Hur ekonomin i Central- och Östeuropa ska stimuleras
Talmannen
Nästa punkt är kommissionens uttalande om hur ekonomin i Central- och Östeuropa ska stimuleras.
Joaquín Almunia
Herr talman, mina damer och herrar! Den ekonomiska krisen har drabbat hela Europa. Man skulle kunna säga att den har drabbat hela världen, men här inom Europeiska unionen har den troligen drabbat särskilt länderna i Central- och Östeuropa, de nya medlemsstaterna, av en rad olika skäl. Först för att de givetvis utgör svagare ekonomier än de äldre industrialiserade och konsoliderade ekonomierna i Västeuropa, men också för att de utgör ekonomier som inte har ett finanssystem som orsakade krisen och därför var beroende av en stor andel direktinvesteringar från utlandet för att finansiera sin utveckling. När krisen bröt ut och särskilt när den förvärrades under 2008 upphörde investeringarna, och dessa ekonomier lämnades med ett behov av kapital för att finansiera sin utveckling, vilket de inte kunde ersätta genom att använda besparingar och inhemska resurser.
Men självklart drabbades inte alla ekonomier i Central- och Östeuropa lika hårt. En del ekonomier var bättre rustade för att stå emot krisen. En del ekonomier hade varit kloka nog att före krisen genomföra reformer så att deras utveckling kunde byggas på en stadigare grund.
I varje fall reagerade Europeiska unionen, och kommissionen som en del av de europeiska institutionerna, på krisen i synnerhet genom att vidta en rad åtgärder som svarade mot ett särskilt intresse och som relativt sett var mer gynnsamma för länderna i Central- och Östeuropa.
Den ekonomiska återhämtningsplanen för Europa, som antogs i slutet av 2008, är en plan som grundas på skattelättnader som följdriktigt fick större genomslag i de stora ekonomierna i euroområdet i Västeuropa. Men genom att uppmuntra inhemsk tillgång i västeuropeiska länder har marknaden genom dessa lättnader kunnat fortsätta växa genom extern efterfrågan från länder i Central- och Östeuropa.
Utöver den ekonomiska återhämtningsplanen för Europa har beslut, som europeiska institutioner antog, ökat Europeiska investeringsbankens utlåning. Siffrorna för 2009 är givetvis inte fullständiga, men jag väntar mig att Europeiska investeringsbankens utlåning i slutet av året sannolikt kommer att ligga 50 procent högre än utlåningen under 2007, året före krisen.
Europeiska investeringsbanken har särskilt prioriterat finansiering till länder i Central- och Östeuropa genom en rad åtgärder och verksamheter. För att göra det användes instrument som banken redan hade innan krisen bröt ut, som till exempel Jeremie, Jessica och Jaspers samt andra åtgärder. Men eftersom den egentligen inte är en EU-institution har Europeiska banken för återuppbyggnad och utveckling (EBRD) ökat sin verksamhet med stöd av europeiska länder och Europeiska kommissionen, som är andelsägare i banken.
Strukturfonderna har också spelat en positiv roll, något som de alltid gör för länder som behöver gynnas av sammanhållningspolitiken, men när krisen bröt ut antogs beslut, som exempelvis att öka resurserna som strukturfonderna kunde ställa upp med till länder som gynnas av dem, i synnerhet länder i Central- och Östeuropa.
Rådet stödde tyvärr inte kommissionens initiativ att Europeiska socialfonden under krisåren (2009 och 2010) till 100 procent skulle finansiera en rad insatser för att stödja arbetstagare och politiska åtgärder på arbetsmarknaden.
Som ni redan vet så var betalningsbalansen ett instrument som inte hade använts sedan 1993. Instrumentet används för att finansiera länder som har svårt att trygga extern finansiering på grund av sin betalningsbalans eller länder som har svårt att finansiera sin budget. På kommissionens initiativ som antogs av rådet höjdes taket från 12 miljarder euro till 50 miljarder euro, och av dessa 50 miljarder euro användes runt 15 miljarder euro i finansieringsstöd till tre länder i Central- och Östeuropa, som är medlemmar i Europeiska unionen: Ungern, Lettland och Rumänien.
Jag skulle slutligen vilja nämna det så kallade Wieninitiativet, som europeiska institutioner främjade och uppmuntrade, tillsammans med internationella finansieringsinstitutioner. Det har samordnat det privata finanssystemets verksamhet som i många av dessa länder främst är organiserad runt västeuropeiska banker som har investerat i länder i Central- och Östeuropa och som har dotterbolag och kontor där.
Genom Wieninitiativet kunde verksamheten samordnas, inklusive verksamhet för att hålla fast vid de ställningar och risker som privata banker hade ingått i dessa länder. Det var möjligt att hålla fast vid ett finanssystem på högsta nivå som bidrar till att finansiera följderna av krisen och nödvändig investering för att ta sig ur krisen, med tanke på att en del västeuropeiska banker som var etablerade i dessa länder hade dragit på sig alltför stora risker. Sanningen är att hittills har vi inte behövt sörja några ”offer” bland dessa banker, utan de har snarare behållit en rimlig nivå på kapitalisering och finansverksamhet under de svåra förhållanden som systemet verkar under.
Vi ser redan positiva signaler. Vi ser givetvis också stora utmaningar. Det betyder att vi inte är färdiga ännu. Vi måste även i fortsättningen vara särskilt uppmärksamma på hur vi på bästa sätt använder de instrument som europeiska institutioner förfogar över för att hjälpa dessa länder att återhämta sig och ta sig ur krisen.
Om jag får ge er ett positivt exempel, så vill jag nämna Polen, som är det enda land i Europeiska unionen som fortfarande har en positiv tillväxt och som inte har haft en negativ tillväxt vid något tillfälle under krisen. Det enda landet i hela Europeiska unionen är ett land i Central- och Östeuropa och en av de nya medlemsstaterna.
Jag vill slutligen nämna eurons betydelse som en förankring av strategier för att stå emot krisens motgångar och ta sig ur den. Euron utgör en referenspunkt för att visa på lämpliga strategier för att ta sig ur krisen. Det finns ett land i den här regionen som anslöt sig till euroområdet mitt under krisen, Slovakien, och i går höll slovakiska myndigheter en konferens i Bratislava för att välkomna det sätt som euron hade skyddat dem från krisens värsta följder och hjälpt dem att ta sig igenom krisen under betydligt bättre förhållanden än de skulle ha gjort om de inte hade tillhört euroområdet.
Ett annat land i regionen, Estland, vill ansluta sig till euroområdet och införliva sin valuta med euron 2011. Fram till i dag har indikatorerna och graden av överensstämmelse med kriterierna i Maastrichtfördraget, numera Lissabonfördraget, visat att det här målet är möjligt. Vi kan inte garantera det innan motsvarande konvergensrapport har offentliggjorts under våren, men det finns en möjlighet att Estland införlivas i euroområdet 2011.
För länder utanför Europeiska unionen, men som ingår i regionen, nämligen kandidatländer eller potentiella kandidatländer, är en anslutning till Europeiska unionen också en kraftfull förankring för att se till att de har lämpliga strategier och lämplig politik.
Det är därför sant att det finns många svårigheter. Det är sant att dessa länder har svagare ekonomier. Det är sant att följderna av en kris som den som vi går igenom för medborgarna i dessa länder är mycket mer kännbara än följderna för medborgare i länder med sociala trygghetssystem och med mer etablerade, starkare och mer konsoliderade välfärdssystem.
Men det måste nämnas att de instrument som europeiska institutioner förfogar över och det faktum att de tillhör Europeiska unionen och har möjlighet att utgöra en del av Ekonomiska och monetära unionen, är en positiv faktor snarare än ett hinder för att hantera en kris som den som vi upplever.
Arturs Krišjānis Kariņš
för PPE-gruppen. - (LV) Herr talman, herr Almunia! Det finns två möjligheter att hjälpa ekonomierna i medlemsstaterna i Central- och Östeuropa att återhämta sig: antingen lär man dem att meta, eller så får de ett metspö. Att ge dem ett metspö är naturligtvis det bästa. Det svåra är att veta vilken typ av metspö det bör vara. Hörnstenen och måttet av återhämtning är skapandet av nya jobb. För att det ska kunna ske behövs investeringar. Ett av de viktigaste hindren för investering i regionen är den nationella valutans brist på stabilitet och införandet av euron. För närvarande är införandet av euron i de nya medlemsstaterna som en hästkapplöpning, där varje stat försöker bryta sig ur klungan och ansluta sig till euroområdet.
Det kan förekomma att vissa medlemsstater skadar sig själva i den här krissituationen. Genom att till exempel snabbt minska budgetutgifterna ökar arbetslösheten över den nivå som deras ekonomi klarar av. Det kan också förekomma att en medlemsstat, genom att ansluta sig till euroområdet, skadar ekonomin i en grannstat utanför euroområdet, genom att locka till sig investeringar och öka arbetslösheten i grannstaten. Europeiska unionen bygger på solidaritetsprincipen. När antalet medlemsstater i EU ökade 2004 utvecklades och antogs en gemensam strategi för att ta emot dessa medlemsstater i Europa. Jag anser att Europeiska kommissionen borde tänka om när det gäller förfarandet för att införa euron och att den borde arbeta fram en tydlig strategi för dess införande, som inte indirekt medför att medlemsstaterna skadar sig själva eller sina grannar. Det är inte nödvändigt att förändra stabilitetskriteriet, utan en gemensam plan och tidsplan borde utvecklas för hela regionen, så att vi kan införa en gemensam valuta i Europa enligt ett fastställt förfarande som alla känner till. Det skulle utgöra metspöet som skulle hjälpa ekonomierna i den regionen att återhämta sig, genom att öppna dörren till investering och skapande av nya jobb.
Sergio Gaetano Cofferati
Herr talman, mina damer och herrar! Ni påpekade helt riktigt, kommissionsledamot Almunia, att den här allvarliga finansiella och ekonomiska krisens följder har känts av i länder världen över och naturligtvis också i Europa. I EU drabbades de svagaste länderna hårdast, de som vi nu diskuterar.
Det är länder som nyligen anslöt sig till unionen och som står utanför euroområdet. Det är därför viktigt att komma ihåg dem och att identifiera de mest effektiva åtgärderna så att de kan ingå i Europa och därmed delta i Europas liv på samma villkor som andra. Det behövs därför monetära politiska interventioner, till att börja med från Europeiska centralbanken, för om vi inte hjälper dem att öka sin BNP och investerar i deras produktionssystem, så kommer de inte att kunna rätta till obalanserna som för närvarande tynger ner dem, uppfylla Maastrichtkriterierna och ansluta sig till euroområdet. Det är också viktigt, precis som ni nämnde, att det vidtas andra åtgärder som exempelvis lättare tillgång till medlen som finns i europeiska fonder och finansiering av EIB.
Men jag anser att vi aldrig får glömma att dessa åtgärder måste genomföras inom en ram av samtidiga åtgärder för andra svaga länder i Europa också. Det är inte bara en fråga för länderna som vi diskuterar i dag, som vi alla tyvärr är medvetna om, och av alla dessa anledningar kan vi inte längre skjuta upp införandet av ett europeiskt finanssystem som kan stödja investeringar med en helhetsvision för Europa. Jag menar införandet av en fond som finansieras av euroobligationer, som jag anser vara den enda praktiska lösning som finns tillhanda för medlemsstaterna och Europeiska unionen.
I det här läget är tiden inne att visa prov på politiskt mod och handlingskraft för att komma till rätta med krisen och förstärka en konkurrenskraftig utveckling för Europa, som skulle trygga alla européers välfärd.
Guy Verhofstadt
Herr talman! Anledningen till varför vi tillsammans med andra närvarande ledamöter har begärt den här debatten är att en ny järnridå har uppstått i samband med den ekonomiska krisen. Den här monetära järnridån avskiljer dem som står utanför euroområdet från dem som ingår i det.
Många problem som i dag drabbar större delen av de baltiska staterna till exempel - ni nämnde Polen, men jag skulle givetvis kunna nämna Bulgarien, Rumänien, Ungern - beror på att de inte ingår i euroområdet. De måste därför fortsätta att använda sin lokala valuta, och det medför skadliga, förödande konsekvenser för närvarande. Vi kan mycket väl tala om en ekonomisk återhämtning, men i dessa länder finns för närvarande ingen ekonomisk återhämtning. I vissa av dessa länder ligger arbetslösheten över 20 procent, och offentliganställdas löner har fått sänkas med mer än 20 procent. Siffrorna för deras ekonomiska tillväxt är verkligen mycket negativa.
Det viktiga är att de får ansluta sig till euroområdet så fort som möjligt. Men för närvarande drabbas de av situationens skadliga effekter. Tanken är naturligtvis inte att ändra villkoren i stabilitets- och tillväxtpakten - ingen har frågat efter det. De bör inte ändras eftersom, som ni helt riktigt påpekade, euroområdet har utgjort ett försvar mot den ekonomiska och finansiella krisen. Men man måste ändå hjälpa dessa länder på ett annat sätt, inte genom att ändra villkoren i stabilitets- och tillväxtpakten, utan genom att kompensera den negativa effekten som drabbar dem på grund av att de står utanför systemet. Om vi inte gör det, så kommer det att dröja ytterligare många år innan de ansluter sig till euroområdet.
Vi har lagt ett antal förslag, vi har arbetat fram ett sexpunktsavtal och bett Europeiska kommissionen att beakta det. Vi behöver därför ett samarbete mellan Europeiska centralbanken, Europeiska kommissionen och Europeiska investeringsbanken. Vilka åtgärder måste genomföras i det här sammanhanget? Centralbanken måste först tillhandahålla likvid till lokala banker. Den har beviljat likvid till banker i Västeuropa, den har också indirekt tillhandahållit medel till svenska banker till exempel, men vissa lokala banker har inte fått någonting från Europeiska centralbanken.
I dessa sex punkter ingår andra förslag. Varför till exempel inte öka Europeiska unionens finansieringsandel och minska staternas finansieringsandel av social-, regional- och sammanhållningsfonderna, och så vidare? Visserligen har inte medlemsstaterna för närvarande budgetresurser för att finansiera vissa projekt. Man skulle därför kunna tänka sig till exempel att 75 procent finansieras av Europa och 25 procent av medlemsstaterna, i synnerhet de baltiska staterna.
Jag nämnde bara två av de sex mycket konkreta idéer som vi har lagt fram och som Europeiska centralbanken eller kommissionen eller Europeiska investeringsbanken kan anta ett beslut om. Det är vad dessa länder behöver. Själv anser jag inte att det är ett framsteg att Internationella valutafonden ingriper i dessa länder och dikterar hur de ska bete sig. Jag anser att det snarare är Europa som ska bestämma vad som måste göras.
Det är vad vi begär. Under alla förhållanden så har jag varit i dessa länder, och jag blev chockad över att människorna känner sig svikna av Europeiska unionen i sin dagliga kamp. Jag uppmanar nästa Europeiska kommission att lägga fram en trovärdig plan för staterna i Central- och Östeuropa och i synnerhet för de baltiska staterna.
Tatjana Ždanoka
Herr talman! Jag kommer från Lettland, ett land som drabbats hårt av finanskrisen. På grund av oansvarig politik från högerregeringar riskerade Lettland att gå i konkurs utan finansiellt stöd utifrån. Nu talar vi om olika finansiella och ekonomiska lösningar som skulle kunna förändra situationen till det bättre. Vi måste naturligtvis diskutera alla lösningar, också ett snabbt införande av euron. Under tiden så befarar jag att det finansiella och ekonomiska perspektivet endast utgör ena sidan av medaljen. Vi måste också diskutera det sociala perspektivet.
Många invånare i Lettland anser EU-institutionerna vara de ”onda”: de onda som får vår stackars regering att skära ner pensionerna och förmånerna, de onda som ska klandras för social utslagning och fattigdom. Det finns många politiker som odlar denna uppfattning, framför allt inom den styrande koalitionen, för om folk tror att den nuvarande sociala krisen är regeringens fel, så kommer regeringen inte att överleva kommande allmänna val.
Anser jag att Lettland och andra länder i regionen har ett brådskande behov av EU:s hjälpande hand? Ja, det anser jag. Men jag är övertygad om att vi behöver ett starkt kontrollsystem och stränga villkor inom socialpolitiken. EU-medel bör i första hand användas för att rädda gemene man, inte banker eller statens byråkrati. Jag vill därför ta tillfället i akt att be alla mina kolleger och ledamöterna att skriva under den skriftliga förklaringen 0056/2009, som lades fram av företrädare för tre politiska grupper, om sociala villkor för EU-stöd.
Roberts Zīle
Herr talman, herr kommissionsledamot! Tack Guy Verhofstadt för att ni föreslog en debatt om det här ämnet. Men frågeställningen under kvällens debatt kan förvirra Europeiska unionens medborgare i Västeuropa. ”Se här! Finanskrisen drabbar oss också, för att Central- och Östeuropa genom dålig förvaltning har orsakat problem för sig själva och också för oss.” En sådan inställning försämrar det redan kraftigt nedsatta förtroendet för Europeiska unionens sammanhållningspolitik. Men exemplet med de baltiska staterna visar att vi sitter i samma båt. De skandinaviska bankernas jakt på marknadsandelar och höga vinster har praktiskt taget trängt ut de nationella valutorna i de baltiska länderna från lånemarknaden, i synnerhet den inhemska marknaden för hypotekslån. Med en fast nationell valutakurs var låntagarnas civila ansvar gentemot utlånarna mycket högt: alla valutarisker i samband med övervärderade säkerheter skulle bäras av låntagarna.
Under senare delen av 2008 under intensiva samtal mellan den lettiska regeringen, Internationella valutafonden, Europeiska kommissionen och svenska regeringen antogs ett beslut om att köpa upp den andra största affärsbanken genom att endast använda lettiska skattebetalares pengar, och att upprätthålla en hög nationell växelkurs. Vi letter, som under många år förlorade vår inkomst, konkurrenskraft och förmodligen vår levnadsstandard, räddade skandinavernas och andra investerares banksektor, åtminstone i de baltiska staterna, eftersom dominoeffekten, om bankerna hade gått omkull, skulle drabbat länder långt utanför Lettlands gränser och även påverkat såväl skandinaviska pensionsfonder som bankernas aktieägare. Ja, Europeiska kommissionen hjälpte oss och Internationella valutafonden finansierade det här valet, men lejonparten av lånet går till att stabilisera banksektorn.
Genom att inte tillåta misskötsel och genom att hålla fast vid en stark växelkurs devalverade vi vår ekonomi med 20 procent av BNP, men i verkligheten hjälpte vi våra estniska grannar, som givetvis gynnades av en ansvarsfull budgetbalans i många år, att införa euron redan 2011. Det förefaller än mer underligt att ett exempel som Estland är avgörande för Europas monetära union. Det visar så att säga att Maastrichtkriterierna för införandet av euron fungerar även i kristider. Det är inte så att vi inte gläds med esterna, utan vår uppoffring genom att köpa banken var till viss mån en solidaritetsåtgärd för att inte orsaka motgångar för våra grannar och aggressiva investerare också. Vi ville bara se en viss solidaritet från europeiska finanspolitiker, även när det gäller att hindra nya staters anslutning till euroområdet.
Lettiska politiker har fått fatta ytterst svåra beslut, som de flesta av mina kolleger i de gamla europeiska länderna inte skulle behöva befatta sig med ens i sina värsta mardrömmar. Men vi har inte befogenhet att befria våra medborgare från valutarisken på privata skulder, och vi vill inte agera som huliganer genom att ensidigt införa euron eller tillåta euron att cirkulera parallellt med vår nationella valuta. Men målet för vårt demografiskt åldrande samhälle kan inte vara att tillbringa flera år med att växla in varannan intjänad lats till euro för att betala av till bankerna, samtidigt som vi på kvällarna i våra böner ber för att latsen ska förbli stark gentemot euron.
Alfreds Rubiks
Tack, herr talman! Jag anser att det i frågan om moderniseringen av socialpolitiken och stödet till staterna i Central- och Östeuropa finns mycket retorik, men i själva verket händer det inte så mycket. En ny socialpolitik har inte arbetats in till fullo i Europeiska unionens makroekonomi. Budgeten är liten och utvecklas inte i takt med att Europeiska unionen utvidgas. I en strävan att öka sitt inflytande stöder Europeiska unionen ofta länder utanför EU mer än de nya EU-staterna. Det är därför inte någon tillfällighet att majoriteten av invånarna i Lettland, till exempel, i dag har det sämre ställt än innan landet anslöt sig till Europeiska unionen. Över 90 procent av pensionärerna lever på en inkomst som ligger under existensminimum.
Arbetslösheten i Lettland har nått 20 procent, bruttonationalprodukten har fallit med 19 procent, statsskulden är högre än årsbudgeten och pensionerna har sänkts med 10 procent. Folk protesterar, de lämnar Lettland, de hungerstrejkar eller erbjuder sina inre organ till försäljning för att få pengar att försörja sina familjer. Antalet självmord ökar. Europeiska unionens nyliberala politik för social trygghet måste förändras. Kapitalismen orsakade krisen, men det är arbetstagarna och pensionärerna som får betala priset för att ta sig ur den. De stora kapitalistiska multinationella företagen och bankerna har investerat minimalt för att lösa problemen som krisen förorsakade. Europeiska unionen räddar överklassen och bankerna med statens skattemedel, det vill säga med folkets pengar.
Länderna i Östeuropa vill ha en rättvis fördelning av jordbrukssubventionerna, eftersom subventionerna för tillfället går framför allt till de gamla medlemsstaterna, något som samtidigt snedvrider den fria arbetsmarknaden. Man måste avskaffa den orättvisa metoden för beräkning och utbetalning av direktstöd samt att stöden är separerade från tillverkningen av specifika produkter. Europeiska kommissionen och Europaparlamentet måste demokratiskt anta bestämmelser för att värna inte bara stora tillverkares och bankers intressen, utan också de behövande i den rika demokratiska Europeiska unionen.
Jaroslav Paška
Den ekonomiska och finansiella krisen har drabbat länderna under övergång till marknadsekonomi i Central- och Östeuropa mycket värre än de stabila demokratierna i Västeuropa. Det är därför riktigt att titta på hur man ska bemöta den här ogynnsamma ekonomiska utvecklingen. Men vi får inte glömma att mirakler sker endast i sagor. Den främsta och grundläggande förutsättningen när det gäller förändringar till det bättre är därför en ansvarsfull finanspolitik av regeringarna och en modern högerorienterad arbetslagstiftning i varje drabbat land. Det är först då som det blir möjligt att genom målinriktade industriåtgärder spela en roll och gradvis stödja ekonomisk utveckling.
Om ett sådant stöd ska vara effektivt får de finansiella resurserna inte läggas på sociala förmåner eller konsumtion och inte heller på konstgjorda arbetstillfällen. En regering bör till exempel inte kunna använda stödet för att fortsätta driva ett gammalt värmekraftverk med större utsläpp än elenergi bara för att det påstås att några nya arbetstillfällen skapas.
Om vi verkligen vill hjälpa de drabbade länderna måste vi stödja enbart finansiella projekt som i hög grad är innovativa och som konsekvent skyddar miljön. Låt oss se till att medlen som investeras i stödprogrammen bidrar till att omstrukturera företag och påverkar de drabbade länderna på längre sikt, och därmed också hela Europa.
Zoltán Balczó
(HU) Först och främst bör vi hitta ett sätt att undvika liknande kriser i framtiden. Röran som orsakades av det globala finansiella systemet sveper genom världen och har en direkt inverkan på realekonomin eftersom företag inte har tillgång till kredit, vilket är ekonomins livsblod. Läxan vi lär oss är otvetydig: vi måste undanröja tron på marknadens självreglering och överlägsenhet och acceptera och upprätthålla statens roll som reglerande organ.
Vi talar om ekonomisk återhämtning, men självklart är vår yttersta målsättning att därigenom trygga arbetstillfällen. Detta betyder att vi även prioriterar stöd till små och medelstora företag i Europa, eftersom de faktiskt skapar den största delen av arbetstillfällena. Villkoren för tillgång till kredit är en grundläggande fråga. Visst har bankerna agerat förnuftigt, som Joaquín Almunia anförde. Detta gäller även exempelvis Ungern, där alla affärsbanker är dotterbolag till banker i utländsk ägo. På grund av deras försiktiga tillvägagångssätt har de försökt undanhålla kredit på ett sätt som följaktligen har paralyserat den inhemska marknaden.
Direkta subventioner, vilka EU tillåter, krävs naturligtvis också, men de bör inte ges till de stater som, liksom den sittande regeringen i Ungern, främst stöder etableringen av multinationella bolag i stället för små och medelstora företag. Idag har vi diskuterat Europeiska jordbruksfonden för landsbygdsutveckling i samband med ändringen av kommissionens budgetförslag för 2009. I förslaget har kommissionen vidtagit den drastiska åtgärden att innehålla detta stöd, trots att det är öronmärkt just för att stödja landsbygdsbefolkningen.
Varför diskuterar vi den här regionen för sig? Skälet är att regionen har blivit mycket sårbarare än västra Europa. Vi behöver se tillbaka till 1990-talet då det stod klart att vår förhoppning att Ungerns ekonomi skulle bli självständig genom demokratins införande var fåfäng. Denna region har lidit under den ständigt tyngre bördan av amorteringar på ärvda skulder och förbrukningen av billiga naturresurser och mänskliga resurser, vilka i västvärlden genererade mycket betydande finansiella inkomster. Därför känner jag mig nu tvungen att med fog påstå att denna region bör få mer stöd, eftersom det är fråga om delvis ersättning.
Enikő Győri
(HU) Mina damer och herrar! Krisen har visat att de central- och östeuropeiska länderna utanför euroområdet är mycket mer utsatta än de länder där den gemensamma valutan används. På grund av att de är hänvisade till omfattande export och utländskt kapital, och på grund av att befolkningen har en hög nivå av skulder i utländska valutor, är tillväxttakten också lägre än i de länder som kan dra nytta av tryggheten inom euroområdet. Om solidariteten medlemsstater emellan inte fungerar i praktiken, utan förblir ett innehållslöst slagord, så kommer Europeiska unionens inre sammanhållning att luckras upp och därigenom försämra hela EU:s prestation.
Vi behöver dock inga nya EU-instrument för att uppnå solidaritet, särskilt inte allmosor. De möjligheter och resurser som redan finns måste användas på ett förnuftigt sätt. I detta avseende kan Europeiska centralbanken hjälpa till att upprätthålla regionala bankers likviditet. Europeiska investeringsbanken kan också hjälpa till genom att erbjuda kredit specifikt till regionens små och medelstora företag. Samtidigt kan EU:s institutioner hjälpa till genom att anpassa reglerna för hur medel från Sammanhållningsfonden och strukturfonderna får användas i det extrema läget. Jag vill särskilt uppmärksamma det faktum att många människor ofta klumpar ihop central- och östeuropeiska länder i en och samma kategori, även om dessa länder är väldigt olika och har vitt skilda strategier för att klara sig ur krisen.
Ungern har, till exempel, efter åtta års inkompetent socialistiskt styre förbrukat alla sina reserver. I nuläget tvingas man idka återhållsamhet, i bjärt kontrast till de praktiska åtgärder som vidtas i andra länder i Europa för att klara krisen och som syftar till ekonomisk återhämtning. Medan västeuropeiska regeringar redan börjat skissa på exitstrategier befinner sig några av de länder i centrala och östra Europa som drabbats hårdast av krisen fortfarande i svår lågkonjunktur under 2010. Därför är det ytterst viktigt att hitta ett sätt att göra skillnad mellan länder när man utformar exitstrategier.
EU:s ledare bör inte utforma standardregler som bara skulle förvärra läget i vissa länder och försvåra situationen för deras befolkningar. När de nya reglerna för finanssystemet utarbetas måste man se till att en skärpning av kapitalkrav inte åstadkommer illojal konkurrens mellan banker. Bankerna i Central- och Östeuropa som visat sig vara sunda har inte fått något kapitaltillskott från något håll. Detta betyder att de skulle få det svårare att handskas med strängare kapitalkravsregler än deras motparter i Västeuropa som fått hjälp. Detta skulle göra dem ännu mer ovilliga än tidigare att erbjuda kredit, vilket i slutändan drabbar små och medelstora företag. Det är ett scenario som vi till varje pris måste undvika.
Ivari Padar
(ET) Herr talman! Först och främst vill jag helhjärtat lyckönska Joaquín Almunia till hans hittills mycket effektiva arbete. EU:s medlemsstater står inför många gemensamma problem, och samtidigt har varje land en egen ekonomisk politik och specifika problem. Här måste vi alla definitivt vara självkritiska. Argumentet att endast EU:s nya medlemsstater har drabbats speciellt hårt av krisen är inte sant. Se på de länder där bankerna har behövt ekonomiskt stöd - de flesta kommer från de gamla medlemsstaterna, inte de nya. Likaså är de skattemässiga problemen större i euroområdet än utanför det.
Samtidigt står det klart att de banker vars verksamhet sträcker sig över gränserna inte skapade en högre risk, utan det var faktiskt tvärtom. De banker som verkade i flera länder var tryggare och kunde stabilisera situationen i många mottagarstater. De banker som fick problem är de som helt enkelt tog dåliga affärsbeslut, vilket exempelvis var fallet med Royal Bank of Scotland.
Kristiina Ojuland
(EN) Herr talman! Jag vill ansluta mig till föregående talare och tacka kommissionsledamot Joaquín Almunia. Han har en tydlig uppfattning om skillnaderna mellan olika länder i Central- och Östeuropa och deras nuvarande ekonomiska och finansiella läge.
Kommissionsledamoten nämnde Estland. Jag kommer från Estland, och det har inte varit en lätt uppgift att uppnå vår målsättning att gå med i euroområdet, men det jag tror att vi har gemensamt med de andra länderna är egenansvar. Jag har inte hört ordet ”egenansvar” i den här debatten så här långt, endast ordet ”solidaritet”. Hur kan vi förvänta oss solidaritet medan stora globala konkurrenter som Kina och Indien tar ledningen? Jag tror att vi i Europeiska unionen måste vara mer pragmatiska och inse vad våra nationella regeringar bär ansvaret för.
Det är svårt att göra nedskärningar i dessa tider. I Estland har det varit mycket svårt att minska statens utgifter, men vi har trots allt gjort det i flera år. Under bra år - när ekonomin blomstrade - kunde vi göra avsättningar, och ingen annan än medlemsstaternas regeringar är skyldig att vidta sådana åtgärder.
Ryszard Czarnecki
(PL) Herr talman! Jag företräder Polen - ett land som kanske inte behöver oroa sig för krisen på samma sätt som exempelvis Ungern eller Lettland. Trots regeringens propaganda stiger dock arbetslösheten även här tydligt, och idag demonstrerade skeppsvarvsarbetare i Warszawa efter att sista delen av deras permitteringslön betalats ut.
Enligt en analys som gjordes av Polens centralbank var lågkonjunkturens dynamik i nio central- och östeuropeiska länder definitivt mycket starkare än i länderna i Västeuropa. Vad värre är, skillnaderna mellan enskilda länder i vår region är större än mellan länderna i ”gamla” EU. Det är delvis resultatet av inte bara de gamla 15 ländernas bättre ekonomiska stabilitet utan också, och låt mig tala klarspråk, deras bättre förmåga att använda sig av eller tänja på vissa finansiella instrument vilka i teorin har förbjudits av Europeiska unionen.
Europeiska kommissionen och Neelie Kroes såg genom fingrarna med hjälpen som Berlin gav de tyska skeppsvarven, men fördömde Polen när man gjorde likadant och beordrade en återbetalning av det EU-stöd som de polska skeppsvarven fått. I praktiken visar det sig att vissa är mer jämlika än andra och att man tillämpar en dubbelmoral. Den franska bilindustrin kan få mer stöd från regeringen än bilindustrin i länder i ”nya” EU. Detta tjänar bara till att öka klyftorna.
Kommissionsledamoten talade om eurons sunda status, men det måste ha varit ett skämt. Polen har inte infört euron, och krisen har drabbat oss mindre än Slovakien, som använder euron. Där har krisen fått mycket allvarligare konsekvenser än i Polen. Jag vädjar om den solidaritet som företrädaren för Europeiska folkpartiets grupp (kristdemokraterna) nämnde, men jag har intrycket att han är en hycklare i den frågan. I det här sammanhanget är skenhelighet för övrigt inte en dygd.
Joe Higgins
(EN) Herr talman! Jag förväntade mig att kommissionsledamot Joaquín Almunia och även Guy Verhofstadt kanske skulle ge oss en förklaring till, och en analys av skälen bakom katastrofen som har drabbat de flesta länderna i Central- och Östeuropa på det ekonomiska området. För tjugo år sedan såg vi en hjältemodig arbetarrörelse i dessa länder störta den stalinistiska jätten. I stället för att ersätta stalinismen med en genuint demokratisk socialism följde dock tyvärr ett återinförande av kapitalismen. Det var vad som föreskrevs av det europeiska politiska etablissemanget: EU, de stora företagen och medierna lovade alla att kapitalismen skulle innebära en ny ljus era för folken i Central- och Östeuropa.
Marknaden kom att bli gud och konkurrensen kung. Så tvingade man på oss den nyliberala agendan som är kommissionsledamoten så kär: privatisering av offentlig egendom i stor skala, eller rättare sagt stöld av offentlig egendom, och att lägga dessa länders ekonomier för fötterna på hajarna på de internationella finansmarknaderna. Vi har till och med etablerat en särskild bank för att övervaka processen, och det har varit en fullständig katastrof. Östersjöstaterna befinner sig i fritt fall: Lettland har sjunkit 18 procent under tredje kvartalet, och arbetslösheten ligger på 20 procent.
Vad har Europeiska kommissionen och Guy Verhofstadt att erbjuda? Påbudet från Internationella valutafonden och västeuropeiska banker. Drastiska försämringar av arbetande människors levnadsstandarder, drastiska nedskärningar i offentliga tjänster. Därför hotas vi i Lettland av att hälften av våra sjukhus kommer att stänga innan året är slut.
EU-etablissemangets politik innebär en mardröm för vanligt folk i dessa länder - hotet om barbariska villkor för vanligt folk. Därför rekommenderar jag människorna i Central- och Östeuropa att förkasta EU-etablissemangets ödesdigra påbud, och att förstatliga bankerna. Ställ dem under demokratisk tillsyn så att de investerar för människorna och för jobben, förstatliga eller återta i statlig ägo de större ekonomiska sektorerna, men den här gången under arbetande människors tillsyn så att de kan planera sin ekonomi för folket och inte behöver vara utlämnade åt hajarna, företagens Europa och finansernas Europa, som har åsamkat regionens folk denna oerhörda katastrof. Ni kan skratta, herr kommissionsledamot, men jag förväntar mig ett svar från er.
Nikolaos Salavrakos
(EL) Herr talman! Tack för ordet och även tack till kommissionsledamot Joaquín Almunia för den detaljerade rapport som han lämnat till parlamentet. Det gladde mig särskilt att kommissionen gick med på att lätta på stabilitetspakten, vilket innebär ett erkännande av att de stränga Maastrichtkriterierna, till exempel 3-procentsgränsen, naturligtvis är väldigt svåra att uppfylla under en svår ekonomisk kris som den vi upplever just nu.
Jag vill först av allt poängtera att mitt hemland Grekland de senaste dagarna och veckorna har attackerats av ett visst kreditvärderingsinstitut, en konsultfirma, när det gäller dess kreditvärdighet. Det gör att man frågar sig om det inte vore värt att överväga att skapa ett EU-organ som gör detta jobb, så att inte vem som helst kan göra det, och så att det inte har något som helst att göra med dolda kommersiella eller konkurrensrelaterade motiv.
Jag vill uttrycka kritiken att Europeiska unionen hjälper en hel del tredjeländer i större utsträckning än sina egna medlemmar. Jag vill också uppmana till den solidaritet som mitt land, Grekland, behöver för att kunna handskas med sina problem.
Iliana Ivanova
(BG) Tack, herr talman, mina damer och herrar! Jag anser att det förnuftiga sättet att hantera krisen i central- och östeuropeiska länder på måste basera sig på principen om en social marknadsekonomi, till skillnad från förslagen från den förra talaren. Det är därför som endast en stark ekonomi som respekterar rätten till privat ägande, lag och ordning och personligt ansvar kan täcka kostnaderna för den hållbara socialpolitik som vårt samhälle förtjänar.
Jag är helt övertygad om att våra ansträngningar och vårt ansvar måste fokusera på ett antal grundläggande pelare. För det första, solida statsfinanser. Ett oroväckande stort antal medlemsstater har stora statsskulder. Vi måste vara mycket vaksamma och disciplinerade. Vi måste inte bara sträva efter ett budgetunderskott som ligger inom gränsen 3 procent av BNP utan också göra vårt absolut bästa för att uppnå en balanserad budget.
Som en del av stabilitets- och tillväxtpakten måste Europeiska kommissionen och rådet noggrant övervaka medlemsstaterna för att upptäcka makroekonomiska obalanser.
För det andra måste vi stödja små och medelstora företag. Anledningen till det är att de inte bara står för mer än 65 procent av sysselsättningen i Europa. De är också flexiblare och har den mest dynamiska tillväxtpotentialen, speciellt i kristider.
För det tredje är det viktigt för oss att stödja arbetslösa och de mest utsatta grupperna i vårt samhälle, samt att sörja för tillräckliga investeringar i utbildning, kvalifikationer och forskning. Den sista punkten, nya medlemsstaters högsta prioritet, är utvidgandet av euroområdet.
Jag vill be om ert stöd och tacka mina kolleger i parlamentet, samt enträget uppmana Europeiska kommissionen och medlemsstaterna att se över deras ställningstagande med hänsyn till områdets utvidgande. Vi behöver er förståelse och solidaritet, speciellt i länder som mitt hemland Bulgarien, som har ansträngt sig mycket för att uppfylla Maastrichtkriterierna och även haft det lägsta budgetunderskottet i Europeiska unionen, samt en extremt disciplinerad skattepolitik.
Kolleger! Jag anser att det är viktigt för oss att fortsätta våra gemensamma, samordnade ansträngningar för att hjälpa våra ekonomier att återhämta sig och bli starkare än före krisen.
Edit Herczog
(HU) Herr talman, mina damer och herrar! Tillåt mig inleda mitt anförande på en minut med att tacka mina kolleger i euroområdet för att de anser det vara viktigt att delta i denna debatt. Deras blotta närvaro vid debatten är en början på solidaritet.
Utan att förglömma medlemsstaternas egenansvar, som min kollega sade, måste vi inse att de nya medlemsstaterna står inför allmänna svårigheter som definitivt tycks vara objektiva svårigheter. En sådan svårighet är det tillämpade förfarandet för den tjugoåriga anslutningsprocessen, vilket har skapat svåra ekonomiska problem för dessa länder och krävt genuin social solidaritet av deras invånare. En annan är ländernas brist på de försvarsmekanismer som euroområdet ställer till förfogande. Det betydde att de befann sig i en mycket mer utsatt position när krisen drabbade dem. Slutligen kan jag nämna andelen små och medelstora företag och människorna som är anställda i dem, i jämförelse med siffrorna för Europeiska unionen.
Sammantaget är jag övertygad om att vi måste förena oss för att åstadkomma ekonomisk återhämtning i EU-länderna och central- och östeuropeiska länder. Så kan vi ta itu med en trefaldig målsättning som omfattar sysselsättning, finansiell balans och ekonomisk tillväxt. Jag anser att paketet för små och medelstora företag innehöll en del av dessa komponenter. I vilket fall som helst måste vi på något sätt finna en lösning på de små och medelstora företagens finansiella svårigheter. Vi behöver definitivt Europeiska centralbankens stödmekanismer för att åstadkomma det. Ju mindre företaget är, desto svårare blir det nämligen för EU att nå fram till det.
(Talmannen avbröt talaren.)
Vilja Savisaar
(ET) Herr talman! Jag vill framför allt belysa de tre baltiska staterna, vars situation kanske är den allvarligaste av alla i regionen. Låt mig nämna några exempel. Estlands ekonomiska produktivitet har sjunkit med mer än 15 procent, medan EU:s genomsnitt är -4.1 procent. Förutom de tre baltiska staterna har inget annat europeiskt land haft en minskning av den ekonomiska produktiviteten med mer än 10 procent. I alla de tre baltiska staterna har arbetslösheten hittills stigit till över 15 procent.
Jag hoppas verkligen att förslagen från Alliansen liberaler och demokrater för Europa, som syftar till ekonomisk återhämtning och en förbättring av det finansiella läget, får konkret uppmärksamhet och ett svar från kommissionen. Förra året tvingades Estland tre gånger göra nedskärningar i budgeten och minska utgifterna i den offentliga sektorn. Ytterligare nedskärningar kommer att förvärra en redan allvarlig social situation. Jag hoppas verkligen att Estland kommer att gå med i euroområdet den 1 januari 2011, för att skapa ett område för ekonomisk tillväxt där finansiella svårigheter kan lösas.
Paul Rübig
(DE) Herr talman, herr kommissionsledamot, mina damer och herrar! Vi befinner oss mitt i en finansiell och ekonomisk kris, och jag anser att likviditet är den viktigaste faktorn i en kris, inte bara för banker och företag, utan även för arbetstagare. Kreditvärdighet är, naturligtvis, alltid ett villkor för likviditet, och därför är diskussionen om företags, bankers och arbetstagares kreditvärdighet särskilt viktig.
Kreditvärdigheten baserar sig förstås på inkomst, vare sig det handlar om en arbetstagare, ett företag eller en bank. Om du inte har någon inkomst har du ingen kreditvärdighet och ingen likviditet, och det är där den negativa spiralen börjar.
Av den anledningen är det mycket viktigt att vi ser till att inga fler skatter tillämpas på varuhandeln i framtiden. I stället bör vi överväga hur vi kan ta ut en skatt på finansiella transaktioner som inte grundar sig på handel med tjänster eller varor. En sådan skatt skulle kunna användas för att finansiera bankerna och nationella budgetar och därigenom användas till att skapa nya arbetstillfällen.
Arbetslöshet är i själva verket helt oacceptabelt. Den är i slutändan den huvudsakliga faktorn bakom den finansiella och ekonomiska krisen.
Silvia-Adriana Ţicău
(RO) Enligt Lissabonfördraget är EU:s ekonomi en social marknadsekonomi. Det viktigaste för oss måste vara att skapa nya arbetstillfällen, minska arbetslösheten och komma ur den ekonomiska krisen. Medlemsstaterna i sydöstra Europa konfronteras med enorma underskott. De måste stimulera skapandet av nya arbetstillfällen samtidigt som de upprätthåller en långsiktigt hållbar finanspolitik. Utbildning, hälsovård, jordbruk och utveckling av transport- och energiinfrastrukturer har fortfarande högsta prioritet för dessa medlemsstater. Det är viktigt att nivån på jordbruksstödet i dessa medlemsstater är lika hög som den är i de äldre medlemsstaterna. De medlemsstater som är förmånstagare kan få bistånd från EU under en period på fem år för betalningsbalans om de åtar sig att reformera sina system för skatter och avgifter eller om de vidtar åtgärder för att stärka sin administrativa kapacitet för att öka och uppnå ett maximalt inflöde av EU-medel. Dessa medlemsstater behöver också få stöd till att modernisera sina mycket miljöfarliga industrisektorer för att kunna minska utsläppen men bevara arbetstillfällen och garantera ekonomisk tillväxt. Till sist vill jag tillägga att jag anser att stöd till dessa medlemsstater kräver att sammanhållningspolitiken för perioden 2014-2020 fortsätter att hjälpa de regioner i Europa som är mindre väl utvecklade ekonomiskt sett.
Diogo Feio
(PT) Herr talman! Jag vill först gratulera initiativtagarna till denna debatt eftersom det verkligen är mycket viktigt att vi diskuterar situationen för länder som är ekonomiskt svagare och länder utanför euroområdet. Detta gäller särskilt nu när vi diskuterar strategier för att komma ur krisen och när vi måste komma ihåg de skiftande situationer som de olika länderna står inför. Läget är allvarligt i många ekonomier i Öst- och Centraleuropa, men nu börjar förhållandena bli besvärliga i många ekonomier i den västra delen som ligger inom euroområdet. Mitt land, Portugal, är ett exempel. Strategin måste ta hänsyn till de olika situationerna som skiljer sig från ett land till ett annat.
Man kan gå fram på olika vägar. Det är ytterst viktigt att ha en ändamålsenlig penning- och finanspolitik, om möjligt en politik som i ökande omfattning rättar sig efter politiska kriterier som tar hänsyn till behovet av likviditet för bolag och små och medelstora företag, som inte skapar eller vidmakthåller hinder som är mycket svåra att undanröja för länder utanför euroområdet och som utövar press på nationella regeringar att genomföra de reformer på medellång och lång sikt som behövs. Kort sagt, vi måste gå från ord till handling. Sammanhållningen måste vara effektiv.
Elena Băsescu
(RO) Tack vare det framgångsrika genomförandet av den ekonomiska återhämtningsplanen för Europa kommer vi att märka en liten förbättring för EU:s medlemsstater nästa år, 2010.
Länderna i Central- och Östeuropa har drabbats på olika sätt av den ekonomiska krisen. Å ena sidan har Polen noterat en lätt ekonomisk tillväxt och därigenom undvikit krisen, medan å andra sidan Rumänien och Ungern har drabbats hårt.
Rumänien har i år upplevt en ekonomisk kris utan motstycke, vilken också förvärrats av den allvarliga politiska osäkerhet som socialdemokraterna utlöste när de ville lämna regeringen av valtaktiska skäl på grund av det kommande presidentvalet. Presidentvalet skulle äga rum om bara två månader. Socialdemokraternas uttåg ur regeringen och framläggandet av ett misstroendevotum i parlamentet lämnade Rumänien i två månader med en övergångsregering med inskränkt befogenhet som inte kunnat slutföra och anta ett budgetförslag i parlamentet.
Som en följd av detta har Internationella valutafonden (IMF) uppskjutit den tredje delutbetalningen till oss av ett lån som uppgår till 1,5 miljarder euro. Den schweiziska regeringen beslöt emellertid att bevilja oss ett icke återbetalningspliktigt lån på ungefär 120 miljoner euro. Mitt land har registrerat en negativ tillväxt på 8 procent och en arbetslöshet som ligger två procentenheter under EU-snittet. För framtiden behöver EU en strategi som fokuserar på att få regeringar att avstå från att stödja sina nationella ekonomier. Men detta blir inte möjligt i Rumänien förrän 2010 eftersom vi inte får göra det enligt det avtal som vi undertecknat med IMF.
Petru Constantin Luhan
(RO) Jag tycker som ordspråket att om man kommer från en fisketur och möter folk på vägen ska man lära dem att fiska i stället för att ge dem en fisk. Men vi måste veta att vi behöver lära dem att fiska. Jag refererar i detta sammanhang till de stater som nyligen har blivit medlemmar i EU och fortfarande behöver lära. De kan emellertid inte lära sig på egen hand. Vi måste också ge dem ekonomiska medel till hjälp. Jag anser personligen att en sund ekonomi till största delen består av medelstora företag. Därför måste ekonomisk, social och territoriell sammanhållningspolitik främst ha som mål att fördela EU:s sammanhållningsfonder till denna typ av ekonomi. Jag vill också tillägga att EU:s ekonomiska, sociala och territoriella sammanhållningspolitik har försummats på sista tiden när det gällt att avgöra vad EU ska prioritera.
(Talmannen avbröt talaren.)
Victor Boştinaru
(RO) Medan jag lyssnade till Elena Băsescu, kunde jag inte låta bli att tänka: ”O, les pauvres! (Åh, de stackarna!) Vilken helig enfald i parlamentet.”
För att återgå till mer allvarliga ting har den ekonomiska konjunkturnedgången i länderna i Centraleuropa nått drastiska proportioner. Skillnaderna mellan dessa länder och de rika länderna i Västeuropa växer. Dessutom ligger dessa länders förmåga att vidta ekonomiska och finansiella stimulansåtgärder fortfarande på en sådan låg nivå att man nästan kan bortse från den. Jag vill göra kommissionen uppmärksam på att dessa länders möjligheter att delta i medfinansiering för projekt med EU-medel också har minskat som en följd av de sociala kostnaderna, den avsevärda ökningen av arbetslösheten och de väldiga budgetnedskärningarna. Alla dessa faktorer kan döma ut länderna i Centraleuropa ...
(Talmannen avbröt talaren.)
Lajos Bokros
(ES) Jag skulle vilja ställa några mycket enkla frågor till Joaquín Almunia, utan svårigheter med översättning. Hur ser ni på att ändra Maastrichtfördragets kriterier och kanske införa ett nytt kriterium för betalningsbalansen, en maximigräns för underskottet i bytesbalansen och utlandsskulden?
Vad tycker ni om valutapolitiken? Är det bäst att behålla en fast eller rörlig växelkurs under en konjunkturnedgång?
Och när det gäller de länder som har gått över till euron utan att vara medlemmar i EU, är detta en för- eller nackdel för dem i förhandlingarna om att ta ansvar för euroområdet i fortsättningen?
Csaba Sógor
(HU) Herr talman! Influensa drabbar personer med svag konstitution. Därför behöver länderna i Central- och Östeuropa inte bara en ”vaccination” utan något som kan stärka deras konstitution. Ni vet vad jag anspelar på här. Man bör stödja ett regimbyte, inte bara ekonomin, även om den också givetvis behöver stöd. Skälet är att i ett stort antal länder i Central- och Östeuropa kontrolleras ekonomin, medierna och politiken fortfarande i denna dag av samma personer som systematiskt har ruinerat denna region under de sista 40 åren.
Därför bör vi stödja vad vi kallar europeiska värden så att inte ett land diskuterar behovet av en språklag - i flerspråkighetens Europa - och ett annat försöker smussla in kollektiv skuld enbart som en fotnot i fördraget, snarare än europeiska värden. Därför behöver länderna i Central- och Östeuropa ...
(Talmannen avbröt talaren.)
Zigmantas Balčytis
(LT) Tack, herr talman! Herr kommissionsledamot, vid en tidpunkt 2006 försökte faktiskt vi litauer också att införa euron, men vi missade tyvärr kriterierna med en hundradel. Ändå vill jag verkligen tacka er, herr kommissionsledamot, för den föregående perioden, för det arbete ni utfört och för mycket gott samarbete.
Vad beträffar dagens problem anser jag verkligen att förhållandena har förändrats och att det faktiskt har funnits några goda förslag att ompröva vissa saker. Jag föreslår ingalunda några Maastrichtkriterier, snarare mycket elementära saker som kommer att ge varje stat en viss möjlighet att reglera priserna. Man kan nämna de olika växelkursmekanismerna och mycket annat.
Jag hoppas att kommissionen överväger detta förslag och tackar Guy Verhofstadt som föreslog att vi i framtiden skulle kunna sitta ned och lugnt diskutera hur vi kan hjälpa staterna i Östeuropa, de baltiska staterna, eftersom arbetslösheten verkligen ...
(Talmannen avbröt talaren.)
Joaquín Almunia
Herr talman! Jag tackar Guy Verhofstadt, som tog initiativ till denna debatt och alla som har yttrat sig. Jag är mycket tacksam för era bidrag och idéer.
Jag vill gärna börja med ett uttryck som Guy Verhofstadt använde. Han sade att det faktum att det finns länder i Central- och Östeuropa som inte ingår i euroområdet betyder att det finns en rideau de fer (en järnridå). Det håller jag inte med om eftersom några av länderna i Central- och Östeuropa som ännu inte gått över till euron befinner sig i en utomordentligt besvärlig situation, men det finns andra vilkas ekonomiska situation inte är värre än mer utvecklade, mer högtstående ekonomiers. De senare har tillhört EU mycket längre, har mottagit medel från europeiska investeringsbanken och strukturfonderna mycket längre och tillhör euroområdet och de har lika allvarliga eller ibland mer allvarliga problem än många av ekonomierna i Central- och Östeuropa.
Problemet är därför inte en järnridå som inte har existerat på tjugo år, och det är inte att de instrument som är disponibla för EU inte används för närvarande i denna region, för de används faktiskt som jag sade i mitt öppningsanförande. Några av er har anspelat på detta medan andra förefaller omedvetna om att instrument används i mycket större utsträckning än vi kunde ha föreställt oss när denna kris började 2007.
Jag ber om ursäkt, men problemet är inte hur kriterierna för att gå över till euro tolkas, och vi har diskuterat detta många gånger i kammaren. Detta är inte problemet. Man har framfört kritik i kammaren mot dem som tidigare beslöt att låta några nuvarande medlemmar av euroområdet att gå med när det inte stod helt klart att villkoren hade uppfyllts. Det vi nu ser är att de ekonomier, som inte är väl förberedda att ta itu med en kris som denna, drabbas värst både inom och utanför euroområdet. Det är det problemet som vi borde engagera oss i.
Behöver vi samarbeta mer? Naturligtvis. Behöver vi förstärka EU-instrumenten? Naturligtvis. Kommissionen uppmanar rådet och parlamentet att göra det. Parlamentet uppmanar också kommissionen att göra det, och jag ber parlamentet att uppmana rådet att göra det, eftersom kommissionens förslag att Europeiska socialfondens verksamhet 2009 och 2010 ska finansieras till 100 procent av EU-medel i de länder som drar nytta av Europeiska socialfonden inte har antagits av rådet. Jag skulle bli mycket tacksam om ni kunde meddela rådet detta.
(FR) Detta är sista gången jag är här i min roll som kommissionsledamot med ansvar för ekonomi och valutafrågor, och jag vill framföra er ståndpunkt, vilken också är min egen, till Ekofinrådet. Jag anser absolut att det är viktigt att i tider som dessa använda strukturfonderna och Sammanhållningsfonden på ett annat sätt än det som föreskrivs under normala omständigheter. Jag fortsätter nu på mitt modersmål.
(ES) Jag håller med. Jag håller med om många av de idéer i de sex punkter som Guy Verhofstadt nämnde, vilka han bifogade i ett brev till kommissionens ordförande och till Europeiska investeringsbankens ordförande. Vi är överens i många avseenden. I många avseenden agerar vi redan i linje med de punkter som han föreslog. Jag åberopade dessa med en gång i mitt första anförande.
Men att tro att det är möjligt att undvika behovet av att göra svåra anpassningar för att ta itu med konsekvenserna av en sådan konjunkturnedgång som denna genom att använda EU-instrument, visar en brist på medvetenhet om hur djup den nedgång varit som vi drabbats av både inom och utanför euroområdet, i Central- och Östeuropa likaväl som i Västeuropa. Den har varit så djup att vi kan föreställa oss hur Irland till exempel har gjort sådana ytterst svåra anpassningar, inte för att Internationella valutafonden säger det eller för att någon från Bryssel tvingat dem till det, utan därför att de irländska myndigheterna anser att det är bästa sättet att anpassa sin ekonomi så snart som möjligt och fortsätta med samma kraft som landet hade före krisen.
De sociala konsekvenserna av dessa anpassningar bekymrar oss och bekymrar mig personligen precis lika mycket eller till och med mer än de bekymrar parlamentet. Eftersom det är allmänt bekant kan jag tala om att genom att använda systemet för betalningsbalansstöd har kommissionen minskat många av de anpassningar som föreslagits av regeringarna i de länder som drar nytta av dessa resurser. Vi tänker fortsätta med det. Vi har också försökt att så långt som möjligt bevara beloppen i statsbudgetarna för att gemensamt kunna finansiera EU:s fonder eftersom de minskningar i investeringsutgifterna som hade behövt användas för att gemensamt finansiera EU:s fonder annars skulle ha haft mycket negativa konsekvenser i dessa länder.
Vi ser nu emellertid positiva tecken, vilket också är viktigt att säga i en sådan debatt som denna. Vi hade inte kunnat säga det i en liknande debatt i oktober 2008. I december 2009 måste man säga att det finns positiva tecken, att vi börjar se ljuset i slutet av tunneln, också i de länder som drabbats värst som en följd av denna kris, som Lettland, Litauen, Estland och Irland.
Mycket är fortfarande osäkert, och de hinder som vi måste undanröja är mycket betydelsefulla, men det finns ljus i slutet av tunneln.
Kommer vi då att återgå till samma agerande som före konjunkturnedgången när den väl är över? Det hoppas jag verkligen inte! Eftersom detta är mitt sista yttrande i parlamentet om ekonomin som kommissionsledamot med ansvar för ekonomi och valutafrågor vill jag nämna fem viktiga frågor som inte finns bland Guy Verhofstadts sex punkter som vi alla borde diskutera.
För det första behöver länderna i Central- och Östeuropa som en följd av våra erfarenheter av denna kris en mycket mer balanserad tillväxtmodell. De kan inte enbart och uteslutande vara beroende av medel från utländska investeringar. Många av er har talat om små och medelstora företag, och jag håller med er. De kan inte heller enbart och uteslutande eller nästan uteslutande vara beroende av utländska banker eftersom det, när det gäller att granska det finansiella systemets verksamhet, är mycket svårt att ha tillsynsmyndigheter och en ekonomisk politik som tjänar varje lands intressen om praktiskt taget alla banker inte hör hemma i det landet och fattar strategiska beslut som är baserade på sitt ursprungslands intressen. Å andra sidan måste man säga att de utländska bankerna har skött sig utomordentligt bra som jag redan sagt.
Vi måste öka andelen personer som utnyttjar strukturfonderna. I den aktuella budgetramen har vi föreslagit att ni godkänner en mycket hög summa penningmedel som kan kanaliseras genom strukturfonderna under denna budgetramsperiod. I många fall klarar inte länder av att använda dessa medel, och det finns fortfarande handlingsutrymme, i vissa länder uppgår det till 4 procent av deras årliga BNP. Fyra procent av deras årliga BNP, och dessa pengar används för närvarande inte på ett tillfredsställande sätt.
Vi måste ge mera stöd till integrering av infrastruktur, och vi måste fortsätta att diskutera hur man bör gå tillväga. Det finns flaskhalsar i delar av regionen som ännu inte har avlägsnats genom infrastruktur för att tillräckligt integrera deras ekonomiska område och deras produktionssystem med Västeuropas.
Slutligen känner man mer av effekterna av krisen i de länder där det sociala skyddssystemet eller välfärdsstaten inte är tillräcklig. Detta beror delvis på att de inte har tillräcklig tillväxtnivå, tillräckliga inkomster eller tillräckligt välstånd, men delvis beror det på, det måste man säga, att det under de år som föregick krisen i vissa av dessa länder rådde en skattepolitik som kan sammanfattas som ju mindre skatt desto bättre, och när pengar behövs för att finansiera offentlig verksamhet finns det inga, eftersom det inte finns några inkomster. Detta är också något att begrunda för framtiden.
Talmannen
Debatten är härmed avslutad.
Skriftliga förklaringar (artikel 149)
Elena Oana Antonescu  
I en tid när den globala ekonomiska krisen fortsätter att påverka Europa känner staterna i Central- och Östeuropa av effekterna mer intensivt på grund av de skillnader i ekonomisk utveckling som finns mellan de gamla medlemsstaterna och de stater som har gått med under de senaste anslutningsförhandlingarna. Den ekonomiska krisen förstorar dessa skillnader och sätter extra tryck på regeringarna i dessa länder som måste ta itu med stränga makroekonomiska villkor och de sociala återverkningarna av krisen samtidigt som de också måste lösa problem som härrör från det ekonomiska systemets sårbarhet och en hållbar utveckling för den allmänna hälsovården och de sociala försäkringssystemen. Med hänsyn till dessa ekonomiska och socialpolitiska begränsningar hoppas jag att kommissionen antar en integrerad plan med fokus på de specifika problemen i denna region. Det måste vara en plan som stöder de ansträngningar som dessa stater gör för att bevara en ekonomisk och social balans. Länderna i Central- och Östeuropa har tagit lån från Internationella valutafonden, Världsbanken och EU i ett försök att lösa sina inhemska problem. Men de ekonomiska medlen tillförs inte med den snabbhet som behövs för att stödja de åtgärder som dessa regeringar vidtagit. Därför kräver jag att dessa medel ska göras tillgängliga snabbare och att en plan ska antas som stöder ekonomierna i denna region.
Sebastian Valentin Bodu  
Rumänien och Bulgarien känner nu av den totala effekten av den globala konjunkturnedgång som har drabbat de två senaste länderna som gått med i EU och har en bakgrund av bristande jämlikhet med de utvecklade ekonomierna i de andra medlemsstaterna. Den senaste Eurobarometerundersökningen understryker att befolkningarna i båda länderna fastslår att de både är mycket oroade over sina länders ekonomiska utveckling och över hur krisen påverkar varje medborgare personligen. Ovanpå slutsatserna i Eurobarometerundersökningen kommer dessutom krisens inverkan nu mitt i vintern bara att bli värre. Nationella regeringar har skyldighet att vidta de bästa åtgärderna för att de ska kunna komma igenom vintern utan några drastiska sociala konsekvenser. Internationella valutafonden och kommissionen har varit engagerade i att hjälpa Rumänien och Bulgarien både ekonomiskt och med sakkunskap genom att fastställa vissa makroekonomiska indikatorer. Ett större engagemang från kommissionens sida för att stabilisera de rumänska och bulgariska ekonomierna kommer att få ett välgörande inflytande på hela EU som för närvarande inte kan kosta på sig några större obalanser. Alla EU:s medlemsstater är nu påverkade av olika aspekter av krisen. Det är emellertid uppenbart att de nya medlemsstaterna nu går igenom svårare tider än de vältrimmade ekonomierna i de gamla medlemsstaterna. Solidaritet är en av EU:s grundläggande värderingar, och en ekonomisk konjunkturnedgång är ett bra tillfälle att visa den.
András Gyürk  
I början av året var vi glada över att notera att mer än 3 miljarder euro var öronmärkta för energiförbättringar som en del av det ekonomiska stimulanspaket som då infördes. Kommissionen medgav med rätta att stöd krävdes både för skapandet av alternativa försörjningsvägar och för sammankoppling av energinät. Men vår glädje är blandad med ett visst mått av besvikelse. Om vi betraktar de specifika stödsummorna kan vi se att stödpaketet åsidosätter Central- och Östeuropa, just den region som är mest sårbar när det gäller energiförsörjning. Den fransk-belgiska gasförbindelsen får mer stöd än de central- och östeuropeiska förbindelserna. Medan den fransk-belgiska förbindelsen blir den sjunde som läggs till de redan existerande sex saknas ofta detta slags infrastruktur i de nya medlemsstaterna. Utöver detta var vi också missnöjda med att energieffektivitetsförbättringarna helt utelämnades i stödpaketet. Detta var emellertid just det område där paketets mål kunde ha varit lättast att nå, nämligen skapandet av arbetstillfällen. På grund av de brister vi nämnt anser vi att två saker är av allra största vikt. För det första måste framtida stödplaner fokusera på de regioner där energiinvesteringar har det största mervärdet. För det andra får man inte glömma energieffektiviteten, vilken ofta nämns i EU-kretsar, när budgetbeslut fattas för framtiden, särskilt om vi vet att en mer effektiv användning av energi kan ge helt fantastiska resultat redan på kort sikt.
Tunne Kelam  
Jag gratulerar kommissionen till de insatser den gjort för att hjälpa de europeiska ekonomierna. Vetskapen om att EU vidtar åtgärder för dem som bäst behöver dem bekräftar och försäkrar att vi alla kommer ur denna ekonomiska kris starkare än förut. Jag skulle vilja betona hur viktigt det är att bli av med alla nuvarande hinder för ekonomin, handeln och den fria rörligheten på arbetsmarknaden. Att fullfölja integreringen av EU:s gemensamma marknad måste vara huvudmålet på kort sikt. Endast detta hjälper oss att effektivt klara av varje framtida kris. Ett av de starkaste incitamenten för EU är att det är en del av euroområdet. Euron är ett viktigt incitament till investeringar och ekonomisk tillväxt och minskar sårbarheten. Jag hoppas verkligen att mitt eget land, Estland, lyckas med att uppfylla kriterierna som är nödvändiga för att gå över till euron. Estland har en av de lägsta utlandsskulderna i Europa och har lyckats lägga undan tillräckliga reserver under den ekonomiska tillväxten för att nu kunna möta krisen med egna medel. Dessutom är jag övertygad om att dagens medel från de europeiska fonderna och möjligheterna att snart gå med i euroområdet kommer att medge att vi kan minska arbetslösheten effektivt nästa år.
Wojciech Michał Olejniczak  
Mina damer och herrar! Över ett år efter konkursförklaringen av banken Lehman Brothers, den största chocken för det amerikanska samhället sedan den 11 september, är vi klokare till följd av ytterligare erfarenheter. Det som hänt de senaste 12 månaderna är ett tydligt bevis på den nyliberala politikens felaktiga antaganden och har precis som den 11 september övertygat oss om att betrakta världen på ett annat sätt. Den ekonomiska krisen har påverkat praktiskt taget varenda del av världen, och vad som är viktigast för mig, den har påverkat många miljoner européer. Rapporten som publicerades av Världsbanken för några dagar sedan lämnar inget tvivel om att EU:s medlemsstater i Östeuropa behöver hjälp och inte bara på inrikesområdet. Om krisen kan driva 11 miljoner invånare i Östeuropa och Centralasien i fattigdom med ytterligare 23 miljoner klara att följa efter vid slutet av 2010, kan vi under inga omständigheter vara nöjda. Ekonomiskt stöd är nödvändigt, men det är intellektuellt stöd också för att upprätta lämpliga sociala program för de länder som mest känner av effekterna av krisen. Under tidigare kriser kunde familjer rädda sig genom att emigrera eller lyckas behålla flera arbeten. Dagens kris har en global dimension, vilket gör detta slags lösning omöjlig. Om vi inte vill se ytterligare effekter av händelserna för ett år sedan bör vi uppbåda betydligt mer EU-medel och sätta upp som vårt mål att främja sysselsättning och stärka internationellt samarbete. All denna verksamhet bör fokusera på en enda sak - socialpolitik.
Czesław Adam Siekierski  
Länderna i Central- och Östeuropa har drabbats ovanligt hårt av följderna av den ekonomiska krisen. Fallande ekonomiska indikatorer var en realitet i fjol i många länder och inte bara i vår region. Man bör emellertid betona att olika länder klarade av krisen med olika grader av framgång. Den klara ledaren för länderna i regionen med bra resultat är Polen. Som Joaquín Almunia medgav under debatten är Polen det enda landet som undvikit en konjunkturnedgång och bevarat en positiv tillväxtdynamik genom hela krisen. Trots att den ekonomiska situationen i regionen sakta stabiliseras är det värt att tänka på vilka åtgärder som bör vidtas för att återupprätta ekonomisk tillväxt och undvika liknande turbulens för framtiden. På kort sikt bör regeringarna i de berörda länderna anta en mer bestämd politik för att komma ur krisen. De behöver balansera budgetkostnaderna, aktivt bekämpa arbetslösheten och det sociala utanförskapet och skapa villkor för företagsutveckling å ena sidan och villkor för en efterfrågeökning å andra. Lika viktigt som agerandet på nationell nivå är hjälp utifrån. Europeiska och internationella finansinstitut bör inrätta en särskild kreditram för små och medelstora företag och för stöd till infrastruktursprojekt. Dessa åtgärder skulle säkert åstadkomma en sysselsättningsökning och en förbättring av den sociala situationen. På lång sikt förefaller den bästa lösningen att vara att gå med i euroområdet och skapa villkor för en balanserad och stabil tillväxt.
Csaba Sándor Tabajdi  
Under det senaste året har kampen mot krisen i första hand förts på medlemsstatsnivå med medlemsstatsinstrument. EU:s medlemsstater tänkte på att vidta åtgärder huvudsakligen på nationell nivå när det gällde ekonomisk återhämtning, att ge hjälp till företag och bevara arbetstillfällen. I vissa fall saknades till och med den allra minsta förväntade nivån av samordning, överenskommelse och samarbete. De gamla medlemsstaterna, med sina starkare ekonomier och mer manöverutrymme när det gällde budgeten, satte ihop paket som i första hand var inriktade på deras inhemska marknader, och i många fall använde man sig av protektionistiska instrument som snedvred konkurrensen. Ett flagrant exempel på detta var det stöd som Frankrikes president Nicolas Sarkozy erbjöd Peugeot, där man ställde som villkor att arbetstillfällen skulle bevaras i Frankrike medan uppsägningar fick göras i företagets effektivare fabrik i Slovenien.
Liknande diskriminering kan man träffa på i samband med finanssektorn i Centraleuropa och Baltikum, eftersom moderbolag i Västeuropa fortsätter att än i dag omdirigera vinster som skapas i deras dotterbolag som verkar i regionen. Kreditåtstramningen har en särskilt stark påverkan på sektorn för små och medelstora företag, som ger de flesta arbetstillfällena och nu avskedar oerhört många tjänstemän som en följd av krympningen av exportmarknaden och minskningen av utvecklingsmöjligheter. Detta betyder att den ekonomiska krisen oundvikligen förvandlas till en sysselsättningskris och social kris. Av det skälet ber jag än en gång EU-15-regeringarna att göra sitt yttersta för att förhindra protektionistiska åtgärder och ta ställning mot de inhemska bankernas uppträdande som bryter mot principerna för den gemensamma marknaden.
Iuliu Winkler
skriftlig. - (HU) Den globala ekonomiska krisen har haft en skiftande effekt på EU:s olika medlemsstater. De nya medlemsstaterna i Central- och Östeuropa har visat sig vara de mest sårbara. I realiteten har situationen visat att medlemsstaterna inte har haft lika stor tillgång till de instrument som ingår i den ekonomiska återhämtningsplanen för Europa. Vi har också lagt märke till att medlemsstaterna i euroområdet har haft bäst skydd mot krisen. Det är ingen tillfällighet att konsekvenserna av krisen har känts starkare i de länder som inte haft förmånen av återhämtningsinstrument och inte varit medlemmar av euroområdet. Att Lissabonfördraget trätt i kraft har markerat slutet på EU:s period av institutionell omvandling.
Nu krävs en gemensam insats för att stärka EU:s sammanhållning. Det är ett livsvillkor för EU att komma ur krisen med ny livskraft, som en central global aktör. Effekten av den sociala sysselsättningskrisen kommer att märkas mest under 2010. De nya medlemsstaterna kommer definitivt att vara de mest utsatta offren. Vad vi behöver är en ekonomisk återhämtningsplan som i realiteten är lika tillgänglig för alla medlemsstater. Dessutom måste villkoren för att gå med i euroområdet göras mer flexibla. Dessa självklara åtgärder kommer att bidra till att skapa ett starkt Europa och göra det till en gemenskap för en halv miljard medborgare som bekänner sig till samma värderingar och styrs av samma idéer.
