Sistem zdravstvenega varstva v podsaharski Afriki in svetovno zdravje (kratka predstavitev) 
Predsednica
Naslednja točka je poročilo gospe De Keyser v imenu Odbora za razvoj o sistemih zdravstvenega varstva v podsaharski Afriki in svetovnem zdravju.
Véronique De Keyser
Gospa predsednica, komisar, hvala, ker ste ostali tako dolgo. To poročilo dejansko predstavlja odgovor na sporočilo Komisije o svetovnem zdravju, toda želeli smo ga pripraviti z zornega kota, ki bi bil nekako izjemen in bi se bistveno bolj osredotočal na vzajemne sheme, ki trenutno uspevajo v Afriki. Dovolite mi, da se nekoliko oddaljim od teme.
Zdravstveno stanje v Afriki je dejansko precej slabo, kljub vsej mednarodni pomoči, in sicer zaradi številnih dejavnikov, bodisi podnebnih sprememb, finančne krize, vojne, slabega upravljanja v določenih državah ali pohlepa, ki ga povzroča bogastvo v Afriki. Če k temu dodamo še velike pandemije, kot so aids, malarija, tuberkuloza in tako dalje, ta sklop dejavnikov pomeni, da smo se našli pred pravo katastrofo.
Zato moram najprej pohvaliti delo nevladnih organizacij in tudi nekaterih cerkva, ki opravljajo resnično izjemno delo v težavnih razmerah, na območjih spopadov, toda to ne sme biti dolgoročen odziv, to ni trajnosten odziv.
Obstajajo tako imenovani vertikalni skladi, ki so bili omenjeni in ki se uporabljajo za boj proti glavnim boleznim, kot so na primer aids, malarija, tuberkuloza. Privabijo veliko denarja in so razmeroma privlačni za zasebna sredstva, saj imajo ljudje občutek, da prispevajo za stvar, ki je dobro pod nadzorom. Dejansko pa ta sredstva, čeprav gredo za namenjeni cilj, pokrivajo le majhen del težave, saj na žalost danes v Afriki še vedno umre več ljudi zaradi pomanjkanja sanitarne infrastrukture, pomanjkanja pitne vode - otroci umirajo zaradi griže - ali pomanjkanja lokalnega dispanzerja kot zaradi aidsa ali malarije.
Zato se tudi posveča pozornost gibanju, nastajajočem od devetdesetih let prejšnjega stoletja, ki zajema pobude, sestavljene iz zavarovalnih sistemov, predvsem pa vzajemne sheme, ki so nastale tako rekoč povsod v različnih afriških državah. Cilj teh vzajemnih shem je seveda vključiti ljudi v upravljanje lastnega zdravja. Ne zatiskajmo si oči: ne bodo samozadostni, ne bodo uspeli zagotoviti vseh sredstev za oskrbo ali dostop do zdravil, toda skupaj z drugimi sredstvi in subvencijami pa vseeno zagotavljajo zdravstveno varstvo in zdravila, poleg tega pa tudi udeležbo, neke vrste socialno dinamiko, ki se je ukoreninila.
Na stotine jih je; obstajajo v različnih državah in sektorjih. Obstajajo vzajemne sheme žensk, lastnikov kavarn in tako naprej. Naš izziv je torej podpreti to socialno dinamiko, ji zagotoviti sredstva in jo usklajevati, obenem pa si moramo ponavljati, da bo morda nekega dne samozadostna, toda ne še danes.
Čeprav te vzajemne sheme obstajajo, je njihov obstoj pogojen s sočasnim obstojem tako imenovanih horizontalnih sistemov. Namreč, zakaj bi se zavaroval ali plačeval za primer bolezni ali kirurški poseg, če pa ni bolnišnice, zdravnika, zdravil? Posledično mislimo, da bi Evropska unija morala podpreti, usklajevati in vzdrževati te vzajemne sheme, pa tudi velik poudarek nameniti horizontalnim sistemom za osnovno zdravstveno varstvo, četudi to pomeni, da je treba vertikalne sklade pozvati k delnemu financiranju te "horizontalne" oskrbe, tega elementa osnovnega varstva, ki je nujen in ki zagotavlja ravnovesje, zaradi katerega vzajemne sheme lahko obstajajo.
Ta sklop težav obravnava poročilo. Zmanjkalo mi je časa, toda morda bom odgovorila poslancem, ki imajo določene pomisleke glede reproduktivnega zdravja, ki ga omenja to poročilo in ki mu pripisujem velik pomen.
Niccolò Rinaldi
(IT) Gospa predsednica, gospe in gospodje, gospa De Keyser je že povedala skoraj vse, kar je bilo treba. To minuto bi rad posvetil majhnemu dečku, ki sem ga spoznal 1. decembra 2009 v Luandi, ko smo bili v Angoli na zasedanju Parlamentarne skupščine AKP-EU. Življenje se mu je iztekalo, v rokah matere je umiral zaradi podhranjenosti v bolnišnici Divine Providence v središču Luande, blizu kraja, kjer smo opravljali svoje delo, in blizu štadiona, ki se je gradil za afriški pokal; z drugimi besedami, obkrožalo ga je izobilje.
Vendar to ni bil osamljen primer: v Luandi otroci vsak dan umirajo zaradi lakote, podhranjenosti, v rokah svojih mladih mater, ki niso bile naučene ničesar o prehrani in ki so pogosto prepuščene same sebi.
Za kristjana to predstavlja greh - velik greh; za politika je to znak neuspeha naših politik; in za vladajoči razred te države, Angole, je to znak pohlepa in nepoštene porazdelitve bogastva. Verjamem, da nam bodo razlogi, zakaj je bilo bivanje na zemlji tega otroka tako kratko, dali veliko misliti in upam, da bo moj govor prispeval k temu razmisleku.
Anna Záborská
(SK) Kljub nekaterim zadržkom, ki jih imam glede tega poročila, bi rada najprej čestitala gospe De Keyser. Dokazala je, kot tolikokrat prej, poznavanje razvojne politike in da ji ni vseeno za življenjske pogoje na različnih koncih sveta.
Stopnja zdravstvenega varstva v podsaharski Afriki je obžalovanja vredna. Toda bojim se, da gospa De Keyser ni upoštevala nobenega mojega predloga sprememb. Ni prav, da pozitivno govorimo o končnih dokumentih iz Kaira in Pekinga, ko pa jih jaz omenim, niso sprejeti. In to zgolj zato, po besedah nekaterih poslancev, ker nekateri odstavki morda niso usklajeni z evropsko politiko o reproduktivnem zdravju. Obžalovanja vredno je, da nismo pripravljeni spoštovati pomena nacionalnih in regionalnih posebnosti ter zgodovinske, kulture in verske raznolikosti držav v podsaharski Afriki. To lahko le škodi zdravju lokalnega prebivalstva.
Miroslav Mikolášik
(SK) Splošna deklaracija o človekovih pravicah priznava zdravje kot eno od temeljnih človeških pravic. Osebno menim, da je treba na to pravico gledati v tesni povezavi z dejansko pravico do življenja.
V podsaharski Afriki imajo te pravice zelo poseben in kočljiv okvir, zato bi rad poudaril, da mora Evropska unija zavzeti odgovoren in human pristop na področju zdravstvenega varstva. Najprej bi rad omenil, da Evropska unija ne bi smela spodbujati prekinitve nosečnosti kot pravice, saj ta tako imenovana pravica ni priznana v nobenem mednarodnem dokumentu kot tako imenovana temeljna človekova pravica. Nasprotno, Unija bi morala kot zagovornica človekovih pravic po vsem svetu progresivno ukrepati v podporo programov za zaščito mater z otroki v okviru svojih razvojnih politik ter spodbujati rezultate, ki so združljivi tudi s pravico do življenja in zaščite nerojenega otroka. Drugič, rad bi ponovno poudaril, da EU in države članice v trgovinske sporazume ne bi smele vključiti določb o pravicah intelektualne lastnine, ki revnim ljudem v državah v razvoju preprečujejo dostop do osnovnih zdravil in ki prispevajo k visoki stopnji umrljivosti v teh regijah.
Michel Barnier
Gospa predsednica, moj kolega gospod Piebalgs ni mogel priti in v njegovem imenu bom podal nekaj komentarjev in pripomb. Če sem ponovno odkrit, je Komisija vedno na razpolago Parlamentu in zelo sem vesel, da sem slišal besede gospe De Keyser in drugih govornikov o temi, za katero se že dolgo osebno zanimam. Poleg tega, gospa De Keyser, ni naključje, da sem kot komisar za notranji trg in finančne storitve poleg tedenskih obiskov vseh prestolnic Unije in po prvem obisku Združenih držav, kamor sem moral, ker so skoraj vse naše transakcije čezatlantske, težko pričakoval drugi obisk zunaj Unije, namreč mesta Adis Abeba, kjer sem se konec julija sestal z voditelji Afriške unije. To pa zato, ker so naše usode povezane in že mnoga leta si prizadevam za novo politiko partnerstva med našima pomembnima celinama.
V zvezi s številnimi temami, ki so povezane s krizo in ki v vsakem primeru zadevajo ali so povezane z našo skrbjo - na primer, sodelovanje med našimi trgi, boj proti pranju denarja, finančna ureditev, boj, ki ga želim neusmiljeno zastaviti proti pretiranemu špekuliranju s kmetijskimi proizvodi, predvsem v Afriki, kjer so mnoge države odvisne od uvoza za zagotavljanje hrane -, smo se s kolegi po tem obisku odločili, da sprejmemo in okrepimo naše sodelovanje.
Čestitam v imenu gospoda Piebalgsa in v lastnem imenu za kakovost poročila, v katerem opisujete razmere na področju zdravstvenega varstva v državah v razvoju, toda dodal bi, da ne govorimo samo o Afriki. Pred nekaj tedni sem bil na Haitiju na nadaljnjih obiskih po obiskih mojih kolegov baronice Ashton, gospe Georgieve in gospoda Piebalgsa in bilo je jasno, da tudi zunaj Afrike obstajajo izzivi, ki jih je treba premagati na področju preprečevanja bolezni ter javnega zdravja v najrevnejših državah.
Kot je dejal gospod Rinaldi, vsako leto skoraj 30 milijonov ljudi umre prezgodaj v državah v razvoju zaradi vzrokov, ki bi jih bilo mogoče ozdraviti s količino denarja, ki se v Evropski uniji ali Združenih državah porabi za hrano za hišne živali, ali, če želite še eno primerjavo, z okoli 2 % sredstev, ki se na svetu namenijo za vojsko. To se mi preprosto zdi nesprejemljivo.
Izvedljive socialne politike, tudi zdravstvene, bi morale biti v središču osnovnih funkcij države, v okviru trajnostne in vključujoče rasti. Zdravje ni samo univerzalna pravica, temveč tudi del gospodarskega razvoja. Zdravstveni sistemi, temelječi na izdatkih na prebivalca, nižjih od 30 EUR letno, kar je 50-krat manj kot povprečje EU, ne bodo nikoli zadostovali za zaposlitev zdravstvenih delavcev, zagotavljanje razpoložljivosti nujnih zdravil ali enakega dostopa do oskrbe.
Na tej točki bi vam rad v imenu gospoda Piebalgsa povedal, da bomo še naprej vztrajali pri tem, da Evropska unija spoštuje svoje zaveze v smislu stopnje in kakovosti javne razvojne pomoči za tiste tretje države, ki jo najbolj potrebujejo. Kar zadeva Komisijo, podpora zdravstvenih sistemov ostaja prednostna zaveza naše zunanje politike in pomemben sestavni del našega političnega dialoga s tretjimi državami. Če ponovim pomisleke gospe Záborske, tretje države dejansko niso vse v enakem položaju. Na primer, med državami v razvoju in manj razvitimi državami v Afriki je velika razlika.
Poleg tega poskušamo spodbuditi ta koncept z aktivno udeležbo Komisije v svetovnih pobudah, kot je Svetovni sklad za boj proti aidsu, tuberkulozi in malariji, pa tudi s povezanostjo z drugimi javnimi in zasebnimi akterji, ki delujejo na tem področju. Gospa De Keyser, upravičeno ste pohvalili delo nevladnih organizacij, ki je po mojem mnenju vzorno. Pred nekaj dnevi na Haitiju sem videl, da imajo izjemno in odločilno vlogo v upravnih ali javnih vidikih različnih ukrepov, ki jih uvajajo Unija, sponzorji sklada ali Svetovna banka.
Ustrezne socialne in zdravstvene politike so nujne za doseganje konkretnih rezultatov v Evropi in v državah v razvoju. Zgolj zagotavljanje precejšnje vsote za podporo našim evropskim partnerjem ne more zadostovati. Moramo se tudi prepričati, da so naše notranje politike, na primer, politika o migraciji zdravstvenih delavcev ali o trgovanju z zdravili, skladne tako, da je lahko koristen tudi svetovni vpliv notranjih politik ali da vsaj ne povzroča škode tistim na svetu, ki jih najbolj potrebujejo.
V okviru svoje pristojnosti bi rad omenil dve točki, ki vas bosta morda zanimali, gospa De Keyser. Prvič, v osnutku zakona o enotnem trgu, ki ga pripravljamo za 27. oktober, nameravam dati prednost pomembnemu sektorju socialnega poslovanja in delu na statutu za Evropsko fundacijo. Sredi vsega tega moramo doma v Evropi spodbujati strukture, nevladne organizacije, socialna podjetja, ki bi jih lahko podpirali pri njihovem delu, da pomagajo najrevnejšim državam ali državam v razvoju, predvsem na zdravstvenem področju.
Drugo področje, zaradi katerega sem zdaj zaskrbljen, pa je ponarejanje. V načrtu o boju proti piratstvu in ponarejanju, ki vam ga bom predstavil jeseni, sem predvidel več sekcij, ki jih bomo financirali in podpirali; za tehnologijo za odkrivanje ponarejenega blaga, za komunikacijo z evropsko javnostjo in za usposabljanje osebja na carini ali zunanjih mejah Unije.
Vendar bi rad imel tudi sekcijo - in za to sem prosil kolege - za sodelovanje z državami, od koder izvira to ponarejeno blago in kjer bi lahko povzročilo precejšnjo škodo za zdravje, zlasti v primeru ponarejenih zdravil. K tej temi se bomo pravočasno vrnili.
Na podlagi analize, ki sem jo na hitro predstavil, je Unija sprejela sklepe o svoji vlogi v svetovnem zdravju. Ti so naša referenčna točka pri posegih na področju zdravja. Kot sem dejal, sredstva za uradno razvojno pomoč niso zadostna in v eni točki analiza v vašem poročilu dokazuje, kako je to pomembno. V Evropi imamo številne načine za financiranje zdravstvenih storitev, vsak pa ima svoje prednosti in pomanjkljivosti. Ne obstaja samo ena, popolna rešitev, ki bi bila primerna za vse lokalne okoliščine. Jasno je, da povsem prostovoljen sistem zavarovanja, ki temelji na zasebnih finančnih mehanizmih, tudi ne bi zadostoval za zagotavljanje enakega in univerzalnega dostopa do zdravstvenega varstva. Zato morajo javni organi imeti ključno vlogo v urejanju in financiranju zdravstvenih storitev, da bi vzpostavili ali zagotovili načela pravičnosti in vključenosti.
V veliki meri se zanašamo na to, da bo Parlament prispeval k tem prizadevanjem, da bi okrepil in razširil solidarnost ljudi Evropske unije in drugih akterjev Unije na tem področju, zlasti nevladnih organizacij. Mislim, da se mora naša Unija veliko naučiti, vendar mora tudi veliko deliti s preostalim svetom, in da lahko zagotovimo dodano vrednost na tem področju. Vse to moramo jasno prenesti v pristop k zdravstveni politiki v državah v razvoju, jaz pa sem zadovoljen, da vam lahko odgovorim in izkoristim to priložnost, da izrazim svojo osebno zavezo tem vprašanjem.
Predsednica
Razprava je zaključena.
Glasovanje bo potekalo jutri.
Pisne izjave (člen 149)
Maria da Graça Carvalho
Nezmožnost afriških držav - ki so pogosto šibke države, ki so nedavno nastale iz konfliktnih razmer ali nimajo dovolj trdnih institucij ali ustreznih virov -, da bi učinkovito uporabljale javnozdravstvene politike in predvsem zajamčile dostop do ustreznih zdravstvenih storitev, predstavlja velik izziv in globalno odgovornost. Vizija EU o zdravju z vodilnimi načeli, ki jo je treba uporabiti v vseh zadevnih strateških sektorjih, je ključna. Naložbe v izobraževanje in krepitev zmogljivosti bodo dale pozitivne učinke na zdravje po vsem svetu, jaz pa pozivam Evropsko unijo, da aktivno podpira usposabljanje kvalificiranih zdravstvenih delavcev. Države članice EU morajo nujno zagotoviti, da njihove migracijske politike ne bodo preprečevale razpoložljivosti zdravstvenih delavcev v tretjih državah. Pozivam k uresničitvi zavez iz strategije EU za ukrepanje v krizi na področju človeških virov za zdravstveno varstvo v državah v razvoju. EU mora omogočati krožno migracijo, da tako zmanjša beg možganov iz držav, ki imajo težave.
Corina Creţu
Zdravstveno stanje prebivalstva v podsaharski Afriki predstavlja enega od največjih izzivov za humanitarno in razvojno politiko EU. Mislim, da tragedijo razmer najbolje ponazarja dejstvo, da je pričakovana življenjska doba prebivalcev te regije približno polovico krajša kot pri evropskih državljanih. Poročilo zelo jasno našteje razloge za to in poudari potrebne ukrepe za odpravo kot tudi naš delež odgovornosti pri tem. Mednarodna sredstva, ki se namenjajo za zdravstveno varstvo, so polovico manjša od sredstev za izobraževanje. Niti najmanj nočem izobraževanju pripisovati premajhnega pomena, vendar mislim, da to nesorazmerje kaže, da smo to spregledali, kar je treba v prihodnosti popraviti.
Poleg tega razvite države spodbujajo množično selitev zdravnikov in medicinskih sester iz afriških držav, kar omogoča, da se obstoječa katastrofa nadaljuje. Mislim, da bi večja razsodnost pri zaposlovanju specialistov s podobnih ključnih področij, zlasti na strani držav EU, spodbudila znaten napredek pri izboljšanju zdravstvenega sistema v Afriki.
João Ferreira
v pisni obliki. - (PT) Na žalost je univerzalna pravica do zdravstvenega varstva še vedno zelo daleč od realnosti. Milijone ljudi še vedno nima dostopa do osnovnega zdravstvenega varstva, pričakovana življenjska doba je v mnogih državah še vedno porazno nizka in milijoni otrok še vedno umirajo zaradi bolezni, ki jih je mogoče preprečiti in ozdraviti. Razmere so še toliko resnejše, kajti nadaljevanje ali zaključek sta odvisna od političnih odločitev. Prevladujoča sila pri teh odločitvah so bili interesi velikih gospodarskih in finančnih skupin. Farmacevtske multinacionalke še vedno preprečujejo cenejšo proizvodnjo zdravil, s katero bi lahko rešili na milijone človeških življenj. Mednarodne finančne institucije še vedno vsiljujejo tako imenovane strukturne prilagoditve, tako da ohranjajo sramoten zunanji dolg držav v razvoju, ter zmanjšujejo sredstva in izvajajo privatizacije v zdravstvenem sektorju, medtem ko so primanjkljaji že tako ogromni. Pravi prispevek k izboljšanju sistemov zdravstvenega varstva bi zahteval najprej takojšnjo zavrnitev tako imenovanih "sporazumov o gospodarskem partnerstvu", katerih izvajanje, kakršno si prizadeva vsiliti EU, bo poslabšalo odnose odvisnosti in imelo še večji vpliv na prednostne naloge teh držav; in tudi odpravo njihovega zunanjega dolga ter ustrezno razvojno pomoč in politiko sodelovanja.
