Återupptagande av sessionen
Talmannen. -
Jag förklarar Europaparlamentets session återupptagen efter avbrottet torsdagen den 28 februari 2002.

Talmannen. -
Nästa punkt på föredragningslistan är fastställande av arbetsplanen.
Det slutgiltiga förslaget till föredragningslista som utarbetats av talmanskonferensen vid sammanträdet torsdagen den 7 mars i enlighet med artikel 110 i arbetsordningen har delats ut.
Angående onsdagen:
Jag har tagit emot en begäran från den socialdemokratiska gruppen om att tidigarelägga Trentins betänkande (A5-0062/2002) om de allmänna riktlinjerna för den ekonomiska politiken till tisdag i stället för onsdag.

Barón Crespo (PSE).
Herr talman! Förslaget är inspirerat av era visa råd, dvs. det sätt som ni föreslagit att parlamentet skall organisera förståeliga debatter. Det är logiskt att också diskutera de stora linjerna i den ekonomiska politiken då vi debatterar riktlinjer för budgeten.
I den aktuella situationen verkar det dock som om debatten om Trentins betänkande trängts in och jag tror att den skulle bli mycket mer logisk och få större betydelse om den hölls på tisdag. Herr talman, det är enda skälet.

Poettering (PPE-DE)
Herr talman! Jag förstod verkligen inte detta. Jag ber så mycket om överseende. Enligt översättningen var det till slut så, att detta ämne debatteras på onsdag. Men om jag har förstått saken rätt skall debatten om detta äga rum på tisdag. Kan vi kanske klargöra detta ännu en gång? I den tyska översättningen var det i varje fall inte fullt begripligt.

Talmannen. -
Begäran är att flytta det från onsdag till tisdag.

Barón Crespo (PSE).
Herr talman! Det är inte ett politiskt skäl av en grupp. Som Poettering vet insisterar talmannen, som var med mig på det seminarium vi inbjöds till, på att vi skall hålla förståeliga debatter. Det logiska vore då att vi när vi debatterar unionens budget också debatterar de stora dragen i den ekonomiska politiken. Det är enda skälet, det finns inget annat bakom detta förslag.
Jag hoppas att Poettering inte är förkyld eftersom jag ser att han är mycket påklädd för tillfället. Jag hoppas att han mår bra.

Poettering (PPE-DE)
Herr talman! För att underlätta förfarandet: Vår grupp är mycket engagerad när det gäller Tjetjenien, och om vi i dag ansluter oss till förslaget att avföra ämnet från dagordningen för denna sammanträdesvecka, så betyder det inte att vi inte engagerar oss i ämnet även i fortsättningen. Vi vill först avvakta ett besök i Moskva av en delegation från Europaparlamentet och sedan åter ta upp detta ämne till ingående debatt senast i maj. Jag vill uttryckligen säga det här. Vi förblir engagerade i ämnet och riktar hela vår uppmärksamhet mot Tjetjenien. Om vi alltså är för att avföra ämnet från dagordningen under denna session, så betyder det inte att vi minskar vårt engagemang i ämnet.

Dupuis (NI).
Herr talman! Först och främst vill jag tacka er för att ni ringde mig för två veckor sedan, på tredje dagen av min hungerstrejk för Tjetjenien. Jag är nu inne på artonde dagen. Jag anser att de skäl som Poettering nu anför inte håller. Jag anser att vårt parlament hålls som gisslan av några stalinister som alltid är starka med de svaga och svaga med de starka. Man vill stryka resolutionen om Tjetjenien från föredragningslistan med motiveringen att delegationen för Ryssland skall resa till Moskva i april för att träffa delegationens ryska ledamöter. Jag anser att delegationen måste resa dit i kraft av en ytterst tydlig och bestämd ståndpunkt i en konflikt som varat i två och ett halvt år, med 150 000 döda och 400 000 flyktingar av en befolkning på en miljon människor. Jag vädjar därför till mina vänner bland socialdemokraterna, och de finns - Sakellariou är inte ensam i den socialdemokratiska gruppen. Jag vädjar till mina vänner i Europeiska folkpartiet att de inte skall uppskjuta denna tragedi på obestämd tid - den hör till gårdagen och nuet och inte till morgondagen.

Sakellariou (PSE)
Herr talman! Jag vill säga till Poettering att jag absolut är för det förslag som han har lagt fram. Jag anser, att om vi vill föra en riktig debatt om Tjetjenien, så skall vi inte göra det under tidspress på ett par minuter utan i samband med en förklaring från rådet och kommissionen om denna fråga, där vi kan föra en allvarlig diskussion om den. För övrigt skulle jag inte vilja besvara de ständiga angreppen från Dupuis och kompani som till exempel Pannella och vem det annars än må vara.

Frassoni (Verts/ALE).
Herr talman! Jag tror att ett stort problem är att man säger att om det inte brådskar kan vi hitta ett annat sätt, för varje gång detta sägs slutar det av någon anledning med att de ansvariga utskotten inte gör ett dugg.
Jag tycker att det just under denna sammanträdesperiod - när bland annat olika grupper lägger fram en rad initiativ om Tjetjenien och 400-500 personer hungerstrejkar för Tjetjeniens sak - är mycket viktigt att vi har denna brådskande debatt som redan har överenskommits mellan grupperna. För övrigt tror jag inte att vi om vi inte avhåller en brådskande debatt i dag kommer att få ett nytt tillfälle att diskutera detta om en månad eller två. Om det vore så skulle vi kanske kunna instämma, men erfarenheten säger oss att det tyvärr inte brukar vara fallet. Därför vill jag verkligen be den socialdemokratiska gruppen och Europeiska folkpartiets grupp att stå fast vid sina löften från förra veckan.

Poettering (PPE-DE)
Herr talman! Jag skulle vilja klargöra en sak: Egentligen ville min grupp inte kräva att man skulle stryka denna punkt, utan den information som gavs var att Europeiska socialdemokratiska partiets grupp krävde det och att vi då sade javisst, ...

Var snälla och lyssna! Jag lyssnar ju alltid på er! Vi har alltså sagt följande: För att få en stor majoritet här i kammaren och behålla engagemanget för ämnet, är vi för att avföra det från dagordningen för denna vecka men önskar finna ett lämpligt sätt inom den allra närmaste framtiden att ta oss an detta ämne på lämpligaste sätt, i förekommande fall även i rådets och kommissionens närvaro. Endast under denna förutsättning är vi för att vi avstår från att behandla ämnet som ett brådskande ärende denna vecka, utan i stället tar upp det vid ett senare tillfälle på ett sätt som är mycket bättre anpassat. Det är vårt villkor för att göra detta.

Ludford (ELDR).
Herr talman! En ordningsfråga. Jag skulle ha uppskattat om jag hade fått ordet innan vi röstade. Det är märkligt att vi skall låta denna sammanträdesperiod i plenum passera utan att kommentera de hemska etniska sammanstötningarna i Gujarat i förra veckan. Det rör sig om ett av de värsta exemplen på etniskt våld - utan tvekan i Indien - på lång tid. Händelserna ger upphov till mycket oroande frågor om Indien som en sekulär stat. De ger också upphov till underordnade frågor som skulle kunna påverka Kashmir. Det är mycket märkligt att parlamentet har sagt nej till möjligheten att framföra sina åsikter i denna fråga. Det är mycket märkligt att vi diskuterar klementiner hellre än etniskt våld i Indien, med tanke på hur viktig frågan är.

Talmannen. -
Jag skulle vilja upplysa kammaren om att Balfe från och med den 6 mars 2002 är ledamot i gruppen för Europeiska folkpartiet (kristdemokrater) och Europademokraterna.

van Hulten (PSE).
Jag skulle vilja ta upp en ordningsfråga med anledning av ert meddelande om att Balfe har anslutit sig till PPE-gruppen. I artikel 17 i vår arbetsordning sägs följande: ?Även om en ledamot ändrar sin grupptillhörighet, skall ledamoten under den resterande delen av sin mandattid på två och ett halvt år behålla sitt eventuella medlemskap i presidiet eller kvestorskollegiet.? Med utgångspunkt i denna artikel har Balfe uppenbarligen rätt att behålla sitt medlemskap i kvestorskollegiet, fastän ingenting sägs om att ändra grupptillhörighet två gånger inom loppet av två månader.

Emellertid, herr talman, ställde Balfe upp i valet som grupplös. Jag röstade inte för honom, men många ledamöter i min grupp gjorde det i tron att han, även om han ställde upp som grupplös, fortfarande var för socialistiska principer. Mot bakgrund av hans oväntade omvändelse nyligen till den konservativa saken, skulle jag kunna fråga Balfe, genom er, herr talman, om det inte skulle vara mer passande om han gjorde det anständiga - vilket skulle vara att avsäga sig sin funktion i kvestorskollegiet och ställa upp igen som brittisk konservativ?
(Applåder)

Perry (PPE-DE).
Herr talman! En ordningsfråga. Kan vi på grundval av detta inlägg anta att övriga ledamöter från det brittiska Labourpartiet tror på socialistiska principer?
(Skratt och applåder)

Balfe (PPE-DE).
Herr talman! En ordningsfråga. Det gläder mig alltid när mina studentkamrater från London School of Economics säger klipska saker. Jag skulle vilja påpeka att jag är här i denna grupp för att bistå Blair, vars främsta bundsförvanter i Europa, enligt Labourpartiets press, är Aznar och Berlusconi. Jag kommer att kunna hjälpa Blair mycket bättre i den här gruppen än vad jag kunde i den andra gruppen!

Och de som inbillar sig att jag har förordat socialistiska principer i den socialdemokratiska gruppen under de senaste två eller tre åren har uppenbarligen inte lyssnat särskilt noga på nyanserna i mina synpunkter. Jag ställde upp som grupplös, och jag är fortfarande grupplös - vilket alla som har haft med mig att göra inser!

Murphy (PSE).
Herr talman! En ordningsfråga. Jag skulle vilja svara på Perrys fråga och bekräfta att alla Labourledamöter i Europaparlamentet är för socialistiska principer!
Van Orden (PPE-DE).
Herr talman! Jag skulle vilja fästa uppmärksamheten på en angelägenhet som är av direkt relevans för denna kammare, nämligen den närmast anarkistiska situation som för närvarande råder på godsbangården vid ingångarna till Kanaltunneln. Sedan i lördags natt har järnvägsgodstrafiken hindrats helt från att använda tunneln.
Detta är en direkt följd av aktiviteter av olagliga invandrare som kommer från Sangatte. Tunneln var stängd i onsdags. Kapacitetsutnyttjandet har i själva verket legat på en fjärdedel sedan i november 2001. Detta drabbar arbetstillfällen i Förenade kungariket och på andra håll. Det drabbar företag. Ingen verkar bry sig om vad som händer här. Myndigheterna i Frankrike gör ingenting; kommissionen vidtar inga åtgärder. Jag har bett kommissionen göra något åt situationen. Vad händer med den inre marknaden och den fria rörligheten för varor mellan Frankrike och Förenade kungariket? Ingen verkar bry sig. Detta är en angelägenhet som kräver omedelbar uppmärksamhet.

Talmannen. -
Vi diskuterade detta under den förra sammanträdesperioden. Jag kommer att kontakta rådet och kommissionen med anledning av era anmärkningar här i dag.

Posselt (PPE-DE)
Herr talman! Jag hade begärt ordet till sammanträdet den 20 för att formellt protestera mot detta kortfristigt utlysta sammanträde. När man i december utlyste ett sådant sammanträde efter toppmötet i Laeken sade man att detta inte var något prejudikat utan ett undantag på grund av Laekens betydelse! Nu konstaterar jag emellertid att man tydligen efter varje sammanträde i rådet skall hålla ett sådant extra plenarsammanträde. I varje fall har jag det intrycket, och det skulle jag vilja protestera emot, eftersom jag i detta ser en systematisk förskjutning av den sammanträdesrytm som beslutats i plenum samtidigt som torsdagseftermiddagarnas program urholkas. Först avskaffades debatten efter brådskande ärenden och sedan även omröstningen efter brådskande ärenden - jag ser här en systematisk förskjutning av sammanträdesrytmen och anhåller om att man slutar med detta eller annars klargör för resten av året om vi nu skall hålla ett sådant sammanträde efter varje toppmöte, för då kunde man avskaffa övriga minisessioner i Bryssel och reglera detta genom en förskjutning till veckan efter varje toppmöte.

Talmannen. -
Herr Posselt! Vi kan se premiärminister Aznars tillgänglighet efter Europeiska rådets möte i Barcelona som ett problem eller som ett politiskt tillfälle. Det är min uppfattning att talmanskonferensen uttryckte en klar och tydlig vilja att ta det politiska tillfället i akt, att ha en politisk debatt så snart som möjligt efter mötet i Barcelona. Vi enades därför om att hålla ett extra sammanträde den 20 mars. Jag anser att det är vettigt, och jag rekommenderar det för kammaren.

Gorostiaga Atxalandabaso (NI).
Herr talman! En ordningsfråga. I dagens spanska press rapporteras allmänt om ett utlåtande som antogs i förra veckan av representanthuset och senaten i staten Idaho i Förenta staterna. Dessa godkände enhälligt ett gemensamt utlåtande till förmån för fred i Baskien. Folkförsamlingen i Idaho - och jag citerar - ?stöder det baskiska folket i dess motstånd mot allt våld i Baskien och begär att en process [mellan Spaniens och Frankrikes regeringar] omedelbart skall inledas i syfte att få till stånd varaktig fred [...] denna deklaration uttrycker Idahos stöd för det baskiska folkets rätt till självbestämmande.?

Napoletano (PSE).
Herr talman! Jag beklagar att jag måste fästa er uppmärksamhet på mer triviala ting, men politiken påverkas också av organisatoriska frågor. Jag skulle vilja påtala att eftersom parlamentets sammanträdesperiod i september för första gången sammanfaller med Europarådets möte har många kolleger redan fått höra att det inte kommer att finnas plats för dem på hotellen. Herr talman, jag skulle vilja be er att höra med era medarbetare hur denna sammanträdesperiod kommer att organiseras, annars kommer många ledamöter inte att kunna stanna i Strasbourg under den tid som krävs för att följa och närvara vid sammanträdet.

Talmannen. -
Tack för denna tidiga och lägliga påminnelse om hur överbefolkat Strasbourg kommer att vara under september månads sammanträdesperiod. Stadens myndigheter har försäkrat oss om att de kommer att hjälpa till på alla sätt och vis för att minimera olägenheterna. Men jag föreslår att ni följer Napoletanos exempel och bokar tidigt.

Gebhardt (PSE)
Herr talman! Under veckoslutet har jag på ett katastrofalt sätt blivit felciterad i en tysk tidning. Jag skulle ha gjort mig skyldig till något brottsligt om jag verkligen hade sagt det som stod där. Detta är säkert och har kontrollerats: Tidningen hade ingen ond vilja. Felet uppkom i en omständlig kommunikationskedja som skapades genom den överdrivna avskärmningen av Europaparlamentet. Vår kollega Wilfried Kuckelkorn uppmärksammade er redan den 17 januari skriftligen på de svårigheter som följer av det behov av säkerhet som sägs finnas i detta parlament och som efter den 11 september drivits in absurdum, och han manade till förnuft. Jag har tillsammans med ytterligare kolleger stött denna skrift med min underskrift. Något svar har vi till dags dato inte fått. Kanske tar översättningen tid. Därför ställer jag i dag med tolkningens hjälp frågan direkt till er: När upphävs den inburning av Europaparlamentets ledamöter som skall skydda dem mot deras närmaste omgivning och folket?

Talmannen. -
Såvitt jag har förstått behandlas denna fråga för närvarande av kvestorskollegiet. Jag skall själv undersöka saken och försöka ge er antingen ett tillfälligt svar eller det slutliga faktiska svaret så snart det är möjligt.

Banotti (PPE-DE).
Jag vill bara bekräfta, herr talman, att ärendet finns med på denna veckas föredragningslista och att vi utan tvekan kommer att meddela oss direkt med Gebhardt.

Maes (Verts/ALE).
I detta sammanhang vill jag påpeka, herr talman, att kvestorskollegiet beslutar om dessa frågor och att dessa frågor även har politiska aspekter. Jag finner det dock oroande att kvestorskollegiet nu till största delen består av PPE-ledamöter.

Banotti (PPE-DE).
Herr talman! Kvestorskollegiet försöker vara neutralt när det gäller att uttrycka politiska åsikter, och jag kan försäkra er om att det kommer att fortsätta att vara det.

Patakis (GUE/NGL).
Herr talman! Den massaker på det palestinska folket som regeringen Sharon har inlett lämnar inget utrymme för några optimistiska bedömningar när det gäller resultatet av striderna. Upptrappningen av de israeliska attackerna verkar ha till syfte att upphäva alla tidigare avtal mellan Israel och palestinierna och att utplåna den palestinska ledningen både politiskt och rent fysiskt. Den gångna veckan var den blodigaste sedan den andra intifadan inleddes. Mer än hundra palestinier och trettiofem israeler har dödats.
Blodbadet har kulminerat under de senaste dygnen. De israeliska attackerna från luften, från havet och från land har fortsatt obarmhärtigt i syfte att jämna Yassir Arafats högkvarter med marken. Hela det palestinska territoriet står i brand, blodet flyter och sorgen har ingen gräns
Vi kräver att det palestinska folket skall få internationellt skydd, att folkmordet omedelbart skall upphöra, att man skall respektera FN:s resolutioner och avtalen om att skapa en självständig palestinsk stat.

Bautista Ojeda (Verts/ALE).
Herr talman! Jag vill påminna om att vi just dessa dagar då vi skall debattera och rösta om betänkandet som handlar om kvinnor och fundamentalism av Izquierdo Rojo och om vi inte gör något för att förhindra det kommer en nigeriansk kvinna på trettio år att stenas till döds anklagad för äktenskapsbrott. Den 18 mars - jag upprepar att om vi inte gör något emot det - kommer vi åter att på TV få se de hemska bilderna av en person som begravs levande upp till midjan och sedan stenas till döds.
Det är ett orättvist, diskriminerande och primitivt sätt att tillämpa Sharia, den islamiska lagen. Därför ber jag er att ni vidtar lämpliga åtgärder, trycker på och tar initiativ inför den nigerianska presidenten för att förhindra detta mord och skydda de nigerianska kvinnornas grundläggande rättigheter.

Talmannen. -
Jag har redan korresponderat direkt med Nigerias president om det senaste fallet och gett uttryck för parlamentets oro.

Bushill-Matthews (PPE-DE).
I egenskap av ledamot för Mashrekdelegationen vill jag upplysa kammaren om att hans majestät konungen av Bahrain sedan den förra sammanträdesperioden har meddelat att det nationella parlament som upplöstes 1975 äntligen kommer sammankallas igen senare i år. Jag undrar om ni, herr talman, skulle vilja skriva och framföra broderliga lyckönskningar och säga att detta parlament ser fram emot att upprätta direktkontakt med det parlamentet när tiden är mogen. Under tiden, för att dela en annan nyhet om detta med kollegerna, är jag säker på att alla kommer att glädjas över att höra att kvinnor för första gången kommer att ha rätt att ställa upp i dessa allra första val i oktober.

Wurtz (GUE/NGL).
Herr talman! På min grupps vägnar skulle jag vilja att kommissionen och rådet - och efter dem parlamentet - under detta sammanträde fick yttra sig om en fråga som nyss kommit till vår kännedom.
Som ni säkert vet avslöjade The New York Times nu i helgen att det i Pentagon finns en hemlig plan för att tillåta att atomvapen används mot en ?ondskans axel?, som för detta ändamål avsevärt utsträckts till att omfatta länder som Kina och Ryssland.
Detta är en strategisk kursändring så oansvarig att den saknar motstycke sedan Hiroshima och Nagasaki, och något närmast otänkbart, som likväl bekräftas av de amerikanska myndigheterna. Vi menar därför att Europeiska unionen inte får förhålla sig passiv utan måste reagera mycket beslutsamt och på lämplig nivå mot detta helt oacceptabla vansinne från den främsta militärmakten i världen, som för övrigt är den enda som någonsin vågat använda kärnvapen.

Dell'Alba (NI).
Herr talman! Även jag har läst den gångna veckans amerikanska tidningar, särskilt från slutet av veckan. Tio tusen kubaner har i enlighet med den kubanska konstitutionen krävt en folkomröstning om demokrati på Kuba. Det är en ganska enastående nyhet som inte har spridits i Europa, den spreds i pressen på den amerikanska kontinenten. Jag uppmanar talmannen och Europaparlamentet att gripa tillfället, som kräver vår uppmärksamhet. Jag undrar hur den kubanska regeringen skall hantera det här, men jag uppmanar talmannen att skicka ett telegram från parlamentet för att uppmuntra detta initiativ som slår hål på fyrtio år av diktatur på Kuba.

Alyssandrakis (GUE/NGL).
Herr talman! Jag skall ta upp samma ämne som Wurtz, dvs. det nya amerikanska programmet för utveckling av kärnvapen, för att framhålla att det inte bara är fråga om en ny upptrappning av kärnvapenkapprustningen, med ofattbart svåra konsekvenser för mänskligheten. Det finns en avsikt att ändra på den klassiska uppfattningen om användning av kärnvapen, vad som nu är aktuellt är att dessa vapen eventuellt kan komma att användas vid ett första angrepp. Även de länder som inte själva har några kärnvapen hotas nu av kärnvapenangrepp, och Pentagons rapport föreslår t.o.m. att konventionella vapensystem skall få möjlighet att använda kärnvapen. De som kallar sig själva för civilisationens företrädare visar sig ännu en gång vara barbariets företrädare och de allra farligaste terroristerna.
Om världens folk inte hejdar dem i tid, är det mycket sannolikt att vår planet kommer att upphöra att finnas till.

Talmannen. -
Jag påminner de kolleger som har tagit upp politiska frågor som gäller Förenta staterna om vår debatt på onsdag förmiddag med den spanske utrikesministern och rådets tjänstgörande ordförande, Piqué I Camps, vid vilken de transatlantiska förbindelserna kommer att behandlas liksom, är jag säker, våra prioriteringar i utrikespolitiken.

Talmannen. -
Nästa punkt på föredragningslistan är kommissionens uttalande om global samhällsstyrning efter det sociala världsforumet i Porto Alegre och det världsekonomiska forumet i New York.

Solbes
. (ES) Herr talman! Tack för att kommissionen blivit inbjuden att tala om sina reflektioner om händelserna i Porto Alegre och New York. Jag tror att det är ett bra tillfälle att också visa upp de initiativ kommissionen antagit i dessa frågor under de senaste veckorna.
Som ni känner till kommer den internationella konferensen om utvecklingsfinansiering i Monterrey att hållas nu, och toppmötet om hållbar utveckling i Johannesburg kommer att hållas under september månad. Vi bör fastställa vår ståndpunkt i båda fallen.
Det har skrivits mycket om den antagonism som märkts mellan det sociala världsforumet i Porto Alegre och det världsekonomiska forumet i New York. I båda fallen har ombud av olika ursprung, kulturellt och ideologiskt, och från olika miljöer träffats. Utan tvivel har det världsekonomiska forumet försett oss med en bra plattform för bred debatt, välgrundad och utan fördomar om problem som är brådskande för hela världen.
Vissa kommentatorer bekräftar att mötet i Porto Alegre dock var viktigare än det i New York. Man sade att det verkliga civila globala samhället befann sig i Brasilien och inte i New York. Jag skulle inte förneka de närvarande på det världsekonomiska forumet för utveckling rätten att betraktas som en del i det civila samhället. Men det är sant att det sociala forumet var ett betydande möte, en viktig händelse som ansvariga politiker på ett tydligt sätt bör beakta hädanefter.
Dock skulle jag dra slutsatsen att inte alla de deltagare som samlades i Porto Alegre är emot globaliseringen. Jag tror snarare att de dessutom är en del i globaliseringsfenomenet, som tack vare den nya tekniken har gjort det möjligt för de icke-statliga organisationerna att kunna påverka globalt. Det är en annan sak att kritisera en kapitalistisk modell som kan leda till att den sociala sammanhållningen undergrävs och en fullständig förbrukning av naturresurserna. Ur det perspektivet ligger förmodligen ståndpunkter och orosmoment från Davos och Porto Alegre inte så långt från varandra.
Att uppnå en balans mellan den ekonomiska och sociala processen på global nivå, och bevarandet av vår planets resurser, är ett stort ansvar och ett svårt uppdrag som ingen person eller land kan klara själv. Lösningarna är svåra och komplexa. Lätta lösningar är ibland populära men tenderar att tysta ned bieffekter och de smärtsamma val och försakelser som politiken ofta innebär. Komplexiteten i de verkliga lösningarna ger många gånger upphov till en brist på förståelse från medborgarrörelser och även från ansvariga politiker. Därför anser vi att det är nödvändigt att genomföra djupgående studier, som gör det möjligt att förtydliga, förklara saker väl, och kommunicera dem på ett tydligt sätt.
Kommissionen har försökt genomföra ett sådant arbete i sin rapport ?Responses to the Challenges of Globalisation?. Vi undviker alla slag av fördomar och studien innefattar ett antal reformförslag i den internationella ekonomiska strukturen, på det sätt som läggs fram i den akademiska och politiska debatten i världen i dag, och placerar den i ett nuläge.
Även om vi medger att globaliseringen har många ansikten, inklusive den sociala och miljömässiga dimensionen, kretsar rapporten i huvudsak kring det internationella ekonomiska och monetära ekonomiska systemet, och i problemen att finansiera utveckling. Utarbetandet av rapporten började med en analys av globaliseringsprocessen på det ekonomiska området och identifieringen av vissa av de utmaningar som har med det ekonomiska och monetära systemet att göra.
I rapporten erkänns fördelarna med den internationella ekonomiska integrationen, men det konstateras också att det finns systembrister och att minskningen av fattigdomen fortfarande är ett stort problem. Behovet av ett större och effektivare officiellt stöd till utveckling bekräftas.
I rapporten erkänns också att många länder har uppnått en ökning av inkomsten per capita och en förbättring av livskvaliteten, som de inte skulle ha uppnått med en strategi med mindre integrering. Den tar också upp den starka ökningen av de direkta utlandsinvesteringarna, en grundläggande faktor för att stärka tillväxten, och i konsekvens med det för att bekämpa fattigdomen.
Rapporten granskar flera existerande förslag om internationella skatter. När det gäller den allmänna användningen av dessa internationella skatter som potentiell källa att finansiera utveckling eller allmänna egendomar, kommer vi till slutsatsen att även om vissa av dem kommer att verka attraktiva för behoven på kort och medellång sikt, finns det inte många alternativ för finansiering ur nationella budgetresurser. Denna slutsats innebär en justering av prioriteringar inom tillgängliga budgetar.
Ett annat intressant förslag är att införa en skatt på valutatransaktioner. Rapporten tar upp två perspektiv: för det första, när det gäller den s.k. ?Tobin Tax? eller Tobinskatten, som verktyg för stabilisering av valutamarknaderna, leder analysen oss till slutsatsen att det är svårt att anta att nämnda skatt på ett betydande sätt skulle bidra till stabila växlingstyper. Om vi däremot analyserar instrumentet som ett verktyg för att öka tillgängliga resurser för att finansiera utveckling kan Tobinskatten vara mer attraktiv.
Det är sant att tillämpningen av den skulle vara svår eftersom den skulle kräva en nästan total täckning för att minimera skatteflykt, och det skulle behövas en solid internationell enighet. Även i de fall då man skulle kunna nå detta konsensus på politisk nivå skulle det fortsätta att uppkomma många tekniska problem, som t.ex. de som har med lämplig skattebas att göra och mekanismerna för uppbörd. Dessa resultat sammanfaller i betydande grad med resolutionen om det internationella monetära systemet som antogs av Europaparlamentet förra hösten.
En annan viktig aspekt i rapporten är att man konstaterar att kommersiell teknisk hjälp och utvecklingen av möjligheter för utvecklingsländerna är viktiga för att utnyttja de tillväxtmöjligheter som uppkommer genom handeln.
Ledamöter! Europeiska unionen ligger väl till för att ta huvudrollen i främjandet av en global hållbar utveckling. Unionen är den största biståndsgivaren i världen, den största handelspartnern i världen och en betydande källa för direkta utlandsinvesteringar. Å andra sidan utvecklar och främjar den, inom ramen för sin förpliktelse att skydda miljön, användningen och spridningen av miljövänlig teknik såväl i som utanför Europa.
Den europeiska integrationsmodellen har utvecklats i enlighet med riktlinjerna i strategier för ömsesidigt stöd för stabil ekonomisk tillväxt, social utveckling och miljöskydd.
Med grund i dessa framgångar och med tanke på nästa världstoppmöte om hållbar utveckling i Johannesburg har kommissionen utarbetat ett meddelande om ett globalt partnerskap för hållbar utveckling. Dess syfte är att visa de strategiska faktorer som tjänar som grund för en global överenskommelse i Johannesburg, i syfte att uppnå att alla parter, såväl de från norr som de från söder, skall arbeta tillsammans för en hållbar utveckling. I meddelandet understryks flera nyckelprioriteringar och man lägger fram konkreta handlingsförslag på de ekonomiska, sociala och miljöområdena.
Kommissionen och medlemsstaterna har förpliktat sig att förhandla i en konstruktiv anda, inom ramen för de gemensamma marknadsorganisationerna, för att fortsätta processen att upprätta ett rättvist handels- och frihandelssystem, i enlighet med slutsatserna från ministermötet i Doha. Vårt mål är att på ett totalt sätt öka levnadsnivån i världen genom avreglering och utveckling av handeln.
Gemenskapen främjar aktivt utvecklingsländernas deltagande, i synnerhet de minst utvecklade, i det internationella handelssystemet. Initiativet ?Everything but arms? är ett viktigt steg i denna riktning, men det är inte tillräckligt och vi inbjuder andra att följa vårt exempel och att förbättra de mindre utvecklade ländernas tillgång till marknaden. Vi antar också ett antal åtgärder för att stötta det arbete länder i utveckling lägger ned för att integrera sig i det globala handelssystemet och dra nytta av det. I enlighet med dagordningen i Doha i fråga om utveckling har vi således rekommenderat medlemsstaterna att öka handelsstödet.
Europeiska unionen bidrar också till det internationella arbetet att stärka motståndskraften i det internationella ekonomiska och monetära systemet och minska möjligheterna till missbruk för att finansiera terrorism, penningtvätt och andra olagliga ekonomiska verksamheter.
Unionen kommer att fortsätta låta sin politik för utveckling kretsa kring det primära målet att minska fattigdomen. Den kommer därför att tilldela den resurser och försäkra sig om att de europeiska stöden används på ett effektivt sätt. Man skulle kunna uppnå verkliga framsteg i praktiken i stödens kvalitet och effektivitet om de normer som reglerar politiken och förfarandena var bättre harmoniserade, såväl på gemenskapsnivå som i medlemsstaterna. Dock tror kommissionen, utan att bortse från behovet av att öka effektiviteten, att det föreligger en brist i överensstämmelse mellan de nödvändiga resurserna för att uppnå millenniets mål för utveckling och de aktuella beslutade fristerna samt tillgängliga medel.
Kommissionen har rekommenderat rådet att, med beaktande av resultatet från konferensen om utvecklingsfinansiering i Monterrey, öka summan av de allmänna stöden för utveckling och vi föreslår att alla länder vars procentdel stöd av bruttonationalprodukten ligger under Europeiska unionens medeltal, 0,33 procent, innan år 2006 lägger sig på denna nivå. Om vi uppnådde det målet skulle medeltalet i unionen öka till nästan 0,4 procent, vilket skulle bli en ny tröskel för medlemsstaterna i unionen. Med denna ökning skulle vi på ett betydande sätt kunna bidra till att uppnå målen för utveckling under millenniet. Å andra sidan skulle ett starkt åtagande med denna gradvisa fokusering konsolidera unionens ståndpunkt i förhandlingarna om en fruktbar internationell fördelning av bördan.
Slutligen när det gäller det globala skyddet av miljön föreslår kommissionen att ett initiativ inleds för en hållbar förvaltning av vattnet. Vi har åtagit oss att trycka på våra medlemmar att uppnå ett återställande på upp till 50 procent av ?global environment facility? före april 2002 och för att utöka mandatet. Vi främjar användningen av multilaterala miljöavtal, inklusive ratificeringen av Kyotoprotokollet, vilket medlemsstaterna redan gjort i början av denna månad. I allmänna ordalag anser jag att vi som industrialiserade länder inte har rätt att kräva av utvecklingsländerna att de skall anstränga sig mer för att skydda planeten om vi inte är beredda att respektera våra egna åtaganden.
Ledamöter! Att skapa en hållbar utveckling för världen kräver allas samarbete. Vi kan dock bara uppnå verkliga framsteg om de huvudsakligaste parterna förpliktar sig att spela en avgörande roll och jag är övertygad om att vi, som europeisk union, bör och kan spela denna avgörande roll.
(Applåder)
Van den Berg (PSE).
Herr talman! En av fem världsmedborgare har inte tillgång till rent dricksvatten, grundläggande utbildning och grundläggande hälsovård. Den nyliberala modellen har inte kommit med någon lösning på detta och har inte gjort världen tryggare och mer hållbar. Vi söker nu efter ett alternativ, inte som blåkopia, men som tanke- och handlingssätt för att ge uttryck åt våra ideal om social rättvisa och trygghet för alla.
Porto Alegre och världsforumet i New York var båda platser där i varje fall känslan av angelägenhet och nödvändigheten av att uppträda på ett mer samhällsansvarigt sätt fanns. Porto Alegre verkar mer originellt, modernare och mer kreativt och omfattar även det civila samhället. Det skulle också kunna vara en bra läxa för premiärminister Aznar att, precis som Belgien har gjort, främja den sociala dialogen inom Europa.
För oss som socialister står det klart att globaliseringen erbjuder fattiga länder och uteslutna grupper oerhörda chanser att få tillgång och att motverka social uteslutning. Med då måste frihandel gå hand i hand med regler mot allt för stor maktkoncentration, och det måste finnas lokala konkurrensmyndigheter för att kontrollera detta. Inom dessa regler är det lämpligt med skydd och stöd för svagare regioner och att på ett drastiskt sätt öppna rikare marknader för utvecklingsländerna. I sammanhanget är det inte lämpligt med skydd för de starkaste genom en fullständig social kontroll av transnationella företag, även om det sistnämnda skulle vara på sin plats. I sammanhanget är det inte lämpligt att transnationella företag eller stormakter som Förenta staterna agerar unilateralt, och i sammanhanget är det inte heller lämpligt med en ensidig koncentration på en ny kapprustning på bekostnad av offentlig service som utbildning och hälsovård. I sammanhanget är det inte heller lämpligt att inte uppfylla löftet att halvera fattigdomen före 2015.
Vad som däremot är lämpligt i sammanhanget är fair trade med regler, demokratisk kontroll av de globala reglerna och socialt och gott uppförande av transnationella företag. I sammanhanget är det lämpligt med respekt för mänskliga värden och samhälle framför kommersiella intressen. I sammanhanget är det lämpligt med en modern och öppen värld samt intresse och respekt för varandras olikheter på grundval av en gemensamt erkänd rättsordning. Till den rättsordningen hör rätten till en chans att utforma sitt eget liv.
Och nu, herr talman, är vi tillbaka vid ämnet Monterrey. Det var en skandal att det spanska ordförandeskapet inte lyckades omsätta de konkreta överenskommelser som våra ministrar för utvecklingssamarbete träffade i förra veckan i ett avtal om 0,7 procent av BNP och att ta konkreta steg för att uppfylla detta. Att i stället vara en satellit till Förenta staterna, som sätter pengar och värderingar i första rummet, och först därefter täta fattigdomsklyftan är oacceptabelt. Vi kräver bred säkerhet, över hela världen, och att löftet om att alla flickor och pojkar skall få gå till skolan friska och mätta år 2015 uppfylls. Vi kräver som socialister i Europaparlamentet att det spanska ordförandeskapet uppfyller löftet. Det är vårt bidrag till världsfreden, och därigenom vill vi omsätta läxorna från Porto Alegre och New York i en ny roll för Europa i den här världen.

Watson (ELDR).
Sex månader efter de tragiska händelserna den 11 september måste det nu vara tid att åter hävda behovet av effektiv global samhällsstyrning. På samma gång som jag välkomnar kommissionens uttalande, beklagar jag det faktum att kommissionens arbete inte har varit mer balanserat - man har till exempel inte erkänt att globaliseringen även har en baksida - och mer ambitiöst. Varför tog kommissionen inte upp Verhofstadts förslag om att vi bör inrätta ett G8 som inte baseras på rikedom och består av de rikaste nationerna, utan som baseras på befolkning och består av världens största regionala organ, vilket skulle inbegripa Afrikanska unionen, Mercosur, Sydasiatiska sammanslutningen för regionalt samarbete (SAARC) och så vidare?
Globaliseringen har lett till en värld av sammanlänkade samhällen. Tekniken och språkkunskaperna har helt förändrat våra möjligheter att kommunicera. Handeln och investeringarna har gett oss nya ekonomiska perspektiv och ökat vår rikedom enormt. Resandet har öppnat nya horisonter och nya möjligheter till mänsklig kontakt. Men allt detta har inte kommit utan kostnad, för brottslingar har organiserat sig i globala nätverk, människans skadegörelse på den naturliga miljön hotar det framtida livet på vår planet, och maktlöshet och främlingskap begränsar möjligheterna för alltför många att utveckla sin egen förmåga och att förbättra sin egen och sin familjs situation. Historien, herr talman, antyder att om världen verkligen var en global by, skulle många fler chockeras av de fattigas misär. Av sex miljarder människor lever hälften på mindre än 2 euro per dag, och varje kväll går 800 miljoner människor till sängs hungriga.
Jag säger därför till våra vänner till höger att ja, marknadsekonomin är, om den regleras på ett intelligent sätt, det kraftfullaste instrument mänskligheten förfogar över för att lyfta människor ur fattigdom. Att vi ännu inte har lärt oss att använda den riktigt framgår dock av finanskriser, av miljöförstöring och av den fortsatta spridningen av sjukdomar som kan förhindras. Dessutom innebär vårt misslyckande att komma upp i 0,7 procent av BNP i utvecklingsbistånd att de fattiga berövas 100 miljoner euro per år.
Jag säger till vänstern att vi måste reformera vår handelspolitik, eftersom bistånd och skuldlättnader för utvecklingsländerna utan tillträde till våra marknader inte kan vara någonting annat än ett lindrande medel.
Till de gröna skulle jag vilja säga att även tillgången till vetenskapliga framsteg är viktig. Det är nyckeln till bättre livsmedelsförsörjning, förbättrad hälsa och ökad medellivslängd samt till högre levnadsstandard. Vi får inte undanhålla utvecklingsländerna utvecklingens fördelar.
Utmaningen för mänskligheten är att inrätta effektiva instrument för internationell ledning. FN, de internationella finansinstituten, Nato etc. har inte lyckats i den utsträckning som de borde. Dock kan vi i Europeiska unionen ha en modell för mer allmän global samhällsstyrning. Våra nuvarande ledare måste visa samma framsynthet och engagemang som unionens grundare visade. Det omfattar självförtroende att inlåta sig i strid med det världsekonomiska forumet, det sociala världsforumet med flera och självförtroende att säga till våra vänner i Förenta staterna att deras befogade känsla av sårbarhet efter den 11 september inte får leda dem i en unilateral riktning - varken i frågor som rör militär eller ekonomisk säkerhet, miljön eller kampen mot terrorism. Globala problem kräver globala lösningar.
(Applåder)

Frassoni (Verts/ALE).
Herr talman! Det världsekonomiska forumet i Davos/New York hade rubriken ?Ledarskap i en sårbar tid? och det sociala världsforumet i Porto Alegre rubriken ?En annan värld är möjlig?. Det har sagts att det förstnämnda var en mötesplats för en ledande klass som inte har något mandat, en slags skuggregering inom den globaliserade ekonomin, och att Porto Alegre inte var annat än en glad, färgstark sammankomst som inte ledde till något resultat.
Jag tror faktiskt att det i någon mån har skett ett närmande under detta år. De stora ledarna har känt sig försvagade och har vänt blickarna mot frågor som skulder, fattigdom och hållbar utveckling. De 51 000 deltagarna i Porto Alegre vill göra mer än bara protestera och håller på att utarbeta förslag för att försöka få inflytande över besluten. Detta närmande, denna försvagning av det unilaterala tänkandet - här skulle jag vilja säga till Watson att vi Gröna inte har ett unilateralt tänkande utan är för förnyelse - och av de färdiga lösningarna borde vara ett viktigt tillfälle för Europaparlamentet och Europeiska unionen i allmänhet att ta initiativ.
Vi är det enda exemplet på en direktvald övernationell lagstiftande församling. Europeiska unionen är ett unikt exempel på potentiellt nydanande samhällsstyrning. Nu måste Europeiska unionen tala både till de 51 000 från Porto Alegre och till medlemmarna i den exklusiva Davosklubben. Vi som union måste agera på ett nyskapande och icke konformistiskt sätt i minst tre frågor, och den första av dessa är frågan om den hållbara utvecklingen. Toppmötet i Johannesburg närmar sig: vi är inte nöjda med de initiativ kommissionen tar i detta sammanhang och vi är oroliga för att den hållbara utvecklingen inte ens kommer att beröras i Barcelona, eller bara tas upp på ett helt marginellt sätt.
Den andra frågan är den långdragna och bedrövliga frågan om utvecklingsbiståndet. Det är mycket sorgligt att vi inte kommer att komma till Monterrey med en gemensam ståndpunkt från Europeiska unionens sida, och vi är oroliga - och missnöjda - med att vi fortfarande står och stampar på nivåer för utvecklingsbiståndet på kanske 0,4 procent av bruttonationalprodukten. Det är inte på det sättet man förstärker den globala samhällsstyrningen!
Den tredje och sista frågan är demokratin. Vi vet att det finns hela stater som styrs av multinationella företag och att politiken styrs allt mer av business, det visar regeringen Bush varje dag. Vilket alternativ kan vi som européer komma med? Jag tycker att det är vårt ansvar att framföra ett alternativ!

Wurtz (GUE/NGL).
Herr talman! Debatten är välkommen, eftersom jag anser att Porto Alegre -effekten kräver en reaktion från Europeiska unionens sida.
För det första är det många människor på detta forum som väntar sig att Europeiska unionen skall göra sig fri från den ultraliberala modell som ligger till grund för den nuvarande globaliseringen. Men Aznar har samtidigt i egenskap av Europeiska rådets tjänstgörande ordförande sammanfattat sin trossats för Europa med tre ord som är mycket avslöjande. Jag citerar: ?liberalisering, privatisering, konkurrens?.
Vi har långt till kravet på hållbar utveckling, långt till kravet att främja mänskliga resurser i norr och i söder. Utan tvekan skulle en konsensus i rådet kring denna inriktning vid nästa toppmöte i Barcelona utgöra den mest negativa signal Europeiska unionen kan tänkas sända till vad jag skulle vilja kalla ?Porto Alegre-folket?.
Visst kan man behandla denna grupp med förakt och säga som chefen för Sun Micro Systems på det världsekonomiska forumet i New York, och jag citerar: ?globaliseringen är bra, det finns inget som behöver ändras?. Jag tvivlar dock på att framtiden ger honom rätt.
I varje tidevarv har grupper i de härskande klasserna visat prov på denna typ av politisk blindhet, alltför fastlåsta i sina egna övertygelser och intressen för att kunna tillåta sig att se hur en rörelse som inte går att hejda växer fram och ifrågasätter deras dogmer och ställning.
Vi känner till det historiska exemplet med Frankrikes kung Ludvig XVI, som i sin dagbok på sidan för den 14 juli 1789 antecknade ?inget att berätta?. Jag hoppas att Europeiska unionen skall visa prov på större klarsyn.
Porto Alegre konfronterar också Europeiska unionen med dess ansvar gentemot den eskalerande och farliga ensidighet som präglar George Bushs USA. Man kan inte å ena sidan vänta sig att hela världen skall uttrycka sin solidaritet när man faller offer för en brutal attack, för att sedan å andra sidan agera helt självsvåldigt inom andra områden och ställa sig över alla regler, alla principer och alla samvetsbetänkligheter.
I en globaliserad värld ökar ens skyldigheter gentemot andra och gentemot hela planeten, ju mäktigare man är. Annars är det ju djungelns lag som styr globaliseringen. Som jag ser det är Europeiska unionens främsta uppgift just att motsätta sig denna existentiella fara.
Ändå får man ofta intrycket att unionen är väldigt räddhågad i sina förbindelser med Förenta staterna. Knappt hade rådet klart och tydligt tagit ställning i Mellanösternfrågan nyligen - den 8 februari i Caseres - förrän Washingtons främsta allierade snöpligen ångrade sig ett par veckor senare.
Det är nödvändigt att unionen växer upp och blir självständig och ansvarig. Detta är vad en del av de människor som med rätta kritiserar ett parasiterande och omänskligt system fortfarande förväntar sig av Europa.
I Porto Alegre gav man i år även tydligt uttryck åt ett tredje krav, som i första hand riktar sig till den militära supermakten, men även berör Europeiska unionen och dess medlemsstater. Det är oacceptabelt att man återigen försöker lösa världens problem genom krig. Det är inte alltid så lätt att veta var trivialiseringen av kriget börjar, men vi vet alla var den kan sluta.
Jag vill här återknyta till vad jag vid sammanträdets öppnande sade om det häpnadsväckande avslöjandet i The New York Times att det i Pentagon finns en hemlig plan för att tillåta användning av atomvapen. Denna ytterst allvarliga strategiska kursändring går hand i hand med ökningen av den redan nu groteskt överdimensionerade amerikanska militärbudgeten, en ökning som motsvarar det sammanlagda offentliga utvecklingsbiståndet från samtliga OECD-länder.
Herr talman! Europa måste reagera, inte genom att försöka kopiera exemplet, utan genom att helt öppet samarbeta med våra medborgare för att försöka definiera den paroll som hädanefter har kommit att symbolisera Porto Alegre: en annan värld är möjlig.

Bigliardo (UEN).
Herr talman, ärade ledamöter! Jag tror att Porto Alegre och de initiativ som föregick det bara är toppen på ett isberg. Det är väldigt komplicerat att analysera detta och det kan inte göras här, men jag vill understryka den fråga som jag tycker är mest intressant.
Jag tror att vi efter socialismens fall i Östeuropa upplever början till ett annat fall, nämligen den otyglade nykapitalismens, denna strömning som inte tar hänsyn till de nya faktorer som vänder upp och ned på det moderna samhället. De initiativ som de protesterande i Porto Alegre tar ligger inte alls i linje med somliga initiativ som kommissionen tar och som jag också tycker är bra. De vänder sig i stället huvudsakligen mot en syn på det moderna samhällslivet som inte tar hänsyn till att dessa båda sjuttonhundratalsmodeller är passé och har misslyckats och att vårt Europa, vår värld i dag, måste söka sig en tredje väg där man tar hänsyn till vissa faktorer. En gång skapade tekniken sysselsättning, i dag skapar den arbetslöshet. I dag studerar man hur man skall kunna underlätta livet för vissa nykapitalistiska kretsar genom att avreglera energin, men man studerar inte hur man skall lösa problemen med de eftersatta regioner som finns i hela världen.
I dag har historiens axel svängt och ger oss en världskris som snurrar runt en nord-sydlig axel efter femtio år av krig mellan öst och väst. Om vi därför vill ta till oss budskapet från dem som begav sig till Porto Alegre måste vi återupprätta idealen, värdena, referensramarna och framför allt förmågan att förstå hur komplicerat detta samhälle är och med två felaktiga utvecklingsmodeller som yttersta gränser finna den mest moderna lösningen och syntesen för vårt samhälle.

Della Vedova (NI).
Herr talman, herr kommissionär! Världen är fortfarande en hemsk plats, full av misär, hunger och obeskrivligt lidande för hundratals miljoner människor. Om inte globaliseringen och den exponentiella ökningen av flödena av arbetskraft och kapital hade funnits under de senaste tjugo åren hade den varit en ännu sämre plats. Det finns en miljard tvåhundra tusen människor som lever under fattigdomsgränsen - det vill säga en dollar om dagen - och jag tror att det är detta som med all rätt talar till allas vår samhälleliga och politiska heder.
Det har talats om utvecklingsbistånd och det är bra. En dollar om dagen är vad nötkreaturen får i Europa: varje oxe i Europa får en dollar om dagen, jag upprepar det.
Nå, jag tror att det är rätt att diskutera en höjning av de enskilda rika staternas biståndsbudgetar till 0,7 procent av BNP - under förutsättning att biståndet sedan får större effekt än hittills. Jag tror dock att det finns någonting vi måste göra först, det vill säga öppna våra gränser för de fattigaste ländernas varor. Herr kommissionär! Ni citerade med rätta initiativet Everything but arms. Jag påminner dock er och kollegerna om att handelshindren för produkter som ris och bananer - så att vi förstår vad vi talar om - upphör 2004 och 2009. Jag påminner om att Förenta staterna och Europa vid WTO-mötet i Doha beslöt att bibehålla handelshindren inom två sektorer som är avgörande för utvecklingsländerna: textilier och jordbruksprodukter. Jag tror att det är just detta som skall göras. Jag förstår vad Watson säger: jag tror inte att man skall resonera i termer av unilateralt tänkande, utan jag tror att det finns så mycket att göra när det gäller att avreglera handeln till fromma för de fattigaste länderna att det kanske är där vi först och främst skall koncentrera oss.
Under 2000 fick Afrika söder om Sahara 14 miljarder i bistånd från samma länder som med hjälp av sina tullar fick dessa länder, dessa folk, dessa människor att gå miste om handel till ett värde av 20 miljarder. Jag tror att dessa lösningar är de första som Europa borde ge, lösningar som skall komma redan innan utvecklingsbiståndet höjs.
Kommissionären nämnde Tobinskatten. Ni vet mycket väl att Tobinskatten lyckligtvis är omöjlig att genomföra, men även om den inte vore det måste man komma ihåg att handeln ökar när man sänker tullarna, inte när man höjer dem, och att kapitalinvesteringarna i utvecklingsländerna ökar om de inte beskattas, inte om man inför nya skatter. Dessa länder behöver nya investeringar och de behöver en rättslig infrastruktur, den rättsliga infrastruktur som kännetecknar rättsstaten. Det påminde oss den sydamerikanske ekonomen Hernando De Soto om i en lysande bok. Han förklarar för oss att det största problemet i de fattiga länderna och i utvecklingsländerna är det döda kapitalet: kapital som inte kan användas för att öka befolkningens välstånd, ekonomisk tillväxt och eventuell fördelningspolitik, eftersom rättsstaten inte fungerar.
Herr talman, herr kommissionär! Jag tycker att Europa borde framlägga lösningar på dessa frågor utan att flytta diskussionen till ett annat forum.

Goebbels (PSE).
Herr talman, herr kommissionär, kära kolleger! Enligt Fidel Castro är det lika onödigt att vara emot globaliseringen som att betvivla tyngdkraften. Globaliseringen, eller ?mondialiseringen? om ni föredrar det uttrycket, utgör helt visst den dominerande tendensen i historien. I en värld där det ömsesidiga beroendet hela tiden ökar kan man inte annat än stödja denna utveckling som är den enda som på sikt kommer att möjliggöra en mer rättvis och solidarisk värld, och en mindre farlig värld. Problemet är att den nuvarande globaliseringen inte är sådan. Den är asymmetrisk, inskränker sig till några få sektorer, transport, kommunikation, finanser, och den berör i själva verket endast OECD-länderna och ett dussin länder som verkligen är stadda i utveckling, medan majoriteten av länderna i tredje världen fortfarande är underutvecklade.
Två tredjedelar av världshandeln äger rum mellan länderna i triaden. Dessa länder absorberar även merparten av de utländska direktinvesteringarna. Resten går till vissa större länder, framför allt Kina, Indien och Brasilien och ett fåtal andra. De flesta av världens 190 länder deltar varken i världshandeln eller i internationella investeringar. De multinationella företagen är i själva verket ointresserade av den stora majoriteten utvecklingsländer och framför allt av de minst utvecklade länderna. Men för dessa länder går vägen till integration i världsekonomin med nödvändighet via fler investeringar och överföring av teknik, som kan möjliggöra en endogen utveckling. En sådan endogen utveckling kräver ibland att framväxande industrier och tjänster skyddas. Alla utvecklade länder har i perioder präglats av protektionism, även om protektionismen på sikt är utvecklingens fiende. När utvecklingsländernas marknader öppnas och de integreras i en verkligt global ekonomi måste detta ske i noggrant avvägda etapper. Först krävs en inhemsk konsolidering i varje land, därefter att marknaderna gradvis öppnas mot världsmarknaden.
Globalisering, liberalisering och avreglering är inte synonyma begrepp. Liberaliseringen kräver nya regler och - där instämmer jag med Watson - bättre regler främst för de internationella finansflödena. Under nittonhundratalets senare hälft sexdubblades världsproduktionen och världshandeln tjugodubblades. Det visar att den internationella handeln är nödvändig för utvecklingen.
Herr talman! Jag ser att tiden går. Jag vill avsluta med att framhålla den mest prioriterade frågan för världen, nämligen att hitta en lösning på problemet med tredje världens skuldsättning. Utan en lösning på denna svåra fråga kommer vi aldrig att få någon hållbar utveckling.

Nogueira Román (Verts/ALE).
Herr talman, herr kommissionär! Den verklighet som visades upp under det sociala forumet i Porto Alegre, i ett så speciellt land som Brasilien, bidrog till att ifrågasätta en deterministisk uppfattning om globaliseringen, den ultraliberala kapitalistiska uppfattningen, enligt vilken människors och befolkningars vilja som uttrycks av de politiska, sociala och demokratiska institutionerna underställs och underordnas en förmodad rationalitet som i praktiken tenderar att öka klyftan mellan de rika och fattiga, ett överflöd av misär. Det är vi européer som måste engagera oss i denna nya verklighet, och vi får inte förklena de sociala demonstrationer som uttrycker denna, så som premiärminister Aznar på ett olyckligt sätt gjort angående den demonstration som kommer att äga rum denna vecka i Barcelona.
Unionens länder utgör redan den främsta ekonomiska potentialen i världen men på vägen mot att bli ett allmänt politisk organ, får inte unionen uttrycka sin ekonomiska makt genom en sekteristisk och blind ultraliberal marknad eller imitera USA:s militaristiska hegemoni, frestelser som delar av de europeiska premiär- och statsministrarna faller för, utan måste försvara de sociala och demokratiska värden och erövringar som utgör de bästa delarna av vår historia, och vara närvarande i världen som en faktor för fred och framsteg, i en åtgärd som, som kommissionär Solbes vet, måste vara mycket mer ambitiös än det kommissionen i dag har lagt fram. En uppfattning av de internationella förbindelserna som måste prägla Europeiska unionens kommande konstitution.

Napoletano (PSE).
Herr talman! Det andra världsforumet i Porto Alegre visade först och främst den fredliga karaktär denna rörelse har och i andra hand dess politiska karaktär. Jag kan påminna många av kollegerna om att kvinnorörelsen under 70-talet beskrevs som ett folkloristiskt fenomen trots att den egentligen var en djupt politisk företeelse. Det som slår en med denna rörelse är bland annat att den innehåller många kvinnor och ungdomar.
För det andra tror jag att vi borde oroa oss eftersom de amerikanska politikerna efter de första reaktionerna på 11 september verkar befinna sig ljusår ifrån de samvetskval som tycktes göra dem mer öppna för världens problem. Ett tag verkade de bry sig mera om frågor som miljön, Kyoto, livsmedelssäkerhet, handel och vapen. Visionen om hur terrorismen skall bekämpas tycks också vara övervägande militärisk. Jag tror att vi måste övertyga det amerikanska samhället och de amerikanska politikerna om att denna linje inte leder någon vart: detta är Europas uppgift. Bland annat är det slående att ingen parlamentsledamot från Förenta staterna var närvarande. Vi måste övertyga dem att öppna sig.
För det tredje tror jag att kommissionär Solbes har rätt när han säger att initiativet Everything but arms kanske inte räcker. Jag anser att vi måste ta upp en annan fråga vid sidan av frihandeln. Vi kan inte fortsätta att ha ett rasistiskt förhållningssätt till dessa länder. Vi måste börja tänka att jordbruket inte heller för dem bara är till för export: det behövs för deras marknad, för deras miljö, för deras liv och deras konsumtion. Om vi inte ändrar inställning tror jag inte vi kommer så långt. Europa kan göra mycket, men de kolleger som säger att vi måste vara väldigt självkritiska har kanske rätt: inte bara på grund av det Europa inte ger i form av utvecklingsbistånd utan på grund av det vi inte ger i form av politiska förändringar.

Auroi (Verts/ALE).
Herr kommissionär! Jag skall följa mina kollegers exempel och göra några jämförelser mellan New York och Porto Alegre. Samtidigt som det i New York hölls ett oinspirerat och fantasilöst toppmöte mellan finansiärer och beslutsfattare, förmenta vinnare, kort sagt en blandad samling besuttna, hölls för andra gången i Porto Alegre - ett verkligt alternativ till Davos - tre forum som sprudlade av vitalitet: för städerna, det civila samhället och för kritiska parlamentsledamöter från hela världen. Där känner sig de gröna som fisken i vattnet - min liberala kollega är bara att beklaga - och det är där nytänkandet om morgondagens styrelseformer växer fram.
Å ena sidan har vi alltså New York, där alla fällde krokodiltårar över attentaten den 11 september, mindre på grund av de olyckliga som miste livet än på grund av den efterföljande ekonomiska nedkylningen. Å andra sidan Brasilien, där alla uppriktigt satte sig in i terrorismens reella konsekvenser och de fattiga ländernas misär för att försöka hitta solidariska lösningar.
Kära kolleger! Om man måste välja några höjdpunkter vill jag påminna om ?skuldtribunalen?, som med hänvisning till krisen i Argentina underströk att strukturanpassningspolitiken vållat mycket omfattande skador och pekade på vilken belastning denna skuld utgör. Detta är en fråga som Europa borde hantera på ett bättre sätt. Europa måste hjälpa länderna i syd att göra sina röster hörda i FN så att de skuldsatta ländernas intressen, och inte bara långivarländernas intressen, äntligen beaktas.
Vi för vår del väntar fortfarande på att Europeiska unionen ensidigt skall avskriva skulderna för dessa låntagare i syd. Det vore en kraftfull gest, en meningsfull gest. Herr kommissionär! Jag tror att ni skulle kunna sprida den vidare. När jag nu för andra året i rad deltog i parlamentsforumet fann jag det framför allt glädjande att konstatera att vi var många från Europaparlamentet som rest dit för att bygga ett internationellt nätverk av parlamentariker som solidariserar sig med de sociala rörelserna.
Ju fler vi blir från olika politiska och geografiska läger och ju bättre vi kan föra medborgarnas talan, ju större tryck kommer vi - som redan har den allmänna rösträttens legitimitet i ryggen - att kunna utöva på regeringarna, som alltför ofta är mer angelägna om att ta plats vid Davospodiet à la New York än om att förstå de tankar som med rätta inspirerar världens befolkningar.
Ni skall veta att vi kom hem med öronen ringande av våra diskussioner och kontakter med det sociala forumet. Därför kommer vi att fortsätta att ställa frågor till er i kommissionen och rådet om olika irriterande ämnen. Det gäller möjligheten att införa Tobinskatt, de rika ländernas allt överskuggande ansvar för klimatförändringarna, det palestinska och det israeliska folkets rätt till ett fritt och värdigt liv, allas rätt till den främsta av ?säkerheter?, livsmedelssäkerheten, som är allas rätt till tillräcklig föda och tillgång till dricksvatten.

Désir (PSE).
Herr talman! Jag tror att vi i Porto Alegre var med om framväxten av ett civilt internationellt samhälle, som började manifestera sig redan i Seattle och vid andra tillfällen. Det är mycket riktigt ett civilt samhälle som kritiserar globaliseringen i dess nuvarande form, och de maktförhållanden som styr den. Jag tycker dock inte att man kan säga att det till största delen rör sig om en antiglobaliseringsrörelse. Det är en rörelse som tvärtom strävar efter en annan sorts globalisering, som börjar organisera en globalisering grundad på solidaritet och som kräver en globalisering av rättigheterna.
För det andra är denna rörelse mångfacetterad och som det har sagts kan man ironisera över dess brist på enhetlighet. Det har man gjort när det gällt andra sociala rörelser. I slutändan är den dock mångfacetterad för att samhället är mångfacetterat på global nivå, och det är kanske just det som gör den så intressant jämfört med Davos, där man får intrycket att infallsvinklarna i någon mån är desamma. Den är mångfacetterad, men den uttrycker i allt högre grad en begynnande samsyn kring ett antal gemensamma strävanden: en strävan på miljöområdet mot risken för en blind skövling av naturresurserna, biosfären och den biologiska mångfalden, en strävan efter solidaritet mellan nord-syd mot de växande utvecklingsklyftorna, en social strävan inför det faktum att hela näringslivet och samhällslivet underkastas en allenarådande börs- och finanslogik, och en strävan efter demokrati och öppenhet i förhållande till de internationella institutioner som spelar en allt viktigare roll för det internationella regelverket. Europa måste luta sig mot detta framväxande civila samhälle och mot denna rörelse för att vidareutveckla sina begreppsramar.
Efter den 11 september hette det att inget skulle vara som förr. Och vi tänkte att övertygelsen skulle komma att samma energi, samma kraft måste läggas på att bekämpa utvecklingsklyftorna i dagens värld som man lägger på att bekämpa terroristgrupperna.
Som ni har sagt kommer många industriländer och däribland länderna i Europeiska unionen tyvärr att komma tomhänta till Monterrey, med munnen full av löften om att äntligen uppfylla sina åtaganden, men utan nya instrument. Därför tycker jag att vi måste granska de nya förslagen mycket uppmärksamt.
Ta till exempel beskattningen av internationella finanstransaktioner. Professor Span från universitetet i Frankfurt, före detta rådgivare för Internationella valutafonden, har överlämnat en utredning till den tyska regeringen. Jag tycker att den grupp som har granskat utredningen borde titta på möjligheterna att enligt denne expert organisera återbetalningen utifrån en skatt av Tobintyp. Med hjälp av den skulle man på internationell nivå kunna börja finansiera tillträde till globala kollektiva nyttigheter, rätten till vatten, allas rätt till ren energi, rätten till utbildning, rätten till en framtid. Jag tror att vi måste främja denna idé med internationella sammanhållningsfonder, precis som vi gör inom unionen när vi tar emot länder som ligger efter i utvecklingen. Vi säger inte bara till dem att de skall delta på en stor marknad, vi säger att de skall delta i ett gemensamt projekt. Visionen om konkurrens och konkurrenskraft kan inte vara den enda som gäller. Där måste även finnas visionen om att leva tillsammans, om solidaritet mellan rika och fattigare regioner, och allas tillgång till ett antal grundläggande rättigheter.
Vad Europeiska unionen borde främja, likaväl som en mångskiftande värld, är detta: att hjälpa Mercosur att vara en demokratisk och medborgarvänlig organisation med större självständighet gentemot Förenta staterna, och låta ett medborgarnas regelverk ta form inför risken att de civila samhällena störtar samman under kapitalmarknadens ohämmade tryck.

Pronk (PPE-DE).
Herr talman! Fastän vi har fört en mycket intressant debatt tycker jag ändå att den är lite ensidig. Det har gjorts många hänvisningar till såväl New York som till Porto Alegre. Jag tycker att båda dessa forum är ensidiga. Om man bara lyssnar till New York ägnar man för mycket uppmärksamhet åt alla Enron i denna världen och glömmer de fattiga. Om man lyssnar för mycket till Porto Alegre kommer ekonomin snart att gå i stå, för då glömmer man att det också måste bedrivas handel och att man inte kan ordna allt med Tobinskatter och den sortens mirakelformler. Det är helt enkelt omöjligt. Majoriteten i denna kammare har också upprepade gånger förkastat denna Tobinskatt. Det är anledningen till att vi också är nöjda med kommissionens slutsatser på den här punkten.
Finns det då inga problem? Jo, det finns det herr talman, men man får inte glömma att styrelsesättet, styrelsesättet i länderna själva, är ett av de viktigaste problemen. Vi har för närvarande två exempel. Det ena är Afghanistan, där vi har sett att talibanerna inte har bidragit i någon nämnvärd utsträckning till utvecklingen av det landet och lika lite till utvecklingen av sin omgivning. Men vi har för närvarande även valet i Zimbabwe, där Mugabe inte heller bidrar till landets utveckling. Man kan naturligtvis inte förvänta sig av världssamfundet att det skall rätta till alla misstag från talibanernas och Mugabes sida i ett slag. Det är ett stort problem. De styrande i den här världen är tyvärr fortfarande till största delen diktatorer eller halvdiktatorer, och jag tycker att det är lite sorgligt att man glömmer bort detta.
Alltså, om den lokala statsmakten inte duger, om rättsordningen i ett visst land inte respekteras, då kan man helt enkelt inte förvänta sig någon ekonomisk utveckling. Det är helt omöjligt, och alla som tror det, tror enligt mig på sagor. Vad detta beträffar har en del sagor förts på tal här, inte av alla naturligtvis, men av vissa. Men om man antar detta, då ser man också de begränsningar som nu en gång för alla existerar när det gäller internationellt styrelsesätt.
Det nationella styrelsesättet måste vara ordnat, vårt nationella styrelsesätt måste också vara ordnat liksom vårt europeiska styrelsesätt måste vara ordnat. Det är av den anledningen som Barcelona är så fruktansvärt viktigt. Om vi når goda resultat där, då förbättrar vi vårt bidrag. Det betyder ändå inte att det automatiskt kommer att gå bättre med världen, men däremot betyder det att vi i varje fall kan lämna vårt bidrag till detta. På det sättet skulle vi behöva se på saken, och mirakelmedel som Tobinskatt kommer inte att fungera, herr talman, eftersom vi då automatiskt ger pengar till Mugabe och hans gelikar i denna världen, och det är fullkomligt oacceptabelt, det är ett slöseri med skattebetalarnas pengar.

Solbes
. (ES) Herr talman! Jag vill tacka alla talare för deras inlägg. Jag skall försöka bidra med några kommentarer, allmänna naturligtvis, om de olika bidrag som gjorts i dag eftersom vi tyvärr med den tid vi har till förfogande inte kan gå in på detaljer.
För det första tror jag att vi alla är överens om att vår nuvarande modell håller på att glida över i totalt oacceptabla ensidiga modeller. Vi måste insistera på det. Globaliseringen har regler som vi måste respektera. Om vi inte gör det kommer naturligtvis alla globaliseringsprocesser utmynna i fiasko och de unilaterala rörelserna kommer att få stora problem för att främja fördelarna med globaliseringen.
För det andra tror jag att vi alla är överens om att globaliseringsprocessen har medfört vinster för den ekonomiska utvecklingen. Problemet är att den också har nackdelar och därför består inte vårt arbete i, eller borde inte bestå i, att attackera globaliseringen, utan en viss globaliseringsmodell eller de negativa aspekterna av en viss globaliseringsmodell.
När kommissionen analyserade dessa frågor, vilket är anledningen till att jag lagt fram de tre rapporterna tillsammans, kom vi till slutsatsen att globaliseringsbegreppet som minimum bör innefatta de delar som handlar om förekomsten av ett internationellt ekonomiskt system, som fungerar på ett effektivt sätt, systemen för utvecklingsstöd och de delar som har med miljö och hållbar utveckling att göra.
Jag har lyssnat på ledamöterna och nu skall jag tala om var och en av dessa frågor. Först utvecklingsstödet. Alla är vi överens om att inrikta oss på att bekämpa fattigdomen som grundläggande del i utvecklingsstödet och att utvecklingsstödets problem inte bara gäller kvantitet, utan också kvalitet. Jag är fullständigt för förbättringsidéerna vad gäller styrformer i vissa av dessa länder, vilket är en nyckelfaktor för att utvecklingsstöden skall fungera bättre.
Förbättringen av utvecklingsstödens kvalitet bör inte få oss att glömma kvantiteten på desamma, som vi måste medge fortfarande är otillräckliga. Det är sant att vi kan riskera att kommissionens relativt pragmatiska förslag att till år 2006 uppnå minst 0,33 procent för unionens medlemsstater inte accepteras. Hur som helst godtar inte andra tredjeländer detta förslag.
Vi glömmer en grundläggande fråga i hela den framtida utvecklingsprocessen: kapitalinvesteringarna. Just de direkta investeringarna spelar en avgörande roll för hela utvecklingsprocessen och faktorer som styrformer spelar en nyckelroll i detta, precis som, vilket några av er kommenterat, alla de faktorer gör som är kopplade till förbättrad tekniköverföring samt alla andra faktorer som möjliggör en mer adekvat utveckling i dessa länder.
Jag vill göra en mycket konkret kommentar om skulden. Det är sant att Europeiska unionen har gjort en betydande ansträngning för att efterskänka skulden till AVS-länderna. För närvarande överstiger det bidrag som ges av unionen 1 000 miljoner euro och därför går det inledningsvis planerade målet åt rätt håll.
Är det tillräckligt? Kanske inte. Förmodligen måste vi sätta upp mer ambitiösa faktorer för oss. I vår rapport om globaliseringen tar vi upp vilka de möjliga systemen är för att erhålla mer resurser i syfte att klara utvecklingsprocessen. Utan något som helst tvivel delar jag den tes som uttryckts av dem som sagt att lösningarna inte bör vara förenklande. Tyvärr har vi inte funnit en enda lösning som gör det möjligt att lösa alla problem.
Kommissionen anser att vi i de frågor som handlar om globaliseringen, utvecklingsstödet och miljön måste gå framåt samtidigt och tillsammans utan att glömma en grundläggande plan: åtagandena i Doha. Handeln spelar en avgörande roll, precis som investeringsöverföringarna, i utvecklingsstödet och måste ske på ett rättvist sätt i framtiden. För förhandlingarna efter Doha är det inte bara av grundläggande vikt att försvara våra ståndpunkter som europeisk union utan också att utvecklingsländerna försvarar sina.
Därför har kommissionen, förutom initiativet Everything but arms, föreslagit initiativ för tekniskt stöd till dessa länder så att de bättre skall kunna försvara sina intressen och i slutändan uppnå ett mycket rättvisare system.
Alla dessa faktorer tillsammans skulle göra det möjligt för oss att bli bättre, men inom några år kommer vi att fortsätta att tala om globaliseringens nödvändiga utmaningar. Vi bör slå in på en väg som gör det möjligt att nå ett rättvisare samhälle, även om det är ett mål på lång sikt.

Talmannen. -
Tack, herr kommissionär.
Debatten är avslutad.

Talmannen. -
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkandet (A5-0051/2002) av Andreasen för utskottet för kultur, ungdomsfrågor, utbildning, medier och idrott om meddelandet från kommissionen till rådet, parlamentet, Ekonomiska och sociala kommittén samt Regionkommittén angående en ny ram för samarbetet inom informations- och kommunikationspolitiken i Europeiska unionen (KOM(2001) 354 - C5-0465/2001 - 2001/2192(COS)).
Andreasen (ELDR)
. (DA) Herr talman! Europeiska unionen står inför stora utmaningar under de kommande åren, utmaningar som alla kräver ett större engagemang från allmänhetens sida. Europeiska unionen måste därför utveckla en ny informations- och kommunikationsstrategi för att öka medborgarnas kunskap om och förståelse för vad Europeiska unionen egentligen står för och vad den sysslar med. Målsättningen för en ny informations- och kommunikationspolitik bör vara att se på information och kommunikation ur medborgarens synvinkel, och här skall hänsyn tas till två omständigheter: Medborgaren skiljer i allmänhet inte på institutionerna inom Europeiska unionen - rådet, kommissionen och parlamentet - för honom är alltsammans ?Bryssel?; medborgaren vill ha sin information från de källor som står honom närmast, även i fysisk mening. De viktigaste budskapen i detta betänkande är därför samordning och decentralisering.
En samordning institutionerna emellan av Europeiska unionens information till och kommunikation med medborgarna, och högsta möjliga decentralisering av samtliga EU-institutioners informations- och kommunikationsverksamhet. Vi välkomnar verkligen att kommissionen och parlamentet har återupptagit och förstärkt sitt samarbete i den interinstitutionella gruppen för information. När gruppen håller möte i morgon kan vi dessutom glädjas åt att rådet för första gången deltar i denna viktiga samordning av arbetet.
När det gäller decentraliseringen är det viktigt att medlemsstaterna deltar mer aktivt i arbetet. Med decentralisering menas att informationsuppgifterna, ansvaret och de nödvändiga medlen läggs ut på företrädarna i medlemsstaterna så att uppgifterna får sin lösning så nära medborgarna som möjligt och på det sätt som medborgarna i respektive land, region eller lokalsamhälle önskar. I dag sänds alltför mycket information om Europeiska unionen ut i generell form, exempelvis samma broschyr översatt till 11 språk. Invånarna i Lappland och på Sicilien har inte nödvändigtvis samma önskemål vare sig beträffande informationens innehåll eller beträffande på vilket sätt informationen skall delges.
Med samordning menas en övergripande planering på hög nivå, det vill säga nivån för den interinstitutionella gruppen för information. I betänkandet kräver Europaparlamentet att kommissionen utarbetar en årlig rapport över samtliga aktiviteter - även de som utspelar sig inom respektive generaldirektorat, för det finns uppenbarligen ingen som har en total överblick över vad som sker här.
Detta betänkande handlar om ramarna för information och kommunikation. Kommissionen kommer om några månader med ännu ett meddelande om innehållet. När det gäller ramarna, verktygen, vet vi att över 60 procent av medborgarna vill få sin information via tv. Vi får alltså överväga om vi skall öppna en EU-televionskanal, som ägnar sig åt EU:s politik. ?C-span?-modellen från USA, ?BBC Parliament? i England och den tyska parlamentskanalen ?Phoenix?, samt ?DK4? i Danmark är olika alternativ som kan övervägas på EU-nivå. Kommissionen och parlamentet har tillsammans inrättat en service som heter ?Europe Direct?, där medborgarna via Internet eller per telefon mycket snabbt kan få svar på vart han eller hon skall hänvända sig för att få önskad information. En service som redan har blivit väl mottagen av Europas medborgare - det är ett fint initiativ.
När det gäller politikens innehåll skall vi också utgå ifrån medborgarnas önskemål. De önskar information om det som rör deras dagliga liv, som exempelvis livsmedelssäkerhet, sysselsättning, miljö, trafik, humangenetik o.s.v. Vi måste vara mycket noggranna med att undvika propaganda från Europeiska unionens institutioner. Informationen skall vara så pålitlig, opartisk, ansvarsfull och pluralistisk som möjligt. När det gäller pluralismen skulle man kunna uppmärksamma andra synpunkter än institutionernas egna genom att upprätta länkar på Internet från institutionernas hemsidor till skeptikers, icke-statliga organisationers, och andras, hemsidor.
Det kommer att kosta pengar att förverkliga detta betänkande. Vi frågar kommissionen hur mycket det blir. Denna uppgift är å andra sidan oerhört viktig för demokratin och i dag ligger budgeten för information inom Europeiska unionen på omkring en kvarts euro per medborgare och år. Det är ett litet belopp i förhållande till uppgiftens betydelse, inte minst i jämförelse med de belopp som medlemsländerna använder för information genom nationella och lokala myndigheter.
Jag har många att tacka för stödet till detta betänkande. Ämbetsmän i kommissionen, i parlamentet och i rådet, många experter, och ett stort antal icke-statliga organisationer - men först och främst naturligtvis mina kolleger i den interinstitutionella gruppen för information och i utskottet för kultur, ungdomsfrågor, utbildning och media och idrott. Tack så mycket.

Ferber (PPE-DE)
Herr talman, herr kommissionär, kära kolleger! Budgetutskottet har ju i åratal följt kommissionens öppenhetsarbete, och jag anser att vi genom olika redskap som budgetlagstiftningen gudskelov ställer till vårt förfogande tydligt har lyckats förbättra kommissionens och alla europeiska institutioners informationspolitik. Det visar egentligen oss som budgetutskott att vi sammantaget är inne på en mycket god väg vad beträffar kommissionens informationspolitik.
Likväl måste vi också granska läget kritiskt. Om man ser på vilket stort informationsbehov införandet av euron har väckt hos medborgarna, och då man också vet hur mycket pengar Europeiska unionen sammanlagt har ställt till förfogande för denna åtgärd, och då man så gång på gång fortfarande i enkäter att många medborgare känner sig dåligt, inte alls eller endast otillräckligt informerade, måste man ställa sig frågor som rör effektiviteten i vår informationspolitik. Vi kommer de närmaste månaderna och åren att ha en stor gemensam uppgift. Också detta kommer vi som budgetutskott att följa mycket intensivt, när det handlar om att förbereda medborgarna på att vår europeiska union blir större, kommer att ha fler medlemmar och gemensamt måste klara av nya utmaningar. Därav budgetutskottets anhållan - och jag vet att vi är i goda händer hos vår kollega Andreasen och hos utskottet för kultur, ungdomsfrågor, utbildning, medier och idrott - att vi också gemensamt skall fortsätta med denna ändring av strategi, som vi gemensamt påbörjade för många år sedan, så att Europeiska unionens informationspolitik gör rättvisa åt det krav, som man verkligen också måste ställa, att objektivt informera medborgarna om aktuella problem och utvecklingen på olika områden i Europa. För allt annat, menar jag, finns det tillräckligt med möjligheter hos grupperna, hos de enskilda ledamöterna; därmed kan man också säkerställa mångfalden i Europa. Jag anser inte att detta är en uppgift för kommissionen.

Cashman (PSE)
. (EN) Herr talman! Först av allt: jag utgår från antagandet att information är makt, och vi måste uppriktigt sagt ge våra medborgare makt. Låt mig även gratulera Andreasen till ett utmärkt och innovativt betänkande, i vilket han undersöker problemen och, anser jag, för fram fräscha och nya lösningar. Låt mig tacka honom för hans stöd, och låt mig även tacka utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor för dess stöd för mitt yttrande, som utskottet röstade om och antog enhälligt. Jag tycker att det är tråkigt att yttrandet av olika skäl inte fick samma stöd från min egen grupp i utskottet för kultur, ungdomsfrågor, utbildning, medier och idrott, skäl som jag hoppas kommer att bli uppenbara under debatten.
För att övergå till Andreasens betänkande. Genomförandet av den befintliga politiken och Europeiska unionens framtida utveckling måste grundas på att medborgarna deltar aktivt och är välinformerade. Jag välkomnar i synnerhet åtgärderna för att samordna institutionernas informationsverksamhet och att så långt som möjligt samla informationen på ett ställe, så att medborgarna inte måste vara insatta i unionens institutionella struktur för att kunna erhålla den information de söker.
En annan grundläggande aspekt av EU:s institutioners informationspolitik är tillgång till handlingar, och som jag upprepade gånger framhöll i samband med antagandet av förordning nr 1049/2001 om allmänhetens tillgång till Europaparlamentets, rådets och kommissionens handlingar, kan handlingar inte - och jag betonar detta - skiljas från den information de innehåller. Därav följer att institutionernas informations- och kommunikationspolitik bör samordnas med åtgärderna för att genomföra den nyss nämnda förordningen. Det är därför beklagligt att vi inte tar det politiska tillfället i akt att låta Interinstitutionella informationsgruppen, som ansvarar för samarbetet om informationsverksamhet, ansvara även för verksamhet enligt artikel 15 i förordning 1049/2001. Jag hoppas att vi kommer att överväga detta på nytt och gripa detta utmärkta tillfälle att förena informationspolitik, öppenhet och tillgång till handlingar.

Perry (PPE-DE).
Herr talman! PPE-DE-gruppen instämmer helt med föredraganden, Andreasen, och hans enligt vår mening utmärkta betänkande. I meddelandet från kommissionen efterlyser man samarbete, och det är nyckelordet: kommunikationen måste präglas av samarbete. Vi kommer att lägga fram ett ändringsförslag av mycket ringa betydelse, enligt vilket Regionkommittén och Ekonomiska och sociala kommittén bör tillåtas delta som observatörer i den föreslagna institutionella gruppen.
Vi känner alla till den nuvarande förfärliga situationen i fråga om medborgarnas kunskap om EU:s organisation och politik. En Eurobarometer har visat att endast 6 procent av EU:s medborgare anser sig veta mycket om EU. 83 procent svarade att de vet lite, eller till och med mycket lite. Detta påverkar det låga och sjunkande deltagandet i valen till Europaparlamentet - ned till 49 procent i det senaste valet. Det är ett problem för demokratier över hela världen, inte minst i Amerikas förenta stater, men det är ett reellt problem även för EU.
När Irlands befolkning förkastade Nicefördraget i folkomröstningen nyligen, var den mest dräpande sloganen: ?Om du inte vet, rösta nej?. Det var precis vad folket gjorde. Jag är den första att erkänna att mitt eget hemland, Förenade kungariket, antagligen är ett av de värsta exemplen. En Eurobarometer har visat att vi ligger långt ned på listan i fråga om kunskap, men inte överraskande högt upp när det gäller förbehåll och invändningar mot EU.
Andreasen säger med full rätt att EU måste koncentrera sig på faktainformation. Mångfaldig och balanserad information måste vara fri från propaganda; men folken i alla länder ropar efter information och klargöranden om av vad EU gör. Enligt en Eurobarometer vill 66 procent, det vill säga två av tre europeiska medborgare, ha mer information. Detta måste ske inom rimliga kostnadsramar, men, återigen, såsom redan har sagts, vi använder för närvarande bara 25 cent - för engelska öron: 15 pence - per medborgare och år. Medborgarna kommer också att döma oss mer efter vad vi gör än vad vi säger. I betänkandet uppmanas ministerrådet att vara öppnare i sin beslutsprocess. Med sin slutenhet gör det Europa en stor otjänst.
Vi i parlamentet måste fråga oss själva om vi får valuta för pengarna. Det gläder oss alltid att se besökare i parlamentet, men 43 procent av vår budget går till besöksverksamheten. Får vi verkligen valuta för pengarna? Vi måste utan tvekan rikta in oss på medier och opinionsbildare. Vi måste se positivare på Euronews. Vi får heller inte glömma bort att radio är en bra informationskanal. Informationstekniken tas upp vederbörligen i betänkandet.
Allt jag skulle vilja säga är att EU har skapat en stabil och välmående kontinent. Halva Europa köar för att ansluta sig till EU, och ändå frågar sig 48 procent av de nuvarande medborgarna om det är någonting bra. Detta betänkande kommer inte för tidigt. Det får inte tillåtas samla damm.

Vidal-Quadras Roca (PPE-DE).
Herr talman! Jag skulle för det första vilja gratulera Andreasen. Inte bara på grund av behovet av och det lämpliga i att hans betänkande kommer nu utan också för den kvalitet som genomsyrat hans arbete och som vi alla blivit mycket imponerade över.
Detta betänkande kompletterar, stärker och ger en positiv motvikt till de meddelanden vi fått från kommissionen sedan kommissionär Vitorino åtog sig detta ansvar. Och jag är säker på att kommissionären är överens med mig om att Andreasens betänkande kommer mycket lämpligt för att berika det framtida meddelande som kommissionen kommer att lägga fram för oss i juni.
I dessa ögonblick tror jag att jag, utan att verka alltför optimistisk, kan bekräfta att informations- och kommunikationsmaskineriet i de europeiska institutionerna är väloljad, bristerna väl kända och instrumenten välstämda. Det vi måste göra är att agera enligt de inriktningar som kommissionen anger och som nu på ett så bra sätt kompletterar Andreasens betänkande.
Herr kommissionär! Jag skulle vilja nämna en oroande aspekt som sammanfaller med föredragandens: budgeten för de kommande åren minskar inom detta område. Och även om det är sant att euron har avslutat sin kampanj mycket framgångsrikt och att vi går igenom en oerhörd inledning av dess utsläppande på marknaden så finns det två andra stora utmaningar som t.ex. institutionella reformer och utvidgningen, som ännu kommer att kräva mycket arbete under de kommande åren. Därför tror jag att, såväl vi i kommissionen med ansvar för att förebereda förslaget till budget, som ni i parlamentet, i egenskap av budgetmyndighet, borde vara mycket uppmärksamma på dessa behov.
Herr talman! Information och kommunikation är nyckelelement för att det europeiska integrationsprojektet skall lyckas och jag tror att vi bör förmedla idén att unionen är en värdegemenskap, en juridisk-politisk enhet utan föregångare i historien, som definierar ett nytt begrepp som transnationell medborgare, i alla hörn av de femton och i framtiden i alla medlemsstater. Det är det budskap vi bör förmedla och om vi uppnår att det når sitt mål kommer Europa att vara en respekterad huvudaktör på världsscenen. Utan tvivel är Andreasens betänkande ett utmärkt bidrag till detta.

Vitorino
. (FR) Herr talman, ärade parlamentsledamöter! Jag vill först och främst gratulera Andreasen till ett utmärkt betänkande, som ger oss anledning att reflektera över hur vår nya informationspolitik utvecklas. Det betänkande ni nyss har diskuterat avspeglar direkt kommissionens pågående arbete för att bjuda in samtliga institutioner att utarbeta en övergripande informationspolitik för Europeiska unionen. Kommissionen ser i betänkandet ett stöd för sina åtgärder och gläder sig åt detta.
Till svar på Andreasens betänkande och efter den debatt som nyss ägt rum vill jag lägga fram de viktigaste målsättningarna för vår strategi, och därefter utveckla vissa aspekter av genomförandet av strategin.
Bortsett från den ram för samarbete mellan institutioner som definieras i meddelandet av den 27 juni 2001 undersöker kommissionen för närvarande vilka målsättningar som bör ligga till grund för en verklig informations- och kommunikationspolitik i Europeiska unionen. Såsom Andreasen mycket riktigt framhåller i sitt betänkande är inte det interinstitutionella samarbetet ett självändamål. Det skall i första hand göra det möjligt för oss att bilda oss en klarare uppfattning om medborgarna och om Europeiska unionens existens och roll som sådan. För att kunna göra detta räcker det inte att sprida ren faktainformation. Jag menar att målet är att utveckla en verklig kommunikation som gör det möjligt att få igång en dialog med folkopinionen i medlemsstaterna. Jag undrar rentav om inte en verklig övergripande informations- och kommunikationspolitik i Europeiska unionen även borde syfta till att medborgarna i högre grad deltar i Europadebatten.
Dessa frågor gör att vi måste bli medvetna om EU:s behov av att skaffa sig bättre kontroll över bilden av unionen. För att uppnå denna kontroll måste unionen själv utarbeta brödtexten. Denna skall kunna anpassas till olika prioriterade eller specifika informationsinsatser. Som föredraganden påpekar måste dessa budskap utformas på olika sätt beroende på lokala förhållanden och konkreta frågor som medborgarna finner viktiga. Det gäller att definiera en information som ligger nära medborgaren och är så trovärdig som möjligt.
Kommissionen ställer sig helt bakom de principer för arbetet som Andreasen valt. Först och främst decentralisering. Den skall inte enbart tillämpas vid genomförandet av strategin, utan även omfatta anpassningen av budskapet till behovet hos olika mottagare, vare sig det rör sig om en anpassning till olika nationella förhållanden i de femton medlemsstaterna, eller en anpassning av budskapet till olika informations- och kommunikationspolitiska målgrupper. Men för våra institutioners vidkommande kräver decentraliseringen också en mer effektiv samordning och bättre möjligheter att styra insatserna. Jag stöder i detta sammanhang helhjärtat föredragandens idé att stärka Interinstitutionella informationsgruppens samordnande och vägledande roll. Gruppen leds för parlamentets räkning av vice talman Vidal-Quadras, som jag hälsar och tackar för vad han nyss sade om samarbetet med kommissionen.
För det andra har vi det interinstitutionella samarbetet. Detta bör på sikt kunna ta konkret form i ett flerårigt åtgärdsprogram som kan ge våra informations- och kommunikationsåtgärder bättre framtidsmöjligheter och göra dem mer synliga. Kommissionen kan i detta sammanhang bara glädja sig åt ert förslag om att organisera en årlig debatt i kammaren om EU:s informations- och kommunikationspolitik, som rådet skall deltaga i, och det gläder mig att rådet har beslutat att delta i Interinstitutionella informationsgruppens möten. Jag hoppas att andra organ också kommer att kunna delta i informationsgruppens arbete i egenskap av observatörer.
För det tredje har vi partnerskapet med det civila samhället. Som ni mycket riktigt påpekar måste vi för att förstärka detta partnerskap i ökad utsträckning rationalisera de nätverk och kanaler som vi har utvecklat med medlemsstaterna på nationell, regional och lokal nivå. Som ni ser är reflexionsarbetet kring själva strategin nyttigt och nödvändigt, men jämsides med det måste våra instrument organiseras på ett bättre sätt, och det är därför kommissionen genomför en utvärdering av den faktiska kapaciteten hos de instrument vi förfogar över.
Det säger sig självt att vägen till ett samstämmigt budskap går via ökad samverkan mellan våra olika instrument. Föredraganden pekar på behovet av att inrätta gemensamma ?EU-hus? i kandidatländerna och i medlemsstaterna. Ni vet att detta är kommissionens avsikt. Er idé om att utveckla en form av ?one-stop shopping? för medborgarna i varje land stämmer väl överens med vad vi i kommissionen finner angeläget. I denna fråga emotser kommissionen med intresse ett så utvecklat samarbete som möjligt mellan institutionerna och medlemsstaterna, något som ni efterlyser. Detta bör leda till att deras respektive insatser kompletterar varandra bättre.
I samma strävan försöker kommissionen också att utveckla en ökad samverkan mellan nätverk och kanaler och våra institutioners kontor och representationer, som ni kallar Europeiska unionens hus. Jag tror att denna samordning redan i dag är en realitet. För att bemöta det ni säger om att dessa gemensamma hus måste synliggöras, diskuterar kommissionen dessutom olika sätt att göra informationen från Europeiska unionen lättare att känna igen för mottagarna. Bortsett från definitionen av gemensamma teman och budskap är frågan om inte Europeiska unionen borde försöka utveckla sin egen identitet kring en logotyp eller en gemensam presentationsmodell för dessa olika kanaler, en sorts branding?
Till sist gör ni rätt i att betona behovet av att utveckla en mer övergripande och systematisk audiovisuell politik, som ett viktigt instrument för Europeiska unionens information och kommunikation. Låt mig först och främst påpeka att ansvaret i detta fall till stor del ligger hos medlemsstaterna själva. Också rådet har erkänt detta.
Icke desto mindre är det så att kommissionen grundligt kommer att utreda denna fråga, i syfte att systematisera sina partnerskap med samtliga audiovisuella medier på nationell nivå, men även på regional och lokal nivå.
När det gäller Europe by Satellite, har kommissionen hela tiden använt programmet som ett viktigt redskap för information mellan institutioner och kommer att försöka vidareutveckla det i mån av tillgängliga budgetmedel.
När det gäller budgeten vill jag uppmärksamma er på att vi håller på att avsluta eurokampanjen, vilket skapar ett visst budgetutrymme. Inför framtiden anser jag att vi måste enas om vissa prioriteringar för de närmaste åren. Dessa är förmodligen Europas framtid, och globaliseringen, liksom den fortsatta kampanjen för utvidgningen. Jag hoppas kunna påräkna Europaparlamentets stöd för att fastställa de budgetmässiga prioriteringar som krävs för att fullgöra Europeiska unionens nya informations- och kommunikationspolitiska uppgifter.
Vidare noterar kommissionen att ni vill tänka över frågan om att inrätta en allmän europeisk kanal, bland annat för att ge allmänheten fortlöpande information om Europeiska unionens initiativ och verksamhet. Kommissionen kommer att vinnlägga sig om att lägga fram en första analys av möjligheterna att genomföra ett sådant projekt i slutet av året.
Herr talman, ärade ledamöter! Jag vill avsluta med att säga att den uppgift vi tillsammans griper oss an är omfattande, men också spännande. Kommissionen gläder sig åt den politiska vilja och den medvetenhet som driver våra institutioner i dag. Med hjälp av denna gemensamma politiska vilja kommer vi att kunna utveckla en samstämmig och heltäckande strategi för Europeiska unionens informations- och kommunikationspolitik till förmån för våra medborgare.
Jag välkomnar den enastående samarbetsanda som präglar arbetet med att utarbeta vår nya informationsstrategi. Kommissionen kommer att behandla den i ett nytt meddelande som torde antas i slutet av juni. Efter morgondagens debatt i den interinstitutionella gruppen (en brain storming-debatt om prioriterade frågor för informations- och kommunikationspolitikens huvudinnehåll) kommer jag med nöje att återkomma för att lägga fram våra slutsatser under sammanträdesperioden i juli.

Talmannen. -
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkandet (A5-0070/2002) av Lord Inglewood för utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden om förslaget till Europaparlamentets och rådets förordning om tillämpning av internationella redovisningsstandarder (KOM(2001) 0080 - C5-0061/2001 - 2001/0044(COD)).

Inglewood (PPE-DE)
, föredragande . (EN) Herr talman! I Enron-skandalens efterdyningar är det frestande lätt att säga att förslagen om att införa internationella redovisningsstandarder i gemenskapen är en idé vars tid är inne. Men det är fel att se på frågan endast ur den synvinkeln, för den är större än så. Om Europa skall kunna mäta sig med Förenta staterna ekonomiskt, måste vi skapa en gemensam kapitalmarknad; det kommer annars att vara dyrare att låna här, vilket i sin tur oundvikligen gynnar Förenta staterna. Ett av de oavvisliga kraven på Europas ekonomi måste vara att den skall konkurrera på den globala marknaden, och denna förändring är en nödvändig förutsättning för det ändamålet.
Utskottet för rättsliga frågor och den inre marknadens behandling av dessa förslag har medfört mycket omfattande omformuleringar av texten, omformuleringar som, om jag har förstått rätt, är godtagbara för både kommissionen och rådet och som även tillgodoser utskottets krav. Jag hoppas därför att det, om parlamentet som helhet samtycker, kommer att räcka med en enda behandling av detta förslag, vilket i sin tur skulle överföra ett betydelsefullt budskap till den övriga världen. Mer specifikt har ett antal viktiga element införts, och några av dessa bör nämnas.
De omfattar följande: för det första, efter ordförande Prodis uttalande inför parlamentet i förra månaden om aspekterna av kommittéförfarande i Lamfalussyförslaget, har kommissionen gått med på att relevanta och vederbörliga principer i förslaget skall tillämpas pari passu i detta fall. Jag skulle därför vara ytterst tacksam om kommissionären nu kunde bekräfta detta inför kammaren, eftersom det är en viktig och avgörande fråga för ledamöterna.
För det andra, i specialfallet med gemenskapsföretag som är börsnoterade på en reglerad marknad utanför EU och som redovisar enligt ?US GAAP? (de allmänt antagna bokföringsprinciper som tillämpas i Förenta staterna), kommer de att kunna dröja med att tillämpa de relevanta bestämmelserna i förordningen fram till 2007, i stället för 2005.
För det tredje har det klargjorts att godkända internationella redovisningsstandarder kommer att offentliggöras i sin rättsligt bindande form i den officiella tidningen på alla officiella språk.
För det fjärde undantar förslaget uttryckligen små och medelstora företag från den obligatoriska tillämpningen av internationella redovisningsstandarder. Det står naturligtvis medlemsstaterna fritt att tillämpa dem nationellt, men det är en fråga för dem, inte för oss. I alla händelser kommer IASC (International Accounting Standards Council), såvitt jag har förstått som en följd av ett gemenskapsinitiativ, att behandla hela frågan om redovisning och små och medelstora företag, som självfallet är någonting som är helt skilt från det som vi nu diskuterar.
Det är också viktigt att förklara för kammaren att denna förordning i alla händelser rör sig inom ramen för Europeiska gemenskapens befintliga redovisningskod och att själva standarderna bara kan antas av IASC efter en rigorös och genomblickbar process som godkänts av IASC i enlighet med dess egen vederbörligen antagna och rättsligt bindande författning. Det bör också göras helt klart att kommissionen - liksom fastställarna av standarderna i medlemsstaterna - spelar en viktig roll i utformningen av standarderna enligt IASC:s vederbörliga processförfaranden. Dessutom har en lång rad berörda sektorer i Europa i detta hänseende ett formellt förhållande med kommissionen genom EFRAG (European Financial Reporting Advisory Group) som har inrättats för detta ändamål.
Som jag sade i mina inledningsord kommer detta förslag lägligt i efterdyningarna av Enron-kollapsen i Förenta staterna, eftersom det är högst osannolikt att ett sådant sammanbrott skulle ha kunnat inträffa med detta synsätt på redovisningsstandarder, som är ändamålsenligt, eller teleologiskt, i motsats till föreskrivande. Men det är naturligtvis inte i sig självt tillräckligt för att undvika bedrägerier och överträdelser. En riktig tillämpning är som alltid när det gäller lagstiftning en nödvändighet, och vad som krävs för att åstadkomma det skiljer sig från, men står uppenbarligen i samband med, standardernas fastställande. I en värld där redovisningsstandarder i regel ger litet utslag på Richterskalan för politiskt nyhetsvärde, har de en mycket skarpare profil nu än normalt. Om Europa antar denna lagstiftning och börjar tillämpa internationella redovisningsstandarder, skulle det vara ett stort steg i riktning mot att upprätta en världsomspännande uppsättning redovisningsregler, och, inte bara det, det skulle vara en uppsättning världsomspännande regler i vars upprättande och frambringande Europa skulle spela en viktig roll. Herr talman! Detta är belöningen. Den är nu, anser jag, inom räckhåll. Om vi i parlamentet stöder detta förslag, kommer det att betyda att parlamentet synes mena allvar när det gäller affärer och handel, och det kommer att visa världen att Europa betyder affärer om affärer. Och det är målet för handlingsplanen för finansiella tjänster.

Thyssen (PPE-DE)
Herr talman! Om kollegerna i plenum följer vår omröstning i utskottet för ekonomi och valutafrågor och utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden och också godkänner detta betänkande i princip enhälligt och om alla andra också håller sina avtal, då tror jag att vi skulle kunna avrunda detta betänkande efter en enda behandling, och det skulle man då kunna kalla ett litet mirakel. Det fanns många problempunkter, men vi har lyckligtvis funnit en lösning för de flesta av dem. Vi har exempelvis lyckats uppnå att de godkända normerna skall översättas och även publiceras på vart och ett av de officiella språken. Förslaget var helt oacceptabelt på det området. Om vi kan rätta till detta, då är det ett mycket stort framsteg. Vi har även lyckats att avgränsa tillämpningen av kommittéförfarandet och skapa bättre förutsättningar för det genom andra ändringsförslag, vilket kollega Inglewood redan har hänvisat till. På grund av tidsbrist, herr talman, kan jag inte gå djupare in på andra förbättringar, utan jag ansluter mig till det som föredraganden för utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden sade här. Själv begränsar jag mig till att ställa följande fråga till kommissionen. De små och medelstora företagen vet ännu inte om och när deras nationella myndigheter kommer att börja tillämpa denna förordning. De känner sig lite grand som om de lämnats övergivna. Men jag tror säkert inte att det är överflödigt att omedelbart efter rådets godkännande på ett organiserat sätt ägna uppmärksamhet åt konsekvenserna av de olika alternativ som medlemsstaterna kan välja i fråga om tillämpningen av artikel 5, och att göra ett försök till samordning.
På grund av bristen på harmonisering inom skattelagstiftningen förefaller det mig inte heller vara överflödigt att överlägga om det nya sambandet mellan redovisningsdirektiv, bolagsrätt och skattelagstiftning som skall utarbetas i flera medlemsstater och att undersöka om det inte finns en del som skulle kunna samordnas på europeisk nivå även på det området.
Får jag fråga kommissionen om man planerar att få i gång överläggningar med små och medelstora företag med tanke på denna problematik, att starta en debatt för att se om det är nödvändigt med initiativ på europeisk nivå? För det andra skulle jag även vilja fråga om kommissionen skulle vilja vara så vänlig att, om redovisningslagstiftningen måste anpassas, se till att detta sker på ett sådant sätt att de små och medelstora företagens intressen beaktas på lämpligt sätt.

Lehne (PPE-DE).
Herr talman, ärade damer och herrar! Jag skulle först vilja säga hjärtligt tack till de båda föredragandena för det sätt på vilket de med stor kompromissberedskap gripit sig an detta ämne, som ju här i kammaren har aktualiserat många problem. Kommissionens ursprungliga förslag syftade ju mer eller mindre till att i form av en allmän fullmakt placera all kompetens rörande regler för IAS utanför detta parlament, nämligen genom att låta andra institutioner och privata internationella organ besluta. Detta var något som många i parlamentet hade stora betänkligheter mot. Jag är därför mycket glad för att vi nu i linje med Wogaus betänkande som det gestaltats i förslagen till Lamfalussybetänkandena här också har lyckats finna en lösning och en äkta kompromiss, vid vilken man å ena sidan utnyttjar, och å andra sidan garanterar att parlamentets rättigheter bibehålls. Jag kan bara säga att jag välkomnar detta i högsta grad.
Jag önskar också kommissionären lycka till, när han nu snart reser till Amerika och samtalar med Securities and Exchange Commission om det sätt på vilket amerikanare handskas med IAS. För våra företag vore det en avsevärd lättnad, och det vore ett stort framsteg, om vi lyckades med att få också amerikanarna att godta IAS. Men av sådana händelser som Flow Tech, Holzmann eller som senast Enron i Amerika blir också en sak tydlig, och det vill jag att kommissionen tar med sig på vägen: Jag tror att om man nu här fattar beslut om IAS i denna form, så finns det ändå fortfarande väldigt mycket att göra när det gäller granskning av företag. Jag tror inte att det kan vara riktigt, att det finns få stora internationella företag som å ena sidan har mycket intensiva rådslag och å andra sidan dessutom granskar det som man haft rådslag om i företaget.
Jag anser - och detta är en lärdom som exempelvis Bushadministrationen i Amerika har fått - att det här är nödvändigt att genom ytterligare lagstiftning sörja för att den som rådslår inte granskar, och att den som granskar inte kan rådslå i samma företag. Det skulle vara min anhållan till kommissionen, att tänka i den riktningen och snart komma med konkreta förslag till parlamentet, så att finansmarknaderna verkligen blir säkrare och bättre.

Medina Ortega (PSE).
Herr talman! Att döma av de tidigare inläggen av föredraganden för huvudbetänkandet och föredraganden av yttrandet samt inlägget av Lehne, i Europeiska folkpartiets grupp, kan man sluta sig till att det föreligger en viss enighet som den socialdemokratiska gruppen delar.
Vi anser att förslaget från kommissionen är adekvat och att Inglewoods betänkande nyanserar vissa av aspekterna. Särskilt de som gäller kommittéförfarandet och den uttryckliga hänvisningen till de förpliktelser kommissionens ordförande påtog sig under februari månad om parlamentets delaktighet i att utveckla normgivningen för finansmarknaderna.
För det andra innefattar gemenskapens antagande av de internationella redovisningsreglerna en andra del, som Lehne sade, dvs. förhandlingarna med ansvariga myndigheter i Förenta staterna - inte regeringen i Förenta staterna utan särskilt med Securities and Exchange Commission - om ett antal normer som gör att de europeiska företagen skall slippa ha dubbla redovisningskrav som aktör i Europa och då de är aktörer på de nordamerikanska marknaderna.
Inglewood har infört ett antal ändringsförslag som enligt vår uppfattning inriktar sig på att förbättra texten i direktivet, inom ramen för den samarbetsanda som finns mellan detta parlament och kommissionen. Som Inglewood sagt förväntar vi oss att det snart skall kunna gå att nå en överenskommelse mellan kommissionen, rådet och parlamentet för att kunna anta direktivet så fort som möjligt utan att behöva gå till förlikning.
Därför kommer den socialdemokratiska gruppen inledningsvis att rösta för alla ändringsförslag. Vi har vissa svårigheter med vissa ändringsförslag och vi måste ännu undersöka om de är förenliga med vårt synsätt. Framför allt väntar vi på kommissionens uppfattning om några aspekter på desamma.

Wallis (ELDR).
Herr talman! Även jag skulle vilja gratulera föredraganden av betänkandet och föredraganden av yttrandet till deras samstämmighet. När detta förslag lades fram föreföll det gälla en liten, teknisk fråga, men det rör sig i själva verket om en liten, teknisk fråga som kan betyda mycket. Den är av stor betydelse, vilket redan har sagts, för handlingsplanen för finansiella tjänster och för den inre marknadens funktion.
Som Lord Inglewood redan har sagt rör det sig om ett förslag som, rent politiskt, har kommit i rättan tid. Kollapsen för en företagsjätte som Enron och återverkningarna av en sådan kollaps för anställda, småsparare och pensionärer övertygar oss om att om det finns en möjlighet att hjälpa till att förhindra sådant elände för en del av våra medborgare, bör vi självfallet gripa den möjligheten. Dessa internationella redovisningsstandarder förefaller ge ett sådant löfte, både inom och utanför Europeiska unionen. Jag hoppas att så är fallet.
Jag hoppas också, i likhet med andra talare, att systemet med en tillsynskommitté - en teknisk kommitté inrättad inom ramen för våra institutioner - kommer att garantera den öppenhet och, viktigast av allt, den demokratiska ansvarighet som detta parlament vill se. Vårt samhälle och våra medborgare har ett enormt intresse i våra stora bolags framgång och hälsa. Det är utan tvekan vår skyldighet att se till att de standarder efter vilka de styrs eller regleras ger bästa möjliga företagsstyrning. Detta betänkande är ett viktigt steg för att uppnå det, och jag kan försäkra föredraganden om att han kommer att ha fullt stöd från ELDR-gruppen i denna kammare.

Bolkestein
. (EN) Herr talman! Tack för att ni ger mig ordet i denna fråga, som är av största vikt, även om den kanske inte drar till sig den offentliga uppmärksamhet som den är värd. Jag skulle vilja börja med att tacka parlamentet för det intresse man har visat för detta förslag, och särskilt utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden och dess föredragande, Lord Inglewood, liksom även Thyssen, för deras utmärkta arbete.
Snabba framsteg har gjorts, och jag hoppas att det föreliggande förslaget kan antas efter en enda behandling - flera ledamöter har redan nämnt den möjligheten - och kommissionen hoppas att så verkligen blir fallet. Om vi lyckas med detta, kommer det att ge en stark politisk signal om att Europeiska unionen inte bara menar allvar med att upprätta en integrerad kapitalmarknad senast 2005, såsom Europeiska rådet begärde i Lissabon för två år sedan, utan även är redo att leda utvecklingen vidare när det gäller internationella redovisningsstandarder. En jämförbar och genomblickbar finansiell rapportering är en nödvändig byggsten för att förverkliga integrerade, konkurrenskraftiga och attraktiva kapitalmarknader i EU som kompletterar den gemensamma valutan och därigenom stärker den europeiska ekonomin. Det kommer även att visa, särskilt i vårt förhållande med Förenta staterna, hur beslutsamma vi är om det sätt vi vill se saker och ting utvecklas i framtiden. Det bör jämna vägen för Förenta staterna att godta internationella redovisningsstandarder för börsnoterade företag. Jag kommer sannerligen att driva frågan när jag besöker Washington i andra halvan av maj.
Efter Enrons kollaps har utan tvekan oron växt i Förenta staterna, men även i Europa, över kvaliteten på börsnoterade företags finansiella rapportering. Det är självfallet nödvändigt att undvika kedjereaktioner som skulle kunna leda till att placerare, aktieägare och andra intressenter, däribland anställda, tappar förtroendet för våra kapitalmarknaders funktion. Långt innan Enron började få huvudrubriker i pressen valde Europa internationella redovisningsstandarder av hög kvalitet med potential att bli verkligt världsomspännande standarder. Högkvalitativa redovisningsstandarder är grundvalen för god finansiell rapportering, och det principbaserade synsättet i de internationellt accepterade redovisningsstandarderna (IAS) kommer att garantera att redovisningen återspeglar den ekonomiska verkligheten och sålunda återställa placerarnas förtroende för att saker och ting verkligen är som de tycks vara. IASB:s (International Accounting Standards Board) mål att minimera detaljregler och undantag kommer att slå tillbaka en kultur som kokar ned till ?var står det att jag inte får??, en kultur som de många tusen sidorna regelbaserade standarder i ?U.S. GAAP? (de allmänt antagna bokföringsprinciper som tillämpas i Förenta staterna) har främjat.
IAS kommer också att ge den relevanta och tillförlitliga information som placerare och andra intressenter behöver för att göra meningsfulla gränsöverskridande och sektoröverskridande jämförelser inom Europeiska unionen. De börsnoterade europeiska företagen har länge väntat på den signal som detta parlament nu är redo att ge, och för företagen inom EU innebär det klart och tydligt att saker och ting har börjat på allvar och att de måste börja förbereda en övergång till internationella redovisningsstandarder utan att ödsla tid. Detta stora framsteg visar också att våra institutioner kan arbeta nära tillsammans när det är dags att uppvisa resultat, något som jag varmt välkomnar. I fråga om detta, och som svar på kommentarerna från Lord Inglewood och Thyssen, och även, tror jag, Lehne, låt mig understryka att de utfästelser som gavs av kommissionen den 5 februari 2002 i ordförande Romano Prodis uttalande inför detta parlament om genomförandet av lagstiftningen om finansiella tjänster gäller i sin helhet även för de föreliggande förslagen. Så är det, och så kommer det att förbli.
Utfästelserna gäller även för det föreliggande förslaget, och en tydlig hänvisning till detta ges i ändringsförslag 4, som antogs av utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden den 26 februari 2002. Kommissionen kan godta alla de ändringsförslag som antagits enhälligt av utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden, oaktat återkallelsen av ändringsförslag 6, som mer eller mindre är en upprepning av ett skäl.
Låt mig innan jag avslutar besvara tre bestämda punkter som tagits upp denna afton. För det första, i fråga om språk, är det verkligen viktigt att de IAS som stöds av Europeiska unionen görs tillgängliga på alla officiella språk - för närvarande 11, men ganska snart 19 - och sedan införlivas i gemenskapslagstiftningen.
För det andra, när det gäller små och medelstora företag, en punkt som tagits upp i synnerhet av Thyssen, kommer kommissionen att inlåta sig i en debatt om redovisningskraven för små och medelstora företag inom ramen för moderniseringen av redovisningsdirektiven, för vilken kommissionen kommer att lägga fram ett officiellt förslag före sommaren.
Till sist har vi frågan om följderna av Enrons sammanbrott. Jag planerar att delta i en debatt om de redovisningsmässiga följderna av sammanbrottet, och vi diskuterar för närvarande ett dokument om revisorers oberoende med medlemsstaterna, ett dokument som jag är säker på att Lehne kommer att vara intresserad av att läsa. Så snart det finns till hands kommer vi att göra det tillgängligt för ledamöterna i detta parlamentet.
Slutligen, herr talman, en stark röst till förmån för detta förslag skulle utgöra ett stort bidrag till den internationella och europeiska harmoniseringen på redovisningsområdet genom att stödja en gemensam uppsättning redovisningsstandarder, nämligen IAS. Om IAS antogs för Europa skulle det öka den finansiella informationens jämförbarhet för placerare och aktieägare och bidra till att förtroendet för våra finansmarknaders duglighet och effektivitet återvände. Det är ett tillfälle för det europeiska ledarskapet som jag är säker på att parlamentet vill gripa; det vill kommissionen och rådet.

Talmannen. -
Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum på tisdag kl. 12.00.

Talmannen. -
Nästa punkt på föredragningslistan är andrabehandlingsrekommendationen (A5-0058/2002) av Ferber för utskottet för regionalpolitik, transport och turism om rådets gemensamma ståndpunkt inför antagandet av Europaparlamentets och rådets direktiv om ändring av direktiv 97/67/EG för att ytterligare öka konkurrensen inom postsektorn i gemenskapen (14091/1/2001 - C5-0642/2001 - 2000/0139(COD)).

Ferber (PPE-DE)
Herr talman, herr kommissionär, kära kolleger! Än en gång - inte fullt så sent som annars i Europaparlamentet - får vi debattera den fortsatta utvecklingen av postservicen i Europeiska unionen. I själva verket har den stegvisa öppning inom postsektorn som vi har uppnått pågått under de senaste åren, man skulle nästan vilja säga årtiondena, när jag tänker på den tidpunkt då kommissionen lade fram den första grönboken om den fortsatta utvecklingen av postservicen.
Den väg som vi i det förgångna gemensamt har vandrat var en god väg för medborgarna som mottagare av postala tjänster, men också för de företag som tillhandahöll sådana tjänster och kunde vidareutvecklas och bli konkurrensdugliga.
Vad vi i dag har att besluta om och debattera är rådets gemensamma ståndpunkt från oktober förra året. Vi befattade oss i första behandlingen mycket intensivt med kommissionens förslag om utvecklingen av postservicen, och vi kunde också på många punkter övertyga rådet om att våra argument var riktiga. Jag vill bara påpeka att det var parlamentets idé att stryka definitionen av speciella tjänster, inklusive expresstjänster, vilket antogs av rådet. Att vikt- och prisgränser för utgående post har behållits i rådets text, som parlamentet hade krävt, är en stor framgång för oss. Att vi i huvudsak har fått igenom våra krav när det gäller specialtariffer vid tvärsubventionering och i fråga om den fortsatta tidsplanen skulle jag här vilja bokföra på Europaparlamentets pluskonto.
Främst har man naturligtvis under de senaste veckorna och månaderna stridit om vikt- och prisgränser. Jag tycker att rådet har funnit en rimlig kompromiss mellan kommissionens förslag och det som blev resultatet av Europaparlamentets första behandling. Kommissionen hade föreslagit 50 gram, parlamentet 150, och rådet bestämde sig för medelvärdet, dvs. 100 gram. Jag tycker att det är en rimlig kompromiss för en fortsatt öppning när det gäller postala tjänster.
Vi har i utskottet sysselsatt oss mycket intensivt med denna gemensamma ståndpunkt från rådet. Jag tycker att vi i detta fall har nått ett bra resultat över alla gränser mellan grupperna. Detta goda resultat lyder: Det blir ingen försening när det gäller den fortsatta avregleringen av posten. Som det för närvarande ser ut - och jag hoppas att mitt förslag även kommer att fastställas i plenum på onsdag i den form som det antogs i utskottet - så blir det inget förlikningsförfarande, och det betyder klarhet för marknaderna och för de nationella lagstiftarna när det gäller att genomföra de europeiska föreskrifterna.
Jag skulle nu uttryckligen vilja tacka det belgiska rådsordförandeskapet, under vars ordförandeskap vi har lyckats komma fram till en kompromiss; det spanska rådsordförandeskapet, som nu på ett mycket konstruktivt sätt har samarbetat med mig för att komma fram till en lösning som gör ett förlikningsförfarande onödigt; och naturligtvis också kommissionen och er, kommissionär Bolkestein. Jag anser, att vi genom mycket intensiva samtal de senaste veckorna och månaderna har åstadkommit att parlamentets berättigade önskemål tillsammans med rådets politiska möjligheter genom kommissionen har styrts in på en förnuftig bana. Jag tycker att det är vettigt att vi, liksom när det gäller telekommunikation, med två års intervall blir informerade om hur utvecklingen inom postsektorn sammantaget ser ut.
Det var ett starkt önskemål bland kollegerna, och som föredragande tog jag mycket gärna upp det, att vi noga skall följa vad som händer inom denna sektor, som naturligtvis är en viktig del i livet för oss alla, för var och en gläder sig väl när han varje dag får post som förhoppningsvis är angenäm och inte bara räkningar.
Viktigt är att vi försäkrar oss om att postala tjänster upprätthålls i alla områden i Europeiska unionen, i avsides belägna områden och på landsbygden, och att inte bara russinen plockas ur en intressant marknad, utan att de postala tjänsterna varaktigt kommer att vara fullt tillgängliga för alla medborgare. Det måste vi gång på gång komma ihåg, och till detta vill vi förplikta kommissionen genom att den vartannat år lägger fram en rapport om detta för oss.
Vi vill också - och det lägger jag stor vikt vid - bli delaktiga när det handlar om att vidareutveckla posten. Kommissionen kommer att genomföra en studie år 2006. Så kommer det att stå i direktivet, och det är vår önskan att vara med vid förberedelserna, vid utarbetandet av frågor och av ämnen som skall observeras och studeras. Även här ett hjärtligt tack till kommissionen för dess beredskap att slå in på denna väg tillsammans med parlamentet. Jag tycker att vi har slagit in på en bra väg, och jag hoppas att de företag som bedriver postservice vid slutet av detta årtionde kommer att ha nått målet, nämligen att vara konkurrensdugliga företag som erbjuder sina tjänster till fromma för medborgarna i Europa.

Hatzidakis (PPE-DE).
Herr talman! Jag skulle vilja gratulera vår kollega Ferber till hans verkligt fina arbete, till hans tålamod och goda vilja, hans beredvillighet att samarbeta med alla grupper i Europaparlamentet, med rådet och med kommissionen.
Tack vare Ferbers arbete har vi kommit fram till detta, enligt min mening, utmärkta resultat i en fråga, som förefallit utomordentligt svår. När debatten inleddes under den första behandlingen, såg vi alla att det finns mycket stora problem och mycket stora meningsskiljaktigheter mellan de olika grupperna i Europaparlamentet. Omröstningen, i vårt utskott för några dagar sedan, visade åtminstone att den stora majoriteten i Europaparlamentet instämmer i de ståndpunkter som föredraganden nyss framförde.
Vi har haft till uppgift, herr talman, att sammanjämka två krav: det ena är kravet på heltäckande service för öområden, för bergsområden, för isolerade områden i Europeiska unionen, det andra kravet gäller den fria marknaden, konkurrensen och garantier för en inre marknad också inom denna sektor, och dessa båda krav måste sättas i relation till behovet av ökad valfrihet för konsumenten. Och jag tror att vi till sist har lyckats sammanjämka dessa båda krav på ett konstruktivt sätt. Vi har alltså fått ett bra resultat för dem som fruktat att den heltäckande servicen skulle kunna drabbas, men också för dem som velat driva på utvecklingen av den inre marknaden och ge konsumenten ökad valfrihet. På detta sätt lever vi faktiskt också upp till rekommendationerna från tidigare europeiska toppmöten, såsom Europeiska rådets möte i Lissabon, som talade om behovet av att bredda marknaden inom postsektorn.
Genom de tre ändringsförslag som lagts fram av vårt utskott tror jag att situationen kommer att bli ännu bättre, och jag anser att dessa ändringsförslag bör kunna godkännas såväl av kommissionen som av rådet.

Simpson (PSE).
Herr talman! Jag skulle först vilja tacka föredraganden, Ferber, för allt hans arbete liksom, faktiskt, kommissionären för hans arbete. Några av er tycker kanske att det är lite överraskande, eftersom det är allmänt bekant att kommissionär Bolkestein och jag inte har varit överens alla gånger i den här frågan. Likväl, vad vi har från rådet är följden av ett gott arbete längs hela linjen.
Jag vill belysa vad vi som parlament begärde i den första behandlingen och vad vi faktiskt fick. Vi begärde en kontrollerad och gradvis avreglering. Gick rådet med på det? Ja, det gjorde det. Vi begärde medbeslutande för Europaparlamentet vid eventuella framtida steg i riktning mot full avreglering. Fick vi det? Ja, det fick vi. Vi begärde att speciella tjänster skulle lyftas ut ur direktivet. Gick de med på det? Ja, det gjorde de. Vi begärde också att de samhällsomfattande tjänsterna skulle garanteras. Gav de oss det? Ja, det gjorde de.
Det enda de inte gav oss var startpunkten 150 gram för denna kontrollerade och gradvisa avreglering. Som föredraganden har sagt, kom de med en kompromiss på 100 och sedan 50 gram. Det är inte dåligt av Europaparlamentet att ställa fem krav på rådet, få igenom fyra av dem i dess helhet och det femte till hälften. Jag skulle därför vilja uppmärksamma de personer som önskar hålla fast vid nivån 150 gram på vad deras handlingar kommer att leda till, om de skulle följa denna linje.
Om vi står fast vid 150 gram kommer det att leda till att överenskommelsen strandar. Rådets gemensamma ståndpunkt kommer att repas upp och kollapsa. Alla våra landvinningar, inklusive medbeslutande vid framtida åtgärder, kommer att gå upp i rök, och kommissionen kommer sedan att ingripa med stöd av artikel 80 - och jag är övertygad om att de är pigga på det - och ge oss full avreglering förr snarare än senare.
Om det någonsin har funnits ett klassiskt exempel på att såga av den gren man själv sitter på, så är det exemplet med de personer som förespråkar 150 gram.
Slutligen vill jag genom denna kammare vädja till Postcomm, den brittiska tillsynsmyndigheten för postsektorn. Ni har nu ett tillfälle, med anledning av detta direktiv, att upphöra med det krig mot det brittiska postverket och det brittiska folket som ni ensidigt har förklarat. Vi har alla imponerats av er machoimage, som uppenbarligen är följden av för mycket tittande på wrestlingmatcher. Men Europa har visat er hur man bevarar ett livskraftigt postverk som erbjuder en samhällsomfattande tjänst av enastående kvalitet till rimligt pris. Så, för guds skull, Postcomm, lämna bröstvärnet och visa lite förnuft!

Sterckx (ELDR).
Jag skulle vilja tacka föredraganden, även därför att han hänvisade till det belgiska ordförandeskapet. Jag är stolt över att en person från mitt parti, Rik Daems, med sin förhandlingstalang lyckades med att få denna gemensamma ståndpunkt på papper, vilket inte var så enkelt. Jag tycker att det är en mycket balanserad ståndpunkt. Kollega Simpson har också påpekat detta. Det finns kanske fortfarande de som anser att posten skall förbli ett nationellt statligt monopol; jag är inte en av dem. Det finns kanske de som anser att man inte skall tala om samhällsservice; jag är verkligen inte en av dessa heller. Den gemensamma ståndpunkten finns däremellan. Den tar hänsyn till kundernas önskemål, de människor som använder posten, och jag tror att det måste bli vårt första uppdrag. Vi måste se till att postföretagen kan och måste göra detta. Vi har avtalet med femton medlemsstater, vi har avtalet med femton postföretag. Det är mycket viktigt. Det innebär att vi kan avancera snabbt vid moderniseringen av den sortens tjänster och att vi kan se till att det blir riktigt bra företag, om de inte redan är det. Det finns också de som vill gå fram snabbare än den gemensamma ståndpunkten, de som vill göra det långsammare, som vill få ut mer av det hela osv. ... Jag anser inte att det är förståndigt. Som kollega Simpson redan har uttryckt det: om vi sliter av tråden nu faller hela paketet isär, och då får vi ett dåligt resultat. Vi måste verkligen se till att det inte händer. Vår grupp kommer således att godkänna de tre ändringsförslagen från föredraganden, inte de andra.
Förslaget vi har nu ger postföretag en chans att bli moderna företag inom en realistisk period, senast 2009, med tydliga uppgifter, med tydlig bokföring, företag som inte i första hand tar hänsyn till sig själva utan till kunderna, och det ger dem samtidigt ett socialt uppdrag. En uppgift i glesbefolkade områden, i avlägsna områden, en uppgift i förhållande till de svagare i vårt samhälle, sådant som enligt min uppfattning är av avgörande betydelse. Och vi sörjer för ett direktiv där varje medlemsstat, varje postföretag kan fullgöra denna uppgift. Jag tror, herr talman, att om vi följer föredraganden och om vi lyckas - och jag tror att vi kommer att lyckas - att nå en överenskommelse även med rådet och med kommissionen, har vi alla tillsammans förverkligat något som är mödan värt och som vi kan vara stolta över.

Flautre (Verts/ALE).
Herr talman! Översynen av postdirektivet är enligt vår mening inte försvarbar. Den är inte försvarbar med tanke på de europeiska medborgarnas allmänintresse, och det vore en politiskt oansvarig handling att rösta igenom förslaget i dag. Varför oansvarig? För att vi alla vet vilken social funktion posten fyller i missgynnade stadsområden, på landsbygden och i avlägsna områden. Och vi vet och förstår mycket väl, precis som vilken sexåring som helst, att inskränkningen av de reserverade posttjänsterna undergräver operatörernas förmåga att upprätthålla den taxeutjämning som solidariteten vilar på. En solidaritet som också gör det möjligt att genomföra de moderniseringar som krävs för att alla skall kunna erbjudas tjänster med hög kvalitet. Skall vi i morgon säga till skattebetalarna att de måste betala en slant för att finansiera de samhällsomfattande tjänsterna, som i Nederländerna? Skall vi efter den här omröstningen stödja nedläggningen av postkontor, stödja avskedandet av postanställda? Kommer vi att delta i sådana aktioner efter att ha röstat ja till denna ståndpunkt? Nej, det är verkligen inte försvarbart att i dag godkänna en gemensam ståndpunkt som fortfarande i alltför mycket liknar den i första behandlingen. Det finns inget nytt i denna debatt. Jag har inte hört någon säga att portot har gått ned i Sverige. Jag har inte hört någon säga att operatörerna har kompenserat de arbetstillfällen som försvunnit hos de traditionella operatörerna. Jag har inte hört någon säga att de nya operatörerna överväger ett enhetligt porto inom unionen. Nej, det finns verkligen inget nytt. Vi väntar fortfarande på att kommissionen skall redogöra för de utvärderingar som beslutades 1997, och som krävs i två resolutioner från Europaparlamentet och i Ferbers betänkande.
Jag uppmanar ledamöterna ...
(Talmannen avbröt talaren.)

Ainardi (GUE/NGL).
Herr talman! Sedan marknaden för posttjänster började öppnas för konkurrens 1997 lade kommissionen under 2000 fram nya förslag i syfte att genomföra en avreglering redan 2003 och med sikte på en fullständig avreglering 2009.
Jag vill påminna om att kommissionen bland annat föreslog att vikt- och prisgränserna skulle sänkas från 350 till 50 gram och den allmänna avgiften från fem till två och en halv gånger avgiften, att särskilda tjänster med stort mervärde skulle konkurrensutsättas, att prisgränserna för avgående gränsöverskridande post och direktreklam (masskorsband) gradvis skulle avskaffas och att exakt datum skulle fastställas för en fullständig avreglering.
Under första behandlingen bjöd parlamentet motstånd och vägrade med stor majoritet att helt följa kommissionen. Parlamentet föreslog att vikt- och prisgränserna bara skulle sänkas till 150 gram och fyra gånger den allmänna avgiften. Det sade nej till att liberalisera gränsöverskridande direktreklam, sköt upp de särskilda posttjänsterna och datum för den sista avregleringsetappen. Slutligen krävde parlamentet en verklig konsekvensutredning.
Oavsett vad en del kolleger påstår skiljer sig ministerrådets ståndpunkt avsevärt från Europaparlamentets majoritetskompromiss. Också rådet överger inrättandet av särskilda posttjänster - vilket gläder mig - men man följer ändå kommissionens ursprungliga förslag om sänkningen av vikt- och prisgränser och trots att det mildrats genom att man aviserat etappdatum anser jag att rådet i praktiken godkänner en total avreglering av postsektorn. Jag har också svårt att förstå varför sådant som vi fann negativt i går skulle bli positivt i morgon.
Rådet och kommissionen har inte beaktat parlamentets uppfattning. De driver igenom en ny viktig etapp i avregleringen av postsektorn. Betänkandet av Ferber (som även jag vill gratulera till hans arbete) har i den version som antagits av utskottet för transport gått på rådets ståndpunkt, om än med tillägg av några ändringsförslag som jag för min del finner helt otillräckliga och som troligen inte kommer att kräva någon förlikning.
Enligt vad som sägs i reservationen från gruppen GUE/Verts och EDD-gruppen i parlamentets utskott, ges ingen garanti för de sociala och ekonomiska återverkningarna och den sociala sammanhållningen. I strid mot andan och ordalydelsen i Langenbetänkandet har ingen seriös, öppen och mångsidig prognosstudie genomförts.
Så viktiga frågor som villkoren för de nya operatörernas tillgång till näten och villkoren för finansieringen av de samhällsomfattande tjänsterna förblir vaga. Jag måste säga att jag och min kollega Flautre känner stor oro för vilka konsekvenser dessa förslag skall få för arbetsvillkoren, sysselsättningen och kvaliteten på de tjänster som alla befolkningsgrupper har lika tillträde till, det vill säga oro för dessa allmännyttiga tjänsters själva fortbestånd.
Därför kommer min grupp att kräva att rådets gemensamma ståndpunkt förkastas i en omröstning med handuppräckning och kommer vidare att lägga fram ett särskilt ändringsförslag, där vi kräver en utvärdering.

Saint-Josse (EDD).
Kära kolleger! I veckan kommer vi att yttra oss om ministerrådets förslag om att fullfölja avregleringen inom postsektorn genom en brutal inskränkning av monopolet redan 2003.
Vi vill påpeka något som vi påminns om i en framställning från de franska posttjänstemännen, nämligen att monopolet på brevförsändelser i Frankrike har gjort det möjligt att bygga upp allmännyttiga tjänster av hög kvalitet som uppskattas av alla, och har en mycket finmaskig geografisk täckning med 90 000 brevbärare och 17 000 postkontor, samtidigt som priserna tack vare taxeutjämningen ligger bland de lägsta. I alla gemenskapens länder är det allmänna postväsendet utsatt för samma avregleringseffekter. Postkontor läggs ned - 400 i Belgien nästa år, hälften av Nederländernas 1 600 postkontor, 30 000 arbetstillfällen försvinner i England, avgifterna höjs för privatpersoner, exempelvis i Sverige. Även i Frankrike kommer avregleringens effekter att märkas, kvaliteten på tjänsterna försämras och inga vikarier sätts in för frånvarande personal. I somras stängde många postkontor, 4 000 kontraktsanställda i privat regi arbetade på posten under sämre lönevillkor än ordinarie personal som redan var i tjänst. Under 2002 väntas 12 800 anställda gå i pension, och cirka 2 000 kommer att nyanställas, vilket motsvarar 10 000 indragna arbetstillfällen.
Detta ideologiska mål svarar mot en kortsiktig ekonomisk tolkning av den inre marknaden. Exemplen på de alternativa systemens misslyckanden mångfaldigas: kvaliteten sjunker, avgifterna höjs, och i vissa fall dras tjänsterna rentav in. Nackdelarna för brukarna är därför större än vad ni tycker er se hos de statliga monopolen. Vi vägrar att låta en modell för social och territoriell sammanhållning grundad på jämlikhet mellan medborgarna försvinna, även om saker och ting alltid kan förbättras.
Vi vägrar att offra en posttjänst av hög kvalitet bara för att öppna marknaderna för kapital - och för övrigt finns det inget som säger oss att detta kapital är europeiskt. Det är bråttom att reagera, och det gläder mig att här och var höra att vissa kolleger är beredda att gå emot direktiven från ovan och även över att dessa direktiv tunnas ut.
Kära kolleger! Vi måste rösta nej till den gemensamma ståndpunkten, vilket för somliga innebär att de måste ha modet att uppfylla sina åtaganden, och för andra att de måste respektera mångfalden och en modell som vi på grundval av goda erfarenheter vill bevara.
Till sist är det på sin plats med två påpekanden till dem som förklarar och räds att kommissionen skall tillgripa artikel 86, som märkligt nog ger tjänstemän rätt att direktlagstifta, om den gemensamma ståndpunkten förkastas. Kan kommissionen efter att själv ha misslyckats påtala bristerna hos andra? Trots de förnyade löftena är konsekvensutredningarna halvofficiella, partiska och ofullständiga. Domstolen kan rentav tänkas ha invändningar. Och om kommissionen ändå tar risken måste konventet omdefiniera unionens målsättningar med full kännedom om frågan.
Mot denna bakgrund uppmanar vi er att förkasta förslaget till direktiv, som skulle påskynda försämringen av de allmännyttiga tjänsterna.

Berthu (NI).
Herr talman! Den gemensamma ståndpunkt som antogs av rådet den 15 oktober om öppnandet av medlemsstaternas posttjänster för konkurrens utgör enligt föredraganden en bra kompromiss, vilket regeringarna för övrigt instämmer i, däribland den franska socialistregeringen, som uppfordrar oss alla att godkänna den. Ändå tycks oss denna text bygga på en rad oklarheter som kan dölja åtskilliga fällor.
Först och främst hävdar Piret, den ansvariga franska statssekreteraren, att mindre än 10 procent av postens omsättning kommer att vara konkurrensutsatt år 2009, samtidigt som kommissionär Bolkestein å sin sida uppskattar denna andel till 50 procent av den europeiska marknaden redan år 2006. Vem har rätt? Visserligen talar den förstnämnde om Frankrike och den senare om hela unionen, men den enorma skillnaden ger ändå anledning att tro att man har missförstått eller döljer något.
En andra oklarhet är att man säger att det nya direktivet skall göra det möjligt att öppna marknaderna på ett kontrollerat och successivt sätt. Men om man tittar närmare på de villkor som föreslås, kan vi betvivla kvaliteten på denna kontroll. Mellanetappen från den första januari 2006 - då viktgränsen för försändelser som fortfarande skall undantas från konkurrens skall sänkas från 100 till 50 gram, det vill säga halveras - kommer att vara en automatisk etapp som på förhand är beslutad redan i dagens text, utan att konsekvenserna på allvar har genomgått en grundlig utvärdering.
Under dessa förhållanden är risken att den prognosstudie som enligt planerna skall utarbetas efter 2006 mynnar ut i slutsatsen att de viktiga besluten redan har fattats, att de redan kommer att ligga bakom oss och att vi än en gång kommer att ha trevat oss fram i dimman utan att veta exakt i vilket ögonblick och på vilka villkor vi har passerat punkten utan återvändo. Det blir i någon mån ett nytt exempel på Monnetmetoden, fast i mindre skala.
Avslutningsvis är vi för att marknaderna öppnas för konkurrens på ett sätt som gör det möjligt att effektivisera posttjänsterna, men vi vill inte kasta ut barnet med badvattnet. Vi vill inte löpa risken att denna illa kontrollerade konkurrensutsättning förstör de samhällsomfattande tjänsterna, vilket skulle vara än mer förödande för brukarna, framför allt i ett land som Frankrike, där postservicen skulle riskera att försämras för stora landsbygdområden. Därför anser vi att etappen från 2006 inte bör vara automatisk, utan föregås av en grundlig och jämförande konsekvensanalys. Man bör även klargöra vilka skyldigheter att tillhandahålla allmännyttiga tjänster som skall åläggas samtliga operatörer. Herr talman! Än hellre skulle vi vilja att man beslutade att varje medlemsstat får behålla friheten att slutgiltigt organisera sin egen postsektor, eftersom de allmännyttiga tjänsterna som helhet faller under varje medlemsstats ansvarsområde.

Lisi (PPE-DE).
Herr talman! Vi gratulerar föredraganden till det utmärkta arbete han har gjort med detta betänkande nu och framför allt under första behandlingen och vi gratulerar även de europeiska institutionerna mer i allmänhet. I detta fall har de lyckats göra ett gott arbete.
Alla minns att vi utgick ifrån mycket skilda ståndpunkter, i vissa fall motsatta, men vi - parlamentet, rådet och kommissionen - har lyckats komma fram till en kompromiss som vi verkligen tror kommer att kunna tillfredsställa också de mest radikala krav som en del kolleger har framfört här i kväll. Dessa kan förenas med ett annat ovillkorligt krav som vi stöder, det vill säga kravet på en avreglering av offentliga tjänster till fromma för medborgare och konsumenter, inte till följd av någon nyck eller ett mode som tenderar att avreglera allt.
När man avreglerar gör man det för att ge konsumenterna, användarna, bättre kvalitet på de tjänster som erbjuds dem. Det är klart att det finns en del tjänster som man måste vara särskilt varsam med, och detta är en av dem. Denna varsamhet har vi haft: vi har gjort övergången mer gradvis, vi har infört successiva steg och vi har verkligen uppnått ett resultat man kan vara nöjd med. Vi är övertygade om och hoppas att denna text - som vi hoppas inte skall behöva genomgå något förlikningsförfarande - utgör ett tydligt riktmärke för lagstiftarna, utan några tvetydigheter. Det finns inget utrymme för tvetydigheter och även om det skulle finnas det i formuleringarna är dock innehållet klart, herr kommissionär. Det är detta vi ber och väntar oss att kommissionen skall arbeta med. På samma sätt hoppas vi att samma kompass skall gälla också för de andra generaldirektoraten, för era andra kolleger och särskilt för dem som arbetar med konkurrensfrågor. Vi hoppas att de kommer att betrakta också de ännu inte avgjorda tvisterna, vissa av de problem som släpar efter från tidigare, i ljuset av vad vi beslutar här i dag. Från och med i dag är marschriktningen klar. Vi hoppas att ni alla kommer att följa den med tillbörlig uppmärksamhet och delaktighet.

Mastorakis (PSE).
Herr talman, herr kommissionär, värderade kolleger! I första stycket i inledningen till den gemensamma ståndpunkt vi diskuterar upprepas och påpekas att huvudområdet för gemenskapens postpolitik är att kombinera främjandet av en successiv, kontrollerad avreglering av postmarknaden med fortsatta garantier om heltäckande postservice. Eftersom jag kommer från ett land med väldigt många små öar, men också med många bergsområden i det inre av landet, anser jag mig ha all rätt att oroa mig över följderna av den politik som initierats i fråga om kvaliteten på den heltäckande servicen.
Jag anser emellertid att dessa farhågor borde ha skingrats genom de optimistiska resultaten av den utredning som tillsatts av kommissionen. Finns det månne sådana optimistiska uppgifter om vart och ett av de ?svåra länderna?, av vilka mitt hemland är ett? Den nödvändiga förhandsbedömningen övergår till att bli en framtida bedömning, som kommer att göras efter de första stegen mot avreglering, för att man åtminstone skall kunna besluta sig för nästa steg.
Vi måste därför ägna särskilt stor uppmärksamhet åt denna utveckling, som jag åtminstone i detta skede bedömer som tvingande, med stöd av artikel 80 i fördraget. För att inte inveckla oss i motsägelser bör vi beakta att direktiv 96/67, som håller på att omarbetas, ger garantier till de europeiska medborgarna och företagen om en heltäckande postservice med hög kvalitet och utan diskriminering, både på nationell nivå och på europeisk nivå.
Vi bör ju för övrigt inte tala vitt och brett om att sammanhållningspolitiken måste vara effektiv även i fortsättningen, samtidigt som vi utsätter en by för risken att mista sin livsnerv, sitt postkontor.

Bordes (GUE/NGL).
Under rubriken ?Ytterligare ett steg i liberaliseringen av posttjänster? vill rådet få Europaparlamentet att anta ett direktiv som utgör ytterligare ett steg mot nedläggning av de allmännyttiga posttjänsterna. Den politik som förs av de nationella regeringarna och de europeiska institutionerna är en reaktionär politik, som är lika negativ för brukarna som för de arbetstagare inom sektorn som hotas av avskedanden.
Vi förkastar rådets förslag. Rådet agerar lakej åt privata bolagsintressen som kommer att dela upp de lönsamma sektorerna inom postnäringen och låta den allmänna posttjänsten ta hand om det som blir över, utan möjlighet att uppfylla de sociala behoven på ett bra sätt. Vi förkastar även kompromissändringsförslagen avsedda att maskera hyckleriet och kapitulationen inför de privata intressena.
Vi vill återigen bekräfta att posttjänsterna måste förbli allmännyttiga tjänster, som alla skall ha tillgång till på lika villkor oavsett var man befinner sig och vilken social ställning man har.
Nej till en post med två olika servicenivåer, nej till privat profit på brukarnas bekostnad, upphör med alla försök att öppna posttjänsterna för privata företag.

Van Dam (EDD).
Herr talman, herr kommissionär! Postfrågan handlar om ett långsiktigt och känsligt ämne. Många strävar efter friare marknadsförhållanden, andra har varit mycket oroliga för att postföretagens sociala service rivs upp. Denna motsättning var så pass stark att man inte lyckades nå en kompromiss som var godtagbar för båda parter.
Posttjänster har i likhet med andra tjänster uppstått eftersom de fyller ett behov i samhället. Under påverkan av all möjlig utveckling, i synnerhet tekniken, förändras dessa behov. Uppkomsten av nya kommunikationstjänster har betytt en stark konkurrens för de traditionella postföretagen. Följderna av denna utveckling påverkar både företagen som helhet och dess personal. Jag anser att företagen kan fånga upp dessa stötar med en lagom dos entreprenörskap; ett exempel på detta är i synnerhet mekaniseringen och automatiseringen av posthanteringen. För postföretagens personal är situationen inte lika enkel. Ingen kan förneka att denna utveckling, konkurrens och tekniska förändringar, har ett negativt inflytande på sysselsättningen. Detta faktum måste vi erkänna, men samtidigt måste vi, fortfarande inom perspektivet för frågans kärnpunkt, producera tjänster som efterfrågas i samhället.
Den gemensamma ståndpunkten anger enligt min åsikt en bra riktning till att fortsätta att producera marknadsinriktade tjänster, även i områden där det är mindre självklart. Men vi måste även fortsättningsvis inse att ansvaret för detta - och villkoren för att detta skall ske - ligger hos medlemsstaterna. Det tycker jag också är positivt. Situationen i de olika medlemsstaterna skiljer sig ju avsevärt sinsemellan. För att garantera en adekvat service för varje medlemsstat och region är det en fördel om medlemsstater tillämpar ett tillståndssystem som ger möjlighet till resultatkriterier.
Om den föreliggande gemensamma ståndpunkten kan garantera den adekvata servicenivån i alla regioner återstår att se. Det behövs en grundlig, bred utvärdering för att ge ett definitivt svar på detta. På grundval av denna utvärdering måste den här diskussionen få en fortsättning på ett senare stadium.
Herr talman! Sammanfattningsvis är jag av den åsikten att den föreliggande ståndpunkten, inklusive ändringen från utskottet för regionalpolitik, transport och turism, skall betecknas som en balanserad ståndpunkt i fråga om posttjänsternas marknadsutveckling. Vår delegation kommer därför att ge den sitt stöd.

Sudre (PPE-DE).
Herr talman, herr kommissionär, kära kolleger! Parlamentets största politiska grupper har i utskottet för regionalpolitik, transport och turism lyckats nå en kompromiss om liberaliseringen av posttjänster i gemenskapen och jag gratulerar Ferber till detta.
Posten är en tjänst av allmänt intresse, men det är också en ekonomisk verksamhet. Effektiva posttjänster bidrar till effektiviteten i de nationella ekonomierna och inom vissa sektorer, i synnerhet bank-, försäkrings- och distansförsäljningssektorerna. I ett skede då vi med hjälp av den gemensamma valutan slutför den inre marknaden för finansiella tjänster och försöker skapa gynnsamma förutsättningar för e-handeln i gemenskapen, kan vi inte slå dövörat till för de krav dessa sektorer ställer på ökad effektivitet och minskade kostnader för posttjänster. Ett visst mått av konkurrens i kombination med skärpta krav på tjänsternas kvalitet främjar prisjämförelser och bidrar till att göra posttjänsternas utbud för konsumenter och användare mer konkurrenskraftigt genom att nya användningsområden öppnar sig. Jag är dock fortfarande helt emot alla former av fullständiga liberaliseringar, eftersom tjänster av allmänt ekonomiskt intresse spelar en roll för den ekonomiska, sociala och territoriella sammanhållningen i gemenskapen. I Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna erkänns principen om tillgång till tjänster av allmänt ekonomiskt intresse i enlighet med nationell lagstiftning och nationell praxis. Svårigheten att erbjuda tillgång till posttjänster är inte densamma i ett land med 17 000 postkontor och i ett land med knappa tusentalet. Därför måste man garantera att konkurrensutsättningen inte får negativa följder för tillgången till posttjänster i de mest isolerade och avlägset belägna områdena.
Med andra ord tror jag att moderniseringen av posttjänsterna med konkurrensen som sporre i dag är nödvändig för att utveckla dessa tjänster, och i ett vidare perspektiv för att utveckla företagens konkurrenskraft. Men denna avreglering måste fortsätta att genomföras på ett kontrollerat och successivt sätt för att de samhällsomfattande posttjänsterna skall vara fortsatt flexibla, ekonomiskt livskraftiga och garanterat tillgängliga på hela unionens territorium. Jag tycker att den kompromiss vi här tittar på uppfyller detta dubbla mål, och det är skälet till att jag kommer att rösta ja till det i morgon.

Savary (PSE).
Herr talman, herr kommissionär! Efter den gemensamma ståndpunkten måste vi glädja oss åt att parlamentets första demokratiska viljeyttring utmynnade i att kommissionen och rådet tog fasta på vissa av parlamentets förslag, exempelvis särskilda posttjänster, det gradvisa öppnandet där frågan skall tas upp till ny behandling i parlamentet 2009, och förslaget att direktreklam skall fortsätta att vara en allmännyttig tjänst. Man måste dock konstatera att två saker saknas i dag och vi har att göra med ett av de få avregleringsdirektiv där dessa inte preciseras.
Det första är finansieringen av de samhällsomfattande tjänsterna. Eftersom de exklusiva rättigheternas och de reserverade tjänsternas område obönhörligen krymper vet vi inte längre hur finansieringen av de samhällsomfattande posttjänsterna skall säkras. Det är ingen bagatell.
För det andra gäller det villkoren för att få tillträde till näten. Vet man om den franska postens nät står till förfogande för den tyska posten och dess större konkurrenter och vice versa? Detta är också ett av de få direktiv där denna dimension av frågan inte regleras i detalj.
Jag skulle vilja beklaga att inte kommissionen och till syvende och sist parlamentet velat fördjupa dessa diskussioner och dessa frågor. Kommissionen har sagt sig vilja ha öppenhet inom alla områden. Ändå förvägrar den oss en utvärdering av vad som har hänt i exempelvis Sverige och Holland, där man har noterat prishöjningar för genomsnittliga konsumenter på en slimmad marknad. Kommissionen vill inte ge oss sanningen om kostnaderna och den sanningen är ändå att det inte är samma sak att erbjuda posttjänster åt alla i Grekland som att göra det i Nederländerna. På det hela taget har man demoniserat debatten, och fått förlikningen att framstå som något negativt. Jag tror att det hade varit möjligt att gå på djupet med denna debatt för att uppnå en mer balanserad ståndpunkt.

Cocilovo (PPE-DE).
Herr talman! Beträffande den gemensamma ståndpunkten skall jag begränsa mig till att säga att jag håller med om allt vad föredraganden Ferber har sagt, vilket också många kolleger har upprepat. Jag anser inte att det handlar om en negativ kompromiss som alla kommer att bli missnöjda med utan snarare att det är en positiv kompromiss, framför allt eftersom den ger en säkerhet: vi kan vara säkra på att avregleringen sker gradvis och under ansvar, utan att vi på minsta sätt offrar kravet på samhällsomfattande tjänster, vi kan vara säkra på att ha en riktpunkt också för omorganisationen av produktionen och tjänsterna som har som främsta syfte att se till att konsumenterna får tjänster med hög kvalitet till sänkta eller åtminstone konkurrenskraftiga kostnader.
Jag tror snarare att problemet i dag är att undvika att kommissionen tolkar och tillämpar texten på ett icke avsett sätt så att den uppnådda balansen förändras och framför allt att parlamentets beslutsrätt inte respekteras. Detta gäller särskilt gemenskapsbestämmelserna om konkurrens och de enheter inom kommissionen som övervakar dem. Man tycks ha inlett överträdelseförfarandena mot den italienska staten och det belgiska postverket utan att bry sig om att specialreglerna gäller före de generella bestämmelserna. Inte heller tycks man bry sig om den grundregel som förtydligas i detta direktiv och som utesluter urskillningslös avreglering av de så kallade speciella tjänsterna eller tjänster med mervärde. För dessa gäller samma pris- och viktgränser som införs i direktivet, varken mer eller mindre. Men detta handlar också om kommissionens inställning till tillgången på terminal use, enligt Reims II-avtalet.
Det verkar snarare som om kommissionen ligger efter med förslaget till reglering av tillgången i enlighet med artikel 11 i det gamla direktivet. Denna försening måste tas igen utan att man försöker förändra de uppnådda jämvikter mellan operatörerna som grundar sig på åtaganden om ömsesidighet och kort sagt låter de privata aktörerna åtnjuta fördelarna utan att ta på sig nackdelarna.

Piecyk (PSE)
Herr talman! Posten med dess postservice är ju inte vilken vara som helst eller vilka tjänster som helst, utan den är något mycket känsligt, som också kräver att man handskas varligt med den. I första rundan uppfyllde inte kommissionen detta krav - tycker jag; parlamentet reste det, och vår gemensamma ståndpunkt med rådet tycker jag är en bra kompromiss som gör dessa saker rättvisa, nämligen såväl medborgarnas intressen som intresset hos de människor som på ett eller annat sätt är berörda.
Med hänsyn till den skepsis som har uttalats måste vi också tydligt säga vad det egentligen är som vi röstar om denna vecka! Spännande blir det först från 2006! Då vill vi av kommissionen få reda på hur denna universaltjänst skall finansieras. Det handlar då inte om någon in blankocheck, utan vi får ta del av en studie. Det finns ingen automatik utan vi vill veta mycket exakt - för det är det avgörande - om, som till exempel vår kollega Mastorakis undrade, människor i lantliga regioner på öarna även i fortsättningen kommer att ha bra postservice. Det får vi veta först 2006. Mitt tack riktar sig till föredraganden, Markus Ferber, för jag tycker att han har sammanfogat parlamentets intressen med rådets till ett förslag som gör att jag tror att vi denna vecka kan få en klar majoritet för en god kompromiss.
(Applåder)

Torres Marques (PSE).
Herr talman, herr kommissionär, kära kolleger! Europaparlamentets ståndpunkt i första behandlingen angående direktivförslaget om att öppna posttjänsterna för konkurrens var avgörande. Rådet följde faktiskt fyra av de fem främsta principer som vi förespråkade. I det väsentliga förlorar vi målet om fastställd minsta vikt för normal post på 150 gram, till 100 gram, men vi får inte glömma att den minsta vikt som kommissionen föreslog var på 50 gram.
Vad är det viktiga i denna diskussion? Enligt min åsikt är det att bibehålla posttjänsterna som en samhällsomfattande tjänst som alla européer har rätt till oavsett var de bor. Det är också viktigt att posttjänsterna fortsätter att uppfylla den oersättliga sociala funktion som de har haft hittills, med möjligheter att bli konkurrenskraftiga och kunna ge allt mer aktuella tjänster. Vad handlar det då om? Det handlar om att det är möjligt att monopolet på posttjänster upphör i slutet av året, och om vi inte når en gemensam ståndpunkt mellan rådet, parlamentet och kommissionen kan kommissionen utifrån en annan rättslig grund 2003 börja behandla detta problem som ett konkurrensfall på den inre marknaden vilket är dess behörighet.
Det förslag som vi diskuterar nu är alltså under dessa omständigheter säkrare. Den gemensamma ståndpunkten är inte bara rimlig och har accepterats av de företag som är ansvariga för posten i våra länder, utan den gör också att varje ny avreglering beror på medbeslutandeförfarandet mellan rådet och parlamentet. Därför anser vi att vi bör rösta ja till Ferbers betänkande med de ändringsförslag som vi godkänt i utskottet för regionalpolitik, transport och turism.

Bolkestein
. (EN) Herr talman! Denna fråga har debatterats på många platser under många år och är av stor vikt, och jag välkomnar därför det faktum att många talare har yttrat sig om den.
Jag är fullt medveten om att jag inte på nytt behöver betona posttjänsternas betydelse för den europeiska ekonomin och för Europas medborgare. Jag skulle dock på nytt vilja bekräfta behovet av att göra framsteg med den sociala reform som inletts och att gå vidare i riktning mot att fullborda den inre marknaden för posttjänster. I detta sammanhang gläder det mig att de ingående debatter som hållits i Europaparlamentet och rådet står i begrepp att resultera i lämpliga lösningar på de huvudutmaningar som har diskuterats allmänt. Jag är tacksam mot Europeiska unionens institutioner för att de tillsammans planerar en vägledande plan som stöder den pågående moderniseringen av postsektorn och på samma gång garanterar den tillgång som en samhällsomfattande posttjänst utgör. Låt mig i synnerhet hylla föredraganden, Ferber, och även medföredraganden, Simpson, som jag tackar särskilt för de vänliga ord han riktade till mig. Jag skulle vilja tacka både föredraganden och medföredraganden för deras stöd och konstruktiva inställning, som har bidragit avsevärt till att göra allt detta möjligt. Att lotsa ett så svårt ärende är en utmaning som de har klarat med framgång tack vare stödet från sina kolleger.
Den gemensamma ståndpunkt som nåtts i rådet anger en tydlig väg för ett gradvist och kontrollerat genomförande av den inre marknaden för posttjänster. Den ger alla marknadsaktörer tillräckligt med tid för förberedelser och garanterar att den samhällsomfattande tjänsten behålls. Det belgiska ordförandeskapet - Sterckx hänvisade till sitt hemlands ordförandeskap - det belgiska ordförandeskapet har fått till stånd en bra kompromiss som med framgång svarar på en trippelutmaning: för det första, att ena medlemsstater med olika åsikter kring ett gemensamt förhållningssätt; för det andra, att i hög grad återspegla Europaparlamentets ståndpunkt från den första behandlingen - Simpson räknade upp parlamentets fem krav, av vilka han sade att fyra och ett halvt hade uppfyllts -, och för det tredje, att vinna allmänt stöd från berörda parter inom industrin, omfattande enhälligt stöd från de femton före detta monopoloperatörerna.
Om jag får säga det, herr talman, kan Europaparlamentet verkligen vara stolt över sitt betydande inflytande på den gemensamma ståndpunkten. Låt mig nämna fyra punkter. För det första har definitionen av speciella tjänster tagits bort, som Simpson nämnde. För det andra har tidsplanen och viktgränserna ändrats betydligt för att motsvara kravet på ett mer gradvist och kontrollerat tillvägagångssätt. För det tredje kommer det att vara möjligt att inskränka avregleringen av avgående gränsöverskridande post i den mån det är nödvändigt för att garantera en samhällsomfattande tjänst.
För det fjärde kommer Europaparlamentet att involveras före eventuella senare avgörande steg i syfte att, i förekommande fall, bekräfta den inre marknadens fullbordande år 2009 eller fastställa eventuella andra steg mot bakgrund av resultaten av en särskild studie. Parlamentet tycks således ha påverkat den gemensamma ståndpunkten betydligt, och denna prestation måste gratuleras.
Dessutom har föredraganden och medföredraganden lyckats bevara den allmänt stödda kompromissen. De har stärkt den gemensamma ståndpunkten genom att uppdatera övervaknings- och kontrollbestämmelserna i denna i syfte att garantera att berörda parter kommer att hållas vederbörligen informerade och vara fullt involverade under processen. Kommissionen stöder kravet från en majoritet ledamöter i detta parlament om regelbundna rapporter om tillämpningen av direktivet. Jag uppskattar verkligen deras önskan om att hållas informerade om utvecklingen. Ett liknande förfaringssätt har visat sig vara lyckosamt i andra sektorer, som telekommunikation och transport, vilket Sterckx påpekade. Detta krav från parlamentet är inte bara berättigat, utan även välgörande, eftersom det garanterar att nästa medbeslutandeförfarande kan bli lika lyckosamt som detta när det gäller att samla ett brett stöd bland berörda parter för en viktig gemenskapsstrategi.
Kommissionen uppskattar även parlamentets förbättringar av exaktheten i den gemensamma ståndpunktens formuleringar. I denna anda kan kommissionen godta - och kan jag personligen stödja - alla de kompromissändringsförslag som utarbetats under denna andra behandling i avsikt att ytterligare stärka den gemensamma ståndpunkten. Detta gäller ändringsförslagen 1, 2 och 3.
Å andra sidan - och i samma anda - kommer det knappast som en överraskning att kommissionen inte kan stödja andra ändringsförslag som avviker från det i vida kretsar stödda synsättet i den gemensamma ståndpunkten. Detta gäller övriga framlagda ändringsförslag till den gemensamma ståndpunkten.
Slutligen, i fråga om följande formulering i den föreslagna lagstiftningsresolutionen: ?uppmanar kommissionen att involvera alla relevanta aktörer i sektorn samt Europaparlamentet och rådet så nära som möjligt i förberedandet, genomförandet och uppföljningen av prognosstudien?, har jag redan berört den punkten. Jag skulle åter vilja förklara min avsikt att uppfylla denna önskan från Europaparlamentet när tiden är mogen och att då använda de lämpligaste medlen och till fullo respektera tillämpliga avtal mellan kommissionen och parlamentet och uppföljningsförfaranden för Europaparlamentets resolutioner.
Jag skulle till sist åter uppriktigt vilja tacka parlamentet för dess inställning till denna text. Det förväntade resultatet är, tack vare bidraget från alla dem som varit involverade i dess utarbetande, bra för postmarknaden som helhet och kommer, är jag säker på, att vara till hjälp för toppmötet i Barcelona, som kommer att äga rum om ett par dagar, vid översynen av framstegen i fråga om vårt mål att bli den mest konkurrenskraftiga och dynamiska i världen senast år 2010. Denna text visar på ett tydligt och praktiskt sätt att de europeiska institutionerna kan omvandla sina åtaganden i handling.

Talmannen. -
Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum på onsdag kl. 12.00.

Talmannen. -
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkandet (A5-0054/2002) av Paciotti för utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor om utkast till Europaparlamentets, rådets och kommissionens beslut om tjänsteföreskrifter och allmänna villkor för utövande av funktionen som Europeisk datatillsynsman (KOM(2001) 411 - C5-0384/2001 - 2001/2150(ACI)).

Paciotti (PSE)
. (IT) Herr talman! Det beslut vi skall fatta kommer att bli sista etappen på vägen mot att inrätta en europeisk myndighet som kommer att vara en konkret garant för de europeiska medborgarnas privatliv, också gentemot gemenskapens institutioner och organ, det hoppas jag åtminstone. I artikel 286 i Amsterdamfördraget står det att detta skulle ske 1999. Vi är försenade och måste därför undvika att förhala detta ytterligare. Lyckligtvis antogs parlamentets och rådets förordning 45/2001 under första behandlingen genom ett intensivt gemensamt arbete. I denna fastställs principer och regler, som motsvarar de som föreskrivs för medlemsstaterna i gemenskapsdirektiven, för gemenskapens institutioners och organs hantering av personuppgifter.
I denna förordning införs också en fristående kontrollmyndighet, den europeiska tillsynsmannen för skydd av personuppgifter, som skall biträdas av ytterligare en tillsynsman som skall övervaka hur förordningen tillämpas. Uppgifterna och funktionerna har fastslagits - granskning, rådgivning, reglering och konfliktlösning - liksom hur tillsättningen skall gå till. Det enda som saknas är beslut på två punkter, som inte finns med i förordningen: tillsynsmannens och hans assistents ersättning och myndighetens placering.
När det gäller ersättningen tycker jag att det är mycket lyckligt att man föreslår att tillsynsmannen skall ha samma ersättning som ombudsmannen och domarna i EG-domstolen, eftersom det handlar om en instans som är tillförsäkrad full självständighet, som skall övervaka alla gemenskapens institutioner och organ. Den biträdande tillsynsmannen skall utses på samma sätt och ha samma mandattid som datatillsynsmannen. En av hans uppgifter blir att ersätta denne vid frånvaro eller förhinder och för honom föreslås samma villkor som för domstolens kansler.
När det gäller placeringen föreslås med rätta att denna skall vara Bryssel, eftersom det är där merparten av de instanser som hanterar personuppgifter inom gemenskapens institutioner och organ finns.
Efter diskussion i utskottet antogs vissa ändringsförslag som jag inte tycker att man kan instämma i, som till exempel de som uttrycker tvivel på den ekonomiska täckningen. Genom att budgeten har antagits är detta överspelat. I andra ändringsförslag påminner man i stället om att det under arbetets gång har antagits en annan viktig förordning, nr 1049/2001 om allmänhetens tillgång till Europaparlamentets, rådets och kommissionens handlingar.
Jag anser att man kan bifalla dessa ändringsförslag, så länge de inför nya skäl och inte nya bestämmelser, vilka inte kan godtas eftersom det saknas en rättslig grund för detta. Det faktum att dessa två viktiga förordningar har antagits under loppet av samma år bekräftar att inställningarna att individernas personuppgifter skall skyddas och att det skall finnas insyn i den offentliga verksamheten växer fram tillsammans och inte står i motsats till varandra. Båda dessa synsätt står däremot i kontrast till den auktoritära och byråkratiska myndighetskultur som å ena sidan inte respekterar de enskilda medborgarnas integritet och å den andra menar att de offentliga organens rutiner och administration skall hållas hemlig.
Jag tror att detta beslut kommer att vara en avgörande byggsten i systemet för skydd av de europeiska medborgarnas grundläggande rättighet att hålla sina personuppgifter hemliga, vilken i dag föreskrivs i artikel 8 i Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna.

Buitenweg (Verts/ALE)
Vi befinner oss i en något underlig situation. Officiellt kommer vi här att bedöma tjänsteföreskrifterna för Europeiska datatillsynsmannen, och om denna finns det ju ett och annat att säga, vilket jag också kommer att göra. Men egentligen vill många av oss diskutera tillsynsmannens innehåll och arbetssätt, men det beslutet har, som tidigare nämnts, redan fattats, och jag är rädd att vi då kollektivt helt enkelt inte var uppmärksamma. Nu är vi fast med ett organ som erbjuder arbete åt femton personer och som dessutom biträds av ytterligare tjugo personer som är internt verksamma inom de olika institutionerna. Och detta för ett organ som enbart utövar tillsyn över Europeiska unionens data och som Europeiska unionen har till sitt förfogande för första pelaren. För just sådana känsliga områden där man kan förvänta sig mycket arbete, som Europol och Schengen, faller inte inom uppgifterna för denna tillsynsman. Jag frågar mig alltså på allvar vad alla dessa människor, totalt trettiofem, kommer att hålla på med hela dagarna och om skapandet av denna byråkratiska sysselsättning befrämjar insynen och öppenheten gentemot befolkningen och även hur samarbetet med ombudsmannen kommer att bli. Jag anser att det föreligger en reell risk för att det skall uppstå en sorts konkurrens mellan ombudsmannen och denna tillsynsman eftersom uppgifterna överlappar varandra. Vad är det för övrigt för nytta med att använda skattepengar för att upprätta en ny enskild institution med så begränsade uppgifter? Men som tidigare nämnts kan vi i dag endast tala om tjänsteföreskrifterna för tillsynsmannen och den biträdande tillsynsmannen, och även här vill jag sätta frågetecken. Jag tycker inte att det är så farligt i sig att en tillsynsman får samma status som ombudsmannen, men jag tycker att det verkar vara kostnadskrävande och egentligen inte gångbart att ge assistenten samma särskilda status. Assistenten hör normalt sett hemma i organisationsplanen. Kommissionen har hela tiden betonat analogin med ombudsmannen. Men ombudsmannen har ingen biträdande ombudsman, och han har ingen annan tjänsteman som kommer att bli så väl betald som denna biträdande tillsynsman. Medan ombudsmannen och senare tillsynsmannen naturligtvis måste vara oberoende, skall förvaltningstjänsterna helt enkelt falla under budgetmyndigheternas ansvar och således inte fastställas i tjänsteföreskrifter. Och jag hoppas att vi i varje fall skall kunna reglera detta på rätt sätt.

Harbour (PPE-DE)
. (EN) Jag kan bara, på utskottet för rättsliga frågor och den inre marknadens vägnar, instämma i vad min kollega Buitenweg har sagt. Jag måste säga att det är en stor besvikelse att de två yttrandena från utskotten i hög grad har ignorerats av utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor. Det är viktigt att vi säger här och nu att bara den omständigheten att vi samtycker starkt till principerna om att skydda uppgifter och att vi vill gå framåt, och även det faktum att detta måste ske snabbt, inte fritar oss från arbetet att granska detta förslag ordentligt. Normalt stöder jag Bolkestein mycket starkt i det han gör, som han vet, men jag anser inte att kommissionen i det här fallet på något sätt har rättfärdigat lönen och statusen för den personal som den föreslår skall sköta detta arbete. Jag upprepar till stor del vad Buitenweg har sagt.
Om detta går igenom i föreslagen form, kommer vi att utnämna en person med avsevärt högre lönegrad och bättre betalning än en person som har hand om en stor gemenskapsinstitution som Byrån för harmonisering inom den inre marknaden (varumärken, mönster och modeller) i Alicante - en stor självständig institution - att utföra den uppgift som vi här har fastställt. Som Buitenweg sade vet vi ännu inte hur många personer som kommer att sysselsättas i denna process. Jag har bett kommissionen om fler detaljer om inrättandet, organisationen och ansvarsområdena, och särskilt detaljer om den biträdande datatillsynsmannens funktion. Likväl föreslår kommissionen att vi skall utnämna en biträdande datatillsynsman som likställs med en person som leder 1 000 anställda i Europeiska gemenskapernas domstol - det är obegripligt.
Ärligt talat måste jag säga till Bolkestein, om detta går igenom i morgon - och jag hoppas att vi rentav kommer att få tillfälle att diskutera mer i detalj och se på några ändringsförslag som ni kommer att godta -, att det faktum att vi har kommit in i slutet av processen har gjort det mycket svårt för dem av oss som vill förändra att lägga fram godtagbara ändringsförslag. Om detta går igenom, kommer ni att ha kommit undan ganska lindrigt, och jag hoppas att ni kommer att ge oss försäkringar, för det första, om att ni kommer att rättfärdiga denna lönegrad och ställning ordentligt och, för det andra, om att vi kommer att granska varje steg ni tar under genomförandet, i syfte att garantera att det sker på rätt sätt.

Kirkhope (PPE-DE).
Herr talman! Låt mig först av allt säga att jag har stor förståelse för de synpunkter som just har framförts av Harbour. Han har varit mycket tydlig, och jag är säker på att kommissionär Bolkestein har lyssnat noga på vad han hade att säga.
Jag anlägger dock ett något annorlunda perspektiv på frågan. Datatillsynsmannens ställning är av enorm betydelse. I stadgan om de grundläggande rättigheterna, som jag hjälpte till att utarbeta, förklaras att var och en har rätt till skydd av personuppgifter som rör honom eller henne, och i Amsterdamfördraget begärs att ett oberoende övervakningsorgan skall inrättas senast den 1 januari 1999. Denna tidsgräns har naturligtvis passerats för länge sedan, och vår huvudprioritering är därför att inrätta denna tjänst snarast möjligt. Ärendets brådskande karaktär får inte i sig själv bli en ursäkt för oss att jäkta igenom det utan vederbörlig diskussion. Både datatillsynsmannens och den biträdande datatillsynsmannens lön har faktiskt orsakat åtskilliga diskussioner i våra utskott.
Många personer, däribland jag själv, har inte varit nöjda med tillsynsmannens orimligt höga lön, som naturligtvis skall vara jämförbar med EU-ombudsmannens. Men jag ställer denna diskussion som motsats till det slags diskussion man skulle kunna ha i ett nationellt parlament, där frågan, uppriktigt sagt, är av så dramatisk betydelse för inrättandet av denna funktion att den kanske inte bör behandlas i detta plenum utan på annat håll. Vi är inte så flexibla som jag skulle önska. De flesta frågor som rör tjänsten har redan fastställts i rådets förordning (EG) nr 45/2001 om skydd för enskilda då gemenskapsinstitutionerna och gemenskapsorganen behandlar personuppgifter och om den fria rörligheten för sådana uppgifter, och offentliggjorts i den officiella tidningen. Jag vet också att sekretariatet har förklarat att ett antal ändringsförslag av olika anledningar strider mot reglementet, vilket har bekymrat många kolleger. Även intern politik har varit ett inslag i denna debatt.
Det är olyckligt att det inte finns ett övergripande instrument för skydd av uppgifter för alla pelare. I egenskap av medlem i konventet om Europas framtid hoppas jag - jag kan faktiskt till och med förutse - att det i slutet av det arbete som vi skall utföra mycket väl kan bli så att skyddet för den enskilde medborgaren och den enskilde medborgarens intressen, både när det gäller EU-ombudsmannens arbete - som jag värderar högt och respekterar - liksom i anslutning till frågor om uppgiftsskydd, mycket tydligt kommer att anges som något som måste utvecklas i framtiden. Jag hoppas därför att vi oavsett vad vi beslutar - och jag hoppas verkligen att vi beslutar att gå vidare med denna tjänst när vi röstar i veckan - kommer att återkomma till frågan och att vi vid lämplig tidpunkt, kanske under diskussionen om nästa fördrag eller innan dess, kommer att undersöka sätt att stärka medborgarnas ställning och säkerställa ett balanserat förhållande till institutionerna i Europa.

Ceyhun (PSE)
Herr talman! Just som inrikespolitiker konstaterar jag, att när det gäller att skapa utrymme för frihet, säkerhet och rätt, så spelar den europeiska datatillsynsmannen en mycket, mycket viktig roll. Han för in medborgarnas förtroende i Europeiska unionens institutioner. Han måste arbeta där merparten av organen ständigt befinner sig, alltså i Bryssel - när det handlar om denna fråga. Om han arbetar på annan ort uppstår det intrycket att hans roll är obetydlig. Om medborgarna har det intrycket att datatillsynsmannen bara är en tandlös tiger, så kommer de inte att ha något förtroende för Europeiska unionen. Om de inte har något förtroende för att deras data skyddas, kommer vår inre politik aldrig att få medborgarnas stöd, vilket den behöver för att låta frihet, säkerhet och rättvisa växa. Det är ju i alla fall ändå vårt mål.
Vi vill i den inre politiken skapa ett europeiskt mervärde, vilket bara kan nås om medborgarna skänker oss sitt förtroende. Därför måste vi och särskilt kommissionen visa dem att vi tar dataskyddet på allvar och inte bara symboliskt sätter det i centrum.

Thors (ELDR).
Herr talman! Värderade kommissionär! Dagens debatt handlar egentligen om en kamp mellan offentlighet och slutenhet. Vi förvånar oss över hur mycket resurser som föreslås gå till detta område jämfört med hur mycket kommissionen har satsat på att förverkliga öppenhetsförordningen. Det är obalansen som förvånar oss.
Givetvis förvånar oss också kommissionens praxis i tolkningen av öppenhetsförordningen. Parlamentet och kommissionen är ju oense kring Bavarian Lager-fallet och hur kommissionen där tolkat begreppet data protection. Det är därför som denna fråga är så svår. Jag är också som nordisk medborgare mycket besviken på att kommissionen aldrig hänvisar till den tilläggssats som på svenskt initiativ togs in i direktiv 95/46/EG, där det står att man alltid skall ta hänsyn till offentligheten vid tillämpning av personuppgifter.
Jag vill också säga till några av de deltagande ledamöterna här att det finns krafter i Sverige som anser att personuppgiftslagen borde upphävas. Själv har jag också erfarenhet av att inte ha fått ut uppgifter från kommissionen med hänvisning just till personuppgiftslagen, när jag velat veta vem som har klagat på mitt land till kommissionen.
Jag vill också citera vad vår juridiske rådgivare sagt om varför man på nätet kanske inte kan offentliggöra listan över assistenter, sakjuridiska rådgivare och rättsutskottet. Motiveringen var följande:
(Talaren fortsatte på franska.)
Det finns en förordning nr 45/2001 om skydd för personuppgifter. Talan kan troligen väckas i domstolen av den europeiska datatillsynsmannen som har mycket långtgående befogenheter, som till och med överträffar den europeiska ombudsmannens befogenheter.
(Talaren fortsatte på svenska.)
Detta är fakta. Jag hoppas att vi skall stödja öppenheten och att vi åtminstone kommer att få utfrågningar här i parlamentet av personer som föreslås till ämbeten.

von Boetticher (PPE-DE)
Herr talman! Låt mig först få säga en sak: Jag är ingen stor vän av ombudsmän. För mig känns det fortfarande som om vi som valda parlamentsledamöter borde vara de första ombuden för Europas befolkning. Varför behöver vi en datatillsynsman? Min värderade kollega Timothy Kirkhope, har motiverat detta genom att hänvisa till stadgan om de grundläggande rättigheterna och dataskyddets betydelse. Jag tror inte att man kan argumentera så, för då skulle vi snart också behöva en familjeombudsman, en kvinnoombudsman och en barnombudsman. Alla dessa grupper har också en viktig ställning i stadgan om de grundläggande rättigheterna.
I min förbundsstat, som jag kommer från, i Schleswig-Holstein, har vi utvecklat ett regelrätt oskick, vi har till och med en cykelombudsman! Men den som tror att cyklisterna klarar sig bättre för det, även när det gäller planeringen av budgeten, den har fått detta om bakfoten, som det så vackert heter. Nej, dataskydd är ju faktiskt viktigt. Och det har för vår del att göra med att kontrollen - även beträffande kommissionen, särskilt beträffande det som utspelar sig i kommissionen - för oss som parlamentsledamöter är svårhanterlig, och därför behöver vi naturligtvis en person som hjälper till på detta område. Denna person måste naturligtvis, som min kollega Ceyhun mycket riktigt sade, sitta i Bryssel, nämligen på den plats där kontrollarbetet också skall utföras.
Så kommer vi till lönefrågan. Jag kan över huvud taget inte inse, att en tillsynsman som skall kontrollera dessa data, hur viktig denna post än må vara, lönemässigt skall jämföras med en domare vid EG-domstolen. Jag kan över huvud taget inte förstå varför det skall vara så. En domare vid domstolen har en betydligt högre och viktigare ställning. Domarna är i alla fall de som vakar över våra fördrag. Varför skall vi alltså betala en datatillsynsman som vi betalar en domare vid EG-domstolen? Jag tycker att värderingsprinciperna med åren här har förskjutits en smula, även hos oss, och detta måste rättas till. Därför bör man snarare tänka på att återställa de löner som betalas till medborgarnas ombud till rätt nivå än att genast åter överbetala innehavaren av nästa post. Här vädjar jag om lite mer känsla för realiteter.

Cashman (PSE).
Herr talman! Kommissionen har hävdat att både rätten till tillgång till handlingar och rätten till privatliv är lagliga rättigheter och att det är nödvändigt att göra en avvägning när hänsyn måste tas till båda. Idén att göra en avvägning mellan dem i varje enskilt fall när ett namn nämns ger dock en missvisande bild både av hur öppenheten behandlas i den offentliga sektorn och av hur rätten till privatliv fungerar. Öppenhetsprincipen innebär att offentliga organ bör fatta beslut så öppet som möjligt, och den definieras i förordningen om allmänhetens tillgång till Europaparlamentets, rådets och kommissionens handlingar. Denna förordning medger undantag från rätten till tillgång. Kärnpunkten i undantaget är att ett offentligt organ, då det utför sina offentliga uppgifter, kan komma i besittning av information om enskildas privatliv och familjeliv. Det finns dock ingenting i artikel 286 i EG-fördraget eller i direktivet om skydd av uppgifter som antyder att bestämmelser om skydd av uppgifter bör tillämpas som en allmän diskretionsprincip i offentliga förvaltningar, så att det krävs en offentlig avvägningsövning när ett namn nämns i en handling. En sådan övertolkning skulle inte bara skada allmänhetens rätt till tillgång till handlingar, utan även själva syftet med uppgiftsskydd, och det skulle försvåra utövandet av funktionen som datatillsynsman.

Cederschiöld (PPE-DE).
Herr talman! Jag välkomnar att unionen är på väg att inrätta sin egen dataskyddsinspektion. Om det inte finns en effektiv, oberoende kontroll av hur lagstiftning formuleras och tillämpas, riskerar medborgarna att få sina mänskliga rättigheter kränkta när det gäller artiklarna 7 och 8 i stadgan om de grundläggande rättigheterna - rätten till familjeliv och privatliv samt persondataskydd.
Alltfler människor handhar allt större mängder känslig personinformation. Mängden sådan information kommer att svälla ytterligare, inte minst när Schengen blivit helt integrerad i gemenskapslagstiftningen. På lång sikt kan man förutse även andra, ökande, känsliga uppgifter.
Det land i unionen som tidigast införde ett effektivt dataskydd är intressant nog samma land som har de mest långtgående reglerna när det gäller öppenhet och transparens.
För att man skall kunna införa en stark och generell öppenhetsprincip måste man förstå att det gäller att vara stark i båda dessa avseenden. Rättigheterna balanserar varandra. Vi har grunden för öppenhetslagstiftningen på plats. Den skall också respekteras och utformas på det sätt som är tänkt och inte inskränkas genom andra metoder.
Med datainspektionen visar unionen samtidigt att den menar allvar med att garantera medborgarna deras grundläggande rättigheter. Rätten till tillgång till handlingar och till information samt försvaret av grundläggande rättigheter är båda legitima rättigheter. Ingen står över den andra. De balanserar varandra också i den stadga om grundläggande rättigheter som denna kammare står bakom. Detta ställningstagande måste också logiskt återspeglas i datatillsynsinspektörens status.

Coelho (PPE-DE).
Herr talman, herr kommissionär, kära kolleger! Det är lämpligt att betona att skyddet för personuppgifter är väsentlig för att garantera att varje individ skall få sina rättigheter respekterade, särskilt rätten till privatliv, i hela Europeiska gemenskapen.
Detta förslag är, så som redan har nämnts, ett försök att svara på två viktiga frågor: arbetsvillkoren för den europeiska myndighet som är ansvarig för skyddet av personuppgifter, och som kvarstår att lösa i förordning 45/2001, det vill säga, frågan om löner i den europeiska myndigheten och biträdande myndighet samt frågan om dess placering. När det gäller placeringen håller jag med dem som har sagt att det är meningslöst att placera den någon annanstans än i Bryssel, av skäl som redan har påpekats, och som jag avstår från att upprepa. Det finns dock några frågor som kanske på grund av förordningens mycket tekniska och abstrakta nivå ännu är kvar och som måste lösas. Exempelvis bör här inkluderas bestämmelser angående processuella aspekter och hur myndigheten skall använda sina undersökningsbefogenheter.
Det är också beklagligt att det inte finns något instrument för uppgiftsskydd som är tillämpligt på alla gemenskapspelare. Myndighetens verksamhet kommer att vara begränsad till den första pelaren, och just nu står Europol och Schengen utanför detta område, för vilka också planeras instrument för uppgiftsskydd, och under 2000 inrättades ett gemensamt sekretariat. Detta innebär att det är få känsliga uppgifter som kommer att omfattas av denna europeiska myndighets mandat, vilket motiverar kritiken från dem som säger att ersättningsramen är överdriven för en så begränsad verksamhetsram.
Jag hoppas uppriktigt att den aktuella strukturen och organisationen av denna myndighet kan justeras för att se till att också kontrollmyndigheterna för uppgiftsskydd som verkar i de europeiska organen inrättade utifrån fördragets avdelningar V och VI, för att undvika en onödig dubblering av verksamhet och resurser integreras i den gemensamma europeiska myndighetens ansvar. Samtidigt vore det bra att skydda mot riskerna för en eventuell dubblering av vissa funktioner hos ombudsmannen och den europeiska myndigheten, för att optimera användandet av gemenskapens resurser.

Bolkestein
. (EN) Herr talman! Syftet med detta utkast till beslut är att garantera ett fullständigt genomförande av artikel 286 i Amsterdamfördraget och av förordning (EG) nr 45/2001 om skydd för enskilda då gemenskapsinstitutionerna och gemenskapsorganen behandlar personuppgifter och om den fria rörligheten för sådana uppgifter, antagen i enlighet med medbeslutandeförfarandet den 18 december 2000. Låt mig innan jag fortsätter betona att den förordning som vi nu diskuterar antogs av detta parlamentet med medbeslutande efter en enda behandling, så det är lite sent för vissa parlamentsledamöter att klaga över förordningens innehåll, till exempel att den föreskriver att det skall finnas en biträdande tillsynsman på detta område. Det är lite sent att börja klaga över det, men vi behandlar i dag andra frågor, och jag skulle därför vilja fortsätta mitt inlägg i denna debatt med att säga att det handlar om att sätta skyddet av uppgifter i förhållande till medborgarnas rätt till en öppen förvaltning.
Några ledamöter som har talat i kväll har uttryckt oro över att detta initiativ skulle kunna hejda, eller till och med vrida tillbaka, de betydande framsteg som görs i riktning mot att uppnå största möjliga öppenhet i gemenskapens förvaltning. Jag måste försäkra dessa ledamöter om att öppenhetsprincipen, och särskilt principen om allmänhetens tillgång till handlingar såsom den formuleras i Amsterdamfördraget, i förordning (EG) nr 1049/2001 om allmänhetens tillgång till Europaparlamentets, rådets och kommissionens handlingar och i stadgan om de grundläggande rättigheterna, gäller för gemenskapens institutioner och organ, och särskilt för Europeiska datatillsynsmannen.
Å andra sidan har ingen av de två principerna - om uppgiftsskydd, å ena sidan, och om allmänhetens tillgång till handlingar, å den andra - oinskränkt giltighet eller företräde framför den andra. Enligt Europeiska konventionen om skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna, såsom den tolkas i Strasbourgdomstolarnas rättspraxis, och Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna, skall en avvägning göras i specifika fall i syfte att förena de olika intressena i fråga. Varje försök att ändra på detta genom att ge tillämpningsområdet för de grundläggande rättigheter som styr skyddet av uppgifter en konstgjort smal tolkning genom att neka företrädarna för det nya organ som skall inrättas den institutionella status som de behöver för att hävda sitt oberoende, skulle stå på en ostadig grund. Europeiska domstolen för de mänskliga rättigheterna här i Strasbourg har byggt upp en rättspraxissamling om tolkningen av räckvidden för skyddet av privatlivet och familjelivet som inte kan och inte bör ifrågasättas i detta beslut.
I enlighet med denna rättspraxis undantas inte enskildas - varken arbetstagares eller arbetsgivares - yrkesliv från tillämpningsområdet när det gäller skyddet av uppgifter. Ändringsförslag 1 skulle införa en oacceptabel tvetydighet i detta hänseende. Statusen för Europeiska datatillsynsmannen och hans ställföreträdare, som tillsammans bildar en sorts minikommitté, måste framför allt garantera deras oberoende i gemenskapens institutionella sammanhang bortom de rent budgetmässiga aspekterna. Ombudsmannen är en bra referenspunkt på gemenskapsnivå, med tanke på hans roll som övervakare av förvaltningsförfaranden. På nationell nivå - jag skulle vilja säga detta särskilt till Harbour, men även till andra - tar man ofta en domare, eller till och med en överdomare, som referenspunkt. I utkastet till beslut tas hänsyn till de två referenspunkterna. Varje sänkning av ställföreträdarens status skulle innebära minskat oberoende utan några motsvarande budgetbesparingar.
Ändringsförslagen 10, 11, 13 och 14 är inte tillräckligt exakta för att fastställa lönenivån för ordföranden och hans ställföreträdare. Ändringsförslagen 12 och 16 innehåller förträffliga idéer, men det föreliggande beslutets rättsliga grund - artikel 43 i förordning 45/2001 - är inte tillräckligt vid för att omfatta dem.
Ändringsförslagen 9 och 15 avser endast delar av uppgifterna och måste omformuleras för att bli mer balanserade. Parlamentet och övriga berörda institutioner har ett stort ansvar gentemot Europas medborgare för att se till att systemet för skydd av uppgifter, omfattande den tillsyn som föreskrevs i fördraget redan 1999, införs snarast möjligt. Med det i åtanke har kommissionen för avsikt att vara mycket flexibel när det gäller de ändringsförslag som godkänts i utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor i trepartsdialogen i syfte att fastställa en slutlig text för beslutet genom en överenskommelse mellan de tre institutionerna. Den hoppas också att rådet, som redan har uttryckt sitt samtyckt till kommissionens förslag, kommer att kunna handla på samma sätt.

Cashman (PSE).
Jag känner att jag bör ta upp en ordningsfråga i samband med vad kommissionären just har sagt. Han hänvisade till ett antal texter om definitionen av privatliv liksom till artikel 8 i Europeiska konventionen om skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna, som garanterar skyddet av privatlivet och familjelivet. Som föredragande av förordningen om tillgång till handlingar känner jag att det är rätt att påpeka att Europeiska domstolen för de mänskliga rättigheterna i sin dom av den 16 februari 2000, bekräftade sin tidigare rättspraxis, att det är uppgifter som avser en enskilds privatliv som omfattas av artikel 8.
I ingressen till konventionen om skydd av uppgifter och i skälen i direktivet om skydd av uppgifter klargörs också att texternas syfte är att skydda den grundläggande rätten till privatliv, inte att begränsa medborgarnas tillgång till information om offentlig verksamhet. Om kommissionen följer den linje som angetts i kväll, kommer den att hamna på kollisionskurs med parlamentet.
(Applåder)

Talmannen. -
Herr Cashman! Jag kan för närvarande inte avgöra om detta är en ordningsfråga eller inte i egentlig mening.
Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 12.00.

Talmannen. -
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkandet (A5-0046/2002) av Malmström för utskottet för konstitutionella frågor om Europeiska kommissionens lagstiftnings- och arbetsprogram (ändring av artikel 57 i arbetsordningen) (2001/2110(REG)).

Malmström (ELDR)
. Herr talman! Fru kommissionär! Det årliga lagstiftnings- och arbetsprogrammet är ett oerhört viktigt redskap för beslutsfattandet och planeringen här i parlamentet. Vi utgår ifrån det när vi lägger upp vårt arbete, ett arbete som får konsekvenser för oss, för våra medlemsländers parlament och för våra medborgare. Vi vet hur viktigt det är att det skall gå att följa beslutsvägarna i de europeiska institutionerna. Reformarbetet i vårt parlament syftar till detta. Det står på talman Cox agenda, och denna ambition ligger till grund för det förtjänstfulla arbete som Corbett utför när det gäller att reformera arbetsformerna.
Ökad öppenhet och tillgänglighet är också grundtankarna bakom kommissionens arbete med Vitboken om europeiska styrelseformer. Tyvärr har arbetet med det årliga programmet inte alltid fungerat så bra. Vid ett flertal tillfällen har parlamentet kritiserat procedurerna. Programmet har kommit sent. Prioriteringarna har inte varit tydliga. Uppföljningen har varit bristfällig och många förslag har återanvänts. Parlamentets roll i utarbetandet har varit otillfredsställande, trots att det klart och tydligt står i ramavtalet att kommissionen skall ta mesta möjliga hänsyn till de riktlinjer som föreslagits av parlamentet. Parlamentet har emellertid svarat med väldigt långa ?inköpslistor?, som kanske inte alltid har varit realistiska. Strax före jul, när kommissionens förslag presenterades, valde ju parlamentet att inte betrakta det som ett lagstiftningsprogram, eftersom det var en text med endast generella målsättningar.
Utvecklingen av medbeslutandeförfarandet gör det nödvändigt för parlamentet, men också för rådet, att spela en större roll i förberedelserna av programmet, även om kommissionen förstås, såsom det står i fördragen, är den som har initiativrätten. I takt med att rådet tar alltfler lagstiftningsinitiativ kan det vara svårt för parlamentet att hänga med, och ibland får vi skulden för att lagstiftning försenas. Därför är det viktigt att rådet och årets två ordförandeländer blir delaktiga i planeringen av det årliga programmet så att det kan synkroniseras bättre.
Nu har vi efter nio månaders förhandlingar och väldigt många sammanträden enats om hur procedurerna skall kunna förbättras. Jag menar att vi har kommit ett mycket stort steg framåt för vårt, institutionernas och medborgarnas bästa. Överenskommelsen innebär en ganska lång process med hållpunkter, regelbunden dialog och kontrollstationer i ett nära samarbete och partnerskap. Året inleds med en slags state of the union-debatt för det kommande året med alla institutioner inblandade, även rådet. Den skall bygga på ett utkast till arbetsprogram som kommissionen utarbetar, och under våren skall sedan samtal mellan kommissionen och de berörda utskotten äga rum för att man tillsammans skall diskutera prioriteringar inom respektive område. Vi som sitter i utskotten och som dagligen arbetar med frågorna har ju naturlig känsla för vilka frågor som är aktuella och vilken kompletterande lagstiftning och vilka gemensamma ståndpunkter som behövs. Genom att utskotten involveras så tidigt blir beredskapen bättre när lagstiftningsförslaget väl kommer, och då kan arbetet gå smidigt och friktionsfritt.
I överenskommelsen ingår också en halvtidsutvärdering av det pågående lagstiftningsarbetet, och det tror jag är mycket bra för att undvika att förslag återanvänds. En inventering av det kommande programmet sker sedan med ordförandekonferensen. Kommissionens förslag presenteras så i kammaren i november. Allt detta står i bilagan till det förslag vi skall rösta om i morgon.
Det årliga lagstiftningsprogrammet skall presenteras med hänvisning till en tidtabell, till den rättsliga grunden och de eventuella budgetkonsekvenserna. Det är också viktigt att tänka på prioriteringarna och på att subsidiaritetsprincipen skall få stort genomslag.
Detta är kommissionens åtaganden, men det bygger också på att parlamentet tar ansvar och visar självdisciplin när det gäller antalet förslag som vi ber kommissionen att ta upp. Vi kan inte göra långa listor, utan måste visa att vi kan prioritera. Vi bör dessutom bli bättre på att snabbt utse föredraganden. Vi har allt att vinna på att skapa ett gott samarbetsklimat med kommissionen.
För att underlätta för väljarna, oss själva och massmedia att följa lagstiftningsarbetet bör det inrättas en gemensam databas där det framgår vem som är ansvarig för förslaget i kommissionen och parlamentet. I databasen bör också finnas uppgifter om tidsplan, budgetkonsekvenser och rättslig grund. Databasen bör vara offentlig. Jag tror att den skulle vara till mycket stor hjälp för våra kolleger i de nationella parlamenten.
Herr talman, jag hoppas att kommissionärerna snart, redan de närmaste dagarna, börjar besöka parlamentets utskott så att den överenskomna tidsplanen och arbetsmetoden kan börja följas snarast. Genom att ändra procedurerna på detta sätt, tror jag att vi kan få ett arbetssätt och en lagstiftningscykel som blir effektivare, mer transparent och mer begriplig. Då kan de europeiska styrelseformerna förbättras avsevärt.
Jag vill slutligen tacka fru Palacio som verkligen har ansträngt sig för att vi skulle kunna få till stånd en överenskommelse. Det märks att Ni har varit parlamentariker och förstår parlamentets problem och oro. Jag vill verkligen tacka också de övriga partigrupperna för det samarbete vi har haft för att komma fram till detta slutresultat.
Wuermeling (PPE-DE)
Herr talman! Fru Malmström, hjärtligt tack å Europeiska folkpartiets vägnar för att ni inte bara har satt er in i och arbetat med dessa svåra förfaranden, utan att ni också med den hårdhet och omtänksamhet som är nödvändig, men också med vänlighet, har genomfört vederbörliga förhandlingar med kommissionen. Jag tror att resultatet av dessa skapar lugn såväl för kommissionen som för de andra institutionerna i förfaranden som förr eller senare gång på gång lett till stridigheter som kanske var onödiga.
För oss skapar det en möjlighet att göra debatten om kommissionens årsarbetsprogram mera politisk, att komma bort från närmast bokföringsmässiga listningar av enskilda projekt, ja, det ger oss möjlighet att i början av året bekänna färg när det gäller att säga vad vi betraktar som Europeiska unionens viktigaste projekt under det kommande året.
Detta förfarande och tillhörande förberedelser gör detta årsarbetsprogram, om man så vill, interaktivt. Det är, tror jag, ett framsteg med avseende på tillförlitlighet och vår möjlighet att planera de förfaranden som vi har framför oss.
Det ställer emellertid också krav på oss själva - det betonade Malmström med rätta - för vi måste faktiskt avstå från att gång på gång upprepa vad vi ändå alltid har velat, och vi måste i stället faktiskt begränsa vårt betraktelsesätt till en tidrymd av ett år. Det är också nödvändigt att vi sysselsätter oss ännu mer intensivt än hittills med den konkreta planeringen även av de halvårslånga ordförandeskapen, som ju i vissa fall står i motsättning till egna prioriteringar.
För oss är det naturligtvis viktigt att delta i förberedelserna av lagstiftningsprogrammet också av den anledningen att vi fortfarande inte har någon initiativrätt i det europeiska lagstiftningsförfarandet.
Låt mig nu säga ännu ett ord om detta som min personliga värdering: Spontant reagerar vi alltid återhållsamt när kommissionens initiativmonopol ifrågasätts. Framför allt kommissionen själv reagerar då förståeligt nog mycket förbehållsamt. Ändå måste vi naturligtvis överväga, om vi inte också inom ramen för diskussionerna i konventet än en gång skall dryfta frågan, för det är ju så att den stora mängden rättshandlingar i Europeiska unionen med ungefär 10 000 rättsakter bara kan ändras genom kommissionens förslag. Om detta är tillräckligt för att tillfredsställa demokratiska krav, det skulle jag här vilja betvivla. Såtillvida kan det beslut som vi fattar i dag också tjänstgöra som en krycka för att ge parlamentet bättre delaktighet i fråga om initiativ.

Corbett (PSE).
Herr talman! Min grupp kommer att stödja Malmströms förslag, och jag skulle också vilja framföra våra gratulationer för det hårda arbete som hon har lagt ned under mer än nio månaders tid och i intensiva förhandlingar med kommissionen.
Parlamentet och kommissionen har länge insett att lagstiftningsplanering är en fråga av gemensamt intresse. Kommissionen har initiativrätt. Min grupp söker inte ändra på det. Vi har rätten att uppmana kommissionen att lägga fram förslag, en rätt som fördraget ger oss. Kommissionen har initiativrätt. Vi är ett parlament som är herre över sin egen tidsplan, till skillnad från en del nationella parlament. Vi båda har därför intresse av att nå samförstånd om det lagstiftningsprogram som blir aktuellt ett givet år, så att vi kan planera vårt arbete, så att vi kan utbyta åsikter om prioriteringar, så att vi kan enas och mötas i största möjliga utsträckning. Det har länge varit fallet, men de faktiska förfaranden enligt vilka vi har gjort det har inte alltid fungerat tillfredsställande, och jag välkomnar den uppdatering och rationalisering som har lagts fram.
Med tanke på det antal gånger som vi kommer att diskutera och undersöka följande års program i de olika forumen under ett år, är jag personligen rädd för att vi, om vi inte har självdisciplin, kommer att lägga ned enormt mycket tid på att undersöka vad som kommer att bli aktuellt långt över ett år i förväg, utan att vara särskilt konkreta. Vi måste ha självdisciplin och se till att detta problem inte uppstår.
Någon saknas på den här banketten, nämligen rådet, och rollen för rådets ordförandeskap. Rådets ordförandeskap lägger ofta fram ett program för parlamentet som om de tillträdde en verkställande tjänst. Rådets ordförande måste komma ihåg att de inte tar över en verkställande tjänst när de blir ordförande för rådet. De leder bara det organ som är lagstiftare tillsammans med parlamentet under en kort sexmånadersperiod, med en ärvd dagordning. Vi måste se till att denna lagstiftningsplanering fungerar utan att rubba hela balansen i systemet genom att verkställa den på fel sätt.

Inglewood (PPE-DE).
Även jag skulle vilja börja med att gratulera fru Malmström till betänkandet. Det är ett viktigt förslag, eftersom det ger en mer formell struktur åt parlamentets granskning av kommissionens lagstiftningsprogram, som, när allt kommer omkring, är en mycket viktig del av en av våra viktigaste funktioner - det vill säga att granska och hålla kommissionen ansvarig.
Att följa vad kommissionen ägnar sig åt är alltid lite svårt, såvida man inte är verkligt insatt i hur det europeiska politiska systemet fungerar. De flesta människor är det inte, och det att ge denna process en mer formell struktur är därför, enligt min mening, en mycket önskvärd utveckling, eftersom det bör hjälpa dem utanför de insattas skara genom att, som det gör, erbjuda en rad markörer för verksamhetsåret.
Okunnighet om hur Europeiska unionen fungerar, tillsammans med de nationella parlamentens misslyckande med att övervaka och granska den europeiska verksamheten ordentligt, är två av de stora svagheterna i den europeiska politiska strukturen såsom den har utvecklats. På samma gång som de nationella parlamenten själva bestämmer sina dagordningar, känner jag dock, som ledamot i den brittiska andra kammaren såväl som ledamot i denna kammare, att den formella struktureringen av det sätt på vilket Europaparlamentet granskar vad kommissionen gör mycket väl kan vara en användbar mall för de nationella parlamentens granskning liksom för spridning av exakta fakta om vad som pågår på europeisk nivå, till förmån för alla våra medborgare.

De Palacio
. (ES) Herr talman, ledamöter! Jag är verkligen tacksam över den möjlighet ni ger mig att delta i denna debatt om ändringen av Europaparlamentets arbetsordning, och konkret den föreslagna ändringen av artikel 57 som innefattar den överenskommelse som uppnåtts mellan parlamentet och kommissionen om formerna för presentation av vårt lagstiftnings- och arbetsprogram.
De kontakter vi haft under dessa månader har gjort det möjligt för oss att nå en lösning för att ge struktur åt en konstruktiv dialog om denna fråga, vilken är viktig. Den text som utskottet för konstitutionella frågor vill införliva i en bilaga till Europaparlamentets arbetsordning respekterar kommissonens och Europaparlamentets institutionella roller och värderar de ömsesidiga åtaganden vi åtagit oss under dessa två och ett halvt år.
För det första är jag tacksam över samarbetet, det konstruktiva arbetet i våra debatter och diskussioner med föredraganden Malmström, med hela gruppen i parlamentet och företrädare för de olika politiska grupperna. Det har inte alltid varit alldeles lätt, men jag tror att resultatet är värt det och jag tror att det har gjort det möjligt att nå ett förslag som jag hoppas kommer att vara bra för de europeiska institutionernas sätt att fungera.
Kommissionärskollegiet har hållit långa debatter om detta och kommit överens om att initiativrätten enligt de nuvarande fördragen bör bibehållas, med kollegialt ansvar i kommissionen. Parlamentet bör också informeras i tid, och inte bara informeras, utan ha möjlighet att bidra med idéer och förslag för att på bästa sätt fastställa gemenskapspolitiken. Jag tror att överenskommelsen, som jag inte tänker förklara, eftersom Malmström gjort det väldigt bra, på ett utmärkt sätt innefattar ett förfarande som kommer att kunna göra det möjligt att förena dessa faktorer.
När det gäller det Corbett har lagt fram är det sant att vi bör fundera över hur vi kan låta rådet delta i denna process. Vi måste naturligtvis söka en form som rådet godkänner.
Från kommissionens sida hoppas vi att vi med denna strukturerade dialog kan koncentrera oss på de politiska och strategiska aspekterna på de stora inriktningarna, som Malmström uttryckte så väl, med realism, som den nya talmannen i Europaparlamentet, Cox, också sade vid ett tillfälle.
Prodis kommission delar fullständigt detta mål och vi vill undvika att processen förvandlas till en enkel byråkratisk redovisning, vilket inte hindrar att motsvarande strikthet upprätthålls och att debatterna följs av generella riktlinjer och politiska frågeställningar som, vilket sagts vid något tillfälle, omvandlas i förslag och konkreta politiska riktlinjer.
Jag hoppas att vi genom denna dialog kommer att diskutera våra politiska prioriteringar för 2003, för att fastställa konkreta handlingssätt för det utvidgade Europa. Kommissionen kommer lojalt att uppfylla överenskommelserna med detta parlament, som vi gjort sedan kommissionen inledde sitt arbete 1999. Vi hoppas att förtroendet och samarbetet mellan de båda institutionerna skall underlätta båda institutionernas funktion och att vi, vid lämpligt tillfälle, kan finna en formel för att också inbegripa rådet.
Ännu en gång gratulationer till fru Malmström. Jag tror att diskussionerna varit långa men att slutresultatet är värt det. Vi får snart se det då vi inom ett par månader kommer att inleda en första runda om våra framtidsprojekt nästa år där alla kommissionärer deltar, genom de specialiserade utskotten.

Talmannen. -
Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 12.00.

Talmannen. -
Jag förklarar Europaparlamentets session 2001-2002 avbruten.
(Sammanträdet avslutades kl. 21.15.)

