

Talmannen.
   Nästa punkt på föredragningslistan är en debatt om kommissionens uttalande om situationen i Mellanöstern. 
Benita Ferrero-Waldner,
   . Herr talman! Det är en stor ära för mig att tala till er i dag om fredsprocessen i Mellanöstern. Det är en särskilt lämplig tidpunkt eftersom jag just har återvänt från ett besök i Gaza, Västbanken och Israel.
Jag hade tre mål för denna resa: För det första att stödja uppbyggandet av demokratin inför det palestinska valet. Det finns en viktig observatörsgrupp på plats som leds av er kollega Véronique De Keyser. För det andra för att understryka betydelsen av Europeiska unionens ekonomiska stöd till det palestinska folket och för det tredje för att på detta sätt rikta uppmärksamheten mot ett antal EU-projekt, framför allt i Gaza.
Jag tillbringade en hel dag i Gaza. Säkerhetssituationen där är mycket komplicerad. Det var inte lätt att komma in, men till sist blev det en bra dag och jag hoppas att de bilder som har förmedlats till det palestinska folket visar i hur hög grad vi i Europeiska unionen står på deras sida.
Det är ett kritiskt ögonblick i Mellanöstern. Både i Israel och i de palestinska territorierna har det skett enorma förändringar i det politiska landskapet. Jag hoppas att dessa val utmynnar i två ledarskap som både vill och kan ingjuta nytt liv i fredsprocessen.
Jag klargjorde för både israelerna och palestinierna att kommissionen kommer att fortsätta att stödja alla dem som eftersträvar fred med fredliga medel. Detta betyder särskilt att det, oavsett den nya palestinska regeringens sammansättning, måste finnas full respekt för de principer i interimsavtalet om associering och i handlingsplanen för grannskapspolitiken som vi kom överens med den palestinska myndigheten om. Dessa principer innefattar respekt för de mänskliga rättigheterna och för rättstatsprincipen, det vill säga ett tydligt åtagande att följa färdplanen för fred.
Den palestinska myndigheten har gett världssamfundet försäkringar om att valet kommer att genomföras utan våld och skrämselaktioner och i enlighet med internationella normer. Vi kan bara hoppas att det kommer att bli så. President Mahmoud Abbas har också klargjort att ett godtagande av Osloavtalet och färdplanen utgör grunden för deltagande i den framtida regeringen. Jag anser att det var viktigt att han gav ett så tydligt besked.
Den tillförordnade premiärministern Ehud Olmert, som jag också träffade, försäkrade för mig att Israel skulle underlätta genomförandet av detta val. I samband med den israeliska valkampanjen fattade hans regering ett svårt beslut, nämligen att tillåta röstning i östra Jerusalem. Jag välkomnade detta beslut och jag hoppas att denna konstruktiva anda kommer att bidra till att lösa eventuella återstående logistiska och praktiska frågor som gäller valet. Det är mycket viktigt att Israel trots de restriktioner som säkerheten kräver gör allt det kan för att tillåta fri rörlighet för väljare och kandidater i de palestinska territorierna fram till och under valdagen.
Europeiska unionen stöder det palestinska valet med den största valobservatörsgruppen – 240 observatörer, däribland 50 av era kolleger. Jag besökte den observatörsgrupp som leds av Véronique De Keyser och blev synnerligen imponerad av hennes och hennes grupps engagemang och professionalism. Jag blev också imponerad av att träffa den centrala valkommitténs ordförande dr Hanna Nasir. Tack vare Europeiska unionens oavbrutna stöd – som kommissionen har engagerat sig i sedan 2003 – har den centrala valkommittén etablerat sig som en av de mest trovärdiga och respekterade institutionerna inom de palestinska territorierna. Under mitt besök utlovade jag ytterligare 1,4 miljoner euro för att finansiera väljarregistrering och valverksamhet. Därmed uppgår vårt stöd till valprocessen till 18,5 miljoner euro, vilket är en stor summa, för att försöka göra detta val fritt och rättvist.
Ett av syftena med mitt besök i Gaza var att rikta uppmärksamheten mot det viktiga arbete som vi utför genom vårt angelägna bistånd för att göra palestiniernas vardagstillvaro drägligare. Vi förbättrar sjukvårdssystemet, bygger skolor och reparerar vägar och genomför förbättringar när det gäller avfallshantering, avlopp och elnät. Mycket av detta kommer att vara till gagn för det palestinska folket, och jag hoppas att de förstår att det kommer från Europeiska unionen.
Jag invigde ett antal program för offentliga arbeten och tillkännagav också inledandet av fyra nya infrastrukturprojekt på energi- och miljöområdet i Gaza som är värda 20 miljoner euro. Vi arbetar så snabbt som möjligt, men säkerhetssituationen underlättar inte vårt arbete.
Ändå är det viktigt att ingjuta nytt liv i Gazas ekonomi. Det jag såg stärkte mig bara i min övertygelse om detta, och jag kommer att fortsätta att driva denna punkt i Mellanösternkvartetten – det kommer att hållas ett kvartettmöte i London den 30 januari, efter Afghanistankonferensen – och med Israel. Vi måste fortsätta att förbättra den fria rörligheten för personer och varor till och från Gaza. Därför har jag på nytt tillkännagivit anbudsförfarandet för en godsterminal på flygplatsen till ett pris på 25 miljoner euro. Vi besökte flygplatsen och vi vet hur viktigt det är att öppna den, inte bara för regionen utan för hela världen, för att bidra till att underlätta den palestinska handeln när flygplatsen väl har öppnats igen. Vi kommer att kunna gå vidare med projektet först när det finns en överenskommelse mellan båda parter. Vi stöder därför kraftfullt Jim Wolfensohn och hela det projekt som han har skisserat sedan gränsövergången i Rafah öppnades.
Vi kommer inte att kunna utöka resandet till och från Gaza utan gränser som sköts ordentligt. Jag besökte gränsövergången i Rafah, och jag måste säga att general Pistolesi och hans grupp i EU:s gränsövervakningsuppdrag utför ett utmärkt arbete. Jag blev rörd när jag såg européer hjälpa vanliga palestinier att ta sig över gränsen till Egypten för första gången på många år. På detta sätt vidmakthålls det palestinska folkets stora värdighet. De är mycket lyckliga. Jag talade med två kvinnor som uttryckte en förhoppning om att situationen kanske långsamt skulle bli bättre. Därför kommer vi att bevilja ytterligare ett paket på 3 miljoner euro för att stödja gränsövergången i Rafah. Vi sköter tullverksamheten där, och därför kommer paketet att omfatta både utrustning för genomlysning av bagage och utbildning för palestinierna.
Jag klargjorde för både mina israeliska och mina palestinska kolleger och samtalspartner att Europeiska unionen kraftigt bidrar till att skapa förutsättningarna för en tvåstatslösning. I likhet med alla som är delaktiga står vi inför mycket stora utmaningar, men vi arbetar på lång sikt. Vi vill engagera oss långsiktigt. Detta upprepade jag tydligt. Vi har varit en konsekvent och pålitlig partner för båda sidor. Men för att göra framsteg måste båda sidor handla.
Israel bör vidta åtgärder för att genomföra det avtal som kvartettens särskilda sändebud Jim Wolfensohn genom sin medling åstadkom i november. Avtalet gäller förbättrad rörelsefrihet och lättare tillträde till hamnar, flygplatser och förbindelsen mellan Gaza och Västbanken, samt förbättrad rörelsefrihet inom Västbankens område. Och den palestinska myndigheten måste ta ansvaret för lag och ordning och offentlig ekonomi. Den måste vidta betydande åtgärder för att på nytt sätta i gång sitt reformprogram och respektera sina åtaganden enligt interimsavtalet om associering och handlingsplanen för den europeiska grannskapspolitiken.
I detta kritiska ögonblick är vårt budskap mycket tydligt: det behövs förhandlingar, all verksamhet som hotar tvåstatslösningen måste upphöra och det är viktigt att upprätthålla lag och ordning och att bekämpa terrorismen.
Edward McMillan-Scott,
   . Herr talman! Det palestinska valet den 20 januari är en möjlighet för palestinierna att bekräfta den demokratiska väg de slog in på i januari förra året. Vi är tacksamma för kommissionsledamotens engagemang, både personligen och som företrädare för kommissionen.
Detta val äger rum i ett läge med mycket stora utmaningar, vilket vi naturligtvis är medvetna om. Men att Europaparlamentet fäster stor vikt vid ett framgångsrikt genomförande av valet och naturligtvis vid själva fredsprocessen framgår av att parlamentet ännu en gång har tillsatt den största observatörsdelegationen med 30 valda ledamöter, en delegation som jag är stolt över att återigen leda tillsammans med Pasqualina Napoletano från PSE-gruppen. Många ledamöter som är närvarande här i dag kommer faktiskt att vara i Palestina i nästa vecka.
Den nuvarande situationen i Mellanöstern är följden av ett diplomatiskt misslyckande för nästan hundra år sedan. Den hittills enda demokratin i regionen är Israel som föddes ur en genuin önskan att skapa ett judiskt hemland. Detta ville också T.E. Lawrence – som var en avlägsen släkting till mig – men han hade också en annan vision för regionen. En nyligen upptäckt karta som han ritade i Versailles visar kungadömen, inte brittiska eller franska besittningar.
Men i dag välkomnar vi Europas återkomst i en annan skepnad. Kan kommissionsledamoten tänka sig att låta en del av biståndet till den palestinska myndigheten användas för att finansiera en ny kammare i Palestinska nationalrådet? Som kollegerna vet är demokrati min paroll. Vid de egyptiska val som vi upplevde förra året såg vi hur man skrämde väljare, bland andra dem som stödde dr Ayman Nour, det sekulära al-Ghad-partiets ledare. Europeiska unionen säger med rätta att det sändes negativa signaler när han sedan i en skenrättegång dömdes till fem års straffarbete av samma domare som dömde Saad Ibrahim till tre års fängelse. Jag vill fråga kommissionsledamoten: Vilken negativ reaktion kommer från Bryssel?
Mellanöstern är en region av grundläggande strategisk betydelse och en oroshärd. De som utförde bombdåden i London i juli förra året kom från min valkrets i Yorkshire. Men nyckeln till stabilitet är demokrati. Jag är också stolt över att företräda Europaparlamentet som vice ordförande för delegationen till den parlamentariska församlingen för Europa-Medelhavsområdet. Men jag anser också att Europeiska unionen behöver ett målmedvetet program för demokratiskt engagemang i regionen, och jag ser fram emot att höra vilka planer kommissionsledamoten har i detta avseende.
Pasqualina Napoletano,
   . Herr talman, mina damer och herrar! Jag vill tacka Benita Ferrero-Waldner för den information som hon presenterat för oss. Jag vill också sända mina varmaste välgångsönskningar till premiärminister Ariel Sharon och till Tzipi Livni, för de viktiga uppgifter hon utfört i den israeliska regeringen.
Situationen i Mellanöstern förändras ständigt. I Israel verkar den tillförordnade premiärministern Ehud Olmert fast besluten att fortsätta den process som påbörjades av premiärminister Ariel Sharon inför valet den 28 mars. I Palestina har vi det stundande valet – vars resultat långtifrån är klart – med den viktiga nyheten att Hamas ställer upp för första gången i det nationella parlamentsvalet.
Vi står inför en dynamisk men samtidigt känslig situation, som kan drabbas av flera motgångar. Den extremt ömtåliga fredsprocessen – man skulle kunna säga att den aldrig fick den start som det först var tänkt i färdplanen – kan komma att helt förstöras av den eskalerande situationen i hela området, allt från problemen med att stabilisera Irak till den oroväckande hållning som det iranska ledarskapet har intagit samt den känsliga situationen i Libanon, Syriens roll och oron i Egypten.
Men låt oss återgå till det palestinska valet, för jag vill inte undvika den svåraste frågan – det vill säga frågan om Hamas. Oavsett vad valresultatet blir kommer Hamas att spela en nyckelroll i det palestinska folkets institutionella representation. Jag avstår från att göra eller säga någonting som kan komma att öka stödet för Hamas. I stället vill jag betona det faktum att om en rörelse strävar för att nå de högsta nivåerna av politisk och institutionell representation, då måste de samtidigt vara beredda att hålla sig till de demokratiska spelreglerna, börja respektera internationell lagstiftning och upphöra med våldet.
Sett ur den synvinkeln är det en positiv utveckling att Hamas kandidater har undertecknat en uppförandekodex, trots att det fortfarande finns en allmän oroskänsla inför det våldsklimat som omger valet, speciellt i Gaza. Jag skulle emellertid vilja att vi visade mer uppskattning av den pluralism som håller på att växa fram i Palestina, som även symboliseras av nya sekulariserade vallistor. Detta vittnar om behovet av demokrati, öppenhet och insatser för att bekämpa korruptionen.
Läget i förbindelserna mellan Israel och Palestina har också betydelse för situationen inom Palestina. Detta är ytterligare ett skäl till att Israel bör stoppa bosättningarna i samtliga territorier och avstå från att agera på ett sätt som äventyrar chanserna att lösa konflikten, med start i östra Jerusalem, där man bedriver en verklig ockupationspolitik. Beslutet att låta östra Jerusalem få rösta är därför – som ni sa – en positiv utveckling, även om vi är fullt medvetna om dess begränsningar efter att ha observerat presidentvalet. Det har ändå ett enormt symboliskt värde.
Sajjad Karim,
   . Herr talman! Den 25 januari kommer palestinierna att rösta för att välja sitt parlament för första gången sedan 1996. Detta val hålls visserligen sex månader senare än planerat, men detta är en droppe i havet för de generationer som har längtat efter att få utöva sina demokratiska rättigheter.
Med ett bidrag på 18,5 miljoner euro för att stödja valprocessen och genom att sända dit en skicklig observatörsgrupp, där en erfaren delegation från Europaparlamentet ingår, visar EU palestinierna vägen till effektiv demokrati. Det är en kritisk tidpunkt för stabiliteten i Mellanöstern. Det är av avgörande betydelse att den palestinska myndigheten får större demokratisk legitimitet. Endast genom effektiva, fungerande demokratiska institutioner kan palestinierna lägga grunden till sin egen stat och leva i fred med Israel.
En del anser att legitimiteten är omöjlig när en svartlistad terroristorganisation tävlar om rösterna, men Hamas har omformats till en rörelse för förändring och reformer och har förhållit sig lugnt under valkampanjen, trots tisdagens mord på Västbanken. Hamas har byggt upp ett folkligt stöd, med kanske så mycket som 40 procent, genom att tillhandahålla ett stort antal samhällsnyttiga tjänster i en atmosfär som präglas av pessimism, vrede och arbetslöshet. Mahmoud Abbas styrande al-Fatah-parti med dess arv av svågerpolitik och korruption skulle också ha svårt att leva upp till våra krav på legitimitet. Så sent som under denna vecka inställde EU ett bistånd på 35 miljoner euro till den palestinska myndigheten, och det med all rätt eftersom de nödvändiga riktmärkena inte har följts.
Förändring och reformer är positiva ord, men de måste åtföljas av konkreta åtgärder. Under de senaste månaderna har Hamas visat tecken på återhållsamhet, och partiets avskyvärda Israelpolitik togs inte med i dess valmanifest. Men om Hamas vill samarbeta med EU måste det vara berett att föra fredsprocessen framåt. Detta kan endast ske om Hamas lägger ned vapnen, slopar kravet på utplåning av Israel och erkänner den judiska statens rätt att existera. Som Javier Solana har påpekat kommer skattebetalarna i EU inte att kunna stödja en politisk verksamhet som bedrivs med våld.
Detta är ett test på Ehud Olmerts ledaregenskaper när han tar över rodret efter Ariel Sharons stroke tidigare i den här månaden. Tonen i de samtal som vi hoppas kommer att genomföras efter valet kommer att påverkas av hur han hanterar utmaningarna mot upprätthållandet av lag och ordning i Gaza, i synnerhet eftersom bosättarna tillgriper ökat våld för att förhindra att de fördrivs från Västbanken. Men hotet om oroligheter får inte stå i vägen för demokratin, och vi välkomnar Israels beslut att underlätta röstningen i östra Jerusalem, där palestinierna praktiskt taget har annekterats och skilts från sina familjer av en skiljemur som har fördömts av Internationella domstolen.
Om Israel nu vidtar åtgärder för att följa internationell rätt skulle detta vara oerhört förtroendeskapande och ett viktigt steg på vägen mot stabilitet i Mellanöstern. Nu när regionen präglas av hotet om kärnteknisk utveckling i Iran är det nödvändigt att vidta åtgärder för att visa att respekten för den internationella rätten lever i Mellanöstern. FN-sanktioner mot Iran kommer endast att få verklig legitimitet i regionen om man kan förmå Israel att inte längre trotsa säkerhetsrådets resolutioner, ett trots som ingen annan nation har visat. Annars kommer argument om dubbelmoral bara att gjuta olja på elden.
David Hammerstein Mintz,
   Herr talman! Jag anser att det just nu i Mellanöstern finns en kombination av hopp och avsevärda förändringar både på den palestinska och på den israeliska sidan. Hoppet kan dock krossas väldigt fort, eftersom händelserna på plats inte ger mycket anledning till optimism. I Jerusalem, precis i konfliktens hjärta, är situationen faktiskt väldigt oroväckande. I Europaparlamentet är vi oroade över att kommissionen skulle ha beslutat att inte offentliggöra en rapport om situationen i Jerusalem, en rapport som godkänts av alla EU-enheter som arbetade där. Jag anser att situationen i Jerusalem kan komma att utgöra ett stort hinder för strävandena att skapa en livsduglig och trovärdig palestinsk stat och kan bli en ursäkt för de två parternas mest extrema och våldsamma fraktioner, som vill sätta stopp för fredsprocessen, att börja krig.
Dessutom anser jag att kommissionen bör vidta åtgärder för att påskynda utvecklingen, som varit oerhört långsam, och se till att få slut på tillkrånglade och byråkratiska förfaranden för att på så sätt kunna förbättra palestiniernas livskvalitet inom ramen för Jim Wolfensohns planer. Som ni säkert redan sett har det gjorts en del framsteg i Gaza, fast i verkligheten är de väldigt få i de olika projekten, vare sig det gäller hamnar, handel eller den fria rörligheten för varor och personer.
Den palestinska myndigheten befinner sig i en väldigt svår situation. När vi på vissa håll ser idén om ett stor-Israel bytas mot idén om ett stor-Jerusalem har de personer som uppriktigt kämpar för fred och förespråkar en stat med en enda militärmakt i stället för olagliga milisförband, som är oförenliga med fredstanken på den palestinska sidan, knappt några argument att lägga fram, om man inte påskyndar utvecklingen för att förbättra palestiniernas livskvalitet och på något sätt dämpar de nya bosättningarnas expansionstakt.
Adamos Adamou,
   – Herr talman, fru kommissionsledamot! Den senaste tidens utveckling i Mellanöstern sätter ännu mer press på ett område som redan är tyngt av krig och mycket annat.
Krisen i förbindelserna mellan Iran och västvärlden, den fortsatta politiska instabiliteten i Irak, krisen i förbindelserna mellan Libanon och Syrien, som måste hanteras mycket varsamt och självklart situationen i Israel och Palestina, ökar vår oro och skapar ett tämligen nedslående klimat.
De senaste dagarnas kris mellan Iran och väst har tagit sin värsta vändning hittills. Ett eventuellt militärt ingripande mot Iran skulle vara en katastrof och måste förhindras eftersom ännu ett krig i det området skulle starta en kedjereaktion som äventyrar säkerheten och freden, och inte bara i Mellanöstern.
Situationen i det ockuperade Irak är fortfarande permanent instabil. Det senaste avslöjandet från Förenta staternas förre utrikesminister Colin Powell om att Förenta staterna hade begått ett misstag i sin bedömning och att Saddam Hussein inte hade några kärnvapen, visar på de egentliga skälen till den amerikanska militära närvaron i området. Slutsatserna anser jag vara självklara.
Det parlamentsval som kommer att äga rum i Palestina den 25 januari, där jag själv kommer att vara engagerad, kommer att ske i skuggan av förvalsperioden i Israel, där ett val kommer att hållas två månader senare som kommer att leda in Israel i en ny era, efter Sharon.
Trots detta arbetar de palestinska myndigheterna energiskt för att kunna genomföra fria och demokratiska val så det palestinska folkets demokratiska åsikter ännu en gång ska kunna redovisas.
Det lagstiftande rådet och nästan alla de politiska partierna i Palestina vill att Hamas ska ställa upp i valet, så att de också kan axla en del av ansvaret för det lagstiftande arbetet. Detta förväntas leda till en mindre aggressiv politik och slutligen till avrustning.
När det gäller valprocessen i östra Jerusalem verkar det som om den frågan har planerats på samma sätt som palestinierna kom överens om 1996. Även detta är något som faktiskt talar till Israels fördel. Ändå har jag mina tvivel om i vilken utsträckning israelerna ger sitt samtycke till att en demokratisk och rättvis förvalsstrategi genomförs även i östra Jerusalem, eftersom det generellt sett är svårt att genomföra val under en ockupation.
Jag vill nämna en incident som inträffade igår: det palestinska folkpartiets kandidat för Jerusalem, Fadwa Khader, arresterades av den israeliska ockupationsmakten under ett förvalsmöte och sitter nu i fängelse, till synes utan anledning.
Valet till det nya palestinska lagstiftande rådet kommer att bli en möjlighet för och utgöra ett bevis på att palestinierna kan fungera demokratiskt. Vi i Europaparlamentet och Europeiska unionen har redan gjort en hel del, som kommissionsledamoten tidigare sa, men vi måste fortsätta att noggrant bevaka utvecklingen i området och samtidigt utöva påtryckningar i alla riktningar för konkreta samtal som leder till viktiga framsteg före årsslutet 2006 och som inom en snar framtid, hoppas jag, leder till en varaktig lösning på problemet. 
Bastiaan Belder,
   . Herr talman! Goda nyheter från Irak kan uppfattas som närmast befängt rent politiskt, men utifrån den senaste tidens förstahandserfarenhet och med tanke på vad jag hört sägas i denna kammare, vill jag ändå bestrida en sådan uppfattning.
I mitten av november förra året hade jag, i egenskap av ledamot från Europaparlamentet, privilegiet att få delta i den viktiga internationella konferens om demokratiseringen i Mellanöstern som Edward McMillan-Scott just nämnde. Konferensen ägde rum i Arbil, huvudstad i den självstyrande regionen Kurdistan i norra Irak, där experter från Europeiska unionen fick en chans att i total säkerhet diskutera uppriktigt och öppet med medlemmar från den kurdiska regeringen och parlamentet om framtiden och problemen med att utveckla demokratiska stater enligt rättsstatsprincipen i hela regionen. Irak är därmed lyckligtvis mycket mer än bara en tämligen deprimerande plats för ständiga och förfärliga terrorattacker.
Det är också i det irakiska Kurdistan som Europeiska unionen har en fantastisk möjlighet att göra en betydande insats för den brådskande uppgiften att återuppbygga Mesopotamien. Jag vill gärna veta om kommissionsledamoten delar min vision, och om hon gör det, exakt vad kommissionen redan har satt igång i norra Irak eller vad den planerar att göra där.
Samtidigt kan jag berätta för kammaren att våra kurdiska kolleger i Irak ser fram emot att få kontakt med Europaparlamentet. Kommer Mellanöstern att bli demokratiskt? Låt oss inte lämna detta vid förslag på pappret, utan ge det substans genom vårt eget individuella och praktiska politiska handlande! 
Luca Romagnoli (NI ). –
   Herr talman, mina damer och herrar! Jag välkomnar att de palestinier som bor i de arabiska kvarteren i Jerusalem tillåts rösta, men att Hamas däremot förbjuds att driva valkampanj är ett mycket allvarligt misstag. Enligt min mening borde Europaparlamentet formellt fördöma ett sådant förbud.
Det är också viktigt att framhålla Europeiska unionens åtagande gentemot det palestinska folket. Jag anser dock att vi behöver vidga detta åtagande politiskt vid en tidpunkt när EU borde kräva att Israel inte bara förbättrar villkoren för rörligheten i Västbanken och Gaza utan också avlägsnar den förhatliga skiljemur som delar upp det palestinska området, splittrar lokalsamhällen – och i vissa fall även familjer – och stör, för att inte säga förstör, ett stort antal arabiska ekonomier.
Europeiska unionen måste kräva att Israel stoppar alla nya bosättningar i de områden som fortfarande är ockuperade och upphör med all diskriminering mot palestinier som lever i enklaver på israeliskt område. Detta är det åtagande som jag uppmanar Europaparlamentet och EU att göra. 
Jana Hybášková (PPE-DE ). –
   God morgon, herr talman! Jag vill försäkra kommissionsledamoten om att hon har vårt fulla stöd för varje åtgärd hon väljer att vidta när det gäller Gaza. Vi gläder oss åt att frågan om östra Jerusalem kunde lösas i söndags under mötet med den israeliska regeringen. Vi gläder oss också åt nyheten om att vapen har förbjudits under valdagen i både Gaza och Västbanken. Vi följer ingående den senaste utvecklingen när det gäller Hamas. Vi är medvetna om att vi måste tillämpa samma måttstock och samma kriterier för Hamas som för Fatahs beväpnade falang. Delegationen för förbindelserna med Israel är beredd att välkomna general Pistolesi till Europaparlamentet och erbjuda honom vårt fulla stöd i hans agerande. Vi stöder med glädje kommissionsledamoten i hennes påtryckningar för att israelerna ska hålla sitt löfte om en garanterat fri rörlighet för personer, varor och information, och självklart att de visar sitt fulla stöd för Rafah-avtalet. Vi förbereder oss också inför den kommande debatten om en definitiv lösning av frågan om östra Jerusalem och dess gränser.
Jag vill ändå påminna kommissionsledamoten om att en delegation bestående av libanesiska parlamentsledamöter, med två medlemmar från Hizbollah, besökte Europaparlamentet igår. De uppmanade Europeiska unionen att hjälpa Libanon och kärnan i deras budskap var utan tvekan ”rädda oss från Syrien”. Vi vet dock allihop att det största problemet i Mellanöstern idag varken är Palestina eller Syrien, utan Iran. Jag skulle därför kort vilja kommentera, om jag får, ett antal säkerhetsåtgärder som vi skulle kunna överväga att vidta gentemot Iran. Till exempel bör vi överväga att hindra Iran från att delta i fotbolls-VM som kommer att hållas i Tyskland. Vi bör överväga att tills vidare upphäva allt tekniskt stöd från Internationella atomenergiorganet (IAEA) för ett återupptagande av det iranska kärnprogrammet. Jag skulle vilja föreslå kommissionsledamoten att vi överväger att förbjuda flygplan från Iran Air att landa i Europeiska unionen och att vi funderar på hur vi skulle kunna begränsa rörligheten för högt uppsatta iranska representanter.
Fru kommissionsledamot! Men efter att ha sagt detta vill jag, som föddes i det forna Tjeckoslovakien, gärna komma med en mycket personlig kommentar, om jag får. Jag har en akademisk examen i arabiska studier, och har blivit mycket oroad över det som hänt de senaste månaderna, veckorna och dagarna och över Rysslands växande ambitioner i Mellanöstern. Jag talar inte bara om Iran utan också om Syrien, Yemen och Irak. Vi har nu ett unikt tillfälle att värva Ryssland som vår partner och att säga till ryssarna att om de kan nå en överenskommelse med iranierna att i så fall bevisa det för oss. Vi bör allvarligt se Ryssland som en partner och säga till dem att bevisa sina ord i handling, om de kan. Om så inte är fallet bör de inte blanda sig i konflikten i Mellanöstern, eftersom det kan visa sig vara farligt. 
Michel Rocard (PSE ). –
   Herr talman, fru kommissionsledamot! Avsaknaden av fred i Mellanöstern får alltmer ödesdigra konsekvenser: hot om att destabilisera det palestinska samhället och risker i samband med Irans aggressiva beteende, som knappast dämpas av oron över Syrien.
Jag uppskattade de förhållandevis optimistiska orden i ert öppningsanförande, fru kommissionsledamot, men jag anser att det är bättre att säga det som är självklart än tvärtom, och jag skulle vilja hjälpa till att stärka denna optimism. Medierna är av den åsikten idag att Ariel Sharons försvinnande från den politiska scenen förebådar en katastrof och att framtidsutsikterna är rent av skrämmande. Sharon verkar faktiskt vara den enda person som kan se igenom den märkliga unilaterala skiljemur som han hade planerat som ett förberedande steg för freden.
Jag vill verkligen betona att detta är fel tidpunkt att drabbas av panik. Tvärtemot det intryck som vi har fått av medierna är det inte de stora männen som på egen hand skriver historia. Institutioner och situationer spelar en viktig roll. På den israeliska sidan har det mycket länge funnits två politiska hinder för freden.
Det första hindret är att i många israelers ögon, däribland Ariel Sharons, misslyckas alla processer/avtal av typen Oslo, Taba eller Genève med att framhäva den israeliska säkerhetsfrågan. Det andra hindret är att Israels största parti på högerkanten, Likud, aldrig någonsin har gått med på den allra minsta eftergift i sin vision om Israels framtid, en vision av ett bibliskt Israel, ”” eller ”stor-Israel”, med förevändningen att man byter land mot fred.
Innan han blev sjuk hade Ariel Sharon avlägsnat båda dessa hinder. Han hade fått bort det första genom att presentera och inleda genomförandet av en plan som gradvis skulle leda till fred genom att bygga en skiljemur. Fru kommissionsledamot, flera parlamentsledamöter i denna kammare gillar inte alls denna plan. Den medför alltför mycket våld, otillräcklig dialog och dessutom en starkt förminskad palestinsk stat. Det är dock den enda plan som finns, och den har fått stöd av många israeler, på grund av att det var den första planen som förenade den ytterst viktiga säkerhetsfrågan med utsikten till fred.
Det andra hindret avlägsnades eftersom Ariel Sharon var modig nog att bryta med Likud. Även om Sharon har försvunnit så har ett nytt stort parti bildats som representerar en del av den israeliska högern som är villiga att arbeta för fred, tack vare att deras farhågor har stillats. Imorgon kan detta parti vara den dominerande kraften i Knesset och gå samman med andra krafter från mitten och vänsterkanten.
Partiet och dess ledare Ehud Olmerts doktrin inriktas inte på förhandlingar utan enbart på tillbakadragandet från de ockuperade territorierna. Det vet vi. Ändå, fru kommissionsledamot, kan Knessets partipolitiska mekanismer endast röra sig i en riktning, som innebär ett fördjupande av klyftan till Likud och ett närmande mot de partier som leds av Amir Peretz och Shlomo Ben-Ami. Sharon eller ingen Sharon, den nödvändiga brytningen har gjorts och det oundvikliga kommer att följa.
Israelerna känner detta, vilket framgår tydligt i opinionsmätningarna. Just nu får vi inte överdramatisera, utan vi måste stå fast vid denna process, därför att även om det palestinska samhället är starkt influerat av Hamas kommer det självklart att följa med. Fred, fru kommissionsledamot, är dagens förlovade land och även Moses dog utan att ha nått dit.
Margrete Auken (Verts/ALE ). –
   Herr talman! När den palestinska delegationen i november mötte den katolske biskopen Michel Sabah gjorde han det mycket klart att fred i Mellanöstern är omöjlig under de kommande 40 åren om vi inte först uppnår en rättvis fred mellan Israel och Palestina, vilket innefattar den egentliga palestinska staten med de gränser som fanns före 1967 i stället för Sharons enklaver. Jerusalem, som även är palestiniernas stad, är en del av lösningen. Jerusalem är absolut centralt. Om Israel annekterar hela Jerusalem kommer nyckeln till fred att gå förlorad, inte bara för det specifika området, utan även för förbindelserna mellan arabländerna och västvärlden. Biskop Michel Sabahs ord överensstämmer med slutsatserna från Europeiska rådets möte den 7 november 2005. Här fanns ett tydligt uttalande om att Jerusalem skulle fortsätta att vara en öppen stad även för palestinierna, samt en begäran om att åter öppna Orient House.
Det är dock här som västvärldens dubbelmoral kommer fram. Israel är fullständigt likgiltigt inför EU:s uttalanden, eftersom israelerna vet att ingen av utrikesministrarna tror på vad de själva säger. Vi behåller till och med Israels avsevärda ekonomiska privilegier, trots att de endast gäller under förutsättningen att Israel respekterar de mänskliga rättigheterna. Rådet har just ordnat så att dess egen rapport om Jerusalem inte ska offentliggöras. Samtidigt försöker Europeiska unionen köpa sig fri från allt som har att göra med palestinierna, för vilka EU, tillsammans med Israels apartheidpolitik och Förenta staterna håller på att bli fullt ansvariga. Faktum är att Sharon ville kalla dessa enklaver omgivna av murar för en stat, vilket skulle innebära att Israel enligt internationell rätt inte längre skulle ha något ansvar för det palestinska folket. Palestina skulle inte ha någon som helst chans att skapa en sund ekonomi på de villkoren och skulle därför för evigt bli beroende av andras välvilja.
Det hela kommer utan tvivel att sluta illa om inte ett mirakel sker i Israel och de personer som vill ha fred och rättvisa plötsligt får makten, inte bara i Palestina utan också i Israel, eller ett mirakel som är nästan lika märkligt sker här och Europeiska unionen äntligen börjar ta sina egna ord och internationell lagstiftning på allvar och använder sig av de resurser som EU:s medborgare i all sin stillhet har tillgång till. Ingenting kommer att hända så länge rådet och kommissionsledamoten inte ens nämner bosättningarna och muren och inte säger ett ord om en riktig stat. 
Andreas Mölzer (NI ). –
   Herr talman, fru kommissionsledamot! Europeiska unionens roll som främjare av demokrati och ekonomisk utveckling och som ärlig medlare mellan parterna i Mellanösternkonflikten, måste enligt min mening välkomnas utan förbehåll.
Det faktum att Europeiska unionen även skickar flera miljoner euro till Mellanöstern är också rättfärdigat i detta sammanhang – inklusive de 1,5 miljoner euro som kommissionsledamoten nämnde för det palestinska valet.
Vi måste dock också se till att resultaten av detta demokratiska val godtas av alla parter, även om valets vinnare omfattar politiska krafter – till exempel Hamas – som vi kanske inte är särskilt positivt inställda till. Om Europeiska unionen vill vara en ärlig medlare i Palestinakonflikten så måste vi tydligare visa vårt stöd för tvåstatslösningen. Att övertyga Israel om att ge palestinska territorier det nödvändiga utrymmet för en demokratisk och ekonomisk utveckling kommer att vara ett väsentligt steg i den riktningen. Endast en verklig förbättring av palestiniernas vardagstillvaro kan förmå dem att gå ifrån politisk radikalism och terror.
Om Europeiska unionen ska kunna spela en värdefull roll som medlare i detta mycket problematiska geopolitiska område får vi emellertid inte bli en stat i frontlinjen eller en part i själva konflikten. Det är därför som jag vill ta detta tillfälle i akt för att återigen varna för Turkiets fullvärdiga medlemskap i EU. Detta skulle placera Europeiska unionen i främsta linjen mot Iran, Irak, Syrien och även, indirekt, mot Palestina. 
Edward McMillan-Scott (PPE-DE ). –
   Herr talman! Genom Michel Rocards utmärkta anförande blev jag påmind om att jag i mitt tidigare anförande försummade att uttrycka min erkänsla för hans roll som chef för kommissionens observatörsdelegation i januari förra året. För närvarande är Véronique De Keyser från Europaparlamentet ordförande för kommissionens observatörsgrupp i Palestina. Jag vill uttrycka min erkänsla för detta uppdrag.
Jag ber om ursäkt i förväg för att jag måste gå tidigt. Jag tror att jag har ådragit mig en Strasbourgförkylning. Därför tackar jag kommissionsledamoten i förväg för hennes svar på mina frågor. 
Ioannis Kasoulides (PPE-DE ). –
   Herr talman! Jag vill gratulera kommissionsledamoten till hennes arbete för att bidra till fredsansträngningarna i Mellanöstern och göra Europeiska unionen mer synlig i regionen.
Två val kommer att dominera utvecklingen i Mellanöstern under de kommande månaderna. Det palestinska valet är viktigt därför att det förväntas leda till ett pluralistiskt resultat. Hamas kommer att delta i valet och förväntas få ett bra resultat. Nu är det rätt tidpunkt för bl.a. Europeiska unionen att uppmuntra alla på den palestinska sidan och övertyga dem om att det bara finns en väg: den politiskt och demokratiskt valda vägen som är oförenlig med väpnad kamp eller med terrorism.
Det gamla och det nya gardet i al-Fatah kommer också att finna sitt särskilda sätt att uttrycka sig under parlamentsvalet. Därför måste valet vara fritt och rättvist, fritt från alla restriktioner från Israels sida och fritt från manipulationer inifrån. Palestinierna måste kunna driva valkampanjer och rösta fritt i östra Jerusalem. Jag hoppas att de internationella observatörerna, bland dem vår egen parlamentsdelegation, kommer att kunna utföra sitt arbete fritt utan att utsättas för hinder och skrämseltaktik.
Det israeliska valet är också mycket intressant eftersom det nu finns ett förnyat hopp genom Ariel Sharons beslut att lämna Likud och bilda en ny politisk rörelse tillsammans med andra, bland dem Shimon Peres. Opinionsmätningarna har antytt att vi nu kanske äntligen får en stabil israelisk regering i ett Knesset med sann pluralism i stället för splittring.
Det framgår tydligt av opinionsmätningarna att allmänheten i Israel nu håller på att anamma nya idéer, vilket inger hopp om en pluralistisk, realistisk, säker och fredlig framtid utan de tidigare fastlåsta positionerna. Ariel Sharons sjukdom har verkligen väckt bestörtning hos oss alla, men låt oss lita på det israeliska samhället.
När det gäller Mellanöstern får vi inte ignorera, utan vi måste tvärtom vara vaksamma inför alla former av yttre påverkan från sådana faktorer som Iran, Hizbollah och andra faktorer som är kopplade till dessa. Det är absolut nödvändigt att Rafiq Hariris mördare äntligen ställs inför rätta.
Panagiotis Beglitis (PSE ).
   – Herr talman, fru kommissionsledamot! Ett demokratiskt valt palestinskt parlament och inrättandet av demokratiska institutioner är de nödvändiga förutsättningarna för en livsduglig och suverän palestinsk stat som kan leva i fred och säkerhet vid sidan av ett säkert, fredligt och demokratiskt Israel.
De reformvänliga och måttfulla krafterna i Palestina måste blockera vägen för alla de krafter som föder det blinda våldet och sammandrabbningarna, säga nej till de krafter som förnekar staten Israels existens. Det är dessa extrema palestinska krafter som uppenbart undergräver utsikterna till att skapa en palestinsk stat i framtiden.
Alla politiska organisationer har sin egen plats i det politiska systemet i Palestina. De har dock sin plats utan någon väpnad kamp eller terroristaktioner. Det krävs – och jag uppmanar till det idag – ett omedelbart ingripande från Europeiska unionen och av er, fru kommissionsledamot, för att den palestinska parlamentskandidaten i Jerusalem, Fadwa Khader, som arresterades och nu sitter i fängelse, ska friges. Hon måste släppas och vi kräver att hon friges omedelbart.
Jag skulle vilja ta upp två viktiga frågor i samband med freden i Palestina och i Mellanöstern. Ni nämnde en, fru kommissionsledamot, nämligen den drastiska ekonomiska och sociala situationen för den del av det palestinska folket som bor i Gaza och det ockuperade Västbanken. Er insats är oerhört viktig om denna situation ska kunna rättas till.
Det kan dock inte bli någon fred med fattigdom, hopplöshet och en marginalisering av det palestinska folket. Denna fattigdom och marginalisering är den bästa bundsförvant som de extrema paramilitära organisationerna kan önska sig.
Den andra frågan gäller den oacceptabla taktik som de israeliska myndigheterna fortsätter att tillämpa för de ockuperade palestinska territorierna, i synnerhet östra Jerusalem. Den olagliga bosättningen fortsätter, liksom det faktiska annekterandet av territorier, man fortsätter att bygga skiljemuren och tvångsexpropriera palestinska egendomar.
Den 7 november fattade ministerrådet en del beslut om östra Jerusalem. Den 12 december diskuterades frågan om östra Jerusalem igen. Jag anser att Europeiska unionen bör vidta omedelbara åtgärder för att reagera på denna oacceptabla taktik från Israels sida. Vi bör inte längre ge näring åt radikaliseringen inom de palestinska extremistorganisationerna och Israel bär en stor del av det ansvaret. 
Proinsias De Rossa (PSE ). –
   Herr talman! Denna period innebär en viktig möjlighet för de palestinska och israeliska folken. Jag räknar med att valet i nästa vecka kommer att leda till att Hamas väljs och blir representerat. EU måste bestämma sig för hur unionen ska förhålla sig till dem. Vi kan inte utesluta dem, och den israeliska regeringen måste verkligen uppmanas att respektera det palestinska folkets vilja när det gäller vilka de väljer som sina företrädare oavsett hur svårt detta kanske är för dem – och jag har fullständig förståelse för att det kommer att bli svårt.
Vi måste ta kontakt med Hamas efter valet, och då måste vi ställa villkor och uppmana organisationen att fullständigt avstå från att bruka våld för att uppnå sina politiska mål. Den israeliska regeringen måste inse att missiler, rivningar, apartheidmurar och mord inte kommer att garantera eller leda till en hållbar fred. Politisk dialog med fienden är nödvändig, annars kommer det inte att bli fred. Framför allt måste Israels nuvarande regering inse att en hållbar fred inte är möjlig utan en hållbar palestinsk stat.
En palestinsk ”schweizeroststat” på Västbanken där israelerna kontrollerar osten och palestinierna kontrollerar hålen kommer inte att fungera och kommer inte att ge Israel fred på lång sikt. Det som hittills har saknats är en ömsesidig respekt för varandras rättigheter och för varandras mänskliga natur. Vi måste arbeta för att se till att dessa båda aspekter av en politisk lösning i Mellanöstern utvecklas. 
Benita Ferrero-Waldner,
   . Herr talman! Låt mig tacka ledamöterna för en mycket öppen och intressant debatt. Mellanöstern är ett ämne som man skulle kunna tala i timmar om, men jag ska ta upp de allra viktigaste punkterna.
För det första tog Edward McMillan-Scott upp frågan om att finansiera en plenisal för det palestinska rådet. Vi måste avvakta utgången av valet och se vilken regering som kommer att bildas – jag ska strax återkomma till frågan om Hamas. Då kommer vi att behöva rådgöra med palestinierna själva för att få reda på vilka behov de har och för att se var vi kan stödja dem. Det kommer att bero på denna gemensamma vision om vi kan stödja en sådan plenisal. Jag utesluter det inte helt och hållet, men det är verkligen upp till palestinierna att be om detta.
För det andra frågade ni också hur vi skulle kunna bidra till demokratiseringsprocessen. Jag anser att vår grannskapspolitik och handlingsplanen torde utgöra den bästa grunden för en sådan fortsatt demokratisering och för rättssäkerheten, som är en av de viktigaste frågorna och en fråga som vi hävdar med stort eftertryck.
I ett år har vi nu haft mycket bättre förbindelser med israelerna, å ena sidan därför att premiärminister Ariel Sharon höll ord om tillbakadragandet från Gaza – vilket var ett framsteg – och, å andra sidan, på grund av handlingsplanen, som israelerna är mycket intresserade av. Jag hade ett långt samtal med premiärminister Ehud Olmert i denna fråga. De är mycket intresserade av att göra något.
Angående er tredje fråga vill jag säga att vi ägnar stor uppmärksamhet åt domen mot Ayman Nour, ledaren för det största oppositionspartiet i Egypten. Kommissionen stödde starkt det uttalande som utfärdades av Europeiska unionens trojka omedelbart efter domen. Vi kommer att fortsätta följa detta fall vid rådets möte (allmänna frågor och yttre förbindelser) den 30 januari och därefter under våra pågående förhandlingar om handlingsplanen med Egypten – förhandlingar som, det måste framhållas, inte är lätta.
För att återgå till Hamas, så vet jag att en av de avgörande frågorna är hur regeringen kommer att se ut efter valet. Opinionsundersökningarna tyder på att Hamas kan få mellan 30 och 40 procent av rösterna. Följaktligen har jag mycket tydligt förklarat att vi kommer att samarbeta med varje regering som strävar efter fred med fredliga medel, och vi kommer också att respektera de principer som ingår i våra två större avtal. Det ena är interimsavtalet om associering. Som jag redan har sagt är det frågan om demokrati och rättssäkerhet, de grundläggande principer som vi alla stöder. För det andra är det handlingsplanen, där det ingår ett tydligt åtagande för färdplanen.
President Mahmud Abbas själv gjorde det mycket tydligt att erkännandet av Osloavtalet och färdplanen utgör grunden för medverkan i den framtida regeringen. Jag vet att den israeliska regeringen är mycket tydlig och obeveklig när det gäller vissa saker som den kräver av en kommande palestinsk regering. Vi kommer naturligtvis att samarbeta med båda parter i dessa frågor därför att vi vet hur känsliga och avgörande de är för att nå framsteg i de frågor som vi alla är överens om: fri rörlighet för personer och varor för palestinierna, där jag har förklarat att det är möjligt att fortsätta med flygplatsen, och där vi börjar med upphandlingsförfaranden för att se till att personer och varor får ökat tillträde. Samtidigt är det också viktigt att se hur en regering kan bildas i Israel.
Jag håller med min kollega från Cypern, Ioannis Kasoulides, om att det också håller på att uppstå en intressant situation på den israeliska sidan. I och med att premiärminister Ariel Sharon är arbetsoförmögen för närvarande, har den vikarierande premiärministern Ehud Olmert tagit över på ett pragmatiskt, proeuropeiskt sätt – det står klart att det är vad han har sagt – men på ett sätt som ändå gör det möjligt för honom att framhäva säkerhetsfrågan, som är den allt överskuggande frågan för varje premiärminister i Israel. Förhoppningsvis kommer saker och ting att utvecklas i rätt riktning. Jag vill inte ingripa i någon av dessa processer när det fortfarande är två månader kvar till valet i Israel. Det viktiga är att det finns ett ledarskap i framtiden som har förmåga, möjlighet och vilja att gå vidare med detta.
Jag håller med dem som säger, vilket kvartetten mycket tydligt har förklarat, att vi också måste uttala oss mycket tydligt i fråga om bosättningar och om skiljemuren. Rådets rapport – det var ett beslut i rådet, förresten – har inte offentliggjorts, men det har redan behandlats i pressen, så alla vet vad det innehåller.
Slutligen kommer det viktigaste för oss att vara att samarbeta mycket nära med båda sidor eftersom konflikten mellan Palestina och Israel starkt påverkar stabiliteten i hela regionen, vilket många har framhållit. Situationen i Irak och den svåra situation som håller på att uppstå när det gäller Iran bidrar inte till att förbättra stabiliteten i regionen.
Talmannen.
   Tack fru kommissionsledamot.
Debatten är avslutad.
Filip Andrzej Kaczmarek (PPE-DE ). –
   Herr talman, fru kommissionsledamot, mina damer och herrar! Varje människa har rätt att leva i fred och demokrati och har faktiskt även rätt till sitt eget liv. De extremistiska grupperna måste därför förstå att ingen nation kan raderas ut från kartan. Detta försökte man till och med göra i Europa förr. Som tur var lyckades inte dessa försök, även om de ledde till obeskrivligt lidande och till en tragedi av aldrig förut skådat slag. I detta skede av Mellanösterns historia bör vi fokusera på valen i de israeliska och palestinska territorierna. Låt oss hoppas att valresultaten ger de båda folken möjlighet att närma sig en fredlig lösning. Europeiska unionen bör nu koncentrera sig på den politiska ramen. Grannskapspolitik, infrastruktur, utbildning och sociala frågor är visserligen viktiga, men nyckeln till en varaktig lösning ligger i politiken. Såvida man inte löser den politiska situationen kommer det inte att ske någon utveckling mot fred i Mellanöstern. 
Alyn Smith (Verts/ALE ). –
   Situationen i Mellanöstern fortsätter att ge anledning till oro och den är av omedelbar betydelse för oss med hänsyn till EU:s energiberoende av främmande makter, även om mitt eget Skottland är i den lyckliga situationen att vara en nettoexportör av energi. De politiska reformer som har inletts i några länder i Mellanöstern ska välkomnas, och EU skulle kunna göra mer för att stödja den demokratiska utvecklingen i dessa länder. Det rådande spända läget mellan EU och Iran om återupptagandet av det iranska kärnprogrammet kan på lång sikt bara lösas genom dialog, och om vi vill ha en ställning som ärliga medlare måste vi sträva efter att undvika dubbla budskap i våra kontakter med Iran. 
Talmannen.
   Jag vill informera om att talmanskonferensen just har godkänt förslaget till ledamöter till undersökningskommittén beträffande bolaget Equitable Life Assurance Society:s sammanbrott och det tillfälliga utskottet för extraordinära överlämnanden.
Dessa förslag har skickats till samtliga parlamentsledamöter via e-post och finns nu tillgängliga på Europaparlamentets hemsida.
Tidsfristen för ingivande av ändringsförslag är i dag på förmiddagen kl. 10.30 och omröstningen kommer att äga rum i dag kl. 12.00. 
Talmannen.
   Nästa punkt på föredragningslistan är ett betänkande (A6-0402/2005) av Edite Estrela för utskottet för kvinnors rättigheter och jämställdhet mellan kvinnor och män om Lissabonstrategins framtid sedd ur ett jämställdhetsperspektiv (2004/2219(INI)). 
Edite Estrela (PSE ),
   . – Herr talman, fru kommissionsledamot, mina damer och herrar! Jämställdhet mellan kvinnor och män har inte stått i förgrunden vid tillämpningen av Lissabonstrategin. Men utan kvinnornas aktiva deltagande är Lissabonmålen dömda att misslyckas. Tyvärr lyser genusaspekten med sin frånvaro i Europeiska unionens diskussioner och, vilket är ännu värre, i de politiska åtgärderna. De flesta dokument som produceras i EU-institutionerna och i medlemsstaterna utgår främst från ett manligt perspektiv.
Det är helt oacceptabelt att kvinnor fortfarande under 2000-talet, tio år efter handlingsplanen från den fjärde kvinnokonferensen i Peking, diskrimineras på alla sätt – vare sig det är på arbetsplatsen, i familjen, inom politiken eller i samhället i stort – och att möjligheten att förena familje- och yrkeslivet fortfarande inte har förverkligats, trots att familjelivet har bekräftats som den största anledningen till att kvinnor hålls borta från arbetsmarknaden.
Arbetslösheten ligger på 10 procent för kvinnor och 8,3 procent för män. Kvinnor har lägre löner trots att de är mer välutbildade; 58 procent av antalet personer med akademisk grundexamen och 41 procent av de personer som innehar en högre akademisk examen är kvinnor. Politiken, affärslivet och samhället i stort har fortfarande inte förstått att möjligheten att förena de olika områdena i kvinnornas liv är en politiskt och socialt relevant fråga.
Moderskap får inte ses som ett problem för arbetsgivare och ekonomin. I stället för att vara ett problem kan det faktiskt ses som en tjänst tillhandahållen för samhället, eftersom det bidrar till att bekämpa de låga födelsetalen och den åldrande befolkningen samt att garantera det sociala trygghetssystemets hållbarhet. Det är därför oerhört viktigt att kvinnor inte straffas för sitt moderskap. Sanningen är tyvärr den att kvinnor inte avancerar i sina karriärer, inte uppbär regelbundna prestationstillägg, inte får del i företagens vinster och måste acceptera mindre betydelsefulla och professionellt mindre givande arbeten. När dessutom en arbetstagare oavsett kön märker att företagets chef har mer förståelse för dem som måste gå tidigare för att hämta en bil än för dem som hämtar sina barn från skolan säger detta allt om mentaliteten hos dem som har den ekonomiska makten, samt att de uppgifter som traditionellt sett tillskrivs kvinnor är undervärderade.
Man bör också komma ihåg att samhället är organiserat utifrån riktlinjer som har dragits upp av män. Det är de som bestämmer ordningen utan hänsyn till att barn behöver hämtas från skolan eller att kylskåpet behöver fyllas på för att familjen ska kunna äta. Detta är ett problem för alla och inte enbart för kvinnor. Lämpliga åtgärder bör därför utformas för att uppmuntra människor att dela på hushållsarbetet. Fäder bör få en omistlig rätt till föräldraledighet efter barnets födelse eller tiden efter en adoption, utan att förlora några anställningsrättigheter.
Det har bevisats att fördelningen av familjeansvaret mellan kvinnor och män är det första steget om man ska lyckas förena hushållsarbete och arbetsliv. Med samma rättigheter att göra karriär som män får inte kvinnor tvingas utföra samma arbete utanför hemmet och sedan tre gånger så mycket arbete i hemmet. Kvinnors engagemang i den politiska, sociala och ekonomiska sfären är omistlig för social utveckling. Jämställdhet mellan kvinnor och män är i hög grad en modern, aktuell fråga som behöver vara en del av Europeiska unionens dagliga politiska agenda.
Ett av Europeiska unionens huvudmål bör vara en jämlik representation i de beslutsfattande organen. Att integrera kvinnor i beslutsprocessen är en modern nödvändighet och en helt nödvändig förutsättning för stärkande av demokratin. Det är dags att överge föreställningen om att kvinnor är kapabla att arbeta, men inte kapabla att fatta några beslut. Vägen är lång och full av hinder, men vi måste fortsätta utan att förlora någon mer tid. Kvinnor kan inte längre sitta och vänta i flera generationer på att mentaliteten ska förändras och på att systemet ska regleras av sig självt. De måste bli aktiva i kampen för rättigheten att vara jämställda med männen, både i den offentliga och privata sfären. Männen kommer nämligen inte frivilligt att ge upp den makt som de har haft i flera sekler.
En sak är säker: om man har privilegier så vill man inte förlora dem. Om man sitter bekvämt på maktens tron vill man inte resa sig om man inte tvingas till det. Historien har visat att män är mindre benägna att visa prov på sin traditionella ridderlighet under sådana omständigheter. Detta betänkande är ett försök att rätta till några av de problemen. Jag uppmanar därför Europaparlamentet att stödja detta betänkande och jag hoppas att de förslag och rekommendationer som det innehåller kommer att beaktas när det har godkänts av kommissionen och medlemsstaterna. Jag vill passa på att tacka för insatserna från den politiska enheten, sekretariatet för utskottet för kvinnors rättigheter och jämställdhet mellan kvinnor och män och de parlamentsledamöter som lade fram ändringsförslag. Tack ska ni ha allihop.
Louis Michel,
   . Herr talman, mina damer och herrar! Jag vill gratulera föredraganden till hennes betänkande och resolutionsförslag om Lissabonsstrategins framtid sedd ur ett jämställdhetsperspektiv. De utgör ett mycket användbart bidrag till vår gemensamma dagordning för tillväxt och sysselsättning.
Ni är tydlig och mycket rakt på sak när ni visar vad jämställdhetspolitiken kan tillföra Lissabonstrategin. Den fortsatta bristen på jämlikhet mellan kvinnor och män är verkligen en allvarlig fråga. Det är viktigt att vi fortsätter våra ansträngningar och stärker integreringen av jämställdhetsfrågorna inom alla politikområden. Behovet av att ta itu med den bristande jämställdheten mellan kvinnor och män när det gäller sysselsättning och utbildning, men framförallt löneskillnaderna och orsakerna till dessa, måste stå i centrum för vårt intresse.
Det är viktigt att vi tar itu med de strukturella ojämlikheterna mellan kvinnor och män så att alla kan delta i lika hög grad i det ekonomiska och sociala livet. Detta kommer att medföra en bättre tillämpning av gemenskapsrätten. Det är dock viktigt att vi tar itu med alla faktorer som orsakar dessa skillnader, som till exempel kvinnodominansen i de lågavlönade sektorerna, de långlivade stereotyperna, speciellt inom utbildning och praktik eller, som ni tydligt påpekar, svårigheterna med att förena yrkes- och privatlivet. Möjligheten att förena yrkes- och privatlivet är en avgörande aspekt i samband med jämställdhetsfrågorna. Den måste omfatta alla möjliga faktorer: vård av barn och av anhöriga, arbetstidens förläggning, nya arbetsformer osv. Männen måste också engageras fullt ut i åtgärderna för att förena yrkes- och privatlivet.
Ni understryker även att vi alla har ett ansvar för god samhällsstyrning, vilket i synnerhet omfattar ordentlig samordning mellan olika politikområden, partnerskap mellan institutioner och behöriga aktörer samt statistisk och analytisk övervakning av vår politik. Kommissionen delar helt dessa uppfattningar, vilket framgår av den årsrapport om jämställdhet mellan kvinnor och män som lades fram vid toppmötet våren 2004. I rapporten identifieras alla dessa punkter som prioriteringar för framtida åtgärder. Kommissionens åtagande för jämställdhet mellan män och kvinnor kommer även att återspeglas i färdplanen för jämställdhet mellan kvinnor och män som kommissionen kommer att lägga fram inom kort. Den kommer i synnerhet att belysa styrelseaspekten, vars betydelse ni själv helt riktigt har framhållit.
Kommissionen övervakar även jämställdhetspolitiken kontinuerligt genom analyser och undersökningar och genom att utarbeta specifik statistik. Undersökningar utförs regelbundet av experter. Dessa undersökningar offentliggörs. Till exempel gjordes det en undersökning 2005 om att förena yrkes- och privatlivet. Avslutningsvis analyserar kommissionen genusaspekten i medlemsstaternas nationella reformprogram för att kunna ge ett viktigt bidrag till sysselsättningskapitlet i den årliga uppföljningsrapporten. 
Amalia Sartori,
   . Herr talman, mina damer och herrar! Jag vill också gratulera Edite Estrela för det utmärkta arbete hon gjort i sitt betänkande. Det är en del av det arbete som inleddes med Lissabonstrategin och enligt min mening betonas en mycket viktig faktor när det gäller män och kvinnor i allmänhet och kvinnor i synnerhet i betänkandet, nämligen det ambitiösa målet att år 2010 nå full sysselsättning inom Europeiska unionen. Detta mål har satts upp för det är endast genom att uppnå det som EU verkligen kan garantera att medborgarna får tillgång till den välfärdsstat som är en del av dess historia och kultur och utgör en av dess största prestationer. Detta är den första punkten som jag ville understryka.
Den andra handlar om målet full sysselsättning – 70 procent av befolkningen inom Europeiska unionen i arbete – och med hänsyn till att vissa länder i norra Europa tillsammans med Förenta staterna redan har kommit över den tröskeln råder det ingen tvekan om att kvinnornas närvaro på arbetsmarknaden inte bara är något som kvinnorna vill ha utan också vad hela vår gemenskap behöver. Edite Estrelas betänkande som vi lägger fram, och som utskottet för kvinnors rättigheter och jämställdhet mellan kvinnor och män har antagit, bidrar till att främja kvinnornas delaktighet för att uppnå detta mål.
Hur? Först genom att betona den statistik som har förändrat vårt sätt att bedöma uppgifterna. Jag välkomnar i högsta grad att man i många länder nu måste börja tala om ”sysselsättningsgrad” i stället för det något tänjbara konceptet ”arbetslöshetsgrad”. Detta signalerar en viktig vändpunkt, på samma sätt som en exakt och precis statistik över alla arbetsrelaterade aktiviteter och över kvinnornas roll på arbetsmarknaden kommer att signalera en viktig vändning.
Arbetslöshetssiffrorna är fortfarande oroande. Det är tydligt att det som hänt under de senaste fyra åren inom Europeiska unionen inte har hjälpt oss att uppnå Lissabonmålen. Vissa faktorer skadar utan tvivel sysselsättningsnivåerna: löneskillnaden, som verkligen inte bidrar till att de kvinnor som inte behöver arbeta är särskilt entusiastiska över att söka arbete, och behovet av livslång utbildning, speciellt för äldre kvinnor som, liksom äldre män, är bland dem som utestängs från arbetsplatserna.
Jag anser ändå att denna resolution är ett viktigt bidrag till Lissabonstrategin, som tillsammans med de – ännu obefintliga – resurserna kommer att hjälpa oss att uppnå de uppsatta målen. 
Lissy Gröner,
   . Herr talman, herr kommissionsledamot! Den socialdemokratiska gruppen har tagit sig an uppgiften att utarbeta Edite Estrelas initiativbetänkande och utföra halvtidsöversynen, och den har kommit fram till att genusperspektivet inte får tillräckligt med utrymme i Lissabonstrategin.
Mottot ”lika lön för lika arbete” har redan nämnts. Vi har haft det på papper i åratal, men det har inte genomförts i praktiken. Verkligheten är ett EU-genomsnitt på 15 procent till något över 30 procent. Saker och ting kan inte fortsätta på detta sätt. I näringslivet finns det mycket få kvinnor i ledande ställning. Vi har t.o.m. bra modeller utanför EU – Norge är ett exempel. I Norge har regeringen antagit en lag enligt vilken man kräver att 40 procent av styrelseledamöterna i börsnoterade företag ska vara kvinnor. Herr kommissionsledamot! Ni måste visa mod och ta sådana initiativ och göra detta till en del av färdplanen.
Kravet på oberoende måste även genomföras i praktiken. Arbetsmarknadens parter måste vara mer aktiva här. Jag är innerligt trött på att alltid höra att det handlar om kvinnors kvalifikationer. Vi har redan hört att kvinnor har bättre utbildning och att det finns många fler kvinnor än män med universitetsexamen, men vi har ännu inte brutit igenom glastaket. Det måste därför finnas andra skäl till varför kvinnor inte får chansen, och jag måste säga att den politiska viljan saknas här.
Gång på gång talar man om god vilja här i kammaren och i kommissionen. Så var är haken? Hur kommer det sig att kvinnor – även inom politiken – fortfarande inte får chansen? Estrelabetänkandet hjälper oss att komma på rätt spår igen och se till att männens roll förändras. Att kombinera familje- och arbetsliv och integrera ett jämställdhetsperspektiv är inte bara frågor som berör kvinnor. Jag uppmanar er därför att öka trycket. Jag uppmanar kommissionen att äntligen lägga fram färdplanen och inte bara beskriva fakta igen, utan verkligen visa mod och gå vidare.
Det nya jämställdhetsinstitutet kommer att bli ett viktigt och djärvt steg. Det gör det möjligt för oss att visa att EU tar jämställdheten på allvar. Jag uppmanar er därför att omvandla ord till handling. Lissabonmodellen och Lissabonstrategin kan bara bli framgångsrika om kvinnorna får delta fullt ut. 
Raül Romeva i Rueda,
   Herr talman! Saken är den att Lissabonstrategin, som omarbetades i Göteborg för att inbegripa strategin för hållbar utveckling, syftar till att uppnå ekonomisk tillväxt och social sammanhållning samt till att minska fattigdomen i EU. För att uppnå detta mål har man meddelat att de tre kompletterande pelare som strategin bör grundas på är de ekonomiska, sociala och miljömässiga pelarna. Alla tre är lika viktiga, herr kommissionsledamot.
Med hänsyn till att den sociala integrationen i Lissabonstrategin särskilt har att göra med kvinnor, skulle jag vilja gratulera Edite Estrela till hennes betänkande eftersom det erbjuder ett utmärkt tillfälle att påminna rådet och kommissionen om behovet, när det gäller jämställdhetsperspektivet, att införliva en tvärgående dimension i EU:s alla politikområden.
I betänkandet sägs uttryckligen att det krävs bättre samordning mellan jämställdhetspolitiken å den ena sidan och Lissabonstrategin å den andra, i syfte att systematiskt ta hänsyn till jämställdhetsperspektivet i genomförandet av de ambitiösa Lissabonmålen, särskilt i samband med de allmänna riktlinjerna för den ekonomiska politiken, de arbetsmarknadspolitiska riktlinjerna, miljöpolitiken – dvs. Reachdirektivet – politiken för den inre marknaden – dvs. Bolkesteindirektivet om tjänster – och till sist integrationspolitiken för invandrare.
Det finns dessutom en tydlig koppling mellan handlingsplanen från Peking och Lissabonstrategin, och behovet av att utnyttja manliga och kvinnliga arbetstagares potential i EU är därför nödvändigt för att kunna följa båda dessa dagordningar.
Slutligen, som också har nämnts, stöder vi Lissy Gröners ändringsförslag och Edite Estrelas uppmaning till kommissionen att göra kombinerandet av familje- och yrkeslivet till en av prioriteringarna i den färdplan för jämställdhet som diskuteras för närvarande och, i samarbete med medlemsstaterna, arbetsmarknadens parter och andra aktörer, granska direktiv 96/34/EG när det gäller dess lämplighet och effektivitet. Denna granskning bör inriktas på hur man kan förbättra situationen för kvinnor och män när det gäller att kombinera familje- och yrkeslivet för båda könen, vilket borde vara en nyckelfaktor för att nå jämställdhet i alla aspekter av livet. 
Bairbre de Brún,
– Herr talman! EU:s ledare lovade att göra en avgörande insats för att utrota fattigdomen till år 2010, men efter mer än hälften av tioårsperioden för att uppnå Lissabonmålen har detta inte skett. Mot bakgrund av detta måste även utfästelserna i Lissabonmålen om att gripa sig an frågan om jämställdhet mellan könen betraktas med ett visst mått av skepsis. I Edite Estrelas betänkande har praktiska åtgärder föreslagits för att garantera jämställdhet mellan könen, däribland möjligheter till sysselsättning för kvinnor, och jag tackar henne för hennes mycket goda arbete.
Att skapa möjligheter till sysselsättning handlar inte om att ge kvinnor lågbetalda arbeten eller mindre fördelaktiga arbetsvillkor. Grunden för sådana möjligheter måste utgöras av jämställdhet för kvinnor på samma villkor som deras manliga kolleger. I genomsnitt råder det en löneklyfta på 15 procent i hela EU, men i en nyligen genomförd undersökning i mitt land, Irland, framkom det att löneklyftan mellan könen har ökat: den har ökat för kvinnor trots Irlands ekonomiska tillväxt. Irländska kvinnor får 17 procent mindre betalt än irländska män för samma arbete, så det är, som Edite Estrela säger, tydligt att endast tillväxt och arbetstillfällen inte kommer att leda till jämställdhet mellan könen.
Ordförande José Manuel Barroso berättade i går för parlamentet om sitt engagemang för färdplanen för jämställdhet mellan könen, som bland annat omfattar frågan om sysselsättning och om minskning av löneklyftan. Jag rekommenderar Edite Estrelas betänkande åt honom och kommissionsledamot Louis Michel som en god grund för framsteg på detta område.
Den nuvarande betoningen på att uppnå ekonomisk tillväxt på bekostnad av social integration, arbetsvillkor och miljöskydd kommer inte på något sätt att föra oss i riktning mot ökad jämställdhet mellan könen. Detta måste åstadkommas med faktiska åtgärder och inte bara med tomma ord. 
Urszula Krupa,
   . Herr talman! När medlemsstaternas stats- och regeringschefer sammanträdde i Lissabon och antog Lissabonstrategin handlade de som om de hade varit produktionsbolagsdirektörer. Enligt denna strategi skulle EU bli den mest konkurrenskraftiga och dynamiska kunskapsbaserade ekonomin i världen och gå förbi Förenta staterna. Ett av de långsiktiga mål som sattes upp var en 70-procentig ökning av sysselsättningsgraden. Detta skulle åstadkommas genom att höja pensionsåldern, vilket alltså skulle beröva medborgarna den rofyllda pensionering som de har rätt till. Ytterligare ett mål var att utnyttja de anställda i högre grad för att göra dem mer produktiva. EU-medborgarna är emot detta eftersom de vill ha mer fritid och längre semestrar.
Vissa parlamentsledamöter känner mycket väl till påtryckningar av detta slag. De var vanliga under den sovjetiska kommunisterna, särskilt under 1950-talet. Folk pressades så hårt att de skulle klara 200 procent av det angivna målet bara för att dö av utmattning innan de fick sina postuma medaljer. I jämlikhetens anda är det nu meningen att även kvinnor ska ut på arbetsmarknaden i stället för att ta hand som sina barn. Denna strategi innebär att man måste tillhandahålla förskoleplatser till minst 90 procent av alla barn över tre år och till minst 30 procent av alla barn under tre år. Tråkigt nog känner vi alltför väl till resultaten av ett liknande experiment som ägde rum under socialismens mörkaste och mest vilsna period. Samhället måste förstå att ingen institution någonsin kan ersätta en mor när det gäller att ta hand om små barn, ända upp i sjuårsåldern. Endast en mor kan ge den slags kärlek som är nödvändig för att ett barn ska utvecklas på ett bra sätt.
Det skulle därför vara lämpligare om man såg till att strategin gav inkomster och pensionsrätter till mödrar för att de tar hand om sina barn. Detta skulle bidra till att minska arbetslösheten. Det skulle framför allt vara den bästa investeringen vi kan göra för framtiden, eftersom barn och ungdomar är vår framtid. Vi anser inte att man ska behandla människor som om de bara vore arbetsenheter och vi är emot kvinnoutnyttjande. Kvinnor bör skyddas särskilt eftersom det är de som bär på och tar hand om nästa generation. 
Lydia Schenardi (NI ). –
   Herr talman! Vid Europeiska rådet i mars 2000 i Lissabon satte man upp det ambitiösa målet att nå 60 procents sysselsättning för kvinnor senast 2010. Jag stöder fullständigt dessa strävanden och hoppas verkligen att de inte ska vara förgäves, eftersom man lägger fram många idéer och planer och skriver rapporter om jämlikhet mellan män och kvinnor, men skapar få konkreta resultat.
Sociala skillnader, löneskillnader och yrkesmässiga skillnader diskuteras ständigt i Frankrike och även i övriga Europa. Antingen det handlar om förbättring av barnomsorgen – särskilt genom att öka antalet förskolor – eller främjande av nya arbetsformer som t.ex. distansarbete för att göra det lättare att kombinera yrkes-, familje- och privatlivet, är alla dessa åtgärder mycket effektivare när det gäller att bidra till jämlikhet mellan män och kvinnor än den systematiskt påtvingade tillämpningen av det icke-diskrimineringsbegrepp som förespråkas av vissa feministiska lobbygrupper som är mycket aktiva i Europaparlamentet och som de använder så fort de får möjlighet och alltid i ett högre ideologiskt syfte.
Det gläder mig att betänkandet av min kollega Edite Estrela följer dessa idéer. Vi tjänar på att vara pragmatiska och förnuftiga. Jag tycker dessutom att det är särskilt viktigt att ta hänsyn till de olika kulturella och etniska drag som ofta hindrar främjandet av jämlikhet mellan män och kvinnor. 
Rodi Kratsa-Tsagaropoulou (PPE-DE ).
   – Herr talman, herr kommissionsledamot! Detta är inte första gången vi diskuterar problemen i samband med kvinnors deltagande på arbetsmarknaden och följderna för vår utveckling och sociala sammanhållning.
Det är emellertid första gången vi har haft en integrerad och övergripande syn på frågan, som i Estrelabetänkandet, där vi betonar jämställdhetsfrågans centrala ställning när det gäller att uppnå Lissabonmålen. Jag tackar Edite Estrela för hennes initiativ och hennes arbete och ledamöterna i utskottet för kvinnors rättigheter och jämställdhet mellan kvinnor och män som deltog i detta arbete.
Andra talare har talat om diskriminering och de problem som kvinnor stöter på i dag på arbetsmarknaden när det gäller deras tillträde och sysselsättning och de specifika problem som drabbar sårbara grupper i vårt samhälle, t.ex. kvinnliga invandrare och äldre kvinnor.
I dag kan vi se att ingen social modell i EU har bidragit till att man kunnat ta itu med denna fråga med någon särskild framgång. De olika erfarenheterna är emellertid värda att studera och granska på djupet, så att de kan användas i EU:s strategiska riktlinjer och i samband med medlemsstaternas insatser.
Det är därför jag vill uppmana kommissionen att ta upp frågan om de olika begrepp och metoder som har använts för att beräkna deltagandet på arbetsmarknaden. Vi har inte alla samma definition på arbetslöshet, säsongsbunden arbetslöshet och långtidsarbetslöshet. Vi måste därför ta upp dessa begrepp på ett så enhetligt sätt som möjligt, så att vi kan registrera den faktiska situationen och se vår uppgift i sitt rätta ljus, både på EU- och medlemsstatsnivå.
På samma sätt bör kommissionen ta hänsyn till de betydande skillnaderna mellan begreppen och politiken för föräldraledighet, utnyttjandet av rättigheterna osv. Vi kan inte tala om insatser för att uppnå Lissabonmålen när det finns så många olika begrepp och metoder i medlemsstaterna.
Jag vill också betona den betydelse som måste tillmätas förslaget i Estrelabetänkandet om en gemensam och övergripande metod i samband med kvinnofrågan. Jämställdhetsperspektivet, som är en EU-filosofi, måste integreras i all politik och alla utvärderingar både i EU:s och i medlemsstaternas handlingsplaner.
Jag vill slutligen uppmana er, i samband med kommissionens utvärderingar om framstegen när det gäller att uppnå Lissabonmålen och utvärderingarna av de olika fonderna, att vi alltid tar hänsyn till detta jämställdhetsperspektiv. Vårt utskott kommer att stödja er i detta sammanhang. 
Bernadette Vergnaud (PSE ). –
   Herr talman, herr kommissionsledamot, mina damer och herrar! Jag vill först och främst gratulera vår föredragande, Edite Estrela, som har utfört ett utmärkt arbete som jag hoppas att ni får nytta av, herr kommissionsledamot.
Hur kan vi fortsätta att sträva efter att göra EU:s ekonomi till den mest dynamiska och konkurrenskraftiga kunskapsbaserade ekonomin i världen senast 2010 utan att sätta stopp på de fortsatta ojämlikheterna mellan män och kvinnor?
Halvvägs igenom Lissabonstrategin kan vi tyvärr bara konstatera att vi har misslyckats med att uppnå dessa mål. Jämställdhetsperspektivet kan inte bara begränsas till ett par områden inom denna strategi. Det är en övergripande och tvärgående del som inte går att nonchalera och som inte kan förminskas till något som man bara bockar av i en konsekvensutvärdering.
Detta innebär att man måste koncentrera sig på de system och strukturer som skapar och upprätthåller ojämlikheter och betonar skillnader. Tre procentenheter fler kvinnor än män är arbetslösa. Av kvinnorna arbetar 33 procent deltid ofrivilligt i jämförelse med 6 procent av männen. Endast 10 procent av kvinnorna når höga positioner. Löneklyftan varierar mellan 6 och 30 procent för samma arbete, trots att likabehandling har varit en grundläggande princip i gemenskapsrätten sedan 1957.
Om EU vill uppfylla sina tillväxt- och sysselsättningsmål är det dags att förändra folks tänkesätt. Kvinnornas arbetstid måste vara ett val och inte en begränsning som gör deras ställning osäker. Kvinnornas tillgång till livslångt lärande måste optimeras. Det måste finnas en verklig politisk vilja att skapa villkor för familjen som gör det möjligt för män och kvinnor att kombinera yrkes-, familje- och privatliv: fler förskoleplatser till överkomliga kostnader och mer föräldraledighet för män för att göra det möjligt för dem att i högre grad ta hand om sina barn.
Vi måste snarast möjligt högprioritera jämställdhetsperspektivet och uppfylla löftet om ett EU som grundas på demokratiska värderingar, jämlikhet och social rättvisa för alla – både kvinnor och män. 

Hiltrud Breyer (Verts/ALE ). –
   Herr talman! Lissabonstrategin måste inte begränsas till ekonomipolitiska mål, utan den kan också innehålla principer för att stärka den sociala sammanhållningen och den hållbara utvecklingen. Vi måste klargöra att även jämställdheten har en central roll i Lissabonprocessen. Vi måste också klargöra att medlemsstaterna verkligen måste genomföra riktlinjerna om barnomsorg från Barcelona. Möjligheten att kombinera familje- och yrkeslivet måste bli uppnåbar och inte bara vara tomma ord; den måste stå i förgrunden för Lissabonprocessen.
Vi måste också förtydliga medlemsstaternas ansvar i sammanhanget. Vi måste emellertid också påpeka att man behöver granska många saker, t.ex. den sociala tryggheten och pensionssystemen i medlemsstaterna som gynnar de barnlösa och diskriminerar barnfamiljer. Vi måste ha modet att äntligen granska detta. Vi måste även uppmärksamma den könsspecifika löneklyfta som fortfarande finns i EU. Den ligger mellan 15 och 33 procent. Detta måste vara en tankeställare för oss om att vi måste göra mer för jämställdheten i EU.
Vi måste dessutom klargöra att vi, vid sidan om målen för en bättre barnomsorg, också behöver bekämpa den massiva diskriminering som kvinnor fortfarande drabbas av, trots att de har högre utbildning än män. Vi ser att detta upprepas gång på gång, i synnerhet i och med den stora löneklyftan i EU. Ökad flexibilitet i arbetstiden för att man ska kunna kombinera familje- och yrkeslivet borde också vara viktigare. Vi är medvetna om att de demografiska tendenserna utgör ett enormt problem i EU och att vi måste göra allt vi kan för att verkligen uppmuntra folk i detta sammanhang. Vi måste få ut budskapet att barn är en källa till glädje och att de berikar livet, och vi måste ge incitament till familjerna. Vi kan inte bara titta på när barnbidragen m.m. i princip bara utgör allmosor för barnfamiljerna, som helt klart diskrimineras i de sociala trygghets- och pensionssystemen. 
Ilda Figueiredo (GUE/NGL ).
   – Herr talman, mina damer och herrar, herr kommissionsledamot! Verkligheten har bekräftat våra upprepade varningar om att man i samband med genomförandet av Lissabonstrategin bara prioriterar avregleringar och flexibiliteten på arbetsmarknaden. Tillsammans med stabilitets- och tillväxtpakten får detta skadliga konsekvenser på det sociala området och påverkar kvinnor i synnerhet.
Att säga att man snabbt måste vidta åtgärder för att skapa arbetstillfällen, högkvalitativa arbetstillfällen, och främja kvinnors integration i syfte att uppnå Lissabonmålen är helt enkelt inte tillräckligt. Det vi behöver göra är att ändra på den politik som äventyrar lika rättigheter och underblåser diskrimineringen av kvinnor, särskilt i arbetslivet. Förutom ökad arbetslöshet genom omstrukturering och omlokalisering av multinationella företag och branscher som påverkas av avregleringen av den internationella handeln, t.ex. textil- och konfektion, skodon och många andra, är de nya arbetstillfällen som skapas allt osäkrare, sämre betalda och diskriminerande. Man respekterar dessutom inte de kvinnliga arbetstagarnas rättigheter.
Inom ramen för den s.k. Lissabonstrategin finns det trots detta nya förslag till direktiv som kan bidra till att öka diskrimineringen av kvinnor, förvärra arbetslösheten och fördjupa den sociala utestängningen ytterligare. Dessa inbegriper förslaget till direktiv om organisationen av arbetstid och det ökända Bolkesteindirektivet om avreglering av tjänstesektorn. Av detta skäl är det omöjligt att fortsätta att hävda att man försvarar kvinnornas rättigheter samtidigt som man systematiskt undergräver dessa rättigheter, antingen genom de allmänna riktlinjerna för den ekonomiska politiken eller genom politik och åtgärder som syftar till att skapa en inre marknad.
Herr talman, mina damer och herrar! Det är nödvändigt att åtminstone EU:s institutioner och medlemsstaterna tar hänsyn till detta betänkande. 
Gerard Batten (IND/DEM ). –
   Herr talman! I Lissabonstrategin anges att målet med en sysselsättningsnivå på 60 procent för kvinnor ska uppnås till 2010 och att full sysselsättningsnivå för dem som är tillgängliga för arbete ska nås till 2010. Detta kommer inte att uppnås. Lissabonstrategin är ytterligare ett sätt att skada europeiska ekonomier genom statligt ingripande och överdriven reglering.
Detta betänkande är typiskt för det socialdemokratiska synsätt som är så populärt i detta parlament. Parlamentet inser problemet, som är att ekonomierna i Europa måste bli mer konkurrenskraftiga och att Europa snabbt håller på att förlora sin konkurrensställning, men börjar sedan utarbeta åtgärder som antingen är omotiverade eller faktiskt kommer att förvärra problemet.
I betänkandet förordas att medlemsstaterna ska vidta åtgärder för att se till att de kvinnor som har det sämst ställt, särskilt ensamstående föräldrar, garanteras en lägsta lön. Vad skulle kunna vara mer verkningsfullt för att skapa arbetslöshet än att garantera en lägsta lön för att inte arbeta? I betänkandet påstår man att löne- och arbetsvillkor i många medlemsstater, särskilt i stora affärskedjor, är en skymf mot kvinnors värdighet och ofta är orsak till missfall och funktionshinder. Inga som helst belägg framförs till stöd för detta upprörande påstående. Jag kan försäkra er att varje affärskedja i Förenade kungariket som orsakade missfall och funktionshinder snart skulle hamna inför domstol.
Enda sättet att garantera maximal sysselsättning för dessa människor, både män och kvinnor, som vill arbeta är att sluta trakassera företagen och avreglera. Det ska verkligen vara lika lön för lika arbete, och för att hjälpa de föräldrar som vill vara hemma med sina barn bör vi minska skattebördan för de föräldrar som arbetar, precis som vi naturligtvis bör minska skattebördan för alla som vill arbeta. En sådan politik kommer aldrig att bli verklighet i ett socialdemokratiskt EU, vilket är ytterligare en anledning till att Förenade kungariket borde lämna Europeiska unionen och vidta de åtgärder som krävs för att garantera ekonomiskt uppsving och välstånd medan det fortfarande går att göra det. 
Irena Belohorská (NI ).
   – Mina damer och herrar! Lissabonstrategin är ett utmärkt dokument men, som Europeiska kommissionens ordförande José Manuel Barroso har sagt till Europaparlamentet, det saknar verklighetsanknytning. Det är därför jag vill välkomna detta betänkande och uttrycka mitt tack till föredraganden, som i sin text försöker att inrikta sig på frågor som har att göra med jämställdheten mellan män och kvinnor.
Försöker vi fortfarande fastställa Lissabonstrategins mål när processen redan har hunnit mer än halvvägs? Det verkar lite sent påkommet. I avsnitt I i betänkandet hänvisar parlamentsledamoten till handlingsplattformen från Peking. Det är beklagansvärt att jag var den enda EU-företrädaren som var närvarande när man vid konferensen om kvinnors rättigheter i Peking tog med Pekingplattformen och dess praktiska tillämpning i sin tionde utvärdering. Jag fruktar att detta betänkande blir ett av de dokument där man på ett korrekt sätt beskriver situationen och ställningen för kvinnorna i EU:s medlemsstater, antingen det handlar om sysselsättningen, den sociala situationen eller hälsan, men vars innehåll inte kommer att tillämpas i praktiken. Jag hyser emellertid fortfarande hopp om att man inte bara kommer att lägga betänkandet på hyllan, och mitt hopp har stärkts genom det österrikiska ordförandeskapet som prioriterar kvinnors hälsa. Här stöter vi emellertid återigen på ett annat problem eftersom medlemsstaternas hälsovårdssystem styrs av – i enlighet med subsidiaritetsprincipen – de behöriga myndigheterna i medlemsstaterna. Eftersom vi vet att hälsosektorn i EU:s medlemsstater går igenom en oerhört svår reform, bör hälsoskyddet samordnas på EU-nivå.
Om en kvinna ska kunna fylla sin funktion i samhället, vara en jämställd partner i arbetslivet och en bra mamma måste hon ha en god hälsa. Skyddet av kvinnors hälsa inom ramen för den åldrande befolkningen bör vara ett av de viktigaste målen för Lissabonstrategin, antingen det sker i form av förebyggande undersökningar för att upptäcka bröstcancer och livmoderhalscancer eller forskning om orsakerna till för tidig födsel och en ökande infertilitet. 
Anna Záborská (PPE-DE ).
   – Låt mig först och främst tacka föredraganden Edite Estrela och skuggföredragandena och övriga ledamöter i utskottet för kvinnors rättigheter och jämställdhet mellan kvinnor och män för det arbete som de har utfört för att stödja detta initiativbetänkande. Wim Koks rapport har övertygat oss om att Lissabonstrategin behöver en grundlig översyn även ur ett jämställdhetsperspektiv. Vi får inte glömma bort kvinnornas kompetens och den särskilda karaktären i den viktiga funktion som de fyller, och detta gäller i ett sammanhang som är större än medlemsstaternas ekonomier. Att finna en lämplig arbetslivsbalans kräver att vi tar hänsyn till kvinnornas sociala uppgift genom att förbättra den demografiska situationen i EU. Under inga omständigheter får vi glömma det formellt sett icke-erkända och fortfarande obetalda arbete som kvinnor gör. För att uppnå detta bör vi utveckla relevanta metoder tillsammans med utvärderingstekniker samt statistisk rapportering. Jag är övertygad om att det sociala erkännandet och betalningen av detta arbete kommer att förbättra kvinnornas ekonomiska situation och ställning på ett betydande sätt.
Låt mig påminna er om en av Europeiska rådets slutsatser och mål som formulerades i mars 2000 – full sysselsättning i EU i ett nytt slags samhälle som är bättre anpassat till kvinnors och mäns personliga val. Det räcker inte att se till att alla har arbete. Under kommunistregimerna var sysselsättningen 100 procent och vi vet hur den ekonomiska standarden såg ut då. Det räcker inte att alla medborgare kan använda en dator och ta till sig den tillgängliga informationen på ett effektivt sätt. Lissabonstrategins huvudinriktning är av ekonomisk karaktär, men strategin kan bara lyckas om den även bidrar till EU:s kulturella utveckling. De europeiska kulturella normerna kan inte skiljas från frågorna om lika möjligheter och jämställdhet mellan könen. EU blir trovärdigt först när de män, kvinnor och barn som bor här inte måste drabbas av extrem fattigdom och socialt utanförskap, och först när de tänker kritiskt, förstår sociala fenomen och kommunicerar väl, dvs. på ett humant sätt, med varandra. 
Zita Gurmai (PSE ). –
   Herr talman! På 2000-talet måste en kvinna ha möjlighet att bestämma om hon vill arbeta eller stanna hemma. Om hon väljer att arbeta måste hon bedömas efter sina prestationer, inte efter sitt kön.
Kvinnorna är nyckeln till att uppnå Lissabonstrategins övergripande mål att skapa ökad tillväxt och fler arbetstillfällen i Europeiska unionen. Att öka kvinnornas deltagande på arbetsmarknaden måste ha högsta prioritet i EU. En högre andel kvinnor som deltar kommer att bidra till att hantera Europas demografiska utmaningar och öka tillväxten och produktiviteten. Men dessa framsteg måste gå hand i hand med större jämställdhet mellan könen på arbetsmarknaden.
Diskriminering av kvinnor, segregering på arbetsmarknaden och diskriminering vid graviditet förekommer i stor skala. Dessutom består löneklyftan mellan könen i hela Europa. Den uppgår för närvarande till 15 procent vid heltidsarbete, men är så hög som 40 procent vid deltidsarbete. PSE-gruppen tror på riktade åtgärder för att bidra till att främja sysselsättningen för de mest utsatta grupperna i våra samhällen, särskilt äldre kvinnor, dem som tillhör etniska minoriteter och kvinnor med funktionshinder.
Utvecklingen av ett kunskapsbaserat samhälle ställer stora krav på arbetskraftens utbildningsnivå. Flickor presterar bättre än pojkar i skolan och fler kvinnor än män deltar i både allmän och yrkesinriktad utbildning för vuxna. Vi måste utnyttja denna potential bättre och det måste finnas ett livslångt perspektiv för att garantera jämställdhet mellan könen, från utbildning till karriärutveckling och fullgoda pensioner för kvinnor.
Vi måste kämpa för ett samhälle med jämställdhet mellan könen som är redo för det tjugonde århundradet och som utgör en väsentlig del av vår europeiska sociala modell. Vissa framsteg har gjorts på senare år men det återstår fortfarande mycket att göra. Skyldigheten att uppnå de övergripande målen i Lissabonstrategin ligger ytterst hos medlemsstaterna, som snarast måste fullgöra sina skyldigheter för att se till att dessa ambitiösa mål förverkligas. 
Athanasios Pafilis (GUE/NGL ).
   – Herr talman! De åtgärder som föreslås i det debatterade betänkandet verkar vara utformade för att ta itu med kvinnors arbetslöshet och jämställdhetsproblem, men resulterar i praktiken i minskningar och avskaffanden av alla positiva arrangemang och rättigheter som har åstadkommits av kvinnor genom arbetarklassens, gräsrötternas och kvinnorörelsens hårda kamp.
De har samband med tillämpningen av Lissabonstrategin. De främjar deltidsarbete, flexibel arbetstid, skiftarbete och tidsbestämd anställning inom t.ex. hemtjänsten, på det sociala området och hälsoområdet, och resulterar därigenom i ett större utnyttjande av kvinnor, mindre trygga anställningar och följaktligen större arbetslöshet och osäkerhet.
Herr kommissionsledamot! Det är arbetande kvinnor, det är arbetarklasskvinnor som krossas av antigräsrotspolitiken, eftersom välbärgade kvinnor inte har sådana problem.
I betänkandet lyfts också familjestandardmodellen och familjefilosofin fram som en produktionsenhet som uppfyller sina medlemmars behov. Vi anser att detta är mycket, mycket farligt. Mannens ansvar ökas i syfte att övertyga arbetarklassfamiljer om att ansvaret för att utöka familjerna ligger hos dem. På så sätt lägger man hela bördan på familjen, problemen med barnen, hälsan och utbildningen och, på samma gång, lägger man dessa områden i händerna på råa affärsmän, på krämare som köper och säljer och leder de arbetande klasserna in i en återvändsgränd.
Vi menar att åtgärderna leder bort från kravet att kvinnor ska integreras i samhället tillsammans med en statlig politik som hjälper kvinnor och mödrar och skyddar barn och gamla.
Detta är förslag som i slutändan syftar till att försämra och ytterligare privatisera och kommersialisera de befintliga sociala tjänsterna med kvinnornas och arbetarklassfamiljernas samtycke. 
Zita Pleštinská (PPE-DE ).
   – Herr talman, herr kommissionsledamot, mina damer och herrar! Jag vill tacka föredraganden Edite Estrela för detta initiativbetänkande. I betänkandets rekommendationer uppmanas länderna att så snabbt som möjligt vidta åtgärder för att uppnå Lissabonstrategins mål när det gäller sysselsättning, sysselsättningens kvalitet och kvinnornas deltagande, med tanke på den stora ekonomiska potential som kan frigöras genom att fler kvinnor arbetar.
Om vi ska kunna uppnå Lissabonmålet för 60 procents sysselsättning för kvinnorna i EU senast 2010, måste vi börja genomföra de lämpliga åtgärderna i praktiken. Medlemsstaterna och kommissionen bör fortsätta att koncentrera sig på att vidta effektiva åtgärder för att stödja tillväxten, först och främst i EU:s fattigaste regioner, där bristen på arbetstillfällen tvingar människorna, främst kvinnor, att ta arbete vid företag som bedriver verksamhet i många medlemsstater och som erbjuder förnedrande arbetsvillkor, oacceptabla arbetstider och extremt låga löner. Jag vet vad jag talar om eftersom jag bor i den avskilda regionen Prešov i Slovakien, där den genomsnittliga arbetslösheten ligger på omkring 23 procent och den genomsnittliga månadslönen ligger på omkring 12 000 slovakiska kronor, som är ungefär 300 EUR.
Det är oerhört viktigt att skapa en företagarvänlig miljö, att främja kvinnornas företagaranda och säkra tillgången till mikrolån för att hjälpa kvinnor att etablera egna företag. Kvinnornas ställning i länder med ett fungerande mikrolånesystem har förändrats avsevärt. Det är dessutom nödvändigt att se till att kvinnor får bättre tillgång till forskarutbildning och livslångt lärande, såväl som till nya tekniker och informationssamhället för att göra det möjligt för dem att klara sig i konkurrensen på arbetsmarknaden. För att se till att EU:s utvidgning fungerar som en katalysator för att förbättra jämställdhetspolitiken i de nya medlemsstaterna, måste vi också förbättra kvaliteten på genomförandeåtgärderna i den nationella lagstiftning som ska tillämpas för att undanröja bristande jämställdhet i samband med anställning, ersättning och/eller politisk representation .
Mina damer och herrar! Jag är övertygad om att kvinnorna är lösningen för att vi ska kunna uppnå Lissabonmålen och att de därför förtjänar EU-institutionernas och de nationella regeringarnas uppmärksamhet. 
Britta Thomsen (PSE ). –
   Herr talman, herr kommissionsledamot, mina damer och herrar! I betänkandet betonas ett oroande och, tyvärr, ofta förbisett faktum: ojämlikheterna mellan män och kvinnor inom forskarvärlden finns kvar och förhindrar uppnåendet av Lissabonmålen. I utskottet för industrifrågor, forskning och energi hade vi hoppats på att kunna få mer resurser till forskning i den nya budgeten. Mer och bättre forskning och följaktligen mer resurser utgör tillsammans det viktigaste vapnet i kampen om konkurrenskraft och tillväxt i EU. Tyvärr resulterade de budgetförhandlingar som vi nyligen har kämpat oss igenom i att forskningen inte prioriterades tillräckligt högt. Det är verkligen synd. Lissabonstrategin är en garant för EU:s framtid. Även om EU:s forskningsprogram bara utgör en liten del av de totala forskningsresurserna i EU, måste vi tänka efter mycket noga när vi fastställer våra prioriteringar. Själva det faktum att kvinnorna i EU fortfarande är underrepresenterade inom forskarvärlden, trots att de numera är bättre utbildade än männen, innebär att EU har en enorm potential som inte utnyttjas. Detta är något som vi verkligen måste ta itu med.
Få högt uppsatta kvinnliga akademiker har man och barn, medan deras manliga motsvarigheter däremot ofta har det. Yngre kvinnliga sökande har svårigheter att få forskningstjänster. I hela EU är det faktiskt så att de flesta nyligen utexaminerade sökande är kvinnor, men högre upp på karriärstegen har männen fortfarande ett fast grepp. Det är nu särskilt viktigt att vara medveten om att kvinnor är mer sårbara än män på grund av att konkurrensen om forskningsmedel är hård. Vi måste öka andelen högt uppsatta kvinnliga akademiker och forskarstuderande för att kunna möta de utmaningar vi står inför. Investeringar i utbildning, forskning och innovation är vår enda möjlighet att klara oss på ett bra sätt i den kunskapsbaserade ekonomin. Den outnyttjade kvinnliga forskningspotentialen är framtidens kärnkraft.
Vi måste bli bättre på att uppmuntra unga kvinnor att välja en forskarkarriär, och vi måste samtidigt säkra bättre villkor för både kvinnor och män inom forskarvärlden. Till exempel är den absolut största andelen forskningstjänster i EU tidsbegränsade för närvarande, och om vi inte åtgärdar detta förhållande snart kommer den offentliga forskningen att hamna efter den privata forskningen. På lång sikt kan detta innebära att de flesta universitetslärare kommer att vara kvinnor, vilket återspeglar läget längre ned på utbildningsstegen i skolsystemet, samtidigt som männen anställs inom den privata forskarvärlden där de har högre lön och prestige och där endast 15 procent av forskarna är kvinnor för närvarande. 
Christa Klaß (PPE-DE ). –
   Herr talman, herr kommissionsledamot, mina damer och herrar! Det återstår mycket att göra om vi vill uppnå Lissabonmålen, och en sak är säker: vi kan endast nå dit om vi har kvinnorna med oss. Det finns fortfarande en orimlig löneklyfta mellan män och kvinnor i flera medlemsstater. Det förekommer fortfarande diskriminering när det gäller befordran till högre befattningar. Familjen måste fortfarande anpassas till arbetet. Arbetet borde emellertid vara anpassat efter familjens behov. Samtliga områden bör helt klart beaktas i avsikt att främja integreringen av jämställdhetsperspektivet, men också i avsikt att främja integreringen av ett familjeperspektiv. Vi behöver finna nya strategier i detta sammanhang. Vi håller med och tycker inte om att behöva säga allt det här, men kvinnor behöver fortfarande bättre stöd för att utveckla sin företagaranda.
Kvinnor bidrar till EU:s ekonomiska effektivitet och konkurrenskraft. Utbildning och livslångt lärande är nyckelorden. EU-medborgarnas största potential är och förblir deras kunskaper, som även fortsättningsvis bör främjas på grundval av lika möjligheter.
Jag vill tacka föredraganden Edite Estrela för att hon så grundligt har undersökt flera olika frågor i sitt betänkande. Britta Thomsen nämnde området för ”kvinnor och forskning” och jag vill lyfta fram ett annat område, nämligen hushållsarbete inom den privata sfären. Det finns i grund och botten ingen rimlig anledning att behandla ett hushållsnära arbete annorlunda än ett arbete inom industrin eller handeln. Om både mannen och kvinnan arbetar och någon är anställd för att utföra hushållsarbetet så är detta ett arbete, inte ett privat nöje. Om lämpliga hushållsnära tjänster å andra sidan tillhandahölls familjerna – både när det gäller att ta hand om och uppfostra barn och ungdomar samt att sköta om och vårda de äldre – skulle stora områden inom socialt arbete effektivt täckas och samtidigt skulle värdefulla arbetstillfällen skapas.
En erkänd och försäkringsbar anställning bidrar också till socialförsäkringssystemen och skapar möjligheter för många kvinnor att lämna sina extraarbeten för ett lagligt arbete med sociala förmåner, såsom äldreomsorg och hälsovård.
Jag tror även att detta är skälet till att sådant arbete är så impopulärt. Det som inte har något pris har inte heller samma status och erkänns inte som värdefullt. Ingen vill ha ett sådant arbete. Vi måste skapa en medvetenhet på detta område i stället för att nedvärdera dessa yrken genom löner som ligger på existensminimum. Medlemsstaterna måste förbättra framtidsutsikterna: både ekonomiskt, skattemässigt och intellektuellt sett. För det enda sättet att uppnå Lissabonmålen är genom ett familjevänligt samhälle i EU. Lissabonstrategin ger oss möjlighet att fokusera på dessa viktiga områden. Vi måste göra detta för att processen ska komma igång och hållas i rörelse. 
Lidia Joanna Geringer de Oedenberg (PSE ). –
   Herr talman! Vid Europeiska rådet i Lissabon 2000 godkändes ett antal strategiska mål som syftade till att under en tioårsperiod göra Europeiska unionen till en dynamisk och konkurrenskraftig ekonomi. Med denna ekonomi skulle hög ekonomisk tillväxt och minskad fattigdom kunna uppnås.
Nu har fem år gått och resultaten har ännu inte visat sig. Merparten av de åtgärder man kom överens om finns fortfarande bara på papper. Det har uttryckts oro både över bristen på resultat på det ekonomiska området och över bristen på framsteg med att bekämpa diskrimineringen. Kvinnor klarar sig fortfarande sämre än män på EU:s arbetsmarknad. Detta framgår tydligt av den betydande löneklyftan mellan kvinnor och män och av de hinder som kvinnor stöter på när de söker arbete.
Trots att andelen kvinnor i sysselsättning i EU steg något under 2003 arbetar fortfarande bara något mer än hälften av kvinnorna i EU utanför hemmet. Nya arbetstillfällen för kvinnor tenderar att vara osäkra och dåligt betalda och kvinnors pensionsrättigheter är väsentligt lägre än mäns. För närvarande är 58 procent av de personer i EU som har eftergymnasial utbildning kvinnor. Ändå tenderar de att befordras mindre ofta och de tjänar fortfarande 15–40 procent lägre än män för likvärdigt arbete.
Om Lissabonstrategin ska kunna genomföras måste vi prioritera särskilda åtgärder som syftar till att stödja och främja sysselsättning för kvinnor samt kvinnligt företagande. Det är nödvändigt att förändra den sysselsättningspolitik som leder till att kvinnor diskrimineras, särskilt med hänsyn till de teorier som nyligen framfördes. Där påstods att kvinnans så kallade naturliga roll är i hemmet, och att kvinnans roll i det tjugonde århundradets samhälle uteslutande bör vara att sköta hushållet.
Om kvinnorna drog sig tillbaka från arbetsmarknaden skulle männen kanske kunna fylla de lediga platser som skapades. Ett antal polska politiker anser att detta skulle vara ett effektivt sätt att bekämpa arbetslösheten. Är detta verkligen den väg som ett innovativt och konkurrenskraftigt EU bör slå in på? Jag hoppas verkligen inte det, och därför stöder jag helt och hållet betänkandet av Edite Estrela. 
Marie Panayotopoulos-Cassiotou (PPE-DE ).
   – Herr talman! Det har nämnts upprepade gånger att EU:s sysselsättningsstrategi är ett viktigt hjälpmedel för att tillämpa Lissabonstrategin. Strategin möjliggör också en sysselsättningsgrad på 70 procent och, vad viktigare är, en sysselsättningsgrad för kvinnor på 60 procent.
Det initiativbetänkande som vi ska rösta om i dag kommer att bidra till att förverkliga detta mål, och jag gratulerar uppriktigt föredraganden Edite Estrela samt utskottet och de ledamöter som har deltagit i dagens debatt och som sannerligen har berikat denna fråga med sina idéer. Samtidigt kommer man med hjälp av betänkandet att kunna övervaka den flitigt debatterade likabehandlingen och den kvalitativa förbättringen av kvinnors möjligheter att delta på arbetsmarknaden.
Kvinnorna i EU utgör inte bara mer än hälften av den totala befolkningen, utan de representerar också 58 procent av andelen personer med universitetsutbildning och 41 procent av dem som har doktorerat. De utgör en resurs som måste underhållas genom livslångt lärande och utvecklas inom kvalitativa arbeten och nya former av tjänster, såsom deltidsanställningar, distansarbeten och flexibel arbetstid. Dessa yrken ska emellertid kvinnorna själva välja av egen fri vilja och detta får inte leda till att kvinnornas personlighet splittras så till den grad att de inte klarar trycket.
Sådana situationer uppkommer inte enbart genom ojämlik behandling när det gäller löner, utan också till följd av bristande rättsskydd i yrkesutvecklingen. Detta påverkas av familjelivet och vare sig vi tycker om det eller inte är unionens demografiska utveckling beroende av detta familjeliv.
Ojämlikheten börjar i samband med skolstarten. Från och med denna studieperiod och framåt förekommer ojämlik behandling, vilket hämmar familjens utveckling. Samtidigt sker ingen harmonisering av dessa prognoser i syfte att säkra dessa timmar som arbetstimmar.
Målen att tillgodose 90 procent av efterfrågan på barnomsorg för barn mellan tre år och skolåldern, och 33 procent för barn under tre år är inte tillräckligt, såvida inte kvalitativ förskoleutbildning tillhandahålls, vilket endast är fallet i ett fåtal europeiska länder. Dessa barnomsorgsplatser måste vara billiga och får inte vara förbundna med en minskad inkomst för kvinnorna. Kvinnors inkomster minskas hur som helst av att deras skatter och pensioner behandlas annorlunda.
En annan fråga som togs upp och som även jag vill betona är erkännandet av icke-standardiserade former av arbete för kvinnor. Hjälp bör inte enbart ges till ensamstående mödrar, utan också till mödrar i allmänhet som uppfostrar ett, två eller flera barn. Bara på detta sätt kan vi vara stolta över att försöka göra EU till väldens ledande stormakt och att stödja den utveckling och det välstånd som den sociala sammanhållningen kommer att leda till. 
Teresa Riera Madurell (PSE ). –
   Herr talman! Även jag vill gratulera Edite Estrela till hennes betänkande och tillägga något till det som hittills har sagts, vilket jag till största del instämmer i. Mina damer och herrar! Om målet, enligt punkt 23 i betänkandet, är att uppnå en bättre samordning mellan jämställdhetspolitiken och Lissabonstrategin i syfte att ta större hänsyn till jämställdhetsperspektivet när det gäller att uppfylla de mål som fastställdes för EU år 2000, vill jag fästa uppmärksamheten på att antalet kvinnor inom både vetenskapliga och tekniska områden samt inom viktiga beslutsposter i affärsvärlden fortfarande är mycket lågt.
Om vi, enligt vad som anges i Lissabonmålen, vill att EU ska bli en dynamisk och konkurrenskraftig kunskapsbaserad ekonomi måste vetenskap, teknik och innovation spela en fundamental roll i EU, och ändå kan inte kvinnornas delaktighet på samtliga nivåer inom dessa områden inte på långa vägar jämföras med männens.
Det här är inte enbart en fråga om rättvisa, utan också om effektivitet. Kvinnor utgör ungefär halva befolkningen, och att enbart utnyttja hälften av den kompetens som finns tillgänglig är varken intelligent eller effektivt.
De undersökningar som utfördes innan man inledde förhandlingarna om det sjunde ramprogrammet för forskning och utveckling, som nu har kommit igång, visade att EU behöver 750 000 nya, välutbildade manliga och kvinnliga forskare. Det är nu dags att vidta nödvändiga åtgärder för att, utan att göra avkall på goda kvalifikationer, se till att män och kvinnor har lika tillträde till dessa nya arbeten.
I de flesta av de undersökningar som har genomförts har man också betonat bristen på könsspecifika uppgifter inom de vetenskapliga och tekniska områdena. Detta medför ytterligare svårigheter när det gäller att genomföra en effektiv politik för att ta itu med orsakerna till problemet. Det europeiska jämställdhetsinstitutet kommer att fylla en viktig funktion i detta och måste brådskande ta itu med denna bristfällighet. Vi vill uppmana kommissionen att, i samarbete med medlemsstaterna, vidta nödvändiga åtgärder för göra framsteg med att lösa denna fråga. Det är viktigt att göra detta för att Lissabonstrategin ska leda till de framgångar som alla kvinnor och män vill se. 
Ljudmila Novak (PPE-DE ). –
   Tillväxtanalyser i Europeiska unionen har visat att vi inte har tillämpat en tillräckligt effektiv eller seriös strategi för att infria Lissabonstrategins mål. Det faktum att kvinnor fortfarande har en påfallande sämre position än män på sysselsättnings- och inkomstområdet är något som är fullkomligt obegripligt och helt oacceptabelt för EU-länderna i vår tid.
Med tanke på att vi står inför allvarliga problem i EU, nämligen en åldrande befolkning och låga födelsetal, är vi tvungna att ta itu med frågan om bristande jämlikhet på arbetsplatsen i anslutning till dessa problem. Detta borde vara tillräckligt angeläget för att vi ska inrikta alla våra insatser, både i Europeiska unionen och i våra enskilda medlemsstater, på att fastställa orsakerna till detta problem och att snarast möjligt hitta en lösning som är både effektiv och seriös.
Vi behöver ett genuint deltagande från hela samhället, eftersom ansvaret för den nuvarande situationen inte enbart kan läggas på kvinnorna. De är inte längre beredda att ta på sig hela vårdnaden om barnen, och samtidigt ofta vara ekonomiskt missgynnade, först och främst på kort sikt och sedan på lång sikt när de går i pension. Vad vi därför behöver är lämpliga lagstiftningsåtgärder, ett allmänt samförstånd i samhället, och beredvillighet från både kvinnliga och manliga medborgare att ta sig an det så ansvarskrävande och likväl fantastiska uppdrag som vi kallar föräldraskap.
Här måste vi stärka samhällets positiva inställning till livet och uppmuntra kvinnor att inte gå miste om eller avstå från det storartade uppdrag och den glädje i livet som moderskapet innebär. Moderskapet utesluter inte nödvändigtvis en professionell eller politisk karriär, det gäller bara att låta var sak ha sin tid. Vi kan även ta de kvinnliga ledamöterna i Europaparlamentet som förebild, eftersom vissa av oss kan skryta med att ha tre, fem eller till och med nio eller tio barn. Och dessa ledamöter har inte kommit till parlamentet för att vila, utan för att arbeta på ett mycket ansvarsfullt och effektivt sätt, eftersom de vet hur man arbetar med känsla för individens behov, och även har en känsla för samhällets bästa. 
Louis Michel,
   . Herr talman, mina damer och herrar! Jag vill börja med att gratulera de fåtal män som har varit närvarande under denna debatt och de ännu färre män som har talat. Detta visar att kvinnor har rätt när de säger att det fortfarande återstår mycket att göra. Jag ville därför uppriktigt gratulera dem som har tagit del i debatten, eftersom den handlar om något som inte enbart berör kvinnor utan är en angelägenhet för hela samhället och för alla som är delaktiga i samhället. Det är ur det perspektivet som kommissionen tänker bearbeta detta problem.
Jag vill också säga att jag delar de huvudsakliga synpunkter som har uttryckts här i parlamentet, och som jag med stor uppmärksamhet har lyssnat till. Jag håller däremot inte med vissa talare som ville hålla kvar kvinnorna i stereotypa roller, som jag skulle säga hör till en annan tid. Arbetande kvinnor är inte orsaken till arbetslösheten. Det är ett argument som vi alltför ofta hör från vissa håll och sådana argument bör vi helt klart bekämpa, eftersom de förhindrar betydande framsteg i en del länder.
Vad gör kommissionen under dessa omständigheter? Jag vill påpeka att merparten av de krav som har förts fram är frågor som hör till den nationella politiken. Det är fortfarande upp till medlemsstaterna att lagstifta om de viktiga frågor som har tagits upp. Jag erkänner givetvis att kommissionen har en funktion att fylla och jag kommer att redogöra för de områden där kommissionen tänker vidta åtgärder och hur den kommer att gå till väga.
I de nya integrerade riktlinjerna upprepas det tydligt att det är nödvändigt att införliva könsdimensionen, dvs. integreringen av ett jämställdhetsperspektiv, inom all sysselsättningspolitik och i riktlinjerna fastslås återigen behovet av att främja jämställdheten mellan kvinnor och män i varje åtgärd som vidtas. I den nya sysselsättningsstrategin återupptas målsättningen att uppnå en sysselsättningsgrad på 60 procent till 2010. I riktlinjerna har man i synnerhet lagt till målet om att genusskillnader bör avlägsnas och att en balans mellan yrkes- och privatliv bör främjas.
Kommissionen har också gjort integreringen av ett jämställdhetsperspektiv till en grundläggande princip i gemenskapens åtgärder. Jag kan påminna er om att den finns med som sådan i artikel 3 i fördraget om upprättandet av Europeiska gemenskapen. Integreringen av ett jämställdhetsperspektiv införlivas genom gemenskapens ramstrategi för jämställdhet mellan kvinnor och män. Syftet med denna strategi är att upprätta ett ramprogram där alla gemenskapsåtgärder, däribland ekonomiska åtgärder och ekonomisk politik samt sysselsättningspolitik, kan bidra till att uppnå målet att undanröja ojämlikhet och att främja jämställdhet mellan kvinnor och män. Kommissionen håller för närvarande på att förbereda en åtgärdsplan för jämställdhet mellan kvinnor och män, som från och med 2007 kommer att ersätta ramstrategin. I likhet med ramstrategin kommer den att syfta till att effektivt integrera jämställdhetsperspektivet inom all gemenskapspolitik, och i all synnerhet Lissabonstrategin.
Jag skulle vilja säga ett par ord om löneklyftan. Löneklyftan mellan män och kvinnor är en komplicerad företeelse och beror inte enbart på diskriminering. I själva verket kommer den sig av ett antal olika faktorer, såsom segregering på arbetsmarknaden, bestående stereotyper, särskilt på utbildnings- och yrkesutbildningsområdet, och svårigheten att förena yrkes- och privatlivet. Vi måste därför reagera på alla dessa underliggande faktorer. Jag vill betona att vi inom sysselsättningsstrategin tänker fästa särskild uppmärksamhet vid att minska löneskillnaderna. I två riktlinjer uppmanas medlemsstaterna och arbetsmarknadens parter att uttryckligen arbeta mot detta mål. Det ska också noteras att det österrikiska ordförandeskapet har meddelat att det i slutet av maj tänker anordna en konferens i Bryssel om löneklyftan mellan kvinnor och män, och jag tror att detta kommer att innebära en särskild möjlighet att göra nya framsteg på det här området.
Jag ska nämna ett par ord om metoden att studera och analysera kvinnors förändrade position på arbetsmarknaden, ur ett perspektiv där man är medveten om deras rättigheter, samt männens roll. Kommissionen övervakar jämställdhetspolitiken konstant, och genomför eller beställer regelbundet analyser och undersökningar av jämställdhetens ekonomiska och rättsliga aspekter. Den årliga rapporten om jämställdhet mellan kvinnor och män, som kommissionen sedan 2004 har lagt fram inför stats- och regeringschefernas vårtoppmöte, är ett mycket viktigt dokument för att övervaka frågan om jämställdhet mellan kvinnor och män i EU. I rapporten fastslås de huvudsakliga förändringar som har skett när det gäller kvinnors respektive mäns position inom utbildningen, sysselsättningen och det sociala livet. I rapporten fastställs också de framsteg som har gjorts och de utmaningar som ännu inte har åtgärdats. Även ur denna synvinkel analyserar kommissionen medlemsstaternas nationella reformprogram enligt Lissabonstrategin, och detta kommer att utgöra ett viktigt bidrag till kapitlet om sysselsättning i den årliga rapporten om övervakningen.
Hur ämnar kommissionen förbättra den statistiska metodiken för att ta hänsyn till könsaspekterna? Könsdimensionen finns givetvis med i statistiken. Detta är möjligt genom tillämpning av statistisk metodik och statistiska uppgifter som tar hänsyn till könsaspekterna. Som det betonas i förslaget till resolution är tillgången till täckande, oföränderliga och jämförbara statistiska indikatorer absolut nödvändig för att kunna kontrollera politiska beslut. Eurostat samarbetar aktivt med nationella statistiska institut i syfte att införa en gemensam metodik som kan göra det möjligt att samla in tillförlitliga och jämförbara uppgifter på EU-nivå. När allt kommer omkring är det viktigt att sådana uppgifter samlas in på den nivån. Det framtida jämställdhetsinstitutet bör också bidra väsentligt till att förbättra den statistiska övervakningen av jämställdhetspolitiken. Eftersom jag anser att man bör nämna var sak vid dess rätta namn, vill jag inte desto mindre påpeka att detta institut i första hand kommer att vara ett tekniskt instrument och definitivt inte ett politiskt organ eller en leverantör av ekonomiska resurser.
Herr talman, mina damer och herrar! Detta är kommissionens svar; den delar fullständigt den oro som uttrycks i betänkandet och jag vill än en gång gratulera föredraganden till hennes utmärkta arbete. 
Talmannen.
   Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i dag kl. 12.00. 
Talmannen.
   Nästa punkt på föredragningslistan är en muntlig fråga (O-0080/2005 – B6-0345/2005) till kommissionen från John Bowis för utskottet för utveckling om funktionshinder och utveckling. 
John Bowis (PPE-DE ),
   . Herr talman! Ni, kommissionsledamoten och jag, vi lever alla med ett funktionshinder. Om vi inte har våra glasögon kan vi inte fungera, jag kan inte läsa, jag kan inte köra bil eller låta bli att stöta till saker, men jag lever i ett samhälle där jag får hjälp att övervinna detta funktionshinder och således att fungera, till och med som ledamot av detta parlament. Men om jag levde i ett utvecklingsland skulle jag inte vara lika lyckligt lottad. Var tionde person lever med funktionshinder i utvecklingsländerna. Var fjärde fattig familj i utvecklingsländerna har någon familjemedlem som lever med ett funktionshinder.
Detta är utmaningen, men denna debatt handlar inte bara om snopna miner, sympati och medlidande, utan den handlar om att lyfta fram de förmågor som människor med funktionshinder har och att se hur vi kan ge dem möjligheter att fungera och bidra till sina egna liv, ekonomier och samhällen.
Vår politik, eller vår resolution, går ut på att få ett slut på avvisandet av dessa människor, att få slut på föreställningen om att de inte är något värda och att få ett slut på det stigma som funktionshinder utgör. Vi vill ha en politik med förebyggande åtgärder, med omsorg, med oberoende och med mänskliga rättigheter. Vi vill få ett slut på förbjudna områden för människor med funktionshinder. Vi vill, om jag får använda det uttrycket, se funktionshinder . Vi vill se att den ofrånkomliga kopplingen till fattigdom bryts för människor med dålig hälsa och funktionshinder i utvecklingsländer: inget välstånd utan hälsa, men ingen lön utan läkarvård. Ingen lön innebär ingen läkarvård, inga transportmedel innebär ingen skola, inget hälsointyg innebär inget arbete, inget tillträde innebär inga chanser att visa vad man går för. Det handlar inte bara om rörlighet, det handlar om de funktionshinder som vi måste lära oss att klara av på olika sätt, antingen det gäller syn, hörsel, inlärningssvårigheter, andningsproblem eller t.ex. epileptiska anfall eller hjärtattacker.
Vår politik måste vara dubbelspårig, och jag använder avsiktligen det ordet eftersom det förekommer i det vägledande meddelande som kommissionen har utarbetat. Det är det dubbla spåret med förebyggande åtgärder och omvårdnadstjänster. Det är det dubbla spåret med en politik för människor med funktionshinder och en politik utvecklad av människor med funktionshinder, beslutad av dem, med deras engagemang i beslutsfattandet. Vi minns med glädje de ledamöter från Uganda som intog de platser i det ugandiska parlamentet som särskilt reserverats för dem, för människor med funktionshinder.
Vi vill se stöd till organisationer för människor med funktionshinder. Vi vill att det ska erkännas att försummade sjukdomar hör till de vanligaste orsakerna till funktionshinder. En del behöver dessa nya partnerskap för att utveckla läkemedel och många behöver tillgång till läkemedel som vi i väst tar för givna.
Jag lever med diabetes. Jag har sagt det vid många tillfällen. Men jag kan fungera med tabletterna, blodtesterna och den specialistvård som jag får för att övervinna detta och för att leva ett tämligen normalt liv. Men när jag var i Mali och besökte vårdinrättningar för människor med diabetes såg jag ett rum i en mottagning och ett i ett sjukhus med människor med amputerade ben och armar, de förlorade synen, deras lever var förstörd, och de riskerade en tidig död.
Vi behöver en politik som hjälper människor att övervinna sina funktionshinder. Dessa människor skulle kunna bidra till Malis ekonomi. AVS-EG-församlingen antog resolutioner i Bryssel 2001, i Kapstaden 2002 och under Europeiska handikappåret 2003. I EU har vi det vägledande meddelandet. Men det är en av de bäst bevarade hemligheterna i EU och i utvecklingsländerna. Min vädjan till kommissionsledamoten är att ta fram de utmärkta formuleringarna i detta meddelande och omsätta dem i handling. Framför allt vill vi inte se att mer allmänna EU-medel används till att fortsätta att försämra förutsättningarna för människor med funktionshinder.
Perioden 1999–2009 är det Afrikanska årtiondet för människor med funktionshinder, som har initierats av Afrikanska unionen. Detta måldatum sammanfaller med slutet på vår mandatperiod som parlamentsledamöter och kommissionsledamöter. När den tiden kommer hoppas jag att vi kan blicka tillbaka och säga att vi ansträngde oss för att hjälpa människor med funktionshinder att lyckas, att ge dem oberoende och göra dem till riktiga, hela människor i de ekonomier och samhällen där de lever.
Louis Michel,
   Herr talman, mina damer och herrar! Det vägledande meddelandet om funktionshinder fungerar som referens när det gäller att ta hänsyn till frågor om funktionshinder i utvecklingspolitiken. Jag vill i förbigående tacka ledamoten för hans specifika och onekligen mycket intressanta sätt att belysa detta mycket allvarliga problem.
Meddelandet innehåller en rad riktlinjer och praktiska förslag, och därför är det egentligen inte fråga om att införa det som sådant utan snarare att se till att det får allmän spridning bland den personal som berörs. Det har redan cirkulerat i stor utsträckning inom generaldirektoraten på området för yttre förbindelser och inom delegationerna. Dessutom hölls en utbildningskurs om funktionshinder i september 2005. Kommissionen har även spritt sitt meddelande externt. Det har publicerats i form av en broschyr på engelska, franska, spanska och portugisiska och lagts ut på Internet.
Integreringen av frågor som rör funktionshinder i sysselsättningspolitiken behandlas även i punkt 97 i förklaringen om EU:s utvecklingspolitik: det europeiska samförståndet, som ni antog för några veckor sedan. Denna punkt handlar om att förhindra social utslagning och att bekämpa alla former av diskriminering, däribland diskriminering på grund av funktionshindrades tillstånd. I denna punkt fastslås därför att gemenskapen ska främja social dialog och socialt skydd. Det är lämpligast att genomföra denna dimension på nationell nivå. Förebyggandet av utslagning och bekämpandet av diskriminering kommer således att ske på begäran och på grundval av dialogen med partnerländerna. Eventuella program inriktade på funktionshinder kommer följaktligen att utvecklas på denna grundval och på denna nivå.
Kommissionen är naturligtvis positivt inställd till att förbättra resultaten på hälso- och utbildningsområdet med hjälp av projekt och, i allt större utsträckning, genom budgetstöd. Politisk dialog är en integrerad del i detta stöd, och det är inom ramen för en sådan politisk dialog som kommissionen har möjlighet att bemöta de uppmaningar som har framförts under denna debatt.
Därför ska kommissionen försöka uppmuntra våra partnerländer att integrera frågor som rör funktionshinder eller funktionshindrade personer i sina utvecklingsstrategier, samtidigt som man respekterar principen om lämplighet. Vi ska försöka övertyga regeringarna om att det är viktigt att ta itu med dessa frågor på ett effektivt sätt. Vi kommer givetvis att använda hela vårt inflytande i kampen för detta.
Jag är fullkomligt medveten om den tragiska situation som funktionshindrade personer befinner sig i, en situation som är ännu mer tragisk i utvecklingsländerna och särskilt bland de fattigaste, för jag bevittnar regelbundet dessa mänskliga tragedier. Därför gläder det mig att nu kunna tala med er om detta. Jag måste också erkänna att jag ibland ser en brist på, eller total avsaknad av, intresse för de funktionshindrade, för att inte säga deras utslagning, inom vissa ytterst eftersatta samhällen. Därför är jag fullkomligt övertygad om att era önskemål, er uppmärksamhet och er oro är motiverade, och jag kommer naturligtvis att utnyttja alla befogenheter som kommissionen har till sitt förfogande för att mer specifikt ta itu med denna fråga. 
Maria Martens,
   . Herr talman! Tio procent av världens befolkning har någon form av funktionshinder, men som John Bowis just sa är andelen ofta mycket högre i utvecklingsländerna. När vi diskuterar funktionshindrade personer i utvecklingsländerna talar vi om människor med både fysiska och förståndsmässiga funktionshinder, inte enbart de blinda utan också barn som har traumatiserats till följd av krig, och de uppgår till hundratals miljoner människor.
Utvecklingsländerna saknar ofta resurser för funktionshindrade personer, som ofta lever isolerade liv. Unesco uppskattar att 98 procent av barnen med funktionshinder i dessa länder inte går i skolan. Dessa siffror talar för sig själva; politiska beslutsfattare bör i synnerhet uppmärksamma denna grupp av människor. Det kommer dessutom att bli allt svårare att uppnå millenniemålen om inte en sådan stor del av befolkningen beaktas. När allt kommer omkring har inte funktionshindrade personer automatiskt nytta av program som är avsedda att bekämpa fattigdomen, ett område som de inte är integrerade i.
Problemen var, och är, lätta att upptäcka; frågan är vad vi ska göra åt dem. Som redan har nämnts utarbetade kommissionen år 2003 en vägledning till samtliga delegationer och tjänsteenheter. Denna vägledning innefattade frågor om funktionshinder i sysselsättningspolitiken. Mot bakgrund av det som kommissionen redan har sagt om att prioritera en politisk dialog skulle jag vilja att kommissionen uppger huruvida det finns något mer att säga om resultaten. Är det möjligt att vidta fler åtgärder som särskilt gynnar funktionshindrade personer? Har man funnit praktiska lösningar på särskilda problem på till exempel utbildningsområdet? Utbildning är trots allt avgörande för att bekämpa fattigdom och social utslagning, som framför allt drabbar funktionshindrade personer. Har de funktionshindrade själva varit delaktiga i utformandet och genomförandet av programmen? Detta har nämligen varit fallet i Nederländerna, och resultaten har varit mycket positiva.
Sammanfattningsvis, vad gör kommissionen för att främja ett utbyte av erfarenheter och ett kombinerat lärande på det här området?
Miguel Angel Martínez Martínez,
   Herr talman! Debatten visar att funktionshinder är en viktig fråga som bör tas med i beräkningen när man utarbetar EU:s politik för utvecklingssamarbete.
Det är uppenbart att funktionshinder och fattigdom är mycket nära förbundna. Funktionshinder är också nära kopplade till sjukdomar och med bristen på hälso- och sjukvård. Vi kände redan till detta i EU, där funktionshinder är mycket mer allmänt förekommande inom marginaliserade samhällssektorer och där funktionshindrade personer från dessa sektorer också är betydligt mer utsatta till följd av deras tillstånd än de som har det bättre ställt. Vad vi nu ser är att funktionshinder på ett liknande sätt påverkar utvecklingsländerna mycket mer än våra industrialiserade länder, och att funktionshindrade personer på södra halvklotet är mycket mer utsatta till följd av deras tillstånd än de som lever på det utvecklade norra halvklotet är.
I den resolution som vi ska anta identifieras denna situation och Europeiska unionen uppmanas att ta ansvar för att bekämpa den. Parlamentet kommer att lämna en rekommendation till kommissionen där den uppmanas att ta hänsyn till frågan om funktionshinder i alla åtgärder som vidtas, både inom EU:s strategi för Afrikas utveckling och inom samförståndet om EU:s utvecklingspolitik. Resolutionen bör också bidra till att öka medvetenheten om detta problem hos våra regeringar och befolkningar.
Samtidigt, och även om den socialdemokratiska gruppen har åtagit sig att göra alla tänkbara insatser på det här området, anser jag emellertid att det är nödvändigt att belysa de åtgärder som har vidtagits i vissa av de utvecklingsländer som visar upp en beundransvärd grad av solidaritet när det gäller att bekämpa de former av funktionshinder som är närmast förenade med fattigdom, bristen på hälso- och sjukvård och med själva underutvecklingen.
Kuba är obestridligen ett sådant land: Kuba har inte bara nöjt sig med att ha en politik som syftar till att förhindra och att mildra funktionshindren inom det egna samhället, utan landet har också under några års tid gett mycket värdefull hjälp till andra länder när det gäller denna företeelse.
Ett exempel på detta är det som kallas ”Operation Miracle”, som finansieras med medel från huvudsakligen Venezuela, som har resulterat i att mer än 208 000 blinda latinamerikaner och västindier återfick synen 2005 till följd av kostnadsfria operationer på Kuba.
Bolivias nyligen valde president, Evo Morales, har undertecknat en rad avtal i Havanna. Ett av dem syftar till att låta mer än en halv miljon blinda bolivianer behandlas först på Kuba och sedan på något av de flertal ögonkliniker som kommer att inrättas i Bolivia av kubanska specialister och där man kommer att använda kubansk teknik.
Liknande projekt är på gång i Venezuela och i andra latinamerikanska länder, och samtal har förts med Sydafrika i syfte att undersöka liknande initiativ. Sådana åtgärder skulle värdesättas mycket mer i Europaparlamentet, liksom i de aktuella länderna, än vackra ord och välmenande resolutioner. 
Elizabeth Lynne,
   . – Herr talman! Jag är positiv till chansen att diskutera denna fråga, och jag vill tacka John Bowis för denna möjlighet.
Personer med funktionshinder utgör, som vi har hört, ungefär 10 procent av all befolkning, men bland de fattigaste är siffran 20 procent. Åttiotvå procent av personerna med funktionshinder lever under fattigdomsgränsen i utvecklingsländerna. De är ännu mer utestängda från samhället än personer med funktionshinder inom EU. De är utestängda från det sociala, ekonomiska och politiska livet, och i många fall har de inte tillgång till mat och vatten och de har inte tak över huvudet.
När vi talar om funktionshinder och utveckling, talar vi inte om välgörenhet, utan om grundläggande mänskliga rättigheter. Alla människor – både med och utan funktionshinder – bör behandlas som likar. Därför gläder det mig att vi betonar det synsätt som grundar sig på rättigheter. Vi måste se till att personer med funktionshinder och deras organisationer engageras i diskussioner om vad som behövs och hur det ska tillgodoses.
Det gläder mig att vi har gjort framsteg när det gäller FN:s konvention om rättigheter för personer med funktionshinder. Förhoppningsvis får vi se resultat omkring 2007. Många av er vet att jag var föredragande för parlamentets ståndpunkt om detta. Men vi måste se till att kontroll- och genomförandeförfaranden inkluderas i konventionen. Därför har jag efterlyst en lagligt bindande konvention. Det är viktigt att det vidtas faktiska åtgärder vad vi än kommer fram till, och att åtgärderna kontrolleras och utvärderas.
En del av dessa åtgärder syftar till att förhindra att fler människor drabbas av funktionshinder. Ett sätt att få bukt med detta är att se till att landminor och klusterbomber inte används. Vi måste vidta åtgärder mot alla länder som tillverkar, säljer eller använder dem. 
Kathy Sinnott,
   . – Herr talman! Bördan av funktionshinder och sjukdomar som kan undvikas bör tynga vårt samvete ordentligt: när ett barn utvecklar en parasitöverförd sjukdom som medför funktionshinder på grund av förorenat vatten därför att modern inte har råd med den mängd klor som måste tillsättas familjens hink med dricksvatten; när ett barn utvecklar hiv därför att hjälporganisationer återanvänder kanyler eller när en man eller kvinna drabbas av funktionshinder på grund av farligt exploaterande arbete som ger oss billiga konsumtionsvaror.
Vi mår så bra och vi är så friska och rika. Vi måste ge någonting tillbaka, ja mer än så. Vi får inte ta från fattigare länder på ett destruktivt och förstörande sätt. Vi vill gärna förse våra hjälpsändningar med förbehållsklausuler. Den förbehållsklausul som vi måste inkludera i hjälpsändningarna är att hjälpen även bör gå till personer med funktionshinder, och projekt som vi stöder bör inkludera planer för att täcka de funktionshindrades särskilda behov och öppna för nya och jämlika villkor.
I alla våra försök till utveckling i utvecklingsländerna måste vi se till att våra metoder omfattar hjälp till personer med funktionshinder. Och jag vill påminna er om att funktionshinder i sig fortfarande är ett område där det krävs utveckling inom EU.


Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är omröstningen.
Christopher Beazley (PPE-DE ).
   – Herr talman! Ni sa just att varje enskild ledamot har rätt att begära en kontroll av resultatet enligt arbetsordningens bestämmelser om omröstningar. Men ordföranden har också rätt att påpeka att det finns en överväldigande majoritet för förslaget. Och när kolleger från UKIP börjar skrika längst bak, var vänlig och ignorera dem!
Talmannen.
   – Herr Beazley, det är talmannens beslut som styr kammarens överläggningar. Mitt beslut är att omröstningen ska kontrolleras för att övertyga alla om att detta faktiskt blev resultatet. 
Derek Roland Clark (IND/DEM ).
   – Herr talman! Är det er önskan att vissa ledamöter i kammaren ska betraktas som andra klassens medborgare? 
Talmannen.
   – Jag vill inte fortsätta den här diskussionen.
Friedrich-Wilhelm Graefe zu Baringdorf (Verts/ALE ). –
   Herr talman! Jag hänvisar till artikel 168 jämförd med artikel 53 i arbetsordningen och vill i samband med detta fråga kommissionen om den kan godta de ändringsförslag som parlamentet har antagit i betänkandet, särskilt ändringsförslag 14, enligt vilket 50 procent av omstruktureringsstödet, som totalt uppgår till 6 miljarder euro, går till producenterna. Utskottet röstade om det ändringsförslaget. Ändringsförslaget lades fram av Lutz Goepel. Jag vill också be kommissionen att godta ändringsförslagen 10 och 11, där det krävs att en ekonomisk utvecklingsplan läggs fram för regionen när omstruktureringsåtgärder ska införas och att dessa utvecklingsplaner ska meddelas kommissionen och medlemsstaten i fråga. 
Louis Michel,
   Herr talman! Jag menar att det är bra att svara på denna fråga genom att tydliggöra den punkten. Kommissionen kan gå med på att åtminstone 10 procent av omstruktureringsstödet reserveras för sockerbetsodlare och tillverkare av maskiner. Den andelen kan utökas av medlemsstaterna beroende på deras specifika situation. 
Friedrich-Wilhelm Graefe zu Baringdorf (Verts/ALE ). –
   Herr talman! Jag talar för min grupp, och med hänvisning till artikel 168 begär jag att det här betänkandet återförvisas till utskottet så att vi kan förhandla med kommissionen och rådet och få dessa två punkter godtagna. Rådet fastslog i sitt beslut att bara 10 procent av dessa omstruktureringsstöd bör gå till producenter – däribland de i utvecklingsländerna – och att återstoden bör gå till sockerindustrin utan villkor för att därmed göra det möjligt att finansiera dess avveckling utan att över huvud taget behöva fundera på förluster av arbetstillfällen och behoven i regionen i fråga. Därför skulle vi vilja att förhandlingarna inleddes med en utfrågning. Den enda möjlighet som återstår för oss för att få rådet till förhandlingsbordet är att vi skickar tillbaka betänkandet nu och använder de fyra veckor som är kvar fram till nästa sammanträdesperiod för att försäkra oss om en ökning för producenterna.
Lutz Goepel (PPE-DE ). –
   Herr talman! Friedrich-Wilhelm Graefe zu Baringdorf har rätt i den meningen att vi lade fram ändringsförslaget under förutsättning att minst 50 procent av återställningsstöden skulle utnyttjas. I stället har kommissionen föreslagit ett minimum på 10 procent och att varje medlemsstat har rätt att utöka den andelen utan begränsning och efter eget omdöme, och därmed menar vår grupp att det inte längre är aktuellt. Jag ber kammaren att avslå det här ändringsförslaget. 
Jean-Claude Fruteau (PSE ),
   . Herr talman! Jag instämmer helt och hållet i vad företrädaren för gruppen för Europeiska folkpartiet (kristdemokrater) och Europademokrater just sa: Detta var en av de saker som utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling begärde. Som kommissionsledamoten sa för två dagar sedan är kommissionen villig att tillåta medlemsstaterna att höja 10-procentsnivån. Frågan är därför avgjord, och jag är därför för min del emot att man återförvisar den till utskottet. 
Friedrich-Wilhelm Graefe zu Baringdorf (Verts/ALE ). –
   Herr talman! Om vi ska rösta nu vill jag att omröstningen sker med namnupprop. Det var inte möjligt att lägga fram ett förslag om omröstning med namnupprop tidigare eftersom vi inte visste om vi skulle rösta. Därav följer att den begäran bara kan göras nu, muntligen. Jag begär därför omröstning med namnupprop. 


Patrick Louis (IND/DEM
   ). Herr talman! Jag hänvisar till artikel 138 angående översättningar. I ändringsförslag 1 som lades fram av gruppen Självständighet och Demokrati föreslås ett alternativt förslag till resolution där man tar hänsyn till och respekterar våra nationers avvisanden av en superstat över huvud taget, och därmed av en konstitution. I översättningen av ändringsförslaget, särskilt i den engelska versionen, förvrängs originalets innebörd på flera ställen. Till exempel, när vi hänvisar till ”att fortsätta med det europeiska bygget”, ett politiskt neutralt uttryck, så hänvisas det i översättningen till ”europeisk integration” ett uttryck för den övernationella process som vi avvisar. Det är otvivelaktigt en pavlovsk reflex som har smittat många tjänstenheter här i byggnaden, där man fortfarande inte accepterar att ett annorlunda Europa är möjligt. Jag vill därför framhålla att endast den franska originalversionen är giltig. 
Johannes Voggenhuber (Verts/ALE ),
   . Herr talman! Om jag inte har missförstått er så kallade ni den ledamot som just har talat vid mitt namn. Jag vill inte att någon ska få intrycket att föredragandena instämmer i hans tolkning. Detta desperata försök att använda översättningarna för att ändra innehållet får inte lyckas. Föredragandena har ingenting att göra med det. 

Jo Leinen (PSE ). –
   Herr talman! Som ordförande för utskottet vill jag tacka föredragandena för att ha arbetat igenom en av de viktigaste frågorna för oss 2006 i en tid av ständig förändring, och jag vill, i min egenskap av tysk ledamot av Europaparlamentet, stå till tjänst med en rad rättningar. Den tyska översättningen är ibland vilseledande och ibland felaktig, med – för att bara ge ett exempel – termen ”europeiska papper” översatt till ”europapper”. Det är inte papper som vi vill framställa utan politiskt innehåll. Jag kommer att överlämna en rad rättningar. 

Charles Tannock (PPE-DE ),
   . – Herr talman! För att få texten att överensstämma med fördragen skulle vi föredra ordalydelsen ”EU:s yttersta randområden i omedelbar närhet av den europeiska kontinenten”. 

Charles Tannock (PPE-DE ),
   . – Herr talman! Föredraganden och PPE-DE-gruppens röstlista motsatte sig liberalernas förslag om att infoga underrubriken ”Maghreb”. Ni agerade alltför snabbt och tittade inte åt mitt håll.
PPE-DE-gruppen motsätter sig underrubriken ”Maghreb” efter punkt 33.

Charles Tannock (PPE-DE ),
   . – Herr talman! För fullständighetens skull vill jag säga att man tänjer ut definitionen lite för långt om man kallar Vatikanstaten för ett ”land”, och jag ändrade därför ordalydelsen till ”suveräna stater”. 

Cem Özdemir (Verts/ALE ). –
   Herr talman! Min grupp går inte med på att ändringsförslag 2, som har lagts fram av gruppen för Europeiska folkpartiet (kristdemokrater) och Europademokrater, bortfaller om vårt ändringsförslag 24 antas. Som vi ser det motsäger de inte varandra utan är ömsesidigt förenliga, så det är möjligt att rösta för dem båda. 
Charles Tannock (PPE-DE ),
   . – Herr talman! Jag instämmer i att ändringsförslag 2 inte faller bort. Vi kan ha en särskild omröstning om det. 

Pasqualina Napoletano (PSE ). –
   Herr talman, mina damer och herrar! Vi föreslår att ordet ”Hizbollah” byts ut mot orden ”alla libanesiska och icke-libanesiska miliser”. 

Charles Tannock (PPE-DE ),
   . – Herr talman! Detta är ett mycket komplicerat muntligt ändringsförslag. Som ni kanske känner till pågår förhandlingar i dag i London. De är mycket känsliga när det gäller att finna en hållbar fredlig lösning på Nagorno-Karabach-tvisten mellan Armenien och Azerbajdzjan. För att få ordalydelsen lite mer neutral, skulle jag vilja att punkten lyder som följer:
”Europaparlamentet anser att konflikten mellan Armenien och Azerbajdzjan i Nagorno-Karabach såväl hindrar utvecklingen i de båda länderna och det regionala samarbetet som ett effektivt genomförande av den europeiska grannskapspolitiken i sig. Parlamentet vädjar till de båda parterna att avstå från ett ensidigt agerande och aggressiva uttalanden och att genom en konstruktiv dialog och med alla krafter arbeta för en lösning på konflikten, på grundval av respekten för minoriteters rättigheter och internationella rättsprinciper.” Detta är kärnpunkten: ”Parlamentet betonar att fortsatta demokratiska reformer är viktiga för utvecklingen i regionen och dess förbindelser med EU. Parlamentet uppmanar alla berörda parter att finna metoder för att möjliggöra ett gradvist återvändande av flyktingar, särskilt med avseende på azerbajdzjanierna, på grundval av minoriteternas rättigheter till de ockuperade områdena. Parlamentet uppmanar också de länder som ingår i OSSE:s Minskgrupp att samordna sin verksamhet med EU:s särskilda representant i Sydkaukasien på ett effektivare sätt i syfte att komma vidare med förhandlingarna.” 

Talmannen.
   – Omröstningen är avslutad. 
Bruno Gollnisch (NI ). –
   Herr talman! Vad är meningen med det här så kallade ändringsförslaget om reglerna mot häcklande i kammaren när det här parlamentet är en av de långtråkigaste, tristaste och minst spännande församlingarna i världen? Dessutom kommer det inte endast att gälla kammaren utan också det som händer i korridorerna!
Ett antal kolleger blev tvungna att ta bort en tillåten skylt som visade på likheterna mellan Hitlerregimens dödskultur och dödskulturen i dagens hedonistiska samhälle, som båda två inspireras av principer om arvshygien. Samtidigt som jag talar i parlamentet framhäver en annan skylt de förmenta förtjänsterna hos kinesisk maoistisk demokrati, där det fortfarande i dag finns tiotals miljoner fångar i arbetsläger som hålls fångna där på grund av sin övertygelse, och där den kommunistiska totalitära ideologin som fortfarande härskar har begått de värsta grymheterna!
Gérard Onesta, föredraganden för detta betänkande, är en aktningsvärd man, men han tillhör en grupp som var ansvarig för den mest otroliga kalabalik som riktades mot ett statsöverhuvud som var närvarande i parlamentet, president Jacques Chirac, som då var nyvald. Det som är rätt i dag är fel i morgon: två normer, beroende på om man tillhör en stor grupp eller en liten! 
Christopher Heaton-Harris (PPE-DE ).
   – Herr talman! Även jag har vissa betänkligheter rörande Onestabetänkandet, trots att jag har röstat för det. Jag hyser stor respekt för föredraganden, som är en verkligt trevlig person som många gånger har hjälpt mig. Men det som oroar mig är hur reglerna kommer att tolkas av en sådan partisk talman i parlamentet som vi har nu, som inte tycks förstå principen med fri yttranderätt, och är mycket auktoritär i sin behandling av ledamöterna.
Vid det högtidliga mötet för att hedra terrorismens offer som hölls här i kammaren i mars 2005 gav han oss helt klokt rådet att inte utnyttja sådana förfärliga händelser för att föra fram politiska budskap, och sedan gjorde han det själv. Hur kommer han alltså att kontrollera de nya reglerna här i parlamentet? 
Maria da Assunção Esteves (PPE-DE ),
   .  Det är nödvändigt att gå mycket försiktigt fram när man utarbetar ordningsregler för ledamöter av Europaparlamentet eftersom det är en känslig fråga. Parlamentet är det institutionella förkroppsligandet av frihet.
Politisk representation har befunnits vara själva förkroppsligandet av demokratin, lagstiftning som ett uttryck för väljarnas vilja, i en anda av ömsesidigt samtycke och oinskränkt uttryck. Demokratiska politiska system har förebådat parlamentariska institutioner på grund av öppenheten och insynen i debatterna där och därför att folket kunde övervaka ledamöterna vid val. Företrädare har faktiskt en ”särskild status” som tilldelas dem därför att de ses som ett ”tvärsnitt av befolkningen”. Deras frihet är en rättighet och en skyldighet, deras ansvar är politiken och, som Popper en gång sa, domen över dem fälls på valdagen.
Det är därför gruppen för Europeiska folkpartiet (kristdemokrater) och Europademokrater har förespråkat att man ska nalkas frågan försiktigt i utskottet för konstitutionella frågor. När allt kommer omkring har sådana här regler sina begränsningar, och de begränsningarna härrör från den integritet som ledamöterna har i utövandet av sitt mandat. Det är de begränsningar av friheten som folket har skapat parlamentet med, inom vilka de företräds i parlamentet och som de inte vill ska tas bort från parlamentet. 
Carl Lang (NI ),
   Betänkandet från den franska ledamoten av gruppen De Gröna/Europeiska fria alliansen, Gérard Onesta, om påföljder för ledamöter som uppträder störande i och utanför kammaren är ett slag mot yttrandefriheten, särskilt för politiska minoriteter.
Det är början till en likriktning, ett slags dold totalitarism, ett slags normalisering, som man brukade säga när kommunismen stod på topp, och för att komma från de Gröna är det inte förvånande.
Uppenbarligen är det inte tillräckligt för Europaparlamentet att dess minoriteter, särskilt de grupplösa ledamöterna, faller offer för upprörande diskriminering av ledamöternas rättigheter, vi måste gå ännu längre och bestraffa dem, till och med straffa dem ekonomiskt, om majoriteten anser att deras uppträdande är ”politiskt inkorrekt”. Denna statskupp i fråga om reglementet är oacceptabel och destruktiv för friheten.
När det finns mer än 20 miljoner arbetslösa i EU och invandringen översvämmar våra nationalstater menar jag att Europaparlamentet har viktigare saker att göra än att visa förakt för parlamentarisk demokrati, även om det gäller den i EU. 
David Martin (PSE ),
   . Jag röstade för betänkandet. Det är ett fördömande av några få ledamöters uppträdande att betänkandet överhuvud taget är nödvändigt. 
Jean-Claude Martinez (NI ),
   . Det här betänkandet kommer från en penna som förts av en betydande vetenskaplig auktoritet på området parlamentsstadgar, och när man läser det framgår det tydligt att han har använt sig av de stora auktoriteterna på området, såsom Eugène Pierre. Det grundas på ett filosofiskt val: valet av oligarki, med andra ord, som Aristoteles sa, ”fåmannavälde”.
Således kommer omkring 30 ledamöter av Europaparlamentet (sittande talmän och de som fastställer påföljder, hör dem som straffas och bekräftar straffen) att ansvara för övervakningen av sina kolleger. Eftersom alla ledamöters ställning har sin grund i suveränitet, antingen den kommer från folket eller nationen, är det suveräniteten själv som blir övervakad.
Frankrike uppfann den parlamentariska suveräniteten så långt tillbaka som 1791, då den ersatte den folkliga suveräniteten. Eftersom parlamentet då, i kraft av sin sammansättning, bara företrädde en enda social klass – bourgeoisien och andra så kallade fria yrken – bemäktigade den sig folklig eller nationell suveränitet för egen vinning.
I detta betänkande inrättar denna lilla skara oligarker instrument för att oskadliggöra de folkliga företrädare som kan tänkas klara sig igenom väljarnas filter och mediefiltret.
Följaktligen kan detta betänkande, som borde ha begränsats till ett enda ord – ”frihet” för folkets företrädare – sammanfattas med ett annorlunda ord: oligarki. 
Athanasios Pafilis (GUE/NGL ),
   . – De nya ändringsförslagen gällande Europaparlamentets arbetsordning med uppföranderegler för ledamöter av Europaparlamentet är ett försök att, under förevändning av att parlamentet ska fungera friktionsfritt, använda övervakning och sanktioner för att begränsa och kontrollera uttryck för motstånd, protester eller oenighet och terrorisera de ledamöter som vill uttrycka sitt motstånd mot EU:s anti-gräsrotspolitik, mot aspekter av den eller mot viktiga politiska händelser. De nya enväldiga åtgärderna ger utrymme för ekonomiska påföljder, uteslutning från sammanträden och institutioner, till och med förslag om avlägsnande från det parlamentariska ämbetet. På det sättet försöker de begränsa alla reaktioner med plakat, demonstranter och så vidare, medan de ”förnämt” noterar att dessa inte kan tolereras om de skapar ”konflikter” eller stör parlamentets arbete. Liknande hot och sanktioner förutses för överträdelser av sekretessbestämmelser för ”sammanträden inom stängda dörrar” och offentliggörande av handlingar som, vilket bör noteras, ofta är i omlopp bland medierna.
Vi röstar mot de nya enväldiga ändringsförslagen och förklarar att vi inte kommer att vara disciplinerade och att vi på alla sätt ska försöka lyfta fram arbetarklassens problem och informera det folk som vi är ansvariga inför. 
Luís Queiró (PPE-DE ),
   .  Den känsla av ansvar, respekt och hög intellektuell stringens som Europaparlamentets ledamöter förväntas tillämpa i sina mandat har aldrig hindrat dem från att kunna uttrycka sina åsikter öppet, långt därifrån. Det har skett ett antal väldokumenterade, oacceptabla fall av missbruk, men det är också sant att en del länder har utvecklat vissa vanor som i själva verket ökar deras parlamentariska församlingars prestige och ger dem en helt egen karaktär och krydda.
Ta till exempel Förenade kungariket. Bortsett från de gällande bestämmelserna menar jag att reglerna och uppförandet i första hand dikteras av prejudikat som, per definition, är ett arbete som det görs stora framsteg med inom Europaparlamentet. Mandatet för Europaparlamentets ledamöter omfattar både frihet och ansvar, och det finns ingen anledning att tro att de valda företrädarna saknar någotdera. 
Alyn Smith (Verts/ALE ),
   . Jag förespråkar flera av åtgärderna i betänkandet, även om jag absolut anser att parlamentet bör rösta om enskilda ändringar av vår arbetsordning. Här omfattade denna enda omröstning flera punkter. Därför avstod jag från att rösta, trots att jag är positiv till att betänkandet som helhet antogs. Det är till exempel tydligt att ett antal ledamöter hittills har dragit fördel av våra angenämt slappa bestämmelser. 
Jean-Pierre Audy (PPE-DE ),
   . Jag röstade för Dominique Vlastos utmärkta betänkande om genomförandet av Europeiska stadgan för småföretag, eftersom de små företagen verkligen står i centrum för skapandet av välfärd och social utveckling för ett mycket stort antal EU-medborgare. Jag stöder de förslag som syftar till att ge internationellt samarbete mellan handelskamrar en viktig roll när det gäller småföretagens konkurrenskraft och erkännandet av hantverksföretag. I detta betänkande betonas med rätta att varken Europeiska kommissionen eller vissa av medlemsstaterna har insett omfattningen av den avsevärda utmaning som pensionsavgångarna för miljoner människor som driver småföretag utgör. Slutligen måste vi göra allt vi kan för att se till att det dagliga arbetet för denna ekonomiska sektor, som är så viktig för tillväxten, sysselsättningen och nöjda kunder, blir enklare och tryggare i rättsliga, skattemässiga och sociala termer. 
Giles Chichester (PPE-DE ),
   . Den brittiska konservativa delegationen gläder sig åt att kunna godkänna innehållet i större delen av Dominique Vlastos betänkande, men har beslutat att avstå från att rösta på grund av ordalydelsen i punkt 22.
Vi anser att skattekonkurrens är fördelaktig och inte utgör något olagligt statligt stöd. Vi stöder inte skapandet av en gemensam konsoliderad skattebas.
Icke desto mindre gratulerar vi Dominique Vlasto och upprepar vår utfästelse att skapa en miljö som ger små företag möjlighet att blomstra. 
Hélène Goudin, Nils Lundgren och Lars Wohlin (IND/DEM ),
   . Småföretag har en avgörande betydelse för skapandet av arbetstillfällen i medlemsstaterna och därmed Europas framtida utveckling. Detta är dock inte en gränsöverskridande fråga utan det måste tvärtom vara upp till varje medlemsstat hur den vill utforma sin småföretagarpolitik. En institutionell konkurrens där medlemsstaterna självständigt kan finna goda lösningar utan att vara fastlåsta av rigida EU-regleringar är oerhört viktigt för småföretagens utveckling. Just därför anser vi att EU inte är lösningen för att åstadkomma en småföretagsvänlig miljö.
Betänkandet konstaterar att det finns hinder för småföretags utveckling bl.a. avseende tillgången till krediter, krångliga skattesystem och administrativa förfaranden för att få tillgång till struktur- och utvecklingsfonder. Medlemsstaterna ska göra mer för att förenkla för småföretagen och det uttrycks bekymmer över att det finns stora skillnader i fråga om företagarutbildning och vad gäller uppmuntran av företagaranda i skolorna. Det anförs dessutom att stadgan borde fungera som lag och vara bindande eftersom medlemsstaternas engagemang då skulle vara större.
Att tro att en europeisk stadga och årliga rapporter skulle vara lösningen är bara ytterligare ett exempel på EU:s bristande verklighetsförankring.
Junilistan har därför röstat nej till betänkandet. 
Fernand Le Rachinel (NI ),
   . Små och medelstora företag spelar en viktig roll för konkurrens och innovation, för yrkesutbildning och till och med för samhällsplanering. De skapar arbetstillfällen och välstånd.
Det är ännu mer anmärkningsvärt, när man tänker på att de ofta kollapsar under bördan av skatter, sociala åtaganden och lagstiftning som är så mycket de orkar bära, att de måste möta en obegränsad global konkurrens utan de vapen som står till buds för stora företag att försvara sig med, att de har svårare att få tillgång till kapital, något som är så viktigt för investeringar, och att ett ägarbyte ofta hotar deras blotta existens.
Kan lösningen komma från Bryssel? Det tvivlar jag på. Inom EU-politiken har man aldrig riktigt brytt sig om de små och medelstora företagens intressen och särdrag, fast de utgör 99 procent av företagen. Stöd- och gemenskapsprogram är huvudsakligen tillgängliga för företag med avdelningar som är specialiserade för att hantera dem. EU-lagstiftningen är förbluffande komplicerad, och reglerna är dyra att tillämpa. Den politik som går ut på att öppna marknaden för otyglad och orättvis global konkurrens bidrar bara till problemet.
Det är sant att fritt företagande skapar välstånd och sysselsättning, och det är sant att vi behöver främja detta. Men om Europeiska unionen ska kunna fylla någon funktion i detta kan den inte fortsätta att vara en teknokrati som är mer engagerad i EU:s ideologi än i EU-medborgarnas intressen. 
Astrid Lulling (PPE-DE ),
   . Denna stadga är bra, och till och med en framgång, i det att den har genomförts i 35 länder. Genomförandet lämnar emellertid mycket övrigt att önska, vilket illustreras av detta femte betänkande, där dessutom endast tre av de tio handlingslinjerna behandlas.
Jag har lagt fram ett ändringsförslag i ett försök att rätta till ett utelämnande i stadgan, där man underlåter att ta hänsyn till att ägarna till dessa små företag, och framför allt de miljoner äkta makar som arbetar för dem, i många medlemsstater inte omfattas av socialförsäkringen.
Sedan 1997 har parlamentet begärt en ramstadga för denna osynliga arbetskraft. Vi lade fram ett ändringsförslag till direktivet från 1986 om tillämpningen av principen om likabehandling mellan kvinnor och män som är sysselsatta hos egenföretagare. Europeiska kommissionen har ignorerat våra krav. Jag menar att detta är särskilt beklagligt mot bakgrund av att mitt ändringsförslag inte finns med i det betänkande som vi röstar om och att något obegripligt förfarande har hindrat mig från att lägga fram det igen i plenum.
Men eftersom socialförsäkringssystem för att stimulera företagande omnämns i resolutionen hoppas jag att mitt förslag tas under övervägande vid tillämpningen av stadgans tredje handlingslinje, som fokuserar på bättre lagstiftning och reglering. 
Sérgio Marques (PPE-DE ),
   .  Jag vill gratulera Dominique Vlasto till hennes viktiga betänkande om genomförandet av Europeiska stadgan för småföretag. Jag ger mitt fulla stöd till betänkandet och välkomnar särskilt utökandet av stadgan till en större krets av länder, inte bara kandidatländer till EU utan också Medelhavsländer, vilket kommer att bidra till utvecklingen av den europeiska grannskapspolitiken.
Det är nödvändigt att särskilda, förenklade åtgärder och investeringsprogram antas, närmare bestämt att lokala fonder för riskkapital och finansieringsprogram för så kallade företagsänglar skapas och utvecklas, som banar väg för ökade investeringar i innovation hos lokala och regionala små företag. 
David Martin (PSE ),
   . Jag välkomnar detta betänkande om genomförandet av den europeiska stadgan för småföretag. Stadgans fokus bör bevaras och företagens deltagande i olika EU-program bör uppmuntras även i fortsättningen. 
Luís Queiró (PPE-DE ),
   .  Betänkandet om Europeiska stadgan för småföretag är av mycket stor betydelse mot bakgrund av strukturen i näringslivet inom EU, som huvudsakligen utgörs av små företag.
Som föredragande i frågan om hållbar turism för EU tvekar jag inte att välkomna de åtgärder som vidtas på detta viktiga område för turism, som uppenbarligen är en av de mest betydelsefulla ekonomiska sektorerna i Europas ekonomiska tillväxt och utveckling.
Enligt vår åsikt kommer de prioriterade målen om kvalificerad arbetskraft, utbildning i entreprenörskap och bättre lagstiftning att göra det möjligt att utnyttja sektorns starka sidor för att möta eventuella brister och för att stödja tillväxten i de olika länder som är anslutna till stadgan.
Jag röstade därför för Dominique Vlastos betänkande. 
José Albino Silva Peneda (PPE-DE ),
   .  Små och medelstora företag utgör ryggraden i den europeiska ekonomin, skapandet av arbetstillfällen och den regionala utvecklingen.
De små och medelstora företagens delaktighet är därför en mycket viktig faktor vid genomförandet av målen i Lissabonstrategin som syftar till att gynna hållbar utveckling och skapa fler och bättre arbetstillfällen.
Jag välkomnar därför genomförandet av en europeisk stadga för små och medelstora företag som kommer att göra det möjligt för EU-medlemsstaterna att dra nytta av utbytet av god praxis.
Syftet med betänkandet är att stärka småföretagardimensionen i gemenskapspolitiken. För detta ändamål rekommenderas effektivisering av befintliga EU-instrument.
I detta betänkande fästs uppmärksamheten återigen på de små och medelstora företagens svårigheter att få tillgång till EU-program och därmed sammanhängande stöd.
Utöver dessa hinder kommer situationen bara att bli värre, med tanke på att den finansiella ramen för nästa budgetplan 2007–2013 som, i den form den antogs av rådet, utsattes för kännbara nedskärningar på närmare 50 procent. Jag syftar på projekt för små och medelstora företag under rubriken Konkurrenskraft, tillväxt och sysselsättning, närmare bestämt det sjunde ramprogrammet för utveckling och programmet för konkurrenskraft och innovation. 
Anja Weisgerber (PPE-DE ). –
   Herr talman, mina damer och herrar! När jag i dag röstade för Jean-Claude Fruteaus betänkanden om en reform av sockermarknaden så gjorde jag det med avsikt, för sockermarknaden i EU är en mycket känslig marknad. Sockerbetor är en viktig vara för många av våra jordbrukare eftersom de kan odlas på platser där förhållandena är alltför ogynnsamma för annan jordbruksproduktion, och därmed är välgenomtänkta reformer viktiga om jordbrukens överlevnad – särskilt de små och medelstora jordbrukens – ska kunna säkras.
Det behövs en reform, men kommissionens idéer därvidlag skjuter högt över målet, och därför kräver vi i dag ännu mindre prissänkningar för socker och betor, mera stöd för odling av hållbara råvaror som ersättning för odlingen av betor samt högre ersättningar.
Också rådet har sett behovet av justeringar och har i sitt beslut hänvisat till många av våra krav. Rådets beslut i sig självt innebär en triumf för parlamentet och för EU:s sockerbetsodlare, men sänkningarna är fortfarande för långtgående.
Mot bakgrund av detta menar jag att det är att sända helt fel signal att rådet, efter kommissionens krav, skulle formulera en avsiktsförklaring redan innan parlamentet har röstat. Jag anser att de ändringsförslag som vi har lagt fram i dag utgör en ännu bättre möjlighet. Det vi har här är en bra reform, men jag vill ha en ännu bättre. Det är vad jag står för och vad jag i dag har röstat för. 
Marie-Arlette Carlotti (PSE ),
   . Vi måste sluta ge med den ena handen och ta med den andra!
I det här betänkandet försöker man göra en avvägning mellan skyddet av EU:s jordbrukares inkomst och inkomsten för jordbrukare i AVS-länderna. I betänkandet ges alltså en mindre prissänkning, utsträckt över tiden, så att AVS-länderna bättre kan tillgodogöra sig effekterna av reformen, och en avsevärt ökad tillgång till EU-marknaden för socker från de minst utvecklade länderna.
De två ändringsförslagen från Socialdemokratiska gruppen i Europaparlamentet utgör också ett steg i rätt riktning genom ett fullständigt avskaffande av EU:s exportstöd (allra senast 2013) och ersättning för omstrukturering av sockersektorn i AVS-länderna, som bygger på att det krävs uppskattningsvis 200 miljoner euro per år.
Jag kan inte neka till att jag skulle ha önskat att EU gick ännu längre genom att omedelbart ställa medel för omstrukturering till förfogande, i stället för de snåla 40 miljoner euro som har utlovats (vi föreslog den dubbla summan i utskottet för utveckling).
Jag skulle också ha önskat att ”Allt-utom-vapen-initiativet” trädde i kraft 2009 och att EU hade möjliggjort sockerexport till låga priser inom kvot C.
Vi kommer att fortsätta kampen som en del i de pågående förhandlingarna om budgetplanen. 
Glenys Kinnock (PSE ),
   . Reformen är mycket viktig. Men den indirekta skada som reformen orsakar bör inte drabba små, ömtåliga AVS-ekonomier, som vi har ett särskilt förhållande till.
Länderna i Afrika, Västindien och Stilla havet (AVS-länderna) känner med all rätt att de har övergivits och blivit förrådda på grund av det som har överenskommits i rådet. Det som parlamentet har föreslagit i dag är lika otillfredsställande, och av den anledningen har jag röstat mot resolutionen.
Parlamentet har i dag röstat för att skjuta upp genomförandet av initiativet ”allt utom vapen”. Ett sådant steg skulle allvarligt begränsa löftet om ett initiativ som utformades för att ge de minst utvecklade länderna tullfritt och kvotfritt tillträde till EU:s sockermarknader. Jag uppmanar rådet att uppfylla sitt löfte rörande initiativet ”allt utom vapen” genom att inte tillämpa några fördröjnings- eller skyddsmekanismer.
Vi måste nu blicka framåt och se till att vi ger AVS-länderna tillräckligt ekonomiskt stöd till omstruktureringen. En kompensation som uppgår till 7,5 miljarder euro har erbjudits jordbrukarna i EU, medan AVS hittills endast har fått 40 miljoner euro. I dag enades parlamentet om att kommissionens uppskattning att AVS-länderna behöver 200 miljoner euro måste resultera i nytt ekonomiskt stöd. Jag hoppas man kommer att lyssna till detta. 
David Martin (PSE ),
   . Jag välkomnar parlamentets beslut i dag att godkänna den välbehövliga reformen av EU:s organisation av marknaden för socker. Reformen kommer att förbättra konkurrensförmågan för EU:s sockersektor genom att man tar bort det artificiella produktionsstödet som har uppmuntrat till överproduktion och dumpning av subventionerat EU-socker på världsmarknaderna, till priser som ofta har legat under produktionskostnaden.
Därför har jag röstat för att vi senast till 2013 ska upphöra med EU:s exportstöd som snedvrider konkurrensen. Dessa subventioner pressar ned världsmarknadspriserna, får en negativ effekt på utvecklingsländernas handelsförmåga och strider mot unionens egna utvecklingspolitiska mål. Jag röstade också för att vi ska bidra till att EU uppfyller sina löften till några av världens fattigaste länder om att medge tullfritt och kvotfritt tillträde till våra marknader från och med 2009 för dessa länders socker genom initiativet ”allt utom vapen”. Det får inte bli några ytterligare förseningar eller restriktioner, utan vi ska uppmuntra dessa länder att utveckla sin industri, som är under utveckling.
Jag beklagar att inga nya medel hittills har beslutats för att hjälpa producenterna i de 18 AVS-länder som omfattas av sockerprotokollet, med tanke på det generösa ekonomiska paket som garanterats EU:s producenter som en del av denna reform. 
Jean-Claude Martinez (NI ),
   . Kommissionens filosofi är malthusiansk; dess slogan är ”Ingen framtid”. Den hämtar sin inspiration från nihilismen. Förstöra: förstöra kolgruvorna, stålverken, textilindustrin och, framför allt, jordbruket.
Vi har odlingsbar mark: de låter den ligga i träda. Vi har mjölk: de inför kvoter. Vi har vinodlingar: de river ned dem. Men allt detta räckte inte för att ta kål på oss så de såg över den gemensamma jordbrukspolitiken. De uppfann frikopplingen – med andra ord att man får betalt för att inte odla någonting – därför att det är deras filosofi: låt bli att skapa. De har bara ett ideal: ett enormt kontinentalt ålderdomshem som fylls på genom massuppsägningar.
Översynen av den gemensamma organisationen för sockermarknaden är ett utmärkt exempel på den ideologin. Det finns sockerraffinaderier: kommissionen ska betala dem för att inte producera någonting. För varje ton socker som de inte producerar kommer de att få 400, 500 eller 600 euro. Under fyra år. Därefter kommer det inte att finnas några producenter kvar, bara konsumenter som inte har råd att konsumera, och då återstår bara att avskaffa dem. Länge leve döden! Det var uppmaningen från bramanerna. 
Terence Wynn (PSE ),
   . Vi är mycket positiva till reformen av organisationen av marknaden för socker, men det finns många delar i detta betänkande, som har sammanställts för parlamentet av utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling, som jag inte kommer att rösta för. Organisationen av marknaden för socker har varit i behov av en reform i åtminstone 15 år, ända sedan revisionsrätten genomförde en omfattande undersökning av den (särskild rapport 4/91) och fastslog att systemet led av överproduktion och ineffektiva produktionsmönster, och att den inte var budgetneutral.
Jag kan inte godta begäran om att införa modifieringar. Vi behöver en radikal genomgång, inte bara modifieringar.
Jag kan inte rösta för mindre prissänkningar, ökad kompensation och färre minskningar av kvoterna än de som kommissionen har föreslagit.
Jag kommer inte att rösta för strukturella eller sociala sammanhållningspolitiska instrument som kommer att användas för att skydda sockerproducenter. Stora belopp ur den gemensamma jordbrukspolitikens budget finns redan tillgängliga för EU:s jordbrukare.
Jag håller med om att vi behöver kontrollera importen från mindre utvecklade länder och skydda oss mot triangelhandel, men här talar vi om små belopp: 125 000 ton från de mindre utvecklade länderna. EU:s sockerproduktion ligger på omkring 17,4 miljoner ton. Varför fokuserar vi på importen från mindre utvecklade länder? Marknadens obalans kommer inte att orsakas av importen från de mindre utvecklade länderna. 
David Martin (PSE ),
   . Reformen av EU:s organisation av marknaden för socker kommer att kräva en hel del omorganisation hos EU:s producenter och jordbrukare, och även bland jordbrukarna i sockerprotokolländerna, vars försörjning har baserats på handel med EU i mer än 40 år.
Medan nödvändiga kompensationer och stödsystem finns tillgängliga för EU:s jordbrukare som en del av ett generöst ekonomiskt paket, beklagar jag att man hittills inte har enats om några nya pengar för att hjälpa producenterna i de 18 AVS-länder som omfattas av sockerprotokollet. Jag anser att det är EU:s skyldighet att inom ramen för budgetplanen erbjuda tillräckliga medel till dessa länder som stöd för en omstrukturering, förutom de 40 miljoner euro som hittills har beviljats för 2006.
Jag röstade därför för ett ändringsförslag om att EU-stöd till AVS-länderna skulle inkluderas i förslaget om direktstöd. Jag menar att kommissionens förslag till ny budgetplan, som medger ett anslag om 190 miljoner euro per år för att hjälpa AVS-producenterna att anpassa sig till reformen av organisationen av marknaden för socker, utgör grunden för en mer acceptabel anpassning för våra handelspartner i AVS. 
Neil Parish (PPE-DE ),
   . Den brittiska konservativa delegationen röstade emot betänkandet eftersom dess viktigaste rekommendationer inte tjänar de effektiva brittiska sockerproducenternas intressen, och rekommendationerna skulle inte heller minska EU:s sockerproduktion i den utsträckning som krävs för att undvika framtida linjära nedskärningar av kvoterna. Det är orättvist att våra odlare, som producerar mer än 300 ton per år, skulle bestraffas för sin effektivitet genom att bara få 50 procents kompensation. Siffran är betydligt lägre än den som föreslås av både kommissionen och rådet. Idén att medlemsstaterna kan få behålla ett ospecificerat belopp av sitt produktionsstöd strider mot den senaste reformen av den gemensamma jordbrukspolitiken, och skulle tillåta mindre effektiva producenter att bibehålla en total produktion på en ohållbar nivå. Vi stöder emellertid betänkandets inriktning på att öka bidraget till energigrödor och öka den maximala garanterade arealen för sådan produktion, för att uppmuntra till främjande av biobränslen. 
Avril Doyle (PPE-DE ).
   – Herr talman! Jag har alltid godtagit att det behövs en omprövning av jordbrukspolitikens organisation av marknaden för socker, men jag motsätter mig att man totalt förstör sockerindustrin i mitt land och i andra EU-medlemsstater. Irland står inför utsikten att behöva stänga sin enda förädlingsanläggning.
Enligt FN:s livsmedels- och jordbruksorganisation (FAO) var världens sockerkonsumtion 144,8 miljoner ton under åren 2004–2005, med en produktion om endast 149 miljoner ton. Vi kan förvänta oss en exponentiell ökning eftersom Kina, Indien och många andra ekonomier med snabb utveckling ökar sin sockerkonsumtion från nuvarande 10 kg per person och år till det europeiska genomsnittet på 35 kg per person och år. Vi måste bibehålla produktionen och förädlingskapaciteten för att klara av dessa kommande utmaningar.
Efter att ha förlorat omröstningen om den gemensamma organisationen av marknaden stödde jag helt logiskt de andra två betänkandena – om system för direktstöd och en tillfällig ordning för omstrukturering av sockerindustrin – för att garantera bästa möjliga uppgörelse för irländska odlare och för odlare inom EU och i AVS-länderna. Totalt sett är parlamentets ståndpunkt en förbättring av kommissionens och rådets förslag, men den går inte tillräckligt långt. 
Emanuel Jardim Fernandes (PSE ),
   .  Jag erkänner att den europeiska sockersektorn behöver förändras. För att den ska bli rättvis och effektiv måste dock en reform åstadkomma en avvägning mellan:
ingångna internationella handelsåtaganden,
de föreslagna målen för att öka sektorns konkurrenskraft,
stabiliteten på EU-marknaden,
sektorns livskraft och hållbarhet, särskilt när det gäller inkomstgarantier för producenter i EU och
de handelsförmåner som EU har beviljat AVS-länderna och de minst utvecklade länderna, inte minst genom incitament för att exportera socker till EU inom ”Allt-utom-vapen-inititativet”.
Därför välkomnar jag de breda riktlinjerna för en reform som föreslås i betänkandet, tillsammans med ändringsförslagen för att förbättra kommissionens förslag till reform enligt följande:
en mindre drastisk prissänkning,
reglering av handeln,
åtgärder som syftar till att lindra den ekonomiska chockverkan av reformen och
stöd för utveckling av andra produkter för att sockerproduktionen ska få alternativa avsättningsmöjligheter.
Jag röstade därför för detta betänkande. 
Kathy Sinnott (IND/DEM ),
   . Det sägs att det är bättre att ge bort ett metspö än en fisk.
Om vi hårdhjärtat ska lägga ned sockerproduktionen i Irland och EU, kan och måste vi naturligtvis kompensera jordbrukarna och producenterna på lämpligt sätt ... även om det bara gäller att freda våra samveten.
Men är vi galna? Varför lägger vi ned sockerproduktionen när vi förtvivlat behöver finna alternativ till fossila bränslen? Varför betalar vi för att ha tomma fält och rostande utrustning, när vi mer än någonsin behöver en sockerproduktion. Socker har andra användningsområden än sötsaker.
Å ena sidan varnar vi för att oljan kan försvinna och vi främjar alternativ. Å andra sidan ser vi till att sockret försvinner – ett av de möjliga alternativen. Den ena handen tycks inte veta vad den andra gör. Hur kan vi åstadkomma någonting?
Och låt oss, medan vi planerar vårt eget kompensationspaket, komma ihåg tredjeländer som Mauritius som ödeläggs av vår sockerreform. 
Duarte Freitas (PPE-DE ),
   .  Det råder en bred enighet om att sockersektorn behöver reformeras för att göra denna viktiga industri mer hållbar, i linje med den senaste reformen av den gemensamma jordbrukspolitiken och med EU:s internationella skyldigheter.
Trots dessa ädla mål skulle den reform som kommissionen föreslår skapa allvarliga problem för EU:s jordbrukare, inte minst den väldiga prissänkningen på socker.
Jag står därför bakom Jean-Claude Fruteaus betänkande, tillsammans med det arbete som har gjorts av olika politiska grupper i jordbruksutskottet, som enligt min åsikt sänder ett mycket tydligt budskap till kommissionen och rådet.
Utöver utökningen av prissänkningarna med 30 procent i den gemensamma organisationen för marknaden för socker vill jag lyfta fram ändringsförslag 3 om stödsystem för jordbrukare, där man hänvisar till medlemsstaternas möjlighet att fortsättningsvis åtnjuta produktionsanknutna bidrag, åtminstone i viss utsträckning. Detta kommer att bidra till att förhindra att sockersektorn försvinner snabbt i de regioner som hotas mest av denna reform.
Jag vill också lyfta fram bevarandet av möjligheten till omstruktureringsstöd till dem som avstår från en del av kvoten, ändringsförslag 7, något som kommer att göra det möjligt för en del företag att genomföra en omställning. 
Hélène Goudin, Nils Lundgren och Lars Wohlin (IND/DEM ),
   . Vi stöder en genomgripande reform av sockersektorn inom EU. Det är inte rimligt att hålla en icke-konkurrenskraftig marknad vid liv genom omfattande protektionism och betydande ekonomiska stöd.
EU-parlamentet försöker bromsa kommissionens reformförslag. EU-parlamentet vill att reformen genomförs under en längre tidsperiod, att prissänkningarna begränsas, omstruktureringsstöden höjs och att produktionen i områden med ”strukturella klimatförhållanden” skall beviljas särskilda stöd. Konsekvensen blir att nödvändiga strukturella omställningar skjuts på framtiden. Sammantaget är kommissionens reformförslag mer långtgående. Vi har därmed valt att rösta nej till EU-parlamentets förslag. 
Rosa Miguélez Ramos (PSE ),
   . Jag vill förklara varför jag röstade emot ändringsförslagen 73, 18/rev. och 18 gällande Jean-Claude Fruteaus betänkanden om den gemensamma organisationen för marknaden för socker, gemensamma bestämmelser inom ramen för den gemensamma jordbrukspolitiken respektive ordningen för omstruktureringen av sockerindustrin i EG.
Jag har följt ärendet ytterst noggrant mot bakgrund av de sociala och ekonomiska återverkningar som en dålig reform kan få för många regioner i Europa, många av dem i Spanien. Jag minns väl de argument som både kommissionsledamoten och ordföranden för Europaparlamentets jordbruksutskott förde fram, där man försvarade möjligheten att rådet skulle kunna träffa en politisk överenskommelse innan den parlamentariska processen var avslutad. Hongkongkonferensen skulle inte vänta på oss, och inte heller sådden. Ordförande Joseph Daul förklarade det i ett brev till kommissionsledamot Mariann Fisher Boel.
Argumenten var kraftfulla, och vi förstod det. När det gäller denna fråga kan jag i dag därför inte rösta för denna helt omotiverade kritik mot rådet. Av alla dessa skäl och på grund av att den uppnådda överenskommelsen ligger så nära jordbruksutskottet inställning som det är möjligt, har jag röstat mot dessa tre ändringsförslag. 
Luís Queiró (PPE-DE ),
   .  Sockersektorn behöver reformeras för att bli mer hållbar efter den senaste reformen av den gemensamma jordbrukspolitiken. Denna reform skulle dock orsaka allvarliga problem för EU:s jordbrukare, inte minst den väldiga prissänkningen på socker.
Det faktum att kommissionens förslag utgick mer från de större överskottsproducenternas intressen än de mindre länderna som inte ens odlar tillräckligt med sockerbetor för att tillgodose förbrukningen, som i Portugals fall, är bara ännu en påminnelse om att det inte är länder som Portugal som ger upphov till obalans på den internationella marknaden.
Jag vill därför peka på möjligheten, som framförs i betänkandet, för medlemsstaterna att även i fortsättningen erhålla produktionsanknutet stöd, åtminstone i viss omfattning. Detta kommer att bidra till att förhindra ett snabbt försvinnande av sockersektorn i de regioner som hotas mest av denna reform.
Det förefaller mig därför som om möjligheten till omstruktureringsstöd och stöd till dem som endast avstår från en del av kvoten har behållits. På det sättet kan sockerindustrin i vissa länder, såsom Portugal, röra sig från jordbrukssektorn och gå mot förädlingsindustrin.
Jag röstade därför för Jean-Claude Fruteaus betänkanden. 
David Martin (PSE ),
   . Jag röstade för denna resolution. Jag fördömer starkt den pågående massiva kränkningen av oskyldiga medborgares mänskliga rättigheter i Tjetjenien. Demokratiska mänskliga rättigheter och synpunkter på hur landet styrs måste utgöra en integrerad del av EU:s politik för samarbete med Ryssland. Ett Ryssland som kännetecknas av demokrati, rättsstatsprincipen och respekt för de mänskliga rättigheterna är ett Ryssland som är mer attraktivt för utländska investeringar. Det är också ett grannland som är mer stabilt och mer förutsägbart. 
Erik Meijer (GUE/NGL ),
   . Tjetjenien erövrades av det ryska kejsardömet på 1800-talet, dess folk deporterades i perioder av Stalin, och senare, under Jeltsin och Putin, har de blivit bombade och mördade. Efter det första kriget på 1990-talet samtyckte fredsförhandlaren Alexander Lebed för Rysslands räkning till att det demokratiska valet av självständighet skulle möjliggöras efter en övergångsperiod, men detta har aldrig skett, så man kan inte längre vänta sig att tjetjenerna ser sitt land som en del av Ryssland. Inget folk är villigt att underkasta sig dem som har varit så brutala och mördat och förtryckt dem. Därmed tar motståndet aldrig slut, och jag är rädd för att inte heller den militära supermaktens förtryck tar slut.
Den här resolutionen är relativt mild i fråga om de hotelser och det fusk som präglade det val som nu har hållits, med avsikten att frammana majoritetsstöd för Moskvas marionetter. Dessutom betonas Rysslands territoriella integritet återigen i denna text, även om bibehållandet av regionen som en del av Ryssland inte grundas på något annat än våld. Mot bakgrund av den nuvarande desperata situationen är resolutionen, där man mycket riktigt fäster uppmärksamheten på de många övergreppen, att föredra framför fortsatt tystnad inför vår huvudsakliga energileverantörs ogärningar, och jag har följaktligen röstat för den. 
Alyn Smith (Verts/ALE ),
   . Det gladde mig att kunna stödja denna resolution och det arbete som utförts av min gruppkollega Bart Staes, som jag vet har arbetat intimt samman med det tjetjenska samhället. Situationen i Tjetjenien kan förbättras genom EU:s engagemang, och detta förslag innehåller idéer som vi måste se till att de genomförs. 
Frank Vanhecke (NI ). –
   Herr talman! Betänkandet från Andrew Duff/Johannes Voggenhuber är jämbördigt med Europaparlamentet självt som sopar banan med demokratin, och är ett uttryck för dess övertygelse att folkomröstningarna i Nederländerna och Frankrike irrelevanta och att konstitutionen måste träda i kraft 2009 med alla tänkbara medel och oavsett vad som händer i övrigt.
Det är faktiskt ännu värre än att Europeiska kommissionen helt enkelt uppför sig som om detta inte rör dem. Det är faktiskt precis lika illa. Vi här i kammaren är i mycket dåligt sällskap när EU står under Österrikes ordförandeskap, vars kansler Wolfgang Schüssel faktiskt är så skamlös att han kräver nya folkomröstningar i Frankrike och Nederländerna, med tanken att folket måste fortsätta rösta tills de röstar på det sätt som eurokraterna vill att de ska rösta. Det i sig är kanske inte så illa, mot bakgrund av att det också finns länder där folk inte får rösta alls – mitt eget, till exempel, där det inte blir någon omröstning om sådant som EU:s konstitution och den avskyvärda tingest som måste piskas genom parlamenten utan demokratiskt samråd.
I vilket fall som helst står alla EU-institutioner uppenbarligen eniga i sitt förakt för nationella demokratier och för allmänhetens demokratiska vilja. Det är inte rätt sätt att göra någonting åt den stora motvilja som vårt folk känner för EU. 
Christopher Heaton-Harris (PPE-DE ).
   – Herr talman! Efter att ha lyssnat till gårdagens debatt om denna fråga beslutade jag att jag måste säga något om det bisarra demokratikoncept som vissa ledamöter här och i kommissionen har.
Jag hörde sägas att fler personer har röstat ja än nej i omröstningarna i alla länder hittills, och att vi därför bör fortsätta med denna underbara konstitution.
Som en grupp av mina mycket kloka väljare från Northampton och Daventry sa till mig vid det allmänna valet i Storbritannien förra året, så fick mitt parti – de konservativa – fler röster i England än labourpartiet eller liberaldemokraterna. Om vi använder oss av denna underbara eurokratiska vision av demokratin borde det kanske vara vi som sitter vid makten.
Demokrati handlar om att följa folkets demokratiska önskemål och se till att individerna har förmåga att välja den inriktning som de vill att deras lokala styre, parlament eller EU ska ha. Det handlar inte om att avhända människorna makten, bortse från deras åsikter och ge makten till en politisk klass som anser att den vet bäst. Därför röstade jag mot detta betänkande. 
Gérard Onesta (Verts/ALE ). –
   Herr talman! Under diskussionerna om Duff-Voggenhuber-betänkandet har vissa ledamöter fällt några mycket underhållande kommentarer och jämfört ledamöter som inte håller med dem med strutsar. De har gjort det med gott humör, och jag gratulerar dem till detta eftersom de, i samma ämne förra året, gjorde det ganska våldsamt – vilket bara visar att vi gjorde rätt i att ändra arbetsordningen.
Jag vill komma till försvar för denna mycket baktalade fågel, för ingen naturforskare har någonsin sett en struts sticka huvudet i sanden. Tvärtom är det väl känt att en struts, när ett lejon närmar sig, offrar sig själv för att skydda sin unge genom att röra sig bort från boet och låta sig ätas av vilddjuret. Strutsen är där för att offra sig själv för framtida generationer: den är en symbol för mod och hängivenhet! Så att bli beskriven som en struts är, för vilken vetenskapsman eller naturforskare som helst, ingen förolämpning utan en ära! 
Camiel Eurlings (PPE-DE ). –
   Herr talman! Jag vill göra ett kort uttalande om hur jag röstade om Voggenhuber/Duff-betänkandet. Det är ett bra betänkande där kärnan är att EU behöver gå vidare, och det är viktigt därför att de som röstade nej i folkomröstningarna inte heller var nöjda med de nuvarande förhållandena i EU. I betänkandet argumenteras för att folkligt stöd är nödvändigt och att ett antal olika alternativ finns tillgängliga, och det är också viktigt eftersom folkomröstningarna är ett faktum, med nejrösterna i folkomröstningarna i Frankrike och Nederländerna och jarösterna i Spanien och Luxemburg.
Jag är också mycket glad över att se att den föreliggande texten innehåller ändringsförslag 18, där det uttryckligen uttalas att invändningarna från medborgare i länder som Frankrike och Nederländerna måste mötas på halva vägen. Det är klart som dagen – det är vad som gör detta till ett så bra betänkande, vars kärna är att vi måste gå vidare, att vi måste vara tillräckligt modiga för att ta oss ut ur den här återvändsgränden, men att vi måste göra det genom de olika alternativ som står till buds för oss: den period av eftertanke som vi nu befinner oss i, hänsyn till allmänheten, däribland i länder där saker har gått fel. Det förefaller mig vara en nyttig strategi, och det är därför vi i CDA-delegationen entusiastiskt stöder det tillvägagångssättet. 
Philip Claeys (NI ). –
   Herr talman! Ett halvår efter de franska och nederländska nejrösterna ser vi Europaparlamentet förpassa majoritetens demokratiskt uttryckta vilja till papperskorgen. Det verkar som om konstitutionen absolut, vad som än händer, måste träda i kraft vid någon tidpunkt under 2009. Det är ironiskt att ett av de skäl till att en europeisk konstitution är nödvändig som citeras i betänkandet är att ingen ytterligare utvidgning kommer att vara möjlig enligt det gällande Nicefördraget efter Bulgariens och Rumäniens anslutning.
Det är allmänt känt att motstånd mot ytterligare utvidgningar, och definitivt mot Turkiets eventuella anslutning, var en av de viktigaste anledningarna till att konstitutionen avvisades. I dag ser vi hur parlamentet ännu en gång bevisar precis hur avlägset det är från de medborgare som det säger sig företräda. 
James Hugh Allister, Adam Jerzy Bielan, Jens-Peter Bonde, Mogens N.J. Camre, Ryszard Czarnecki, Hélène Goudin, Daniel Hannan, Michał Tomasz Kamiński, Nils Lundgren, Ashley Mote, Carl Schlyter, Esko Seppänen, Kathy Sinnott och Lars Wohlin (IND/DEM ),
   . Låt folket bestämma.
Fördragen kan endast ändras genom enhälligt beslut. Utkastet till konstitution har avslagits av 55 procent av väljarna i Frankrike och 62 procent i Nederländerna. Deras utslag måste respekteras. Därför ÄR den föreslagna konstitutionen död i enlighet med de bestämmelser som antogs enhälligt av EU:s medlemsstater.
Vid Europeiska rådets nästa möte måste man följaktligen förklara att förslaget till text inte längre gäller. Tänk över nejrösterna, läs om frågorna från Laekenförklaringen och gå tillbaka till de första principerna.
Det viktiga är att besluta huruvida fördrag kräver medborgarnas godkännande. Vi anser att fördrag måste antas genom folkomröstningar i alla medlemsstater, där det är lagligt möjligt. Folkomröstningarna bör om möjligt hållas samma datum.
De som stöder respektive motsätter sig konstitutionen bör få i uppdrag att sammanställa en gemensam text för att möjliga framtidsperspektiv ska kunna diskuteras. Texten kan omfatta gemensamma ändringar rörande insynsförfaranden och demokratiska förfaranden, som arbetsgruppen kan samtycka till. Den kommer helt säkert att omfatta olika förslag till förteckningar över ansvarsområden, där ledamöterna kommer att ha olika åsikter.
Efter ett års debatt bör två alternativ läggas fram för de nationella valmanskårerna: Å ena sidan en ny konstitution och å andra sidan ett samarbetsavtal för EU:s demokratier.
Det nya direktvalda konventet måste arbeta offentligt i arbetsgrupper och plenarsammanträden i ett år. Varje kapitel i de nuvarande fördragen måste ha en särskild arbetsgrupp som ska kunna göra drastiska förenklingar av de nuvarande komplicerade texterna.
Slutligen kan konventets plenum anta två olika förslag, ett utkast till konstitution och ett utkast till samarbetsavtal, och sedan fråga väljarna vad de föredrar.
När vi har fått medborgarnas utlåtande kan medlemsstaterna mötas vid en formell mellanstatlig konferens och fatta de nödvändiga besluten, som ska antas formellt i enlighet med vad som krävs i de nationella konstitutionerna. Om en eller två medlemsstater avvisar förslagen måste en enhällig lösning sökas med avseende på de överenskomna spelreglerna för ändringar av fördragen.
Vi, minoriteten i Europaparlamentets utskott för konstitutionella frågor och intergruppen SOS-demokrati i Europaparlamentet, hoppas och tror att medborgarna i de flesta medlemsstaterna inte kommer att anse att det behövs en konstitution som sträcker sig utöver deras egna nationella konstitutioner. Vi förväntar oss att de som förespråkar konstitutionen visar samma respekt för demokratin.
Vårt alternativ kan grundas på sju allmänna förslag:
Konstitutionen är död. I stället för en komplicerad konstitution och Nicefördraget, som har företräde framför nationella konstitutioner, vill vi ha ett samarbetsavtal med högst 50 punkter. Länder som inte vill gå med på samarbetsavtalet kan välja ett frihandelsavtal i stället.
Europeiska rådet bör inrätta en arbetsgrupp med lika antal förespråkare och motståndare till konstitutionen som ska lägga fram ett förslag till bestämmelser som är tillräckligt flexibelt för att EU ska kunna enas i stället för att splittras, som vi har sett att konstitutionen har gjort.
Öppenhet och full tillgång till dokument kommer att vara huvudregeln. Alla undantag ska godkännas med 75 procents stöd. Ombudsmannen, revisionsrätten och Europaparlamentet ska kunna kontrollera alla utgifter.
Beslutsfattarna ska vara direkt ansvariga genom valurnorna för dem som måste foga sig efter deras beslut i varje land.
Lagar ska antas enhälligt eller med 75 procents majoritet bland medlemsstaterna och enkel majoritet i Europaparlamentet. Möjlighet till veto bör finnas när ett nationellt parlament röstar mot ett förslag om EU-lagstiftning och begär att premiärministern ska ta upp frågan vid nästa toppmöte.
Subsidiaritetsprincipen bör kontrolleras av de nationella parlamenten. De nuvarande 100 000 sidorna lagstiftning måste revideras kritiskt, och större delen måste avlägsnas eller sändas tillbaka till medlemsstaterna.
Lagarna bör godkännas som en gemensam helhet med miniminormer, som ger medlemsstaterna mer flexibilitet och möjlighet att ha en högre nivå för säkerhetsskydd, hälsa, miljö, arbetsvillkor, sociala villkor och konsumentskydd. Vi föredrar ömsesidigt erkännande framför total harmonisering.
Utrikes- och säkerhetspolitik, eurosamarbete och rättsligt samarbete bör inte utgöra en obligatorisk del av samarbetet, men kan överföras till ett stärkt samarbete om de enskilda länderna så önskar. Försvaret bör vara fullständigt skilt från EU. 
Pervenche Berès (PSE ),
   . – I detta betänkande om perioden av eftertanke hade parlamentet en unik möjlighet att göra något meningsfullt: Parlamentet hade kunnat vara den första EU-institution som övervägde realistiska möjligheter att lösa de problem som uppstått på grund av nejresultaten i Frankrike och Nederländerna, och detta baserat på två aspekter: en konstitutionell text som återigen fokuseras på del I och II och en revidering av del III om politiken. Detta är vad medföredragandena från Verts/ALE-gruppen och ALDE-gruppen önskade, och jag välkomnar deras intensiva arbete. Jag undertecknade också deras ändringsförslag, där man förespråkade en konstitutionell kärna.
PPE-DE-gruppen och PSE-gruppen avvisade denna pragmatiska och givande politik, och ville återigen hålla fast vid den nuvarande konstitutionstexten. Tanken bakom detta är att det fortfarande är möjligt att låta fransmännen och holländarna hålla en ny omröstning om samma text. Detta förnekande av folkomröstningen är meningslöst, vad de olika partierna än anser: därför gläder det mig att de franska socialisterna, med några få undantag, lade ned sina röster. När allt kommer omkring är den enda meningsfulla slutsats man kan dra av detta betänkande att perioden av eftertanke måste fortsätta till juni 2007. 
Kathalijne Maria Buitenweg och Joost Lagendijk (Verts/ALE ),
   . Perioden för eftertanke ägnad konstitutionen för Europa har hittills kännetecknats mer av tystnad än av debatt. Även om parlamentet med denna resolution gör ett aktningsvärt försök att återuppta debatten, ger resolutionen också uttryck för förväntningen att perioden av eftertanke kommer att resultera i att man behåller den nuvarande konstitutionstexten, något som jag betraktar som bedrägligt och icke önskvärt, eftersom man då inte tar hänsyn till att väljarna i Frankrike och Nederländerna röstat nej. Det är beklagligt att parlamentet på denna punkt inte har beaktat den varning som kommit från föredragandena Andrew Duff och Johannes Voggenhuber, och därför har jag avstått från att delta i den slutliga omröstningen om resolutionen.
Perioden av eftertanke måste utnyttjas för att förbereda en överenskommelse om ett förfarande som är så demokratiskt som möjligt för en ny reform av fördragen. Genom att säga nej till konstitutionen sa fransmännen och holländarna verkligen inte ja till EU:s nuvarande skepnad. 
Charlotte Cederschiöld, Christofer Fjellner, Gunnar Hökmark och Anna Ibrisagic (PPE-DE ),
   . Vi har röstat för betänkandet om utvärdering av debatten om Europeiska unionen. Vi anser att betänkandet i huvudsak är bra men vi vill understryka att det inte är de europeiska institutionernas uppgift att övertyga medborgare om vilka förändringar som är nödvändiga eller bra. Opinionsbildning och politisk debatt skall grundas på det demokratiska samhällets aktörer, enskilda individers engagemang, politiska partier och andra frivilliga sammanslutningar. 
Dorette Corbey (PSE ),
   . I Duff/Voggenhuber-betänkandet tar man inte hänsyn till den politiska verkligheten, vare sig i Nederländerna eller i Frankrike. Att kräva, som det görs i betänkandet, en garanti för att konstitutionen ska träda i kraft 2009 är en förolämpning inte bara mot de nederländska väljarna, utan också mot gemenskapsrätten. Även i andra stycken (punkt 1, 5, 7 och 31) misslyckas man med att ta hänsyn till det entydiga nejresultatet i Nederländerna. Av den anledningen finner jag det omöjligt att rösta för betänkandet.
Jag menar också att Nederländerna måste klargöra exakt vad man vill – vare sig man vill omförhandla konstitutionen, fortsätta på grundval av Nicefördraget eller börja om med hela förfarandet. Om Nederländerna väljer omförhandling måste man göra klart vad man önskar. Ett klart budskap till Nederländerna från parlamentet skulle ha varit ännu bättre med tanke på att debatten i Nederländerna har avstannat. 
Emanuel Jardim Fernandes (PSE ),
   .  Jag stöder och jag röstade för detta betänkande. Konstitutionen för Europa har inte ”dött”. Nejresultaten i de franska och nederländska folkomröstningarna om konstitutionsfördraget för Europa var inte en ”dödsattest”, utan bara en ajournering av det ratificeringsförfarande som då pågick.
Mot bakgrund av de negativa resultaten i Frankrike och Nederländerna verkar det dock vara omöjligt att fortsätta att försöka ratificera den nuvarande texten utan ändringar. Men idén att överge utkastet till konstitution kan inte komma i fråga. Som föredragandena påpekar är ett konstitutionellt avtal viktigt för att EU ska (åter)få de europeiska medborgarnas förtroende, för att bibehålla dynamiken i EU:s integration och för att EU ska spela en trovärdig roll internationellt.
Med tanke på detta bör ”perioden av eftertanke” tjäna till att på nytt lägga fram utkastet till konstitution, grundat på omfattande offentlig debatt om EU:s framtid, som innefattar medborgarna, det civila samhället, arbetsmarknadens parter samt de nationella och regionala parlamenten. Syftet med debatten bör vara att klargöra, fördjupa och förfina konstitutionen, undersöka den kritik som riktats mot den, finna lösningar på den konstitutionella krisen och ta itu med den oro som EU:s medborgare känner. 
Ilda Figueiredo (GUE/NGL ),
   .  Vi röstade mot betänkandet, som enligt vår åsikt utgör en oacceptabel påtryckning på medlemsstaterna och deras demokratiska institutioner, efter det att den s.k. konstitutionen för Europa förkastats av medborgarna i Frankrike och Nederländerna.
Även om parlamentet erkänner att en ratificering av konstitutionen nu står inför svårigheter som skulle kunna visa sig vara oöverstigliga, såvida inte åtgärder kan vidtas för att lugna den oro som uttryckts i Frankrike, Nederländerna och andra medlemsstater, kommer majoriteten att fortsätta och omvandla den nuvarande perioden av eftertanke till en nylansering av utkastet till konstitution, på grundval av en bred allmän debatt om framtiden för integrationen i EU.
Det som majoriteten i parlamentet skulle vilja ha är en omfattande propagandakampanj för att tvinga medborgarna att acceptera den s.k. konstitutionen för Europa.
Även om vi håller med om att Nicefördraget inte kan vara någon grundval för framtiden – det är därför vi röstade nej – motsätter vi oss försök att välja en väg med mer nyliberalism, federalism och militarism.
Vi vill ha ett EU där det finns ett ökat samarbete mellan jämställda, suveräna medlemsstater, ökad ekonomisk och social sammanhållning, ökad solidaritet och ett äkta engagemang för fred och sociala framsteg. 
Robert Goebbels (PSE ),
   . – Misslyckandet med konstitutionsfördraget är mindre ett textproblem än ett problem med sammanhanget. Utifrån sett betraktas EU som en politisk enhet med världens högsta nivå av allmän frihet, sociala rättigheter och miljöskydd.
Men inom EU har våra medborgare sina betänkligheter om ett integrationsprojekt där medlemsstaterna vägrar att bidra med resurser. I parlamentets betänkande finns inga lösningar på betänkligheterna och den nationella själviskheten. I stället för att ta itu med problemen – arbetslöshet, brist på tillväxt, spänningar på landsbygden och i städerna – förespråkar kommissionen och parlamentet dialog och forum, med andra ord overksamt småprat.
Dialog, ja, men om vad? Om frågor som de politiska klasserna inte kan finna något svar på? Unionen saknar inte bara en konkret vision för framtiden, utan också verkliga statsmän. Jag röstade ändå för detta betänkande, men bara för att undvika att ta ställning för dem som motsätter sig ett mer integrerat EU med större solidaritet. 
Mathieu Grosch (PPE-DE ),
   . Den debatt om de stora EU-frågorna som har pågått under de senaste månaderna har kännetecknats mer av känslor än av tankar. Vare sig vi talar om konstitutionen, tjänstedirektivet eller Reach – för att bara nämna några få frågor – är utmaningen att förenkla det språk vi använder och det sätt som vi kommunicerar på, så att vi inte lämnar fältet fritt för de s.k. populisterna. Knappast någon annan institution har så många strukturer och så många medel för att stödja kommunikationen, och ändå använder knappast någon annan institution ett språk som är så komplicerat att det lämnar fältet helt fritt för avsiktliga eller ofrivilliga feltolkningar. Det som alltför ofta faller bort i debatterna om EU är allmänna hänvisningar till det som redan har uppnåtts och förklaringar av det nya i sammanhanget. Det finns i huvudsak två huvudsakliga tankegångar om EU:s framtid. En av de saker som konstitutionen har visat är hur de som vill ha mer EU och de som vill ha mindre EU samverkar så att EU står stilla – inte genom det sätt de tänker på, men genom sitt sätt att rösta. Om dessa motsättningar görs klarare och mer direkt begripliga för medborgarna, kommer vi att få en ny och verklig debatt om EU. Duffbetänkandet går åt rätt håll. Allt som behövs är handling. 
Pedro Guerreiro (GUE/NGL ),
   .  Majoriteten i parlamentet, inklusive de portugisiska socialisterna och socialdemokraterna, har antagit ett helt fantastiskt betänkande.
Under täckmanteln av ”en period av eftertanke” sägs det att en debatt är nödvändig, men genom att kasta all försiktighet överbord har man redan kommit fram till en slutsats: att ”nylansera konstitutionsprojektet”, att ”undvika ett andra misslyckande”, att ”fördjupa samförståndet kring konstitutionen”, att ”offentliggöra” med ”lämplig finansiering”, att ”lugna och övertyga den allmänna opinionen” och att ”se till att konstitutionen träder i kraft” ”under 2009”.
Helt bortsett från att parlamentet inte har behörighet att göra detta, försöker man grumla diskussionen och komma med det bedrägliga påståendet att konstitutionen för Europa faktiskt inte har avvisats. Den avvisades av fransmännen och holländarna, och därmed förlorade den allt värde, åtminstone enligt fördragen.
Det är ingen tillfällighet att Unice, den europeiska arbetsgivarorganisationen, i en skrivelse till det österrikiska ordförandeskapet förklarade att det finns ett brådskande behov av att finna en lösning på den nuvarande institutionella krisen i EU. Fortsättningsvis sades det att pausen för eftertanke tycks kännetecknas mer av paus än av eftertanke.
Kaptenerna på EU:s industriskutor och de politiska makthavarna som genomför sina riktlinjer försöker återvinna initiativet, än en gång mot medborgarnas önskemål. 
Ewa Hedkvist Petersen (PSE ),
   . Jag har röstat för punkt 27, men jag sympatiserar inte med den andra meningen i stycket. Allmänheten behöver inte lugnas, den kan tänka själv och avgöra vad den tycker om konstitutionen. 
Sérgio Marques (PPE-DE ),
   .  Jag vill gratulera Andrew Duff och Johannes Voggenhuber till deras utmärkta betänkande om perioden av eftertanke: här finns struktur, ämnen och sammanhang för en bedömning av debatten om Europeiska unionen. Jag håller med om det som sägs i förslaget att denna period av eftertanke bör användas i syfte att nylansera konstitutionsprojektet på grundval av en bred allmän debatt om framtiden för EU:s integration.
Jag är också positiv till förslaget att denna nya demokratiska dialog, som bör betraktas som en möjlighet att främja demokratin i EU, bör genomföras och samordnas i hela unionen, att den bör struktureras genom gemensamma frågor och i realistiska etapper, enligt en överenskommen ram för utvärdering, och att den bör vara utformad för att leda till fasta politiska val.
Jag erkänner också att det är strategiskt viktigt att de politiska institutionerna uppmuntrar medierna (särskilt TV, pressen och lokalradion) till att vara aktiva, och att de engageras för att ge publicitet åt och intensifiera debatten.
Dessutom håller jag med om att slutsatserna rörande perioden av eftertanke bör dras senast under andra halvåret 2007, och att ett tydligt beslut bör fattas vid den tidpunkten om hur man ska förfara med konstitutionen, och att man i varje fall bör göra allt man kan för att se till att konstitutionen träder i kraft under 2009.
David Martin (PSE ),
   . Jag välkomnar detta betänkande som efter att fransmännen sagt nej till konstitutionen klargör var vi befinner oss med tanke på kommande författningsreformer i EU.
Föredraganden har rätt när han påpekar att EU har flera möjligheter, allt från att överge konstitutionsprojektet helt och hållet, till att fortsätta att försöka ratificera den nuvarande texten utan ändringar, försöka klargöra eller göra tillägg till den nuvarande texten, omstrukturera eller modifiera texten, eller ge sig på en fullständig omarbetning.
Inga beslut om möjligheterna bör fattas innan perioden för eftertanke har gått ut, vilket bör vara under det andra halvåret 2007. 
Erik Meijer (GUE/NGL ),
   . Den konstitution som väljarna i Nederländerna och Frankrike avvisade med så överväldigande majoritet, utgjordes av en blandad kompott. De flesta av väljarna är för att rådets möten ska vara öppna för allmänheten, de är för att de nationella parlamenten ska kontrollera om subsidiaritetsprincipen är tillämplig, och de är för försöken i riktning mot ett medborgarinitiativ i artikel 47. Dessa saker kunde ha införts för länge sedan, även utan en konstitution. En mycket större tvistefråga var de ekonomiska och militära politiska val som skulle slås fast i texten, till exempel att fri konkurrens skulle vara ett av EU:s viktigaste mål, den ständigt utökade avregleringen av tjänster, eller den konstanta uppgraderingen av medlemsstaternas vapensystem. De två föredragandena vill tillämpa metoden med kopplad försäljning, som innebär att de goda delarna uppvägs av de dåliga, i övertygelsen att godkännandet bara är en tidsfråga. De vill till och med stoppa anslutningen av nya medlemsstater till dess att konstitutionen har godkänts.
Mitt parti, socialistpartiet, är det största av de partier som i Nederländerna drev en framgångsrik kampanj mot detta utkast till en konstitution för Europa. Efter det att konstitutionsfördraget avvisats av väljarna lade vi fram förslag i Nederländernas parlament om öppenhet, ett ”subsidiaritetstest” och ett medborgarinitiativ, liknande det som rekommenderades parlamentet av utskottet för utrikesfrågor genom Elmar Brok, samma alternativ som jag hade lagt fram i ändringsförslag 6. Att detta ändringsförslag förkastades innebär att vi missade en möjlighet. 
Cristiana Muscardini (UEN ),
   . Herr talman! Den minimala uppmärksamhet som visats unionens historiska och religiösa rötter, den fantasilösa klipp och klistra-metoden för att införa stadgan om de grundläggande rättigheterna i fördraget utan att någon haft möjlighet att yttra sig om innehållet, den obefintliga eller i varje fall begränsade information om besluten i konventet som nådde européerna samt en utvidgningsprocess som, trots att den otvivelaktigt tillför ett mervärde och berikar hela EU, presenterades för européerna utan någon effektiv mediekampanj för att förklara skälen bakom utvidgningen och de möjligheter som den erbjöd alla medborgare, är bara några av anledningarna till kollapsen för ratificeringen av ett fördrag som skulle ha varit en grundläggande del av en union som dess egna medborgare även i dag finner det svårt att identifiera sig med.
Jag är övertygad om att förbättringarna av konstitutionsfördraget är nödvändiga. Mot bakgrund av detta hoppas vi att vi i slutet av perioden av eftertanke kan slå in på en ny väg som gör att vi kan klargöra dagens kontroversiella frågor på ett effektivare och mer begripligt sätt.
Av den anledningen kommer vi att rösta för resolutionen, i förhoppningen att vi, genom att engagera alla gemenskapens institutioner och de nationella institutionerna samt företrädarna för det civila samhället och den akademiska världen, snabbt kan komma fram till en ny och kanske förenklad text, men som har en allmän anda som alla européer kan identifiera sig med. 
Athanasios Pafilis (GUE/NGL ),
   . – Betänkandet är ett oacceptabelt försök att förvränga folkviljan i Frankrike och Nederländerna, där man triumferande avvisade det reaktionära konstitutionsfördraget för Europa och försöket att återinföra det genom bakdörren.
I betänkandet gör man sig inte ens besvär med att förhandla om smärre ändringar av innehållet i konstitutionsfördraget, utan tar dem för givna. Med fräckt förakt för den uttalade folkviljan försöker man i betänkandet organisera en kampanj med missledande information för att tvinga arbetarna att slutligen godta konstitutionen för Europa, så att den kan träda i kraft 2009.
Det är därför betänkandet syftar till att ordna en arrangerad social dialog och ger medierna en ännu aktivare roll i försöket att hjärntvätta massorna, så att de med pistolen mot tinningen kommer att gå med på att anta konstitutionen för Europa. Det är därför det föreslås att det ska finnas en gyllene flod av pengar, så att man uppnår målet att ändra människors uppfattning.
Man måste godta det faktum att konstitutionen för Europa är död, och att ingen kampanj för att betvinga massorna kan få den att återuppstå. Folken i EU måste förstå att det aldrig kommer någon bra konstitution för Europa från imperialistunionen med europeiskt kapital. Den enda positiva utvecklingen för arbetarna och arbetarklasserna är politiken att försvaga EU och slutligen begrava alla försök att återinföra detta reaktionära organs så kallade konstitutionella arrangemang. 
Tobias Pflüger (GUE/NGL ),
   . Av följande anledningar avvisar jag fortfarande konstitutionen för Europa:
1. Om vi ska ha några förhoppningar att åstadkomma ett socialt och medborgerligt EU, måste EU:s konstitutionsfördrag en gång för alla förvisas till arkiven.
2. Konstitutionsfördraget är avsett att påtagligt påskynda militariseringen av EU och (i III-311) fastslås en hel rad med militära projekt.
3. Konstitutionen för Europa är avsedd att förbereda EU på att kunna föra krig i en global skala. Den möjliggör världsomspännande militära interventioner (I-41,1 och III-309).
4. Konstitutionsfördraget för EU inkluderar ett tydligt åtagande att återupprusta (I-41,3). Om fördraget skulle ratificeras skulle detta leda till en ännu större benägenhet att satsa mer pengar på vapen.
5. Genom konstitutionsfördraget för EU skulle EU:s utrikespolitik endast vara bunden av FN-stadgans principer, snarare än av stadgan som helhet (I-3,4). Detta skulle göra det möjligt för EU att tolka dem på ett sådant sätt att man skulle kunna föra krig även utan ett FN-mandat.
6. Konstitutionsfördraget för EU tjänar som en programmatisk plan, där man gör det möjligt att driva på militariseringen av EU, utan hänsyn till de fördrag som för närvarande gäller. Exempel på detta är bland annat utvidgningen av Byrån för utveckling av försvarskapacitet (III-311) och inrättandet av stridsenheter (III-312).
7. Konstitutionsfördraget för EU är avsett att ge nyliberalismen ett konstitutionellt fotfäste (III-177), något som det anti-sociala Bolkesteindirektivet bara är en försmak av. Den tyska förbundskanslern Angela Merkels förslag att en ny folkomröstning skulle genomföras i Frankrike och Nederländerna genom att man gör ett tillägg till konstitutionsfördraget med en förklaring om EU:s sociala dimension, som inte skulle vara lagligt bindande, är inget annat än skandalöst. 
Luís Queiró (PPE-DE ),
   .  En av de mest brådskande angelägenheterna är att förbereda EU:s institutionella struktur för kommande utmaningar, till exempel kommande utvidgningsrundor. Jag håller därför med om att vi snart måste återuppta den institutionella debatten. Jag anser också att den debatt som inleddes med konstitutionsfördraget behöver avslutas. Tanken att det måste finnas eftertanke, debatt och avslutning i denna fråga är något som jag skulle acceptera och stödja. Å andra sidan kan jag varken godta eller stödja tanken bakom det som några har sagt, nämligen att det bara finns ett enda möjligt resultat, vilket det än blir. Debatten, och särskilt den välbehövliga debatten med medborgarna, är öppen och fri per definition, och jag skulle starkt motsätta mig alla försök att begränsa den. 
Alyn Smith (Verts/ALE ),
   . Utkastet till konstitution innebar ju inte vägen framåt för EU, så några försök att återupprätta den är inte välkomna. Jag vore den förste att säga att EU behöver ett nytt arbetssätt, och verkligen en ny konstitution, men inte den bristfälliga text som så massivt har avvisats av väljarna i Nederländerna och Frankrike. Vi behöver föra EU tillbaka till de ursprungliga principerna och fastslå vad EU står för, var det tillför ett mervärde och var det inte gör det. Inom hela EU är våra väljare kritiskt inställda till EU:s institutioner och dess sätt att arbeta, och vi kan inte klandra dem, utan vi måste ändra våra arbetssätt. Om EU inte fanns skulle vi få lov att uppfinna det, men inte som det ser ut i utkastet till konstitution, och inte i dess nuvarande form. 
Geoffrey Van Orden (PPE-DE ),
   . Jag röstade emot detta betänkande eftersom jag är helt emot alla initiativ att återuppliva konstitutionen för Europa. Det välkomna misslyckandet med konstitutionen borde ha gett ledarna i EU:s nationer ett tillfälle till verklig eftertanke när det gäller EU:s karaktär och inriktning. Det brittiska folket, och folk i många andra länder, vill helt säkert inte inordna sin nation i en stat som kallas EU.
Många delar de brittiska konservativas vision av ett EU som består av löst sammanfogade suveräna nationer, vilka är koncentrerade på den inre marknaden och har ett nära samarbete på andra områden där det finns ett verkligt mervärde. Jag noterar med oro euro-integrationisternas beslutsamhet att på nytt introducera en konstitution för Europa omkring 2009, att ge ut mer allmänna medel på propagandakampanjer för att stödja detta syfte, samt införa geografiska och politiska begränsningar för EU. 
Diana Wallis (ALDE ),
   . Jag har röstat mot ändringsförslag 26, andra stycket. Detta bör inte tolkas som att jag är emot en rådgivande folkomröstning i hela EU. Jag är i själva verket i hög utsträckning för en sådan. Men alla akademiska och praktiska erfarenheter av folkomröstningar tyder på att de inte bör hållas samma dag som val till en folkrepresentation eller ett parlament. 
Anna Záborská (PPE-DE ),
   . – Slutsatserna i betänkandet återspeglar inte den nuvarande situationen i EU: hur kan vi förklara att konstitutionen för Europa måste ratificeras 2009 och att Nicefördraget är fullständigt odugligt? Hur kan vi tala om en ”period av eftertanke” när det nuvarande utkastet till konstitution avvisats definitivt av två av unionens grundarländer?
Det nuvarande fördraget är förvisso otillfredsställande, men det går att använda. Det måste förbättras gradvis med hjälp av ytterligare fördrag och avtal, som skulle kunna inkludera vissa beståndsdelar i del I i konstitutionsfördraget. Är det inte lite förhastat med en konstitution i detta skede av den europeiska återföreningen?
Det är nu viktigare än någonsin, i medlemsstaternas och medborgarnas intressen, och i EU:s eget intresse, att närma sig livets realiteter så som de upplevs av medborgarna i de nya medlemsstaterna, och att inte nonchalera dem. I annat fall kommer de demokratiska bristerna att bli ännu större.
Kan vi skapa förtroende i de nya medlemsstaterna så att de kan tro på det europeiska projektet? Vi får inte dra förhastade slutsatser på medborgarnas vägnar. 
Christopher Heaton-Harris (PPE-DE ).
   – Herr talman! Det är välkänt att parlamentet brottas med problemet att kommunicera med det folk som det antas representera. Jag talade nyligen med en grupp om hur man bäst ska lösa problemet, och de sa att politiker i allmänhet anses vara tråkiga och grå, och att de använder ett språk som är helt omodernt.
De kom helt vänligt med följande förslag, och använde ett citat från en nutida artist, Tony Hatch, om hur man ska göra EU:s grannskapspolitik mer lättförståelig. De sa: ”Grannar, alla behöver goda grannar. Bara en vänlig vinkning varje morgon gör att dagen blir bättre. Grannar behöver lära känna varandra, nästa dörr ligger bara ett par steg bort. Grannar, alla behöver goda grannar. Med lite förståelse kan du hitta den perfekta sammansättningen. Grannar ska finnas till för varandra, det är då som goda grannar blir goda vänner.”
Alla som känner till det som Tony Hatch har åstadkommit skulle vara mycket stolta över att detta har lästs upp här i dag. 
Roselyne Bachelot-Narquin (PPE-DE ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! Jag stödde Charles Tannocks betänkande om den europeiska grannskapspolitiken, som antogs samma dag som Duff-Voggenhuber-betänkandet om framtiden för den konstitutionella processen. Parlamentet har alltså intagit en konsekvent och ambitiös politisk ståndpunkt som jag är mycket positiv till.
Konstitutionsfördraget kommer inte att ratificeras utan tydligt fastslagna gränser, som gör det möjligt för oss att säga vilka av länderna i Eurasien som inte lämpar sig för en anslutning till EU, och vilka som aktivt bör förbereda sig för en anslutning. Dessutom inkluderar EU:s ambitioner en gemensam utrikes- och säkerhetspolitik som, innan man för fram EU på den stora internationella scenen, bör koncentreras på dess inflytelsesfär samt partnerskap med Förenta staterna och politiska samhällen runtomkring oss. Hela poängen med detta värdefulla bidrag från parlamentet är att definiera det framtida innehållet i vår politik gentemot Ryssland, Turkiet, Mellanöstern och Maghreb.
Slutligen välkomnar jag betänkandets hänvisning till behovet att definiera denna grannskapspolitik inom den närmaste framtiden, i överensstämmelse med de befintliga Europaomfattande organisationerna, t.ex. Organisationen for ekonomiskt samarbete och utveckling (OECD) och Europarådet. 
Gyula Hegyi (PSE ).
   – Herr talman! Det gladde mig att kunna rösta för betänkandet om den europeiska grannskapspolitiken. Europeiska unionen är inte en fästning. Europeiska unionen är inte en ö. Vi behöver goda grannar och samarbete med partnerstater. Ju fler länder i vårt grannskap som lever i fred, stabilitet och välstånd, desto tryggare kommer vi själva att vara.
Anledningen till att jag ändå begärde ordet är att jag anser att vikten av en god grannskapspolitik vida överstiger den nuvarande tolkningen av denna politik inom EU. Enligt vårt nuvarande tänkesätt är en forcerad utvidgning mycket viktigare än grannskapspolitiken. Vissa länder kan aldrig bli medlemmar i EU, andra får vaga löften, och åter andra betraktas som privilegierade av vissa. Jag menar att det skulle vara klokare att utveckla någon form av särskild partnerstatus, och fördjupa grannskapspolitiken. I stället för att acceptera vissa länder och straffa andra genom att ignorera dem, bör vi tänka i termer av en god grannskapspolitik. 
Emanuel Jardim Fernandes (PSE ),
   . EU får inte bortse från sin plikt att kämpa för respekt för internationell lagstiftning och utveckling av en social marknadsekonomi. Vi behöver därför utforma EU:s bild i världen genom att ge den europeiska grannskapspolitiken en central roll och bibehålla konstruktiva förbindelser med dem som finns närmast oss, i syfte att bygga upp ett område med fred och välstånd.
Jag röstade för Tannockbetänkandet på grund av den vikt man fäster vid artikel 6 i Maastrichtfördraget som en hörnsten för den europeiska grannskapspolitiken, medan man samtidigt klargör att denna politik inte är ett alternativ till ett medlemskap i EU.
Slutligen välkomnar jag att man erkänner de bidrag som blivande partner, t.ex. Kap Verde, har lämnat till vår gemensamma kamp mot terrorism, vapensmuggling, fattigdom och människoslaveri. Detta erkännande gäller de utmärkta geostrategiska ståndpunkter som antagits av dessa partner, och de grundläggande reformer som många av dem har genomfört, för att inte nämna den långa kulturella och historiska samhörigheten med den europeiska kontinenten och med de yttersta randområdena, inklusive dem i Atlanten, på grund av den geografiska närheten. 
Hélène Goudin, Nils Lundgren och Lars Wohlin (IND/DEM ),
   . Junilistan stöder generellt sett EU:s grannskapspolitik eftersom den syftar till att stärka demokrati och utveckla handel och välstånd i länder inom unionens närområde. Därför röstar vi för betänkandet i slutomröstningen.
Vi anser att instrumenten för grannskapspolitiken måste vara flexibla och kostnadseffektiva. Det måste finnas tydliga krav på uppföljning av resultaten.
Grannskapspolitiken bör begränsas till frågor som rör samarbete om handel och demokrati samt mänskliga rättigheter. Den ska inte som i dag användas för att utvidga EU:s intressesfär genom den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken. 
Sérgio Marques (PPE-DE ),
   .  Den europeiska grannskapspolitiken är ett tecken på den stora vikt som EU lägger vid att bygga framtida förbindelser med sina grannar, vare sig de är kandidatländer för anslutning till EU eller inte. Det ligger förvisso i EU:s intresse att främja demokratisk utveckling i sitt omedelbara grannskap.
Inom ramen för den europeiska grannskapspolitiken bör man skissera en tydligare strategi för förbindelserna med våra grannländer, vilket kommer att bidra till att bygga upp och utveckla ett gemensamt område med fred, stabilitet, säkerhet, respekt för de mänskliga rättigheterna, demokrati, rättsstatsprincipen och välstånd, och erbjuda partnerländerna privilegierade förbindelser och en framstående ställning i EU:s externa förbindelser med andra områden i världen.
Jag stöder föredragandens förslag som belyser behovet av att öka finansieringen till det europeiska grannskaps- och partnerskapsinstrumentet för att ta itu med problemet med tillträdet till den inre marknaden, inrätta en klar strategi för att bekämpa internationell terrorism och organiserad brottslighet, förbättra lagstiftningen om energinät och transportnät och samarbeta i miljöfrågor.
Slutligen bör energipolitiken ges en framträdande roll, med tanke på att EU är omgivet av de största olje- och naturgasreserverna i världen. 
David Martin (PSE ),
   . Jag välkomnar betänkandet. EU:s grannskapspolitik är en nyckelstrategi i det utvidgade EU för att åstadkomma strukturerade förbindelser med alla de nya östra och södra grannarna, för att försvara och bekräfta de gemensamma demokratiska värdena, för att respektera de mänskliga rättigheterna och utvecklingen av den gemensamma politiken. 
Tobias Pflüger (GUE/NGL ),
   . Det betänkande som parlamentet har röstat om i dag, och som sammanställts av den brittiska konservativa ledamoten Charles Tannock, förstärker ännu en gång konturerna för EU:s grannskapspolitik, som syftar till att tillgodose EU:s geopolitiska intressen, något som man döljer bakom retorik om mänskliga rättigheter.
1. Avsikten är att EU:s grannskapspolitik ska vara ett medel för att skapa en geopolitisk intressesfär för EU och dess medlemsstater, och att man ska arbeta för att skapa ”privilegierade partnerskap” för grannländerna, inklusive länderna i Sydkaukasien.
2. Betänkandet är mycket oförställt när det gäller grannskapspolitikens geostrategiska inriktning för att säkra tillgången på råmaterial för EU. ”Energipolitik” ska vara ett viktigt tema i EU:s grannskapspolitik, eftersom EU ”är omgivet av de viktigaste olje- och naturgasreserverna i världen (Ryssland och området kring Kaspiska havet samt Mellanöstern och Nordafrika)”. Man betonar upprepade gånger den geostrategiska vikten av sådana transitländer som Georgien och Armenien.
4. Planen är att EU:s inflytande skulle underbyggas genom att man bidrar till regimskiften i Vitryssland och på andra håll. Man behöver bara reflektera över den olika behandling som ges Vitryssland och Uzbekistan, där det sistnämnda landet tolererar militärbaser som inrättas av EU:s medlemsländer, till exempel den tyska basen i Termez, för att det ska stå klart att den viktigaste frågan här är att utvidga EU:s intressesfär.
5. När det gäller den militära politiken binds grannländerna också till EU, och tanken är att de ska kunna delta i militära interventioner och i EU:s militära strukturer. 
Luís Queiró (PPE-DE ),
   .  EU har allt förberett för att bli en viktig aktör på den internationella arenan, inte så som somliga skulle önska, men helt säkert ett viktigt organ i internationella förbindelser.
Idén kom från den europeiska grannskapspolitiken – både i formella och faktiska termer – med tanke på att det enligt min åsikt är i grannskapet som EU kan och bör spela sin viktigaste roll på den internationella scenen. Jag är för en ökad utvidgning, men jag är också medveten om processens begränsade natur och att det, vad som än sker, måste utvecklas en politik som syftar till att främja ett stort område med fred, stabilitet och välstånd runtomkring oss. Detta är både en geostrategisk nödvändighet och en moralisk förpliktelse.
Jag anser därför att det är ytterst viktigt för parlamentet att hålla ett öga på denna politik – och den motsvarande ekonomiska ramen – eftersom detta är ett område där det är möjligt att omvandla ord till handling. Erfarenheterna från Medelhavsområdet kanske inte bådar gott, men vi har haft andra mer positiva erfarenheter, och vi bör utnyttja dessa. 
José Ribeiro e Castro (PPE-DE ),
   .  Kap Verde är ett perfekt exempel på demokrati, gott styre och respekt för de mänskliga rättigheterna, och det har djupt rotade historiska, politiska, kulturella och geografiska band med EU. Detta gör att landet har ett unikt och privilegierat läge för att utveckla närmare band mellan EU och Afrika. Landet är också en stabil och säker utpost inom det europeiska området.
Även om Kap Verde utgör Europas sydöstra atlantgräns har det inkluderats i andra program som i sig varken återspeglar landets faktiska närhet eller är något erkännande av att Kap Verde identifierar sig med EU:s värderingar, t.ex. rättsprincipen, främjandet av goda grannförbindelser och principerna om marknadsekonomi och hållbar utveckling.
Det är välkänt att en första kontakt har tagits av regeringen och det största oppositionspartiet i Kap Verde för att tala för landets sak när det gäller att få särskild status eller inrätta ett partnerskap med EU. Att inkludera Kap Verde i grannskapspolitiken kan visa sig vara ett viktigt steg i denna riktning. Kap Verde skulle också kunna utgöra en viktig motvikt i politiken, som skulle vara så mycket torftigare om den ensidigt koncentrerades på unionens södra och östra gränser.
Jag är positiv till att man antagit ändringsförslag 36 och 38. 
Alyn Smith (Verts/ALE ),
   . Jag har själv sett EU:s grannskapspolitik utövas i olika länder, och det är mycket viktigt att denna politik bibehålls så att vårt område med demokrati och frihet kan utvidgas. EU är mer utåtblickande än det brukar få erkännande för, och även om man under de senaste åren har sett mer rubriker om det interna arbetet, har de flesta resultaten uppnåtts när det gäller externa frågor, ofta bakom scenen. Det är mycket viktigt att detta arbete fortsätts, och det gladde mig att jag kunde stödja denna resolution. 
Frank Vanhecke (NI ) –
   Herr talman! Att Estrelabetänkandet förvisso inte är det sämsta betänkande som vi har antagit i parlamentets hela historia är naturligtvis en följd av vår grundläggande enighet om frågans kärnpunkt. Kvinnor har rätt att integreras i normala arbetsprocesser som jämställda till män i alla avseenden, och dessutom med rätt till lika lön för lika arbete, även om det är välbekant att det fortfarande behöver göras större framsteg på detta område. Det är vi överens om.
Men jag vill påpeka att ett anmärkningsvärt stort antal kvinnor i alla EU:s medlemsstater frivilligt väljer att arbeta hemma i sin egen familj, och att till och med fler kvinnor skulle vilja göra det valet om det vore ekonomiskt genomförbart. Deltidsarbete och bra barnomsorg är dellösningar, men att införa full föräldraersättning för dem som arbetar hemma eller har små barn skulle vara ett bra steg framåt. Dessutom måste det sägas att det behövs en lösning när det gäller pensionsrättigheter och den sociala tryggheten för föräldrar som arbetar hemma hela eller delar av tiden, vars bidrag till samhället är oöverskådligt. 
Anna Hedh, Ewa Hedkvist Petersen och Inger Segelström (PSE ),
   . Vi röstade för ändringsförlag 19. Vi tolkar begreppet ”garanterad minimiinkomst”, som förekommer i det ovan nämnda ändringsförslaget som innebärandes en garanterad skälig levnadsnivå, då vi är positiva till en garanterad skälig levnadsnivå men emot införandet av statligt relegerade minimilöner. 
Timothy Kirkhope (PPE-DE ),
   . Jag och mina brittiska konservativa kolleger stöder helt och fullt principen om lika möjligheter för män och kvinnor. Vi är starkt övertygade om att både kvinnor och män har en viktig funktion att fylla när det gäller att nå de ekonomiska målen i Lissabonstrategin, som måste vara att säkra en långsiktig ekonomisk tillväxt och låga arbetslöshetssiffror.
Men vi har lagt ned vår röst i fråga om detta betänkande eftersom vi anser att de föreslagna åtgärderna är så normativa att de skulle ge föga resultat när det gäller det önskvärda målet att förbättra kvinnornas ställning i det dagliga livet i EU:s medlemsstater. Män och kvinnor behöver framför allt arbeta i samhällen där den ekonomiska tillväxten leder till fler och bättre karriär- och arbetsmöjligheter, vilket möjliggör de förbättrade sociala villkor som man i detta betänkande uppger att man vill ha. 
Luís Queiró (PPE-DE ),
   .  Syftet med EU:s ekonomiska, sociala och miljömässiga förnyelse, som den planerades i Lissabonstrategin, var att göra EU till den mest konkurrenskraftiga och dynamiska kunskapsbaserade ekonomin, med fler och bättre arbetstillfällen och större social sammanhållning.
Eftersom jag helhjärtat stöder dessa mål är jag främst oroad över att familjerna inom EU fortfarande möter bristande jämställdhet i våra samhällen. Dessa måste bekämpas för att hjälpa människor att förena arbete, familj och privatliv.
Det är enda sättet för oss att bygga ett samhälle som leder till livslång utbildning, som syftar till att garantera att våra medborgare ska vara kunniga och välinformerade.
Jag röstade därför för Estrelabetänkandet. 
José Albino Silva Peneda (PPE-DE ),
   .  Social integration och respekt för jämlikhet mellan könen är principer som ligger till grund för Lissabonstrategin.
Men dessa principer måste vara något mer än goda avsikter.
När det gäller jämställdhetsfrågan är situationen högst alarmerande: skilda nivåer för anställning, lön, tillträde till och utveckling på arbetsmarknaden, utbildning och deltagande i yrkesutbildningsprogram. Kvinnor har också svårare att förena arbetslivet med familjelivet.
Likabehandling borde vara en nyckelprincip i gemenskapslagstiftningen, men vi måste omsätta de politiska principerna i praktiskt handlande. Diagnosen är känd sedan länge. Det är alltid samma problem: medlemsstaterna saknar mod och beslutsamhet att genomföra de lösningar man kommit fram till.
Budgetplanen, i den form som den antagits av rådet, varslade inte gott, med tanke på de stora nedskärningarna av de medel som närmast anknyter till Lissabonstrategin. Jag hoppas verkligen att man under samtalen mellan parlamentet, kommissionen och rådet lyckas begränsa den skada som redan har uppstått. 


Talmannen.
   Nästa punkt på föredragningslistan är fortsättningen på debatten om funktionshinder och utveckling. 
Filip Andrzej Kaczmarek (PPE-DE ).
   – Herr talman! Det finns mer än 600 miljoner personer med funktionshinder i världen, och mer än 400 miljoner av dem lever i utvecklingsländerna.
Många sådana personer hålls dolda, eftersom deras medmänniskor vägrar att erkänna problemet. I allmänhet är funktionshindrade personer också fattiga. De förnekas ofta sina grundläggande rättigheter, till exempel utbildning och arbete, och de förhindras att utveckla sin självkänsla. Dessa personer har emellertid potential att bli aktivt engagerade i utvecklingen av sina länder. Det är ofta så att utvecklingsstödet inte är direkt anpassat till de funktionshindrades problem. Det innebär att dessa personer är dömda till social uteslutning, de är marginaliserade, och fastnar i den onda cirkeln med fattigdom och oförmåga. I detta sammanhang är det värt att minnas att funktionshinder och fattigdom ofta hänger ihop. Det går i två riktningar. Funktionshinder ökar sannolikheten för fattigdom, medan dåliga levnadsförhållanden och ett fattigt liv ökar sannolikheten för att funktionshinder ska uppstå.
En av anledningarna till att frågan om funktionshinder inte har fått den uppmärksamhet den förtjänar kan vara att man inte har lyckats förstå och uppskatta potentialen hos en till synes maktlös grupp, nämligen funktionshindrade och deras familjer. Om man tar hänsyn till det stora antalet funktionshindrade, måste den kortfristiga kostnaden för deras utbildning och integration leda till ekonomisk vinst för dessa personer på lång sikt, och även för deras familjer och för samhället som helhet.
Dessutom bör det noteras att man i millenniemålen tyvärr också misslyckas med att beakta de funktionshindrades behov. I praktiken finns det inga lämpliga villkor för de funktionshindrade, vare sig i de sektorsövergripande eller i de sektoriella programmen. De program som vänder sig till personer med funktionshinder är oftast mycket småskaliga, och har liten effekt på nationella eller internationella strategier för att bekämpa fattigdom eller utvecklingsstrategier. Detta bör åtgärdas.
Vi måste komma ihåg att utveckling även omfattar integration av individer som har uteslutits, till exempel funktionshindrade, och att ge dem möjlighet att leva ett helt och aktivt liv. Detta innebär att ge dem möjlighet att gå i skolan, uppfostra sina barn, ge dem tillgång till hälsovård och behandlingar, och hjälpa dem att bli aktiva samhällsmedlemmar. De funktionshindrade har rätt att ta sig ur den onda cirkeln med fattigdom och oförmåga. 
Marios Matsakis (ALDE ).
   – Det finns ett stort antal personer med funktionshinder i världen. I samband med John Bowis fråga vill jag passa på att fokusera på två typer av funktionshinder som kan förebyggas i utvecklingsländerna: blindhet bland barn och amputationer på grund av sprängolyckor.
När vi sitter här i dag finns det uppskattningsvis en miljon blinda barn i världen, vars synförlust hade kunnat undvikas. En av de viktigaste orsakerna är ögoninfektioner som är lätta och billiga att behandla. Till en kostnad av några få euro, förmodligen bara en bråkdel av en procent av vår budget, kunde vi ha förhindrat att en miljon barn måste leva i totalt mörker i resten av livet. Jag vill föreslå att vi som tillägg till WHO:s kampanj Vision 2020 försöker inrätta och helt finansiera en arbetsgrupp för ”Stoppa barnblindhet nu”, i syfte att så snart som möjligt utplåna sådan pediatrisk blindhet som går att undvika, och det absolut mycket tidigare än 2020.
Lika oroande är situationen med landminornas katastrofala effekter. Tusentals barn i utvecklingsländerna har fått sina ben och armar traumatiskt amputerade efter explosioner med landminor. Innan denna parlamentsdebatt är avslutad kanske några barn någonstans i Asien, Afrika eller Sydamerika kommer att få sina armar eller ben sprängda i bitar av dessa djävulska uppfinningar. Vi känner mycket väl till vilka länder som tillverkar, säljer och använder sig av landminor, men vi gör inte tillräckligt för att stoppa dem och straffa dem för deras onda dåd. Jag vill gå så långt som att föreslå att sådana länder svartlistas så snart som möjligt och att EU, och om möjligt hela världssamfundet, bör utsätta dem för drastiska påföljder, till exempel totalt ekonomiskt embargo. Barnblindhet och barns förlust av armar och ben på grund av landminor är två former av allvarliga funktionshinder i utvecklingsländerna som i stor utsträckning kan förhindras, om vi visar vilja och beslutsamhet att göra det.
Herr kommissionsledamot! Jag ber er lägga fram det kraftfulla förslag som krävs för att minska dessa former av funktionshinder. Ni kan vara säker på att få fullt stöd från parlamentet. 
Louis Michel,
   . Herr talman! Jag vill tacka John Bowis och de olika talarna för att de verkligen har belyst en fråga som alltför ofta glöms bort och som särskilt illustrerar allvarliga aspekter av de mänskliga dramer som har sin upprinning i fattigdom.
Undervisning av barn med funktionshinder är till exempel en integrerad del av utbildningsstrategin i många utvecklingsländer, som Uganda eller Etiopien. Frågan behandlas systematiskt inom ramen för den dialog om styrning och genomförande av program, som förs mellan kommissionen och regeringarna i partnerländerna. Jag måste säga att dagens diskussion verkligen förs i precis rätt ögonblick.
Från och med nästa vecka och fram till april kommer jag att besöka alla områden som omfattas av de regionala organisationerna. Jag kommer därför att debattera, diskutera och definiera och även lyssna till enskilda länder och regionala organisationer för att försöka – som jag hade lovat i förklaringen om Europeiska gemenskapens utvecklingspolitik – att hjälpa våra partner att utveckla eller föreslå program som verkligen är sammanhängande. Det är ingen lätt uppgift, eftersom alla partner vakar över sitt eget område.
Herr Bowis! Jag måste säga att jag fullständigt håller med er: hittills har personer med funktionshinder i de fattiga länderna, där många människor lider, varit en kategori för sig. Jag har till exempel upptäckt verkliga dramer, vars utsträckning man knappast kan föreställa sig, i Demokratiska republiken Kongo, där det är normalt för människor att hänge sig åt jakt på ”barnhäxdoktorer”. Dessa barn är kända som ”barnhäxdoktorer” enbart därför att de är gatubarn, som lever ensamma och som jagas som om de vore djur. Det är förfärande! Jag har haft en politisk dialog med detta land och med vissa lokala organisationer om program som kommer att finansieras i syfte att bekämpa detta fenomen. Jag har sett och mött dessa barn. Det är absolut fasansfullt. Det går inte att beskriva. De lider inte bara av fysiska utan ibland även av psykiska funktionshinder.
Beväpnad med färdplanen, riktlinjerna och det resolutionsförslag som ni utan tvekan kommer att anta, lovar jag därför att jag kommer att vara noga med att ta upp denna fråga vid alla seminarier och bilaterala möten som jag håller i varje land. Inom ramen för varje lands strategidokument, kommer jag att begära att program och projekt föreslås som direkt inbegriper dessa barn och dessa funktionshindrade personer.
Jag menar att detta har kommit vid en verkligt bra tidpunkt, och jag tackar er för att ni har fäst min uppmärksamhet på problemet, för i stundens hetta är vi benägna att bortse från vissa frågor, och även om det stämmer att partnerländerna måste komma med förslag, måste även vi lägga fram våra egna förslag. Våra partner koncentrerar sig vanligen på de problem som de betraktar som prioriterade, men de bortser från de marginella kategorierna, de utslagna, med alla de dramatiska konsekvenser som det medför.
Vid min återkomst från dessa arbetsbesök rörande ländernas strategidokument, vars syfte är att producera ett förslag om en programstyrning som är gemensam för medlemsstaterna och kommissionen, och i syfte att bli mer effektiv och konsekvent vid definierandet av vårt utvecklingsprogram, föreslår jag därför att jag lägger fram en rapport för er. Jag kommer att sammanställa en rapport för parlamentet i början av april om de förslag eller projekt som vi har åtagit oss, och sedan gör vi tillsammans en utvärdering av programmen och de framsteg som har gjorts.
Jag tror inte att jag kan erbjuda er något mer: Jag lovar att jag kommer att använda ert resolutionsförslag som underlag, och ni kan sedan bedöma om några framsteg har gjorts. Jag lovar att vara systematisk när jag gör något och rapportera objektivt. Jag lovar att jag kommer att göra allt som står i min makt för att övertyga partnerländerna om att göra denna dramatiska fråga till en viktig beståndsdel i respektive lands socialpolitik, utbildningspolitik och kulturpolitik.
Jag känner till vissa kulturprojekt som riktar sig till grupper av funktionshindrade, där man har gjort det möjligt för ungdomar att uttrycka sig genom konst. Det finns en hel rad möjligheter, och jag kan försäkra er om att det inte på något sätt är en enstaka vädjan jag framställer. Ni har gjort mig mycket mer medveten om detta problem, som vi ofta inte ägnar tillräcklig uppmärksamhet åt. Jag hoppas att jag i april kommer att kunna visa er att parlamentets arbete och de initiativ ni har tagit inte har verkat för döva öron: ert förslag kommer att få den plats det förtjänar, eftersom jag är övertygad om att detta är en rättvis sak. 
Talmannen.
   Jag har avslutningsvis mottagit sex resolutionsförslag(1),som ingivits i enlighet med artikel 108.5 i arbetsordningen.
Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i anslutning till eftermiddagens omröstningar. 
Talmannen.
   Nästa punkt på föredragningslistan är en debatt om fem resolutionsförslag om Peru: utlämning av och processen mot den förre presidenten Alberto Fujimori(1).
Marios Matsakis (ALDE ),
   . – Herr talman! Alberto Fujimori, Perus tidigare president, tog sin tillflykt till Japan efter att hans regering hade anklagats för ett antal fall av korruption och kränkningar av de mänskliga rättigheterna. Flera försök att få honom utlämnad avvisades av Japan, men helt oväntat dök Alberto Fujimori upp i Chile nyligen, som del av ett egendomligt försök att återvända till det politiska livet i Peru. Därpå begärde Perus statsåklagare att Chile skulle utlämna honom för att han skulle ställas inför rätta för totalt 12 åtalspunkter, inklusive användandet av en dödspatrull för att döda 25 människor vid två separata tillfällen.
Vi välkomnar och stöder utlämningen av Alberto Fujimori till Peru så att han kan ställas inför rätta på grund av de allvarliga anklagelserna mot honom, och så att han kan straffas på lämpligt sätt om han befinns skyldig. Samtidigt kan jag inte låta bli att undra varför vi inte insisterade så starkt på att Japan skulle utlämna honom, vilket tidigare har krävts vid upprepade tillfällen, trots att vi nu förväntar oss att Chile ska utlämna honom. 
Luis Yáñez-Barnuevo García (PSE ),
   . – Som synes är jag medförfattare till ett förslag som undertecknats av olika grupper som stöder att Chile utlämnar den förre diktatorn Fujimori, som är på flykt, till Peru. Detta bör göras för att försvara de mänskliga rättigheterna, bekämpa straffrihet och även bidra till att stärka demokratin i Peru.
Bevisen och dokumentationen, som inte bara har lagts fram av Perus regering och rättsliga myndigheter utan också av internationella människorättsorganisationer, är så överväldigande när det gäller de fall av mord, tortyr, korruption och maktmissbruk som den tidigare presidenten Fujimori gjort sig skyldig till, då han i mer än tio år av auktoritärt styre, flera av dem i form av ett diktatursystem, förtryckte folket i Peru, att jag är övertygad om att han kommer att utlämnas, särskilt med tanke på det enorma anseende som Chiles rättssystem har.
Icke desto mindre kommer det faktum att en institution som Europaparlamentet stöder förfarandet också utan tvekan att bidra till att skapa ett internationellt samarbetsklimat mellan de två länderna, vars förbindelser inte är enkla, och detta skulle vara ett steg i rätt riktning. Vi har därför hjälpt till att stödja denna resolution, och jag gör det nu genom mina ord och min röst. 
José Ignacio Salafranca Sánchez-Neyra (PPE-DE ),
   . – Herr talman! Det är viktigt att förstå att den resolution som Europaparlamentet kommer att anta under eftermiddagen inte riktas mot någon. Tvärtom har Chiles regering och domstolar agerat på exemplariskt sätt.
Perus regering har fullständigt uppfyllt sina skyldigheter genom att begära att en person som är på flykt undan rättvisan utlämnas för att åtalas för de många anklagelserna mot honom. Vi har särskilt under de senaste dagarna bevittnat ett gott exempel på demokratisk mognad i Chile, där oppositionskandidaten sportsmannamässigt erkände sig besegrad och personligen gratulerade den valde presidenten.
Vi bör därför inte bli förvånade över att Chile efter en mönstergill omvandling har blivit ett riktmärke för framsteg och tillväxt, samt för stabilitet och demokratisk normalitet.
Europeiska unionen, och särskilt parlamentet, har också uttryckt sin solidaritet med den demokratiska konsolideringen i Chile. Jag hade privilegiet att leda ett antal ledamöter från Europaparlamentet som bevistade presidentvalet 2000.
Herr kommissionsledamot! Av den anledningen, och på grundval av en begäran från de behöriga myndigheterna i Peru, vädjar jag om att EU ska sända valobservatörer till det förestående presidentvalet i Peru, för att visa vår solidaritet med den demokratiska konsolideringen i landet.
Herr talman! Inget kan vara mer logiskt i detta sammanhang än den resolution som Europaparlamentet kommer att anta under eftermiddagen, där det enda syftet ännu en gång är att så eftertryckligt som möjligt betona att lagstiftningen i en demokrati är utformad för att följas och att ingen person vare sig kan eller får stå över lagen. 
Erik Meijer (GUE/NGL ),
   . – Herr talman! Perus senaste två presidenter, Alberto Fujimori och Alejandro Toledo, presenterade sig som undergörare och som landets räddare. Var och en av dem lyckades därigenom genast vinna över väljarna på sin sida, för att sedan göra dem besvikna. Fujimori gör själv ingen hemlighet av sitt motstånd mot parlamentarisk demokrati, och han styrde utan att ta hänsyn till väljarnas önskemål.
Detta är i sig en tillräcklig anledning för att straffa honom och förvägra honom en andra chans till ledarskap. Försöket att bli av med honom på grund av hans japanska bakgrund har mycket mindre betydelse. Det påminner om den metod som användes mot den tidigare presidenten Nkomo i Zambia, vars förfäder användes som en ursäkt för att förvägra honom rättigheten att ställa upp på nytt, då han en gång besegrats.
Efter att ha begått sina illdåd flydde Fujimori först till Japan, och försökte sedan återvända genom Chile, med den falska förhoppningen att den stora massan av peruaner ville ledas av en diktator, och att de skulle återinsätta honom vid makten. I hela Latinamerika väljs nu presidenter av en bättre sort. Fujimoris felbedömning erbjuder ett enastående tillfälle att klargöra att till och med före detta presidenter kan bestraffas för sitt maktmissbruk. Vi gör rätt i att yrka på att han ska ställas inför domstol i Peru. 
Raül Romeva i Rueda (Verts/ALE ),
   Herr talman! I Latinamerika faller diktatorerna undan för undan och demokrater kommer till makten. Jag är särskilt glad över att de progressiva latinamerikanska kvinnornas förmåga börjar vinna erkännande och att de demokratiskt väljs till statschefer. Lycka till, president Bachelet.
Utmaningen för dessa demokrater, både män och kvinnor, är nu att ta upp kampen mot straffrihet och att modigt se till, inte bara att sanningen kommer fram i ljuset utan också att det skipas rättvisa i deras respektive länder. I likhet med gripandet av Pinochet i London är gripandet av Alberto Fujimori i Chile ett tydligt tecken på att detta inte bara är nödvändigt utan också möjligt för att man ska kunna göra framsteg mot sådan rättvisa.
I dag vet alla att det under Fujimoriregimen skedde många kränkningar av de mänskliga rättigheterna och att denna regim faktiskt var ett exemplariskt exempel – om ni ursäktar upprepningen – på vad som inte var något annat än institutionaliserad korruption över hela linjen. Utlämningen av Fujimori till Peru, där han måste garanteras en rättvis rättegång, är därför önskvärd, men inte tillräcklig.
Eftersom Europeiska unionen kraftfullt bekämpar straffrihet måste den erkänna det viktiga arbete som utförs av organisationerna för Fujimoridiktaturens offer och av människorättsaktivister och stödja dem i deras arbete.
Därför är det till exempel önskvärt att stödja initiativet från den nationella samordnaren för mänskliga rättigheter av den 11 januari 2006, där presidentkandidaterna uppmanas att underteckna en överenskommelse om praktiska åtgärder för att öka respekten för de mänskliga rättigheterna. Bland dessa åtgärder ingår genomförande av rekommendationerna från kommittén för sanning och försoning och den integrerade planen för ersättning till den interna väpnade konfliktens offer, vilket innebär ett stärkande av den flersektoriella kommissionen på hög nivå (CMAN).
Charles Tannock,
   . – Herr talman! Jag talar som en mångårig vän till Chile och Peru. Frågan om att utlämna Fujimori är av stort intresse för mig. Dessa två länder har mycket gott minne, som går tillbaka till Stillahavskriget på 1800-talet, då Peru förlorade Arica och Tacna till Chile.
Det är därför som bilaterala frågor ibland, tyvärr, färgas av ett moln av revanschism och regional rivalitet. Parlamentet måste påpeka att detta inte får spela någon roll när beslut ska fattas om begäran om utlämnande av Fujimori.
Det står också klart att Alejandro Toledos nuvarande regering i Peru länge haft som mål att f.d. president Fujimori skulle återvända från Japan för att ställas inför rätta för anklagelser om korruption och kränkningar av de mänskliga rättigheterna under den långa konflikten med Sendero Luminoso och Tupac Amaru. Alejandro Toledos tjänstemän tog faktiskt upp denna fråga personligen med mig i Bryssel förra året, under hans statsbesök i Belgien. De begärde att EU ska ta upp frågan med Japan, och jag håller med föregående talare om att vi har varit ganska försumliga i denna fråga.
Det har också påståtts att Alberto Fujimori valdes till president andra gången 2000 efter ett val som inte gick rätt till. Som vi alla vet flydde Alberto Fujimori slutligen till Japan i november 2000 efter det att hans säkerhetschef Vladimiro Montesinos hade anklagats för att ha mutat en kongressman. Fujimori återupptäckte då sin japanska nationalitet, något som enligt peruansk lag skulle ha gjort det omöjligt för honom att 1990 vara valbar för ett offentligt ämbete, särskilt som president, i enlighet med Perus konstitution.
Även om detta nu är en fråga för Chiles domstolar, har utlämningar mellan suveräna stater alltid en politisk dimension, så jag hoppas att domarna i Chile kommer att godta att Alberto Fujimori har mycket allvarliga anklagelser att stå till svars för inför sitt folk, som han behandlade så illa i det förgångna. 
Karin Scheele,
   . Herr talman! Det har sagts flera gånger i dag att resolutionen inte är riktad mot någon, men att Europaparlamentet gläder sig över denna händelseutveckling och välkomnar det samarbete mellan Peru och Chile som har lett till gripandet av Alberto Fujimori. Europaparlamentet stöder dessutom Perus ansökan om utlämning av Fujimori och uppmanar Perus myndigheter att som en politisk åtgärd sörja för att alla vittnen får ett omfattande skydd.
Båda dessa faktorer är viktiga för att förmå Fujimori att ta sitt ansvar för de kränkningar av de mänskliga rättigheterna och den korruption som pågick i hans land, ett ansvar som han måste ta på sig. Kampen mot ””, straffrihet, är inte bara en av hörnstenarna i Europeiska unionens utrikespolitik utan också en av grundvalarna för alla stater som styrs enligt rättstatsprincipen.
Det finns ganska många latinamerikanska stater där det har varit alltför lätt att begå brott ostraffat, vilket har lämnat så många öppna sår, och detta är ännu en anledning att stödja och driva denna sak. 
Louis Michel,
   . Herr talman, mina damer och herrar! Jag vill tacka Europaparlamentet för att det har gett mig möjlighet att delta i debatten om en eventuell resolution om utlämning av förre presidenten Alberto Fujimori till Peru.
Peru har på ett modigt sätt granskat den situation av politiskt våld utan tidigare motstycke som drabbade landet mellan 1980 och 2000. ”Nationella kommittén för sanning och försoning” inrättades under den övergångsregering som leddes av Valentín Paniagua och bekräftades av president Alejandro Toledo. Europeiska unionen och dess institutioner har från första början stött kommitténs arbete, och detta stöd kommer särskilt till uttryck i ekonomiskt stöd från gemenskapsbudgeten. Europeiska unionen och Europaparlamentet har visat sitt stöd för kommitténs arbete och genomförandet av dess rekommendationer. Det europeiska initiativet för demokrati och mänskliga rättigheter stöder för närvarande detta genomförande genom ett program som just har inletts i samarbete med ombudsmannen, .
Det är i denna situation Peru nu förbereder sig för presidentvalet i april 2006. Världssamfundet anser att det är ytterst viktigt att detta val äger rum i en atmosfär som präglas av öppenhet, stabilitet och lugn och att det innebär ett framsteg i den demokratiska konsolideringsprocess som har inletts.
Som ni vet har Europeiska unionen gjort försvar för mänskliga rättigheter och demokrati till hörnstenen i sin utrikespolitik i allmänhet och i sin politik gentemot Latinamerika i synnerhet. Kampen mot straffrihet är uppenbart ett väsentligt inslag i denna politik.
Kommissionen lyckönskar Chiles och Perus regeringar till deras samarbete när de chilenska myndigheterna grep Alberto Fujimori, och vi vill naturligtvis uppmuntra de båda regeringarna att fortsätta att samarbeta på detta sätt.
I detta sammanhang måste kommissionen uttrycka sitt förtroende för de båda ländernas rättsväsenden. Kommissionen är förvissad om att Chile kommer att behandla Perus ansökan om utlämning helt i överensstämmelse med tillämplig lagstiftning och att de grundläggande rättigheterna kommer att respekteras i den lösning man kommer fram till, helt i överensstämmelse med internationella lagar och normer.
Talmannen.
   Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum efter debatterna i eftermiddag.
Talmannen.
   Nästa punkt på föredragningslistan är en debatt om sex resolutionsförslag om Egypten: Våld mot sudanesiska flyktingar(1).
Karin Scheele (PSE ),
   . Herr talman! Den 30 december 2005 tvångsevakuerade de egyptiska säkerhetsstyrkorna ett läger som hade upprättats framför UNHCR:s huvudkontor i Kairo i september detta år som ett tillfälligt hem för över 2 500 sudanesiska invandrare, flyktingar och asylsökande. Vid tvångsevakueringen agerade säkerhetsstyrkorna med stor brutalitet, och resultatet av deras aktion är mycket, mycket sorgligt: 30 döda och över 60 skadade.
Det egyptiska inrikesministeriet försökte lägga skulden på sudaneserna och hävdade att de hade gripits av panik och försökt fly, men journalister som var närvarande rapporterar att ingenting sådant inträffade. Om vi antar resolutionen sällar vi oss till ett antal ledande personer i Förenta nationerna som redan har fördömt dessa händelser. FN:s generalsekreterare Kofi Annan var kritisk mot säkerhetsstyrkornas brutalitet, och sa att detta slags våld inte kunde rättfärdigas och att denna förlust av människoliv var oförsvarlig.
Det är bra att de egyptiska myndigheterna nu har beslutat att undersöka vad som hände. Vi uppmanar den egyptiska regeringen att tillåta att människorättsexperter från FN och oberoende egyptiska människorättsorganisationer medverkar i dessa undersökningar. Eftersom respekten för de mänskliga rättigheterna är av grundläggande betydelse för Egyptens associeringsavtal med Europeiska unionen uppmanar vi rådet och kommissionen att ta upp dessa händelser vid nästa sammanträde i associeringsrådet EU-Egypten.
Det sista jag vill säga är att jag vill lägga fram två muntliga ändringsförslag före omröstningen.
Marios Matsakis (ALDE ),
   . – Herr talman! Jag vill påpeka för kommissionsledamoten att vi välkomnar den egyptiska regeringens beslut att inleda en fullständig undersökning av händelsen den 30 december, där det vid den egyptiska polisens angrepp mot det sudanesiska flyktinglägret i Kairo inträffade många dödsfall och personskador. Vi hoppas att undersökningen kommer att bli noggrann och objektiv.
Vi förutsätter inte på något sätt att skulden för händelsen kommer att läggas på de egyptiska myndigheterna. Inte heller påstår vi att Förenta nationernas flyktingkommissariats (UNHCR) regionala representanter, och vissa isolerade element bland de protesterande flyktingarna, nödvändigtvis har någon del i ansvaret för det som hände.
Därför känner vi att det är mycket viktigt att en verkligt oberoende undersökning görs om händelsen, där – det får vi inte glömma bort – 27 personer, inklusive barn, fick sätta livet till. Vi är övertygade om att en rättvis undersökning inte bara skulle innebära att man går till botten med problemet, utan också kommer att bidra till att förhindra liknande händelser i framtiden. 
Simon Coveney (PPE-DE ),
   . – Herr talman! Jag är glad över att få tillfälle att tala om och vara med och sammanställa denna resolution, som syftar till att belysa en tragisk och brutal händelse i Kairo i Egypten den 30 december 2005. Minst 27 människor dog: 9 kvinnor, 7 män och 11 barn, enligt de egyptiska myndigheterna. Men vissa ögonvittnen, icke-statliga organisationer och medlemmar av den internationella pressen hävdar att dödssiffran var mycket högre. Detta hände när de egyptiska säkerhetsstyrkorna med våld evakuerade omkring 2 500 sudanesiska migranter, flyktingar och asylsökande som hade slagit sig ned framför UNHCR:s högkvarter, och begärt att få bli förflyttade till tredjeländer.
Under den korta tid som jag har till mitt förfogande vill jag koncentrera mig på några få punkter. För det första har parlamentet ett ansvar att belysa och fördöma åtgärder som vidtas av myndigheter som är en skriande och tragisk kränkning av de mänskliga rättigheterna, särskilt när dessa händelser inträffar i EU:s grannskap och i länder som vi arbetar tillsammans med genom samarbets- och/eller associeringsavtal. I detta fall har EU och Egypten ett associeringsavtal som har varit i kraft sedan juni 2004. Europa-Medelhavsavtalet, som EU och Egypten är anslutna till, är också relevant, liksom Barcelonaprocessen. Alla som hävdar att detta endast är en intern fråga för Egypten har därför fel. Det är vår sak, på samma sätt som det som sker inom EU är Egyptens sak när det påverkar de nämnda avtalen.
För det andra välkomnar jag de egyptiska myndigheternas åtagande att inleda en undersökning av vad som skedde den 30 december. Jag uppmanar myndigheterna att se till att undersökningen blir absolut öppen med full insyn, och att FN-experter och, om möjligt, egyptiska människorättsorganisationer deltar. Undersökningen måste vara trovärdig om vi ska kunna dra några lärdomar av det som hände.
Jag hoppas att det positiva med det mycket mörka moln som ligger över händelsen kommer att bli en trovärdig försäkran från myndigheterna i Egypten om att deras säkerhetsstyrkor kommer att agera i enlighet med internationella normer, och utan någon oproportionerlig användning av våld i framtiden.
Slutligen stöder vi i detta förslag UNHCR och uppmanar kommissionen att upprätta ett intimare partnerskap med UNHCR genom att erbjuda både politiskt och ekonomiskt stöd för att bistå dem vid deras kontor i Kairo, så att de kan arbeta närmare tillsammans med de egyptiska myndigheterna för att finna hållbara lösningar på den svåra situationen med sudanesiska migranter och flyktingar i Egypten. 
Jaromír Kohlíček (GUE/NGL ),
   .   Mina damer och herrar! Situationen för de mänskliga rättigheterna i Egypten är synnerligen ovanlig. Trots att inte ens Europaparlamentet har kunnat protestera mot att armén hindrade väljare från att komma in i vallokalerna i ett antal städer under det senaste valet, måste den politiska stabiliteten i Egypten garanteras för att det ska kunna bli fred i Mellanöstern. Ändå måste vi ställa oss frågan om en sådan politisk stabilitet ska få uppnås på bekostnad av medborgarnas grundläggande demokratiska rättigheter.
Den situation som beskrivs i resolutionsförslaget bör tjäna som en skarp varning i detta avseende. Om de egyptiska myndigheterna nu inte bara betraktar anhängare av Muslimska brödraskapet som ett hot, utan till och med försöker införa regler som förbjuder sekulära partier, är detta någonting som måste uppmärksammas. Detta skulle bidra till att man kan komma ifrån den felaktiga uppfattningen att de egyptiska domstolarnas inställning är någonting som vi inte betraktar som någon större avvikelse från normen. En situation där en person som har begått ett brott som kan ifrågasättas, ändå kan dömas till flera års fängelse kan bara tolkas på ett av två sätt. Antingen innehåller landets rättssystem högst oegentliga bestämmelser eller också tyder resultatet av domstolarnas verksamhet på politisk inblandning. Vi kan inte förhålla oss likgiltiga i något av dessa fall. Hur kan vi bortse från att flyktingar från Sudan och andra håll utlämnas till sitt ursprungsland där de riskerar att dö? Att en fredsöverenskommelse nu har undertecknats mellan parterna i Sudankonflikten innebär inte att Darfurkonflikten har lösts. Problemet med flyktingarna och deras eventuella repatriering måste lösas i samarbete med Sudans och Egyptens regeringar, även om jag är medveten om de problem som detta innebär. Vi bör därför stödja UNHCR:s arbete och förhindra framtida incidenter som skulle strida mot internationella åtaganden och särskilt mot FN:s flyktingkonvention. Som jag ser det är det helt oacceptabelt att fångar torteras – även om detta är den linje som Förenta staterna har valt – eller att flyktingar dör när flyktingläger stängs. Enligt associeringsavtalet råder det ingen tvekan om att sådana saker måste undersökas i en årlig rapport, och jag litar på att detta kommer att ske. Därför är jag för resolutionen. 
Hélène Flautre (Verts/ALE ),
   . Herr talman! De tragiska händelserna i Kairo den 30 december ledde till 27 människors död enligt de egyptiska myndigheterna, men i själva verket var det många fler: dussintals, t.o.m. hundratals, upp emot 220 döda enligt vissa källor. Dessa händelser måste fördömas så kraftfullt som möjligt, och det måste tydligt fastställas vilka som bär ansvaret.
Först och främst måste man erkänna de egyptiska säkerhetsstyrkornas ansvar för det som skedde, och deras våld vid detta tillfälle måste fördömas så kraftfullt som möjligt. De har tyvärr rykte om sig att tillgripa systematiskt och överdrivet våld. UNHCR måste också ta på sig en del av ansvaret. För det första därför att det tillät situationen att bli inflammerad. Sedan därför att det använde ett tvetydigt, till och med motsägelsefullt, språk om sudanesernas status. Man behöver bara läsa korrespondensen mellan UNHCR:s kontor i Kairo och de egyptiska myndigheterna för att se detta. Slutligen därför att UNHCR direkt uppmanade de egyptiska myndigheterna att ingripa, vilket innebar en risk för att situationen skulle utvecklas på ett okontrollerbart sätt.
Vi får inte heller bortse från det dödläge som dessa aktörer hade hamnat i. Efter undertecknandet av fredsavtalet i Sudan den 26 maj 2004 avstannade alla återflyttningsprogrammen även om vi vet att situationen i Sudan fortfarande är mycket instabil, vilket framgår av många rapporter, däribland den rapport som nyligen har kommit från Human Rights Watch. De stater som vägrar att ta emot dessa människor enbart därför att ett fredsavtal har undertecknats bör därför också ta på sig en del av ansvaret. Det är inte rätt att begära att Egypten ska ta emot alla flyktingarna från Sudan eftersom Egypten redan hyser mellan två och tre miljoner sudaneser av vilka 27 000 är registrerade hos UNHCR. Av alla dessa skäl anser jag att det är viktigt att en undersökning genomförs, vilket även andra ledamöter har sagt.
Det är emellertid också viktigt att de egyptiska myndigheterna friger alla de personer som fortfarande hålls internerade, att de slutar fördriva människor och att de ger UNHCR:s företrädare fritt tillträde så att de kan granska flyktingarnas krav.
Det är även viktigt att denna tragedi sätts i samband med den generella asyl- och invandringspolitiken. Vi kan inte vägra asyl till människor som är utsatta för fara i sitt land, och detta är inte bara en fråga för Egypten och Sudan, precis som Ceuta och Melilla inte bara var en fråga för Spanien och Marocko. Europa-Afrika-konferensen om migration måste hållas så snart som möjligt.
Luis Yáñez-Barnuevo García,
   Herr talman, herr kommissionsledamot! Jag tänker inte upprepa de argument som redan har framförts av de ledamöter som har utarbetat resolutionsförslaget, men jag vill verkligen gärna understryka hur viktig resolutionen är eftersom den är resultatet av en ytterst allvarlig händelse: 27 dödsfall – officiellt, även om den verkliga siffran troligen är mycket högre som andra talare har sagt – bland människor som hade samlats fredligt utanför flyktingkommissariatets kontor i Kairo.
Dessa människor av sudanesisk härkomst – sudanesiska invandrare som bad om papper och om erkännande av deras flyktingstatus – utsattes för ett överdrivet och brutalt angrepp som ledde till denna tragedi och till extremt våld. Därför måste vi genomföra en djupgående, seriös, uttömmande, öppen och oberoende undersökning, inte bara för att lämpliga straffpåföljder ska utdömas och för att civilrättsligt, straffrättsligt och administrativt ansvar ska utkrävas, utan också för att förhindra att liknande situationer ska kunna uppstå i Egypten i framtiden. Det är ett faktum att strömmen av sudanesiska flyktingar kommer att fortsätta med tanke på invandringen från söder till norr – som också äger rum i regionen nära mitt hemland – från länder söder om Marocko mot Marocko och mot Spanien.
Principen om mänskliga rättigheter måste försvaras överallt, vare sig det är i Marocko, i Spanien, i Egypten eller någon annanstans. Som andra talare har sagt måste denna princip särskilt försvaras i ett land som drar nytta av det faktum att det är granne till Europeiska unionen.
Carl Schlyter,
   . Herr talman! Har inte det sudanesiska folket lidit länge nog! Först lyckades man överleva och fly från ett krig, och sedan förföljs man i Egypten när man fredligt försöker kontakta FN. Egypten bytte ut många av sina högre funktionärer och ministrar i slutet av förra året, och nu är det dags att de byter ut sina polischefer.
Vi kan aldrig acceptera att länder som vi samarbetar så mycket med låter polisstyrkor gå lös på civila på detta sätt. Jag hoppas att vi kan samarbeta mycket väl med UNHCR för att få klarhet i allting som hände i denna situation.
Jag vill slutligen påminna om att t.ex. mitt hemland med CIA:s hjälp har skickat iväg så kallade terroristmisstänkta till Egypten för tortyr. Sådant måste vi själva sluta med. 
Urszula Krupa,
   . Herr talman! Ämnet för dagens debatt om kränkningar av de mänskliga rättigheterna och demokratin är de tragiska händelserna i Kairo där flera hundra poliser angrep en betydligt mindre grupp sudanesiska flyktingar som hade rest till Egypten för att söka hjälp och skydd. Flyktingarna trängdes in i ett hörn och den egyptiska polisen angrep dem sedan med vattenkanoner och batonger. Flera av flyktingarna dog och vilket öde som drabbat resten av gruppen, däribland kvinnor och barn, är tyvärr okänt.
Egypten kallar sig gärna en demokrati, men genom denna handling har landet sällat sig till de många andra som följer konflikten i Sudan och som inte alla är passiva. Striderna har pågått i över 20 år och två miljoner människor har mist livet. Sex miljoner tvingades lämna sina hem och tusentals kvinnor och barn har kidnappats eller våldtagits. FN har inte gjort mycket för att stödja de sudanesiska flyktingarna. Det har bara garanterat flyktingstatus för några tusen, av vilka de flesta ville emigrera till Förenta staterna, Kanada eller Europa.
I praktiken har Sudan befunnit sig i krigstillstånd ända sedan landet blev självständigt. Den afrikanska befolkningen i södra delen av landet med mörkare hudfärg protesterar mot diskrimineringen från den arabiska befolkning som nu har makten i Khartoum. Religionen spelar också en roll i denna inrikespolitiska konflikt eftersom de till största delen muslimska araberna, när de väl har kommit till makten, behandlar de animistiska eller kristna afrikanerna med mörkare hudfärg som slavar. Detta är orsaken till att så många försöker fly till grannländer som till exempel Kenya, Egypten, Uganda eller Etiopien.
Vi vill uttrycka vår avsky och protestera mot de egyptiska myndigheternas behandling av människor som söker hjälp. När vi debatterar frågan här i parlamentet skulle det vara klokt av oss att inte bara reflektera över orsakerna till konflikten utan också över frågan varifrån de vapen som används i Sudan kommer. De rika G8-länderna har lovat att arbeta för att utrota fattigdom och orättvisor. Trots det exporterar just dessa länder fortfarande vapen, ammunition och militär utrustning till fattiga länder som är indragna i konflikter och bidrar därigenom till att stödja förtryckande regimer. Genom att göra detta är G8-länderna delaktiga i kränkningar av de mänskliga rättigheterna och antidemokratisk verksamhet.
Konflikten i Sudan vittnar också om ett misslyckande från världssamfundets sida. Världssamfundet har inte visat någon vilja att begränsa eller sätta stopp för de många aggressiva och orättvisa handlingar som har begåtts under många år. Vi stöder resolutionen.
Louis Michel,
   Herr talman, mina damer och herrar! Kommissionen anser att det är viktigt att alla de som har undertecknat Genèvekonventionen om flyktingars status tillämpar konventionens bestämmelser.
Därför delar kommissionen den oro som Europaparlamentets delegationer har uttryckt över den tragiska händelsen i Kairo då sudanesiska invandrare och flyktingar tvångsevakuerades och många av dem sattes i fängelse.
Kommissionen stöder det initiativ som går ut på att uppmana de egyptiska myndigheterna att frige alla asylsökande som fortfarande sitter fängslade. Efter frigivningen nyligen av 250 flyktingar har vi inte någon exakt information om huruvida det fortfarande finns kvinnor, barn eller flyktingar från Darfurregionen som sitter i fängelse. Alla fångar som inte har anklagats för något brott bör naturligtvis friges.
Vi instämmer också i kravet på att utvisningarna av sudanesiska flyktingar måste upphöra och vi kräver strikt efterlevnad av principen om ”non-refoulement”. Kommissionen stöder också den begäran som har riktats till de egyptiska myndigheterna att de ska inrätta en offentlig institution i enlighet med internationella normer som ska ha ansvaret för hanteringen av asylansökningar.
Inom ramen för de insatser som finansieras genom programmet i budgetposten för samarbete med tredjeländer på migrationsområdet, har kommissionen sedan 2004 finansierat ett projekt som är värt mer än en miljon euro genom Förenta nationernas flyktingkommissariat i syfte att ge asylsökande och flyktingar i Egypten ett bättre skydd.
Ett av målen för detta projekt är att stödja inrättandet av en enhet som ansvarar för asylfrågor inom den egyptiska regeringen. I detta avseende har kommissionen informerats om att förhandlingarna mellan UNHCR och den egyptiska regeringen ännu inte har lett till resultat. Kommissionen vill att de egyptiska myndigheterna så snart som möjligt ska genomföra de åtgärder som föreskrivs i projektet.
När det gäller UNHCR:s ansvar kan jag personligen inte instämma i den kritik som en talare har framfört i detta avseende. Jag vet att det är synnerligen svårt för UNHCR:s tjänstemän att hantera frågor av detta slag. Genom mitt arbete har jag mycket täta kontakter med UNHCR:s personal, och jag kan tala om för er att dessa tjänstemäns arbete är ytterst svårt. De måste respektera de regler de är ålagda att följa under ofta ytterst känsliga förhållanden eftersom de för att kunna hjälpa flyktingarna måste upprätthålla korrekta, eller åtminstone positiva, förbindelser med de olika regeringarna. Därför anser jag att denna kritik är ganska överdriven. Jag tänker inte sätta mig till doms över vad som har sagts men jag anser att det är förhastat, och framför allt skulle dessa anklagelser behöva kontrolleras.
Inom ramen för grannskapspolitiken håller kommissionen, med stöd av ordförandeskapet och rådets sekretariat, på att förhandla om en handlingsplan som innehåller ett förslag om att få i gång en dialog om asylfrågor. Förhandlingarna har inletts.
Talmannen.
   Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum efter debatterna i eftermiddag. 
Talmannen.
   Nästa punkt på föredragningslistan är en debatt om sex resolutionsförslag om Kambodja: Politiskt förtryck(1).
Lidia Joanna Geringer de Oedenberg (PSE ),
   . Herr talman! Kambodja är ett av de fattigaste länderna i världen. Det är också ett land som saknar ett oberoende domstolsväsen och som lider av utbredd korruption. Människohandel, barnprostitution och dessutom förföljelse och tortyr av politiska motståndare utan risk för straff är bara några av inslagen i vardagslivet i Kambodja.
Förtryck av detta slag och de senaste veckornas gripanden av företrädare för humanitära organisationer, fackföreningar och journalister som anklagas för att sprida så kallad falsk information har med all rätt väckt oro i världssamfundet. Kambodjas regering använder rutinmässigt rättsväsendet som ett medel för att undertrycka den politiska oppositionen. Kambodja bryter ständigt mot internationella avtal om mänskliga rättigheter, i synnerhet 1951 års Genèvekonvention angående flyktingars rättsliga ställning. Landet behandlar människor som försöker fly från Vietnam på ett omänskligt sätt och organiserar brutala avvisningar.
Världssamfundet måste vidta beslutsamma åtgärder för att garantera alla människorättsaktivisters frihet och för att anklagelserna mot dem ska dras tillbaka. Det måste också utöva påtryckningar för att sätta stopp för förföljelser och hotelser. Enligt 1993 års samarbetsavtal mellan Europeiska unionen och Kambodja är unionen skyldig att vidta specifika åtgärder för att garantera full respekt för alla mänskliga rättigheter i Kambodja, inbegripet ekonomiska, sociala och kulturella rättigheter.
Jules Maaten (ALDE ),
   . Herr talman! I förra månaden dömde en domstol i Kambodjas huvudstad Phnom Penh oppositionsledaren Sam Rainsy i hans frånvaro till arton månaders fängelse för förtal av premiärminister Hun Sen och prins Norodom Ranariddh. Sam Rainsy dömdes också att betala en bötessumma på 20 miljoner kambodjanska riel, vilket motsvarar ungefär 4 000 euro, för att han påståtts ha svärtat ned sina politiska rivalers goda namn.
I början av denna månad grep den kambodjanska regeringen två människorättsaktivister: Kem Sokha, ordförande för Kambodjanska centret för mänskliga rättigheter (CCHR), och Yeng Virak, chef för ”Community Legal Education Centre”, som hålls fängslade för att ha visat upp en fana för att fira Internationella dagen för mänskliga rättigheter den 10 december.
Ett möte med den amerikanske diplomaten Christopher Hill ledde till att premiärministern trots allt frigav Kem Sokha och Pa Nguon Teang mot borgen, vilket inträffade den 17 januari, men anklagelserna om ärekränkning mot dem och ett antal andra personer som frigavs drogs inte tillbaka.
Domen mot Sam Rainsy och gripandet av människorättsaktivisterna är bara några exempel på en hel rad förtalskampanjer och anklagelser som riktats mot offentliga personer under de senaste två åren. Under denna tid har både Cheam Channys och Chea Pochs parlamentariska immunitet upphävts och båda har dömts, Chea Poch i sin frånvaro. Detta är en återgång till förhållandena i Hun Sens enpartistat. Denna utveckling vittnar om ett nytt bakslag och är ett slag i ansiktet för demokratiseringsprocessen i Sydostasien.
Regimkritiska åsikter och kommentarer bör bemötas genom offentlig debatt och inte i domstolar, och gripandet av dissidenter i Kambodja är ett allvarligt hot mot yttrandefriheten och den politiska pluralismen i detta land. Vi måste ingripa mot detta nya försök av de makthavande att neutralisera oppositionen och fullborda den process som kan göra Kambodja till en diktatur.
Bernd Posselt (PPE-DE )
   . Herr talman! Den kambodjanska kulturen var en gång känd över hela världen som en symbol för fred, men sedan dess finns det knappast något annat land som har fått utstå så mycket som Kambodja. Landet ockuperades av utländska trupper under andra världskriget, därefter under Vietnamkriget och två gånger till under kriget om Indokina. Sedan utsattes landet för de röda khmerernas terror, en politik som innebar att de utplånade miljoner människor med metoder som saknar motstycke. Därefter följde en annan variant av kommunismen – denna gång den vietnamesiska varianten – som också den innebar främmande herravälde. Efter det att landet har utstått alla dessa ohyggliga prövningar har det krävts en hel del politiska ansträngningar av Förenta nationerna, av Europeiska unionen och inte minst av människorna som bor där för att få i gång en fredsprocess. Det har varit en komplicerad uppgift som har krävt en hel del engagemang och mycket pengar.
Det kan sägas att det som åstadkoms då ligger i ruiner i dag, för vi ser att ännu en orättfärdig regim håller på att etablera sig i Kambodja, och eftersom detta är någonting som vi inte kan acceptera under några omständigheter vill jag rikta parlamentets uppmärksamhet mot punkt 5 i vår resolution där det tydligt sägs att det avtal vi ingick med Kambodja bygger på demokrati och mänskliga rättigheter. Detta är inte någon tom diplomatisk formulering för att på ett artigt sätt inleda angenäma affärsförbindelser, utan den innehåller tvärtom villkoren för att det över huvud taget ska bli några affärsförbindelser. Nu är det rådets, kommissionens och parlamentets uppgift att klargöra för våra kambodjanska partner att de inte längre kommer att kunna göra affärer med oss om de fortsätter att bryta mot dessa villkor.
Vi måste en gång för alla utöva effektiva påtryckningar på Kambodja att respektera de mänskliga rättigheterna, och detta innebär mer än att bara sända protestnoter. Därför vill jag föreslå att vi så snart som möjligt bjuder in FN:s särskilde representant för Kambodja till parlamentet för att föra djupgående diskussioner med honom om situationen i detta plågade land. Vi kan glädja oss över att påtryckningarna både från oss och från amerikanerna – för det är bra att vi samarbetar om detta – har lett till frigivningen av fångar, men samtidigt som vi naturligtvis uppskattar detta vet vi att de fortfarande kommer att ställas inför rätta. Vi vet att det finns många andra fångar och att många fler stämningar och arresteringsorder har utfärdats och vi är särskilt medvetna om förtrycket av minoriteter. När vi kämpar mot dessa förhållanden måste vi vara uthålliga för det är framför allt uthållighet som krävs i människorättspolitiken.
Erik Meijer (GUE/NGL ),
   . Herr talman! Kambodja var en fredlig granne till Vietnam ända tills utlänningar blandade sig i landets angelägenheter i början av 1970-talet. I Vietnam rasade ett krig om återföreningen av den norra och den södra delen av vad som en gång hade varit en fransk koloni, och Förenta staterna ville behålla den södra delen som sin egen inflytelsesfär. Misstanken om att den vietnamesiska gerillarörelse som kämpade för återföreningen av nord och syd utnyttjade försörjningsvägar som gick genom ogästvänliga delar av Kambodja var en tillräcklig anledning för att amerikanerna skulle ingripa och se till att landet kom under en vänligt sinnad regerings kontroll.
Sedan dess har Kambodja, som tidigare var så fredligt, varit ett djupt splittrat land. Det verkar som om regeringsmakten, som det har varit så svårt att erövra, inte under några omständigheter får äventyras. Det har utvecklats en tradition att partierna varken vill ingå koalition med andra eller tolerera opposition. Först fanns det en regering som var vänligt sinnad mot amerikanerna. Den följdes av Pol Pots prokinesiska terrorregim, och med vietnamesisk hjälp kom sedan Hun Sens regering. De val som sedan har hållits har lett till resultat som har gjort det praktiskt taget omöjligt att bilda regeringar med brett stöd.
De olika partierna är ovilliga att samarbeta med varandra och vill i stället regera på egen hand. Denna inställning har nu lett till att parlamentsledamöter ur oppositionen har gripits och fängslats. Journalister, människorättsaktivister och fackföreningsaktivister grips också efter anklagelser om ärekränkning. Resultatet av allt detta är att polisen och domstolsväsendet håller på att förvandlas till verktyg för interna politiska uppgörelser. För närvarande har jag ett intryck av att oppositionen inte är så mycket mer demokratisk än regeringspartiet. Alla de politiska krafterna i Kambodja bör sluta uppträda på detta sätt.
Hittills har världen utanför Kambodja inte hjälpt landet att utveckla en tolerant demokrati. Det är värt att komma ihåg att Pol Pots blodtörstiga regim förblev internationellt erkänd under en lång period även efter att den hade besegrats, och den enda anledningen till detta var att den nya regimen under Hun Sen, som hade befriat landet från detta mördarband, misstänktes för att uppehålla vänskapliga förbindelser med sin vietnamesiske granne. I framtiden måste Kambodja få ett helt annat budskap. EU får inte ta ställning på grunder som kambodjanerna anser obegripliga utan måste konsekvent försvara mänskliga rättigheter och demokrati oavsett vem som sitter vid makten.
Alyn Smith (Verts/ALE ),
   . – Herr talman! Jag anser att dessa brådskande debatter är viktiga för parlamentet och för Europeiska unionen. Jag menar att de är värdefulla.
Men när vi diskuterar Kambodja slås jag av att vi har varit här tidigare, och att vi har hört allt detta tidigare. I synnerhet var vi här den 13 januari 2005, den 10 mars 2005 och den 1 december 2005. Är det någon som vill slå vad med mig om att vi kommer att diskutera detta om sex månader igen?
Jag säger inte att vi inte bör föra dessa debatter. Men jag säger att vi bör se till att vårt deltagande matchas av åtgärder från EU:s andra institutioner och de medlemsstater som vi tjänar.
Jag hänvisar särskilt till punkt 4 i resolutionen. Vi är inte utan vapen. Vi är inte utan påtryckningsmedel som vi kan utnyttja. Den kambodjanska regeringen är hänvisad till givarmedel för 50 procent av sina årliga utgifter. Vi måste mer kraftfullt använda oss av dessa påtryckningar för att åstadkomma en förändring, och inte bara tala varmt om det.
Det här är inte ett västland som dikterar för ett utvecklingsland hur det ska styra landet. Det är Europeiska unionen som förväntar sig att Kambodja uppfyller de avtal som landet redan har undertecknat, och lever upp till internationella anständighetsnormer.
Vi är villiga att spela vår roll i den processen. I punkt 11 upprepar vi vår begäran att en ad hoc-delegation från parlamentet ska bege sig till Kambodja för att själva studera problemen. Låt oss börja där. Detta förslag till resolution stöds entusiastiskt av min grupp, och absolut av mig själv. Det innehåller en massa information och värdefulla syften, men utan mer uppenbara ekonomiska påtryckningar från oss befarar jag att det kommer att förbli en inköpslista utan värde. 
Ari Vatanen,
   . – Herr talman! Jag kan bara upprepa det uttalande som gjorts av vår värderade ledamot Alyn Smith. Det förefaller som om vi behandlar samma fråga om och om igen, utan något verkligt resultat. Beror det på att Kambodja ligger alltför långt bort? Mänskligt lidande, oberoende av var det pågår, är alltid samma sak för individen.
Jag kan citera det som människorättsorganisationen Human Rights Watch sa om Kambodja 2005: ”Den politiska oppositionen avvecklades effektivt när oppositionsparlamentariker arresterades eller hotades med arrest medan de som kränkte de mänskliga rättigheterna fortfarande fick gå ostraffade. De politiska rättegångarna visade att regeringen fortsatte att kontrollera, störa och hota domstolarnas arbete.” Detta är den trista situationen i Kambodja. Jag vill påminna er om att år 1997 höll den ende oppositionspolitikern, Sam Rainsy – som paradoxalt nog skyddas av Europaparlamentets initiativ om frihetspass – ett tal i huvudstaden, och då kastades flera granater in i folkmassan framför honom, och minst 16 människor omkom. Det är vad som sker när en oppositionsledare håller ett tal i sin huvudstad.
Vi får inte fortsätta med att bara komma med tomma ord. Vi måste se till att använda pengarna på rätt sätt. Som Alyn Smith sa skulle en av de effektivaste straffåtgärderna vara att upphöra med att ge pengar till Kambodja så länge som kriterierna för demokrati och mänskliga rättigheter inte uppfylls. Att inte bevilja inresevisum åt tjänstemän kunde också vara mycket effektivt, eftersom eliten i landet kommer till Europas huvudstäder för att handla etc.
Däremot bör den fria handeln bibehållas. Handelssanktioner skulle bara öka fattigdomen och eländet för människorna. Parlamentets sympati gäller de människor i Kambodja som kämpar för demokrati och mänskliga rättigheter. 
Luis Yáñez-Barnuevo García,
   . Herr talman! Jag instämmer i det som har sagts av de tidigare talarna, i synnerhet Lidia Joanna de Oedenberg, som är medlem av min grupp och författare till en av dessa resolutioner som vi snart ska rösta om.
Kambodjas historia har verkligen varit tragisk under de senaste åren, med flagranta kränkningar av de mänskliga rättigheterna och tidigare har landet upplevt fasansfulla krig. Det är förståeligt att många ledamöter känner besvikelse när vi ser att situationen inte förbättras och att vi ständigt måste behandla denna fråga på nytt i parlamentet, men vi får inte av den anledningen upphöra att ta upp frågan varje gång händelser som de nyligen inträffade äger rum, händelser som innebär repressiva aktioner mot människorättsaktivister, radiostationer, lärarfackföreningar, aktivister, journalister, fackföreningsaktivister på olika områden, parlamentsledamöter osv. När det gäller Kambodja kan aktioner av detta slag endast minskas eller förhindras med hjälp av kraftfulla och beslutsamma åtgärder från Europeiska unionens, kommissionens och Europaparlamentets sida.
Det finns fem punkter som jag inte tänker nämna, men jag vill särskilt påminna Kambodja om de åtgärder som givarsamfundet kan vidta och som det faktiskt också vidtar och om människorättsklausulen i samarbetsavtalet EU-Kambodja. Det är också viktigt att sända en delegation till Kambodja för att bedöma situationen. Till sist vill jag kräva att khmererna från Vietnam tillerkänns flyktingstatus.
På grund av tidsbrist kommer jag inte att säga mer, herr talman, men jag vill understryka att jag instämmer i vad tidigare talare har sagt.
Jaromír Kohlíček,
   .   Mina damer och herrar! De mänskliga rättigheterna utgör en uppsättning ideal. Till och med de mest demokratiska staterna kommer bara i närheten av dessa ideal på vissa områden. Till helt nyligen stod Kambodja faktiskt fortfarande inför sådana problem som återstoden av Pol Pots trupper, analfabetism och avsaknaden av intelligentsia eller industri i landet. I jämförelse med detta innebär den nuvarande situationen otvivelaktigt en klar förbättring. Men samtidigt är det naturligtvis oacceptabelt att grundläggande rättsliga förfaranden inte respekteras när ledamöter av Kambodjas parlament döms till flera års fängelse. Det är uppenbarligen nödvändigt att snarast skapa sådana förhållanden att företrädare för internationella organisationer kan utföra sitt arbete och att främja framväxten av en fri press och respekt för fackföreningarnas rättigheter.
En undersökningsgrupp skulle otvivelaktigt vara en mycket bra idé, och jag vill rekommendera att företrädare för Europaparlamentet sänds till landet så snabbt som möjligt så snart ett avtal med den kambodjanska regeringen har ingåtts. Jag anser det vara särskilt oroväckande att det är möjligt att missbruka rättsväsendet genom att låta det behandla fall av påstådd ärekränkning. Om vi stillatigande accepterar en sådan taktik skulle vi kunna betraktas som medskyldiga till sådana brott. Därför stöder jag i högsta grad resolutionsförslaget.
Ryszard Czarnecki (NI ). –
    Herr talman! Europaparlamentet utarbetade inte mindre än tre resolutioner om Kambodja förra året, och jag vill att parlamentet ska ha detta i åtanke när jag yttrar mig i frågan. De kambodjanska myndigheterna visar fullständig likgiltighet för FN:s deklaration om försvarare av de mänskliga rättigheterna och för de riktlinjer i ämnet som Europeiska unionen antog för två år sedan.
Jag blev mycket glad att det österrikiska ordförandeskapet för sex dagar sedan framförde en så stark och otvetydig protest mot den alltmer förvärrade situationen i Kambodja. Gripandet av journalister, oberoende aktivister och fackföreningsaktivister vittnar om att Kambodjas regim håller på att bli alltmer repressiv.
Jag håller med Alyn Smith och Ari Vatanen som sa att vi måste använda ekonomiska påtryckningar på de kambodjanska myndigheterna. Femtio procent av Kambodjas budget utgörs av bistånd från utlandet, och vi bör använda detta som ett redskap. Jag stöder också i hög grad förslaget att sända en ad hoc-delegation, vilket föreslås i resolutionen. Vi behöver verkligen se på egen hand hur situationen är på plats.
Louis Michel,
   Herr talman! Den nuvarande politiska situationen i Kambodja ger fortfarande anledning till oro. Sedan den parlamentariska immuniteten upphävdes för Sam Rainsy, ledaren för det kambodjanska oppositionspartiet Sam Rainsy-partiet, och två andra medlemmar av nationalförsamlingen i februari förra året, har den politiska situationen försämrats avsevärt. Arresteringen nyligen av Kem Sokha, ordförande i organisationen Kambodjanska centret för mänskliga rättigheter (CCHR), och andra människorättsförsvarare, är det senaste kapitlet i denna deprimerande historia. Det är sorgligt ironiskt att dessa senaste arresteringar gäller händelser som inträffade på internationella dagen för de mänskliga rättigheterna, då ett antal organisationer fredligt firade och försökte upprätthålla principerna för mänskliga rättigheter och demokrati. Kommissionen är mycket positiv till att Kem Sokha och fyra andra personer släppts mot borgen, men skulle ha önskat att de kambodjanska myndigheterna hade gått ett steg längre och helt lagt ned anklagelserna.
Kommissionen anser att försvagandet av oppositionen genom det politiserade utnyttjandet av rättsväsendet hotar att förstöra den demokratiska process som fortfarande pågår i Kambodja. Vidare skapas ett klimat av rädsla bland dem som försvarar de mänskliga rättigheterna i landet, eftersom landet riktar in sig på människorättsorganisationer genom en serie arresteringar på grundval av straffrättsliga – inte civilrättsliga – anklagelser, som är helt oproportionerliga jämfört med de påstådda förseelserna.
Kommissionen och EU:s medlemsstater har enats om ett antal åtgärder för att reagera på situationen. Efter ett starkt uttalande i ärendet avser EU att ta upp dessa frågor direkt med premiärministern vid första lägliga tillfälle. Samtidigt kommer kommissionen och medlemsstaterna att arbeta ännu närmare tillsammans med de människorättsorganisationer som har valts ut, för att stödja deras arbete. Som parlamentet rekommenderade i sin senaste resolution om Kambodja, överväger kommissionen för närvarande om man ska föreslå att det inrättas en samarbetsgrupp för institutionsuppbyggnad, administrativa reformer, samhällsstyre och mänskliga rättigheter, för att på ett konstruktivt sätt engagera de kambodjanska myndigheterna i dessa frågor.
Slutligen kommer EU och givarsamfundet som helhet att vid det kommande givarmötet i Phnom Penh i mars förmedla ett starkt budskap till de kambodjanska myndigheterna att yttrandefrihet och andra grundläggande mänskliga rättigheter måste upprätthållas, i alla kambodjanska medborgares intresse.
Jag vill försäkra parlamentet om att kommissionen genom sin delegation i Phnom Penh och tillsammans med EU:s medlemsstaters beskickning i Kambodja ska fortsätta att noga övervaka situationen. Världssamfundet, och särskilt EU som har spelat en sådan viktig roll för att inrätta det nya Kambodja, bör se till att den politiska situationen inte försämras ytterligare, och man bör stödja stärkandet och fördjupandet av Kambodjas demokrati.
Jag är naturligtvis ense med de ärade ledamöterna i Europaparlamentet om att det som har hänt är mycket allvarligt och förtjänar vår fulla uppmärksamhet. Tillsammans med EU:s medlemsstater undersöker kommissionen möjligheten att vidta ytterligare åtgärder, förutom dem jag just har nämnt. Jag anser emellertid inte att samarbetsavtalet mellan gemenskapen och Kambodja bör upphävas just nu. Det skulle stoppa vår politiska dialog och avbryta våra utvecklingsprogram, till förfång för det fattiga folket i Kambodja. 
Talmannen.
   Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum om en liten stund. 
Talmannen.
   Nästa punkt på föredragningslistan är omröstningen.

Karin Scheele (PSE ). –
   Herr talman! På min grupps vägnar vill jag föreslå en rättelse i skäl F, där det inte bör stå 462 utan 650 sudanesiska medborgare eftersom det är detta antal människor som hotas av avvisning. Som en del av samma ändringsförslag vill vi också föreslå att denna ändring görs även i punkt 5. Jag har kontrollerat de franska, spanska och tyska versionerna, och ändringen har redan gjorts i dem. Jag vill be er uppmana parlamentets tjänster att granska alla språkversionerna med detta i åtanke.


Jules Maaten (ALDE ).
   – Herr talman! I detta ändringsförslag utelämnade vi namnet på en av parlamentsledamöterna, och jag vore tacksam om det kunde föras in. Namnet är Chea Poch. Ordalydelsen blir då: domen mot Sam Rainsy och Chea Poch. 

Charles Tannock (PPE-DE ).
   – Det är ett tillägg, herr talman. Ett av problemen i Kambodja är att det har något gemensamt med Vitryssland. Om man förolämpar Kambodjas premiärminister bedöms det som en brottslig handling, vilket är mycket ovanligt i den moderna världen. I normala fall är en förolämpning i värsta fall en civilrättslig fråga, och följs av böter eller ett åtal för ärekränkning. I Kambodja leder det till fängelse, och det är anledningen till att vissa av dessa personer har fängslats.
Vi vill lägga till följande text: ”... och ifrågasätter att det ska vara en brottslig handling att besudla premiärministerns ämbete.” 
Marios Matsakis (ALDE ).
   – Herr talman! Min engelska är inte lika bra som min kollega Charles Tannocks, men jag menar att ”besudla” är fel ord. Det ska vara ”förtala”, eller hur? Kan vi se till att vi får rätt ordalydelse i det muntliga ändringsförslaget? 
Charles Tannock (PPE-DE ).
   – Jag är glad över att acceptera förslaget om att ändra ordet ”besudla” till ”förtala”. Det var min ursprungliga avsikt.

Talmannen.
   Debatten är avslutad. 
David Martin (PSE ),
   . Jag välkomnar detta förslag som handlar om den viktiga frågan om hur man ska integrera de funktionshindrades behov i utvecklingspolitiken, och hur sådana frågor som att personer med funktionshinder får en stämpel på sig, samt behandling och vård av dem hanteras. 
Talmannen.
   Jag förklarar Europaparlamentets session avbruten.
