgkreds, Connaught-Ulster, nok skal drive det vidt, når det gælder om at skabe vedvarende arbejdspladser på langt sigt i regionen. Det er også vigtigt, at sådanne politikker suppleres med en højere udgiftsandel under EFRU for at garantere, at der bliver rettet op på de eventuelle infrastrukturmæssige mangler, der måtte være i vores transportnet, i den nærmeste fremtid.

Holm
Hr. formand, jeg vil gerne takke Azzolini for en meget god betækning. Hvad angår Kommissionens forslag om regionalstøtte, finder jeg Kommissionens forslag uacceptabelt og absurd. Grunden er, at Kommissionen foreslår, at det kun er de områder, der modtager EU-støtte, som skal være berettigede til national regionalpolitisk støtte. Det indebærer, at Kommissionen mener, at det skal være umuligt for et medlemsland at føre sin egen regionalpolitik til gavn for landet og medborgerne. Alt skal derimod centraliseres og styres fra EU og Bruxelles. Decentralisering og fleksibilitet glimrer totalt ved deres fravær. Der er ikke tale om, at jeg er imod regionalpolitisk støtte, men om, at jeg ikke kan acceptere, at man bare skader den nationale regionalpolitiske støtte.
I Sverige har vi en lang tradition for regionalpolitisk støtte med henblik på at skabe balance og udligne de forskelle, der er mellem de forskellige regioner i Sverige. Det har vi gjort i solidaritetens ånd, og det har kostet betydelige økonomiske ressourcer. Det er dog det værd, og jeg synes, det er fint, at det findes. Kommissionens forslag gør et sådant økonomisk og socialt sammenhold umuligt, hvilket ville være forkert. Jeg mener derfor, at ordføreren har forsøgt at afhjælpe de værste mangler i Kommissionens dokument, og at Macartney har fremsat et godt ændringsforslag, som jeg støtter, og som gør betænkningen meget, meget bedre.

Moretti
Hr. formand, alt for ofte går den økonomiske politiks stive og teoretiske love ud over den konkrete virkelighed i den fri konkurrencepolitiks navn. Vi risikerer her at få Europa-Parlamentets vigtige målsætning om økonomisk og social samhørighed til at træde i baggrunden og således at skade målsætningen. Det vil gå mest ud over regionerne under det nye mål 2 - lige efter bogen - og ifølge Kommissionens plan vil ansøgerlandene kunne nyde godt af alle fordelene. Under mål 2 har man samlet nogle områder, der har nogle meget forskellige særpræg og behov, men de restriktioner, man har varslet, vil gå yderligere ud over vores svagt stillede områder, og de vil uden at gøre forskel få negative konsekvenser for alle områderne under det nye mål 2, hvad enten det drejer sig om byområder, industriområder, landområder, bjergområder eller områder, der er afhængige af fiskerisektoren. Antallet af parlamentsmedlemmer, som beder Kommissionen om at ændre sine holdninger, bliver stadig større. Jeg håber, at vi hermed endelig vil kunne overbevise Kommissionen.

Karamanou
Hr. formand, hr. kommissær, mine damer og herrer, jeg håber, alle ved, hvor nødvendigt det er med komplementaritet og koordinering mellem EU's konkurrencepolitik og regionalpolitik, så alle regioner har lige vækstmuligheder, og der kan sikres økonomisk og social samhørighed, ligesom jeg håber, alle er klar over nødvendigheden af, at den europæiske økonomi tilpasses, så den svarer til det nye globale konkurrencemiljø.
Der er ingen tvivl om, at et EU med store økonomiske og sociale udviklingsmæssige forskelle mellem de forskellige regioner hverken kan være troværdigt, levedygtigt eller konkurrencedygtigt. Derfor er politikken for økonomisk og social samhørighed, reel økonomisk konvergens, mindskelse af de regionale uligheder, koncentration af støttemidlerne i de fattigste EU-områder og solidaritet mellem europæerne nødvendige parametre for en udvikling, som bliver mere effektiv og konkurrencedygtig, jo mere retfærdigt den fordeles.
Det er en kendsgerning, at den europæiske regionalpolitik har medført væsentlige forbedringer af vækstraten i regioner, der har været kendetegnet af makroøkonomiske skævheder og lav konkurrencedygtighed, som f.eks. Grækenland. Der er dog stadig store regionale skævheder, der muligvis vil blive skærpet, generelt set, i forbindelse med Den Økonomiske og Monetære Union og EU's udvidelse. Politikken for økonomisk og social samhørighed er således en lang og besværlig proces, som under alle omstændigheder bør være i overensstemmelse med konkurrencepolitikken, hvis den skal have en effekt.
Det er imidlertid velkendt, at flere medlemsstater følger nationale strategier og politikker for statsstøtte, som i mange tilfælde ikke koordineres med den europæiske samhørighedspolitik, der skal bekæmpe regionale skævheder, og derfor er uforenelige med denne. Hvis vi medtager hele den horisontale sektoropdelte og regionale støtte, må vi konstatere, at det er de rigeste lande, der indkasserer den største gevinst, og ikke de dårligt stillede regioner.
Derfor mener jeg, at Kommissionens forslag, og især kommissær Wulf-Mathies' forsøg på at skabe en ny, retfærdig og givtig ordning for regional støtte, går i den rigtige retning, og vi vil støtte dem. Jeg har dog et lille forbehold, hvad angår begrænsningen af omfanget af den tilladte støtte under mål 1, som kan påvirke den økonomiske og sociale samhørighed i en negativ retning, hvilket hr. Azzolini også helt korrekt påpeger i sin udmærkede betænkning, som jeg i øvrigt vil rose ham for.

Thyssen
Hr. formand, Kommissionens XXVII. beretning om konkurrencepolitikken giver, som det hvert år er sædvane, en god oversigt over Kommissionens holdning og de konkrete politiske kendsgerninger på dette område. Det indre marked kan kun fungere smidigt, i hvert fald nu, hvor euroen er kommet i gang, hvis konkurrenceforholdene ikke blot juridisk, men også i praksis er ærlige, og hvis virksomhederne virkelig får lige muligheder.
Kommissionens indsats med henblik på at sikre den frie konkurrence på det indre marked er derfor af væsentlig betydning. Kommissionen gør et godt stykke arbejde på dette område, og at beslutningerne sommetider er vanskelige at acceptere for medlemsstater, som den kritiserer, ændrer ikke noget ved denne sandhed.
Jeg vil gerne give ordføreren, fru Riis-Jørgensen, en kompliment for det arbejde, som hun har gjort. Jeg takker hende for det fine og konstruktive samarbejde, og egentlig kan jeg kun sige, at hvad der står i hendes betænkning, ville vi i PPE-gruppen også have sagt herom. Jeg har således egentlig intet at tilføje.
Blot har jeg lige et spørgsmål til Kommissionen, et meget specifikt spørgsmål. Domstolen dømte i løbet af sidste år, i juni 1998, i en sag mod det italienske nationale råd af speditører, at udøvere af frie erhverv er selvstændige erhvervsdrivende som alle andre og underkastet traktatens artikel 85 og 86. Jeg ville gerne have haft at vide af kommissæren, om denne kendelse har følger for alle frie erhverv, der kræver offentlig autorisation. PPE-gruppen mener, at der dog skal tages hensyn til den særlige rolle, som nogle frie erhverv spiller i samfundets almindelige interesse. Vi ville gerne have hørt Kommissionens holdning hertil. Jeg har forståelse for, at jeg overfalder kommissæren lidt med dette. Jeg antager, at jeg ikke får noget svar på det her og nu, men måske kan det gøres skriftligt. Undskyld, hr. kommissær, at jeg ikke venter på Deres svar nu, for der er en gruppe på 100 mennesker, som venter på mig 50 kilometer herfra. Jeg må desværre øjeblikkeligt forlade salen.

Hautala
Hr. formand, jeg mener, at det er meget vigtigt, at begge medlemmer af Kommissionen er her samtidig, så vi kan drøfte regionalpolitikken og konkurrencepolitikken samtidig, og at vi også kan tale om regionalstøtten og statsstøtten. Kommissionen bør effektivisere sit arbejde, så der ved al offentlig støtte udvises størst mulig åbenhed. Her synes jeg, at det er lige meget, om der er tale om statsstøtte eller regionalstøtte. Der bør skabes en mulighed for, at hver borger og hver virksomhed når som helst projektspecifikt kan få at vide, hvor meget og hvor der er bevilget statsstøtte eller regionalstøtte. Der bør udarbejdes en internetside om dette, og den skal indeholde data om al offentlig støtte, så disse aktiviteter synliggøres.
En ting til, som jeg vil tage frem, er, at det er meget vigtigt, at virksomhederne faktisk forpligtes til regional udvikling. Altså hvis en virksomhed modtager støtte, skal den forblive i regionen. Den skal forblive der i mindst fem år og sørge for, at arbejdspladserne bevares. Den kan ikke lukke straks, efter den har fået bevilget offentlig støtte.

Cellai
Hr. formand, der er uden tvivl behov for en strategi, der tager sigte på at koordinere regionalpolitikken bedre med konkurrencepolitikken på europæisk plan. Kommissionen planlægger at reducere den andel af Unionens samlede befolkning, som modtager regionsstøtte fra staten i perioden 2000-2006. Den geografiske koncentration skal være velkommen, hvis den tjener til at gøre denne form for støtte mere effektiv og skabe en positiv særbehandling af de dårligst stillede regioner. Som det er nu, bliver 85 % af statsstøtten til industriprojekter i regionerne nemlig givet af de fire rigeste medlemsstater, mens kun 8, 3 % bliver givet af de fire mindst udviklede medlemsstater.
I denne dårlige periode for beskæftigelsen kan et samvirke mellem statsstøtten og fællesskabsstøtten åbne op for nogle nye muligheder og for nye forhåbninger. Der kunne navnlig gives regionsstøtte fra staten for at øge de produktionsfremmende investeringer, idet man er særligt opmærksom på at skabe arbejdspladser, som er direkte og indirekte forbundet med investeringerne. Investeringerne i arbejdspladser vil så skulle bevares i den pågældende region i mindst fem år, så man ikke fremmer virksomhedsflytninger med statsstøtten.
Til sidst vil jeg gerne sige, at selvom jeg noterer mig de retningslinjer, der er fastlagt af Kommissionen, er jeg dog stadig i tvivl om visse punkter, som jeg ikke tror vil forbedre den økonomiske og sociale samhørighed, sådan som det med rette understreges i Azzolinis glimrende betænkning. Jeg hentyder her til reduktionen af loftet for regionsstøtten, navnlig med hensyn til regionerne under det nye mål 2, hvis loft over støtten vil blive nedsat fra 30 % til 20 % eller endda til 10 %, og disse regioner vil i så fald modtage mindre støtte end tidligere.
Herudover eksisterer problemet også for de yderste randområder og for øområderne, som på grund af deres vanskelige geografiske situation og deres iboende særpræg allerede er iblandt de dårligst stillede regioner i hele Fællesskabets område. Da vi er valgt af de europæiske borgere, er det vores pligt at være talsmænd for kravene hos befolkningerne i de dårligst stillede områder og at sørge omhyggeligt for, at det grundlæggende princip om økonomisk og social samhørighed altid bliver overholdt i Unionens politikker.

Read
Hr. formand, jeg tager ordet for at tale om den konkurrencebetænkning, der er blevet fremlagt af min kollega, fru Riis-Jørgensen, som jeg lykønsker for kvaliteten af hendes arbejde. Jeg vil især gerne rose punkt 14, hvori hun anmoder Kommissionen om at undersøge illoyal praksis, og ligeledes punkt 22, der anerkender behovet for større sammenhæng mellem nationale støtteordninger, EU-støtteordninger og konkurrencepolitikken. Jeg vil især gerne støtte de ændringsforslag, der er fremsat af mine kolleger, hr. Hendrick og fru García Arias, som taler om mulig misbrug af dominerende stillinger.
Over hele Den Europæiske Union ser vi, at ejerskabet til gamle, offentligt ejede forsyningsvirksomheder bliver slået sammen og bliver til telekommunikation med radiofoni, elektricitet med telekommunikation, jernbaneforbindelser anvendt som telekommunikationsnet, gasselskaber, der investerer i vand og får en over alle bredder stor andel i disse forsyningsvirksomheder. Dette er ikke i sig selv en uvelkommen udvikling, men det øger risikoen for en overkoncentration af ejerskabet til de væsentligste forsyningsselskaber. Hele formålet med liberaliseringsprocessen er, at den skulle stille fordelene af effektive, konkurrencedygtige og forbrugerfølsomme offentlige forsyninger til bred rådighed for forbrugerne, både de almindelige husstande og erhvervslivet.
Den meldte situation i Spanien giver derfor anledning til stor bekymring. Det ville være imod EU-konkurrencereglernes bogstav og ånd, hvis omkostningerne i forbindelse med overgangen til en konkurrencesituation i elektricitetsforsyningssektoren først bliver afholdt af offentlige midler for derefter at blive overdraget til forbrugerne. Dette er den mest alvorlige forvridning af den sammenlignelige situation, især hvis pengene derefter bliver brugt til at få en andel i andre offentlige virksomheder. Jeg håber, at Kommissionen som svar vil se på dette punkt, for det er særlig vigtigt, at problemet bliver fremhævet, og at Kommissionens reaktion bliver ført til protokols. Ordføreren nævnte i denne betænkning tydeliggørelse, og på grundlag af vidnesbyrd, der er til rådighed, er dette en situation af tilstrækkelig alvor til at fortjene et overvejet svar fra Kommissionen. Jeg er sikker på, at vi får det. Jeg har undskyldt over for Dem, kommissær, at jeg ikke kan blive. Mine kolleger vil omhyggeligt notere sig Deres svar. Jeg ved, at vi vil ønske at følge op på dette spørgsmål.

Baldi
Hr. formand, ærede kolleger, først vil jeg gerne lykønske ordføreren, hr. Azzolini, for det glimrende stykke arbejde.
I 60'erne var det Forsamlingen, som i dag kaldes Europa-Parlamentet, der tog sig af de regionale skævheder, som udarbejdede et forslag til regionalpolitikken, og som iværksatte dennes gennemførelsesprocedure. Her 30 år efter er den økonomiske velstands geografiske fordeling, det vil sige gennemførelsen af den økonomiske og sociale samhørighed, Parlamentets og ikke mindst vores politiske gruppes vigtigste interesse.
Efter Rom-traktaten er konkurrencepolitikken naturligvis blevet en vigtig del af den europæiske økonomi, da denne politik er en væsentlig faktor for konkurrenceevnen i de enkelte europæiske regioner, både de udviklede og de mindre gunstigt stillede regioner. Før Maastricht-traktaten havde konkurrencepolitikken og den økonomiske og sociale samhørighedspolitik et parallelt forløb, men med de nye bestemmelser i traktaten, som blev bekræftet i Amsterdam, og som i øjeblikket er ved at blive ratificeret, er det blevet nødvendigt at styrke samvirket og balancen mellem dem i betragtning af, at samhørigheden, det vil sige pligten til solidaritet medlemsstaterne imellem, er blevet en prioritering i den europæiske konstruktion.
Der er en fare, og det er, at Den Europæiske Unions støtte til bestemte regioner fordrejer det arbejde, som allerede eksisterer på markedet, til fordel for visse områder. Ordføreren fremhævede i den forbindelse vigtigheden af at have nogle konkurrenceregler, der kan sikre retfærdige og gennemsigtige operationer i det indre marked, og han mindede om, at de undtagelser for den frie konkurrence, der udgøres af støtten til medlemsstaterne, kan retfærdiggøres, da de har det formål at bevare den økonomiske og sociale samhørighed. Selvom Den Europæiske Unions strukturpolitik har bidraget til at mindske udviklingsforskellene, særligt i samhørighedslandene, har den på den anden side også ført til en mangedobling af målene, programmerne og fællesskabsinitiativerne, til en spredning af støtten og til nogle komplekse og usammenhængende områdeinddelinger.
Derfor er det efter min mening grundlæggende, at alt dette betragtes ud fra den synsvinkel, som ordføreren fremhævede, og det er mit håb, at Parlamentet netop fortsætter i denne retning.

David
Hr. formand, jeg bifalder meget stærkt Azzolini-betænkningen, og jeg er enig i de væsentlige argumenter, der er fremsat. Selvom Den Europæiske Unions konkurrencepolitik og dens regionalpolitik har meget forskellige rødder, er der nu et tydeligt behov for større sammenhæng og overensstemmelse i koordineringen af dels den nationale statsstøtte og konkurrencepolitikken og dels Den Europæiske Unions regionalpolitik.
Jeg må sige, at jeg har ét forbehold, og det er med hensyn til, om vi behøver at have et næsten totalt sammenfald mellem de to slags kort, vi taler om. Jeg er bange for, at der her kunne være tale om gå efter ensartethed for ensartethedens skyld. Jeg mener virkelig, at der er et reelt behov for en vis grad af fleksibilitet, som anerkender, at der er særlige situationer i forskellige dele af Unionen.
Der er især behov for fleksibilitet, fordi der er tale om to forskellige former for støtte. På den ene side er der støtten til at udvikle infrastrukturen og de menneskelige ressourcer i de mindre begunstigede regioner. Det sker via EU's strukturfonde. På den anden side er der støtte til særlige industrier og virksomheder via nationale støtteordninger såsom den selektive regionalstøtte i Det Forenede Kongerige. Det er national statsstøtte. I mange tilfælde vil de to naturligvis følges ad. Men i nogle tilfælde har vi brug for at erkende, at vi for at kunne hjælpe visse områder undertiden har brug for at støtte industrier, der grænser op til mål 1- og mål 2-områder.
Hvorfor er vi nødt til at gøre dette? Jo, af den enkle grund, at folk i stigende grad tilbagelægger betydelige afstande hver dag for at komme på arbejde. For at hjælpe folk i ét område vil man lejlighedsvis være nødt til at tillade statsstøtte til industrier i et andet område. Det er naturligvis ofte sådan, at virksomheder, der udvikler sig i et særligt område, hjælper regionen i umiddelbar nærhed af det. Der er tale om en kædereaktion til økonomisk udvikling. Derfor er der meget, der taler for fleksibilitet, og med det ene forbehold støtter jeg hr. Azzolinis betænkning i sin helhed.

McCartin
Hr. formand, jeg er enig med hr. Azzolini, når han siger, at regioner, der ophører med at være mål 1, ikke bør behandles så strengt, som Kommissionen foreslår. Regioner, hvis økonomiske udvikling indtil for nylig har været meget bagefter, lider ofte af alvorlige mangler i deres infrastruktur.
Når det gælder Irland, hvor jeg kommer fra, skønnes det, at der skal EUR 10 milliarder til for at bringe vores vejnet op på EU's gennemsnitsstandard, selvom vi lige har nydt godt af seks år med meget generøs strukturfondsstøtte. Vi må erkende, at der i alle EU-regioner, der indtil for ganske nylig har været meget bagefter i økonomisk henseende, stadig er en alvorlig byrde at bære fra fortiden, og indtil der er opnået ægte økonomisk lighed, må Kommissionen være yderst forsigtig med at påtvinge rigoristisk harmonisering, der kunne føre til et omslag i de fremskridt, der allerede er gjort.
Kommissionen må også være klar over, at lande med tyngende skattesystemer, der forhaler den økonomiske vækst og skaber arbejdsløshed, undertiden er ophavsmænd til deres egen vanskæbne, og det er deres nationale politikker, der får nogle industrier til at flytte andre steder hen. Sådanne skattesystemer bør ikke påtvinges af Kommissionen som normen for EU som helhed. Vi bør snarere for alle medlemsstater fremme de skattesystemer, der har vist sig at være vellykkede, som normale. Grundlaget for den europæiske konvergensmodel må være de succesrige skattesystemer frem for dem, der skaber vanskeligheder.
Det er vigtigt at forklare EU-borgerne, at de kun vil kunne nyde godt af frihandlen og de fordele, der følger af den, hvis de er rede til at have et organ, der håndhæver disciplin og retfærdighed. Der vil altid være dem, der anklager Europa-Kommissionens bestræbelser for at være bureaukratisk indblanding, men vi må være rede til at forklare vores borgere, at de kun vil kunne nyde gavn af forbrugerfordelene inden for et indre marked, hvis retfærdighed og lighed håndhæves. Det er også rimeligt at sige, at forskellige niveauer af præferencebehandling enten i form af skattelettelser eller tildeling af støtte, der ikke er acceptable inden for én medlemsstat, heller ikke er det inden for Den Europæiske Union, hvad enten de er i form af fordele, der kommer fra EU eller nationale regeringer.

Randzio-Plath
Hr. formand, hr. kommissær, kære kolleger, uddybningen af det indre marked, indførelsen af Den Økonomiske og Monetære Union og globaliseringen af markederne ændrer betingelserne for en konkurrenceordning og spillereglerne i konkurrencepolitikken, ikke kun på internationalt plan, men også hos os. Når jeg ser på Kommissionens meddelese om konkurrencepolitikken, omtaler den mange af disse nye problemer og kommer også ind på, at vi i globaliseringens tidsalder må regne med flere fusioner, samarbejdsformer og bryllupper mellem giganter. Jeg spørger imidlertid mig selv, om der altid med rette skelnes mellem strategiske alliancer og mulighed for monopolisering og dermed mulighed for, at der ingen konkurrence er. Når jeg ser på Fællesskabernes konkurrenceret f.eks. på kartel- og subventionspolitikområdet, må det ganske vist konstateres, at der her gennemføres en løbende og også nødvendig revision.
Hvad angår statsstøtte, må det absolut understreges, at der fortsat er brug for den. Men det er med rette, at der gøres opmærksom på de meget store støttebeløb i nogle få medlemsstater. Det er endvidere med rette, at det kritiseres, at der stilles stadig færre midler til rådighed til den støtte, der blev aftalt med det fælles marked, f.eks. på områderne små og mellemstore virksomheder, miljøbeskyttelse, forskning og udvikling, og stadig flere midler til enkelte virksomheder. Det er givet ikke i en effektiv, fri og fair konkurrences interesse.
For øjeblikket er konkurrenceforvridninger på grund af skattebegunstigelser vigtigere. De er en realitet, for få tilfælde afsløres. Stadig flere medlemsstater vil gøre deres eget land attraktivt som firmadomicil ved at give skattebegunstigelser og yder dem så til finans- og forsikringssektoren, men også til andre erhvervssektorer. Det fører til en forvansket konkurrence. Jeg mener, at støtteretten i højere grad skal undersøge også disse forhold inden for konkurrenceforvridning. Det må kræves af Kommissionen, at den afslører flere tilfælde. Den liste over 85 tilfælde af skattebegunstigelser, der for nogles vedkommende endog har karakter af skattely, og som for øjeblikket ligger på bordet, taler for sig selv.
Det må endvidere kræves af Kommissionen, at den går med i forberedelsen af den næste runde i verdenshandelsorganisationen, for vi har brug for en konkurrenceret, der fungerer på internationalt plan. Her skal de nuværende GATT- og WTO-bestemmelser suppleres med en international konkurrenceordning, som er effektiv. Jeg mener, det er vigtigt at nå frem til nationale konkurrenceindberetninger i lighed med de nationale handelsindberetninger, der findes inden for WTO's rammer. Jeg mener, det er vigtigt at forsøge at udarbejde mindstestandarder gældende for alle stater for at forhindre illoyal adfærd og oprette uafhængige konkurrencemyndigheder. Det kan dernæst føre til en effektiv international konkurrenceordning, der forpligter signatarstaterne til at udforme deres nationale konkurrenceret sådan, at den også kan anvendes internationalt.

Viola
Hr. formand, ærede kolleger og kommissærer, jeg vil gerne begynde mit indlæg med at lykønske vores kollega Azzolini for det glimrende stykke arbejde, han har gjort med sin betænkning om konkurrence og samhørighed.
Jeg kommer nu til selve emnet, og her vil jeg gerne starte med at sige, at princippet om, at de to kort, som GD IV og GD XVI har tegnet, skal stemme overens, er fuldt ud fornuftigt, såfremt Den Europæiske Union - idet den anvender alle sine finansielle og forfatningsmæssige instrumenter - tager fat på sine geoøkonomiske problemer på samme måde inden for de to anvendelsesområder for Fællesskabets konkurrencepolitik og samhørighedspolitik. Hvis dette ikke er tilfældet, vil der være mere fornuft i at lade medlemslandene være frit stillet - dog inden for nogle grænser, der trækkes op af bestemmelserne for de to forskellige fællesskabspolitikker - til at handle på de punkter, hvor Unionen ikke er i stand til det, eller omvendt at støtte sig til landene eller afløse hinanden dér, hvor fællesskabsmidlerne og ikke mindst den europæiske tankegang, som bestemmes af den fælles valutas markeds krav, gør det muligt.
Rom-traktaten beskriver konkurrencepolitikken med det formål at fjerne enhver form for forvridning, der forvansker de markedsøkonomiske spilleregler. Fra Rom-traktaten og indtil Maastricht-traktaten mærkede man behovet for en samhørighedspolitik, der tager sigte på styrke de dårligst stillede regioner i Unionen, og som i grunden forfølger det samme mål, nemlig et ensartet indre marked. Fra Maastricht-traktaten og indtil Amsterdam-traktaten ændrede man retning, da man indså, at konkurrencens frie spil og et ensartet marked kun kan opnås ved hjælp af en økonomisk og social samhørighedspolitik, der er mere opmærksom på den reelle situation i området. Det er f.eks. i tråd med denne tankegang, at Amsterdam-traktaten også medtager en henvisning til øområderne, så disse kan starte på samme niveau som de andre og konkurrere på lige fod med respekt for markedets spilleregler.
I dag står vi til gengæld over for en udvikling af konkurrencepolitikken, hvor den tager højde for samhørighedspolitikken i en sådan grad, at den er med i dens vigtigste forordning, men det er i virkeligheden en tilbagegang for denne forordning. Ifølge Kommissionen og på trods af Parlamentets udtalelse er det nemlig kun øregionerne, der ikke medtages. Den udøvende magt må så forklare dem, hvorfor de ikke bare mister fællesskabsstøtten, men også den nationale støtte, eller hvorfor de, når Fællesskabet på trods af traktatens ordlyd afviser at tage sig af deres sag, for at rette sig efter GD IV's vilje skal give afkald på at bede om statsstøtte, der vil gøre det muligt for dem at afhjælpe den dårlige konkurrencesituation, de befinder sig i.

Metten
Hr. formand, regionalpolitik og konkurrencepolitik kan supplere hinanden og behøver ikke være i strid med hinanden. Det er de rige medlemsstater, som gør mest brug af instrumentet offentlig støtte, og begrænsningen deraf gennem en strengere anvendelse af konkurrencepolitikken hjælper uomtvisteligt de fattigere medlemsstater ved at skabe en level playing field .
Dog kan regionalpolitikken selv faktisk også føre til utilsigtede konkurrenceforstyrrelser. I den forbindelse drejer det sig for mig ikke om den udtrykkelige favorisering af de fattigste områder, for det er tilsigtet. Men det drejer sig om, at der er områder, som uanset efter hvilken målestok ikke længere kan kaldes trængende, men som stadig modtager megen støtte og har lov at anvende diskriminerende afgiftsordninger, fordi de tidligere havde behov for hjælp.
Vores regionalpolitik reagerer således alt for langsomt på forandringer. Det skyldes bl.a., at vi kun én gang hvert sjette eller syvende år træffer en beslutning om, hvilke områder der er støtteberettigede, og så sker det tilmed på grundlag af tal, som er et par år gamle. Således kan det ske, at Irland i 1999 stadig er et mål 1-område, for hvilket kriteriet er mindre end 75 % af Unionens gennemsnitlige BNI. Medens det irske BNI allerede i 1997 oversteg Unionens gennemsnitlige BNI og året efter endda nåede op på 116 % af Unionens gennemsnitlige BNI.
At sige om et land som Irland, at det skal vænne sig til, at det ikke mere vil være et mål 1-område i henhold til de nye finansielle overslag, og at det derfor endnu i nogle år må give både driftsstøtte og investeringsstøtte, medens diskriminerende afgiftsordninger endog har lov at fortsætte indtil 2010, er efter min mening også fuldstændig vanvittigt. For med denne støtte lokker Irland jo virksomheder væk fra andre af Unionens lande, som i mellemtiden er fattigere end Irland selv.
Udtalelsen i Azzolini-betænkningen om, at reglerne for støttemodtagere på afvænning, som i mellemtiden er blevet for rige, er for strenge, vil en del af min gruppe derfor bestemt ikke kunne tage ansvaret for.

Fernández Martín
Hr. formand, jeg vil gerne takke fru Wulf-Mathies og hr. Van Miert for deres tilstedeværelse i dag. Det indre marked og den umiddelbart indlysende følgesætning, nemlig Den Økonomiske og Monetære Union, er uden tvivl i dag det mest synlige resultat på den europæiske opbygningsproces. Denne succes havde ikke været mulig uden en politik til at sikre konkurrencen som den bedste garanti for økonomisk vækst og jobskabelse. Men den frie konkurrence, mine damer og herrer, og væksten kan ikke drage tvivl om den sociale og økonomiske samhørigheds rolle som grundlæggende element i den fællesskabslige arv, hvortil Unionen hensætter en stor del af sit budget.
I mit indlæg vil jeg gerne fokusere særligt på behovet for at tage fat på det følsomme spørgsmål om statsstøtte. Respekten for den frie konkurrence begrænser aftalerne mellem virksomheder, misbrugen af dominerende positioner og den uberettigede statsstøtte ifølge reglerne. Men hvilken statsstøtte er så berettiget? Spørgsmålet er ikke en bagatel, det er heller ikke afklaret, til trods for at Kommissionen forsøgte at løse det i 1975, 1979 og 1988. I dag er fortolkningen af artikel 92, stk. 1, og artikel 92, stk. 3, litra a og c, fortsat årsag til adskillige problemer. For de regioner, der har størst objektivt og strukturelt underskud, kan fortolkningen ikke være anden end den, der sikrer dem den største udvikling. Enhver anden fortolkning kan kun forstås som en eurocentrisme, der er meget vanskelig at begrunde, og som derfor er uacceptabel.
Hr. Van Miert er en politiker og ikke en tekniker. Han ville opfatte mig som en dårlig politiker, hvis jeg ikke benyttede hans tilstedeværelse hér til at spørge ham om situationen i sagen om statsstøtte til De Kanariske Øer, som hans administration drøfter med Spaniens regering. Jeg ved godt, at han ikke kan give mig et detaljeret svar, og at dette ikke er det rette tidspunkt, men jeg er sikker på, at han kan fortælle mig, hvad han synes om situationens tilstand og dermed berolige den offentlige mening, som er meget opmærksom på dette spørgsmål.

Walter
Hr. formand, fru kommissær, hr. kommissær, hr. Azzolini har med sin betænkning om sammenhængen mellem regional- og konkurrencepolitik forelagt en meget vigtig betænkning. Det drejer sig her om forhold, som direkte er af betydning for folk i medlemsstaterne og regionerne. Beslutningen vil ganske vist næppe få direkte indflydelse på det videre forløb af reformen af regionalpolitikken, alligevel skal den ses i direkte sammenhæng med den, da der jo er tale om samordning af europæisk og national regionalstøtte.
I nogle medlemsstater udgør det påbud om samordning, som Kommissionen opstiller til sikring af sine konkurrencepolitiske mål, ikke noget problem, fordi næsten hele territoriet dækkes af den europæiske støtteordning. I andre lande er situationen imidlertid en anden. Her medfører det dobbelte udgangspunkt på den ene side at koncentrere de europæiske målområder om det væsentlige, hvilket er rigtigt, og på den anden side samtidig at kræve en maksimal samordning med de nationale støtteordninger til en vis grad en i regionalpolitisk henseende højst problematisk dobbeltbelastning. Hvorledes skal man forklare folk i de berørte regioner, at både europæisk og national støtte er forbudt trods akut truende arbejdsløshed, trods manglende beskæftigelsespotentiale med fremtid i?
Det er et paradoks, at Kommissionen ved nedskæringen af den europæiske støtte meget rigtigt fastsætter overgangsperioder på flere år, som sikrer regionerne et tilpasningsspillerum, men ved nedskæringen af den nationale støtte slår til med hård hånd og kræver, at den reduceres inden for en meget kort frist. Fleksibilitetsmargenen på 2 % er ikke tilstrækkelig her og heller ikke overbevisende. Der kan heller ikke angives nogen grund til, at det er 2 % og hverken mere eller mindre. Det betyder ikke, at Kommissionens udgangspunkt at virke i retning af en samordning principielt er forkert. På langt sigt har vi brug for mere kongruens, hvis vi vil undgå konkurrenceforvridninger. Men Kommissionen tager ikke tilstrækkeligt hensyn til regionernes særlige problemer, når den lægger alt ind under den frie konkurrences imperativ og forsøger at skære den europæiske støtte ned samtidig med, at den fratager den nationale støtte enhver mulighed for at sørge for en fleksibel kompensation. Det fratager i flere tilfælde regionerne enhver mulighed for at tilpasse sig.
Derfor er jeg glad for, at der i mellemtiden er tegn på enighed mellem Råd og Kommission om at behandle spørgsmålet om fleksibilitet mere fleksibelt, ikke at nævne konkrete måldatoer og give medlemsstaterne en øget beslutningsmargen. Den debat, vi har ført i Parlamentet, har således ikke været uden virkning.

Wulf-Mathies
Hr. formand, vi har aftalt, at jeg indleder og først forsøger at svare på hr. Azzolinis betænkning. Min kollega Van Miert vil så især tage de mange konkrete spørgsmål op, der er blevet stillet i forbindelse med betænkningen om konkurrencepolitikken.
Allerførst vil jeg gerne takke hr. Azzolini for den særdeles interessante og omhyggelige betænkning. Jeg vil endvidere sige tak for, at vi i det mindste i princippet er enige, nemlig om at vi har brug for øget samordning af den nationale støttepolitik og regionalstøttepolitikken. Jeg vil endvidere her endnu en gang understrege, og det er så rigtigt blevet sagt, at der i den sammenhæng er forskellige problemer. Det vil sige i mål 1 har vi på forhånd kongruens mellem konkurrenceordningen og den regionale støtteordning med fællesskabsmidler. Derfor kan der heller ikke komme problemer her, mens der rent faktisk kan optræde problemer dér, hvor vi netop har en reduceret konkurrenceordning, og hvor der på grund af påbuddet om koncentration - at der qua Agenda 2000 opstår en øget geografisk koncentration - ret beset bliver behov for at reducere fra to sider.
Alligevel tror jeg, at man i første omgang skal stille logikken i vores politik i forgrunden. Der er jo ikke nogen mening i, at vi med fællesskabsmidler koncentrerer os om et minimum af støtteberettighede regioner, nemlig om dem, der skal igennem de største strukturtilpasningsprocesser, og at vi så lader disse regioner nyde godt af samtlige midler - ikke kun Fællesskabets penge, men tillige den øgede støtteintensitet. Der er jo ikke nogen mening i at lave en arbejdsdeling således, at den europæiske strukturpolitik tager sig af de områder, der ikke er særlig støtteberettigede, og de nationale støtteordninger dernæst koncentreres om de områder, der har særlig store strukturtilpasningsvanskeligheder. Efter min mening er der ingen logik i det. Det, vi foreslår, er jo, at medlemsstaternes regionale spillerum øges, for som regel omfatter den nationale støtteordning inden for konkurrencepolitikken større områder end dem, der kan få støtte via strukturfondene. Det vil altså sige, at der ud over den europæiske strukturstøtte er mange muligheder for de nationale stater og de regionale myndigheder for at støtte deres struktursvage områder.
Det var rigtigt, hvad fru Randzio-Plath sagde, at der gøres langt mindre brug af den støtte, der er bevilget, nemlig den, der omfatter miljøbeskyttelseskvalificering og teknologistøtte, end af støtte til enkelte virksomheder, som oven i købet meget ofte ikke yder nogen garanti for, at der rent faktisk er forbundet en integreret regionaludvikling med denne investering. Derfor er der efter min opfattelse virkelig mening i netop i forbindelse med mål 2-områderne at sørge for større kongruens mellem mål 2-støtten og artikel 92, stk. 3, litra c.
Nu har flere af Dem allerede gjort opmærksom på, at Rådet af udenrigsministre den 25. januar enedes om et kompromis på dette område, et kompromis, som jeg vil anføre i korthed, fordi det er vigtigt for Deres videre drøftelser. Jeg tager det op, hr. Rack sagde, nemlig at Parlamentet kun omhyggeligt kan drøfte og medvirke til løsninger i forbindelse med Agenda 2000, hvis det har de relevante informationer derom. Derfor refererer jeg denne ene passus. I udenrigsministrenes kompromis hedder det, at af hensyn til en effektiv programplanlægning skal de områder, der er inde i en økonomisk og social omstilling, i vidt omfang falde sammen med dem, som medlemsstaterne støtter i henhold til artikel 92, stk. 3, litra c. Fællesskabets mål skal her være inden udløbet af perioden 2000 til 2006 at nå frem til øget samordning ved, at medlemsstaterne målrettet bestræber sig derpå - afhængig af deres nuværende situation.
De bemærker sikkert, at det ikke just er den mest direkte måde, hvorpå det kan udtrykkes, at vi agter at forbedre situationen. Det er nok heller ikke nogen hemmelighed, at hr. Van Miert og jeg nok kunne have ønsket os mere samordning. Alligevel tror jeg, at det kompromis, Rådet nu har fundet frem til, i det mindste på den ene side giver mulighed for mere fleksibilitet, hvilket netop Parlamentet altid har krævet, men - og jeg lægger vægt på at sige det her, også i tråd med det, fru Schroedter sagde - tillige forpligter medlemsstaterne til gennem denne forordning at bidrage til en øget koncentration. Fru McCarthy er ganske vist ikke længere til stede, men jeg vil sige, at konsensus først har sejret, når vi virkelig opnår, at det ender med øget samordning, ikke fordi vi er purister eller står for fundamentalistiske holdninger i Kommissionen, men fordi de virkninger, vi vil nå frem til, rent faktisk kun da kan opnås.
Hvad tidsstyringen angår, er der faktisk forskellige problemer mellem konkurrencepolitikken og strukturpolitikken. Vi går ud fra, at afstemningen, som jo allerede nu har fundet sted, hvad angår den fælles meddelelse, bidrager til, at vi inden for begge politikker - konkurrence- og strukturpolitk - når frem til fornuftige og tæt koordinerede løsninger. Hvad angår subsidy shopping , gør jeg opmærksom på, at vi for begge politikkers vedkommende kræver en bestemt varighed af investeringerne for at sikre, at virksomhederne ikke efter at have indkasseret støtten flytter deres virksomhed et andet sted hen og dér på ny gør brug af bevillinger - det være sig nationale eller europæiske støtteordninger.
For strukturpolitikkens vedkommende vil jeg lige gøre opmærksom på, at jeg forventer af en øget evaluering og en stærkere fremhævelse af tilsynsudvalgene også i forbindelse med udvælgelse af projekter, at investeringernes bæredygtighed drøftes indgående, og at forankringen i regionen af de virksomheder, der får støtte, er et væsentligt punkt, når det gælder et ja eller et nej til støtte. Dermed kan man nemlig mobilisere et vigtigt styringsinstrument. Jeg håber, at tilsynsudvalgene for fremtiden også vil sikre det.
Endnu en gang om koncentrationen af støtten om de dårligst stillede regioner. Mange talere har under debatten sagt, at koncentrationen er kernen i reformen, og at uden koncentration nivelleres de positive effekter for de dårligst stillede regioner. Derfor anser jeg det for vigtigt, at vi ikke modarbejder vores egne bestræbelser ved, at vi bløder de 75 % op. For øvrigt er der ingen problemer for regioner i EU's yderste periferi, fordi de alle opfylder det strenge kriterium på 75 %. I forbindelse med mål 6-regioner er der faktisk brug for en differentiering, ligesom der er for øer, fordi der her er tale om meget forskellige udviklingsstadier, som vi også sammen skal tage hensyn til. Vi gør ikke os selv nogen tjeneste, hvis vi her siger, at undtagelser sikrer hver enkelt en særlig ordning, men kun hvis vi sørger for, at støttens intensitet afpasses efter, hvor alvorlige problemerne er.
På den baggrund håber jeg, at vi under den videre drøftelse af Agenda 2000 og navnlig ved gennemførelsen af den kan blive enige om i fællesskab at fremme den nødvendige samordning af hensyn til, at de regioner, der har de svageste strukturer, kan komme på omgangshøjde.

Van Miert
Hr. formand, allerførst vil jeg oprigtigt takke de to ordførere, hr. Azzolini og fru Riis-Jørgensen. Det er ikke første gang, at jeg har fornøjelsen af at drøfte direkte med fru Riis-Jørgensen i forbindelse med vores årsberetning. Jeg er virkelig glad for kvaliteten i disse betænkninger, men også for denne forhandling. Derfor er det lidt ærgerligt, hr. formand, at jeg nu kun har så lidt tid til at besvare de mange bemærkninger og konkrete spørgsmål. Jeg vil derfor bede Dem undskylde mig, at jeg er nødt til at begrænse mig til at svare på nogle af de ting, der er blevet omtalt.
Først og fremmest ønsker jeg at svare på fru Riis-Jørgensens spørgsmål vedrørende den demokratiske kontrol og gennemskueligheden. Det er et væsentligt spørgsmål, fordi Kommissionen på dette område har et direkte og eget ansvar. Det er helt og aldeles logisk og nødvendigt, at Kommissionen til enhver tid er parat til at møde op i Parlamentet eller i de relevante udvalg for at forklare sig i forbindelse med de beslutninger, den tager eller ikke tager.
Frue, jeg er parat til at gå endnu længere, end man gjorde for nogle år siden, hvor man mødte op mindst tre gange om året. Jeg er parat til at påtage mig at mødes hver måned med det relevante udvalg, hvis De ønsker det. Jeg ønsker intet hellere. Jeg står til Deres rådighed. Der er nok sager og problemer at tage fat på. Så det afhænger af Dem. Hvis De inviterer mig hver måned, vil jeg komme.
Når det er sagt, vil jeg ganske kort komme ind på Azzolini-betænkningen, eftersom fru Wulf-Mathies allerede har svaret på en række af bemærkningerne. Vi er nødt til at blive enige om målsætningerne for denne operation. Lige nu bor 51 % af befolkningen i regioner, der er berettiget til støtte fra strukturfondene, og 47 % er berettiget til national eller regional støtte. Med udsigten til udvidelsen og vel vidende, at alle ansøgerlandene vil være berettiget til støtte, har vi en regionalpolitik, der går imod al logik, idet regionalpolitikken sigter på at hjælpe de regioner, der har størst behov derfor. Derfor bør vi, fru Wulf-Mathies og jeg, nu forsøge sammen at mindske antallet af støtteberettigede regioner, koncentrere os og være så kohærente som muligt. Jeg glæder mig over det faktum, at vi i Kommissionen har kunnet blive enige om dette.
Det drejer sig altså om en operation, som er lidt følsom og ind imellem politisk vanskelig, for selv dét at reducere antallet af støtteberettigede regioner med blot 4 % - og det er ikke meget, fra 47 til 43-42, 7 % - skaber allerede stor politisk ståhej. Selv en lille reduktion rejser modstand fra alle mulige kræfter, som kræver, at deres region forbliver støtteberettiget. Men hvis vi ikke gør det, føler jeg, at vi ikke gør vores arbejde og pligt i lyset af EU's udvidelse. Vi er nødt til at arbejde i den retning og følgelig acceptere denne politiks konsekvenser.
Derfor bliver vi også nødt til at reducere støtteintensiteten. De har flere gange kritiseret bl.a. fænomenet med virksomhedsflytninger. Disse virksomhedsflytninger forklares af det faktum, at støtteintensiteten ind imellem i nogle regioner er af en sådan art, at man endog flytter fra en støtteberettiget region for at tage hen til en anden region, hvor støtten er langt mere omfattende, hvor støtteintensiteten kan være langt større. De har opfordret os til at gøre noget.
Som svar derpå har vi mindsket forskellene mellem intensiteten, idet vi dog er blevet inden for nogle passende grænser, for i A-regioner er grænsen 40 eller 50 %. For randområderne kan man endog gå ud over denne grænse, men for C-regionerne synes jeg, at en intensitet på 20 % er et passende maksimum, som endda kan reduceres til 10 % under visse omstændigheder. Således tror jeg, at ligevægten er blevet bedre, og de nationale myndigheder har i øvrigt altid mulighed for at gøre en betydelig indsats for de områder, der har størst behov derfor. Så vores politik vil i fremtiden være langt mere afbalanceret end tidligere.
Hér vil jeg stoppe, hvad Deres betænkning angår, for jeg må også besvare en lang række spørgsmål vedrørende fru Riis-Jørgensens betænkning. For det første er der spørgsmålet om statsstøtte i almindelighed. Flere af Dem har sagt, at de mest udviklede lande økonomisk set gav den største støtte. Det er korrekt. Det er også derfor, at vi bestræber os på at være langt mere strikse. Jeg kan fortælle Dem, at vi sidste år tog en række beslutninger om afslag med hensyn til statsstøtte, faktisk helt op til 31, hvor vi i 1997 kun havde taget ni af slagsen. Det viser godt, at vi lidt efter lidt er blevet mere strikse, som det sig hør og bør. De kender konsekvenserne, som nogle gange udvikler sig til slagsmål med regeringerne, de regionale myndigheder osv. Men det er prisen, vi må betale for en mere troværdig, konsekvent og sammenhængende politik til kontrol med statsstøtten. Der findes ikke nogen anden løsning. Man må være klar over, hvad man ønsker.
Når det er sagt, er der grund til at fortsætte ad denne vej. Hr. Metten bl.a. talte om skattemæssig støtte. Hr. Metten, De ved, at vi for tiden har omkring 30 sager at undersøge, men må jeg spørge Dem om, hvor jeg kan finde de menneskelige ressourcer til at gøre det? Endnu en gang får vi en ekstra opgave, som vi er klar til at gennemføre, fordi det er nødvendigt, men ingen i Rådet (økonomi og finans) tænker på, om GD IV har midlerne til at løfte opgaven. Har generaldirektoratet de økonomiske eksperter til at gennemføre opgaven? Ingen stiller dette spørgsmål. Man giver os endnu en gang en ekstra opgave, som vi gerne vil påtage os at udføre, men vi vil være taknemmelige for, om man i fremtiden ville være lidt mere konsekvent og give os de fornødne midler til at løfte denne slags opgaver.
Jeg vil også ganske kort komme ind på især spørgsmålet om statsstøtte til energisektoren i Spanien. Jeg ved, at dette spørgsmål har nogle ekstraordinære politiske proportioner. Situationen er som følger. For det første ønsker de spanske myndigheder at liberalisere energisektoren hurtigere, end tilfældet er i andre medlemsstater, og hurtigere end fastlagt i direktivet, hvilket vi kun kan glæde os over. Det er klart. For det andet er det rigtigt, at denne operation, ikke kun i Spanien, men også i en række andre medlemsstater, vil medføre operationer med forfaldne omkostninger - stranded costs - som man siger. Men i princippet drejer det sig om statsstøtte. Derfor bør GD IV og ikke kun GD XIII i Kommissionen notificeres om alle disse sager, for at vi kan undersøge dem på sammenhængende vis, men hver for sig.
Efter den kontakt, jeg havde til ministeren for et par dage siden, accepterer den spanske regering nu at notificere også denne spanske sag, således at min administration kan undersøge den, som det sig hør og bør, i henhold til princippet om, at forfaldne omkostninger skal være reelle omkostninger knyttet til de krav om offentlige tjenesteydelser, som de offentlige myndigheder forinden har pålagt deres virksomheder, og som nu med liberaliseringsprocessen risikerer at påføre de berørte virksomheder tab. Dette er sagens omstændigheder. Jeg kan i dette øjeblik ikke sige mere derom. Efter notifikationen vil vi selvsagt forsøge at skabe klarhed i sagen i en fart.
Et andet spørgsmål gik på De Kanariske Øer. Vi har allerede godkendt det, man kalder REF. Nu har vi modtaget en notifikation med hensyn til ZEC, som man siger. Det faktum, at De Kanariske Øer forbliver en A-region, gør det selvfølgelig muligt at overveje mere støtte, end hvis de var gået fra en A-betegnelse til en C-betegnelse, om jeg så må sige. Det muliggør en bredere strategi. Men lige nu vil vi undersøge, hvad regeringen har notificeret os om. Jeg kan ikke fortælle Dem yderligere i dag.
Hr. formand, jeg kan se, at jeg allerede har overskredet min taletid. Tillad mig afslutningsvis endnu en gang at understrege et spørgsmål, som desværre ikke er blevet rigtigt drøftet hér i dag, nemlig moderniseringen af konkurrencepolitikken. Fru Riis-Jørgensen, jeg tillader mig at foreslå Udvalget om Økonomi, Valutaspørgsmål og Industripolitik et emne med henblik på at forhandle derom. De ved, at vi allerede har truffet en række foranstaltninger med hensyn til statsstøtten og andre områder som f.eks. de vertikale aftaler osv. Men der er andre områder, og jeg vil gerne meget snart have lejlighed til at drøfte det med det kompetente udvalg.
Mine sidste ord er, at vi således forsøger at gøre vores konkurrencepolitik på én gang mere gennemsigtig, effektiv og troværdig, men vi forsøger også at sætte den i stand til at løfte de udfordringer, som vi står over for, nemlig udvidelsen, som er en exceptionnel udfordring, men også inden udløbet af denne Kommissions mandat, at vi sammen kan sige, at vi har gjort alt for at forberede fremtiden og sætte den næste Kommission i stand til at gøre dens arbejde på en passende måde.

Formanden
Mange tak, hr. kommissær.
Forhandlingen under ét er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 09.00.

Klimaændringer
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er redegørelsen fra Kommissionen om klimaændringerne.
Jeg giver ordet til kommissær Bjerregaard.

Bjerregaard
Hr. formand, ærede medlemmer, det er med glæde, jeg i dag vil gøre rede for resultaterne af klimaforhandlingerne i Buenos Aires og de kommende måneders opfølgende arbejde. Parlamentet har fremlagt en meget interessant beslutning, og jeg kan med tilfredshed notere mig, at vi er enige på langt de fleste punkter. Min vurdering af Buenos Aires-konferencen er også, at der var tale om en succes, selvom det samlede resultat var begrænset.
For det første opnåede Fællesskabet, hvad vi havde sat os som et minimum, nemlig en handlingsplan med et arbejdsprogram for konkrete beslutninger om de udestående spørgsmål i tilknytning til Kyoto-protokollen og konventionen, der jo som bekendt skal tages op på den sjette partskonference om mindre end to år.
For det andet spillede EU en vigtig rolle for at få 77-landegruppen og Kina til forhandlingsbordet, så de kunne føle sig stærkere involveret i processen. Jeg vil fortsat sætte fokus på bedre forbindelser med udviklingslandene i forbindelse med forberedelserne til den femte partskonference, ikke mindst ved at prioritere den praktiske udformning af mekanismen for bæredygtig udvikling, the clean development mechanism .
Endelig er der tale om en forpligtelse fra det argentinske formandskab til at styrke den politiske styring af processen ved at afholde ad hoc-møder på ministerplan i det udvidede forretningsudvalg mellem partskonferencens årlige møder. Jeg tror, at sådanne ad hoc-møder er afgørende for at holde processen på rette spor.
I det store hele mener jeg altså, at det lykkedes den fjerde partskonference at komme et godt stykke videre i retning af gennemførelsen af Kyoto-protokollen. Hvad de enkelte dele af Buenos Aires-handlingsplanen angår, vil jeg gerne sige følgende: Der venter os et hårdt arbejde med at udforme de nærmere regler om mekanismerne, navnlig fordi der kræves overvågning og registrering for at undgå, at disse mekanismer bliver benyttet som smuthuller i miljølovgivningen. Jeg anser det derfor for vigtigt, at der på den sjette partskonference træffes en beslutning om de tre mekanismer samtidig, så pakken kommer til at omfatte et stærkt og sammenhængende system til overvågning af mekanismerne.
Vi vil også fortsætte debatten om, hvordan vi kan nå konventionens endelig mål, nemlig at forhindre farlige klimaændringer, samtidig med at der sikres en retfærdig fordeling af byrderne, og samtidig med at der også tages hensyn til vores fælles, men differentierede ansvar. Jeg opfordrer de ærede medlemmer til at overveje, hvordan vi bedst kan løse dette vanskelige spørgsmål, navnlig i betragtning af udviklingslandenes modvilje mod at deltage i drøftelser om deres egne forpligtelser, som i realiteten igen klart blev demonstreret på den fjerde partskonference. Det er vigtigt, at vi arbejder videre med at gennemføre politikker og foranstaltninger til at bekæmpe klimaændringerne, ikke blot på internationalt plan, men i endnu højere grad for EU og dermed medlemsstaterne. Jeg er også enig med Parlamentet i, at vi må konkretisere, hvordan vi kan nå vores mål, for gode hensigter er bestemt ikke nok. Kommissionen, Parlamentet og Rådet må tage deres ansvar alvorligt og komme frem med konkrete handlinger og beslutninger.
I denne sammenhæng vil jeg gerne understrege, at der er fremsat nogle vigtige forslag, som kræver en beslutning, f.eks. forslaget om beskatning af energiprodukter. Jeg skal på det kraftigste opfordre Parlamentet til at afgive sin udtalelse om dette forslag inden parlamentsvalget, så den nye drivkraft, der er kommet med det tyske formandskab, kan udnyttes, og så der kan nås politisk enighed på Ecofin-Rådets møde i maj måned.
På skatteområdet må vores første mål være, at forslaget om beskatning på energiprodukter vedtages, da et stigende antal medlemsstater nu synes at gå med til, at en sådan beskatning er nødvendig. Hvis det ikke lykkes det tyske formandskab at tilvejebringe enighed - hvad jeg sandelig håber, at det gør - ja, så kan vi stadig overveje, hvad vi kan gøre med forslaget om en CO2 -energiafgift, som oprindeligt blev foreslået i 1992, og som Kommissionen som bekendt ikke har trukket tilbage.
Med handlingsplanen og de interne politikker og foranstaltninger stiler vi mod, at Kyoto-protokollen ratificeres og træder i kraft snarest muligt. Jeg går stærkt ind for hurtig ratifikation. Men det kræver, at vi bringer vores eget hus i orden, så ratifikationen ikke bare bliver en tom gestus. I denne forbindelse kan den mere proaktive holdning hos visse amerikanske industriforetagender i kampen mod klimaændringer og USA's undertegnelse af protokollen betragtes som positive skridt. Der var i Buenos Aires tegn på en mere positiv holdning fra visse dele af den amerikanske kongres. Men målet er endnu langt fra nået, og de ærede medlemmer kan i høj grad fortsat - sådan som de gjorde det i Buenos Aires - spille en vigtig rolle med hensyn til at overbevise deres kolleger i den amerikanske kongres om, at protokollen må ratificeres. Her vil jeg gerne nævne, at jeg er skeptisk over for Argentinas og Kasakhstans erklæringer om, at de vil forpligte sig på et bindende mål på den femte partskonference. I det lange løb er det vigtigt, at udviklingslandene inddrages, men den virkelige prøve for sådanne frivillige forpligtelser er, hvordan forpligtelserne ser ud i sidste ende. For at et land kan drage nytte af protokollens fordele, må det undertegne den. Det må også fuldt ud påtage sig de dermed forbundne forpligtelser. I øvrigt skal vi jo - som vi har snakket om før - passe på ikke at få mere såkaldt varm luft ind i systemet gennem uambitiøse mål.
Så lad mig vende tilbage til vores interne arbejdsprogram. Som jeg allerede bebudede i september, vil jeg forelægge en meddelelse i foråret 1999. Dette tilsagn blev modtaget positivt af Det Europæiske Råd i Wien, som konkluderede, at det på grundlag af en rapport fra Kommissionen ville tage stilling til en omfattende EU-strategi for klimapolitik på sit møde i Køln, der som bekendt finder sted i begyndelsen af juni. Jeg er helt enig i, at vi behøver en omfattende EU-strategi. 2008 kan synes at ligge langt ude i fremtiden, men vi må handle nu, hvis vi skal have nogen mulighed for at nå vores mål. I Kommissionens meddelelse vil vi derfor koncentrere os om de elementer, som er afgørende for, at EU kan nå sit mål. Af disse nøgleelementer kan nævnes fælles og samordnede politikker og foranstaltninger, Kyoto-mekanismerne og forbindelserne med tredjelande. Meddelelsen vil indeholde en omfattende analyse af virkningerne af handlen med emissionsrettigheder, fælles gennemførelse og mekanismen for bæredygtig udvikling. Jeg forsikrer Dem om, at jeg vil gøre mit yderste for at fremskynde vedtagelsen af denne meddelelse, så den kan foreligge rettidigt og være klar til Køln-topmødet.
Hr. formand, ærede medlemmer, jeg vil afsluttende sige, at jeg generelt kan tilslutte mig Parlamentets beslutning, og at jeg ser frem til et fortsat meget konstruktivt samarbejde i vores fælles kamp mod klimaændringerne.

Graenitz
Hr. formand, der er, fru kommissær, et gammelt ord, der siger, at der er langt fra tanke til handling. Denne lange vej skal vi, hvis vi vil overholde den tidsplan, der blev opstillet i Buenos Aires, og hvis vi vil overholde vores egen tidsplan, sammen lægge bag os så hurtigt som muligt og med så konkrete foranstaltninger som muligt, ellers bliver vi siddende i den ene ende af vejen, og ved den anden ende af vejen begynder klimakatastrofen.
Jeg mener, at det er nødvendigt, fru kommissær, at gøre en række ting på internationalt plan. På den ene side - og det er meget vigtigt - at videreføre den dialog med udviklingslandene, der gik så godt i Buenos Aires, med henblik på sammen med disse lande at kunne udforme forslagene til clean development mechanism . Jeg mener endvidere, at vi i Den Europæiske Union bliver nødt til at udarbejde særdeles konkrete forslag til, hvorledes emissionshandel nu definitivt skal foregå, selvom vi fra starten ikke var særligt begejstrede for den, og til hvorledes overvågning er mulig samt til, hvorledes vurderingen af de enkelte emissioner og emissionsreduktioner skal foregå, for at vi så, når tiden er inde, har alting parat.
Jeg mener endvidere, at det er nødvendigt under forhandlingerne med ansøgerlandene med henblik på en udvidelse af Unionen at inddrage disse bedre i vores strategier. De lande, der er de første kandidater, forpligtede sig i Kyoto til de samme emissionsreduktioner som Den Europæiske Union. Nu gælder det imidlertid om at inddrage dem i forberedelserne, således at de nødvendige forberedelser er truffet, når de bliver medlemmer, og de kan indgå i den europæiske byrdefordeling.
Jeg forestiller mig, at mine kolleger til en vis grad mere skarpt vil tage stilling til den europæiske byrdefordeling. Derom vil jeg kun sige, at det bliver nødvendigt ud over koordineringen af de nationale planer også at påse, at vi har eller dér, hvor vi ikke har, sørger for at få de nødvendige retsgrundlag på unionsplan. For kun ved at forene alle bestræbelser vil det være muligt for os at nå det mål, vi satte os i Kyoto.
Jeg mener endvidere, at det hører med, at der udarbejdes forebyggende foranstaltninger inden for sundhed, landbrug og beskyttelse af økosystemerne, for med den klimaændring, der bliver stadig tydeligere, optræder der her risici, som vi måske end ikke har tænkt på tidligere. Jeg mener, at vi nu har mulighed for ved indledningen af det nye årtusinde at skabe en bæredygtig udvikling, et teknologispring og først og fremmest en mere retfærdig fordeling af denne verdens ressourcer, og jeg håber, at vi har kræfterne og modet til at gøre det!

Spencer
Hr. formand, må jeg, inden jeg fremsætter nogle bemærkninger til beslutningsforslaget, opklare en oversættelsesfejl. I tolkningen til engelsk af det, kommissæren sagde, nævntes Kommissionens tilbagetrækning af CO2 -energiafgiften. Rent faktisk var De klogere end det. De trak ikke forslaget tilbage, De ændrede det, og dette ændrede forslag ligger stadig på bordet, og jeg håber, at Rådet vil tage det op. Jeg går ud fra, at alle sprogversionerne vil være i overensstemmelse med det, De rent faktisk sagde. Jeg er taknemmelig for en kopi af teksten på engelsk.
Jeg havde den ære at lede Parlamentets delegation ved Buenos Aires-konferencen, og min og andre kollegers beretning er til rådighed for Parlamentet. Det er min opfattelse, at den fjerde partskonference var en moderat succes, der blev trukket skrigende ud af gabet på noget, der kunne have været et dødt punkt i forhandlingerne. Buenos Aires-handlingsplanen lover nogle fremskridt, når vi når til den sjette partskonference i år 2000. For første gang reflekterer den interesse i principperne om sammentrækning og konvergens og global retfærdighed, som Europa-Parlamentet har stemt for med regelmæssige mellemrum.
Min beretning henleder opmærksomheden på den hjælpsomme og positive rolle, Kommissionen spillede i Buenos Aires, hvilket jeg er taknemmelig for, og det er jeg også for den belevenhed, den udviste over for Parlamentet. Min beretning henleder ligeledes opmærksomheden på Rådets manglende evne til hverken at anerkende, bruge eller til forstandigt at rådføre sig med parlamentsmedlemmerne under konferencen. De seneste retningslinjer fra Rådet om inddragelse af medlemmerne af Europa-Parlamentet, som blev vedtaget en uge inden Buenos Aires-konferencen, er bogstaveligt talt fornærmende over for Parlamentet. Jeg har rejst sagen for formanden, og jeg håber, at Udvalget om Institutionelle Spørgsmål vil se på det i forbindelse med den næste regeringskonference.
Unionen har taget ved lære af vores relative fiasko ved Kyoto-konferencen og har vendt sig mod lande i 77-landegruppen i sin søgen efter allierede til den fornuftige sag at ville beskytte planetens klima.
Jeg vil gerne bruge mine sidste få sekunder på at fremkomme med en appel til Kommissionen. På trods af det, kommissæren sagde om muligheden for politiske fremskridt mellem partskonferencerne, vil jeg gerne fremme idéen om en strukturel revision af hele processen omkring partskonferencerne. Efter min mening er de for nærværende alt for tilbøjelige til at geråde ud i tekniske dødvande, der stopper politiske initiativer. Partskonferencernes møderytme gør det vanskeligt at tage politiske initiativer mellem konferencerne.
Jeg var i Bonn i går, hvor jeg talte med Michael Zammit-Cutajar fra Klimaændringssekretariatet, og jeg foreslog ham, at tiden måske var inde til en strukturel revision af den måde, vi organiserer hele denne proces på, og måske til at gøre brug af vores gamle afprøvede og betroede ven, gruppen af vise mænd - eller fremtrædende personer, eller hvad vi nu kalder dem nu om dage - til at tage et skridt tilbage fra de detaljerede forhandlinger og se på, hvor denne proces er på vej hen. Det forekommer mig, efter at have været til alle disse partskonferencer, at vi nu er fanget mellem, at dette er en fortsat og til tider vanskelig forhandling og samtidig, at det er en institution med administrativt ansvar. Jeg håber, at Kommissionen vil tage dette forslag op. Jeg takker kommissæren for hendes udtalelse og anbefaler beslutningsforslaget for Parlamentet.

Kestelijn-Sierens
Hr. formand, fru kommissær, kære kolleger, vi kan vanskeligt betragte Buenos Aires som en virkelig succes. Mens man i Kyoto nåede frem til bindende aftaler om reduktion af drivhusgasser, har man desværre ikke kunnet nå frem til detaljerede regler med henblik på at få denne aftale gennemført konkret.
Jeg mener at kunne sige, at Unionen har gjort, hvad den kunne, og jeg vil give kommissær Bjerregaard en stor kompliment for hendes indsats og hendes beslutsomhed. Der er dog Buenos Aires-handlingsplanen, og lad os gribe denne ordentligt an, for at der på klimakonferencen i år 2000 vil kunne træffes vigtige beslutninger derom.
To ting vil jeg gerne fremhæve. For det første, hvis Kyoto-protokollen skal træde i kraft, skal den ratificeres af mindst 55 af de involverede parter, som er ansvarlige for mindst 55 % af emissionen. Vi må blive ved med kraftigt at understrege, at det er nødvendigt, at USA ratificerer. Hvis den største forurener, USA og f.eks. Rusland, ikke ratificerer, er Kyoto ikke til nogen nytte.
Et andet punkt, som jeg vil understrege, er, at handlen med emissionsrettigheder kun er tilladt, for så vidt som størstedelen af bestræbelserne gøres på nationalt plan. Jeg er fuldstændig enig med kommissær Bjerregaard i, at vi derfor må fastsætte et maksimum for handlen med emissionsrettigheder. Vi må ikke så at sige eksportere problemet.
Her står Unionen og USA direkte over for hinanden. Med rette siger Unionen, at kampen mod klimaændringerne kun har mening, hvis alle gør sig bestræbelser. Dette har også hele tiden været Parlamentets holdning, selvom dette punkt ikke udtrykkeligt er optaget i det foreliggende beslutningsforslag.
Til sidst vil jeg lige sige følgende. Hvad angår den harmoniserede energiafgift, er også vi tilhængere af indførelsen af en sådan afgift, men så skal det være på betingelse af, at denne er afgiftsmæssigt neutral. Vores gruppe har stillet to ændringsforslag med henblik på at opfordre til en harmoniseret afgift. Det er på denne baggrund, at disse ændringsforslag skal læses.
Jeg har endnu et spørgsmål til kommissæren. Hvilken holdning har kommissæren til en afgift på flybrændstof, som bør indføres på europæisk plan? Nogle hævder, måske med rette, at der snarere må søges en løsning i en bedre teknologi, hvor emissionen reduceres. Men med den tiltagende lufttrafik må der også på dette område i hvert fald træffes foranstaltninger.

González Álvarez
Hr. formand, hvordan skulle man ikke være enig med kommissæren, når hun foreslår konkrete foranstaltninger, overvågningsmekanismer, samarbejde med udviklingslandene og beskatning i forbindelse med energiprodukter? Jeg tror, at vi alle er enige med hende, især når hun foreslår konkrete foranstaltninger med henblik på gennemførelse af det aftalte. For ifølge eksperterne og FN-rapporten det står klart, at naturkatastroferne, som efter min mening ikke var særligt naturlige, i 1998 forårsagede 50.000 dræbte og økonomiske tab for ESP 12 milliarder. Jeg ved ikke, hvor meget det er i euro, men ESP 12 milliarder, det er mange penge.
Jeg synes, at mange af de økonomiske kræfter og regeringer burde træffe foranstaltninger alene på grund af de økonomiske følger, som disse naturkatastrofer medfører, men vi vil gå længere endnu: Vi synes ærligt talt, at EU's svar, som var det bedste, på trods af dette var beskedent. Europa-Parlamentet sagde det ved flere lejligheder.
Videnskabsfolk siger også, at for at der virkelig kan opnås positive virkninger mod klimaændringer, ville vi være nødt til at reducere emissionerne mellem 50 og 60 % i forhold til niveauet i 1990. Vi forsøger at opnå en reduktion på 8 % for seks drivhusgassers vedkommende. Hvis vi ikke en gang kan nå disse 8 %, sætter vi jordens fremtid på spil.
Derfor, fru kommissær, synes vi, at Deres forslag er gode, hvis De virkeligt kan få medlemsstaterne til at overholde dem, og især hvis De opnår, at forslagene tager hensyn til en ligeligt fordelt byrde mellem de industrialiserede lande og udviklingslandene. Vi er imod, at det, som USA siger, er ulandene, der skal betale. Det er os, der bør betale.

Fitzsimons
Hr. formand, jeg var med i delegationen sammen med hr. Spencer og hr. Linkohr ved konferencen i Buenos Aires. Hvordan man bedømmer konferencen er et spørgsmål om holdning. Hr. Spencer sagde, at den var en moderat succes. Det mener jeg er en fair beskrivelse. Jeg mindes, at kommissær Bjerregaard ved den afsluttende pressekonference sagde, at vi kunne have ønsket at nå mere, men at dette var så meget, som vi nu kunne overtale de andre parter ved konferencen til at gå med til. Den Europæiske Union udviste et reelt lederskab - i vid udstrækning støttet af ansøgerlandene, 77-landegruppen og Kina.
Jeg mindes også, at rådsformanden sagde, at vi i Kyoto blev enige om konkrete mål for en reduktion af de industrialiserede landes emission af drivhusgasser. I Buenos Aires opretholdt vi fremdriften fra Kyoto ved at etablere en handlingsplan, hvilket var et af målene for Buenos Aires-konferencen, og ved at træffe beslutninger om andre foranstaltninger såsom udarbejdelsen af et overvågningssystem.
Den internationale presse behandlede konferencen med en vis grad af kynisme. Nogle kaldte den en fiasko. Det var en vanskelig konference, idet der var lange, indviklede og bombastiske forhandlinger, men jeg kan ikke andet end at støtte hr. Spencer og lykønske Kommissionen. Jeg vil også rose USA's beslutning om at underskrive protokollen. Mens vi, som vi siger det i beslutningsforslaget, anerkender, at det måske blot er en diplomatisk formalitet, er det samtidig meget effektivt, og det giver et signal om en ændret holdning i USA.
Vi må også rose værtslandene for den fjerde partskonference, Argentina og Kasakhstan, for at tilkendegive deres vilje til at indgå en bindende forpligtelse ved den femte partskonference om at reducere deres emissioner af drivhusgasser yderligere. Det er et fremskridt af en slags, hvor beskedent det end måtte være. Så det er et godt beslutningsforslag. Jeg støtter det, og det gør min gruppe også, og sammen med hr. Spencer anbefaler jeg det for Parlamentet.

Formanden
Mine damer og herrer, hr. Fitzsimons, jeg er nødt til at bede Dem om, at De bestræber Dem på at overholde den taletid, De er blevet tildelt. Parlamentets administration fortæller mig, at vi er forsinkede. Jeg vil ikke tage ordet fra Dem. De må selv administrere Deres tid. Jeg ved, at De er meget ansvarlige, og derfor tillader jeg mig at komme med denne advarsel. Nu giver jeg ordet for et minut til fru Hautala for Gruppen De Grønne i Europa-Parlamentet.

Hautala
Hr. formand, Den Europæiske Union har spillet en meget positiv rolle i de globale forhandlinger, og jeg synes, at kommissæren fortjener en personlig anerkendelse for dette. Men samtidig bliver det faktum, at Unionen ikke har været i stand til at tage beslutninger, som kan føre til, at den formår at opfylde sine egne forpligtelser, dag for dag mere ærgerligt. Det er derfor, at vores forhandling om energibeskatning, sagen, som kommissæren netop har nævnt, er meget vigtig. Det er også vigtigt, at lande, som vil gå længere end andre, kan tage det oprindelige forslag om kuldioxid- og energiskat i brug. Det bliver interessant at høre, hvilke beregninger Kommissionen har for disse områder. Vi skal huske, at Amsterdam-traktaten giver os en mulighed for at rykke hurtigere frem end andre lande, hvis andre ikke er parate til det. Men jeg er sikker på, at også industrien har fattet, at klimapolitikken kan blive en fordel i konkurrencen, og det skal der gøres noget ved.

Weber
Hr. formand, fru kommissær, mine damer og herrer, var topmødet i Buenos Aires et flop? Jeg synes det ikke. Buenos Aires var ikke et flop. Buenos Aires-mødet var blot præget af den sidste nat i Kyoto, hvor amerikanerne havde held til at introducere de fleksible mekanismer i protokollen, som var en betingelse for, at de ville skrive under. Det er også nødvendigt at sige, at formanden for konferencen ikke forstod at anvende den samme diplomati som ambassadør Estrada, der ledede arbejdet i Kyoto på en virkelig god måde, men det er blot en mindre detalje.
Min gruppe er enig i teorien om at forfølge en 50/50-fordeling i de fleksible mekanismer, hvilket betyder, at mindst 50 % af reduktionerne skal ske i hjemlandet, inden man har lov til at anvende de fleksible mekanismer. Denne holdning bør EU fortsat støtte.
Jeg støtter derfor introduktionen af de fleksible mekanismer, der gør det muligt at vide, hvor meget emissionen af et ton kulstof reelt koster. Det vil få konsekvenser for skattesystemerne i de industrialiserede lande, som er medtaget i bilag 1. Jeg støtter overhovedet ikke de industrialiserede landes - især det amerikanske - pres på ulandene, for at de også forpligter sig til at reducere deres emissioner. Det er nødvendigt at bemærke, at de ulande, som ikke er opført i bilag 1, ikke en gang har nogle kvoter, som de kan sælge i medfør af artikel 6. Jeg husker ordene fra den kinesiske repræsentant i Kyoto: »Hør lige her, I amerikanere, I har tre biler pr. familie. Vi kinesere, vi er nødt til at gå til fods for at komme på arbejde, og I amerikanere og europæere, I vil ikke en gang give os ret til at køre i bus til arbejdet.« Lad os være ærlige om dette emne og en lille smule mere fleksible over for ulandene.
Jeg vil gerne kommentere et emne, som interesserer mig meget, nemlig skovbruget. I Kyoto-protokollen fastlægges det, at der til genskovningsformål kan ydes støtte, og især til sequestrering af kulstoffer og i clean development mechanism (CDM). Dette kan spille en vigtig rolle, for at de industrialiserede lande støtter genskovningsprojekter i ulandene med økonomiske midler. De ngo'er, der kæmper for miljøbeskyttelse, erindrer os om, at det er meget vigtigt, at kun projekter, der respekterer biodiversiteten, støttes. Vi er nødt til at bestræbe os på, at vi ikke støtter dyrkning af hurtigtvoksende planter til brændselsformål på bekostning af beskyttelsen af biodiversiteten.

Blokland
Hr. formand, resultaterne af klimakonferencen i Kyoto i 1997 betragtes med rette som et vendepunkt, omend det kun er et første skridt i den rigtige retning. Det er begyndelsen til begrænsningen af seks drivhusgasser for herved at bekæmpe den klimaændring, som mennesket forårsager. Det er meget vigtigt, at alle parter, navnlig USA og Rusland, hurtigt ratificerer Kyoto-protokollen. Frem for alt i erhvervslivet i USA er en positiv udvikling i gang.
Det er tydeligt, at der efter Kyoto stadig skulle gøres meget ved den konkrete udformning. Opfølgningskonferencen i Buenos Aires har ført til ét fælles handlingsprogram med tilsagn og tidsplaner. Det er glædeligt.
Også dialogen med udviklingslandene skal der lægges stor vægt på. Der er imidlertid en risiko for, at denne begrænser sig til opnåelsen af aftaler om handel med emissionsrettigheder. Jeg synes, at Den Europæiske Union først selv skal arbejde på en reduktion af emissionen af drivhusgasser inden for EU. Samtidig er det vigtigt at yde hjælp til andre lande, bl.a. gennem overførsel af ren teknologi som udviklingsstøtte. Eventuelt finder der inden for det europæiske kontinent handel med emissionsrettigheder sted. Der finder først handel med emissionsrettigheder sted med lande uden for Europa, når disse lande virkelig gør noget ved reduktionen af drivhusgasserne. Ved at landene inden for EU selv gør sig bestræbelser, kan man få ikkeeuropæiske lande til også at yde et bidrag til reduktion af emission.
Med henblik på denne reduktion af emissionen er integrering af miljøpolitik i andre politiske sektorer såsom energi, transport og landbrug vigtig. Fremme af effektiv energianvendelse, vedvarende energi og energiafgifter er egnede midler. Endnu en gang opfordrer jeg til indførelse af en afgift på flybrændstof.
Når alt kommer til alt, er vi i fællesskab ansvarlige for denne problematik, men alle lande skal også individuelt være ansvarlige for deres bidrag til løsningen deraf. Dette ansvar gælder bestemt også for de individuelle borgere. Der må således også arbejdes på en verdensomspændende bevidsthed om, at det ikke kan fortsætte på denne måde, og at der er behov for en ny model for en bæredygtig økonomisk udvikling baseret på respekt for Skaberens skabelse af livet.

Kronberger
Hr. formand, det mere end nølende tilløb til en emissionsreduktion i Buenos Aires minder om et forsøg på at gå i bad uden at blive våd. En klimapolitik, der er effektiv, kommer først, når de faktiske udgifter, der forårsages af, at klimarelevante stoffer sættes fri, helt og holdent skal betales af forureneren. Med henblik herpå har vi brug for egnede og ved lov fastsatte rammebetingelser. Den ofte anførte undskyldning, at en emissionsreduktion er for dyr, er det rene selvmord! Et samfund, som ikke er rede til at investere i bevarelsen af sine egne livsgrundlag og dermed også i bevarelsen af sin egen art, er dømt til undergang. Det katalog over emissioner, der blev forhandlet på plads i Buenos Aires, er ikke et velegnet udgangspunkt for en løsning. I længden kan problemer kun løses dér, hvor de opstår.

Linkohr
Hr. formand, debatterne om klimapolitik i Europa-Parlamentet har jo den behagelige bivirkning, at vi altid alle sammen er enige. Det er en fordel! Men sammenligner man det, vi siger, vi vil, med resultatet, ser det allerede noget mere dystert ud. Jeg tager nu kun de tal, som jeg har fra Kommissionen. I Den Europæiske Union øgedes CO2 -emissionen med 2 % fra 1990 til 1996. I 1997 oplevede vi et mindre fald, men det var en mild vinter, og der er ikke noget, der tyder på, at en strukturel ændring er lykkedes for os. Faldet i første halvdel af dette årti - nu er der igen tale om en stigning - kan også forklares. Vi har erstattet kul med gas. Vi har erstattet olie med gas. Vi har med den tyske forening afindustrialiseret en hel region. Desuden er eksisterende anlæg blevet moderniseret. Også det er en proces, der ikke gentages. Med andre ord: Vi må på baggrund af en øget økonomisk vækst snarere regne med, at CO2 -emissionen i Den Europæiske Union vil være øget i 2000, og endda en forøgelse, der kan måles, i forhold til 1990.
Jeg tager min egen delstat, hvor jeg kommer fra, Baden-Württemberg, der er en relativt højt industrialiseret delstat. Dér er CO2 -emissionen pr. indbygger steget betydeligt, navnlig siden 1995, hvilket skyldes den økonomiske vækst. Der er således ikke tale om noget vendepunkt. Det maner til eftertanke. Nu kan man sige: Godt, vi må bestræbe os noget mere osv. Det har vi jo til dels også gjort med det resultat, at vi i Den Europæiske Union - det er igen tal fra Kommissionen - i indeværende årti kun har øget energieffektiviteten med 0, 6 % om året, mens vi i 80'erne og 70'erne øgede energieffektiviteten med 2 %.
Også det maner til eftertanke. Det vil sige, at vi i dag er i stand til mindre, end vi var for 10 eller 15 år siden. Det, vi har brug for - og det er henvendt til Kommissionen og navnlig naturligvis til Rådet - er en handlingsplan, der kan måles. Jeg vil virkelig gerne have at vide, hvad hvilket land, hvilken sektor i industrien, i trafikken og tillige hvad husholdningerne skal gøre. Vi skal først og fremmest spørge os selv: Hvorledes vil det kunne finansieres? Hvorledes kan det finansieres? Det er min sidste henstilling til Kommissionen: Forelæg os noget om, hvorledes vi opnår en aftale med banken, så investeringer i energisektoren også kan forudfinansieres, for det forekommer mig for øjeblikket at være hovedårsagen til, at vi ikke kommer videre, forudfinansiering af energiinvesteringer. Teknologien er der for det meste, det er pengene, der mangler!

Pimenta
Hr. formand, hr. Linkohr har snuppet to tredjedele af min tale: Jeg er faktisk 100 % enig i det, han har sagt. Jeg vil gerne først takke Kommissionen og især kommissær Bjerregaard for hendes arbejde, hendes personlige indsats og den måde, hvorpå hun i Buenos Aires tog imod og samarbejdede med Europa-Parlamentets repræsentanter. Desværre har Rådet indtaget en holdning, som det ikke kan blive ved med at have. Parlamentet er nødt til finde en holdning til Rådet og til hvert enkelt formandskab før den næste regeringskonference.
Anden del af det, jeg ville sige, har forbindelse med det, hr. Linkohr sagde om policies and measures . Jeg er bekymret over, at der ikke kan konstateres reduktioner i mange dele af EU og i størstedelen af verdens lande. I mit eget land, eksempelvis, i Portugal, steg forbruget af elektrisk energi sidste år med 6 %, hvad der er det dobbelte af produktionsstigningen. På den måde kan vi ikke nå målet. Det siger selv, at vi ikke kan nå målet!
Jeg støtter Kommissionens forslag om, at der skal udarbejdes et direktiv - som jeg gerne så sat i værk så hurtigt som muligt - der fastsætter visse minimumstal for anvendelse af vedvarende energi. Vi har talt med kommissær Papoutsis, og vi er enige om, at det haster med det direktiv. Den vedvarende energis markedsandel er gået ned på grund af lavere priser på olie og naturgas, og fordi energiprisen endnu ikke indeholder omkostningerne for miljøet.
Lad os for det andet også se på strukturfondene og den europæiske transportnet, områder, hvor Landbrugsudvalget har en vis indflydelse gennem budgettet. Medlemsstaterne skal tvinges til at bruge dé penge på at vælge den transportform, der kræver mindst energi.
Hvad angår de kommende medlemslande, har Phare og Tacis i dag ingen indflydelse på deres energiforbrug. Hvis dette varer ved, vil der ske det, som hr. Linkohr har sagt: Så snart krisen er overstået, vil emissionerne stige.
Til slut vil jeg gerne sige, at Kommissionen måske kunne støtte de initiativer, som visse virksomheder, BP med flere, har taget, og som viser en positiv holdning med hensyn til klimaændringerne, ved at organisere en stor begivenhed i Bruxelles omkring den positive rolle, som de virksomheder, der ønsker at tage dette her alvorligt, kan spille.

Formanden
Tak, hr. Pimenta. Hr. Pimenta, i starten af Deres indlæg var jeg lige ved at fratage Dem to tredjedele af Deres taletid, men De har tværtimod øget den med et minut mere. Mine damer og herrer, jeg er endnu en gang nødt til at bede Dem om venligst at respektere den fastlagte taletid, for min administration fortæller mig, at vi er forsinkede. Jeg ved godt, at De alle har meget vigtige ting på hjertet, men jeg vil bede Dem om at bestræbe Dem på at respektere taletiden. Dette gælder i første omgang fru Breyer, idet jeg nu giver hende ordet for et minut.

Breyer
Hr. formand, fru kommissær, De gjorde opmærksom på USA's rolle. Jeg mener, det i dag skal dreje sig om noget andet. Det skal dreje sig om, at Den Europæiske Union går forrest. For med det samme at tale i klar tekst: Det må ikke dreje sig om at smyge ansvaret af sig ved hjælp af smuthuller i protokollen som f.eks. emissionshandel. Så er vi straks ved spørgsmålet: Hvor bliver foranstaltningerne af? Jeg vil gerne konkret have at vide af Dem: Hvad sker der så nu med gennemførelsen af hvidbogen om vedvarende energikilder? De gjorde opmærksom på den nøglerolle, som energiafgiften spiller. Godt, nu har vi et forslag til en energiforbrugsafgift, men det er da kun et lille bitte skridt! Kommissionen har jo selv erkendt, at på trods af dette forslag vil emissionsværdierne stige med 6 % frem til 2010. Hvad har de sagt om den vanskeligste sektor, nemlig transport? Vi ved, at CO2 -emissionen her vil stige med 38 % frem til 2010. Og også der - vær så venlig endelig at svare på det, kollegerne allerede har spurgt om: Hvornår lægges der omsider afgifter på carbonhydrider? Hvornår opfylder De det løfte, som vi allerede fik sidste år? Der er behov for handling, ikke for papir og poesi.

Pollack
Hr. formand, vi må holde op med udelukkende at koncentrere os om fiskale foranstaltninger. Vi synes at bruge ret så megen tid på at vride hænder over Rådets modvillighed mod at gå med til en energiafgift og andre fiskale foranstaltninger. Jeg er enig med kommissæren i, at det er på tide, at Kommissionen bringer orden i sit eget hus, hvad klimaændringerne angår. Jeg ønsker at høre nogle detaljerede forpligtelser om, at dette sker.
På et tidligt tidspunkt i debatten hørte vi nogle nydelige aspirationer om bæredygtigt landbrug, og det bifalder jeg. Men jeg vil gerne spørge Kommissionen om, hvad den gør for at gøre sin tilgang grønnere til det indre marked og til den måde, hvorpå konkurrencepolitikken fungerer, til den måde, hvorpå den bruger udviklingsstøtte, til dens handelspolitik, til tiltrædelsesforanstaltningerne, som en masse kolleger har nævnt, såvel som til strukturfondene og den fælles landbrugspolitik. Vi har brug for at se en aktiv gennemførelse, hvad angår strategisk miljøvurdering med henblik på klimaændringer, og at bruge et værktøj til vurdering af politikken på europæisk plan, især udviklingsstøtten såvel som politikken her i Den Europæiske Union.
Vi har også brug for at arbejde mere med, hvad ren udviklingsteknologioverførsel består af og forholdet til vores udviklingsbistand. En aktiv gennemførelse af mekanismer for bæredygtig udvikling, clean development mechanisms , vil komme til at spille en afgørende rolle, når det gælder om at vinde den støtte til Kyoto-protokollen, vi har brug for fra udviklingslandene. Uden nogen støtte for retfærdighedsbegrebet fra dem vil vi fortsat have problemer med at forsøge at få USA til at ratificere.
Hvis vi kan gøre fremskridt med nogle af disse spørgsmål, vil Den Europæiske Union kunne gå forud med selvtillid og anlægge tonen ved den femte og sjette partskonference. Vi ved helt bestemt, at klimaændringerne ikke vil forsvinde, og de vil helt bestemt ikke forsvinde på grund af den tekst, Parlamentet skal stemme om i morgen. USA ratificerer ikke, blot fordi vi beder dem om at gøre det. I denne uge er miljøministrene nede på Antarktis for at se, hvordan den smelter væk, og for at se, hvilke problemer der er i sigte. Vi har brug for en form for forpligtelse fra Kommissionen, og jeg håber, at vi vil komme til at høre Kommissionen og Rådet forsikre, at Den Europæiske Union vil tage de nødvendige skridt til at tackle de spørgsmål, jeg har rejst, såvel som de mangeårige favoritter, energiafgifterne.

Virgin
Hr. formand, fru kommissær, af alle de udfordringer, vi står over for på miljøområdet, er klimaspørgsmålet helt sikkert den største og mest komplicerede. Den vedrører jo alle jordens lande på en håndgribelig måde. Emissionerne truer os ikke på kort sigt, men udgør en meget alvorlig trussel på langt sigt.
De første vaklende forhandlingsskridt er blevet taget med en del ængstelse. Eftersom de foranstaltninger, der er truffet, kan betyde store indgreb i landenes økonomier, er det vigtigt at finde frem til løsninger, der giver en gevinst for miljøet til så lave omkostninger som muligt. Der er ingen tvivl om, at handel med emissionsrettigheder giver os en sådan løsning. Jeg mener derfor, det er af overordentlig stor betydning, at Kommissionen foretager en omfattende undersøgelse af, hvordan dette instrument skal anvendes for at føre klimaspørgsmålene i den rigtige retning.
I en nordisk analyse påvises det, at handel med emissionsrettigheder for kuldioxids vedkommende i Norden vil give en omkostningsbesparelse på 50 %. Selvom vi står over for store problemer, når det handler om verificering af emissionsnedbringelser, viser denne analyse, at resultatet af vellykkede løsninger er så godt, at der skal gøres meget store bestræbelser på at skabe bæredygtige systemer.
Det må også være i EU's interesse, at man ikke går ensidigt ind for de økonomiske instrumenter, som giver os betydeligt større omkostninger i den internationale konkurrence end det, der f.eks. er tilfældet i USA. I fremtidige forhandlingsrunder bør man udbedre de fejl, der blev begået i Kyoto. I den forbindelse bør man dog ikke forkaste økonomiske metoder, som har vist sig at være effektive. Idéen om en udfasning af kernekraften ville føre til alvorlige problemer på dette område, hvis den blev en realitet. I stedet burde denne udmærkede energikilde udvikles og gøres endnu bedre.

Baldi
Hr. formand, ærede kolleger, efter klimakonferencen i Kyoto og konferencen i Buenos Aires i november sidste år har Den Europæiske Union udarbejdet en sand handlingsplan, der bygger på nogle særligt vigtige spørgsmål. Det er for det første de finansielle mekanismer, som skal hjælpe udviklingslandene med at tage udfordringerne op i forbindelse med klimaændringerne. For det andet er det det kommende arbejde med hensyn til politikkerne og de foranstaltninger, der skal iværksættes, og som allerede er sat på dagsordenen for de næste konferencer for deltagerne i FN's rammekonventioner. For det tredje er det udviklingen og overførselen af ikkeforurenende teknologier, som skal hjælpe udviklingslandene med ikke at gentage de miljøfejl, man har begået i de udviklede lande, og for det fjerde er det grundreglerne for de fleksibilitetsmekanismer, som er indeholdt i Kyoto-protokollen, selvom det er nødvendigt at nå frem til en aftale med hensyn til en institutionsstruktur for fleksibilitetsmekanismerne.
Jeg vil gerne gøre opmærksom på, at en dialog således er væsentlig, sådan som mine kolleger sagde, men jeg vil også gerne minde om, at netop om to måneder vil Den Paritetiske Forsamling AVS-EU med sin arbejdsgruppe om klimaændringen i de små østater ikke alene vedtage en resolution, der er meget vigtig for udviklingslandene, men også uden tvivl give et bidrag efter to års arbejde. Jeg vil derfor gerne spørge kommissær Bjerregaard om, hvordan det kan være, at vi endnu ikke har fået et ordentligt svar fra Kommissionen, f.eks. når vi har fremhævet vigtigheden af at gøre en indsats sammen med de andre generaldirektorater, såsom GD VIII og GD XI, hvad angår videnskab, forskning og udvikling - vi er yderst bekymrede for AVS-landene, og vi har anmodet om en fond til katastrofeforebyggelse, da vi mener, at de små østater er meget udsatte for klimaændringen. Jeg vil derfor spørge kommissæren, om hun kan svare på dette sted, eller om hun kan sørge for, at vi, der arbejder tæt sammen, kan få svarene så hurtigt som muligt. Det er vigtigt for os, eftersom de kriser, der opstår i Afrika og i AVS-landenes østater, medfører nogle alvorlige katastrofer.

Bjerregaard
Hr. formand, jeg vil gerne takke Parlamentet for debatten. Jeg tror, at hr. Linkohr havde meget ret, og at han ramte den stemning, som vi har kunnet konstatere i forbindelse med debatten. Parlamentet og Kommissionen er enige, men den virkelighed, vi står over for, er anderledes, eller man kan sige, at de andre partnere, som vi har, og som er afgørende for, at det hele skal blive til noget, ikke er helt på samme linje som os. Jeg har i debatten hørt en række tilskyndelser til, hvordan vi kunne komme videre for også at få de andre parter mere aktivt med på den linje, vi har indtaget. Så jeg deler helt fru Graenitz' opfattelse af, at det er vigtigt for os at fortsætte den internationale indsats, også i forhold til ulandene. Jeg er enig med fru Graenitz og andre i, at ansøgerlandene må inddrages stærkere. Jeg tror også, det var hr. Pimenta, der understregede det. Vi prøver at gøre det løbende. Vi gjorde det også i Buenos Aires, men det er klart, at når vi snakker om energipolitik og konsekvenserne af energipolitikken, så er ansøgerlandene et område, hvor der er ganske meget at hente.
Hr. Spencer havde helt ret i, at det var en forkert oversættelse - det er der jo nogle gange, når man taler et lille sprog - og derfor vil jeg gerne bekræfte, at det, jeg sagde, var, at CO2 - energiafgiften, der oprindeligt blev foreslået i 1992, »was not withdrawn by the Commission« . Så må jeg i øvrigt sige, at jeg synes, der er god grund til at overveje den måde, vi organiserer os på. Vi drøftede det lidt i Buenos Aires. Jeg nævnte også, at det fortsatte argentinske formandskab havde planer om en mere politisk proces, men jeg deltager gerne i drøftelser af andre måder at gribe det an på.
Fru Hautala understregede - og det mener jeg også er rigtigt - at vi må opfylde vores egne mål. Hvis vi vil holde den linje, vi har lagt op til, så kræver det, at vi også selv er i stand til at gå i spidsen, og det har vi sandelig tænkt os at gøre, både ved at fremlægge en meddelelse og også ved at tage spørgsmålet op i forbindelse med rådsmøderne. Det betyder altså, at der kommer en yderligere plan fra Kommissionen, som jeg glæder mig til at drøfte med Parlamentet.
Det er lidt sværere med spørgsmålet om en flyafgift eller en kerosenafgift, som vi har drøftet nogle gange. Vi har også taget det op i adskillige fora. Sidste gang, jeg selv var med til at presse meget hårdt på, var på et møde, vi havde i OECD-regi med miljøministrene. Det var meget klart, at der var en voldsom stor modstand fra USA, Canada, Japan osv., og derfor er det jo spørgsmålet, om det er muligt at gøre noget på europæisk plan, for modstanden på internationalt plan er meget stor.
Jeg deler fru Pollacks opfattelse af, at der er en lang række områder, vi skal have taget fat på. Der vil komme nogle udspil vedrørende det indre marked. Senere på året, tror jeg, vil vi få lejlighed til at diskutere problemerne omkring WTO. Jeg tror, at Parlamentet kan huske, at der forelå en fælles meddelelse fra Sir Leon Brittan og mig selv, og vi har bestemt tænkt os at fortsætte det samarbejde også op til de kommende WTO-forhandlinger. Heldigvis kan jeg da sige, at det tyske formandskab har taget forslaget om den strategiske miljøvurdering på deres prioriterede liste, så det er også mit håb, at vi kan komme videre på dette område.
Hr. formand, der kunne sagtens være mange flere ting, som vi kunne have brug for at drøfte, men lad mig slutte med at takke for den støtte, der har været givet fra Parlamentets side til den linje, som vi har lagt, og glæde mig til det fortsatte samarbejde. Vi behøver virkelig alle kræfter, hvis vi skal overbevise også de andre partnere om, at det er den rigtige vej, vi er inde på.

Formanden
Mange tak, fru Bjerregaard.
Jeg har modtaget et beslutningsforslag i overensstemmelse med forretningsordenens artikel 37, stk. 2.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 09.00.

Levnedsmidler behandlet med ioniserende stråling
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A4-0008/99) af Bloch von Blottnitz for Europa-Parlamentets delegation til Forligsudvalget om afgørelse af Forligsudvalgets fælles udkast til Europa-Parlamentets og Rådets direktiv:
I.om indbyrdes tilnærmelse af medlemsstaternes lovgivning om levnedsmidler og levnedsmiddelingredienser, som er behandlet med ioniserende stråling (3631/98 - C4-0021/99-00(0169(COD)) ogII.om opstilling af en fællesskabsliste over levnedsmidler og levnedsmiddelingredienser, som er behandlet med ioniserende stråling (3632/98 - C4-0022/99-00169B(COD)).Jeg giver ordet til ordføreren, fru Bloch von Blottnitz.

Bloch von Blottnitz
Hr. formand, jeg må naturligvis sige, at det glæder mig, at vi nu efter 10 års forløb omsider er nået frem til ensartede bestemmelser vedrørende direktivet om levnedsmidler behandlet med ioniserende stråling. Derom er der at sige, at dette oplæg selvfølgelig har ligget hos Rådet i hele otte år, hvilket endnu en gang beviser, hvor omstridt denne metode alligevel er. Man kan naturligvis sige med hvilket formål og hvorfor overhovedet behandle med ioniserende stråling, når det jo står fast, at vitaminer i frugt og grøntsager går til grunde, altså er borte, og når man derudover ved, at der opstår frie radikaler, når man bestråler fedtholdige produkter, og at disse frie radikaler naturligvis er kræftfremkaldende. Men jeg vil også gerne gøre opmærksom på en ting: Når vi - som til dato - ingen fælles bestemmelser har, har vi naturligvis heller ikke nogen mærkningspligt. Da der bliver behandlet med ioniserende stråling i forskellige lande som Frankrig, Belgien, Nederlandene osv., da vi har et indre marked og produkterne er i handlen, nytter det ret beset ikke mere noget, hvis vi fastholder den gamle indstilling, som Parlamentet havde engang. Vi bliver nødt til at forbyde. Hr. Bangemann, vent bare, der er stadig ingen grund til at glæde sig!
Det vil nu ikke mere finde sted. 18 måneder efter, at direktivet er trådt i kraft, kommer der en pligt til at mærke. Det gælder naturligvis også for krydderier og andre tilsætningsstoffer samt - hvad der er vigtigt - selv når tilsætningsstofferne udgør mindre end 25 %. Desuden har vi opnået, at der fra den 1. januar 2003 kun må behandles med ioniserende stråling, hvis der eksisterer standardiserede og retsgyldige metoder til påvisning deraf. På det punkt har De jo, hr. Bangemann, forskanset Dem! For det har vi fået gennemført imod Kommissionens vilje, blot fordi Rådet for en gangs skyld var på vores side. Det var naturligvis meget dejligt. Det er endvidere vigtigt, at i forbindelse med ændringen af positivlisten, som skal foreligge senest den 31. december 2000, skal den procedure, hvis retsgrundlag er artikel 100 A, altid anvendes.
Derudover står det fast, at behandling af levnedsmidler med ioniserende stråling ikke må træde i stedet for hygiejne og heller anvendes i god produktion eller god landbrugspraksis. Tidligere var det således, at når fordærvelsesprocessen satte ind, det vil sige, når produktet begyndte at rådne, blev der bestrålet, og øjet blev så at sige narret. Det vil for fremtiden ikke længere være muligt. Men det er og bliver naturligvis afgørende, om vi oplyser forbrugerne om, hvad »behandlet med ioniserende stråling« betyder. Det kan den almindelige husmoder naturligvis ikke vide. Jeg kan kun håbe, og det vil vi insistere på, at det ikke trykkes med så små bogstaver, at man overser det, for jeg er fortsat af den opfattelse, at det egentlig ikke skulle være nødvendigt at behandle levnedsmidler med ioniserende stråling. Vi burde snarere sørge for at spise det, årstiden byder på. Det er ikke absolut nødvendigt at forhindre løg, kartofler osv. i at spire. Alligevel går vi ind for den aftale, vi nu har truffet. Det var jo sandelig svært nok, og vi vil sætte alt ind på, at de, der køber produkterne, også ved, hvad de køber. Så har vi efter min mening her fundet frem til gode fællesskabsbestemmelser. Det glæder mig, at det omsider gik fremad, og det er tillige i sidste instans tilfredsstillende, om end ikke helt, at vi alle fik vores ret.

Graenitz
Hr. formand, på nogle europæiske sprog er verbet »at gratulere« refleksivt. Jeg mener, at vi i dag ikke kun skal gratulere ordføreren med hendes arbejde, men at vi også kan gratulere os selv som Parlament med, at der takket være hårdnakkethed og lang tids arbejde alligevel kom en række forbedringer i stand af Rådets oprindelige forslag og til sidst også af den fælles holdning.
Selvom jeg også selv mener, at det ikke nødvendigt at behandle særlig mange levnedsmidler med ioniserende stråling, fordi jeg i lighed med ordføreren er af den opfattelse, at lokale levnedsmidler indtaget på det tidspunkt, hvor de er modne, i sundhedsmæssig henseende er den bedste ernæring, synes jeg, at mærkningen er meget vigtig for forbrugerne, så de ved, hvad det er, de køber, og hvad de kan forvente af det, de køber. Jeg anser det endvidere for vigtigt at fastholde, at behandling med ioniserende stråling ikke kan træde i stedet for god landbrugspraksis, så levnedsmidlerne skal i hvert enkelt tilfælde bestråles, mens de er friske. Jeg synes endvidere, at det er meget vigtigt at gøre kontrolmetoderne retsgyldige og standardisere dem, så medlemsstaterne kan kontrollere helt præcist og forbrugerne i sidste instans også kan komme igennem med deres rettigheder.
Netop i en tid, hvor levnedsmiddelsikkerhed drøftes indgående, er det nødvendigt at få et sådant direktiv. Jeg mener endvidere, at det netop med henblik på de store landbrugsbedrifter, der findes i ansøgerlandene, er nødvendigt, at vi får vedtaget dette direktiv allerede inden udvidelsen af Unionen, så det med det samme kan blive en del af acquis communautaire .

Schnellhardt
Hr. formand, mine damer og herrer, levnedsmidler behandlet med ioniserende stråling udløser rædsel hos en del borgere, men salighed hos en del folk fra praksis og hos en del fagfolk! Den europæiske politik stod over for den opgave at forsone de to ekstremer med hinanden og gøre det muligt at anvende metoden i praksis. Det skal efter vores mening være muligt at behandle levnedsmidler med ioniserende stråling dér, hvor det er fornuftigt og nødvendigt og den må ikke træde i stedet for hygiejne og sundhedsforanstaltninger. Jeg er ikke enig med fru Bloch von Blottnitz i, at den nu anvendes til fordærvede produkter for at gøre dem pæne igen. Det kan heller ikke lade sig gøre med stråling. Det vil blive fastholdt også i fremtidige direktiver. Det er også et meget vigtigt princip.
Det er for mig en selvfølge, at der ikke må være nogen sundhedsmæssig risiko forbundet dermed. Man er imidlertid nødt til endnu en gang at understrege det, da vi i dag også har hørt det modsatte. Levnedsmidler behandlet med ioniserende stråling er ikke bestrålede levnedsmidler, og vi borgere i EU konsumerer dem uden at blive alvorligt syge. En harmonisering på europæisk plan er derfor stærkt påkrævet. Hidtil har den retlige situation været for forskellig fra medlemsstat til medlemssat. Mens levnedsmidler i f.eks. Frankrig, Belgien og Nederlandene i årevis er blevet behandlet med ioniserende stråling, er det forbudt i andre lande, altså ingen antydning af indre marked.
Resultatet af forligsforhandlingerne med Rådet er godt, og vi går også ind for det. Det indre marked vil også blive gennemført trinvis i forbindelse med levnedsmidler behandlet med ioniserende stråling. Gennem den obligatoriske mærkning sættes forbrugerne derudover i stand til at træffe et valg. Jeg mener, det er en stor succes, og her kan jeg ikke lade være med at fremhæve min gruppes særlige rolle i forbindelse med indførelsen af standardiserede og retsgyldige kontrolmetoder i direktivet. Uden retsgyldige kontrolmetoder kommer der ikke nogen troværdig mærkning og uden troværdig mærkning ingen tillid fra forbrugernes side.
Ved stikordet tillid fra forbrugernes side må jeg endnu en gang gøre opmærksom på - her er jeg enig med fru Bloch von Blottnitz - at en så lang periode som 10 år til et sådant direktiv kan vi ikke tillade os ret tit. Det bør vi - og jeg henvender mig her til kommissærerne - ikke tillade igen i forbindelse med chokoladedirektivet og mærkningen af alkoholholdige drikkevarer. Dér må vi ikke bære os ad, som vi netop har gjort i forbindelse med dette direktiv. Vi er nødt til omsider at opnå forbrugernes tillid ved at handle hurtigt!

Hyland
Hr. formand, jeg hilser dette direktiv velkommen, fordi det skaber en lovgivningsmæssig ramme for det indre marked for levnedsmidler, der er behandlet med ioniserende stråling. Det sætter høje standarder og lofter for produktion, der kan være behandlet. Forbedring af levnedsmiddelsortimentet og -kvaliteten gennem værditilvækst er nu af central betydning for en moderne levnedsmiddelsektor. Produktets kvalitet, information om, hvor det kommer fra, og fulde detaljer om værditilvækstprocessen bør til enhver tid være fuldt ud tilgængelige for forbrugerne.
Levnedsmiddelprodukter, der er fremstillet på basis af ny forskning, må kun indgå i fødekæden, efter at der er foretaget de allerstrengeste afprøvninger. Forbrugerne må til enhver tid beskyttes mod usikkerhed omkring utilstrækkelig afprøvning af nye produkter. Kort sagt bør Europas landbrugsvaresektor lade folkesundheden og forbrugerbeskyttelsen gå forud for alle andre hensyn. Europa-Parlamentet har spillet en væsentlig rolle med at sikre, at der tages hensyn til forbrugernes interesser, og at eventuelle risici i forbindelse med kontrolmekanismerne minimeres. Det primære mål for de nationale regeringer og EU må være de højeste kvalitetsstandarder for levnedsmidler, og foranstaltninger, der fremmer og forbedrer levnedsmidlernes kvalitet, bør støttes.
Jeg er glad for, at der i Irland er en voksende forståelse for landmændenes professionelle rolle, når det gælder om at levere kvalitetsråmaterialer til en levnedsmiddelsektor, der er forpligtet til at leve op til de højeste standarder for forbrugertilfredshed.

Whitehead
Hr. formand, jeg vil gerne lykønske fru Bloch von Blottnitz i hendes fravær for at have ført denne meget vanskelige forligsprocedure til ende. Det kunne måske være gjort hurtigere, men alt, hvad der indeholder ordet stråling, kan ikke undgå at være ladet med vanskeligheder, misforståelser og bekymringer. Hvad er den rigtige anvendelse af ioniserende stråling? I alt væsentligt bør den anvendes dér, hvor forbrugersikkerheden nyder gavn af den. Det er, når den er til gavn for forbrugeren og for forbrugerens sundhed. Det er ikke, når den er til gavn for producentens profit som følge af den kosmetiske effekt på frugt og andre levnedsmidler af begrænset holdbarhed.
Vi har ikke gavn af at spise jordbær, der har overskredet deres naturlige levetid, blot fordi de kan konserveres kunstigt. Vi har imidlertid gavn af at opretholde den naturlige levetid for krydderier og konserveringsmidler, der anvendes i vores forretninger, og som opbevares i lang tid. Vi har en strengt fastsat række produkter, der nu kan sælges over hele det indre marked. Vi kan forstå, at de samme betingelser og de samme beskyttelsesforanstaltninger gælder i alle medlemsstater. Med den snarligt forestående udvidelse bør vi også forstå, at dette er et vigtigt pejlepunkt for ansøgerlandene, hvor alle former for fristelser ligger på lur for landbrugssektorerne i disse lande, som hr. Schnellhardt allerede har sagt.
Dette er måske første gang, vi har været i stand til at nå frem til en form for enighed om et aspekt i forbindelse med stråling og strålebehandling. Det bliver ikke sidste gang.

Bangemann
Hr. formand, det er altid en meget uheldig situation, når man har på fornemmelsen, at man fik ret, for det er jo meget nemt at bekræfte det over for sig selv og sige, se bare, jeg har villet det rigtige i 10 år, og omsider indså de andre det også. Men man bliver virkelig nødt til at sige - jeg har sagt det til fru Bloch von Blottnitz og efter min mening er det muligvis ikke Parlamentet, som først og fremmest bærer skylden - Rådet har i 10 år simpelthen overhørt det argument, som fru Bloch von Blottnitz her har fremført og som jeg i 10 år har fremført på alle rådssamlinger, nemlig at den situation, vi havde, var dårligere for forbrugerne end det, vi har foreslået. Hvorfor? Vi har formuleret anvendelsesområdet for behandling af levnedsmidler med ioniserende stråling meget snævert.
For det andet har vi altid insisteret på, at der skulle være en mærkning, så hver enkelt forbruger kan afgøre, om han vil købe et levnedsmiddel fra dette snævre område behandlet med ioniserende stråling. Han kan også lade være. Han behøver jo ikke at købe det, han får jo en mærkning. Det medlem af Parlamentet, der nu igen har forladt salen - hr. formand, under et af de kommende møder vil jeg forlade salen for omsider at vise de damer og herrer i Parlamentet, hvor tåbeligt det er og for øvrigt tillige uhøfligt over for Kommissionen, at man her siger noget om chokolade og derpå forlader salen. Man lytter slet ikke mere til den kommissær, der vil gå ind på dette spørgsmål!
Tilråb
Ja, det er rigtigt, De har taget Deres jakke på. Jeg troede, De var gået, fordi De, da De havde ordet for lidt siden, var i skjorteærmer! Altså for chokoladens vedkommende er problemet præcis det samme. Vi har foreslået, at der mærkes, så hver enkelt forbruger helt frit kan afgøre, om han vil købe chokolade, som kun indeholder bestanddele af kakaobønnen, eller om han kan acceptere, at der også anvendes andre plantefedtstoffer. Fru Bloch von Blottnitz sagde så rigtigt, at man skal have tillid til forbrugerne. Det synes Kommissionen også. Hvorfor overlader vi det så ikke til forbrugeren frit at bestemme, hvad han vil? Så kan han jo sige, jeg vil kun have chokolade med fedstoffer fra kakaobønnen, og en anden forbruger kan sige, det er mig lige meget, jeg køber også anden chokolade.
Det var netop det, der var problemet også med den ioniserende stråling. Da vi ingen bestemmelser havde, bestrålede medlemslandene, og endda alt muligt, og der blev ikke mærket. Jeg er nu kommissær på 11. år. Hvis Parlamentets store nåde slår til, vil jeg kunne fuldføre det. Hvis ikke, er det mig også lige meget. Men i 10 år har jeg forsvaret dette direktiv i Rådet, i 10 år har jeg fremført disse argumenter, for øvrigt også under mange drøftelser i Parlamentet, og det var som at tale til en dør! Indimellem spørger man virkelig sig selv, om det er muligt at nå frem til fornuftige bestemmelser, om hvilke alle ved, at de ikke er det ideal, som foresvævede en eller anden. Det forekommer for øvrigt ikke i et demokrati, for hvis De samler 100 mand, er der mindst tre eller fire forskellige meninger. Men med en mærkning giver De forbrugeren frihed til at træffe et selvstændigt valg. Det er netop den eneste mulighed i sådanne forskelligartede meningsspektre, at man giver den enkelte mulighed for at træffe et fornuftigt valg. Derfor glæder det mig, at vi omsider er så vidt!
Men at juble over egne storartede præstationer i Europa-Parlamentet ville jeg overveje særdeles grundigt!

Formanden
Tak, hr. kommissær, for Deres åbenhjertige måde at tale til Parlamentet på. Det har imidlertid affødt en kommentar fra hr. Fernández Martín.

Fernández Martín
Hr. formand, jeg synes, at kommissæren med sin opførsel og efter den fejl, han har begået, og de kommentarer, han er kommet med, er nødt til at sige undskyld til det parlamentsmedlem, som han tiltalte så uhøfligt, og til os, som lytter på ham. Han kan ikke gå, når han har lyst.

Bangemann
Hr. formand, det vil jeg ikke af den simple grund, at det drejer sig om omsider at få skabt klare politiske fronter i denne strid! Jeg har ikke sagt, at Parlamentet alene bærer skylden, mit eget medlemsland Tyskland har forhindret denne løsning i 10 år. Jeg har i 10 år fremført de argumenter, fru Bloch von Blottnitz har fremført i dag! Jeg kunne ikke drømme om at sige undskyld, for det her er nemlig et ægte demokratisk opgør! De har haft uret i 10 år, og nu vil De ikke indrømme det! Det går ikke. Hykleri er demokratiets endeligt!

Formanden
Hr. Bangemann, De ved jo, hvad der står i Bibelen om en synder, der omvender sig, og sådan synes jeg, De skal se fru Bloch von Blottnitz.

Schnellhardt
Hr. formand, kun en kort bemærkning. Hr. kommissær, jeg forstår ikke, hvorfor De går løs på Parlamentet. I forbindelse med chokoladedirektivet har jeg blot været af præcis samme opfattelse som De. Rådet forbeholder sig ret til at blive ved med at udskyde hele sagen, ligesom den har gjort med hele denne sag. Hvis De nu over for mig nævner et sted i forretningsordenen eller i Maastricht-traktaten om, hvorledes Parlamentet kunne have gjort det hurtigere, er jeg naturligvis rede til at tage det op snarest i forbindelse med de øvrige to emner. Men jeg er helt enig med Dem. Vi to - Kommission og Parlament - skal gå løs på Rådet! Det og intet andet var, hvad jeg sagde.

Formanden
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 9.00.

Bistand til AVS-bananleverandører
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er indstilling ved andenbehandling (A4-0012/99) fra Udvalget om Udvikling og Samarbejde om Rådets fælles holdning (10460/98 - C4-0583/98-98/0014(SYN)) fastlagt med henblik på vedtagelse af Rådets forordning om fastlæggelse af en særlig ramme for bistand til traditionelle AVS-bananleverandører (Ordfører: Peter Liese).

Liese
Hr. formand, mine damer og herrer, det er da forunderlige ting, man hører, når man som ordfører overværer debatten om den foregående betænkning. Jeg undrede mig noget over hr. Bangemanns udtalelse om, at det er ham »lige meget«, om han kan fuldføre sin embedsperiode. Det ville ikke være mig helt lige meget, hvis jeg som kommissær havde et ansvar over for Europa. I Kommissionen ville jeg nok også arbejde for, at de tilfælde, Parlamentet har kritiseret, ikke giver anledning til yderligere kritik.
Men nu går jeg over til bananerne. Vores debat om andenbehandlingen af min betænkning drejer sig om bananer på et tidspunkt, hvor emnet igen beskæftiger verdensoffentligheden, fordi striden mellem EU og USA samt nogle latinamerikanske lande kunne eskalere og fordi en handelskrig truer. Betænkningen, som Udvalget om Udvikling og Samarbejde vedtog enstemmigt, omhandler et delaspekt af bananproblemet og har givet noget med WTO-sagen at gøre, men beskæftiger sig udelukkende med betalingerne til AVS-bananleverandørerne.
I 1997 ville USA og nogle latinamerikanske lande have nedsat et panel under WTO. Panelet under WTO bestemte, at den dengang gældende EU-markedsordning for bananer ikke er i overensstemmelse med WTO. Derpå fremsatte Kommissionen et forslag til ændring, der også var blevet vedtaget i 1989. I sammenhæng med dette forslag blev det foreslået at yde ekstra betalinger via EU-budgettet til AVS-bananleverandørerne. Det er stadig omstridt også i WTO, om tilpasningen af den egentlige markedsordning lever op til WTO's krav. Jeg tror, jeg taler på alles vegne, når jeg understreger, at det ikke er op til USA at bedømme det, det er noget, de relevante organer under WTO skal afgøre. Man skal tydeligt understrege igen og igen, at USA ikke har ret til at træffe ensidige foranstaltninger på det punkt. Men jeg taler personligt og kun på egne vegne, når jeg siger, at også Den Europæiske Union nok bliver nødt til at indstille sig på at acceptere WTO's voldgiftskendelse, og at man muligvis bliver nødt til på et eller andet tidspunkt at acceptere yderligere ændringer.
I betænkningen drejer det sig ganske vist kun om de kompensationer, Kommissionen foreslog samlet, selvom de ikke er inde i nogen juridisk sammenhæng. Det drejer sig om spørgsmålet, hvorledes kompensationerne ydes, i hvilken form og til hvilke producenter. Også her er der forskellige holdninger i Den Europæiske Union. Der er forskelle mellem Rådet og Parlamentet. Rådet har ikke accepteret vigtige ændringsforslag, som Parlamentet stillede under førstebehandlingen. Det er for en dels vedkommende uforståeligt for mig som ordfører og sikkert også for hele udvalget.
Parlamentet prioriterede det meget højt at yde støtte til fair trade -producenterne. Det har Parlamentet altid prioriteret højt, og det bør også spille en meget vigtig rolle i forbindelse med den økonomiske bistand til producenterne, ikke en underordnet rolle, således som Rådet lader forstå i den fælles holdning. Vi går ind for minimumsnormer i forbindelse med arbejdsvilkår, som skal være forudsætningen for udbetalingen, og vi går ind for, at producent-, leverandør- og landbrugsorganisationer inddrages i fordelingen af midlerne. Et flertal i udvalget har endvidere vedtaget at forhøje bevillingerne til programmet og tillige andre steder, således i ændringsforslag 19, 9 og 15, fastsat, at udbetalingerne via EU-budgettet skal øges. Jeg er som ordfører gået imod, men var nødt til at bøje mig for flertallet i plenum.
For mig er det et centralt ændringsforslag, at vi udelukker de multinationale virksomheder fra støtte i henhold til denne forordning. Det går da ikke an, at alverden hævder, at Europa med denne markedsordning og med alt, hvad vi gør på bananområdet, vil beskytte de små, uafhængige producenter mod de store multinationale virksomheder, og så afviser et ændringsforslag, som netop giver udtryk for dette - nemlig at denne økonomiske bistand skal gå til små, uafhængige producenter og netop ikke til multinationale koncerner. Men det er lige, hvad Kommission og Råd har gjort, selvom Parlamentet allerede under førstebehandlingen vedtog dette ændringsforslag med stort flertal. Udvalget har stillet det igen, og jeg anmoder Kommissionen om endnu en gang nøje at overveje den afvisende holdning, for Den Europæiske Union bliver helt utroværdig, hvis vi handler efter devisen, at de multinationale virksomheder må vi gerne støtte, så længe de arbejder i AVS-landene, men når de arbejder i Latinamerika, er de onde, og vi skal ved hjælp af alskens bureaukrati holde dem ude af det europæiske marked! Det er efter min mening hykleri. Derved bliver hele politikken utroværdig. Jeg synes, at Kommissionen her bør udtale sig helt klart. Ellers bliver det endnu tydeligere for mig, end det hidtil har været, at bananpolitikken et stykke hen ad vejen er forbundet med hykleri! Vi bliver nødt til at gennemføre det her konsekvent.

Carlotti
Hr. formand, hr. kommissær, på Den Socialdemokratiske Gruppes vegne vil jeg gerne støtte hr. Lieses betænkning om iværksættelse af en særlig ordning for teknisk og finansiel bistand med henblik på at hjælpe de traditionelle AVS- bananleverandører til at tilpasse sig de nye markedsbetingelser. Jeg støtter betænkningen, fordi den tager hensyn til de mindst begunstigede leverandørers interesser. De små uafhængige producenter skal især hjælpes, og de multinationale virksomheder, som ejer bananplantager i flere lande, bør ikke have udbytte af denne støtte. Jeg støtter betænkningen, fordi den understreger interessen for at overholde de sociale regler, arbejds- og miljøbetingelser, og fordi den indeholder særlige foranstaltninger til støtte af bananer fra fair trade -handlen.
Vi socialdemokrater ønsker, at bistanden øremærkes til kvalitetsforbedring, og vi synes, at det er bydende nødvendigt at give bistand til en spredning af produktionen, for mange AVS-lande har bananen som den eneste indtægtskilde. Således tror jeg, at parlamentsmedlemmernes bidrag sammen med de forslag, som Rådet medtog efter førstebehandlingen, såsom hensyntagen til den særligt dramatiske situation i Somalia, kan munde ud i en helt og aldeles tilfredsstillende lovgivning, hvis vi forstår at afsætte et budget, et økonomisk bidrag, der er på højde med situationen - vi vurderer dette til ECU 500 millioner - og som skal fortsætte, det vil sige ud over de 10 år under hensyntagen til udviklingen i AVS-landene og markedsudviklingen.
Men dét, der bekymrer os, hr. kommissær, det er som bekendt den nye procedure, som USA har indledt ved WTO. Truslerne om sanktioner mod adskillige europæiske produkter og brugen af forhalingsteknikker er metoder, der ikke er værdige for et stort land. Om nogle dage vil WTO udtale sig om ordningen for bananimport og om mulighederne for, at de lande, der føler sig ramt af denne ordning, kan vedtage sanktioner. Jeg frygter, at Verdenshandelsorganisationens beslutning endnu en gang vil være til fordel for de amerikanske interesser. Jeg ønsker ikke, at EU påduttes sådanne beslutninger, uden at vi reagerer eller i det mindste viser vores politiske vilje til at forsvare, koste hvad det vil, vores egne producenter og producenterne i de fattige lande i Afrika, Vestindien og Stillehavet. Efter min mening har vi ikke alene handelsmæssige aftaler med disse lande, men også moralske forpligtelser over for dem.

Fernández Martín
Hr. formand, mine damer og herrer, hr. kommissær, som jeg sagde i juni sidste år under førstebehandlingen af denne betænkning, er den reform af den fælles markedsordning for bananer, som Kommissionen foreslår, blevet nødvendig på grund af en beslutning truffet af Verdenshandelsorganisationens ekspertgruppe på foranledning af klagen fra Ecuador og tre andre lande.
Dengang ligesom nu støttede Parlamentet i hovedtræk Kommissionens forslag med et stort flertal, idet man indførte nogle ændringsforslag, som vi ønskede at se medtaget under andenbehandlingen. Men fra dengang og til i dag er der sket en grundlæggende forandring i udviklingen af det, som nogle kalder banankrigen, og i dag står vi over for en mere politisk end teknisk forhandling. Det nye faktum er, at USA har taget masken af og direkte truer EU med at indføre handelsmæssige repressalier mod en række europæiske produkter, hvis ikke vi ændrer vores politik til beskyttelse af AVS-bananproduktionerne.
Svækket af hændelser i dens indenrigs- og udenrigspolitik har den amerikanske regering ikke kunnet modstå det enorme pres fra nogle af de amerikanskejede multinationale bananproducenter og gør sig klar til at tage loven i egen hånd. I går overværede vi i Udvalget om Eksterne Økonomiske Forbindelser en sjælden hændelse: I selve Parlamentet gav den amerikanske ambassadør et eksempel på, hvad imperiet forstår ved overholdelse af WTO's regler, idet han krævede overholdelse deraf, når det passede ham, og ignorerede dem, når han fandt det passende.
Jeg vil gerne benytte lejligheden til at bifalde kommissær Brittans energiske holdning i Udvalget om Eksterne Økonomiske Forbindelser i går, hvor han forsvarede legitimiteten og lovligheden af vores regler. Jeg vil bede Kommissionen om, at den i en så usikker situation som den nuværende accepterer Parlamentets forslag under andenbehandlingen, som de står opført i Liese-betænkningen.

Fassa
Hr. formand, hr. kommissær, ærede kolleger, jeg kan kun på egne og på ELDR-gruppens vegne lykønske hr. Liese for den måde, hvorpå han i denne betænkning har forstået energisk at forsvare Den Europæiske Unions holdning til bestemmelserne om støtte til bananproducenterne. Nogle af de stærke sider er uden tvivl den vægt, der lægges på differentieringen, Somalias særlige situation og ikke mindst den socialt bæredygtige produktion og den retfærdige og solidariske handel.
Netop disse punkter giver et billede af Den Europæiske Unions filosofi, som giver os et korrekt syn på det frie marked. Det er ikke rigtigt at betragte det frie marked som et marked uden regler, hvor man strides uafhængigt af styrkeforholdene. Det er klart, at et sådant frit marked ville medføre et magtmisbrug fra den eller de stærkeste markedsdeltageres side, eller fra det stærkeste lands side, til skade for de andre. Det er lige præcis det, som Den Europæiske Union skal forsøge at hindre med alle midler og med alle de nødvendige handlinger, som er nyttige og hensigtsmæssige.
Det er netop på grund af denne opfattelse af det frie marked, at jeg på min gruppes vegne vil give udtryk for vores modstand mod ændringsforslag 9 til artikel 1, stk. 2, i denne betænkning; et ændringsforslag, som er indgivet af den radikale gruppe. I den oprindelige tekst taler man om en særlig ramme til fordel for bananproducenterne, og som skal anvendes i en periode på højst 10 år regnet fra den 1. januar 1999. Vi mener, at denne tekst bør bibeholdes. Vi skal sørge for, at de bananproducerende AVS-lande bliver i stand til at stå på egne ben, og vi skal ikke - sådan som det efter vores mening ville ske med vedtagelsen af ARE-gruppens ændringsforslag - holde dem fast i en evig og ubestemt tilstand af underlegenhed.

Sierra González
Hr. formand, hr. kommissær, ændringen af den fælles markedsordning for bananer må ikke ske på bekostning af Fællesskabets producenter eller AVS-producenterne. Og selvom det synes som en anelse for tidligt at bestemme, om AVS-producenterne har lidt skade som følge af den iværksatte ændring, skal der træffes foranstaltninger for at undgå dette. Disse foranstaltninger skal være inspireret af de værdier, som ligger til grund for princippet om fair trade , som bør udvides og anvendes til fremme af alternative økonomiske aktiviteter for de producenter, der er dårligst i stand til at tilpasse sig de nye markedsbetingelser, herunder teknisk og økonomisk bistand til de AVS-producenter, som er i stand til at tilpasse sig, for at de gør under de bedst mulige omstændigheder.
Formålet er ikke kun, at den særlige støtteordning skal være et udtryk for EU's vilje til at overholde de indgåede forpligtelser over for Unionens traditionelle leverandører, men derimod også at Unionen bidrager til bekæmpelsen af fattigdom, samtidig med at man sender en klar og overbevisende besked om, at Unionen ikke vil give efter for et uacceptabelt pres som dét, USA udøver med deres liste over repressalier.
Jeg vil anmode Kommissionen om at overveje ændringsforslagene i Liese-betænkningen, især de, som er inspireret af idéen om fair trade , som blot har fået en marginal plads i den fælles holdning. Det er en særdeles skuffende holdning, ligesom det er skuffende, at de store multinationale virksomheder kan modtage støtte i AVS-landene fra Unionens økonomiske ressourcer.
Det ville være overordentligt vanskeligt at forstå, hvis man i stedet for at hjælpe de fattige hjælper de rige.

Martinez
Hr. formand, i aften drøfter vi to symbolske sager. Om et øjeblik skal vi drøfte hyperproduktivitet i forbindelse med Kindermann-betænkningen om oprørende koncentreret opdræt af æglæggende høner. Og med Liese-betænkningen om bananer drøfter vi internationaliseringen.
Det er en meget gammel sag, som har været behandlet hér i årevis. Europæerne producerer omtrent 800.000 til 830.000 t bananer på Guadeloupe, Kreta, Martinique, De Kanariske Øer og Madeira. Vi køber ca. 830.000 t bananer i AVS-landene, herunder på Elfenbenskysten og i Cameroun. Og dertil kommer dollarbananerne fra Centralamerika, som tyskerne holder enormt meget af. I starten var det 2 millioner t, som nød godt af toldfrihed ligesom kornsubstitutterne. Derefter accepterede vi på grund af Sveriges, Østrigs og Finlands tiltrædelse af EU, hvilket skadede USA, at importere 2, 5 millioner t latinamerikanske bananer uden at pålægge dem told eller med reduceret toldafgift.
Alt dette var ikke nok for USA. De har klaget til Verdenshandelsorganisationen, panelerne i første instans og appelsagerne er blevet mangedoblet, vores lovgivning er blevet ændret, man har endnu en gang indledt en procedure ved Verdenshandelsorganisationen, og derfor er vi her til aften, nu hvor vi bøjer os, trods alt nødt til at overveje erstatning til de fattige AVS-lande, som taber derved.
Vi taler symbolsk. Først og fremmest på grund af hykleriet, når vi taler om forsvar af EU's økonomiske interesser, for fru Cresson og hr. Marín har måske begået underslæb for et uvæsentligt beløb som enhver anden normal socialist, men i dette særtilfælde taler vi om FRF 14 milliarder i gave til en multinational virksomhed, nemlig Chiquita. Derefter kan vi tale om EU's økonomiske interesser.
Vi sætter spørgsmålstegn ved vores regionalpolitik på Kreta, Madeira, De Kanariske Øer, Guadeloupe og Martinique. Vi sætter spørgsmålstegn ved vores samarbejdspolitik med AVS-landene, i og med vi sætter spørgsmålstegn ved importlicenserne. Vi sætter spørgsmålstegn ved menneskerettighedspolitikken, i og med det i Honduras er den multinationale United Brand, der nu er blevet opkøbt af Chiquita, som spiller politi. Vi sætter spørgsmålstegn ved socialpolitikken, i og med det er slaver til EUR 35 om måneden, der producerer bananerne. Vi sætter spørgsmålstegn ved den europæiske rets suverænitet, i og med vi bøjer os for Verdenshandelsorganisationen i Geneve.
Og endnu en gang bøjer Europa med sine 370 millioner indbyggere, Europa med sin euro, Europa som ny magtfaktor, sig for USA's Sektion 301 i banansagen, ligesom vi har gjort i Kosovo og Irak. Vi retter os ind efter USA. Jeg håber, at vi glider i bananskrællen for at genfinde den rigtige vej, men jeg tvivler på det.

Vecchi
Hr. formand, vi er nu nået frem til andenbehandlingen af det forslag til forordning, vi har været tvunget til at vedtage som følge af drøftelserne i Verdenshandelsorganisationen, for at det ikke skal gå yderligere ud over de traditionelle bananleverandører fra landene i Afrika, Vestindien og Stillehavsområdet. Rådets fælles holdning har i sin helhed gjort det muligt at forbedre det oprindelige forslag til forordning, ikke mindst takket være Europa-Parlamentets indsats under førstebehandlingen.
Jeg vil navnlig gerne gøre opmærksom på, at man får større mulighed for at anvende en del af de midler, der er sat af i forordningen, til også at fremme aktioner til differentiering af produktionen, såfremt betingelserne for at fortsætte bananproduktionen på en værdig måde ikke er til stede. På andre punkter vil Parlamentet skulle gøre sine egne ændringsforslag gældende, navnlig med henblik på at sikre, at midlerne bruges til de små producenter og de uafhængige producenter.
Rådet har i sin fælles holdning overtaget de af Parlamentets ændringsforslag, der tager sigte på at tage hensyn til den særlige situation, der gælder for Somalia og dets bananproducenter. Der er tale om den eneste vare, som dette land kan eksportere til det europæiske marked, og dette uheldige lands skæbne afhænger for en stor dels vedkommende af muligheden for at beholde og styrke bananproduktionen.
Det er positivt, men jeg vil alligevel gerne minde om, at på trods af de klare angivelser, som også Europa-Parlamentet er kommet med, har Kommissionen i de foregående år ofte haft en holdning, hvor den gik ind for at boykotte Somalias bananeksport. De naturkatastrofer, der har ramt landets bananproducerende områder i de sidste to år, har medført nogle alvorlige skader, som Unionen dog mærkeligt nok ikke har fundet det nødvendigt at bøde på ved hjælp af støtte.
Unionen skal derfor straks gøre en indsats, så de somaliske bananproducenter med det samme får adgang til den støtte, der er planlagt i den forordning, vi drøfter.
Det vil være en af de mest konkrete måder, hvorpå vi kan bidrage til, at Somalia kommer på fode igen, og hvorpå vi kan undgå, at landet definitivt bliver udmeldt af Fællesskabets »bananklub«.

Porto
Hr. formand, hr. kommissær, banansagen, helt bortset fra de gode eller dårlige argumenter, som parterne fremfører, kan ikke andet end chokere på grund af de amerikanske reaktioners mangel på proportioner. Reaktionen nu er så meget desto mere ude af proportioner i forhold til dette produkt, efter at Den Europæiske Union i fire årtier har fulgt en protektionistisk linje over for adskillige varer produceret i selve USA. Når der ikke dengang var en lignende reaktion, må man konkludere, at landets regering bekymrer sig mere om et eller to multinationale firmaer, der tjener penge på bananproduktion i Latinamerika, end om dets egne landmænd. Reaktionen er derudover helt ude af proportioner i forhold til den produktion, som EU fastholder, og som er af ret beskeden størrelse og hjemmehørende i fjerntliggende regioner som Madeira og De Kanariske Øer, eller som kommer fra fattige AVS-lande, hvor der ikke kan findes noget alternativ, der kan opretholde livet for landbefolkningen på et blot tåleligt niveau.
Det drejer sig altså ikke om rige regioner, men om områder, der forståeligt nok har behov for en vis støtte. Som det også er tilfældet med den finansielle støtte, der nu er foreslået i et omfang, der snart skal fastsættes, hvorved enhver tvivl om vores seriøsitet kan udryddes.
Endelig er også den gengældelse ude af proportioner og helt malplaceret, som er bestemt til at begrænse importen af diverse produkter, hvad der vilkårligt rammer lande, regioner og sektorer, der intet har at gøre med bananer. Ved at løbe listen igennem kan vi i øvrigt konstatere, at for at forsvare en stor multinational virksomhed, hvis navn allerede flere gange er blevet nævnt her i dag, bliver flere europæiske sektorer ramt, hvor små og mellemstore virksomheder er fremherskende og i mange tilfælde fra de mindst begunstigede regioner. Vi synes også, at det er ret utiltalende, at man forsøger at så splid i Den Europæiske Union ved hjælp af den undtagelse, som man bevilger Danmark og Holland med begrundelse i deres gode adfærd, når det drejer sig om en fælles politik, som vi solidarisk hæfter for efter dens beslutning.
Efter denne triste episode - som vi håber hurtigt bliver glemt - står det grundlæggende spørgsmål tilbage, om de to største magter i verden, der har helt særlige forpligtelser over for verdenshandlen, virkelig skal gå videre ad den vej.

Santini
Hr. formand, jeg vil gerne koncentrere mit indlæg om et enkelt emne, som vores kollega Vecchi var inde på for lidt siden, nemlig tilfældet Somalia. Jeg vil gerne understrege - denne gang med tilfredshed - at denne forordning fra Rådet endelig tager tilstrækkeligt højde for dette problem; et problem, som også forgæves blev fremhævet af undertegnede, der var ordfører for den fælles markedsordning for bananer i sin tid, da vi drøftede det generelle problem her i Parlamentet, men også da vi drøftede de særlige situationer. Somalia har lige haft nogle rent ud sagt forfærdelige sæsoner på grund af naturkatastrofer, og hertil kommer dem, de har haft tidligere. Fra oktober 1997 til januar 1998 blev 70 % af banandyrkningen ødelagt som følge af en oversvømmelse, hvor planterne stod under vand i fire-fem måneder, hvilket således gik definitivt ud over dem.
På trods af de fortvivlede råb om hjælp fandt Europa-Kommissionen det ikke nødvendigt at gribe ind på nogen måde, hverken med midler fra Den Europæiske Socialfond eller med midler fra STABEX eller andre former for midler. Kommissionen havde allerede tidligere, under forhandlingerne om den fælles markedsordning, ikke ønsket at anerkende den konstante borgerkrig - der nu har varet ved uafbrudt i 30 år - som en årsag til force majeure og en uheldig begivenhed på linje med f.eks. dem, der skaffede producenterne i De Vestindiske Øer nogle store erstatninger.
Siden juni sidste år er enhver form for bananeksport fra Somalia stillet i bero. Der er for få varer, og dem, der er, kan det ikke svare sig økonomisk at sælge. Med denne forordning kan de somaliske producenter dog endelig komme på fode igen. Men de skal selv kunne få direkte og umiddelbar adgang til den finansielle støtte via deres frie sammenslutning, som er blevet stiftet for at imødegå gamle beskyldninger om, at støtten før i tiden ikke havde nogen klare og autoriserede modtagere.
Godt, nu eksisterer den somaliske producentorganisation, og den er anerkendt såvel i Afrika som internationalt. Dette skal navnlig GD VIII tage højde for.

Pinheiro
Hr. formand, mine damer og herrer, jeg vil indlede med at takke Udvalget om Udvikling og Samarbejde og især hr. Liese for det store arbejde, de har lagt i denne sag. Inden jeg vender mig til ændringsforslagene, vil jeg gerne kort erindre Dem om, hvorfor dette forslag er så vigtigt for Kommissionen. Sidste år vedtog Rådet de foranstaltninger, der skulle til for at bringe den fælles markedsordning for bananer i overensstemmelse med WTO-reglerne. Disse har nu været i anvendelse siden 1. januar og vil ændre markedsbetingelserne for de traditionelle AVS-bananleverandører radikalt. Efter vores opfattelse vil dette bringe deres fortsatte levedygtighed på EU-markedet i fare, og navnlig eftersom det vigtige særlige licenssystem er blevet afviklet, og der ikke længere er nogen mekanisme til at udjævne kløften i konkurrenceevnen mellem AVS-og dollarbananerne.
For at gøre det muligt for de traditionelle AVS-leverandører at opretholde deres tilstedeværelse på EU-markedet, som man har indgået aftale om i forbindelse med Lomé-konventionen, har Kommissionen parallelt hermed fremsat dette forslag, der fastlægger en særlig ramme for teknisk og finansiel bistand. Det er hensigten med denne støtte at hjælpe dem med at tilpasse sig de nye markedsbetingelser og navnlig med at forbedre deres konkurrenceevne. Jeg tror, at vi er enige om behovet for denne forordning og om behovet for at få den på plads så hurtigt som muligt, således at de traditionelle AVS-leverandører kan fortsætte deres bestræbelser på at forbedre deres konkurrenceevne. Denne foranstaltning er nødvendig, uanset hvad resultatet måtte blive af de igangværende drøftelser i Geneve.
Idet jeg nu vender mig til den foreliggende sag, vil jeg gerne understrege, hvor enige vi er om dette forslag. Vi har medtaget fire konkrete ændringsforslag, men vores enighed rækker langt længere end til det. Lad os tage diversificering. Vi blev enige om, at der skulle være finansiering til rådighed for diversificeringsprojekter dér, hvor forbedringer af konkurrenceevnen ikke måtte være mulige eller bæredygtige. Vi ved alle, at der er dele af bananindustrien i de traditionelle AVS-lande, hvor produktionen formentlig ikke ville kunne overleve på et mere konkurrencepræget EU-marked. Disse producenter bør ydes støtte til at diversificere i andre afgrøder. Der er nu indført en ny ordlyd i den fælles holdning, som kan danne grundlag for dette.
Et andet område er social og miljøvenlig bananproduktion, de såkaldte fair trade - bananer. Dette er en vigtig facet i et AVS-lands strategi til at forbedre sin konkurrenceevne. Det er grunden til, at denne konkrete ordlyd er blevet tilføjet i den fælles holdning, men jeg må understrege, at dette ikke er nogen forordning om fair trade . Der er mange andre metoder, hvormed et AVS-land kan forbedre sin banansektor på en bæredygtig måde. Disse metoder omfatter forbedring af transportforbindelserne og distributionen, udformning af nye markedsføringstrategier og tilbud om uddannelse og teknisk bistand til producenterne. Det bør også erindres, at listen over programkriterier ikke er hverken foreskreven eller udtømmende. Ordlyden er holdt i enkle vendinger for at muliggøre den nødvendige fleksibilitet.
En anden ting, vi er enige om, er behovet for åbne og gennemskuelige konsultationer. Det hører sig til god arbejdspraksis at sikre, at producent- og bananavleroganisationer inddrages i processen med at udforme strategier for banansektoren. Vi er allerede i færd med at tilskynde til disse drøftelser. De er ligeledes en integreret del af AVS-EU-partnerskabet. Det er ikke nødvendigt at tilføje en konkret ordlyd om dette i forordningen.
Der er et par områder, hvor vi har noget divergerende synspunkter. Det er på disse områder, vi ikke har været i stand til at acceptere Deres ændringsforslag. Vores argumenter er de samme som ved førstebehandling i juni. Et af disse punkter er tildelingen af direkte støtte til landmændene, en form for indkomststøtte. Dette koncept afspejler ikke vores overordnede målsætning for en forbedring af konkurrenceniveauet for den traditionelle AVS-bananproduktion. Hvis man tildeler indkomststøtte, vil det blot udsætte tidspunktet for, hvornår de ikkekonkurrencedygtige producenter må forlade markedet. Det er en kortfristet foranstaltning. Den vil ikke skabe en bæredygtig industri. Der bør investeres i banansektorens infrastrukturer for at rydde flaskehalse og skabe en effektiv industri for landene som helhed.
Som eksempel kan jeg nævne et af de vigtige producentlande, hvor bananen er meget vigtig for økonomien, nemlig St. Lucia. For dem, der ikke måtte vide det, kan jeg fortælle, at St. Lucia er et meget bjergrigt land, hvor det vil tage Dem mere end en time at køre 20 km. Dér vil nøglen til forbedring af bananproduktionen, konkurrenceevnen og produktiviteten være at være i stand til at vande afgrøden på en dråbe for dråbe-basis. Da nogle af landbrugene er relativt små, ville de være nødt til at gå sammen for at gøre dette. Så vi startede meget tidligt med at forsøge at etablere en stærk landbrugsorganisation, således at de kunne dele denne form for vandingssystem. Men dette kræver også regeringens støtte, således at noget af infrastrukturen i forbindelse med dette større anlægsarbejde bliver varetaget af denne. Derfor løber vi ved tildeling af en sådan støtte en risiko for at blive draget i tvivl af vores handelspartnere og for at blive beskyldt for at ikke at leve op til de internationale handelsregler.
Vi mener heller ikke, at forordninger bør indeholde konkrete budgettal, for vi må undgå at komme til at påvirke de årlige budgetforhandlinger, som det blev aftalt i Fælleserklæringen fra 1982. Det årlige tal på EUR 45 millioner er det korrekte, og der bør ikke sættes yderligere penge til side til presserende foranstaltninger. Det ville blot skabe forventninger. Vi ville være nødt til at drøfte, hvad der udgør en presserende foranstaltning, og det ville efter min mening forsinke gennemførelsen af dette projekt.
Alle projekter bør integreres som del af en landestrategi inden for den planlagte samlede ramme. Og man bør heller ikke lade døren stå åben for en forlængelse af bistanden ud over de foreslåede 10 år. Dette skyldes ikke, at jeg er absolut overbevist om, at 10 år vil være tilstrækkeligt, men at vi på dette afgørende tidspunkt må have nogle radikale ændringer snarest muligt for at opnå denne konkurrenceevne. At give dem en idé om en forlængelse på dette stadium ville være at sende det forkerte budskab.
Et sidste spørgsmål er holdningen til de multinationale selskaber. Her er det eneste, der kommer på tale, hvis jeg er korrekt informeret, Fyffes i Surinam, Belize og på Windward-øerne. Grunden til, at der er nogen modstand her, er meget enkel. Det er ikke, fordi vi ønsker at finansiere rige multinationale selskaber. Det er, fordi det ret ofte er vigtigt ikke kun at have medfinansiering for nogle projekter, men også fordi man - hvad den konkrete tildeling af finansiering angår - bør se på den konkrete situation hos den, der ansøger om finansiering og på projektets fortjenester. Dette vil give os større fleksibilitet og vil i sidste ende være mere effektivt for landet. Hvis De spørger mig, om jeg forventer, at multinationale selskaber vil få en stor andel, er svaret nej. Men vi må gøre denne fælles indsats mulig, hvis det multinationale selskab - som i dette tilfælde er Fyffes - ønsker at bidrage. Jeg kan ikke se, hvorfor de ikke skulle medfinansiere sådanne bestræbelser.
Jeg vil endelig sige et ord eller to om Somalia. Dette land har, som De ved, været uden regering som sådan i meget lang tid. Derfor har det været umuligt for landet at ratificere den reviderede Lomé IV-konvention, som blev revideret på Mauritius. Så principielt og teoretisk var Somalia ikke berettiget til nogen bistand fra Den Europæiske Union. Kommissionen foreslog, at vi - af hensyn til de forhold, der herskede i Somalia, og den kendsgerning, at situationen i nogle dele af landet var mere fredelig, og at befolkningen var villig til at gøre en indsats for udviklingen - fortsatte vores bistand, også for bananernes vedkommende. Og det gjorde vi så.
Hvad er så det nuværende problem i Somalia? Det er ikke fastsættelsen af en kvote eller tilvejebringelsen af bistand. Det er at finde frem til, hvem der skal udstede eksportlicenser for bananer fra Somalia. Vi har modtaget nogle indikationer om, at en af de grupper, der er i krig i Somalia, gerne vil have mulighed for at udstede licenser. Det ville være det samme som at finansiere denne særlige gruppes krigsindsats. Det kan vi ikke gøre, og derfor fortsætter drøftelserne. Vi ønsker, at det er producentorganisationerne, der udsteder licensen, frem for en politisk gruppe i Somalia. Jeg er sikker på, at vi med støtte fra vores medlemsstater og navnlig de bestræbelser, Italien udfolder, vil være i stand til at overvinde disse problemer.
Og endelig er jeg, hvad WTO-panelet angår, helt enig med dem, der siger, at det ikke mere er noget teknisk problem. Det er en klar situation, hvor forskellige små landes økonomier - og hvis De besøgte dem, ville De forstå, hvorfor de er så afhængige af dette produkt, for der er ikke mange valgmuligheder - tilsidesættes fuldstændig til fordel for to multinationale selskabers interesser. Den kendsgerning, at USA åbenbart ikke er rede til at acceptere WTO-reglerne, betyder desuden, at vi er nødt til på ny at overveje dette koncept om global liberalisering. Det er min mening, at hvis vi lader dette være, vender vi det blinde øje til de små og fattiges interesser, og jeg mener ikke, at Europa i så fald ville leve op til sine forpligtelser. Kommissionen har hidtil stået meget fast i denne strid. Jeg er fuldt ud enig i, at sir Leon Brittan har gjort et meget godt stykke arbejde. Men vi må være klar over, at vi, hvis vi ikke står samlet, det være sig i Parlamentet såvel som i særdeleshed i Rådet, vil svække vores stilling meget. Jeg håber inderligt, at dette ikke bliver tilfældet.

Formanden
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 9.00.

Forsyningspligten på teleområdet
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A4-0386/98) af Read for Udvalget om Økonomi, Valutaspørgsmål og Industripolitik om meddelelse fra Kommissionen om første tilsynsrapport om forsyningspligten på teleområdet i EU (KOM(98)0101 - C4-0249/98).

Read
Hr. formand, må jeg for det første sige, at Parlamentet og Udvalget om Økonomi, Valutaspørgsmål og Industripolitik erkender, at gennemførelsen af forsyningspligt befinder sig på et meget tidligt stadium, og jeg håber, at min kritik, sådan som den fremgår af betænkningen, vil blive forstået i den ånd.
Jeg vil også gerne erindre alle om, at Europa-Parlamentets støtte til liberaliseringsprocessen af teleområdet går hånd i hånd med indførelsen og gennemførelsen af forsyningspligt. Det er meget klart, at markedskræfterne i hvert fald ikke på kort sigt kan levere varen, når det gælder forsyningspligt. Hvis dette lykkes for markedskræfterne inden for det næste år, vil jeg være den første til at overbringe mine lykønskninger og henlede opmærksomheden på det.
Som det klart fremgår af min betænkning, er der desværre en mangel på oplysninger fra medlemsstaterne, som man kan bruge til at vurdere de fremskridt, der er gjort. Jeg vil give nogle eksempler: Der er mangel på rigtigt harmoniserede nationale data, og operatørerne har ikke formået at nå frem til ensartede takster på hele området. Det er navnlig skuffende, at der i halvdelen af medlemsstaterne er sket en væsentlig forøgelse af abonnementsafgifterne for de almindelige hustande. Dette vejer naturligvis særligt tungt på de svage kunder, der ofte er ældre, som ikke kan komme ud, og som skærer ned på deres samtaler. Det er også vigtigt at henlede opmærksomheden på de handicappede kunder. Husk på, at Parlamentet i forbindelse med taletelefonidirektivet lagde stor vægt på handicappede brugeres ret til adgang til telefoner både fra en social synsvinkel og for at kunne arbejde hjemmefra. Handicappede brugere i Fællesskabet som helhed nyder stadig ikke gavn af tilfredsstillende særlige takstordninger. Ja, den generelle tendens ser ud til at være, at privatkunderne synes at være pålagt en straf. Selvom priserne er faldet, så er de faldet uforholdsmæssigt til fordel for internationale samtaler, hvilket naturligvis i høj grad begunstiger erhvervskunden. Jeg kritiserer ikke disse prisnedsættelser, men jeg henleder opmærksomheden på den utilfredsstillende skævhed, der går imod privatkunden.
Jeg ønskede navnlig at henlede opmærksomheden på punkt 9 i betænkningen, der taler om manglende bestemmelser i medlemsstaterne om prisernes overkommelighed. Uden sådanne bestemmelser om prisernes overkommelighed berøves forbrugerne reelt et solidt retsgrundlag, som de kan bruge til at forsvare deres interesser med. Jeg ved, hvor hårdt Kommissionen arbejdede på at finde den rette balance mellem at overregulere i direktivforstand og overlade medlemsstaterne nogen frihed, men det rokker lidt ved ens tro på den grad af frihed, medlemsstaterne har, når der kun er sket et forholdsvist lille fremskridt omkring noget så grundlæggende som at fastsætte bestemmelser om overkommelighed.
Efter at jeg havde udarbejdet denne betænkning, producerede Den Europæiske Unions forbrugerorganisation, BEUC, sin egen analyse om gennemførelsen af taletelefonidirektivet. Ligesom jeg erkendte de, at vi endnu befinder os på et forholdsvis tidligt stadium. Ikke desto mindre giver vidnesbyrd indeholdt i BEUC-rapporten og mangel på tilfredsstillende vidnesbyrd fra Kommissionen nogen grund til bekymring.
Jeg vil slutte af med en personlig bemærkning, for jeg mener, at forbrugernes meninger på dette område på tværs af Den Europæiske Union er vigtige. Jeg har forsøgt at skifte telefonselskab. Jeg var tidligere British Telecom-kunde, men flyttede for ca. halvandet år siden til Ionica, et telefonselskab, der beklageligvis nu har drejet nøglen om. Jeg overførte mit nummer, som min kollega hr. Van Velzen fastsatte, og som Kommissionen med rette foreslog. Når jeg nu forsøger at skifte over til et kabelselskab, får jeg at vide, at nummeroverførsel ikke er muligt. Hvis jeg ønsker at beholde mit eget nummer, er mit eneste valg at gå tilbage til det gamle statsmonopol, British Telecom. Det var en gavnlig lærestreg for mig, at det til trods for alle Kommissionens bestræbelser og Parlamentets bestræbelser praktisk taget stadig er meget sjældent at finde rigtig, effektiv konkurrence på lokalt plan for privatkunder. Jeg håber meget stærkt, at kommissæren vil acceptere denne betænkning med dens kritik, og jeg håber, at den vil styrke hans og hans embedsmænds gennemslagskraft, når de stiller større og mere prompte krav til medlemsstaterne om reelt at gennemføre forsyningspligt på teleområdet.

Camisón Asensio
Hr. formand, jeg er nødt til at begynde med at hylde det glimrende parlamentariske arbejde, som ordføreren, fru Read, har udført under udarbejdelsen af denne betænkning, samt udtrykke min glæde over, at praktisk taget alle vores ændringsforslag - i alt otte - blev godkendt af Udvalget om Økonomi, Valutaspørgsmål og Industripolitik. Disse ændringsforslag var af grundlæggende betydning for os, fordi vi blandt andre spørgsmål insisterede på at styrke den sociale støtte til de mest sårbare brugere, nemlig de handicappede, udbrede information til forbrugerne, yde den fornødne opmærksomhed på de lavestlønnedes behov eller fjerne de nuværende gener, som privatkunderne lider under.
I betragtning af, at det er en uundgåelig målsætning at gennemføre informationssamfundet hurtigst muligt, er vi ligeledes tilfredse med, at der med dette initiativ tages et skridt mere i retning mod indgåelse af aftaler om samtrafik for at muliggøre særlige takster for skoler, biblioteker og andre uddannelsesinstitutioner. Hermed tænker jeg naturligvis på adgangen til Internettet.
Vi er fortsat bekymrede over, at EU endnu ikke har vedtaget tilnærmede regler om maksimal opmærksomhed på de handicappedes behov, idet en bestemt medlemsstat endnu kun tilbyder gratis telefonisk oplysningstjeneste til svagtseende, og en anden endnu ikke har tilbudt nogen særordning overhovedet. Jeg ved godt, at der i størstedelen af medlemsstaterne findes reducerede tariffer for tilslutning eller gratis levering af specialudstyr. Jeg ved godt, at der faktisk er sket store fremskridt, men det endelige mål, idealet, er endnu ikke nået. Samtidig bliver det stadig mere nødvendigt, hvis vi virkelig ønsker et stadig mere samhørigt EU, at gøre fremskridt i retning mod de faciliteter, som skal stilles til rådighed for brugerne i de tyndest befolkede områder.
Det globale aspekt i telekommunikationstjenesten er nødt til at blive udvidet, ikke kun med hensyn til den kvantitative anvendelse, men også med hensyn til kvalitetsforøgelsen. Således er det nødvendigt f.eks. at insistere på en generel nedsættelse af fristerne for tilslutning til netværket eller levering og en nedsættelse af fristerne i forbindelse med uheld, og noget lignende kunne siges om forbedringen af tjenesternes overkommelighed og udgiftskontrol, hovedsageligt med hensyn til indførelsen af afbetalingsordninger, forudbetalingsformer, lukninger, gennemførelse til en fornuftig pris af udvalgte opkald eller muligheden for operatørerne for at tilbyde forskellige ordninger i henhold til hver enkelt kundegruppes behov.
Kort sagt, hr. formand, er det et vigtigt skridt, som der tages med denne betænkning, men det er blot endnu et skridt.

Ribeiro
Hr. formand, om den første tilsynsrapport om forsyningspligten på teleområdet får vi et forslag fra Økonomiudvalget, hvor hr. Read giver os en fremragende anledning til at reflektere over overgangen fra det, der var offentlig service med oprindelse i den offentlige sektor, til den såkaldte forsyningspligt, som private virksomheder skal sikre.
De værste forventninger og forudsigelser er blevet bekræftet. Løfter og aftaler er ikke blevet holdt. Liberaliseringen og privatiseringen af teleområdet har ikke ført til lavere priser for de økonomisk svageste brugere, sådan som den fri konkurrences velsignelser skulle sørge for. Tværtimod har de økonomisk stærkeste brugere, de multinationale virksomheder, draget fordel af ændringen, og de private kræfter, der er kommet til at dominere denne sektor, vil oven i købet kunne drage yderlige store fordele gennem den offentlige finansiering til at mindske forsyningsspligten, for ikke at tale om pligten til offentlig service.
Det er korrekt, at den aktuelle konkurrence på mobiltelefonområdet ud over sociale adfærdsændringer også har påvirket telemarkedet, men dét kan ikke retfærdiggøre stigende abonnementsafgifter eller højere lokaltakster. Det kan tværtimod medføre forvrænget konkurrence gennem prisforhøjelser på allerede eksisterende konkurrenceprodukter for bedre at kunne indføre de nye og mere profitgivende produkter.
Portugal og dets Portugal Telecom, som man ofte ikke ved, om er originalt eller en fotokopi af andre Telecom'er, fremtræder i denne sammenhæng og i denne tilsynsrapport i et lidet flatterende lys set ud fra et perspektiv vedrørende udligning og social retfærdighed, et perspektiv, der burde være indeholdt i forsyningspligten, hvis den ikke blot var den glasur, der skulle få afviklingen af de offentlige service til at glide ned.
Portugal er med i den globale takstforhøjelsesudvikling, det er et af de ni lande, der har forhøjet abonementsafgifterne, og det er sammen med Tyskland det ene af de to lande, der har hævet oprettelsesgebyret ud over, at de har skabt en opkaldsafgift, der særlig rammer lavindkomstgrupper. Denne tilsynsrapport er således også en måde til at vurdere en dynamik, hvor det meget mere end navnet »forsyningspligt« i stedet for »offentlig service« er en hel filosofi, der afslører sig selv ved at vise, hvorledes de forpligtelser, der tjente den til retfædiggørelse eller snarere påskud, er blevet sekundære eller helt glemt.

Crowley
Hr. formand, jeg vil også gerne slutte mig til mine kolleger og hilse fru Reads betænkning velkommen. Den giver os navnlig en anledning til at se på liberaliseringsspørgsmålet og dets indvirkning på spørgsmålet om forsyningspligt.
Det, alle offentlige forsyningsselskaber over hele Europa har til fælles, er, at de oprindeligt blev etableret for at sikre, at der var social lighed i udbredelsen af ydelserne. Hvad enten der var tale om telefoni, posttjenester, vandforsyning eller lignende, var der denne fornemmelse af universalitet. Ligegyldig, hvilken del af et land man boede i, nød man godt af det samme serviceniveau til samme pris som alle andre. Som følge af liberaliseringens og den større konkurrences komme, som jeg må skynde mig at sige, at jeg hilser velkommen, har vi også lært af nogle af de fejl, der kan gøres ved blot at kaste sig hovedkuls ud i liberaliseringen. Der bør være nogle begrænsninger og nogle kontrolmekanismer og -metoder i relation til denne liberalisering.
En række af mine kolleger er allerede kommet ind på disse punkter. Jeg vil gerne komme nærmere ind på fire særlige områder. For det første må vi sikre os imod den situation, hvor de mest indbringende og lettest betjenbare teleområder pilles ud. For det andet må vi beskæftige os med særlige ydelser for den ældre del af befolkningen, navnlig i år, der er Det Internationale Ældreår. Når man ser på forøgelsen af antallet af personer over 55 år i Den Europæiske Union, er det en social nødvendighed at sikre dem lettere adgang til telenet til en billig pris og undertiden gratis. Som eksempel kan jeg nævne, at telefonabonnementer er gratis for folkepensionister i Irland. Og så kommer vi til de handicappede. Eftersom den nye teknologi, der er kommet frem, giver nye muligheder for telekommunikation og for flere interaktioner mellem handicappede og det bredere samfund, bør der tilskyndes til dette, og det bør tilbydes til lavere takster. Og endelig må vi med Internettet sikre, at denne ressource udnyttes til alles bedste og ikke kun forbeholdes de få.

Lukas
Hr. formand, jeg er glad for, at ordføreren også tager hensyn til de socialpolitiske aspekter, som i det moderne informationssamfund har fået en ny dimension. Jeg støtter også de ændringsforslag, der går i den retning. Det skal således meget konsekvent tilstræbes, at handicappede får adgang til modeller, der lever op til deres specielle krav. Udbygningen af den offentlige adgang til Internettet, f.eks. i skoler eller på biblioteker, er et meget vigtigt emne, som også Europa-Parlamentet for fremtiden bør beskæftige sig mere med.
Informationssamfundet må ikke føre til øgede sociale modsætninger. Hvis en del af befolkningen nægtes adgang til informationsmedier eller adgangen vanskeliggøres, opstår der forskelle i uddannelsesniveauet, som også kan medføre dramatisk forskellige chancer på arbejdsmarkedet.

Rübig
Hr. formand, mine damer og herrer, liberaliseringen af telekommunikationssektoren var en strategi, der angav retningen og som ikke kun betød endnu et skridt fra det indre marked hen imod det europæiske hjemmemarked. Derudover har den en betydelig beskæftigelsespolitisk dimension. Som evalueringen af gennemførelsen af reformpakken skred frem, belystes denne udvikling. Informationssamfundet skaber for øjeblikket hver fjerde nye arbejdsplads i Den Europæiske Union. Det skal vi takke Kommissionen og navnlig hr. Bangemann for.
Den foreliggende Read-betænkning erklærer muligheden for adgang til basistjenesterne til acceptable priser og med acceptable kvalitetsnormer for at være forudsætningen for at støtte den aktuelle liberaliseringsproces. Jeg vil gerne gå et skridt videre. At stille den universelle tjeneste til rådighed kan jo i sidste instans også være det logiske resultat og produkt af liberaliseringen. Hvad drejer det sig overhovedet om i forbindelse med de universelle tjenester? I henhold til den almindelige opfattelse drejer det sig her om et mindsteudbud af teletjenester af en bestemt kvalitet, som stilles billigt til rådighed for alle brugere. Dertil hører adgang til faste offentlige telefontjenester, som f.eks. alarmopkald eller oplysningen, offentlige telefonbokse og tillige særlige foranstaltninger for dårligt stillede persongrupper.
Dette emne er derfor af betydning for den almene tillid, der skal herske til Europas fremtidsteknologier. Det er endvidere klart, at på mange områder kan det frie marked ikke fra starten spille alle fordele ud. Derfor er konceptet overkommelige priser for øjeblikket med rette på dagsordenen. Det gør det muligt for medlemsstaterne at opstille geografiske gennemsnitspriser og indføre øvre grænser for priser og lign. I den forbindelse er også muligheden for at mildne urimelige byrder for udbyderne af den universelle tjeneste vigtig. Men jeg støtter Kommissionen, når den siger, at sådanne foranstaltninger gælder, indtil konkurrencen muliggør en effektiv priskontrol.

Porto
Hr. formand, idet jeg træder i stedet for min kollega hr. Mendes Bota, vil jeg sige, at telekommunikation definitivt er blevet en del af vores tilværelse, det er en integreret og uundværlig del af informationssamfundet, som Europa ønsker at tage stadig større del i, og det bevæger sig mod et globalt marked, som det interne europæiske marked går i spidsen for.
Der er dog nogle punkter, der fortjener en nøjere overvejelse. For det første kan der konstateres en stor spredning i taksterne, hvad angår oprettelses- og abonnementsafgifterne og priserne for samtaler på lokalt, regionalt, nationalt og internationalt plan. Der er dyre lande, og der er billige lande, men man kan ikke ud af denne betænkning få et klart og sammenligneligt indtryk af forskellene mellem de forskellige medlemsstater, hvad angår prisen for brug af de europæiske telenet. Vi tror, at jo mere åbent markedet bliver for privat konkurrence, jo mere vil det regulere sig selv og harmonisere de europæiske teletakster.
For det andet kan det konstateres, at lavindkomstgrupperne og de fjerntliggende og isolerede regioner rammes mest af de aktuelle takstordninger, hvilket er et aspekt, som medlemsstaterne ikke har bekymret sig synderlig om.
For det tredje er Internettet inde i en eksplosiv fase, og det bliver bruges af stadig flere enkeltpersoner, virksomheder og institutioner. Men det er langt fra tilgængeligt for alle eller et fundamentalt redskab for solidaritet og ligestilling. Forhandlingerne om et internetcharter eller en internetkodeks går videre, men Internettet er stadig uden for selskabernes forsyningspligt.
Vi er fuldstændig enige i, at der skal gennemføres foranstaltninger, der muliggør tilbud om særlige takster for skoler, biblioteker, forskningsinstitutioner og organisationer, der arbejder for velgørende formål uden at tilstræbe fortjeneste. Den offentlige adgang til Internettet skal ses som en borgerret og som en strategisk position i kampen mod en ny form for analfabetisme, som vil ramme alle dem, der i fremtiden ikke behersker brugen af den moderne informationsteknologi, eller som ikke har adgang til den.

Bangemann
Hr. formand, jeg vil gerne sige hjertelig tak til fru Read og tillige til alle, der har deltaget i debatten, for deres indlæg. Kommissionen bestræber sig på at nå frem til fornuftige løsninger inden for disse forskellige problemområder. Den rapport, vi har forelagt, er ikke helt aktuel, fordi den jo endnu ikke kan omfatte gennemførelsen af taletelefonidirektivet i dets ændrede form, det vil sige, at vi, når vi i år inden for rammerne af den opgave, der er pålagt os, nemlig at evaluere gennemførelsen af de hidtidige direktiver, forelægger en ny ajourført rapport, langt bedre kan komme ind på nogle af spørgsmålene.
Jeg vil imidlertid gerne især komme ind på fire bemærkninger, som har spillet en rolle under debatten. Først det spørgsmål, hvorledes medlemsstaterne har fastsat, hvad overkommelige priser betyder. For at foregribe det ændrede taletelefonidirektiv har nogle medlemslande allerede truffet strengere foranstaltninger til beskyttelse af forbrugerne. Der findes også ordninger i form af priskontrol eller forudbetaling, navnlig inden for mobiltelefoni. Der er seks medlemsstater - Danmark, Det Forenede Kongerige, Finland, Frankrig, Spanien og Tyskland - som allerede har meddelt, at de har gennemført det ændrede direktiv. Fra Belgien, Grækenland, Irland, Italien, Nederlandene, Sverige og Østrig forventer vi foranstaltninger inden længe.
I forbindelse med overkommelige priser, det er blevet nævnt i et af indlæggene, spiller det en stor rolle, hvorledes indtægtsniveauet er i de enkelte medlemslande. Det er meget forskelligt. Der findes afvigelser på det tre- eller firedobbelte. Derfor har vi sat vores lid til, at medlemslandene ifølge subsidiaritetsprincippet må påtage sig et større ansvar på dette område, end vi kan. Men i den nye rapport om gennemførelsen kan vi oplyse, hvor vidt gennemførelsen af de strengere foranstaltninger til beskyttelse af forbrugerne er kommet.
Punkt to drejer sig om støtten til brugere med lav indkomst og til dårligt stillede brugere samt til lejlighedsvise brugere. Vi har anbefalet særlige takster for disse brugere netop for at forhindre de første negative virkninger af liberaliseringen, som også vi forventer. Vi er i mellemtiden kommet så vidt - det ved fru Read og tillige de kolleger, der har omtalt det, fordi de alle deltager i arbejdet på dette område - at vi navnlig i forbindelse med mobiltelefoni kan notere meget betydelige prisreduktioner i år, hvilket for øvrigt har haft indvirkning også på de normale telenetpriser. I det ændrede taletelefonidirektiv har vi immervæk allerede i dag særlige takster for brugere med lav indkomst, øvre prisgrænser og overkommelighedsaspekter i artikel 3 samt særlige foranstaltninger for handicappede brugere og brugere med særlige sociale behov i artikel 8.
Det er immervæk gennemført af fem medlemsstater - ikke kun af Frankrig som oplyst i betænkningen - nemlig af Det Forenede Kongerige, Frankrig, Italien, Nederlandene og Sverige. I den nye rapport får vi at se, hvorledes det udvikler sig fremover. Kommissionen er i lighed med Parlamentet meget interesseret i, at det medfører reelle fordele for disse brugergrupper.
Hvorledes skal de, der skal drive den universelle tjeneste, udvælges? Kommissionen har ikke noget imod, at der vælges en form, som stiller den universelle tjeneste til rådighed omkostningseffektivt og til gavn for forbrugerne. Det kan ske med udbudsproceduren, det kan imidlertid også ske med registrering af omkostninger og fastsættelse af priser, som kun omfatter nettoomkostningerne. Derfor vil vi ikke her lægge os fast på ensidigt at foretrække en bestemt procedure.
Sidste punkt drejer sig om udbredelsen af offentlig adgang til Internettet og navnlig brug af Internettet via offentlige institutioner. Vi har altid sagt, at det er helt afgørende for udbygningen af informationssamfundet, og vi har i mellemtiden til vores tilfredshed konstateret, at der er kommet en konkurrence, som ikke kun med hensyn til materiel gør adgangen til Internettet funktionel, men tillige har fået priserne til at falde. Det er ikke tilfældet overalt, hr. formand, og fru Read har ret, når hun kritiserer det. Det skyldes, at i forbindelse med den såkaldte rebalancing blev de relativt lave nærpriser hævet og de relativt høje fjernpriser sænket, og da man får adgang til Internettet til nærpris, kostede adgangen i starten i første omgang mere end hidtil.
Men det er forbi. Vi kan her absolut konstatere prissænkninger, og særlige takster til skoler og andre særlige takster lever absolut op til konkurrencereglerne og støttes også af os, så længe grænseomkostninger dækkes. Jeg kan imidlertid love Parlamentet, at vi ligeledes igen vil gennemgå den universelle tjeneste i forbindelse med den gennemgang af retsforskrifterne, der er fastsat til slutningen af 1999, og så meddele Parlamentet resultaterne.

Formanden
Mange tak, hr. kommissær.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 9.00.

Offentlige indkøb
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A4-0394/98) af Tappin for Udvalget om Økonomi, Valutaspørgsmål og Industripolitik om Kommissionens meddelelse om offentlige indkøb i Den Europæiske Union (KOM(98)0143 - C4-0202/98).

Tappin
Hr. formand, som kollegerne vil vide, tegner denne betænkning en grov skitse af de fremskridt, vi har gjort og bør gøre i den nærmeste fremtid i spørgsmålet om offentlige indkøb. Generelt viser Kommissionen, at man har lyttet til vores tidligere drøftelser under debatten om grønbogen. Det, vi nu har brug for, er at sikre, at, når den brede tilgang er rigtig, må de nærmere enkeltheder være lige så præcise, og først og fremmest med hendsyn til sociale og miljøpolitiske standarder og bæredygtighed.
Efter vedtagelsen af Amsterdam-traktaten, hvor EU understregede sit engagement med hensyn til at gøre de europæiske politikker grønnerne, har vi behov for at få afklaret, hvordan disse principper vil berøre lovgivningen om offentlige indkøb. Medlemmerne husker måske fra tidligere drøftelser, at vi bad Kommissionen om en forsikring om, at der ville foregå en horisontal harmonisering af EU-direktiverne. Det er latterligt, hvis det højre GD ikke ved, hvad det venstre GD gør. Det samme gælder Parlamentets udvalg. Det er endda værre, hvis vi har kendskab til mangelen på overensstemmelse, men ikke gør noget ved det. På denne måde må vi gøre front mod problemerne med at bygge en bestemt model inden for vores Union, som ikke altid afspejles i de direktiver, vi vedtager.
Vi har yderligere krav hvilende på os gennem globale eller internationale forpligtelser. Vi må anerkende disse. Dette er ikke nogen indtrængende opfordring til at indtage en bestemt politisk holdning, men en erkendelse af behovet for en klar lovgivning, der bygger på et sikkert grundlag og derigennem bliver operationel. Så længe vi ikke gør noget ved dette problem, der ikke kun berører offentlige indkøb, udsætter vi os selv for påstande om, at medlemsstaten er dér, hvor al klarhed og visdom udgår fra, og at det er EU, der generelt forkludrer det hele.
Eftersom vi efter grønbogen er blevet enige om, at ordregivende myndigheder har ret til at fastsætte miljømæssige standarder, hvis de måtte ønske det, har vi behov for at vide nøjagtigt, hvordan de kan implementere disse rettigheder uden at krænke de altoverskyggende konkurrenceregler. Jeg vil gentage - og lad os være klare omkring dette, at vi ikke anbefaler en særlig politik. Vi anerkender behovet for klarhed, enkelthed og anvendelighed. På samme måde har vi, hvad spørgsmålene om sociale anliggender og beskæftigelse angår, konsekvent sagt, at offentlige indkøb ikke er noget middel til at fremme en bestemt politik inden for dette område, men tiltrædelse af regler og bestemmelser om offentlige indkøb må ikke få lov til at være til hinder for god beskæftigelsespraksis. Også her har vi behov for klare retningslinjer for, hvordan dette kan gennemføres.
Kommissionen har lovet en rapport om dette. Vi venter med tilbageholdt åndedræt. Vi ønsker at se, hvordan de vil virkeliggøre principperne om klarhed, enkelthed og retlig anvendelighed og gøre lovgivningen om offentlige indkøb relevant, effektiv og mulig at håndhæve i vores moderne samfund. Enhver yderligere lovgivning, der nu fremsættes, må omfatte disse områder. Dette punkt er vigtigt. Vi ser allerede på, hvordan vi kan undtage teletjenester fra direktiverne om offentlige indkøb. Jeg tror ikke, at der er nogen, der vil bestride, at gennemsnitsbrugerens valgmuligheder generelt er forøget. Det kan godt være, at der stadig kan påpeges en række forskelle på nationalt plan, men det er klart, at liberaliseringsprocessen i denne sektor er uigenkaldelig. Men vi ser også nu på andre sektorers fremtidige liberalisering og deres mulige undtagelse fra reglerne om offentlige indkøb.
Der er en række spørgsmål, der rejser sig her. For det første venter vi på, at Kommissionen skal fremsætte forslag vedrørende den proces, den har i sinde at anvende for disse sektorer: hvilken artikel, hvilke kriterier skal bestemme, hvem der kan og hvem der ikke kan ansøge. For det andet vender vi tilbage til det argument, vi kom med i begyndelsen af forhandlingerne om grønbogen, nemlig spørgsmålet om konkurrenceevne. Vi må aldrig glemme, at lovgivningen om offentlige indkøb er til for at gavne og beskytte forbrugeren. Derfor er vi for konkurrence. Den skal gavne forbrugeren, så det princip, der ligger til grund for enhver konkurrencemæssig beslutning altid må omfatte forbrugeren for at sikre, at denne altid bevarer retten til at vælge den tjenesteydelse, der for denne er mest effektiv i forhold til omkostningerne. En bevarelse af forbrugerens valgmuligheder vil udgøre et væsentligt element, når man skal bevise, at der finder reel konkurrence sted.
Som jeg tidligere har sagt, må nye procedurer ikke underminere principperne om bedste praksis via fuld konkurrence. Jeg er klar over, at det ikke vil være nemt at nå frem til en fast definition af, hvad konkurrence er for noget. Det er ikke vores hensigt at gøre det sværere, men hvis europæiske virksomheder ikke fortsat skal stilles ufordelagtigt af et krav om at skulle kunne bevise de jure-og de facto-konkurrence, er det en udfordring, vi må tage op. Vi har fremsat et ændringsforslag herom og håber, at Parlamentet vil støtte os.
Jeg vil blot fremsætte et mundtligt ændringsforslag i morgen. Jeg vil gerne takke Kommissionen for at have lyttet. Jeg talte med hr. Monti udenfor. Jeg har en anden aftale nu, og jeg ved, han vil forstå min grund til at gå nu.

Van Lancker
Hr. formand, kære kolleger, hr. kommissær, i Udvalget om Beskæftigelse og Sociale Anliggender har vi selvfølgelig først og fremmest betragtet denne meddelelse ud fra forbindelsen mellem offentlige indkøb på den ene side og overholdelse af den sociale lovgivning og anvendelse af sociale klausuler på den anden side. Jeg vil for øvrigt gerne takke hr. Tappin mange gange, fordi han har overtaget vores konklusioner i sin betænkning.
Det er faktisk ikke første gang, at vi udtaler os om dette emne. Hr. kommissær, jeg må ærligt sige Dem, at jeg er temmelig skuffet over, at Kommissionen i sin meddelelse ikke tør tage et vigtigt skridt fremad på dette område og udelukkende agter at fremlægge en fortolkningsmeddelelse.
Vi er for vores vedkommende overbevist om, at blød lovgivning ikke er nok. Praksis med sociale klausuler i de forskellige medlemsstater ligger meget langt fra hinanden. Der er talrige fortolkningsvanskeligheder, og derfor tror vi, at der er behov for klar lovgivning. Jeg vil her nævne to punkter.
For det første skal offentlige indkøb faktisk være markedsbestemte, men markedet må ikke misbruges, hr. kommissær, til at underminere social lovgivning. Derfor skal direktiverne om offentlige indkøb udtrykkeligt nævne, at både den internationale og den nationale sociale lovgivning samt de kollektive overenskomstaftaler skal overholdes, både med hensyn til hovedentreprenørerne og underentreprenørerne.
For det andet bruger temmelig mange medlemsstater og lokale myndigheder offentlige indkøb til at føre positive aktioner for langtidsledige, inddrage indvandrere og iværksætte lokalpolitiske aktioner. Domstolen har tydeligt sagt, at disse positive aktioner ikke er i strid med konkurrenceprincipperne. Men for at undgå utydelighed, hr. kommissær, skal disse retningslinjer udtrykkeligt nævne, at positive aktioner er tilladt, og fremgangsmåder for hvordan disse sociale klausuler så kan indføjes.
Jeg tror, at Det Forenede Kongerige nu også under Labour-regeringen radikalt har ændret sin holdning til sociale klausuler i forbindelse med offentlige indkøb, således at jeg spændt kan se frem til, hvordan Kommissionen vil reagere på vores anbefalinger.

Paasilinna
Hr. formand, hr. kommissær, kære kolleger, Kommissionen har altså udarbejdet en meddelelse om offentlige indkøb. Den vil have en juridisk ramme, forenkle procedurer og skabe fleksibilitet for markedet. Ud over disse aspekter er det vigtigt at huske bredere samfundsmæssige formål: menneskenære principper, krav fra det nationale samfund og virksomhedsprincipperne i den offentlige sektor, de er ikke altid forenelige med modeller fra det private erhversvsliv.
Jeg takker kollega Tappin for en udmærket betænkning. Ordføreren mener, at det er nødvendigt at forene Unionens samfundsmæssige arbejdsprincipper og lovgivningen i EU. Arbejdstagernes rettigheder som minimumsløn, arbejdstider og arbejderbeskyttelse har ikke været selvfølgelige anliggender for dem, som har vundet tilbudskonkurrencer. Hvorfor går det således ved f.eks. privatiseringen af trafikselskaber, at de ældre chauffører fyres, men alligevel tages der gamle busser i brug? Ved udviklingen af indkøbslovgivningen for EU skal forordningerne være strengere. Opfølgningen af gennemførelsen skal være mere effektiv. Der har åbenbart været problemer netop med at overholde direktiverne.
Der kan jo være grund til at overveje, om der kun har været tale om praktiske problemer, f.eks. en kompliceret lovgivning eller forskellige arbejdsmarkedskulturer. Hvad hvis der har været tale om, at konkurrence inden for offentlige indkøb ikke altid passer sammen med andre principper i den offentlige sektor? Det offentlige fællesskab skal også ved sine indkøb være i stand til at gennemføre generelle samfundspolitiske formål. Kvaliteten af tjenester skal udvikles, beskæftigelsen skal forbedres, og der skal sørges for miljøhensyn. Jeg venter på en redegørelse for totale påvirkninger fra indkøb, som er lovet af Kommissionen.
Både meddelelsen og betænkningen af Tappin fremhæver behovet for at lette adgangen for SMV til de offentlige indkøbsmarkeder. Det er rigtigt. Det er vigtigt, fordi konkurrencer om offentlige indkøb er forbundet med en fare for karteldannelse. SMV har dog specielt brug for information og uddannelse for at kunne overholde arbejdslovgivningen og miljøstandarderne. Dette er selvfølgelig, som ordføreren nævnte, også vigtigt ved anvendelsen af informationsteknikken, som bør tages bredt i brug, fordi den fremskynder og forenkler processer.
Vi har grund til at huske på, at kommunerne på grund af deres demokrati altid har bedre moral end forretningsverdenen.

Peijs
Hr. formand, direktiverne om offentlige indkøb var et vigtigt skridt i bestræbelserne efter et mere konkurrerende åbent europæisk marked. Der er ændret meget i Europa siden det første direktiv på dette område. En sektor som telekommunikation er blevet liberaliseret, og her og der kunne der ses lovende tegn, når det drejede sig om offentlige indkøb. Generelt var der igen det ubehagelige bureaukrati. De procedurer, som erhvervslivet fik med at gøre, var utroligt indviklede og ineffektive. Vi taler om et marked på EUR 720 milliarder, som virkelig skal brydes op, hvis vi nogensinde vil kunne tale om et virkeligt indre marked. Men til hvilken pris?
Direktivet indeholder grænser, så det ikke længere er muligt at udbyde noget over en bestemt tærskel underhånden eller nationalt. I princippet er det udmærket. Problemet er, at det utrolige bureaukrati medrører, at de små og mellemstore virksomheder kun med det størst mulige besvær kan deltage. Inden for systemet er der jo ikke længere godtgørelser for beregninger.
Store virksomheder beslutter simpelthen ikke længere at deltage i offentlige indkøb og beskæftiger sig kun med det almindelige marked. Desuden fortolkes begrebet »det økonomisk bedste tilbud« ofte som det billigste tilbud. Det sker på bekostning af f.eks. bæredygtigt byggeri, fordi myndigheder kun er interesseret i den laveste pris. Mange myndigheder har jo ingen kapitaltjeneste, hvilket er et kortsigtet og dyrt system for borgerne på langt sigt. Et dårligt system for de små og mellemstore virksomheder, som ikke kan klare sig lige så længe som en stor virksomhed, som kan opnå fortjeneste på vedligeholdelsen. Det er således berettiget, at de små og mellemstore virksomheder får særlig opmærksomhed fra Kommissionens side.
En stor eller mellemstor virksomhed kan i mellemtiden gennem digitale systemer få information om de offentlige indkøb, som er offentliggjort. Mellem det tidspunkt, hvor man gøres opmærksom på en chance, og det tidspunkt, hvor man virkelig får en opgave, er der imidlertid stadig mange etaper. Foruden det kostbare tilbud skal den pågældende virksomhed eller det pågældende konsortium også vise, at det er finansielt solidt og råder over tilstrækkelig erfaring på det pågældende område med hensyn til det offentlige indkøb.
Kvalifikationssystemer kan her være en løsning. Herved behøver virksomheder kun én gang at vise, at virksomheden er solid og kompetent, men for en myndighed, som ikke ofte udbyder, er det ikke tiltrækkende at oprette et sådant system. Derfor har jeg sammen med Werner Langen og min gruppe stillet et ændringsforslag, som blev vedtaget af Økonomiudvalget, om at forøge tærskelværdierne.
Hermed falder en større del af de offentlige indkøb uden for direktiverne. I mine øjne er tærsklerne nu uacceptabelt lave i lyset af det enorme bureaukrati. Derfor forhøjelsen.
Kommissionen kom i 1996 med en grønbog og nu med en meddelelse. I meddelelsen står der ganske vist konstruktive forslag, men ikke et ord om tærskelbeløb. Jeg håber, at Parlamentet med denne betænkning giver et klart signal til Kommissionen om, at der skal ændres noget ved det, og at Kommissionen vil tage dette punkt op.
Min gruppe vil stemme imod ændringsforslag 5 af hr. Tappin. Det er uacceptabelt, at virksomheder placeres på sorte lister på grundlag af beskyldninger. I mit land er man uskyldig, indtil det modsatte bevises. Konkurrence bliver på denne måde temmelig nem. Ændringsforslag 4 er vi imod, fordi vi ikke forstår noget af det. Vi har allerede anmodet om nogle delte afstemninger, og endvidere kan vi give hr. Tappin en kompliment for hans betænkning.

Schörling
Hr. formand, jeg mener, at Kommissionen i sin meddelelse hovedsageligt har understreget betydningen af fri konkurrence. Derimod har den ikke lagt lige så stor vægt på, at det ved offentlige indkøb skal være muligt at stille miljømæssige eller sociale krav. Det er blevet bemærket af ordføreren og også af Van Lancker, som har skrevet udtalelsen fra Udvalget om Beskæftigelse og Sociale Anliggender. Man foreslår at foretage visse ændringer, så der tages miljømæssige og sociale hensyn ved offentlige indkøb. Efter min mening burde man måske have valgt en endnu skarpere og endnu tydeligere formulering, men min gruppe stemmer selvfølgelig for de ændringsforslag, som under alle omstændigheder går lidt videre, end man har gjort dels i Kommissionens forslag, dels i selve betænkningen.
Det forekommer mig at være en ganske udbredt opfattelse, at retten til at stille miljømæssige og sociale krav i forbindelse med offentlige indkøb skulle sætte den frie konkurrence ud af spillet. Men der er jo ingenting, der kunne være mere forkert, eftersom miljømæssige og sociale hensyn selvfølgelig medfører en meromkostning for den individuelle virksomhed. Hvis man ikke får lov til at kreditere disse meromkostninger ved offentlige indkøb, vil denne virksomhed blive forfordelt, hvilket jo er det samme som at sætte den frie konkurrence ud af spillet.

Secchi
Hr. formand, først vil jeg gerne også på min gruppes vegne give udtryk for vores støtte til og tilfredshed med Kommissionens initiativ, der tager sigte på at forbedre Fællesskabets lovgivningsramme for offentlige indkøb. Som det allerede er blevet sagt, er dette et område af meget stor betydning, idet det tegner sig for over 10 % af Unionens BNP.
Der er mange nye elementer, og man foreslår en ambitiøs tidsplan. Vi håber naturligvis, at gennemførelsen af de forskellige aktioner vil kunne ske hurtigt.
Jeg vil gerne komme ind på to aspekter. Det første aspekt forklarer i øvrigt grunden til mit ændringsforslag 1 til stk. 30 og har at gøre med udvidelsen af procedurerne med konkurrencepræget dialog. Jeg må sige, at jeg er modstander af muligheden for en forhandling efter licitationen, for selvom jeg indrømmer, at en sådan kan ske på en gennemsigtig måde - det forekommer mig dog at være svært, da man ikke forstår, hvad den konkret kan give sig udslag i, bortset fra en offentliggørelse som et mål i sig selv - vil en sådan forhandling uden tvivl være skadelig for de lige muligheder, eftersom det kun vil være licitationstager, som nyder godt af resultaterne. Dette er formålet med ændringsforslag 1.
Jeg har desuden indgivet et ændringsforslag 2, som jeg gerne vil trække tilbage her, og som jeg naturligvis ikke vil komme ind på. Af mine ændringsforslag er det således kun nr. 1, der bliver tilbage.
Mere generelt vil jeg gerne benytte mig af denne lejlighed til at understrege, at det er nødvendigt at gøre de offentlige indkøbsprocedurer mere gennemsigtige på europæisk plan, både med hensyn til selve procedurerne og med hensyn til udsendelsen af information.
Denne prisværdige indsats må dog ikke gå ud over kravet om at forenkle og reducere de bureaukratiske procedurer, sådan som blandt andre min kollega fru Peijs var inde på, og som ikke mindst skyldes nødvendigheden af at integrere de små og mellemstore virksomheder yderligere i det indre marked.

Langen
Hr. formand, mine damer og herrer, jeg vil gerne henlede opmærksomheden på et aspekt i disse direktiver, i denne meddelelse fra Kommissionen. I Udvalget om Økonomi, Valutaspørgsmål og Industripolitik har Parlamentet krævet en klar forhøjelse af tærskelværdierne, og jeg mener, hr. kommissær, at Kommissionen helt afgjort skal udvise mere mod end ved tidligere lejligheder. De tærskelværdier, der gælder i dag, er på mange områder alt for lave. Navnlig har erfaringen vist, at med færre end 3 % grænseoverskridende tildeling af ordrer kan hele det bureaukratiske omsvøb, som jeg vil kalde det, slet ikke betale sig, når tærskelværdierne er for lave og der dermed slet ikke kommer nogen ægte konkurrence i stand.
Derfor er vores ændringsforslag, at tærskelværdierne helt klart skal sættes op, i gennemsnit fordobles. Vi anmoder om, at De tager dette ændringsforslag med i den næste ændring af direktivet, ikke ved at De venter, til der sker noget på internationalt plan, men således, at Europa tør tage det første skridt til at sætte disse tærskelværdier op. Det nytter nemlig slet ingenting, hvis vi skal have et udbud i forbindelse med alt uden gennemskuelighed, uden at de små og mellemstore virksomheder deltager, og disse tærskelværdier som sluteffekt bliver ved med at ligge langt fra ethvert konkurrencehierarki i Europa. Derfor vores anmodning, hr. kommissær, om ikke kun at forbedre gennemskueligheden, men tillige om nu at foretage et fremstød med henblik på de internationale forhandlinger, der indledes i den næste runde i 2000 inden for rammerne af GATT-forhandlingerne, så tærskelværdierne klart sættes op, ikke kun for tjenesteydelser, men også for ordrer i byggesektoren og dermed, mener jeg, ved siden af at telekommunikation tages ud af sektordirektivet, udsende et signal om, hvorledes Europa for fremtiden agter at håndtere videreudviklingen af offentlige indkøb.
Når dertil kommer øget gennemskuelighed gennem anvendelse af moderne medier, f.eks. Internettet, er vi efter min mening på rette vej, og jeg er overbevist om, at Kommissionen også kan gribe ind med henblik herpå med støtte fra Parlamentet.

Monti
Hr. formand, først vil jeg gerne takke Europa-Parlamentet og ordføreren hr. Tappin for det vigtige bidrag, som den betænkning, vi har til behandling, giver. Den giver et bidrag til målsætningen om at gøre den offentlige indkøbspolitik mere effektiv og tilpasse den til det moderne samfunds krav.
Den grundlæggende positive holdning til det handlingsprogram, som Kommissionen har præsenteret i meddelelsen om offentlige indkøb - en holdning, som fremgår af behandlingen af hr. Tappins betænkning og af det medfølgende forslag til beslutning - bekræfter endnu en gang det frugtbare samarbejde, der er ved at opstå mellem Kommissionen og Europa-Parlamentet på dette område.
Jeg er desuden tilfreds med de forslag, der fremsættes i betænkningen. Vores to institutioner er grundlæggende enige om disse forslag.
Det gælder ikke mindst for de bekymringer, som Parlamentet har givet udtryk for med hensyn til miljøproblemerne og de sociale problemer. Det er bekymringer, som Kommissionen i stor udstrækning deler og allerede har nævnt i meddelelsen. Vi har faktisk til hensigt at foretage en indgående undersøgelse af disse problemer for at finde de instrumenter, som er velegnede til at forene dels de målsætninger om konkurrence og gennemsigtighed, som forfølges i bestemmelserne om offentlige indkøb, og dels de retmæssige krav med hensyn til miljøbeskyttelse og social beskyttelse, som senest er blevet styrket i Amsterdam-traktaten.
I den forbindelse må man ikke glemme, at den gældende lovgivning allerede giver nogle konkrete muligheder for at nå et passende beskyttelsesniveau - navnlig på miljøområdet, men også på det sociale område - uden dermed at ændre det fundamentale formål, som indkøbspolitikken forfølger, og som stadig frem for alt er økonomisk. Disse muligheder er dog for det meste ukendte, og Kommissionen mener derfor, at det er nødvendigt at gøre opmærksom på dem og belyse deres omfang. Vi foreslår derfor, at man så hurtigt som muligt indfører nogle instrumenter, der tager sigte på at forfølge dette mål. Såfremt dette ikke skulle vise sig at være tilstrækkeligt, vil Kommissionen ikke tøve med at undersøge det hensigtsmæssige i at fremsætte nogle mere virkningsfulde forslag. Hvad angår de sociale aspekter, som fru Van Lancker, hr. Paasilinna og fru Schörling var inde på, vil jeg gerne minde om, at overholdelsen af den gældende sociallovgivning hører med til den naturlige og beskyttede pligt til at overholde den gældende lovgivning - hele den gældende lovgivning, og ikke bare sociallovgivningen - og dette afhænger ikke af direktivet, men af det nationale retssystem, som direktivet er en del af. Det er, i meget højere grad end man almindeligvis tror, muligt at iværksætte nogle positive særforanstaltninger. Disse skal selvfølgelig overholde principperne i traktaten, og at belyse alt dette er netop formålet med den fortolkningsmeddelelse, vi offentliggør.
Jeg vil tilføje, at direktiverne indeholder bestemmelser, der gør det muligt at udelukke kandidater, som ikke overholder den nationale sociallovgivning. Domstolens retspraksis har bekræftet, at hvis krav af social karakter bekendtgøres i de generelle betingelser for et offentligt indkøb, vil det være muligt at tage hensyn til disse krav (Benjes-dommen). Jeg vil gerne endnu en gang minde om, at Kommissionen i en fortolkningsmeddelelse vil gøre rede for mulighederne for at tage hensyn til disse krav.
Hvad angår nødvendigheden af at forenkle og smidiggøre den gældende lovgivning og procedurerne i forbindelse hermed for at tilpasse dem til markedets udvikling, hvilket navnlig hr. Secchi var inde på, har Kommissionen først og fremmest til hensigt at klarlægge de uklare eller komplekse bestemmelsers rækkevidde og om nødvendigt at ændre den gældende ordning. I den forbindelse stilles de forslag, der tager sigte på, at man fra anvendelsesområdet for direktiv 93/38 udelukker de sektorer og/eller tjenester under direktivet - vand, energi, transport og telekommunikation - som opererer på nogle reelle konkurrencebetingelser. Der skal desuden indføres nogle mere fleksible procedurer, såsom den såkaldte procedure med »konkurrencepræget dialog« og bestemmelserne for rammeaftalerne. Vi er sammen med de to rådgivende udvalg om offentlige kontrakter ved at undersøge en ny procedure med konkurrencepræget dialog, der ikke blot giver mulighed for en større fleksibilitet, men som også sikrer den størst mulige gennemsigtighed.
Hr. formand, et andet krav, som udtrykkeligt nævnes i betænkningen, er nødvendigheden af, at de nye initiativer, som omtales i meddelelsen, bidrager til at sikre en sund og reel konkurrence mellem de økonomiske aktører ved afviklingen af licitationsprocedurerne. Denne målsætning stemmer overens med den målsætning, som Kommissionen altid har forfulgt med hensyn til offentlige indkøb, og er det endelige mål med fortolkningsmeddelelsen om koncession og om de andre former for offentligt og privat partnerskab. En meddelelse, der vil blive offentliggjort som udkast i løbet af de næste par uger.
Jeg vil også gerne meget hurtigt komme ind på det vigtige punkt, som navnlig fru Peijs understregede. Vi er klar over de vanskeligheder, de små og mellemstore virksomheder i øjeblikket støder på ved den direkte deltagelse i offentlige indkøb, og navnlig de grænseoverskridende indkøb. For at mindske disse vanskeligheder og fremme de små og mellemstore virksomheders deltagelse er Kommissionen ved at udarbejde en meddelelse, der tager sigte på at tydeliggøre mulighederne for at øge de små og mellemstore virksomheders adgang til offentlige kontrakter generelt, både ved hjælp af nogle passende lovgivningsændringer og ved at identificere de muligheder, som de eksisterende programmer tilbyder i øjeblikket.
Med hensyn til den internationale dimension vil Kommissionen i forbindelse med de igangværende forhandlinger i Verdenshandelsorganisationen om en ændring og en forenkling af aftalen om offentlige indkøb fortsætte med at gøre en indsats for, at princippet om gensidighed sikres.
Jeg er desuden enig med hr. Tappin, når han bemærker, at meddelelsen begrænser sig til at omtale og give en generel præsentation af de initiativer, som Kommissionen har til hensigt at iværksætte, og at den i øvrigt ikke kommer med nogen detaljer og enkeltheder, hvad angår de enkelte initiativer. Hr. Tappin har fuldstændigt ret. Dette hænger uløseligt sammen med karakteren af et sådant programdokument, som den pågældende meddelelse er. Det er klart, at de enkelte initiativers særpræg vil fremgå, når disse initiativer tager form. Med hensyn til lovgivningsinitiativerne vil disse bygge på artikel 100A i traktaten, og de vil derfor kræve, at Parlamentet deltager aktivt i deres vedtagelsesproces.
Endelig vil jeg med hensyn til udarbejdelsen af fortolkningsinstrumenter sige, at selvom Kommissionen understreger, at det i dette tilfælde drejer sig om et institutionsansvar, som traktaten giver Kommissionen, er vi alligevel glade for Parlamentets bidrag. Ud fra den betragtning tror jeg, at min idé om at oprette en uformel ad hoc-diskussionsgruppe inden for Parlamentet - en gruppe, der skal have til opgave at samarbejde med Kommissionens tjenestegrene på området - vil kunne videreudvikles og føres ud i livet, selvfølgelig med respekt for vores to institutioners respektive beføjelser.

Schäfer
Hr. formand, også sent på aftenen har man brug for en vis opmærksomhed. Jeg havde vanskeligt ved at høre kommissærens interessante redegørelse, fordi støjniveauet fra individuelle samtaler i denne sal, hvor der er meget lydt, er steget mærkbart. Jeg anmoder Dem om at sørge for, at vi for fremtiden i fred og ro kan lytte til alle, der har ordet. Jeg anmoder Dem om at gøre kolleger og medarbejdere opmærksom på, at samtaler, der foregår i større grupper, også kan foregå uden for salen!
Tilråb

Formanden
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 9.00.

Fremtidens arbejdspladser
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A4-0475/98) af Thomas Mann for Udvalget om Beskæftigelse og Sociale Anliggender om fremtidens arbejdspladser i Europa.

Mann, Thomas
Hr. formand, hr. kommissær, mine damer og herrer, talrige videnskabelige undersøgelser og publikationer fra sammenslutninger i industrien, små og mellemstore virksomheders organisationer, fagforeninger og offentlige organer har dannet grundlag for min betænkning om fremtidens arbejdspladser i Europa. Jeg takker kollegerne i Udvalget om Beskæftigelse og Sociale Anliggender og i Udvalget om Kvinders Rettigheder for deres ændringsforslag, som jeg i vidt omfang har integreret. I de publikationer, jeg har læst, selv i dem på glittet papir, gøres der kun status over det, der er nået. Der mangler visioner og konkrete udtalelser om de næsten 10-15 år. Globalisering, benhård international konkurrence samt innovationer og afgørelser med stadig kortere levetid fører til permanent usikkerhed fra ledelse til de deltidsansatte.
Det fremgik endvidere klart af høringen i Udvalget om Beskæftigelse og Sociale Anliggender, hvori deltog UNICE, EFS og for de små og mellemstore virksomheder UEAPME, at de strukturændringer, der foregår for øjeblikket, er for hektiske til langsigtede perspektiver. Hvorledes er de mulige tendenser, hvad angår fremtidens arbejdspladser? For det første har vi på vej ind i viden-og informationssamfundet brug for kvalificerede medarbejdere. De skal kende fakta, til stadighed videreuddanne sig, også i deres fritid, og beherske teknologisk udstyr. Først med en bred vifte af kundskaber vil de kunne skifte mellem forskellige discipliner og veksle fra det fag, de er uddannet i, til fire eller fem andre fag i løbet af den erhvervsaktive del af deres tilværelse. De skal være specialister og generalister på én gang, tilegne sig nøglekvalifikationer som evnen til at kommunikere internt og eksternt, kreativitet, evne til at løse konflikter og til at arbejde i et team med fjernelse af hierarkier og uddelegering af ansvar til medarbejdere, kendskab til fremmedsprog og forståelse for kulturelle sammenhænge.
Medlemsstaternes uddannelses- og undervisningsplaner skal reformeres og hovedvægten lægges på viden om anvendt teknik, uddannelsesbredde, nye forestillinger om arbejde og life long learning -tænkning. Det er ikke kun forkert at forlange for meget af folk, det er lige så forkert at forlange for lidt.
For det andet vil de enkle jobs, ud over de nævnte kvalifikationer øges med henblik på at nå et stort beskæftigelsespotentiale vil ud over de nævnte kvalifikationer de enkle jobs øges. De er nødvendige i den forarbejdende sektor og i arbejdsintensive industrigrene. Her får millioner af mennesker arbejde og bidrager til produktivitetsfordele.
For det tredje deltager jeg ikke i euforien over tjenesteydelser som makrosektor med en uopslidelig jobmotor for ikke alle former for arbejde, som i dag ydes vederlagsfrit, kan omdannes til arbejde, der udføres af fremmede mod betaling. Efterspørgselen efter regions- og personrelaterede serviceydelser vil ganske vist øges. Dertil hører pasning og pleje fra pasningspædagogik over plejeadministration til pasningspraksis på det ambulante hjemlige område samt sundhedstjenester. Tjenesteydelser er enten erhversrelaterede, fra forsikring til virksomhedsrådgivning, eller distributive, fra transport til kommunikation, eller husholdningsrelaterede, fra handel til restaurationsbranchen, eller endelig af rådgivende art, fra personale til økonomisk styring.
Turismen tegner sig for betydelige vækstrater, fra rejsebureauer, der markedsfører sig over for bestemte målgrupper, til bondegårdsferier og kulturturisme. Med henblik på at gøre adgangen til disse fremtidsjobs nemmere i medlemsstaterne, er der behov for initiativer fra Kommissionen, naturligvis under overholdelse af subsidiaritetsprincippet.
For det fjerde har biofarmaceutika og agrobioteknologi store chancer, hvis de kan opnå befolkningens accept. Der er derimod ikke nogen diskussion om konsekvent anvendt miljøteknologi, hvor vi europæere allerede er førende. Der er endvidere mulighed for en betydelig udvidelse af forskning og udvikling, som sætter virksomhederne i stand til at finde nicher på verdensmarkedet til produkt- og produktionsinnovationer. Også TIME-brancherne - telekommunikation, informationsteknologi, medier og elektronik - bliver blandt dem, der vinder ved forandringen med verdensomspændende net og decentralisering.
I forbindelse med fremtidens arbejdspladser i Den Europæiske Union anser jeg tre punkter for at være yderst vigtige. For det første skal europæiske støtteprogrammer - og det er, hr. kommissær Flynn, henvendt til Kommissionen - også med hensyn til volumen bevilges vedvarende. Hertil hører iværksættelse af og bedre konkurrencemuligheder for SMV samt foranstaltninger til bedre kvalificering og ligestilling af kvinderne, som stadig er dårligere stillet.
For det andet kræver den fleksibilitet, der er nødvendig for fremtidens arbejdspladser, en omlægning af arbejdet. Der skal i højere grad vedtages virksomhedsaftaler, f.eks. bestemmelser om deltid, der er afpasset efter familiens og erhvervslivets behov og tillige omhandler børnepasning.
For det tredje skal der i medlemsstaterne i stedet for udelukkende at beskæftige sig med fordelingen af arbejdet på mange personer indledes skolings- og uddannelsesoffensiver. Det nuværende rådsformandskab ville gøre godt i at tilstræbe et langt mere betydningsfuldt og oven i købet opnåeligt forbund for fremtiden i stedet for et forbund for arbejde, som omfatter hele Europa og endnu er af en lidt svævende karakter. Navnlig de udstødte og de arbejdsløse, de unge, de, der har erfaring, og de kvindelige arbejdstagere venter på dette morgendagens ærgerrige skridt.

Weiler
Hr. formand, hr. Mann, kære kolleger, jeg forstod slet ikke Deres sidste bemærkning, hr. Mann. Der ligger ikke nogen modsigelse i, at det forbund for arbejde, som forbundsregeringen i Tyskland opretter på nationalt plan og under formandskabet opretter på europæisk plan, er et fornuftigt bidrag til øget beskæftigelse! Jeg er virkelig meget forundret over Deres bemærkning, for i princippet, og det ved De godt, støtter vi Deres betænkning. Vi støtter også Deres forslag om mere økologi og om et års uddannelsesorlov og håber, at Deres gruppe ikke kan komme igennem med, at den udvander Deres betænkning.
Vi er af den opfattelse, at Deres betænkning er en brik i Parlamentets bestræbelser på at få øget beskæftigelsen i den kontinuitet, vi har opnået på fire år i Parlamentet ved hjælp af den beskæftigelsespolitik, vi gav stødet til, ved hjælp af topmødet om beskæftigelse i Amsterdam og ved hjælp af retningslinjerne fra Luxembourg trods nogle regeringers lejlighedsvise tilbageskridt. Jeg finder det endvidere rigtigt, at De i Deres betænkning har medtaget Kommissionens kritiske bedømmelse af de nationale handlingsplaner, for det er ikke særlig fornuftigt ikke at ville lære af sine egne fejl. Men det glæder mig, og det vil jeg tillade mig at sige her, at det tyske formandskab vil lægge hovedvægten på bekæmpelsen af ungdomsarbejdsløsheden og bekæmpelsen af arbejdsløsheden blandt kvinder. Så selvfølgeligt, som De netop har formuleret det, var det ikke i Tyskland.
Jeg støtter Deres betænkning, hvad angår de forskellige veje til oprettelse af fremtidige arbejdspladser og de to særlige optioner. Den ene option er at fordele det eksisterende arbejde. Det er nok ikke den mest aktuelle, men vi bør ikke undervurdere den med henblik på et demokratisk samfund, der gør det muligt for mødre at være erhvervsaktive og for fædre at påtage sig også andre samfundsmæssige opgaver.
Den anden option, en styrkelse af vækstpotentialet og en forbedring af rammebetingelserne, kræver også efter min mening særlig støtte. Dermed menes naturligvis støtte til nye sektorer, den tredje sektor, pleje og pasning og naturligvis tillige vores store fremtidshåb SMV. Jeg nævnte netop rammebetingelserne. Dermed mener jeg ikke den udbudsorienterede politik, som hidtil er foregået i nogle lande, men forudsætningen for et moderne uddannelses- og erhvervsuddannelsessystem. Det glæder mig, at minister fru Bulmahn tirsdag formiddag i vores udvalg gjorde det klart, at mange medlemsstater og desværre også Tyskland har uddannelsessystemer, der ikke duer til Europa, og da slet ikke videreuddannelsessystemet, som ret beset er en modsætning til det, vi altid har krævet i forbindelse med livslang uddannelse.
Det er givet vigtigt at erhverve nøglekvalifikationer, evnen til at arbejde i et team, tænkning i helheder, det er vi enige om, og De ved, at jeg har lagt særlig vægt på, at denne evne til at arbejde i et team også erhverves af mænd i vores samfund. Jeg takker fru Bulmahn, som sagde, at Tyskland i løbet af de næste fem år vil fordoble i det mindste budgettet for forskning og uddannelse. Det er et signal, som hun naturligvis vil blive målt efter. Vi ved alle, at overførsel af viden mellem de højere læreanstalter og reelle resultater, der kan føres ud i livet, går alt for langsomt og i alle medlemsstater halter langt bag efter kravene. Vores største håb i starten er naturligvis, at de små og mellemstore virksomheder får støtte, da det er i dem, de fleste arbejdspladser skabes.
Jeg vil gerne nævne endnu en målgruppe, som ofte er blevet forsømt i debatten, nemlig de udenlandske medborgere i EU-staterne, som takket være deres selvstændighed i ganske betydelig grad har sørget for yderligere beskæftigelse. Derfor anser jeg det, jeg vil gerne have lov til at sige det her, for en skandale, at udlændinge i min delstat Hessen for øjeblikket diskrimineres i en kampagne, som ikke kan accepteres.
Det sidste punkt er den alt for ringe interesse for, hvad kvinder kan lave i SMV. Evnen til innovation og kreativiteten er på ingen måde i overensstemmelse med virkeligheden. Jeg mener, at den selvstændighed, der ligger i, at kvinder etablerer nye virksomheder, skal have særlig støtte fra Den Europæiske Union.

Pronk
Hr. formand, jeg vil takke hr. Mann mange gange for hans betænkning. Jeg tror, at han har gjort et godt forsøg på at henlede opmærksomheden på en række nye sektorer, hvor der faktisk kan findes arbejdspladser. Han har henvist til de små og mellemstore virksomheder. Han har også gjort opmærksom på nødvendigheden af at lære. Lære, lære, lære, ville jeg kalde hans betænkning, for kun hvis vi har en befolkning, som virkelig er i stand til at klare den nye teknologiske udfordring, vil vi være i stand til at skabe tilstrækkelige arbejdspladser. Jeg tror, at det er meget vigtigt, og det er faktisk med i hans betænkning.
Vi i PPE-gruppen kan naturligvis helhjertet støtte denne betænkning, men den bærer selvfølgelig alligevel præg af at være et kompromis. Jeg tror, at fru Weiler har ret, når hun taler om en mosaik. Jeg må sige, at nogle af brikkerne i mosaikken, som er tilføjet, alligevel er noget dårligere end andre brikker. De brikker, som navnlig ordføreren selv har foreslået, er noget bedre end de brikker, som senere er tilføjet, og det er en risiko.
Da jeg skulle lære tysk, havde jeg en bog, der hed Schwere Wörter . Det var de svære ord, forskellene mellem tysk og nederlandsk. I øjeblikket konfronterer den nuværende forbundsregering os med schöne Wörter , skønne ord. Det er ikke nogen nye handlinger. Man går højst lige så langt som den forrige regering. Man gør intet nyt. Absolut intet nyt i praksis. Men man benævner det så smukt. Man har flotte nye ord for begreber. For os drejer det sig om handlinger. Jeg synes, at det er vigtigt, at ordføreren har henvist til handlingerne, til de virkelig nye arbejdspladser og ikke til alle mulige fordelingsmåder og måder at gøre det på, det er handlingerne, det drejer sig om, og ikke forbundskanslerens smukke ord. Det drejer sig om handlinger, og det er i sidste instans handlingerne, vi vil blive bedømt efter.

Lindqvist
Hr. formand, arbejdspladserne er EU's akilleshæl. Økonomi og konkurrence på markeder har i alt for lang tid fået lov til at dominere EU-samarbejdet. ØMU'en er blevet en slags mantra for medlemslandene, som har gjort, at de har bekæmpet inflation, stillet konvergenskrav, foretaget budgetbesparelser og mindsket statsunderskudet på bekostning af mulighederne for at skabe nye arbejdspladser. Det er vigtigt, men for ensidigt og aldeles for ensrettet, set ud fra et europæisk perspektiv. ØMU'en vanskeliggør faktisk en satsning på arbejdspladser i fremtiden. Jeg tror, at fred, beskæftigelse og miljø nok er de enkelte områder, som borgerne i Europa prioriterer højest.
Beskæftigelsesafsnittet i Amsterdam-traktaten er godt. Metoden med mellemstatsligt samarbejde, med målsætninger og retningslinjer på europæisk plan samt retten til at samordne indsatser, at overtage gode forslag fra andre lande, f.eks. skattereform, nedsat arbejdstid, uddannelse og tjenestefrihed for studier, er en god måde for landene at samordne deres aktioner på.
Transport-, miljø- og energiområdet er en fremtidsbranche, som jeg gerne vil understrege. Jeg kunne f.eks. godt tænke mig, at EU sammen med medlemslandene satsede på et stort projekt om at erstatte benzin med miljøvenlige brændstoffer på under 10 år. Det ville give en række miljøvenlige arbejdspladser. Ethanol, methanol, eldrevne køretøjer osv. alle kan se markedet for sig.
I sommer besøgte jeg en virksomhed i Mellemsverige, en mindre papirvirksomhed med 300 ansatte. Jeg spurgte direktøren, hvad hans største problem var i forbindelse med at få arbejdskraft. Jeg troede, at det bestod i lønninger, skatter og EU-regler, men det svar, jeg fik, var, at det første, man spørger om, er skole, børnepasning, lægebehandling og kommunikation. Den grundlæggende service fra samfundets side er helt afgørende for, at der kan skabes nye arbejdspladser mange steder ude på landet, bl.a. i den nordlige del af Europa. Vi fra Den Liberale Gruppe støtter dette forslag fra ordføreren.

Crowley
Hr. formand, jeg vil gerne meget varmt bifalde min kollega, Thomas Manns betænkning, for den ser mod fremtiden, og det er den, vi taler om. Der er ikke tale om at teste fortidens fejlslagne systemer eller fejlslagne mekanismer men om at beskæftige sig med den virkelighed, vi står over for. Til trods for de risici og farer, som nye fremskridt og nye teknologier udgør, giver de os også en vidunderlig ny mulighed for at korrigere nogle af fortidens fejl og for at skabe større social samhørighed inden for Europa.
Betydningen af livslang læring og livslang uddannelse er blevet nævnt mange gange i betænkningen og af kolleger, der har talt her i aften, og jeg er sikker på, at kommissæren også vil komme ind på det. Ifølge en meget gammel talemåde hedder det, at hvis man giver en mand en fisk, har han mad til en dag, men hvis man lærer ham at fiske, har han mad for livet. Hvis vi investerer flere af vores ressourcer i at give vores folk reel almen uddannelse og reel erhvervsuddannelse, kan vi garantere, at de vil komme til at nyde gavn af den eksplosive jobskabelse, der vil finde sted.
Men der er farer - ikke kun fra individuelle foranstaltninger truffet af medlemsstaterne, men også fra spørgsmålet om skatteharmonisering - for øget beskatning. Det er den største investeringshæmmende faktor, der kan ramme beskæftigelsesmulighederne. Vi vil ikke længere kunne have en kæmpemæssig statssektor, der automatisk tager overskuddet af arbejdsløse og giver dem meningsløse job. Folk kræver nu at få en meningsfuld - og værdig - rolle at spille i livet. Hvis dette betyder, at de skal arbejde på deltid, så lad gå. Hvis det betyder, at man bringer flere kvinder tilbage på arbejdspladsen, så lad gå. Ingen bør nægtes muligheden for at spille deres fulde rolle i livet. Men på samme måde bør ingen tvinges af nødvendighed eller af fattigdom til at tage et job, der ikke er passende for dem. Lad os fokusere på uddannelse, lad os samarbejde for almenvellet.

Wolf
Hr. formand, handling i stedet for smukke ord, det er virkelig rigtigt, det skal man se klart. En beskæftigelsespagt i stedet for et forbund for det gode, smukke og sande, hvor det er umuligt at få øje på noget overhovedet, synes mig at være det næste skridt, som det absolut er rigtigt at tage. I hr. Manns betænkning står der meget, vi kan støtte, og vi er også imod, at PPE-gruppen kastrerer den, men der står også noget i den, som er temmelig uklart. For at få klarhed vil jeg forsøge at systematisere.
Der findes to grupper af foranstaltninger. Man kan skabe øget efterspørgsel efter arbejdsvolumen. Hertil hører den beskæftigelsesorienterede makropolitik, social-økologisk omlægning, økologisk skatte/afgiftsreform, udbygning af den tredje sektor med henblik på at få udført samfundsarbejde, som er nødvendigt, men ikke udføres af markedet. For det andet kan man hidføre knaphed på det arbejdsvolumen, der står til rådighed. Hertil hører omfordeling af arbejdet, arbejdstidsnedsættelse, deltidsarbejde, ny tilrettelæggelse af arbejdet, en reduktion af det arbejdsvolumen, der udbydes, ved hjælp af individuelle og kollektive rettigheder til pauser, og hr. Mann har sabbatåret med, som hans gruppe nu vil have strøget. Kvalificering med den dobbelte effekt, at vi bagefter har bedre arbejdsevne og akut står til rådighed i mindre omfang. Disse foranstaltninger kan træffes, og vi kan tilvejebringe den arbejdskraft, der så vil mangle i Den Europæiske Union; 27-34 millioner ifølge Kommissionens beregninger. Med det formål for øje bliver vi nødt til at tage fat og vi skal bruge en indholdsrig beskæftigelsespagt og ikke en, der bare består af smukke ord - det er vi enige om.

Damião
Hr. formand, denne mosaik-betænkning har lige præcis den dyd at indeholde mange bidrag og stille mange spørgsmål. Det er en betænkning, der ikke har begrænset sig til at give udtryk for vores bestræbelser og opnå enighed i Beskæftigelsesudvalget (vores bestræbelser går nødvendigvis imod den nuværende udviklingsmodels udstødelser), og den peger på nogle løsninger, der allerede er blevet nævnt her i dag, som f.eks. deling af arbejdet. Vi ved imidlertid alle, at deling af arbejdet er en metode, der giver nogle umiddelbare resultater, men som er utilstrækkelig i forhold til problemets omfang. Vi må derfor finde nye måder at tackle dette problem på og erkende, at der må skabes borgervirksomheder, der - som det allerede er blevet sagt - skal involveres i løsningen af problemer i den tertiære sektor, samfunds- og miljørelateret service, og som derfor skal beskatningsmæssigt anerkendes og tilgodeses. Det er borgeres virksomheder og borgervirksomheder med en ny rolle, som det gælder om at tage vel imod og fremme yderligere.
Vi ved, at de sociale sikkerhedssystemer i dag spiller en rolle, som de ikke er rustet til, og som de heller ikke blev skabt til at klare. I hele efterkrigstiden har så mange aldrig før været helt eller delvist afhængige af disse systemer. Og disse systemer kan ikke blive ved med at holde til det. Kun beskæftigelse fører til værdig, ægte og virkelig social integration. Der må derfor skabes beskæftigelse, og det betyder, at der skal være samspil og synergi i investeringerne, fordi arbejdspladser, der kun figurerer i de sociale statistikker, der ikke har social kvalitet, der ikke har fremtid, og som er uværdige former for samvær mellem borgerne, er helt sikkert ikke den sociale model for Europa, som vi ønsker. Der er altså ikke med arbejdspladser »for statistikkens skyld«, at vi løser problemerne, eller med uddannelses/beskæftigelsesaspiriner, at vi kan klare denne vanskelige mosaik.
Vi appellerer til Kommissionen i bevidstheden om, at vi efter hvidbogen kan bryde igennem ligegyldighedens barriere. Det er på tide at skride til handling!

Hatzidakis
Hr. formand, en oprigtig tak til min gode ven og kollega, hr. Thomas Mann, for hans fremragende indsats, selvom jeg mener, at det endelige resultat ikke er helt så godt som de oprindelige forslag, han havde stillet i Udvalget om Beskæftigelse og Sociale Anliggender.
Under alle omstændigheder er denne betænkning, som sagerne står, særlig vigtig af overvejende to årsager. Den første er, at vi befinder os i en tid, hvor tingene udvikler sig hurtigt. En tid præget af globalisering, bioteknologi, informationssamfund, og det er yderst vigtigt, at Europa-Parlamentet undersøger det spørgsmål, vi behandler i dag, fremtidens arbejdspladser. Den anden årsag er den arbejdsløshed, som rammer arbejdsstyrken, især i Den Europæiske Union, hvilket er endnu en grund til at se på, hvordan man kan imødegå den kommende udvikling.
I en fri økonomi kan staten naturligvis ikke forudse nøjagtigt, hvad der vil ske. Den kan dog gøre to ting. For det første støtte levende, tidssvarende og effektive uddannelses- og efteruddannelsessystemer for arbejdstagerne, så man hele tiden er på forkant med den nye udvikling, og for det andet styrke sprogundervisningen for at fremme arbejdstagernes mobilitet, især med henblik på det fælles marked.
Desuden må man jo kunne se, eller i hvert fald kunne få et fingerpeg om, hvilke sektorer man skal være særligt opmærksom på. Og her fremhæver betænkningen fornuftigt nok en sektor som edb-branchen og elektroniksektoren. En anden sektor, der især er interessant for mit land, er turismen, landturismen og fritidssektoren i det hele taget. For det tredje bør der lægges vægt på den tertiære sektor, servicesektoren. Denne sektor bør tydeligvis styrkes i forhold til den sekundære sektor, og en fjerde sektor er de små og mellemstore virksomheder, som er langt mere fleksible og som har bevist, at de kan skabe mange arbejdspladser.

Heinisch
Hr. formand, kære kolleger, jeg vil nævne tre punkter. En stor problemgruppe på arbejdsmarkedet bliver for fremtiden ikke kun de unge og voksne uden nogen form for uddannelse, men tillige de mennesker, hvis uddannelse er forældet eller umoderne. Tilpasningen af erhversuddannelses- og videreuddannelsessystemerne til strukturændringerne skal foregå i et stadigt hurtigere tempo. Fælles bestræbelser fra medlemsstaternes side på innovation på dette område er især løfterige. Netop Leonardo II giver udmærkede muligheder for samarbejde, som absolut bør udnyttes.
For det andet har borgerne hidtil kun i ringe grad gjort brug af muligheden for at søge arbejde i et andet EU-land. Kun 2 % bor og arbejder i længere tid i et andet medlemsland. Mulighederne for at få beskæftigelse i et andet EU-land er endnu kun kendt i for ringe grad og hindringer for mobiliteten, når det gælder arbejde og uddannelse, er stadig ikke ryddet af vejen. Initiativer som Eures og Citizens First er skridt i den rigtige retning, men endnu ikke nok. Parlament, Kommission og Råd opfordres til at tage flere initiativer. Som noget positivt skal nævnes indførelsen af europasset, som sikrer gennemskueligheden af de erhvervskvalifikationer, der er erhvervet i udlandet.
For det tredje kan der skabes yderligere muligheder for arbejde i Europa, hvis nye virksomheder baseres på innovativ teknologi, nye markedsføringsmuligheder eller servicefunktioner. Det forudsætter imidlertid, at potentialet dertil udnyttes fuldt ud netop blandt de unge. Allerede under grunduddannelsen og videre frem i den livslange indlæringsproces skal entrepreneurship og kendskab til erhvervslivet formidles og fremmes. Men samtidig skal den eksisterende overregulering på det lovgivningsmæssige område, finansielle hurdler og manglende information fjernes. Det, at der står risikovillig kapital til rådighed, er f.eks. af betydning i den sammenhæng. Til slut endnu en gang hjertelig tak til Thomas Mann for hans udmærkede betænkning.

Rübig
Hr. formand, mine damer og herrer, for få uger siden faldt antallet af arbejdsløse for første gang i lang tid til under 10 %. Det er opmuntrende, men vi må ikke lade det blive ved det. Det forekommer navnlig vigtigt at gøre opmærksom på positive tendenser og fremtidsmarkeder for arbejdspladser. Thomas Manns udmærkede betænkning yder et særligt bidrag dertil. Han konstaterer helt rigtigt, at det er arbejdsgivernes pligt at sikre deres arbejdstageres stadige videreuddannelse. Dermed gør vi opmærksom på, at det først og fremmest er i virksomhedslederes egen interesse, at medarbejdere kan indbringe en relevant, aktuel viden. Derfor skal der fokuseres på livslang uddannelse som vores primære mål med henblik på at få forøget beskæftigelsen i hele Unionen, for kun forbrugeren skaber arbejdspladser. Derfor skal der udbydes varer og tjenesteydelser, som kan afsættes.
Endvidere skal det påses, at det i forbindelse med ejerskifte i virksomheder er muligt at sikre arbejdspladserne og tillige at udvide. Betænkningen taler om frygten for de teknologiske ændringer, som ville kunne gøre flere jobs overflødige, end der kommer nye til. Denne ængstelse skal vi resolut og konsekvent imødegå. Informationssamfundet er f.eks. den mest dynamiske erhvervsgren i Den Europæiske Union. Den udgør allerede 5 % af BNP. Sektoren vokser hurtigere end alle andre og skaber tillige flere arbejdspladser. Mere end 4 millioner mennesker i alt er allerede beskæftiget i såkaldte informations- og kommunikationsteknologivirksomheder. Mellem 1995 og 1997 blev der i denne sammenhæng skabt mere end 300.000 nye arbejdspladser i kraft af informationssamfundet. Dette potentiale er imidlertid langtfra udnyttet fuldt ud endnu. Ca. 500.000 ubesatte stillinger venter på fagfolk i denne branche. Her er chancerne således i overtal. Vi skal bare benytte dem.

Schiedermeier
Hr. formand, kære kolleger, hr. kommissær, som den sidste, der får ordet om dette emne, vil jeg gerne se på det i et lidt andet lys. Hvad er arbejdspladser med fremtidsudsigter? Det er ikke arten af det arbejde, der præsteres dér, der er afgørende, men om arbejdspladserne fortsat vil bestå fremover, det betyder set ud fra min synsvinkel, at der allerede eksisterer en del sådanne stillinger. Derfor vil jeg gerne analysere, hvorfor disse allerede eksisterende arbejdspladser har fremtidsudsiger. Det er ikke engang særlig vanskeligt. Ledelsen og i små virksomheder chefen skal i god tid få øje på de chancer, hans produkter og tjenesteydelser har på markedet, og hurtigt tilpasse udbuddet til behovene. Til det formål har han brug for medarbejdere, som er veluddannede, stærkt motiverede og altid rede til at videreuddanne sig. Sådanne team opstår ikke ud af den blå luft. De vil behandles godt, være velinformerede og have en ordentlig løn. Der er i dag mere end nogensinde brug for fleksibilitet ikke kun til gavn for virksomheden, men også til gavn for de ansatte.
Moderne arbejdstidsmodeller må ikke gennemføres på arbejdstagernes bekostning, som det seneste eksempel fra VW i Wolfsburg viser. Kravene på arbejdspladsen må ikke udelukke nogen fra hans/hendes egen familiekreds eller fra samfundet. Nationalstaten skal med en fornuftig beskatning, om nødvendigt med en passende aflastning, gøre sit og ikke bagefter foretage en kovending, således som Deres nye regering, kære medlem, gjorde i forbindelse med DM 630-loven. Så vidt min basisanalyse.
Mangelfuld skolegang, manglende erhversuddannelse, ingen videreuddannelse og dermed ingen tilstrækkelige kvalifikationer hindrer mange mennesker i at få en god start. Diskrimineringen af ældre arbejdstagere og af handicappede skal for fremtiden forbydes ved lov. Her skal vi lære af hinanden i Europa. Ordføreren, Thomas Mann, har en del gode forslag. Udnyttelsen af de nyeste teknologier og især af tjenesteydelsessektoren rummer muligheder for at skabe fremtidssikre arbejdspladser med lige ret for kvinder og mænd. Jeg går ind for, at den sociale markedsøkonomi i Europa skal bevares, men jeg afviser alle forsøg på formynderi over for folk, for det ville kunne forhindre, at der skabes arbejdspladser med fremtidsudsigter.

Flynn
Hr. formand, beskæftigelsen står øverst på Europas politiske dagsorden, og jeg bifalder denne betænkning om fremtidens arbejdspladser og lykønsker ordføreren for hans fremragende arbejde. Tak, hr. Mann. Den følger naturligvis i hælene på Kommissionens »Employment Rates Report « for 1998, der pegede på begrænsningerne for Europas bedrifter på beskæftigelsesområdet og på de sektorer, hvor beskæftigelsen sakker agterud i Europa. Jeg bifalder mange aspekter i betænkningen, og herunder bl.a., at beslutningsforslaget angiver den rette vej for Europa. Vi bør øge vores evne til at levere produkter og tjenesteydelser af høj kvalitet, som er på forkant med den teknologiske udvikling, og som fører til skabelse af arbejdspladser af høj kvalitet. Der fokuseres særligt på det potentiale, der er for at øge beskæftigelsen og tjenesteydelserne, på det behov, der er for at reformere uddannelsessystemerne og for at skabe muligheder for livslang læring, på den vægt, der bør lægges på kvinderne i beskæftigelsespolitikken og på betydningen af at satse på små og mellemstore virksomheder i beskæftigelsespolitikken såvel som på kravet om at inddrage arbejdsmarkedets parter i formuleringen af erhvervsuddannelsespolitikken og kravet om øgede forbindelser mellem industri og lokaliteter.
Nu opfordres Kommissionen til at handle i overensstemmelse med en række punkter i dette beslutningsforslag, og jeg vil gerne komme med følgende korte kommentarer, hvis jeg må. I punkt 21 nævner beslutningsforslaget Philoxenia-programmet. Det er et turismeprogram, der blev foreslået af Kommissionen i 1996, men som stadig ikke er blevet godkendt af Rådet. Lad mig gøre det klart, at Kommissionen ikke har trukket forslaget tilbage og heller ikke har nogen intentioner om at gøre det. Jeg tror, at det tyske formandskab måske vil tage det op.
Hvad punkt 24 angår, har Kommissionen inden for rammerne af Beskæftigelses- og Arbejdsmarkedsudvalget igangsat en række ekspertevalueringer, der sigter på at identificere god praksis i beskæftigelsespolitikkerne i medlemsstaterne. Resultaterne af denne ekspertevaluering vil blive medtaget i den fælles beskæftigelsesrapport for 1999. Den lære, man kan drage af denne evaluering, vil blive anvendt ved udarbejdelsen af retningslinjerne for beskæftigelsen. Jeg vil imidlertid gerne slå fast, at konkrete politikker, som bør gennemføres i de enkelte medlemsstater, normalt bedst fastlægges på nationalt plan.
Hvad punkt 32 og 33 angår, bifalder jeg, at Parlamentet anerkender kvinder som en særlig målgruppe. Kvindernes arbejdsløshed er højere end mændenes, og deres beskæftigelsesniveau er også meget lavere. Der findes naturligvis allerede fællesskabsforanstaltninger til fordel for kvinders beskæftigelse både i fællesskabsinitiativet, NOW og inden for den almindelige Europæiske Socialfond, mål 3. Men der kan gøres mere, og der er blevet foreslået mere i den reform af en socialfond, der nu er under forhandling. Den nye fond vil omfatte en konkret foranstaltning for kvinder, der skal gøre det muligt for dem at udnytte de nye jobmuligheder fuldt ud.
Hvad arbejdstiden angår, der bliver behandlet i punkt 16, afspejler den formulering, Parlamentet anvendte i sit beslutningsforslag, der gav konkret form til Parlamentets forslag til beskæftigelsestopmødet i Luxembourg, og som blev vedtaget i oktober 1997, hvad der bør være den holdning, der indtages på europæisk plan. Deri udtales det, at medlemsstaterne bør gøre noget ved spørgsmålet om at fremme fleksibilitet på arbejdsmarkedet med hensyn til arbejdstimer, arbejdstid og arbejdsmønstre, såsom afbrydelse af erhvervsforløbet og orlov m.v. gennem en ikkelovgivningsmæssig, ikkeobligatorisk proces baseret på social dialog i de enkelte virksomheder. Jeg vil gerne sige til hr. Mann, at han har ret, når han siger, at porteføljejob bliver fremtidens orden med tre til fire jobskift i livet. Det kan kun nås, hr. Mann, ved at lægge vægt på livslang læring, og ved at sige, hvad hr. Crowley sagde, nemlig at vi må have en anden uddannelsessituation, således at alle kan deltage på arbejdsmarkedet.
Jeg vil gerne sige til Dem, fru Weiler, at jeg har forstået, at der er en meget styrket tysk national handlingsplan på vej. Det har jeg forstået efter at have været i Bonn og talt med den tyske regering om dette særlige spørgsmål. Den fokuserer meget stærkt på spørgsmålet om ungdomsarbejdsløshed og spørgsmålet om kvinder på arbejdsmarkedet. Det væsentlige punkt, hvad styrkelsen af den tyske plan angår, er om de vil ryste op med pengene, de millioner og milliarder af D-mark, der skal til for at gennemføre retningslinjerne. Det er det, vi ønsker at se af gennemførelsen i hver enkelt medlemsstat.
Nu forstår jeg meget vel, hr. Pronk, hvad De siger om nye serviceydelser og det interessante ved det er naturligvis, at der er en enorm forskel. Men det er ikke i landbruget eller i fremstillingssektoren eller den offentlige sektor. Det er i servicesektoren, den kommunale servicesektor, den private servicesektor og hvad fordelingen af tjenesteydelser angår og hele fritidsspørgsmålet. Det er dér, vi halter bagud efter USA, og vi er nødt til at indhente denne forskel, for vores beskæftigelsesprocent er faldet i de sidste 25 år. Men det kan ikke ske, hr. Lindqvist, medmindre der investeres en masse ressourcer i børnepasning og i midler til at bringe alle arbejdsmarkedets ressourcer i anvendelse, og det omfatter ligeledes, at der fokuseres mere på kvinderne.
Jeg må sige til Dem, fru Heinisch, at spørgsmålet om mobilitet er et væsentligt element her, for så vidt angår det europæiske arbejdsmarked. Her har vi ikke nogen god rekord, men i EURES-nettet er vi ved at etablere et system, der skal gøre det muligt for folk at bevæge sig mere frit rundt i Unionen, og forhåbentlig skabe en situation, hvor denne mobilitet øges.
Endelig er der her til aften en halv million ledige job inden for informationssamfundet og teknologiområdet i Den Europæiske Union. De har ganske ret, hr. Rübig, en halv million job. Men industrien fortæller mig, at der om fem år vil være 1, 2 millioner ledige job i Europa, som vi ikke kan få besat. Jeg siger, at den eneste måde, hvorpå vi kan gøre noget ved dette, er ved at forandre og reformere uddannelsessystemerne, fru Weiler, således at den teknologi, vi har i dag, og som vil være forældret om 10 år, bliver suppleret af et uddannelsessystem, hr. Crowley, der gør det muligt for alle at deltage og giver alle en chance for at arbejde i denne union.

Formanden
Tak, hr. kommissær.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 9.00.

Beskyttelse af æglæggende høner
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A4-0481/98) af Kindermann for Udvalget om Landbrug og Udvikling af Landdistrikter om forslag til Rådets direktiv om mindstekrav til beskyttelse af æglæggende høner i forskellige produktionssystemer (KOM(98)0135 - C4-0196/98-98/0092(CNS)).

Kindermann
Hr. formand, det foreliggende kommissionsforslag tager sigte på pr. 1. januar 1999 at erstatte det gældende direktiv 88/166/EØF om burhøns med et direktiv om beskyttelse af æglæggende høner i forskellige produktionssystemer. Der er her kun tale om mindstekrav. Dermed gennemfører Kommissionen klausulen om en revision i artikel 9 i det gældende direktiv, i henhold til hvilken den på grundlag af en rapport fra Den Videnskabelige Veterinærkomité skal fremsætte forslag om tilpasninger, som tager hensyn til de fremskridt, der er gjort. Det fastsættes, at alle produktionssystemer, der for første gang tages i brug, skal have reder, siddepinde og støvbade. Traditionelle bure uden reder og strøelse kan af medlemsstaterne fortsat tillades som en undtagelse. Men der skal være et areal på mindst 800 cm2 pr. høne og højden skal overalt andrage mindst 50 cm. Gamle anlæg skal på visse betingelser kunne anvendes frem til den 31. december 2008.
Vores udvalg bifalder Kommissionens forslag, da det går i den rigtige retning, nemlig at forbedre de betingelser, hvorunder æglæggende høner holdes. Her skal først og fremmest nævnes, at mindstearealet pr. høne øges fra 450 cm2 til 800 cm2 , en foranstaltning, vi især støtter, fordi de gældende bestemmelser efter manges overbevisning ikke giver dyrene mulighed for at leve i overensstemmelse med deres medfødte adfærd og dermed hindrer hønsehold, der lever op til artens behov.
Desværre er Kommissionen i formuleringen af mindstekrav til andre produktionssystemer holdt op på halvvejen. Bestemmelserne om hønsehold uden bure i lukkede rum dækker ikke alt, der mangler f.eks. navnlig bestemmelser om besætningstætheden. Bestemmelser om hønsehold på friland mangler helt. Det beklager vi, da de forskellige produktionssystemer med det nye direktiv vil komme ind i en øget indbyrdes konkurrence. Vi opfordrer derfor Kommissionen til snart at fremsætte et forslag herom. Udvalget kritiserede endvidere, at det såkaldte »stimulusberigede bur« med redekasser, siddepinde og strøelse, som jo for fremtiden skal være standardburet, ikke er udførligt defineret. Jeg mener, vi har afhjulpet det.
Vi har derudover foreslået, at ikrafttrædelsen af det nye direktiv udsættes i to år, da det tidspunkt, Kommissionen har tænkt sig, er helt urealistisk. Der kan ikke inden det tidspunkt komme et tilstrækkeligt antal bure i den krævede form på markedet til kommerciel anvendelse. Vi kræver endvidere en skærpelse af bestemmelsen om Kommissionens kontrolvirksomhed. Den, der nemlig skærper betingelserne for hønsehold og ændrer kontrollen på stedet til en ikkeobligatorisk bestemmelse, lever ikke op til sin opgave at sikre ensartet anvendelse af direktivet i hele EU.
Nu til de socioøkonomiske overvejelser. Udvalget foreslår, at der oven i den fakultative mulighed for medfinansieret investeringsstøtte inden for rammerner af forordning (EF) nr. 950/97 om forbedring af landbrugsstrukturernes effektivitet indføres et produktionsuafhængigt, tidsmæssig begrænset støttesystem fastsat efter en faldende skala. Vi mener, at medlemsstater, der stadig tøver, snarere kan overtales til bedre dyrebeskyttelsesnormer med dette styringsinstrument, og opfordrer derfor Råd og Kommission til indgående at overveje dette forslag.
Derudover kræver udvalget, at det påses, at fællesskabsproducenter ikke stilles ringere end producenter i tredjelande, der eksporterer til Fællesskabet. Det indebærer især, at sidstnævnte skal overholde de samme dyrebeskyttelses-, veterinær- og hygiejnestandarder som EU-producenterne. Jeg vil gerne her sige nogle ord om det krav, navnlig dyreværnsforeninger har rejst, om en fuldstændig afskaffelse af burhønsehold. Udvalget har afvist at anvende begrebet burhøns i det nye forslag til direktiv, fordi det ikke er korrekt og er vildledende. Der skal her skelnes mellem mindst tre slags bure, og de kan alle, også det såkaldte »stimulusberigede bur« sættes sammen i store enheder til burhøns. Dette begreb siger derfor kun noget om den måde, buret anvendes på, og ikke om dets beskaffenhed. Derfor foreslår vores udvalg, at man taler om traditionelle bure, når det drejer sig om de bure, der er defineret i det gældende direktiv.
Det er rigtigt, at rapporten fra Den Videnskabelige Veterinærkomité fra oktober 1996 kommer til den konklusion, at de nuværende bursystemer som følge af de dårlige pladsforhold og mangel på stimuli betyder alvorlige systembetingede ulemper for dyrenes velfærd. Men ordet »nuværende« skal understreges, for Veterinærkomitéen konstaterer også i forbindelse med de alternative former for hønsehold alvorlige ulemper som følge af fjerplukning og kannibalisme ...
Formanden fratog taleren ordet

Needle
Hr. formand, jeg vil gerne indlede med at sige, at jeg meget stærkt bifalder hr. Kindermanns konstruktive og velinformerede arbejde som en betydelig forbedring af Kommissionens forslag, som Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerbeskyttelse mener er et ufyldestgørende kompromis mellem producenternes forståelige bekymringer og æglæggende høners velfærd.
Det fotografi i naturlig størrelse, som jeg har med mig her i aften fra en national avis, og som viser den plads, der reelt er til rådighed i et konventionelt bur eller æglægningsbur, siger mere end mange timers debat her nogensinde ville kunne. Desværre er mit udvalg af den opfattelse, at det er usandsynligt, at de velkomne mål i direktivet reelt kan nås uden finansielle foranstaltninger i medlemsstaterne til at bistå producenterne med deres overgang til alternative metoder. De opfylder ikke forhåbningerne hos dem, der søger at nå den bedst mulige dyrevelfærd, og de skaber ej heller nogle realistiske rammer, der kan hjælpe EU's ægproducenter med at bevare deres konkurrenceevne eller ændre opdrætningsmetoder og bevare bæredygtige beskæftigelsesniveauer.
Under disse omstændigheder prioriterede Udvalget, at man tackler bursystemets iboende ulemper, som er nævnt i betænkningen, og anmoder derfor indtrængende om, at der indføres et forbud på EU-plan mod anvendelse af sådanne bure, og at det snarest muligt gennemføres sidenløbende med, at medlemsstaterne med støtte fra Kommissionen træffer passende finansielle foranstaltninger med henblik på indførelse af alternative systemer og igangsættelse af relevante undersøgelser.
Kommissionen opfordres ligeledes til at indtage en fast forhandlingsposition ved de forestående WTO-forhandlinger om lige trivselsvilkår for importerede æg og navnlig æggeprodukter, der er på linje med de anbefalinger, som Kommissionens Rådgivende Udvalg for Æg og Fjerkræ er fremkommet med.
Derfor håber jeg afslutningsvis, at Parlamentet i morgen vil vedtage sådanne ændringsforslag som 50 og 92, der er fremsat af min kollega, hr. Watts og andre, og at vedtagelsen af hr. Kindermanns således ændrede, gode betænkning vil blive set som et positivt skridt frem imod afskaffelse af disse bur - hvordan vi end beskriver dem - i Den Europæiske Union.

Watts
Hr. formand, jeg vil også gerne takke ordføreren for hans betænkning og for den konstruktive og altomfattende måde, hvorpå han har tacklet dette meget følsomme og kontroversielle spørgsmål. Ligesom ordføreren bifalder jeg Kommissionens forslag om en reform af det eksisterende æglægningsbursystem. Der synes at være enighed over hele linjen om, at det eksisterende æglægningsbursystem skal afskaffes. Selvom forslaget efter min mening ikke går langt nok, signallerer det afslutningen for det eksisterende æglægningsburproduktionssystem, og det er også på høje tid!
Ifølge Europa-Kommissionens egen Videnskabelige Veterinærkomité har æglægningsbursystemet - og min kollega, Clive Needle nævnte det for lidt siden - «iboende alvorlige ulemper for hønsenes velfærd«. Så sent som i går fremhævede en ny rapport de ynkelig vilkår, som burhøns lever under. De proppes ind i et bur, når de ikke er mere end 18 uger gamle. De har ikke plads til at baske med vingerne, ikke nok plads til at stå fuldt udstrakt, de er ikke i stand til at skrabe i jorden, blunde eller tage støvbad. Efter et år ved afslutningen af deres arbejdsliv slagtes disse afpillede, næsten nøgne fugle og bliver brugt til fremstilling af pier, suppe og dyrefoder. En ud af tre af disse fugle, der sendes til slagtning, har nyligt brækkede knogler, og næsten alle fugle lider af osteoporose. Buret er fabriksavl, når det er allerværst.
Men hvis vi mener, at bursystemet er dyrplageri, bør vi forbyde det fuldstændigt. Det er netop, hvad jeg og andre kolleger forsøger at gøre med vores ændringsforslag. I 2009 vil burægproduktionssystemet ikke mere eksistere. En afvikling over en 10-årig periode er den bedste måde at fremme æglæggende høners velfærd på. En afvikling over en 10-årig periode er retfærdig over for industrien, der har en klar og sikker fremtid at forberede sig på. Fremtiden er æg fra fritgående høns. Det fungerer i Storbritannien. De beskytter hønens velfærd, det kan betale sig, og det er populært. 89 % af den britiske offentlighed mener, at det er dyrplageri at holde høns i små bure. Næsten halvdelen af de britiske husholdninger køber nu skrabeæg eller æg fra fritgående høns. En række supermarkeder såsom Marks & Spencers har nedlagt et totalforbud mod burhønseæg og sælger nu kun æg fra fritgående høns. Dette er en fremtid uden dyrplageri, som vi alle bør forberede os på, og som jeg håber, vi alle vil stemme for i morgen.

Sonneveld
Hr. formand, det nye direktiv om æglægningsbure er i høj grad et politisk emne. Vi får mange reaktioner fra borgerne vedrørende dette. Men det vedrører også de virksomheder, som temmelig mange fjerkræavlere i EU tjener deres indkomst ved.
Sidstnævnte forpligter os til at gå omhyggeligt til værks med vores lovgivning og dermed give producenterne en stærk stimulans til på ny at overveje deres produktionssystemer, således at der samtidig opnås en højere grad af dyrevelfærd i virksomheder, som inden for Den Europæiske Union er økonomisk levedygtige. Det kan aldrig betyde en fremgangsmåde, som indebærer, at alle fjerkræavlere i EU skal gå over til produktion af skrabeæg. Selvom denne metode yderligere vinder i betydning. Men det må fortsat være et alternativ, hvor dyrene holdes i stærkt forbedrede bure. Eksperimenter med sådanne systemer viser, at velfærdssituationen forbedres betydeligt. Derom skal Den Videnskabelige Veterinærkomité ligeledes afgive en udtalelse, eftersom der skal ses på andre aspekter såsom miljøaspekter og fjerkræavlernes arbejdsvilkår. Hvis man vil have startet sådanne stærkt forbedrede systemer på kort sigt, så skal man gøre opdræt af æglæggende høner i de traditionelle æglægningsbure dyrere ved at forøge det foreskrevne antal kvadratcentimeter pr. dyr betydeligt.
Uanset hvilken af disse to produktionsmåder den europæiske fjerkræavler i de kommende år vælger på grund af overvejelser vedrørende ærlig konkurrence, skal man derfor fuldt ud inddrage også produktionsomstændighederne for de æg, som indføres, friske eller i form af æggeprodukter, i vurderingen. I hvert fald skal man undlade enhver trussel om fuldstændigt at forbyde hele systemet med opdræt også i stærkt forbedrede bure fra en bestemt dato.
Flertallet i PPE-gruppen vil derfor støtte holdningen i Kindermann-betænkningen. Vi gør dette med stor tak til ordføreren. Vi har i høj grad påskønnet hans sagkyndige ledelse i forbindelse med behandlingen af dette emne.

Mulder
Hr. formand, jeg vil gerne begynde med at give hr. Kindermann en kompliment for hans betænkning og hele det arbejde, som han har gjort. Jeg mener, at han har udarbejdet en god betænkning.
Den Liberale Gruppe er for det første af den opfattelse, at det i dette tilfælde ikke må dreje sig om et direktiv, men om en forordning. Vi synes, at det er meget vigtigt, at dette forslag gennemføres i samme omfang i alle Den Europæiske Unions lande. Det må ikke være sådan, at visse lande er for langt bagefter. Det er således et meget vigtigt argument for Den Liberale Gruppe.
Jeg må sige Dem, hr. formand, at jeg i de seneste uger sjældent har modtaget så megen post som om dette emne. Min gruppe har i årevis været tilhænger af, at forbrugerne bestemmer, hvad de vil spise, og hvis de vil have æg, som kommer fra bure med større areal, så går vi stærkt ind for det. Vi støtter således også i denne henseende i store træk Kindermann-betænkningen om en forøgelse fra i øjeblikket 450 cm2 til 800 cm2 .
Vi synes, at der i mellemtiden skal foretages så mange undersøgelser som muligt af alternative systemer. Vi ser derfor med særdeles stor interesse frem til Kommissionens rapporter herom.
Der er én ting, der nager os. En vigtig eksportør til Europa, USA, har burarealer for æglæggende høner på 350 cm2 . Der er i Amerika ikke en hane, der galer af den grund. Det er naturligvis fuldstændig uærlig konkurrence, at disse i henhold til de nye WTO-regler skulle kunne importeres fuldstændig frit, og vi vil derfor stærkt tilråde Kommissionen at tage dette punkt op i diskussionerne i Verdenshandelsorganisationen. Vi må have ens konkurrencevilkår. Vi er stærke tilhængere af obligatorisk mærkning. Kunden må kunne vælge. Vi vil håbe, at de gør nøjagtigt, som de skriver til os.
Endelig vil jeg med hensyn til hr. Watts' ændringsforslag om at forbyde alle burhøns i 2009 sige, at min gruppe vil stemme forskelligt derom.

Bloch von Blottnitz
Hr. formand, et bur er ikke et sted at leve. Det ændrer hr. Kindermanns engagerede betænkning nok heller ikke noget ved, for han bringer det ikke videre end til at forbedre burene og endda først om 10 år. Men vi vil slet ikke have hønsehold i bure, og derfor håber jeg, at hr. Graefe zu Baringdorfs ændringsforslag bliver vedtaget i morgen, for så længe vi kun betragter dyr som en vare med en udløbsdato, der skal levere os så billige produkter som muligt, så længe når vi heller ikke frem til at holde dyr, så de kan leve i overensstemmelse med deres art. Vi bliver omsider nødt til at overveje, om vi ikke skal anse dyr for det, de er, nemlig levende væsener, og ikke for en vare, som vi kan benytte efter behag og så kassere.
Derfor anmoder jeg kollegerne om at stemme for vores ændringsforslag i morgen. Det ville også i høj grad være til gavn for forbrugerne, for det ville fremme sundheden. Kun hvis vi holder dyr, så de kan leve i overensstemmelse med deres art, kan dyrene levere sunde produkter.

Nicholson
Hr. formand, jeg vil først gerne lykønske ordføreren med hans betænkning. Det er et emne, der bekymrer mange mennesker meget. Det er yderst vanskeligt at nå frem til den fornødne balance mellem alle de pågældende elementer, og ændringsforslagene fra Udvalget om Landbrug og Udvikling af Landdistrikter er lige nøjagtig så gode, som vi kan gøre dem lige nu. Jeg ved, at der er nogen, der gerne ville gå endnu længere og meget hurtigere. Men jeg mener ikke, at vi befinder os i den rigtige situation til at gøre det lige nu. På langt sigt må vi gå efter at nå det yderste. Det kan kun ske i samarbejde med industrien.
Vi må sikre, at industrien befinder sig i en gunstig situation, hvor den er forberedt på disse nye forordninger m.m., der vil blive krævet i fremtiden, og som er ekstremt dyre at indføre og gennemføre. Industrien er ikke for nærværende i stand til at tage den udfordring op, som den står over for. Avancen er lille. Jeg vil støtte ændringsforslaget om at yde støtte til modernisering, men uden ekspansion gennem øgede antal fugle inden for industrien.
Når vi bebyrder vores industri med ekstra omkostninger, må vi også være meget bevidste om, at andre producenter på verdensmarkedet ikke har de samme kriterier eller pres. Det har vi oplevet i svineindustrien, oksekødsindustrien og mælkeindustrien. Jeg ved, at dette er en af mine kæpheste, men jeg er fast overbevist om, at vi, hvis vi i Den Europæiske Union vil til at fastsætte sådanne strenge kriterier og binde vores producenters hænder så fast, ikke må tillade import til Den Euorpæiske Union af varer, der ikke lever op til de kriterier, som vi forventes at producere under. Det må være løsningen.
Jeg anmoder indtrængende kommissæren om at stå fast bag producenterne i Den Europæiske Union, for selvom vi vil reagere over for ham, og producenterne vil reagere over for ham, må han beskytte dem over for verden, når den forsøger at overtage vores markeder.

Flemming
Hr. formand, hr. kommissær, jeg går ind for, at det bringes til ophør, at æglæggende høner holdes i bure. Naturligvis bifalder jeg også Kommissionens initiativ til at forbedre og udarbejde et nyt direktiv, men det er ikke tilstrækkeligt. Den nuværende måde at holde høns i bure på er jo selv efter Den Videnskabelige Veterinærkomités mening en særlig problematisk form for dyrehold. Jeg anser det for en særlig grusom form for dyrehold, der skal afskaffes så hurtigt som muligt.
Naturligvis er siddepinde, støvbade og reder en forbedring, men fremkalder vi ikke dermed igen investeringer fra producenternes side, som så meget snart igen drages i tvivl? For stadig flere forbrugere i hele Europa kræver et generelt forbud mod dyrehold i bure. Det kommer, spørgsmålet er kun hvornår.
250 millioner høner i traditionelle bure, kun 8 millioner holdes på friland. Det kan vi nok ikke ændre fra den ene dag til den anden, men måske alligevel på otte, ni eller 10 år, og der er ændringsforslag fra Michl Ebner, fra Mr. Watts og fra hr. Graefe zu Baringdorf som alle går i den retning! Europas landmænd har jord nok til omstillingen, og de ekstra arbejdspladser får vi nok besat! Det kan heller ikke være sundt at holde høner i store enheder af bure. De stakkels høner dør som regel efter et år, længere kan de ikke klare det, mens en normal suppehøne i reglen lever i en 4-5 år.
Kommissionen anslår, at merudgiften for forbrugeren bliver på to euro pr. person om året - og også her siger jeg Kommissionen tak - hvis høner skal holdes, så de kan leve i overensstemmelse med deres art. Ingen, der én gang har set en hønsefarm, spiser æg i lang tid derefter! Den oplyste, informerede forbruger vil imidlertid gerne betale lidt mere og ønsker - og også her vil jeg igen citere Kommissionen - at hønsehold i bure bringes til ophør. Jeg anmoder Dem om i morgen at stemme for ændringsforslag 52, 62 og 67. Deres blødkogte æg om morgenen vil så smage Dem alle noget bedre!

Tamino
Hr. formand, jeg vil gerne gøre opmærksom på, at den nuværende lovgivning om æglæggende høner går tilbage til 1988, og at den skulle have været revideret i 1993. Denne forhandling finder således sted med mindst fem års forsinkelse, men den af Kommissionen foreslåede revision, som både skulle sikre dyrenes velfærd og produktets kvalitet, er ikke helt tilfredsstillende. Man skal huske den utrolige tankegang, der ligger bag opdrættet af æglæggende høner i massevis, nemlig at dyrene ikke længere betragtes som levende væsener, men som ting og som industrielle produktionsmaskiner, der bliver brugt ligesom på et samlebånd. Desværre bliver 93 % af æggene i Europa fremstillet på denne måde, men forbrugerne ved ikke, at de æg, de køber, kommer fra ægfabrikker, hvor hønernes holdes i snævre bure, der stables oven på hinanden til op til 10 etager som i en slags koncentrationslejr. I hvert bur er der fire-fem høns, der hverken kan strække vingerne, skrabe i jorden eller gøre noget som helst af det, som er typisk for deres naturlige adfærd.
Problemet bliver dog ikke løst ved at give dem et par kvadratcentimeter mere. De Grønne opfordrer derfor alle kollegerne til at godkende de ændringsforslag, der tager sigte på at afskaffe burene i løbet af de kommende år, og som foreslår opdræt på jord med en tæthed, der er i overensstemmelse med dyrenes natur. Dette er i øvrigt en bestemmelse, som allerede gælder i Schweiz.
Endelig gentager vi anmodningen til Kommissionen om snarest muligt at gøre det obligatorisk at mærke æggene, så forbrugeren kan se, hvordan de æglæggende høner er blevet opdrættet.

Sandbæk
Hr. formand, jeg finder det dybt forstemmende, at dyrevelfærd kun tages virkelig alvorligt i dette Parlament, når det drejer sig om rævesakse eller sælfangst, og når det er oprindelige folkeslag, der skal betale prisen med deres velfærd, som i visse tilfælde er endnu ringere end dyrenes. 70 ændringsforslag til en betænkning om høns, hvor æglæggende høners vilkår især søges forbedret ved at stille krav om mere plads og stimuli. Temmelig ulogisk, når det, der særlig forstyrrer hønsenes velfærd, er, at de ikke kan udfolde deres særlige og naturlige føræglægningsbehov. Det vil netop ikke ændres af at give hønsene mere plads, men vil i stedet være med til at legitimere tilstanden mange år frem. Vi bør være mere ambitiøse end det. Man bør naturligvis på sigt forbyde æglægningsbure. For at mindske ulemperne for ægproducenterne mest muligt kunne man udbetale præmier ved omlægning og overgangen til alternative produktionssystemer. Hverken Kommissionens papir eller Kindermanns betænkning indeholder forslag om et sådant forbud. Jeg kan derfor kun opfordre til at støtte de ændringsforslag, der søger at opnå dette.
Hvis EU i de kommende WTO-forhandlinger ønsker at gøre sig til talsmand for at inddrage dyrevelfærden i verdenshandlen, vil et hjemligt forbud mod æglægningsbure unægteligt styrke troværdigheden og dermed EU's forhandlingsposition. Som den næstbedste løsning skal Kommissionens forslag om en obligatorisk mærkning af det anvendte produktionssystem hilses velkomment. Alt tyder på, at rigtig mange forbrugere er villige til at betale en merpris og vælge alternativt producerede æg. Men det er kun muligt, hvis markedet er gennemskueligt. F.eks. forvirrer betegnelsen »friske æg«. Alle æg burde være friske. Desuden stammer disse æg ikke fra fritgående høns, som nogle måske kunne fristes til at tro. I Danmark har man for nylig indført en sådan mærkning af produktionsformen, og der skete et markant skift i forbrugervalget, da det tydeligt kom til at fremgå, hvilke æg der var fra burhøns. Den politiske forbruger er i al almindelighed langt mere ansvarsbevidst end politikerne. Udvalgets forslag om, at mærkning også skal inkludere ægprodukter, vil være et godt skridt i retning af bedre forbrugeroplysning, ligesom forslaget om, at de nye minimumskrav også skal gælde for importen fra tredjelande, bør støttes.

Pinel
Hr. formand, mine damer og herrer, det drejer sig ikke om at forbedre burdriften, vi er nødt til at forbyde burdriften. Hvis man laver en opgørelse over burdriften generelt, vil man for det første se, at den skader biodiversiteten, for det andet, at den skader beskæftigelsen i almindelighed og beskæftigelsen på landet i særdeleshed, og for det tredje, at den er et sandt helvede på jorden for disse martyragtige dyr.
For mit eget vedkommende kan jeg ikke acceptere, at milliarder af høner tilbringer deres stakkels liv på en plads, der er mindre end en skotøjsæske, og ydermere, at man klipper deres næb af, at deres afkalkede skelet brækker flere steder, og at de brænder sig på kløer og mave på grund af ammoniakken fra deres ekskrementer. Hvordan kan man tale om kvalitet efter dét? Og sluttelig samles de æglæggende høner, når de er ved at være et år gamle og deres produktion går ned, under skandaløse forhold og stuves sammen til deres sidste rejse. Når de når frem til slagteriet, har hver tredje høne brækket benene. Ligesom søerne gør deres triste tilstand det ikke muligt at sælge deres kød, ikke en gang i stykker. De ender som fyld i ravioli eller som bouillonterninger.
Der er også et fjerde aspekt, som bør være afgørende i denne sag, og som, i og med vi er så priviligerede at bo i et intelligent økonomisk og socialt samfund, bør ende med et totalt og definitivt forbud mod denne form for opdræt. Dette fjerde aspekt er forbrugernes sundhed. Der er tale om dyr, som er uden smag eller konsistens, men som især er fyldt med hormoner, omend det kun skulle være naturlige hormoner fremkaldt af dyrets stress, og med antibiotika. Misbrugen af antibiotika har gennem et tilvænningsfænomen i høj grad medvirket til at gøre mennesker immune over for medicinske antibiotika, som er afledt af penicilin.
Hr. formand, mine damer og herrer, det er i dag klart, at disse fordømte metoder og de gigantiske produktioner i almindelighed ikke tjener hverken forbrugerne, som har ret til at forvente noget andet end ødelagte næringsmidler, der er fulde af vand og medikamenter, eller producenterne, som ser deres priser falde med den risiko for at gå fallit, som dét medfører, og det tjener selvfølgelig heller ikke dyrene, som er de første ofre.
Løsningen er tydelig, men den går mod de store multinationale virksomheders interesser. Vi er nødt til at give fortrinsret til det, der er sundt, skaber arbejdspladser, og som kan forventes at genoplive landdistrikterne, kort sagt alt det, der er modsat kødfabrikkerne. Det, som vi har behov for, det er friluftsbedrifter og høner, der går frit omkring på græs og grus. Det, som vi har behov for, det er kvalitetsprodukter, som nok er et par euro dyrere om året pr. indbygger i forretningerne, men som til gengæld reducerer vores sociale byrder og medicinudgifter.
Til sidst, lad os ikke glemme, at noget af det vigtigste i denne type sager, det er simpelthen landbefolkningens fremtid.

van Dam
Hr. formand, hr. kommissær, kære kolleger, »der hører et æg med« lyder et reklameslogan i Nederlandene. For mange europæere er et æg en kærkommen del af måltidet. Men de begynder i stadig højere grad at spørge sig selv, under hvilke omstændigheder disse æg er produceret. Dyreværnsorganisationer har bragt det frem i lyset. Tusinder af burhøns, som ikke kan røre sig i jernbure, giver et chokerende billede.
Desværre viser det sig, at forbrugerne næppe tilpasser deres købeadfærd til deres indvendinger. En ringe merpris for mere dyrevenligt producerede æg fører til, at mange alligevel køber æggene fra æglægningsbure. I vores forholdsvis velstående Europa er det så meget desto mere bemærkelsesværdigt, fordi prisen på æg i de seneste årtier næppe er steget, og de er således faktisk blevet stadig billigere. For én euro får man 10 æg. En pris pr. vægtenhed, som ikke mange fødevarer kan komme i nærheden af. Denne særdeles lave pris er kun mulig på grund af masseproduktion på minimale arealer. Jeg er overbevist om, at det økonomiske motiv her har taget overhånd. Dyr er en del af Guds skabelse, og selvom de er underordnet mennesket, fortjener de et liv i henhold til deres natur.
Allerede i 1996 rapporterede Den Videnskabelige Veterinærkomité om æglæggende høners velfærd. På grundlag heraf foreslår Kommissionen nu nye minimumsnormer. Jeg er enig med ordføreren i, at dette forslag er et skridt i den rigtige retning, men heller ikke mere end det. Æglægningsbure skal afskaffes. Jo hurtigere desto bedre.
Kommissionen foreslår en lang overgangsperiode, således at eksisterende æglægningsbure fortsat kan være i brug de næste 10 år. Alligevel foreligger der ændringsforslag med henblik på at forlænge denne periode og endda i yderligere to år at tillade, at nye æglægningsbure tages i brug. Eftersom producenter i årevis har vidst, at der kommer nye normer, synes jeg, at det er en uheldig indrømmelse.
Import fra lande med endnu mindre dyreværdige systemer må ikke føre til konkurrenceforstyrrelse. Producenter, som går over til dyrevenlige systemer, må ikke undgælde finansielt herfor. Det er et spørgsmål om civilisation at afskaffe æglægningsbure. Vi må også undgå, at de efter at være afskaffet i Den Europæiske Union opbygges igen i lande udenfor. Jeg vil derfor anmode Kommissionen om i forbindelse med midtvejsrapporten også at undersøge muligheden for en ordning for afskaffelse af æglægningsbure knyttet til støtte til produktionssystemer, som behandler dyrene med respekt.

Lukas
Hr. formand, også jeg beklager meget, at hverken Kommissionens dokument eller hr. Kindermanns betænkning foreslår, at det bringes til ophør at holde æglæggende høner i bure. Så længe der anvendes bure, også selvom de gøres større og skal være forsynet med en siddepind, kan man virkelig ikke sige, at dyrene holdes, så de kan leve i overensstemmelse med deres art. Europa-Parlamentet bør bevise, at det i spørgsmål om dyrebeskyttelse ikke vil indgå halvhjertede kompromiser og stemme for de ændringsforslag, der går ind for, at produktionssystemet med bure afskaffes.
Den kendsgerning, at 93 % af de æg, der produceres til forbrug i EU, stammer fra burhøns, må ikke være en hindring for, at denne forsmædelige form for dyrplageri over for masser af dyr afskaffes. Det tal er da snarere et bevis på, at de europæiske forbrugere er utilstrækkeligt oplyste om dyrebeskyttelse og tillige om produktkvalitet.

Fischler
Hr. formand, mine damer og herrer, først vil jeg gerne takke hr. Kindermann hjerteligt for hans særdeles kompetente og udførlige betænkning. Jeg noterer med tilfredshed, at Parlamentets grundindstilling til beskyttelse af æglæggende høner i forskellige produktionssystemer er lig med Kommissionens.
Hvilket mål følger Kommissionen med det forslag til forordning, der forhandles om i dag? For det første drejer det sig om en effektiv forbedring af æglæggende høners velfærd på basis af videnskabelige erkendelser. Den nuværende måde at holde burhøns på kan absolut forbedres eller skiftes ud. For det andet skal det med henblik på at lette overgangen til produktionssystemer, som i højere grad lever op til æglæggende høners basale behov, påses, at mindstekravene medfører sammenlignelige produktionsudgifter for de forskellige alternative måder at holde høns på samt bedre forhold for burhøns.
Acceptable måder at holde høns på er hønsehold uden bure og såkaldte stimulusberigede bure. Af stimuli skal der ikke kun være siddepinde, som det her er blevet nævnt, men også og navnlig redepladser og arealer, hvor hønsene kan flokkes. For det tredje er der for eksisterende produktionsformer fastsat en overgangsperiode på 10 år, men ny- eller ombyggede produktionssystemer skal omgående tilpasses de nye normer.
For det fjerde er det fastsat, at direktivet skal revideres efter syv års forløb, så der kan tages hensyn til yderligere videnskabelige erkendelser. Mærkningen af æggene bliver obligatorisk. Jeg vil nu tage stilling til de ændringsforslag, der er stillet. Aspekterne arbejde, miljø, sundhed og økonomi har Kommissionen taget hensyn til ved udarbejdelsen af sit forslag. Ændringsforslag 1 er derfor i overensstemmelse med Kommissionens koncept og kan accepteres. Det gælder imidlertid ikke ændringsforslag 20, 21, 45, 51 og 61. Ændringsforslag 10 indebærer en redaktionel forbedring og tjener til bedre beskyttelse af fjerkræ. Dette ændringsforslag kan derfor ligeledes accpeteres.
Selvom kommissionsforslaget går ud på det samme som det ændringsforslag 13, Parlamentet har stillet, kan det ligeledes accepteres, da det bidrager til at gøre det mere forståeligt. Ændringsforslag 15 er acceptabelt, da bestemmelserne i kommissionsforslaget om anordninger til drikkevand og foder vedrører bure. I andre produktionssystemer end hønsehold i bure kan det krævede areal pr. høne imidlertid reduceres. Det er absolut acceptabelt, at der skelnes mellem hønsehold i bure i ét plan og produktionssystemer med flere etager. Derfor kan ændringsforslag 16-19 accepteres.
Ændringsforslag 22, 23 og 29 kan ligeledes accepteres. Der er her tale om forbedringer af kommissionsforslaget. De øvrige ændringsforslag kan Kommissionen ikke accpetere af følgende grunde: Ændringsforslag 2, 37, stk. 3, og 36, 42, 59, 69 og 70 er ikke i overensstemmelse med fællesskabspolitikken. Hvad angår ændringsforslag 5, 38 og 55, tillader de gældende WTO-bestemmelser ikke, at Fællesskabet benytter bestemmelser om dyrebeskyttelse til regulering af handlen. Men som De ved, undersøger Kommissionen muligheden for at få indført bestemmelser om dyrebeskyttelse som nye bestemmelser i WTO's handelsbestemmelser under den kommende WTO-forhandlingsrunde.
Ændringsforslag 4, 54, 57 og 68 er overflødige for det foreliggende forslag. Ændringsforslag 6, 12, 43, 44, 45, 51, 58, 63, 64 og 65 er uden videnskabeligt grundlag, og vi er nødt til at udarbejde vores forslag på et videnskabeligt grundlag. Ændringsforslag 8 hænger sammen med ændringsforslag 24-28 og dernæst 30, 32 og 33. Disse ændringsforslag udgør i lighed med ændringsforslag 9, 14, 46, 49 og 56 ikke nogen forbedring og kan derfor ikke accepteres. I forbindelse med ændringsforslag 7 er der åbenbart tale om et sprogligt problem, for dette ændringsforslag svarer nøje til den engelske ordlyd af kommissionsforslaget.
Ændringsforslag 50, 52, 60, 62, 66 og 67 kommer efter Kommissionens mening for tidligt, mens omvendt drøftelsen af den sag, de omhandler, endnu ikke er afsluttet. Det er derfor tilrådeligt at skubbe tidspunktet for direktivets ikrafttrædelse bagud. Af denne grund kan så imidlertid ændringsforslag 11 og de dermed sammenhængende ændringsforslag 31, 34, 35, 39, 40, 41, 47 og 48 absolut accepteres. Endelig er jeg enig i, at et direktiv er at foretrække for en forordning, og derfor kan jeg heller ikke acceptere ændringsforslag 53.

Formanden
Tak, hr. kommissær.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 9.00.
Mødet hævet kl. 00.15

