Godkendelse af protokollen
Formanden
Protokollen fra mødet i går er omdelt.
Hvis ingen gør indsigelse, betragter jeg den som godkendt.

Watts
Hr. formand, jeg vil gerne henvise til et punkt i protokollen vedrørende min betænkning om færgesikkerhed. Protokollen angiver, at hr. Papoutsis besvarede mit spørgsmål som svar på hans udtalelse til Parlamentet. Rent faktisk burde der stå, at hr. Papoutsis påtog sig at besvare mit spørgsmål skriftligt. Jeg ville sætte pris på, hvis protokollen blev ændret, således at den afspejler det særlige løfte, han gav Parlamentet.

Formanden
Hr. Watts, jeg har gjort et notat, så det kan blive rettet.

Schierhuber
Hr. formand, ikke direkte til protokollen, men jeg må igen i dag gøre opmærksom på en meget ubehagelig situation i Bruxelles. For to uger siden blev en af mine medarbejdere slået ned kl. 19.30 lige i nærheden af Europa-Parlamentet. Jeg mener, at det da snart må være muligt, også af hensyn til Bruxelles og Belgien, at sætte en stopper for disse aktiviteter!
Jeg vil også gerne henlede opmærksomheden på, at New York engang hørte til blandt de mest usikre byer og på ret kort tid blev en af de sikreste byer. Jeg mener, at alle os, der arbejder i institutionerne, har ret til at leve og arbejde i sikre omgivelser!
(Bifald)
Formanden
Fru Schierhuber, jeg må indrømme, at problemerne inden for dette sikkerhedsområde er ret alvorlige, og de har ofte beskæftiget formandskabet. Så sent som i går nævnte fru Schleiser visse tilsvarende problemer. Jeg må vedstå, at vi stadig ikke er gode nok til at konfrontere dem, og vi skal se til, at vi kan konfrontere dem bedre.

Wijsenbeek
Hr. formand, når østrigerne nu begynder at forsvare Strasbourg og angribe Bruxelles, og Præsidiet blander sig, og kvæstorerne også vil være med, så ved vi med sikkerhed, at der aldrig vil ske noget. Men må vi gøre Dem opmærksom på, at en ud af tre flyafgange fra Nederlandene til Strasbourg i mellemtiden er afskaffet, og at denne by, altså Strasbourg, bliver endnu mere umulig at nå frem til, end den allerede var, og at det er på høje tid, at vi mødes længere og oftere i Bruxelles.

Formanden
Hr. Wijsenbeek, De er ret gammel i denne sal, og vi er i årevis vant til at høre bemærkninger i denne retning fra Deres side, ligesom naturligvis også fra andre kollegers side, der har samme vurdering. Vi vil ikke åbne den diskussion nu.

Matikainen-Kallström
Hr. formand, jeg henviser til det forrige indslag og nævner, at fra Finland er der ikke nogen direkte flyvninger her til Strasbourg, så lad os holde mødet i Bruxelles.
(Protokollen godkendtes)

Europakonference/Malta
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er forhandling om Rådets og Kommissionens redegørelser om Europakonferencen den 6. oktober 1998 i Luxembourg, ligesom den aktuelle situation på Malta i forbindelse med udvidelsen.

Ferrero-Waldner
Hr. formand, mine damer og herrer, i går afholdtes Europakonferencens første møde på udenrigsministerplan. I mødet deltog ud over de 15 EU-medlemsstater og Kommissionen de 11 tiltrædelseskandidater, de 10 central- og østeuropæiske lande og Cypern samt den schweiziske udenrigsminister Cotti som member elect . Tyrkiet havde allerede på forhånd meddelt, at landet ikke ville deltage i konferencen.
Konferencen behandlede på sit første arbejdsmøde problemer i forbindelse med den grænseoverskridende organiserede kriminalitet og det regionale miljøsamarbejde og gav lejlighed til, at der blev taget et familiefoto med vores partnere. I forbindelse med frokosten blev situationen på det vestlige Balkan, især i Kosovo og Albanien, også diskuteret. Dermed har formandskabet egentlig forsøgt at afdække et bredt opgaveområde og med undtagelse af competitive economies at bidrage med noget til de emner, som stats- og regeringscheferne enedes om i London vedrørende konferencens fremtidige arbejde.
Nu til de enkelte emner. I forbindelse med det komplekse emne om grænseoverskridende organiseret kriminalitet berettede formandskabet indledningsvis om det arbejde, der hidtil har fundet sted i ekspertgruppen vedrørende narkotika og organiseret kriminalitet. Denne ekspertgruppe, den såkaldte COLD-gruppe, blev nedsat af Europakonferencen i London i marts i år og havde sit første møde den 10. juni i Bruxelles. Mødets deltagere har givet udtryk for deres støtte til formandskabets forslag til de opgaver, gruppen skal løse. Deltagerne fra staterne uden for Den Europæiske Union informerede derefter om enkeltheder vedrørende situationen i deres lande, hvad angår organiseret kriminalitet og narkotikahandel.
De underrettede gruppen om de skridt, de fremover ville tage for at løse disse problemer. Alle deltagere var enige om, at der skal sikres et effektivt internationalt samarbejde. Dette samarbejde bør være så bredt som muligt og inddrage politi-, told-og strafforfølgelsesmyndigheder. Der skal også gøres alt for, at udvekslingen af informationer parterne imellem kan foregå så hurtigt og gnidningsfrit som muligt.
I den forbindelse talte man også om, hvorvidt de samarbejdsstrukturer, såkaldte networks , der allerede eksisterer inden for Den Europæiske Union, også skal udvides. Deltagerne i ekspertgruppens møde foreslog desuden en omfattende emneliste med henblik på det videre arbejde. I slutningen af diskussionen blev man enig om hurtigt at gennemføre nogle forslag såsom at aftale kontaktpunkter og også at invitere til seminarer. Andre tanker såsom retsforfølgelsesforanstaltninger eller bekæmpelse af pengevask skal foreløbig behandles på andre møder. Ekspertgruppen vil holde endnu et møde under det østrigske formandskab.
Ved overgangen til de centrale diskussionsemner på konferencen gjorde formandskabet opmærksom på den betydning, Den Europæiske Union tillægger kampen mod den organiserede kriminalitet. Den fare, der udgår fra internationale forbrydernetværk for vores samfund, må nemlig ikke undervurderes, da den nu også omfatter mange forskellige aspekter af det menneskelige liv - politik, økonomi, domstole.
Der er to områder af den organiserede kriminalitet, som Den Europæiske Union i den forbindelse kvalificerer som særligt afskyvækkende, da de går ud over de svageste elementer i vores samfund, ud over børnene og indvandrerne. I diskussionen om forebyggelse og bekæmpelse af den seksuelle udnyttelse af børn var konferencens deltagere enige om, at beskyttelsen af børnene, de svageste led i samfundet og samtidig genstand for vores forhåbninger for fremtiden, skal stå særlig højt på det internationale samfunds dagsorden, for ud over den økonomiske udnyttelse og krigsforfølgelse optræder vold mod børn i en særlig afskyvækkende form, nemlig som seksuelt misbrug. Som regel finder det sted sted bag lukkede døre. Disse fænomener kan iagttages i hele verden.
Eftersom de økonomiske relationer, udvekslingen af informationer og turismen har nået globale dimensioner, berøres alle stater af den seksuelle udnyttelse af børn. Deltagerne på konferencen var derfor enige om, at effektive modforanstaltninger også forudsætter et effektivt internationalt samarbejde i de forskellige organer.
Vi husker alle rapporterne om afsløringen af grænseoverskridende pædofile netværk med gru. Bekæmpelsen af pædofile og de dermed forbundne fænomener i form af sexturisme og børneprostitution på den ene side og foranstaltninger mod misbrug af børn i familien samt fremstilling og distribution af børnepornografisk materiale især via Internettet på den anden side udgør derfor en helt speciel udfordring, ikke kun for Den Europæiske Unions medlemslande, men, efter vores mening, for alle lande. Deltagerne i konferencen bekræftede her, at denne udfordring bør tackles på tværs af grænserne.
Formandskabet henviste til Den Europæiske Unions intensive engagement i denne sag gennem de sidste uger og måneder og gav et overblik over de forskellige aktiviteter i den forbindelse og berettede også om de diskussioner, man fører i Rådet (almindelige anliggender) for tiden. Af EU-aktiviteterne fokuserede formandskabet især på den fælles foranstaltning vedrørende bekæmpelse af menneskehandel og seksuel udnyttelse af børn, som Rådet vedtog i februar 1997. Denne fælles foranstaltning indeholder forslag til forbedring af justitssamarbejdet i forbindelse med bekæmpelse af menneskehandel og seksuel udnyttelse af børn.
Efter at en række af konferencens deltagerlande havde berettet om deres erfaringer og engagement på dette område, blev deltagerne i slutningen af diskussionen enige om at invitere Europakonferencens ekspertgruppe vedrørende narkotika og organiseret kriminalitet til at foretage en detaljeret undersøgelse af, hvilke af EU's retsinstrumenter Europakonferencens partnerlande kunne tilslutte sig. Endelig var deltagerne også enige om at koordinere FN-samarbejdet yderligere for således at kunne yde en fælles indsats mod det seksuelle misbrug af børn.
Desuden beskæftigede konferencens deltagere sig i forbindelse med den grænseoverskridende organiserede kriminalitet med flugthjælpskriminaliteten. Netop i den senere tid har vi gentagne gange fået meldinger om spektakulære angreb fra illegale indvandrere, der forsøger at komme ind i de rigere lande i Europa og Nordamerika. Denne nye indvandringsbølge, der tager til fra år til år, har foranlediget mange stater til at skærpe deres indvandringsbestemmelser.
Endelig blev det regionale miljøsamarbejde også diskuteret på det første arbejdsmøde. Her berettede de forskellige repræsentanter om deres engagement på miljøområdet, nemlig i de europæiske regionalorganisationer, det centraleuropæiske initiativ, sortehavssamarbejdet, Østersørådet og Rådet for de europæisk-arktiske områder af Barentshavet. Deltagerne på konferencen understregede, at de miljøpolitiske foranstaltninger bør afstemmes efter hinanden. Deltagerne på konferencen aftalte med henblik på fremtiden, at formandskabet som et første skridt skal anmode de forskellige organer, der er ansvarlige for det regionale samarbejde, Europa-Kommissionen og Miljøagenturet om at fremlægge deres bidrag og at foreslå løsninger på problemerne.
Under middagen diskuterede vi desuden to emneområder, nemlig udviklingen i Kosovo og situation i Albanien, som jeg dog ikke vil komme ind på nu, fordi vi får en debat herom bagefter.

Van den Broek
Hr. formand, med hensyn til den i går afholdte Europakonference i Luxembourg vil jeg gerne udtrykke min store glæde over det initiativ, som formandskabet har taget ved at sætte disse vigtige emner, som fru Ferrero lige har behandlet, på dagsordenen for den anden Europakonference. Spørgsmålene om kampen mod den organiserede kriminalitet, seksuel udnyttelse af børn, ulovlig tilflytning står alle øverst på vores nuværende politiske dagsorden. Vi anser det for at være af største betydning, at disse emner behandles i et forum, hvor alle vores fremtidige medlemsstater er forenet med medlemmerne af Den Europæiske Union.
Det var i går særlig interessant at fornemme, hvad vores fremtidige medlemsstater gør eller har til hensigt at gøre, og hvordan vi på det punkt kan styrke det indbyrdes samarbejde. Jeg tror, at vi efter ratificeringen af Amsterdam-traktaten vil råde over en række nye instrumenter for at kunne arbejde mere effektivt transnationalt, også med kredsen af fremtidige medlemsstater. Jeg tænker her særligt på, at Amsterdam-traktaten giver mulighed for at flytte en række aktiviteter fra den tredje søjle i Maastricht-traktaten til den første søjle. Dette formandskab og efterfølgende formandskaber kan regne med Kommissionens fulde støtte ved arbejdet med at give dette arbejde et reelt indhold. Når det drejer sig om at bringe Europa nærmere til borgerne, er der en lang række emner, der meget direkte har at gøre med dette, og som vores borgere med rette, mener jeg, gør sig store bekymringer om.
Hr. formand, jeg kigger på skærmen foran mig og ser, at der står: Conference, og der står Malta. Nu ved jeg ikke, om det er meningen, at der nu også skal siges noget om Malta. Vi har alle kunnet konstatere, at Maltas regering i mellemtiden har genaktiveret den ansøgning, der ikke blev trukket tilbage for to år siden - jeg refererer naturligvis til ansøgningen om medlemskab af Den Europæiske Union - der faktisk var udsat, men som nu på ny er kaldt til live hos formandskabet, hvilket har ført til den normale procedure, hvor formandskabet og Rådet anmoder om en udtalelse fra Kommissionen. Det betyder i dette tilfælde, at Kommissionen er blevet anmodet om at undersøge, hvad de to års afbrydelse af forberedelsen af medlemskabet har betydet for den nuværende politiske og økonomiske situation i Malta. Vi har således meddelt Rådet, at vi vil arbejde på at aktualisere, opdatere, det avis , der i sin tid i 1993 blev afgivet om Malta, og at vi vil forelægge det for Rådet med en henstilling om, hvordan Malta bedst kan indpasses og optages i tiltrædelsesprocessen.
Det er lidt vanskeligt at give en helt konkret frist herfor. Rådet sætter pris på at bliver informeret meget indgående herom. Det betyder med andre ord, at den opfattelse, vi fremsatte i 1993, skal gennemarbejdes på ny og sammenlignes med den nuværende situation i Malta.
Til sidst, unødvendigt at sige: Jeg har i New York haft lejlighed til at tale med Maltas nye og samtidig tidligere udenrigsminister, Guido Di Marco, og jeg har meddelt ham, at vi glæder os over Maltas fornyede bestræbelser. Jeg har også sagt, at Rådet bestemt regner med, at Malta vil forsøge at gøre denne ansøgning til en by partisan -begivenhed, og at alle er bevidste om, at den ansøgning, der blev trukket tilbage for to år siden, da oppositionspartiet overtog regeringsmagten, nu er genoplivet, og at man i vores medlemsstater gerne ser, at det her drejer sig om et ønske om at blive integreret i Den Europæiske Union, hvilket støttes bredt af Maltas befolkning. Ministeren meddelte mig, at det også var denne regerings faste forsæt, og at den har på fornemmelsen, at efterhånden som integrationsprocessen skrider frem, vil det også blive nemmere at få et bredere lag af befolkningen til at indse nytten og nødvendigheden af dette vigtige politiske skridt for Malta.
For det andet spillede spørgsmålet om indførelse af et momssystem i Malta den gang en meget vigtig rolle. Det var endog meget afgørende for, at den koalition, der nu på ny har regeringsmagten, tabte det næstsidste valg. Også på dette punkt vil vi få mere klarhed. Det er, hvad jeg på nuværende tidspunkt kan sig om Maltas ansøgning om medlemskab af Den Europæiske Union.

Swoboda
Hr. formand, fru formand for Rådet, hr. kommissær, jeg mener, at de centrale punkter, som Europakonferencen har beskæftiget sig med, absolut er rigtige og skal støttes fuldt ud. Jeg tilslutter mig også kommissæren, der har sagt, at det er vigtigt at tage fat i de emner, som interesserer befolkningen i særlig grad, som udløser deres angst, med eller uden grund, og hvor befolkningen kræver et svar på europæisk plan. Hvad angår Malta, vil især vores kollega Malone udtale sig. Derfor vil jeg ikke gå i detaljer her.
Jeg vil dog gerne fremsætte et par principielle bemærkninger og stille nogle spørgsmål. For det første: Jeg mener, og det bør vi også være bevidste om i dette Parlament, at den vej, vi har valgt med hensyn til tiltrædelseskandidaterne - med nogle af dem forhandler vi på denne Europakonference som en slags tag - at denne vej var rigtig. Valget i Letland, afstemningen om integrationen af den russisktalende befolkning og også valget i Slovakiet har netop vist, at det var rigtigt at optage disse lande som kandidater. Vi skal dog alligevel give dem tid og anspore dem til at træffe passende foranstaltninger. Det glæder mig meget, at det egentlig har bevist, at vi har valgt den rigtige fremgangsmåde her, også selvom der har været nogen uenighed herom i dette Parlament. Det har vist sig, at den anbefalede fremgangsmåde og støtten til forbedringer i anliggender vedrørende demokrati, retsstatslige forhold og minoriteter var rigtig.
Det mislykkedes for os - desværre også ved denne Europakonference - med Tyrkiets deltagelse. Jeg spørger mig selv, hvordan emner som international kriminalitet, narkotikahandel osv. kan blive behandlet virkelig effektivt uden Tyrkiet. Jeg vil ved denne lejlighed også gerne give udtryk for min særlige bekymring over, at Tyrkiet nu lever i et meget anspændt forhold til nabolandet Syrien. Ingen må støtte terrorgrupper, så de bliver aktive i andre lande. Men hvis Tyrkiet ikke er i stand til selv at løse problemet med fredelige midler, så har landet ikke legitimitet, så har landet ikke ret til at gennemføre aktioner og aktiviteter i et andet land.
Jeg vil gerne spørge formandskabet, hvorvidt det var et emne, hvilken holdning formandskabet har i denne sag, og om der måske også foreligger en klar udtalelse, måske i samråd med amerikanerne, over for Tyrkiet, hvad angår forholdet til Syrien.
Hvad jeg imidlertid også gerne vil spørge formandskabet om til sidst, er, om der på udenrigsministrenes konference i Salzburg forelå et initiativ om at inddrage andre lande ud over dem, der deltog i Europakonferencen? Både sydøsteuropa og landene i Barcelona-processen er jo, hvad angår ikke alene kriminalitet og narkotikahandel, men også immigration, i høj grad berørt. Jeg spørger mig selv, hvordan det skal behandles fremover? Initiativet er ikke just blevet mødt med velvilje eller bifald. Jeg anser det i princippet for rigtigt, selvom det måske ikke var blevet forberedt optimalt, at man skal tale om detaljerne. Men de emner, som Europakonferencen med rette diskuterede, vedrører problemer, som man i sidste ende kun kan løse, hvis man som minimum også integrerer landene i sydøsteuropa og landene i Barcelona-processen. Jeg vil gerne spørge Dem, fru formand, om De kan sige noget om, hvordan man vil forholde sig fremover?
Derudover vil jeg gerne sige endnu en gang: De emner, som De behandler, er centrale emner for vores kontinent. Jeg ønsker Den Europæiske Union held og lykke med Europakonferencen, så vi også kan løse disse problemer.

Günther
Hr. formand, mine damer og herrer, jeg har indtryk af, at ikke kun De, hr. kommissær van den Broek, men også formanden for Rådet blev noget overrasket om emnet Malta, for jeg havde egentlig forventet, at hun også ville sige noget kort herom i sin udtalelse.
Som næstformand for Maltadelegationen er jeg imidlertid meget taknemmelig over, at vi kan diskutere dette spørgsmål i dag. Jeg havde dog forventet et noget tydeligere signal fra Rådet, også på grund af Kommissionens udtalelser i Udvalget om Udenrigs-, Sikkerheds- og Forsvarsanliggender, som jo gik i samme retning som udtalelserne i dag.
Rådet forklarer nu, at det venter på en meddelelse fra Kommissionen for først at blive underrettet om Kommissionens bedømmelse af situationen. Fremgangsmåden er for så vidt noget forbløffende, at det også i andre udvidelsesanliggender altid har været Rådet, der tog initiativet. Det var jo måske også Rådet, der skulle påtage sig sin del af ansvaret for den noget indviklede situation, for man trøstede Malta i sin tid og sagde, at landet ville komme til efter den forudgående udvidelse. Landet blev så at sige katapultagtigt kastet ind i rækken af lande, der har væsentlig større problemer med at forberede sig på medlemskabet af Den Europæiske Union.
I de to år, der er gået i mellemtiden, har Malta ikke slået porten i. Også regeringen har i mellemtiden gjort alt for at give en efterfølgende regering, uanset farve, mulighed for at genoplive denne ansøgning. Desuden har Kommission takket være delegationens løbende rapportering helt sikkert også kunnet aflæse disse signaler fra Malta.
Med vores beslutningsforslag ønsker vi at opfordre Rådet til at sende et tydeligt signal nu og foreløbig give Malta tilsagn om, at landet er velkomment, og at man nu igen integrerer det i Europakonferencen. For Malta hører alene på grund af sit engagement i Barcelona-processen til i denne runde.

Cox
Hr. formand, jeg er meget tilfreds med den redegørelse, vi har fået om konferencen. Den følsomme måde, hvorpå man dér har beskæftiget sig med sager som kriminalitet, seksuel udnyttelse og ulovlig indvandring vil vise sig at være meget nyttig, når vi endelig tager fat på de alvorlige forhandlinger og anvendelsen af de nye bemyndigelser i henhold til Amsterdam-traktaten.
Jeg vil gerne benytte mig af den lejlighed, som denne forhandling byder, til at udvide fokus en lille smule, for i denne uge fik vi også de vigtige oplysninger, at tiltrædelseskonferencen vil finde sted den 10. november. Den udgør en integreret del af den generelle konference, vi har hørt om i dag, og den udgør ligeledes en vigtig psykologisk og politisk start.
I den henseende vil jeg gerne, med Rådet og Kommissionen til stede her, komme med en række politiske argumenter. Min egen gruppe, ELDR-gruppen, tror stærkt på en bredere og dybere politisk union. Nu, hvor vi har overskredet startlinjen med de fem plus en stater i november, må vi med fornyet kraft søge at nå frem til en institutionel reform af vores egne institutioner så hurtigt som muligt inden, så det ikke bliver en hindring på et senere tidspunkt. Det er der ingen af os, der ønsker at se ske, men det kan meget vel ske.
For det andet bifalder vi politisk meget stærkt det grønne lys, der i denne uge blev givet til Cypern som en del af denne proces. Men også dette må gøre det yderligere uopsætteligt for Rådet og Kommissionen at komme med et politisk initiativ til en løsning af Cypern-problemet i FN-regi, men anført af EU, medmindre vi igen skal institutionalisere et indviklet og vanskeligt problem om denne delte ø inden for Unionen.
Derfor vil jeg gerne sige til Rådet, at min gruppe beklager, at det stadig ikke er lykkedes for Rådet at nå frem til et retsgrundlag for en finansiel protokol med Tyrkiet. Det er ikke særlig forbavsende, at Tyrkiet ikke deltager. Vi bør virkelig tage os sammen her på rådsniveau og vise en evne til at indgå modne EU-relationer til alle staterne i denne region.
Min sidste politiske kommentar til det forestående topmøde i Wien er generelt, at dette vil udgøre en lejlighed til at se nærmere på kravene til andre ansøgerlande. Min gruppe mener og navnlig i relation til den politiske og økonomiske krise i Rusland, at vi må revidere vores holdning med hensyn til de baltiske stater. De har udvist et stort engagement i reformer og har gjort rosværdige fremskridt. Dette må anerkendes i Wien, og det samme må bestemt den fornyede interesse på Malta.

Collins, Gerard
Hr. formand, valget af Adami som ny premierminister på Malta vil få den virkning, at der på ny bliver sat gang i Maltas ansøgning om at slutte sig til Den Europæiske Union. Han udtalte for nylig, at hans nye regering har to mål. Det er for det første Maltas ansøgning om medlemskab af Den Europæiske Union, og for det andet er det en forbedring af de nationale offentlige finanser på Malta.
Disse spørgsmål er til en vis grad indbyrdes forbundne især hvad angår de økonomiske kriterier, som potentielle deltagere i Den Europæiske Union i henhold til Maastricht-traktaten skal overholde i det fælles valutasystem. Maltas fornyede ønske om at slutte sig til Den Europæiske Union sikrer, at landet bliver behandlet i forbindelse med den næste runde af udvidelsesforhandlingerne i overensstemmelse med de forpligtelser, som EU's regeringschefer indgik på Korfu.
Rent faktisk vil spørgsmålet om Maltas tilslutning til Den Europæiske Union blive drøftet ved topmødet i november, og fordelene ved at slutte sig til Unionen er reelle og til at tage at føle på for Maltas 370.000 indbyggere. De får adgang til en handelsblok uden grænser, der omfatter over 20 europæiske lande, såfremt tiltrædelsesforhandlingerne med landene i Central-og Østeuropa får et heldigt udfald.
Den Europæiske Union med dens indre marked og frie bevægelighed for varer, personer, tjenesteydelser og kapital er en positiv økonomisk mulighed for et land, der søger at finde flere markeder for sine indenlandsk producerede varer. Malta har meget at vinde, hvis det lykkes for det at rette sig mere ind efter reglerne for medlemskab af Den Europæiske Union.
Tegnene på Maltas tætte bånd til EU er meget tydelige på øen. Ja, rent faktisk fokuserer et af Maltas stærkere argumenter for medlemskab på de tætte bånd, der eksisterer mellem øens økonomi og Den Europæiske Union. Mange industrivirksomheder på Malta, der eksporterer en lang række halvfabrikata, ejes af britiske, franske, tyske og italienske selskaber. Som følge heraf foregår 66 % af Maltas synlige import og eksport med EU-medlemsstater.
En anden af Maltas vigtige kontante indtægter kommer fra turismen, hvis overlevelse også er meget afhængig af EU-markederne. Mange af Maltas administrative, retlige og skattemæssige strukturer er allerede blevet rettet ind mod EU-standarderne. Tiltrædelsesforhandlingerne mangler imidlertid stadig at takle andre vanskelige spørgsmål såsom statsstøtte til industrien og importafgifter, men jeg tror, at det er muligt at nå dette.

Schroedter
Hr. formand, kære kolleger, det var et af dette Parlaments anliggender, at Europakonferencen ikke skulle forfalde til et alibiarrangement, men at den derimod skulle opgraderes og fyldes med indhold, som er af fælles interesse. Det er et rigtigt skridt i den rigtige retning. Der mangler dog stadig en sammenhængende strategi, en samlet europæisk udvikling, der er i overensstemmelse med de økologiske og sociale nødvendigheder, og som opfylder dette kontinents håb om stabilitet og fred.
En forfejlet og internationalt højst betænkelig europæisk indvandringspolitik, der især har givet sig forbløffende udslag under det østrigske formandskab, kan ikke reduceres til flugthjælpsproblemet og er, med forlov fru formand for Rådet, forløjet. Det regionale samarbejde derimod er et vigtigt skridt i den rigtige retning. Jeg håber, at det nu også lykkes Rådet at udvikle fælles programmer og ved fordelingen af penge ikke igen at skelne mellem, hvilke penge der strømmer til hvilke regioner, men derimod at udvikle regionerne sammenhængende og i fællesskab, og jeg håber, hr. van den Broek, at også Deres generaldirektorat langt om længe tager et skridt i den rigtige retning og bespiser Phare og Interreg fra den samme fond.

Saint-Pierre
Hr. formand, fru formand for Rådet, hr. kommissær, jeg vil gerne tale om Malta, for det er en vigtig dag for Europa, og jeg er overbevist om, at det også er det for Malta.
Jeg er ovenud glad for, at Parlamentet har accepteret forespørgslen fra min gruppe, Europæisk Radikal Alliance, der sigter på at opføre punktet om reaktivering af Maltas ansøgning om tiltrædelse af Den Europæiske Union på dagsordenen for denne mødeperiode i nærvær af Rådet og Kommissionen.
Som formand for Delegationen til Det Blandede Parlamentariske Udvalg EU-Malta har jeg været en priviligeret og opmærksom observatør af det politiske liv på Malta i de seneste to år. Vores udvalg har naturligvis altid udvist stor forståelse for de forskellige regeringers holdninger, for folkets vilje bør altid sejre over partipolitiske interesser.
Jeg vil imidlertid ikke skjule for Dem, at jeg altid har følt, at det maltesiske folk inderst inde har et oprigtigt ønske om at dele skæbne med de andre europæiske folkeslag, som på tærskelen til kontinentets nye samling betyder fuldt medlemskab af Den Europæiske Union.
Jeg er overbevist om, at Malta vil blive øjeblikkeligt inddraget i udvidelsesprocessen efter at have foretaget diverse fornødne tekniske tilpasninger. Jeg mener selv, at tiltrædelsesforhandlingerne med Malta må kunne begynde i januar 1999 i overensstemmelse med aftalerne fra 1995, i henhold til hvilke forhandlingerne med Malta og Cypern skal begynde seks måneder efter afslutningen på regeringskonferencen. Det er mit store ønske, at Det Europæiske Råd i Wien i december træffer en sådan beslutning.
Der er endnu en grund til at glæde sig over reaktiveringen af spørgsmålet om Maltas tiltrædelse. På det institutionelle plan vil Maltas tilbagevenden nemlig medføre en acceleration af den institutionelle reformproces, hvilket er en altafgørende betingelse for en succesfuld udvidelse, i hvert fald i Parlamentets øjne. Jeg erindrer om, at i henhold til artikel 2 i protokollen om institutionerne i Amsterdam-traktaten sættes den institutionelle reformproces automatisk i gang ved udsigten til en union med flere end 20 medlemsstater, hvilket vil være tilfældet.
Uden Malta vil Unionen, Europa, altid være lidt forældreløs. Den fælles sameksistens bidrager uafladeligt til de to parters, EU og Malta, indbyrdes rigdom, men den vil også være en vigtig trumf i forbindelserne mellem EU og Middelhavslandene i Barcelona-processen.

Linser
Hr. formand, som led i diskussionen om Maltas tiltrædelsesansøgning, hvor kommissæren har konstateret, at den nu er blevet vækket til live igen, skal Unionen efter min mening i særlig grad have opmærksomheden henledt på følgende punkter: For det første om Malta i infrastrukturel henseende overhovedet er i stand til at gennemføre et formandskab. Et land af sammenlignelig lille størrelse som Luxembourg samarbejder i den forbindelse eksempelvis med Belgien. Malta har ikke en lignende mulighed.
For det andet anser jeg det for uundgåeligt, at den afskaffede moms genindføres i Malta. Mens andre medlemslande er forpligtet til en mindstesats på 15 %, ville en undtagelsesklausul her være en uacceptabel konkurrencefordel for dette tiltrædelsesland. Men lad mig afslutningsvis sige noget om den generelle vurdering af Europakonferencen. Dette instrument blev hovedsageligt etableret med henblik på diskussionen om forbindelserne EU-Tyrkiet. Dette lands gentagne manglende deltagelse bør give EU-strategerne anledning til at genoverveje deres politik på dette område.

Malone
Hr. formand, jeg vil gerne lykønske formandskabet og Kommissionen med de redegørelser, de har aflagt for os her i dag. Jeg er meget glad for, at relevante spørgsmål såsom narkotika og børneprostitution blev drøftet i går såvel som alle de andre spørgsmål, der optager os her i denne uge i Parlamentet. Vi drøftede selv hele spørgsmålet omkring harmoniseringen af lægemiddelindustrien.
Som Parlamentets ordfører om Maltas tiltrædelse er jeg meget glad for, at Malta i går deltog i Europakonferencen, og at dets fornyede ansøgning om medlemskab af Den Europæiske Union blev hilst så varmt velkommen.
På vegne af min gruppe, der også hilser denne fornyede ansøgning om tiltrædelse velkommen, vil jeg gerne sige, at vi også bifalder den maltesiske regerings beslutning, ja og også den opfattelse, der deles af oppositionen om, at der skal afholdes en folkeafstemning efter forhandlingernes afslutning. Det er af uhyre stor betydning. Vores gruppe finder det naturligvis også vigtigt, at den fornyede ansøgning behandles både hurtigt og i fuld overensstemmelse med de nøjagtige procedurer, der er fastsat i traktaten.
Min gruppe har derfor taget initiativ til at bede Kommissionen om at forelægge en ajourført udtalelse om Maltas fornyede ansøgning, og, som kommissær Van den Broek har sagt, se, om og hvordan de kan indhente de sidste to år, hvor dets ansøgning har været suspenderet. Min gruppe vil ligeledes ved hjælp af et ændringsforslag forsvare Parlamentets absolutte ret til at udtale sin mening om Kommissionens ajourførte udtalelse om Maltas fornyede ansøgning. Vi finder, at Malta har et naturligt kald både i relation til dets demokratiske institutioner og menneskerettighederne for at udgøre en integreret del af Den Europæiske Union. Vi glæder os til at modtage Kommissionens analyse af den økonomiske og politiske udvikling, der er foregået, siden den sidste ansøgning blev suspenderet i 1996.
Det var interessant at høre det, som kommissær Van den Broek sagde om, at momssituationen var meget klarere her, men som kommissæren er klar over, var der andre problemer forbundet med små industrivirksomheder m.v. Der er også hele spørgsmålet omkring neutralitet, som ikke er blevet behandlet. Jeg ved, at dette er et meget følsomt og kontroversielt spørgsmål på Malta, som det jo også er i andre medlemsstater, herunder Irland.
Endelig håber jeg, at vi, når vi modtager Kommissionens ajourførte udtalelse, vil være i stand til hurtigt at løse eventuelle uløste problemer, således at Maltas folk én gang for alle selv kan tage stilling til deres fremtidige plads i Den Europæiske Union.

Azzolini
Hr. formand, fru formand for Rådet, ærede kolleger, først vil jeg gerne gentage lykønskningen til min ven, præsident Eddy Fenech Adami, for den nylige valgsucces i Malta. Det er en succes, der får endnu større betydning, når man tænker på, at vælgerne samtidig sagde ja til Maltas optagelse i Den Europæiske Union. Dette bekræfter således den linje, som allerede blev fulgt af præsident Fenech Adamis tidligere regering, og som i 1995 fik en positiv modtagelse af vores institutioner. Den beslutsomhed og rettidighed, med hvilken præsident Adami - som en af den nye regerings første handlinger - igen har bekræftet Maltas ansøgning om optagelse i Den Europæiske Union, bør ikke blot styrke vores tro på Maltas mulighed for at deltage i den første forhandlingsrunde i forbindelse med udvidelsen, men også glæde os.
Malta opfylder faktisk Unionens optagelseskriterier i meget højere grad end andre ansøgerlande, og vi tror på, at en hurtig genindførelse og genoprettelse af Maastricht-kriterierne, som Malta i øvrigt opfyldte for ikke så længe siden, vil kunne virkeliggøre dette lands legitime ønske om også at blive medlem af Den Monetære Union. Vi behøver blot at tænke på, at Malta i 1995 var nået ned på et underskud på 3, 9 % af BNP og en inflation på 2, 9 %, og at den maltesiske lire har været knyttet til ecuen i 11 år. Som fuldgyldigt medlem af Den Europæiske Union vil Malta efter min mening være en vigtig forpost i middelhavsområdet, og Malta er således kandidat til at blive det naturlige bindeled mellem tredjelandenes og Den Europæiske Unions kulturer og økonomier. Som tidligere næstformand for Delegationen for Forbindelserne mellem EU og Malta vil jeg således sige - også på grund af den overbevisning, som denne rolle har givet mig, og på grund af det, jeg sagde før - at vi skal tage Malta i betragtning ved den første forhandlingsrunde med henblik på landets optagelse i Den Europæiske Union inden år 2002.
Jeg ville også gerne vide, hvordan Rådets formandskab ser på dette spørgsmål.

Aelvoet
Hr. formand, fru formand for Rådet, hr. kommissær, kære kolleger, der har åbenbart været et kommunikationsproblem mellem Parlamentet, Rådet og Kommissionen, eftersom kommissæren i sidste øjeblik har taget tråden op takket være billederne på skærmen. Vi har ikke hørt noget fra Rådet, men det kommer vel ved den afsluttende bemærkning, formoder jeg. Med hensyn til reaktiveringen af Maltas ansøgning glæder alle i Parlamentet sig herover, og jeg tror også, at det politisk set er vigtigt for styrkelsen af Barcelona-processen, at Middelhavslandenes tilstedeværelse i Den Europæiske Union på ny forøges. Barcelona-processen kan faktisk godt trænge til forstærkning. Det er endvidere en klar illustration af, at udvidelsen af EU ikke kun går i retning af Østeuropa, men omfatter hele kontinentet.
For det andet mener jeg, at det er meget vigtigt, at befolkningen får lejlighed til at udtale sig og at skelne mellem at vælge et parti og at vælge medlemskabet. Hvad det angår, støtter vi selvfølgelig kravet om en folkeafstemning. Til sidst mener jeg ikke, at det er nødvendigt, at vi indtager en faderlig holdning med hensyn til Malta. Malta er stærkt nok til at forsvare sine egne interesser, og jeg tror, at det er et perfekt eksempel på den holdning, som EU altid har hyldet i forbindelse med den første og den anden gruppe, nemlig at man meget nemt kan overgå fra den anden gruppe til den første gruppe. Det er vores ønske.

Titley
Hr. formand, det glædede mig at høre beretningen fra Rådet om aktiviteterne ved Europakonferencen. Det er helt klart en meget grundig konference. Det er vigtigt at vide, at konferencen er rede til at beskæftige sig med spørgsmål, der er af betydning for de almindelige vælgere i Den Europæiske Union, nemlig narkotika og kriminalitetsbekæmpelse. Det er vigtigt at vide, hvor alvorligt regeringerne nu tager den måde, hvorpå kriminaliteten underminerer grundlaget for et demokratisk samfund.
Jeg er glad for, at konferencen var i stand til at finde frem til en mekanisme, hvormed man kunne behandle disse problemer nu frem for at vente, indtil vi har forhandlet os frem til fuldt EU-medlemskab. Det er efter min opfattelse et fremskridt for kontinentets sikkerhed.
Jeg er navnlig glad for at høre, at opmærksomheden nu bliver rettet mod en gruppe mennesker, der ofte overses af politikerne, nemlig børnene. Situationen i Europa er helt ærlig en hån mod civiliserede samfund. Det er en hån mod civilisationen at have børnemisbrug, ja og faktisk at have en tilbagevenden til slaveri i Europa.
Det ville helt klart underminere Den Europæiske Unions demokratiske legitimitet, hvis den almindelige vælger begyndte at få det indtryk, at de folk, der har nydt mest gavn af den frie bevægelighed i det indre marked, er mordere, pengeafpressere, kriminelle, narkomaner og pædofile. Vi må gøre det meget klart, at vi ikke er rede til at lade dem misbruge det, vi ønskede som økonomiske fordele.
Jeg vil gerne høre Rådet sige noget om, hvordan fremtiden efter dets mening ser ud for Europakonferencen. Hr. Swoboda har allerede nævnt nogle lande, som efter hans mening bør deltage i konferencen. Jeg vil gerne tilføje Ukraine til denne liste. Jeg mener, at det er vigtigt, for Ukraine er knyttet meget tæt til vesten. Jeg vil gerne høre formandskabet give os dets overvejelser om, hvor vi nu er på vej hen med konferencen, for den kan være en væsentlig kraft.
Hvad Malta angår, så bifalder jeg ligesom alle andre den maltesiske regerings beslutning om at ansøge om medlemskab af Den Europæiske Union. Men vi må ikke lade følelserne løbe af med os. Dette er ikke den fortabte søns hjemkomst. Dette er ikke anledningen til at slagte et par fedekalve og holde en fest. Dette er ganske enkelt en demokratisk regering, der udtrykker sit folks vilje. Vores entusiasme må ikke forblinde os over for de mange problemer, der følger med Malta. EU-medlemskabet forbliver stadig en politisk kastebold, hvilket ikke er den bedste måde at forberede et fuldt medlemskab af EU på.
For det andet pegede Kommissionen i sin udtalelse på visse svagheder, navnlig i relation til økonomiens struktur. Det, vi nu igen må gøre, er atter at kaste et blik på situationen på Malta og bedømme landet på samme grundlag som ethvert andet land. At tale om, at Malta skal springe frem forrest i køen - som jeg har hørt her i Parlamentet - er nonsens. Malta skal bedømmes som ethvert andet land. Men vi er glade for, at det atter er en del af vores familie.

Bianco
Fru formand for Rådet, jeg vil gerne give udtryk for min store tilfredshed med, at De satte nogle emner øverst på konferencens dagsordenen, som uden tvivl er væsentlige, såsom narkotika, pædofili og det nye slaveri. Det er emner, der naturligvis fortjener at blive uddybet, og det håber vi at kunne gøre ved andre lejligheder. Jeg kan dog ikke lade være med at give udtryk for en vis skuffelse - men den håber jeg, De vil fjerne med Deres svar, fru formand - over Deres tavshed med hensyn til spørgsmålet om Maltas optagelse i Den Europæiske Union.
Også kommissæren, som jeg ved forskellige lejligheder har lyttet til i forbindelse med møderne i Det Blandede Udvalg, forekom mig at være lidt mere afvisende denne gang, end han har været andre gange, selvom vi står over for en specifik anmodning om optagelse fra den nye maltesiske regerings side. Vi ville gerne have, at man var mere imødekommende, og at man var lige så entusiatisk med hensyn til Malta som med hensyn til de andre lande, man planlægger at optage.
Malta beder ikke om nogen rabatordning, hr. Titley. Maltas premierminister har eklæret, at Malta har til hensigt at overholde Maastricht-kriterierne fuldt ud. Det er sandt, at der har været nogle afvigelser - som arbejderpartiets regering har forårsaget i de sidste to år - i forhold til for to år siden, hvor Malta til fulde opfyldte Maastricht-kriterierne. Nu gælder det om at indhente det tabte. Det spørgsmål om neutraliteten, som blevet taget op her i salen, er blevet besvaret af premierministeren, som netop sagde, at problemet kan løses. Malta har således alle forudsætningerne i orden.
Jeg mener ikke, at man kan føre en seriøs middelhavspolitik uden at indlemme Malta i Den Europæiske Union. Fordelene herved ville være betydelige, eftersom middelhavspolitikken er en af de vigtige politikker, der skal iværksættes i de kommende år. Landet er den anden vigtige grænse, og vi vil ikke kunne behandle problemerne med den store indvandring, hvis vi ikke fører den seriøse politik, der blev påbegyndt i Barcelona. Malta spiller en nødvendig hovedrolle i alt dette, og det er derfor, vi går stærkt ind for Maltas optagelse i Den Europæiske Union.

Ferrero-Waldner
Hr. formand, mine damer og herrer, eftersom jeg ikke nævnte Malta før, fordi jeg ikke var bevidst om, at det også bliver diskuteret her, vil jeg dog gerne sige, at vi benyttede den først givne lejlighed. De ved jo, at Guido De Marco blev sejrherre ved valget den 10. september, og vi benyttede selvfølgelig straks det første rådsmøde til at komme ind på emnet. Jeg mener, at der blev udsendt et meget positivt signal i går. Kommissionen anmodes - som De ved - om så hurtigt som muligt at fremlægge en opdateret udgave af sin udtalelse fra juli 1993, der selvfølgelig skal gennemgås og revideres igen. Desuden fik formanden for Rådet bemyndigelse til også at overdrage en svarskrivelse til Maltas udenrigsminister, hvor der gøres opmærksom på den nødvendige procedure, nemlig opdateringen af udtalelsen. Men jeg mener, at vi har svaret i den hurtigst mulige form, og jeg ønsker på ingen måde at blive forstået sådan, at vi har en eller anden form for dyb modvilje mod Malta. Altså, det vil jeg gerne give helt klart udtryk for. Tværtimod, det glæder os meget, at Malta igen er om bord, hvis jeg må sige det sådan.
For det andet vil jeg gerne kort nævne Syrien ogTyrkiet. Selvfølgelig er også Den Europæiske Union og Rådet bekymrede over spændingerne i regionen, og i øjeblikket støtter vi ægypternes bestræbelser på at bringe en vis ro over situationen. Hvad angår partnerskabet for Europa: De ved, at det østrigske formandskab på det uformelle rådsmøde i Salzburg forfulgte idéen om at finde en eller anden form for platform med henblik på at inddrage de stater, der ikke har noget kandidatur, ikke nogen tiltrædelsesmulighed for øjeblikket. I Salzburg blev det desværre, måske fordi det ikke var forberedt tilstrækkeligt nøjagtigt, af mange lande foreløbig afvist som forhastet. Jeg mener imidlertid selv, at der for disse stater - Ukraine, Moldavien, Hviderusland osv. fremover selvfølgelig også skal skabes muligheder, så de får et perspektiv i det mindste vedrørende et samarbejde med Europa.
Hvad angår de institutionelle reformer, der ligeledes blev omtalt, vil jeg gerne sige, at vi snart får Pörtschach. Dette spørgsmål vil godt nok sikkert ikke stå øverst på dagsordenen, men måske vil den ene eller den anden delegation alligevel tage spørgsmålet om de institutionelle reformer op, som selvfølgelig igen vil være at finde på dagsordenen i en proces efter ratifikationen af Amsterdam-traktaten. Men vi ved selvfølgelig, at den institutionelle reform er en af forudsætningerne for virkelig at kunne optage nye tiltrædelseskandidater.
Med hensyn til Cypern vil jeg gerne endnu en gang understrege, at vi, det østrigske formandskab, glæder os meget over, at det lykkedes os at starte tiltrædelsesforhandlingerne med alle lande i første runde - altså fem plus en plus Cypern - den 10. november. Dette var ikke så selvfølgeligt, og vi kæmpede også for det lige til det sidste. Så meget mere glædeligt er det, at det lykkedes os. Naturligvis støtter og håber vi, at starten på tiltrædelsesforhandlingerne også igen påvirker den politiske forhandlingsproces i positiv retning, og vi har meget tæt kontakt til FN's generalsekretær Kofi Annan på dette område.
Hvad angår Tyrkiet, vil jeg gerne gøre opmærksom på, at formandskabet stadig bestræber sig på at bringe dette associeringsråd med Tyrkiet i stand, og selvfølgelig foregår der også her forhandlinger med den ene og den anden side, men vi har stadig ikke fået noget gennembrud. Det vil vi bestræbe os på som minimum indtil afslutningen af vores formandskab.
I forbindelse med indvandring vil jeg gerne tilføje noget: Vi får godt nok en diskussion om indvandringsspørgsmålet om lidt, men jeg kan jo ikke lade det svæve i lokalet, at vi agerer forlorent her. Det østrigske formandskab har fremlagt et arbejdsdokument, og der er i den forbindelse sket nogle misforståelser, for Geneve-flygtningekonventionen og dens instrumenter bør selvfølgelig på ingen måde elimineres af os, men det handlede derimod kun om supplerende beskyttelsesforanstaltninger, der blev omtalt her.
I øvrigt er emnet indvandring og asyl heller ikke så nyt i samarbejdet inden for Den Europæiske Union. Men det kommer jeg ind på under den næste debat.

Formanden
Forhandlingen er afsluttet.
Jeg har modtaget syv beslutningsforslag om dette emne, jf. Forretningsordenens artikel 37, stk. 2.
Afstemningen finder sted på torsdag kl. 12.

Situationen i Kosovo
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er forhandling om Rådets og Kommissionens redegørelser om situationen i Kosovo.

Ferrero-Waldner
Hr. formand, mine damer og herrer, det er nøjagtig tre uger siden, jeg sidst talte med Dem om emnet Kosovo. Siden da er situationen på ny blevet skærpet dramatisk. Flygtningehøjkommissær Sadako Ogata besøgte Kosovo, Montenegro og Albanien så sent som i sidste uge. Hun kunne berette om ca. 200.000 flygtninge og internt fordrevne. Ca. 50.000 deraf overnatter i skovene og bjergene i det fri. Praktisk taget hver dag stiger antallet af fordrevne.
Beograds gentagne bebudelser om, at kampene ville blive indstillet og de serbiske stridskræfter trukket tilbage, har vist sig at være usande eller at være taktiske manøvrer fra præsident Milosevics side. Milosevic benægtede i samtalen med Ogata sågar, at der er en humanitær krise i Kosovo, og forsikrede, at den jugoslaviske regering bestræber sig på at lindre de fordrevnes nød og at gøre det muligt for dem at vende hjem hurtigt. Dette er i modstrid med virkeligheden, sådan som fru Ogata opfattede den, og det, hun løbende underretter KDOM om. Dette er også i modstrid med det, som FN's generalsekretær anførte i den rapport, han fremlagde for Sikkerhedsrådet i går, om, at de serbiske sikkerhedsstyrker gør brug af terror- og voldshandlinger mod civilbefolkningen i Kosovo.
At vi den forestående vinter taget i betragning styrer mod en humanitær katastrofe, hvis denne situation ikke snart ændres, er desværre mere end åbenlyst. De kosovoalbanere, der for tiden søger tilflugt i skovene, har ikke adgang til frisk drikkevand, fødevarerne bliver mere og mere knappe, der er ingen hygiejneartikler og ingen lægemidler. Situationen er derfor særlig dramatisk for børnene, de gamle og de syge.
Det primære ansvar for dette store antal flygtninge og fordrevne ligger - og det skal gentages her - entydigt hos den serbiske og jugoslaviske regering respektive hos Milosevic selv.
De serbiske og jugoslaviske myndigheder anfører hele tiden, at man jo kun forsvarer sig mod terrorister og separatister, at den militære offensiv udelukkende finder sted som svar på UCK's angreb. Selvfølgelig ligger en del af ansvaret for den forværrede situation også hos UCK. Men man må nu ikke forvrænge billedet.
For Unionen gælder det, som jeg allerede sagde for tre uger siden: Den kræver en omgående indstilling af voldshandlingerne og snarlige forhandlinger med henblik på en politisk bilæggelse af krisen. I politisk henseende støtter Unionen det forslag, som USA har udarbejdet, og som kontaktgruppen også udtrykkeligt går ind for, om en interimsaftale som det vigtigste udgangspunkt for en forhandlingsløsning.
Unionen har især gjort sig store anstrengelser på det humanitære område. I forbindelse med FN's generalforsamling blev EU's udenrigsministre enige om at nominere den østrigske ambassadør i Beograd, Wolfgang Petritsch, til EU's særlige udsending for Kosovo. I forgårs traf Rådet også de tilsvarende formelle beslutninger.
Den nye særlige udsendings opgave består frem for alt i at koordinere EU's humanitære indsats med de internationale organisationer og samtidig fungere som kontaktperson for både regeringen i Beograd og mellem denne og den politiske ledelse i Kosovo.
På grundlag af et initiativ fra udenrigsminister Kinkel og Védrine har formandskabet desuden etableret arbejdsgrupper i Beograd og Geneve, der består af interesserede EU-stater, USA, Rusland, UNHCR, IRKK samt EF's observatørkorps og KDOM. Målet er gennem samordnede procedurer, der fastlægges på stedet, at udpege de mindre byer og landsbyer, som de fordrevne, der i øjeblikket lever under åben himmel, kan vende tilbage til, og det i sikkerhed og med værdighed.
Formandskabet har i de sidste dage desuden forelagt EU-partnerne et project home . Dette initiativ tager sigte på at lette tilbagevendelsen for de fordrevne, der lever under åben himmel i Komorane og Lapusnik, og indeholder desuden en række ledsagende tillidsskabende foranstaltninger.
Der blev ganske vist sat spørgsmålstegn ved alle disse bestræbelser på grund af konstant nye kamphandlinger og angsten for nye forfølgelser, ødelæggelser og massakrer. Jeg kan i denne forbindelse blot henvise til tilfælde som i Gornje Obrinje og lignende landsbyer, hvor snesevis af uskyldige, især ældre, børn og gravide, blev tortureret og myrdet.
Rådet fordømte på det skarpeste disse grusomme handlinger og folkene bag dem på sit møde i går og opfordrede myndighederne i Beograd til omgående at undersøge disse ugerninger og straffe de ansvarlige. Rådet har desuden opfordret alle involverede til at samarbejde med den internationale domstol for krigsforbrydelser i det tidligere Jugoslavien i forbindelse med undersøgelsen af disse forbrydelser. Desuden er formandskabet i betragtning af de gentagne bebrejdelser af, at der begås krigsforbrydelser i massivt omfang, i flere måneder gået ind for at udsende et hold erfarne domstolseksperter til Kosovo.
Den invitation, som et hold retsmedicinere fra universitetet i Helsinki fik fra universitetet i Beograd den 2. oktober, er den første beskedne succes, som disse bestræbelser er mundet ud i. Set fra Unionens synspunkt vil jeg også gerne minde om de sanktionsbeslutninger, som EU har truffet. De indeholder som bekendt et indrejseforbud for de sikkerhedsansvarlige, en indefrysning af den serbiske og jugoslaviske regerings tilgodehavender over for udlandet, et forbud mod nye investeringer i Serbien og endelig et fly- og landingsforbud for de jugoslaviske flyselskaber.
Der kan kun træffes mere gennemgribende foranstaltninger, hvis et kvalificeret flertal af EU-staterne går ind for det. Desuden hersker der i hele EU enighed om, at sanktionerne ikke skal ramme civilbefolkningen og heller ikke nabolandene til Jugoslavien, som med en embargo mod Beograd selv ville komme i store vanskeligheder. Desuden er man enig i, at Montenegro såvidt muligt skal undtages fra virkningerne af de vedtagne sanktioner. På Rådets seneste møde i Luxembourg blev det dog besluttet at undersøge smuthullerne i de nuværende sanktioner og at fremsætte forslag til at lukke dem.
Ud fra Rådets diskussioner og mange andre begivenheder i de seneste dage er der dog også en anden og mere grundlæggende udvikling, der er blevet synlig. Hvad angår krisen i Kosovo, aftegner der sig et vist meningsskifte i det internationale samfund. Ønsket om en hårdere fremgangsmåde fra det internationale samfunds side bliver mere og mere udpræget. Den resolution 1199, som FN's Sikkerhedsråd vedtog den 23. september, var det første signal herom.
USA's særlige udsending Holbrookes nuværende mission, forhandlingerne i Sikkerhedsrådet om rapporten fra FN's generalsekretær, NATO's løbende forarbejde til et muligt luftangreb og de forestående møder mellem kontaktgruppen og NATO-rådet bør nu have gjort det utvetydigt for regeringen i Beograd, at det internationale samfunds tålmodighed er ved at slippe op. Der er ingen tvivl om, at de forestående beslutninger også er af overordentlig stor betydning for Den Europæiske Union. De vedrører jo sikkerheden og stabiliteten på hele kontinentet.
Jeg vil ikke tage forskud på disse beslutninger på vegne af formandskabet, der deltager i kontaktgruppens arbejde. For mig personligt er det dog åbenlyst, at Europa og det internationale samfund ikke kan blive ved med at se på uden at handle, når voldshandlingerne og massakrerne fortsætter i Kosovo. Netop også, fordi hundredtusinde trues af en humanitær katastrofe, mener jeg, at tiden er moden til klare svar, hvis Sikkerhedsrådets beslutninger ikke bliver gennemført fuldstændigt og omgående.

Van den Broek
Hr. formand, må jeg have lov til kraftigt at understrege fru rådsformandens ord, nemlig at kun et kraftigt svar kan bringe forandring i den nuværende afskyelige situation for 100.000 flygtninge og hjemløse. Et kraftigt ord til Milosovic vel at mærke. Men hvad nytter alle disse kraftige udtalelser? Vi er åbenbart dømt til en vis magtesløshed. På de områder, hvor Den Europæiske Union har kompetence og muligheder, f.eks. politisk og diplomatisk pres samt økonomiske sanktioner, er mulighederne efterhånden udtømt. På den anden side er jeg også meget enig med fru formanden for Rådet i, at det vækker bekymring at se, at det åbenbart ikke kun er svært at få en sådan sanktionspakke vedtaget, men også at få den vedtaget på en sådan måde hos medlemsstaterne, at det også drejer sig om kraftige foranstaltninger uden alle mulige smuthuller. Jeg tænker særligt på flyveforbuddet, der, så vidt jeg ved, stadigvæk ikke overholdes af alle medlemsstater. På det punkt tror jeg, at de nødvendige initiativer nu er taget. Hvor det bliver hængende, og vi forfalder til endeløse gentagelser, er spørgsmålet om, hvorvidt humanitær intervention med militære midler er tilladt. Svaret skal ikke i første instans gives af Kommissionen. Den kan have en mening herom. Men denne mening vejer ikke tungt på vægtskålen. Det er i dette tilfælde de store lande, der sammen skal finde ud af, om de kan blive enige. Hvis de ikke kan blive enige, og det er tilfældet, så er spørgsmålet, om det i så fald skal gennemføres på basis af en coalition of the willing .
Hr. formand, det, der falder mig i øjnene i hele denne diskussion, er, at der hver gang skabes en slags forvirring mellem dem der siger: Vi ønsker en politisk løsning af konflikten og dermed implicit udelukker enhver udenlandsk intervention, og dem der siger: Vi ønsker en politisk løsning af konflikten, men den vil ikke kunne opnås, hvis hr. Milosovic, der ønsker en militær løsning, ikke bliver talt fra denne løsning, eventuelt med anvendelse af militære midler. Vi har så ofte drøftet lektionerne fra Bosnien. Historien gentager sig. Der opstår på ny en humanitær katastrofe. Bagefter vil vi på ny sammen konstatere, at der skulle være grebet ind tidligere. I Bosnien var det først muligt, efter at der var faldet 300.000 døde. Hvor mange døde skal der til i Kosovo?
Siden FN-resolution 1199 er der kommet 15-20.000 nye flygtninge og hjemløse til: En resolution fra sikkerhedsrådet af 23. september med henvisning til kapitel 7, der henstillede til parterne om straks at indstille fjendtlighederne. Vi har nu den 7. oktober, og de svinske udrensningsmetoder fortsætter stadigvæk til denne time.
Der vil komme nye invitationer fra Beograd til repræsentanter for FN, til repræsentanter for OSCE, måske også til repræsentanter for Den Europæiske Union og måske til repræsentanter for Europarådet. Snak, snak og snak og i mellemtiden fortsættes der med at skyde, skyde og skyde.
Hr. formand, det er et udslag af frustration, men jeg mener, at vi skal anvende enhver mulighed for at sætte denne uacceptable proces i gabestokken. Jeg har forståelse for Ruslands betænkeligheder mod militær indgriben. Forståelse på den måde: At der er noget, der hedder slavisk solidaritet, der er det russiske parlament, hvor der er stor modstand, og det i en situation og i et land, der befinder sig i en dyb finansiel, økonomisk og politisk krise.
Men, hr. formand, det kan aldrig være en undskyldning for at lade en humanitær katastrofe ske, hvortil kommer, at når nye strømme af flygtninge og hjemløse kommer i bevægelse, vil de ikke søge ly i Moskva. Men dem der, ud over de direkte involverede, ofrene, skal bærer byrderne, er landene i regionen eller de vesteuropæiske lande. Der står således også meget klare interesser på spil med henblik på at sørge for, at denne ustabile situation og humanitære katastrofe ikke fortsætter.
Hr. formand, jeg har ikke yderligere at tilføje til det, som formandskabet så klart har givet udtryk for. Vi kan blive ved med at stille spørgsmål, men det eneste afgørende spørgsmål, nemlig på hvilken måde der her og nu kan gøres en ende på volden, forbliver ubesvaret indtil de, der har magten til at besluttet herom, giver et klart og tydeligt svar.

Titley
Hr. formand, i ni år har jeg siddet i dette Parlament og hørt en masse indtrængende opfordringer til at få en fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik. Jeg har en mistanke om, at det, folk har talt om i al denne tid, blot har været harmoniseringen af en proces - en pæn indpakning omkring en politik, der kunne passe ind på en institutionel hylde. De talte ikke om en effektiv politik og var ligeglade med, hvor effektivt resultatet blev.
I denne uge er alle mine mistanker blevet bekræftet til fulde. Måned efter måned har vi hørt medlemmer her i Europa-Parlamentet kræve en stadig større indsats i Kosovo, og alligevel oplever vi i Rådet (almindelige anliggender), at de lande, som disse medlemmer repræsenterer, er dem, der ikke er rede til at skride til handling i Kosovo. Når legen bliver barsk, sidder de barske talere passive hen. Det er uacceptabelt! Den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik fremstår som en værre gang humbug! Det er uacceptabelt for Europas folk hver dag at se grusomme scener og massakrer på fjernsyn: at se flygtningeproblemerne, at se destabiliseringen af en region i Europa, efterhånden som flere og flere flygtninge tager til Albanien og lægger et større pres på Den Tidligere Jugoslaviske Republik Makedonien, således at hele regionen kunne eksplodere, og at se Den Europæiske Union og Ministerrådet, der simpelthen ikke er rede til at gøre noget som helst.
Jeg er ikke af natur en af dem, der instinktivt taler for militær aktion. Jeg er af natur forsigtig. Siden min søn for nylig kom ind i det britiske Royal Air Force, er militær intervention ikke længere en intellektuel debat for mig. Det er nu blevet et personligt spørgsmål for mig. Men jeg kan ikke acceptere, at vi fortsat tillader, at børn bliver halshugget, mens vi bare sidder her og fører indviklede diskussioner om retsgrundlag.
Resolution 1199 er tilstrækkelig hjemmel til en militær aktion. Milosevic overholder ikke resolution 1199. Hvor mange flere hurdler ønsker vi at opfinde for at undskylde manglende handling? Jeg siger til Rådet: Hvor mange mennesker skal dø, før det gør noget ved Kosovo? Lad os skride til handling! Ikke flere ord, ikke flere hurdler, ikke flere ørkesløse intellektuelle diskussioner om, hvor mange love der skal til! Nu har vi fået nok! Gør noget!

Pack
Hr. formand, kære fru formand for Rådet, jeg kan virkelig tilslutte mig hr. Titleys ord. Vi kunne altså endnu en gang godkende alle de beslutninger, som vi har vedtaget, og denne gang langt om længe med socialdemokraterne, så vi kan sætte en stopper for det, der er blevet kritiseret så meget her. Mange tak, hr. Titley, jeg håber, at vi i dag træffer en beslutning, som er i overensstemmelse hermed.
Alt, hvad diplomatiet var i stand til at opnå hos Milosevic, var en hånlig latter over så megen vestlig idioti. Han har hidtil altid kun taget vores svagheder som et carte blanche til at fortsætte folkemordet i Bosnien og Kosovo. Desværre er situation dog endnu værre. Vesten tillod godt nok uudtalt, men i realiteten Milosevics myrderi i Kosovo i starten, fordi han skulle ødelægge UCK's såkaldte befrielseshær, som jo med sin opstand havde forstyrret kirkegårdsfreden i Kosovo og langt om længe rettet verdens blik mod dette elendige serbiske apartheidregime.
Pludselig er Rugova den vigtigste mand. Hvorfor var der dog ingen, der hjalp ham, da han gennem otte år organiserede sit folks fredelige modstand, i håbet om at få støtte fra os? De krokodilletårer, som Vesten nu udgyder til fordel for Rugova, de manglende sanktioner, de tomme trusler er tegn på en hjælpeløs, politisk smølen. Og nu er vi i gang med countdown . Det er i gang, men man kan spørge sig selv, hvor det er på vej hen? Men hvad kommer der selv efter et militært slag, som jeg har krævet her igennem lang tid? Alene en tidsmæssigt begrænset international forvaltning af Kosovo, som sikrer albanerne deres ret til at leve i Kosovo, fjerner deres angst for udryddelse og lover dem selvstyre over deres anliggender, ville kunne skabe plads til resultatgivende forhandlinger under vestlig formidling.
Jeg frygter imidlertid desværre, at Milosevic så vil trække forhandlingerne ud, at katten vil lege en skrækkelig leg med musen, og at Vesten til sidst vil erklære musen skyldig for, at den ikke lod sig spise frivilligt, og at de arme tilskuere måtte se på med medlidenhed. Det vil blive enden på denne affære, og det beklager jeg i høj grad og håber meget, at Rådet, Kommissionen og verdenssamfundet tager mod fornuft og kommer de mennesker i Kosovo, der dør hver dag, til undsætning.

Cars
Hr. formand, tortur, nedbrændte byer, voldsomme overgreb mod kvinder, mænd og børn har vi set meget af i Kosovo. Vi har talt meget om det her i Parlamentet og i FN, men vi har ingenting gjort. Det er jeg meget ked af. Jeg bliver ikke mindre ked af det, når jeg også forstår, at blandt mange af dem, som har talt, også er en slags forståelse for - og måske til og med et ønske om - at de serbiske styrker trods alt først skulle slå Kosovos befrielseshær ned, så Kosovo ville blive mør og lettere kunne acceptere en fortsat union med Serbien. Jeg forstår, at man, trods alle de velmenende resolutioner, gerne så, at de overgreb, som har fundet sted i Kosovo, får lov til at fortsætte for at give mulighed for at fremtvinge en løsning på et senere tidspunkt.
Titley, som lige har talt, kan være en af dem, som ved sine handlinger faktisk har medvirket til, at det er gået sådan i Kosovo. Nu får han bifald, fordi han siger, at han synes, at man burde skride ind, men da han kunne skride ind, kunne han have krævet, at der blev gjort noget. Det gjorde han ikke dengang!
Jeg læste i avisen i dag, at den amerikanske præsident Bill Clinton siger: The time is now to end the violence in Kosovo. Jeg synes, at tiden var inde for meget længe siden. Jeg kræver, at vi her i Parlament tør tage bladet fra munden og med styrke sige, at tiden er inde nu , at det burde have været tidligere, men at det definitivt er nu, til at beskytte humanismen og menneskeligheden, og for at vise, at der alligevel findes lidt styrke i demokratiet.

Van Bladel
Hr. formand, jeg har overvejende spørgsmål. Hvorfor er krigsforbryderen Milosevic endnu ikke stillet for krigsforbryderdomstolen i Haag? Så havde vi allerede haft en del af løsningen på problemet. I går aftes havde jeg via via kontakt med oppositionen i Beograd. Hr. Draskovic lod mig vide, at hvis angrebet kom, ville han kæmpe og forsvare sit land. Hr. Gingic sagde følgende, og jeg citerer: »Hvis Serbien angribes, lukkes vejen til Europa for os, vi falder i et sort hul, og oppositionen får det vanskeligt«.
Borgerne i Europa ser flygtningene i kulden og ønsker, at det internationale samfund skal gribe ind. Eventuelt et luftangreb, men hvordan ser EU-stategien ud for den efterfølgende periode? Er Rådet klar over, hvor delt UCK er? Hvilken slags forhandler vil det blive? Et luftangreb vil på ny stimulere alle disse grupper til aktioner. Fra serbisk side vil man, i betragtning af partisanmentaliteten, gå til modstand. Er Rådet på den baggrund villig til følge et internationalt initiativ om tropper for at bryde den serbiske modstand og for at beskytte befolkningen i Kosovo? Mener Rådet, at en undersøgelse af de forfærdelige mord også skal spille en rolle ved beslutningen om et luftangreb? Ved man noget om, hvordan det går med forhandlingerne Rugova-Holbrooke?
Hvis alle diplomatiske aktioner fejler, er et luftangreb den sidste udvej. Det bakker jeg også op. Men jeg mener stadigvæk, at scenariet for perioden efter dette luftangreb er for uklar og for dårligt underbygget. Primært vender jeg tilbage til min første sætning, hr. formand: Hr. Milosevic skal for domstolen, og så er en del af problemet løst.

Carnero González
Hr. formand, sandheden er, at jeg finder, at der på nuværende tidspunkt er for mange brandtaler og møder. Jeg finder, at det er nødvendigt at sige nogle meget konkrete ting, og ikke mindst at komme med præcise anmodninger til Rådet. Vi ved alle, at situationen i Kosovo hele tiden forværres, vi er alle klar over, at Milosevic er ved at nå sine mål og fuldføre den etniske udrensning. Vi er også sikre på, at han ikke vil tage hensyn til Sikkerhedsrådets Resolution 1199, ligesom han heller ikke har taget hensyn til de tidligere.
Men som sagerne står, hvad er så det fundamentale spørgsmål? Det fundamentale spørgsmål er, om Milosevic virkelig tror, at det internationale samfund er indstillet på at iværksætte de aktioner, som det gentager hver anden eller tredje uge.
Og jeg finder, at Den Europæiske Union skal gøre noget ganske enkelt. Rådet burde f.eks. arbejde for, at FN vedtager en resolution om anvendelse af Resolution 1199, om militære aktioner, om humanitær indgriben.
Og i denne henseende finder jeg, at Den Europæiske Union burde gennemføre en seriøs forhandling blandt dens medlemsstater, for at offentligheden kunne få at vide, hvilke regeringer der reelt er eller ikke er indstillet på at anvende FN's resolutioner. For jeg finder desuden, at størstedelen af offentligheden har behov for at få en klar udmelding om dette.
Jeg finder også, at Rådet burde være bevidst om det, som den særlige udsending, Felipe González, har gentaget igen og igen: Situationen i Kosovo afhænger, som så mange andre ting, af, at Serbien bliver et demokratisk land. Og i denne forbindelse vil jeg gerne spørge formanden for Rådet, om hun reelt er indstillet på at støtte hr. González og følge hans anbefalinger. Det, jeg virkelig ønsker, er, at Parlamentet i modsætning til for et par uger siden holder op med at gøre sig til grin ved ikke at få vedtaget en resolution om Kosovo, sådan som det var tilfældet i september.

Cohn-Bendit
Hr. formand, det, der foregår her, er næsten surrealistisk. Vi går selvfølgelig ind for, at der finder et luftangreb sted i Kosovo eller mod serberne. Jeg spørger jer blot, hvem der kan beslutte det? Det kan kun ske på forslag fra FN, efter FN's beslutning på forslag fra Annan. Nu siger I: Hvis de ikke er i stand til det, så ...!
Så siger jeg jer, at hvis vi er så stærke, som vi påstår her, hvorfor har hr. Rühe, der stadigvæk er forsvarsminister i Forbundsrepublikken, og som går ind for et luftangreb, så endnu ikke givet sine tropper i Bosnien ordre til at fange Karadzic? Der er jo 50.000 soldater. Man kan fange ham, men vi har ikke gjort det, og pludselig er vi så realistiske og vil true Milosevic med luftangreb. Enhver ved, at det er de impotentes angreb. Her har fru van Bladel ret. Hvis man siger, at man vil have noget at skulle have sagt i Kosovo, så må man være parat til at sende 30.000 soldater derhen et stykke tid. Her har du ret, Doris Pack! Men så skal man også leve op til det. Men så taler vi ikke om et luftangreb, der overhovedet ikke vil løse noget problem, vi taler derimod rent ud af posen om det, vi skal gøre.
Så spørger jeg jer, hvorfor vi ikke har gjort det i Bosnien? Hvorfor gennemfører vi ikke, at alle, der skal til Haag, også kommer til Haag? Vi har talt om Karadzic. Derfor tror jeg ikke på nogen af jer. Jeg tror ikke på jer, når I siger, at I ønsker en løsning! I ved, at det er utåleligt i Kosovo. Det er utåleligt for os alle. Men du, Titley, har nogle aktier hos Blair. De har alle et eller andet sted aktier hos regeringer, som vi ikke kan indløse. Her udpeger vi pludselig de stærke.
Jeg siger jer, at løsningen er dramatisk, situationen er dramatisk, men den bliver ikke løst ved hjælp af et Parlament, der er så bigot, der altid flygter i en dramatisk situation og aldrig er i stand til at gennemføre det, som vi kan realisere. Derfor beder jeg jer ikke alene om en stærk beslutning, men også om en stærk politik i jeres lande, så jeres regeringer ikke lader sig presse af Rusland. Hr. van den Broek, når De taler så klart med os, så tal også helt klart med hr. Primakov. Løsningen ligger også i Moskva. No money if there is no change in Kosovo , eller hvilket sprog De nu foretrækker! Det skal De sige til russerne. Sig det helt klart, og det skal Trittin, og det skal også Fischer, og det skal alle sige. Så sker der ændringer i Kosovo.

Dupuis
Hr. formand, fru formand for Rådet, hr. kommissær, nu synes jeg, at vi er for langt ude. I seks måneder har vores eneste politik været strudsepolitikken. Nu puster vi os op. Vi spiller med musklerne. Hvorfor? Ved at bombe opnår vi blot at styrke hr. Milosevic og hans regime. Det er jo Pontius Pilatuspolitik. Dermed undlader vi endnu en gang at tage fat på det grundlæggende problem, nemlig at så længe der ikke er noget demokrati i Beograd, kan man ikke nå frem til en løsning i Kosovo, endsige for hele den jugoslaviske befolkning. Vi er nødt til at erkende det én gang for alle. Vi er nødt til at begynde at træffe foranstaltninger og udforme en politik.
Hr. Milosevic har en politik, som jeg gerne vil minde om: I Bosnien gjorde han dag efter dag alt for at overholde Dayton-aftalen om en opdeling af Bosnien. I dag, 3 år efter indgåelsen af denne aftale, kan ingen påstå, at der er sket fremskridt. Mindre end 20 % af de fordrevne indbyggere er vendt hjem til deres land. Vi hører om smukke programmer, Home osv., som burde gøre det muligt for de flere end 300.000 flygtninge fra Kosovo at vende tilbage til deres egn. Dét vil Milosevic ikke tillade, for han er i gang med at føre en opdelingspolitik i Kosovo. Han er parat til at afgive den ubrugelige del af Kosovo til gengæld for 40-50 % af områderne, nemlig dem som befinder sig langs med grænsen til Montenegro, dem hvor Kosovos rige miner ligger, hvor de ortodokse klostre tilfældigvis ligger, og dem som stadig tilfældigvis sætter ham i stand til at styrke sin kontrol over en stadig mere reserveret allieret, nemlig Montenegro. Dette er Milosevics politik. Den er helt klar.
Den Europæiske Union har ingen politik til at imødegå dette med. Vores opførsel er racistisk, for vi mener, at serberne ikke har lov til demokrati, og dag efter dag tvinger vi dem til fortsat at blive ledet af et nationalkommunistisk styre, mens det eneste vi burde gøre var at fjerne styret. I stedet for at affyre Exocet-missiler eller de amerikanske Tomahawk-missiler skulle vi hellere affyre et missil, der virker uden blodsudgydelse: Det hedder »et tilfangetagelsesmandat« og består i at sende Milosevic direkte fra Beograd til Haag for at fremstille ham for Den Internationale Domstol. Det kræver ikke nogen særlig finansiering og er en politisk foranstaltning, som Unionen kan træffe i morgen tidlig ved at udsende de passende signaler.

Parigi
Hr. formand, vi er desværre vidner til endnu en tragedie på Balkan, nemlig den i Kosovo, men som sædvanlig er vores ord virkningsløse og givet på forhånd. På trods af at vi her i Parlamentet i årevis har bestræbt os på at nedkalde forbandelser og håbe på fred, har kendsgerningerne nemlig ikke ændret sig. Europa har ikke forstået - eller har ikke ønsket eller kunnet - spille en politisk rolle for at forhindre de massakrer, der nu har stået på i månedsvis. De, der har noget at skulle have sagt her i Parlamentet og i de europæiske institutioner, har valgt at sinke - eller rettere standse - processen for den politiske harmonisering, så Europa i dag ikke har nogen fælles udenrigspolitik og derfor overhovedet ikke har noget at skulle have sagt.
Vi er i stand til at levere kedelige og monotone beslutninger om menneskerettighederne på samlebånd og til begejstrede at hilse Den Monetære Union velkommen, men sandheden er, at på samme måde som vores fælles valuta - der ikke er forbundet med nogen retningsgivende politik - ikke vil skabe nogen arbejdspladser i et godt stykke tid endnu, så vil vi fortsætte i flere år med at forholde os passive over for grusomheder og massakrer, hvis rødder fortaber sig i den balkanske histories mørke. Jeg vil gerne minde om, at muslimerne i det 14. århundrede slog alle Kosovos serbere ihjel og bragte albanerne dertil.
Europa er stadig styret af de enkelte udenrigsministre, enkeltpersoners politik og interesserne hos de stater, der anser sig selv for at være stærkere end de andre. Hvis vi virkelig ønskede at gøre vores pligt, burde vi i dag alle sammen bede om, at den fuldmagt, som Den Europæiske Unions repræsentant i Jugoslavien får, reelt er fri for begrænsninger og betingelser, og at medlemsstaternes udenrigsministre samtidig afholder sig fra have bilaterale forbindelser til den ene eller den anden modstander.
Milosevic har reelt kunne handle uforstyrret som følge af Europas sløvhed. Massakren på dette europæiske folk bør langt om længe høre op, men kun ved hjælp af et indgreb fra Den Europæiske Unions fredsstyrker, for det er på tide, at vi holder op med udelukkende at overlade de indgreb til USA, som gør det muligt for dette land ustandseligt at føre sig frem som den dominerende nation i forhold til andre lande.

Wiersma
Hr. formand, jeg mener, at tiden er inde til at trække en streg på foranledning af situationen i Kosovo. Vi nærmer os tidspunktet for aktion. Jeg tror, at alle her er enige i dette. Den blodige undertrykkelse i Kosovo er på trods af alle former for internationalt pres ikke bragt til ophør. Rapporten fra generalsekretær Kofi Annan bekræfter, at Beograd tilsidesætter FN's krav og fordømmelsen i denne rapport lægger ikke fingrene imellem. De skyldige udpeges klart, og det havde vi også bedt om.
USA's gesandt Holbrookes mission har endnu ikke givet resultat. Milosevic ser ud til at styre mod en hård konflikt, hvor han åbenbart regner med støtte fra Rusland. Eller han leger katten med musen, som han så ofte før har gjort for i sidste øjeblik at give en eller anden indrømmelse. Men lad os i det mindste høre op med at lege med og klart, som jeg allerede sagde, trække en streg.
Vi er glade for, at NATO er klar til eventuelt at aftvinge FN's krav og gøre plads til hjælp til de hjemløse, fordi nøden i Kosovo, som mange allerede har sagt, er enorm, og vi kan ikke vente meget længere med humanitær aktion for at hjælpe de hjemløse. Vinteren nærmer sig, som alle allerede har påpeget. Jeg vil sige følgende om en eventuel militær aktion af NATO, at jeg også indser, at en politisk løsning, uanset hvor ønskelig den er, bliver mere og mere usandsynlig. Beograd er urokkelig og forventer åbenbart, at vi vil acceptere den nuværende situation. Det kan der overhovedet ikke blive tale om. Sikkerhedsrådet skal i de kommende dage træffe beslutning: militær intervention eller ej? Hvis Milosevic ikke bøjer sig, er intervention efter min mening ikke til at komme uden om. Vi henstiller til Rådet om aktivt at medvirke i denne proces. Det er uforsvarligt at vente længere. Den Europæiske Union skal også klart tage stilling. Vi tilstræber en løsning i FN-regi. Det har vi sagt tidligere, men befolkningens skæbne i Kosovo må ikke afhænge af folkeretlige detaljer. Det forstår menneskene i Kosovo ikke, men det vil vores egne borgere heller ikke kunne forstå. Forhåbentlig tvinger Rusland os ikke til et valg mellem vores principper og forholdet til dette land. I det tilfælde vælger jeg vores principper.
Vi har ikke anmodet om militær indgriben. Milosevic tvinger os hertil, lad ham derfor blive konfronteret med følgerne.

Stenzel
Hr. formand, fru formand for Rådet, hr. kommissær, det, vi oplever i Kosovo, er et beskæmmende skuespil om både Den Europæiske Unions og det internationale samfunds afmagt, legemliggjort i den internationale kontaktgruppe og FN. I Amsterdam-traktaten, der endnu ikke er ratificeret af alle EU-medlemmer, har vi med Petersberg-opgaverne i teorien godt nok muligheden for at yde en fredsskabende, fredsbevarende og humanitær indsats. EU har muligheden for at gøre brug af Vestunionen, der på sin side ville skulle benytte NATO-styrker, til sådanne aktioner. Men så længe denne traktat ikke er ratificeret, er og bliver dette fremtidsmusik.
Det dilemma, som Den Europæiske Union befinder sig i, er, at den stadig ikke råder over effektive sikkerhedsinstrumenter, over den militære rygrad, der skal til, for at gøre dens krav om en politisk løsning på kosovokrisen troværdig. Troværdighedskrisen - og det er det tragiske - vedrører imidlertid ikke kun Den Europæiske Union, men også NATO, som hidtil har ventet på grønt lys fra FN's Sikkerhedsråd, men som må være bevidst om, at der ikke kommer noget grønt lys til et militært indgreb på grund af modstanden fra Rusland og Kina.
Mit spørgsmål til Rådet er - og jeg påskønner det østrigske formandskabs politik med henblik på at bidrage til den politiske løsning og til en standsning af den humanitære katastrofe: Hvordan vil Østrig som rådsformandskab forholde sig, hvis NATO, for at imødegå denne troværdighedskrise, nu griber ind og sender et militært signal, når der ikke engang hersker enighed om vores muligheder på sikkerhedsområdet i den østrigske forbundsregering?

Caccavale
Hr. formand, her til morgen oplevede vi endnu et skuespil og endnu et lille teaterstykke, der begyndte med nyhederne i fjernsynet. Vi så nemlig nogle busser fyldt med soldater - eller som skulle forestille at være fyldt med soldater - og vi fik at vide, at de var på vej væk fra Kosovo for at vende tilbage til Beograd - det var en slags karavane af vogne fra Cirkus Barnum. Det er i mindste, hvad Milosevic fortæller os; det er en af de mange løgne, han binder os på ærmet, eftersom han fortæller os hver uge, at han trækker sig tilbage. Vi så desuden nogle omvendte på vej til Damaskus. Her til morgen hørte jeg nemlig, at dem, som indtil for 10 dage siden stadig mente, at man kunne forhandle med Milosevic, og som faktisk forhandlede med Milosevic og betragtede ham som en statsmand, der var vigtig for freden - og jeg sagde freden! - på Balkan, alle sammen var blevet overbeviste militarister, ivrige tilhængere af et indgreb og fortalere for bombeangreb.
Jeg har derimod gjort opmærksom på Europas magtesløshed og passivitet over for Kosovo i lang tid, og eftersom Parlamentet flere gange har advaret om den store risiko, man løb, vil jeg i dag gerne spørge Dem alle om, hvad vi skal gøre ved Milosevic, før eller efter det militære indgreb. Tror De, at problemet er løst med et bombeangreb på Kosovo? Med hensyn til Milosevic skal vi efter min mening handle med det samme for at genvinde et minimum af demokratisk troværdighed. Milosevic skal stilles for Den Internationale Domstol, og han skal ikke længere støttes på nogen måde eller af nogen som helst, heller ikke af de ministre, som f.eks. Italiens udenrigsminister, der stadig bliver ved med at tro, at Milosevic er en pålidelig partner.

Theonas
Hr. formand, i middelalderen omdøbte munkene kød til fisk og spiste det så med sindsro. Her i salen laver vi næsten den samme ting i dag. Vi kalder NATO's bombardementer for en humanitær operation og en fredsmission. Hykleri, når det er størst.
Hr. formand, folkeslagene er ikke forsøgsdyr, som på deres egen krop skal opleve EU's evne til som international politibetjent at udøve udenrigspolitik. I stedet for at kritisere EU og medlemslandene for mangel på et reelt ønske, en reel politisk vilje til en fredelig løsning på Kosovo-problemet, så bebrejder vi EU's organer, at de endnu ikke har grebet militært ind. Hvornår har militær indgriben resulteret i en løsning på noget som helst problem til fordel for folkeslagene og skal dette angreb så kunne føre til en løsning? Nu er det påkrævet, at vi anmoder om en reel indgriben for en politisk løsning, hvis vi ønsker at respektere Kosovo-indbyggernes og hele Jugoslaviens rettigheder.

Antony
Hr. formand, mine damer og herrer, i dag hører vi endnu en gang som så ofte før de samme platheder og besværgende opfordringer til fred, men også de samme trusler mod dem, der trodser den nye verdensorden.
I 1990 var det det irakiske folk, som i øvrigt stadig er underkastet en embargo, der har kostet hundredtusinder af børn livet. I 1991 var det kroaterne, der var skyldige i en dobbelt forbrydelse, nemlig i at frigøre sig fra Jugoslaviens føderale og kommunistiske jerngreb. De europæiske ledere, især Jacques Delors, truede dem. Hr. Santer, formand for Rådet og luxembourgsk regeringsleder, latterliggjorde sig selv, da han sagde, at Kroatien ikke havde den fornødne størrelse til at blive en stat. Alle støttede den kommunistiske kammerat, Milosevic, hvis hær bombede civilbefolkningen, brændte Vukovar af, slagtede de sårede på hospitalerne og begik alle de overgreb, som er kendetegnet for de kommunistiske hære.
Dengang var vi de eneste, der gjorde opmærksom på denne medskyldighed og sagde, at vores ledere bar et tungt ansvar for Balkans opflammen. Ligeledes gjorde vi de serbiske nationalistledere opmærksom på, at de begik en fatal fejl ved at blive kammerat Milosevics partisanere. Serberne burde på den ene side have styrtet det kommunistiske regime og på den anden side have rettet deres opmærksomhed mod grænsen i syd snarere end at udmatte sig selv i en skrækkelig krig. Faren kom ikke fra Kroatien, men derimod fra den fundamentalistiske islams genopstandelse.
Nu risikerer Serbien at tabe hele eller en del af Kosovo-provinsen, hvor der på mindre end to generationer har fundet en demografisk revolution sted. Muslimerne, der før var en minoritet, udgør i dag 90 % af befolkningen takket være en galoperende demografi, en fortsat indvandring og nedgangen i den serbiske fødedygtighed.
Vores regeringer, som fører en åbenlys fødselsbekæmpende politik, og som åbner vores grænser for indvandrere fra hele verden, vil gøre klogt i at drage lære af dette. Hvis Frankrig i morgen ønskede at beholde sin suverænitet over Provence, der beboes af et muslimsk flertal, ville franskmændene så ikke blive truet med bombning af NATO's fly? For i dag er det den serbiske befolkning, der er blevet ført ind i denne blindgyde af sine kommunistiske ledere, som er blevet sat på anklagebænken af tilhængere af EnVerden-bevægelsen.
NATO forbereder sig på at bombe Serbien. Det vil ikke løse noget, men derimod bare opildne Balkanstaterne endnu mere. NATO, som blev grundlagt i 1949 for at beskytte Europa mod kommunismen, er egentlig en underlig organisation, for den har aldrig hjulpet den del af det europæiske folk, der blev invaderet af Den Røde Hær. Hvad gjorde den i 1953 for Berlins borgere? Intet. Hvad gjorde den i 1956, da de sovjetiske tanks krænkede Ungarns suverænitet og gik ind i Budapest? Intet. I 1968 i Prag? Intet. Efter 70 års kommunistiske rædsler og 100 millioner dræbte gjorde den intet. Skyldtes det frygt for Sovjetunionen eller elskværdighed?
Og selvom jeg ingen sympati overhovedet har for de serbiske undertrykkelsesmetoder, kan jeg ikke lade være med at synes, at de virile krigsrøster er upassende, for hvad gjorde man tidligere, da Libanons kristne befolkning døde i titusindevis og de kristne kaldæiske landsbyer blev brændt af, og nu, hvor der finder massakrer sted i Sudan? Intet, overhovedet intet! Men de kristne er undermennesker, som man uden tvivl bare kan massakrere efter forgodtbefindende, for de er ikke en del af den nye verdensorden.

Barón Crespo
Hr. formand, ud over at give udtryk for vores frustrationer, ville det være på sin plads, at vi sendte nogle budskaber, for vi forsøger at præsentere den militære aktion som et alternativ til den politiske. Jeg vil gerne erindre om, at Parlamenternes mest effektive våben er ordet, og vi kan efter min mening sende tre budskaber. Et af dem - et grundlæggende - er til det serbiske folk, som er det første offer for Milosevic, denne apparátchik som har omvendt sig til nationalismen, og som systematisk spreder ødelæggelse - han begyndte i Slovenien, han fortsatte i Bosnien og nu er det Kosovos tur. Man skal huske, at vi en gang har fået ham til at tøve - det var i december 1996, da vores særlige udsending på daværende tidspunkt, Felipe González, opnåede, at Milosovic indrømmede, at der var svindlet med valget - med det serbiske folks fundamentale støtte og oprør mod ham. Men Milosevic er en erfaren apparátchik , og på fire måneder havde han genvundet det tabte. Og i bund og grund er han specialist i at overleve.
Jeg finder, at man først og fremmest skal sige til det serbiske folk, at der ikke kan være en separat løsning for Kosovo med en virkelig demokratisering af Eksjugoslavien, og at det jo er dem, der skal være i stand til at ændre situationen. Jeg er ikke tilhænger af et kommandoangreb, som ved hjælp af en slags James Bond-eventyr forsøger at få bragt hr. Milosevic til Haag. Ikke fordi jeg finder, at det i sig selv er dårligt, men fordi det ville betyde en nationalistisk reaktion, som kunne støtte ham. Og jeg finder, at det er det budskab, man skal give det serbiske folk, for han er virkelig blevet en parie for det internationale samfund.
For det andet i forbindelse med Rusland, har vi et betydningsfuldt forhold til Rusland. Kommissær van den Broek har nævnt det. Jeg finder, at vi på nuværende tidspunkt i vores forhold til Rusland skal se seriøst på dette spørgsmål.
Og endelig finder jeg, at der er et andet vigtigt budskab til Rådet og Kommissionen. Det, man ikke kan gøre, er at udpege en særlig udsending, som hr. Milosevic har nedlagt veto mod i tre år, samtidig med at der er en sand valfart, en pilgrimsfærd af ansvarlige fællesskabspolitikere til Beograd, hvilket gør det muligt for Milosevic at udnytte den uenighed, der måtte være mellem dem, og som desuden anbringer ham i en magtposition. Jeg finder, at man skal være konsekvent. Hvis vi udpeger nogle udsendinge, så er det dem, der skal føre samtalerne, i dette tilfælde med Milosevic. Og endelig bør man anmode Rådet kraftigt om, at det støtter anvendelsen af FN's resolutioner - og det er et sprog, som Milosevic forstår perfekt - ikke kun for at få stoppet denne situation, men for at nå frem til en løsning, således at vi ikke igen om fem måneder skal beklage os over denne herres næste ødelæggelses- og mordeventyr.

Oostlander
Hr. formand, fru formand for Rådet har udtalt sig meget klart, særligt om den såkaldte tilbagetrækning af politi og tropper som et typisk taktisk Milosevic-show for at give de vesteuropæiske lande, men også Rusland en undskyldning for ikke at foretage sig noget. Jeg er også meget glad for, at fru rådsformand så klart har understreget dette, og i sin tale antydede hun næsten indgriben af NATO. Jeg mener, at det ville være godt, om Østrig også benyttede lejligheden til ansøge om medlemskab af NATO for at understrege, i hvor grad man også erkender NATO's betydning for international fred og sikkerhed.
Med hensyn til Rådet finder vi ikke, at det generelt har optrådt særligt effektivt. Vi har også indtryk af, hvilket kommissæren også antydede, at frygten for flygtningestrømme faktisk dominerer beslutningstagningen og holdningen frem for medlidenheden med det enorme antal ofre. Når man desuden læser beretningen fra ministermødet den 5. oktober, så ser man dér disse typiske kølige bemærkninger om, at vi skal sende indvandringseksperter til området og foretage en nærmere undersøgelse af årsagerne til flygtningeproblemet. Det lyder temmelig absurd i betragtning af situationens alvor. Det understreger måske, at Rådets holdning ikke bygger på de rigtige motiver. Det fremgår også af, at man ikke fastholder sanktioner: flyveforbuddet, de jugoslaviske luftfartsselskaber tjener på det. Investeringer, der er masser af smuthuller. Visumbegrænsninger, man ved ikke, hvordan det virker. Måske kommer det også af, at parlamenter, ikke kun Europa-Parlamentet, men parlamenter i almindelighed ofte har for lidt indflydelse på, hvad der faktisk foregår. Og fordi borgernes forargelse og moralske spørgsmål ikke har tilstrækkelig indflydelse på politikken. Det fremgår f.eks. af beretningerne fra det franske parlament, hvori der også henvises til, hvordan det franske parlament var involveret eller mere korrekt ikke var involveret ved den franske tilstedeværelse i f.eks. Rwanda.
Jeg vil også gerne sige følgende til kommissæren: Han har udtalt, at han har forståelse for den slaviske solidaritet. Jeg tror, at det er farligt at sige sådan noget til russerne. F.eks. viste nederlænderne heller ingen etnisk solidaritet med det hvide Sydafrika under apartheidsstyret. Retten skal vinde og ikke en eller anden etnisk solidaritet. Jeg mener, at vi ikke må lade russerne tro, at vi vil tolerere noget sådant.
Jeg mener, at vi ikke kan tvinge nogen til at leve under et kriminelt diktatur, og at styret i Beograd derfor i den sidste ende skal forandres, for inden det sker, vil der faktisk ikke ske noget.

Blot
Hr. formand, mine damer og herrer, den europæiske udenrigspolitik kan ikke gå ud på at gøre de lande, som falder i unåde hos amerikanerne og deres nye verdensorden, til bussemænd. Man kan i øvrigt spørge sig selv om, hvad amerikanerne militært set har at gøre i NATO-sammenhæng i Europa 50 år efter afslutningen på Anden Verdenskrig og 10 år efter afslutningen på den kolde krig? Lad dog os europæere selv løse vores indbyrdes konflikter og opbygge vores eget sikkerhedssystem. Hvorfor skal amerikanerne evig og altid vejlede os?
På den anden side er den aktuelle mediekampagne mod Jugoslavien ganske enkelt skandaløs. Det, der sker, er naturligvis beklageligt på det menneskelige plan. Det er vi alle enige om. Men ligger en rigtig stor del af ansvaret ikke også hos de kosovoalbanske terrorister, som vil ændre grænserne og frigøre Kosovo fra Serbien? Hvorfor taler man i øvrigt aldrig om den chikane, som det serbiske mindretal i Kosovo er blevet udsat for i rigtig mange år? Forargelsen er ensrettet, og freden kan kun sænke sig, hvis man respekterer den serbiske territoriale integritet. Der opnås ingen holdbar eller menneskelig løsning ved at ydmyge dette land gennem sanktioner.

Swoboda
Hr. formand, fru formand for Rådet, hr. kommissær, jeg har nu lyttet til debatten og hørt megen kritik og også store ord. Jeg mener, at vi alle i fællesskab skal være klar over, hvad vi vil, og hvordan vi vil gennemføre det.
Vi ønsker at hjælpe et folk, der undertrykkes af sin egen regering i et massivt omfang, der til dels myrdes, og hvis ejendomme ødelægges. Det kan vi kun gøre, og det må vi også være klar over, idet vi - også med landtropper, hvis Milosevic ikke giver efter - sender hjælp, ledsaget og beskyttet af landtropper, til Kosovo med to mål for øje. For det første at yde humanitær hjælp umiddelbart og i stort omfang på stedet, og for det andet at skabe grundlag for, at Milosevic er parat til at forhandle med kosovoalbanerne om et nyt Jugoslavien.
Det vil måske også gøre et luftangreb eller en indsats i luften fra NATO's side nødvendig. Men én ting skal stå klart, og det fremgår måske ikke så tydeligt af debatten: To, tre militære luftangreb alene vil ikke ændre noget ved de graverende og katastrofale forhold. Vi skal være klar over, at det, hvis vi er parat til at optræde som et internationalt fællesskab, som beskyttelsesmagt, på samme måde som i Bosnien, vil skulle strække sig over mange, mange år. At tro, at man kan udrette noget med et håndslag eller med en kort indsats mod strategiske organer i Jugoslavien, er efter min mening en stor fejl. Jeg ved ikke, om Den Europæiske Union er bevidst om det, om Den Europæiske Union er klar over, at den eneste fremgangsmåde er, at NATO, og på det civile område Den Europæiske Union, skal være der i længere tid. Jeg vil blot sige til vores kollega Oostlander, at netop Østrig også allerede har medvirket aktivt i andre NATO-manøvrer - se f.eks. Bosnien. Her ser jeg altså overhovedet ingen hindringer - men det skal Den Europæiske Union imidlertid være klar over.
Selvfølgelig er det godt, og jeg glæder mig absolut over alle bestræbelser på at overtale Rusland og Kina. Hvis vi gør alt, hvad der tænkes kan, og alligevel ikke opnår godkendelse på dette punkt, så tror jeg alligevel, at man skal komme det albanske folk i Kosovo til hjælp. Det går ikke, at Europa ser på, hvordan et folk - jeg har allerede sagt det én gang - bliver nedslagtet. Det er ikke foreneligt med min samvittighed som europæer.
Selvfølgelig skal det også stå klart - det vil jeg gerne understrege her - at dette ikke er noget carte blanche for UCK-aktioner, så at sige i læ af eller med rygdækning fra NATO-troppernes indsats eller hvem det nu er, men det skal derimod stå klart, at også UCK skal holde sig tilbage i den forstand.
Fru formand for Rådet, måske kan De kort komme ind på, om det står klart, at det, såfremt der bliver tale om et militært indgreb, ikke bliver en kortfristet aktion, men at det derimod snart også bliver nødvendigt med en tilsvarende indsats på landjorden for at yde humanitær hjælp, så der i sidste ende kan findes en politisk løsning i Kosovo.

Sarlis
Hr. formand, jeg må nævne og minde mine kolleger i både Rådet og Kommissionen om, at tre balkanstater, et medlem af Fællesskabet - Grækenland - og to potentielle medlemmer af EU - Bulgarien og Rumænien - har indgået og er blevet enige om en fælles kurs over for Kosovo. Følgelig skal jeg understrege nødvendigheden af en fortsat og vedvarende kontakt mellem på den ene side Rådet og Kommissionen og på den anden side disse tre medlemslande, som for ganske nylig, for 10 dage siden, præsenterede en treparts militærstyrke, netop for at disse lande, der bliver ramt af det, der foregår i Kosovo, kan imødegå alle tænkelige følger af denne situation.
Det, der ligger mig mest på sinde, er forsvaret af Albanien og naturligvis vores egne grænser. Jeg vil erklære mig enig i, at det, jeg har hørt mine kolleger sige, er rigtigt ud fra den synsvinkel, det er blevet sagt. Men løsningen på Kosovo er i særdeleshed politisk, og hvis der bliver anvendt militær indgriben, uanset under hvilken form - jeg vil ikke komme ind på detaljer, for jeg er ikke militærperson, min eneste erfaring med militæret er, da jeg aftjente min militærtjeneste, så det vil jeg overlade til Rådet og Kommissionen - så må den være en følgevirkning af en politik, som bliver fastsat forud. Vi kan ikke in vacuum gribe til en militær indgriben, undtagen hvis denne militære indgriben sker inden for rammerne af en politisk løsning. Det vigtigste efter min mening, som skal komme ud af en streng afstemning, når vi i morgen skal stemme om Kosovo, er et budskab til det serbiske folk. Dette folk, der i dette øjeblik er blevet tjener for en klike med sæde i Beograd, for et militærpolitisk styre, skal kunne se, at der findes håb, og at vi vil stå på dets side for at støtte det, hvis det ønsker løsninger, som det dog selv må påtage sig.

Habsburg-Lothringen
Hr. formand, fru formand for Rådet, mine damer og herrer, hvis situationen ikke havde været så tragisk, som den er, og hvis den ikke havde været så frygtelig i Kosovo, som den er, ville den debat, vi oplever i dag i denne plenarforsamling, på sin vis egentlig virke underholdende. I virkeligheden kan man jo, når man mindes den debat om Kosovo, vi førte for en måned siden i denne plenarforsamling, ikke forestille sig, at heller ikke de store udenrigspolitiske tænkere fra den socialdemokratiske gruppe - Titley, Wiersma, Swoboda - dengang kunne forudse, hvad der faktisk ville komme til at foregå i dette land.
Dengang kunne vi tydeligt se, hvad der ville komme. Hvad er der så sket i løbet den sidste måned? Hvad har ændret sig? Det er alt sammen blevet ekstremt meget værre, hvilket har kunnet anes, og hvilket vi allerede har kunne iagttage tidligere i samme omfang i de lande, hvor Milosevic tidligere har optrådt på nøjagtig samme måde. Når man i dag ser, eller i går så, hvordan alle ventede på, at en mulig resolution fra FN's side skulle udrette et eller andet mirakel, så må jeg også sige, at jeg er meget forbløffet. FN minder mig på dette område mere og mere om sisyfosmyten. Vi kan jo ikke forvente, at et land som Rusland eller Kina pludselig ændrer holdning og mening om en situation, som til dels hersker i deres eget land, og som de håndterer nøjagtig, som vi ser i dag i Serbien og Kosovo.
Jeg vil f.eks. blot minde om det, vi så i Rusland i krigen i Tjetjenien. Det var en meget sammenlignelig situation. Og også med hensyn til Kina og landets kolonier ser vi, at dette land håndterer situationen på en ekstremt sammenlignelig måde. Vi kan ikke forvente, at disse lande pludselig ændrer mening, og dermed vente på et mirakel fra FN.
Fru formand for Rådet, De sagde meget rigtigt, at vores tålmodighed er ved at slippe op. Jeg mener, at man godt kan sige, at vores tålmodighed burde være sluppet op for længe siden. Vi ser, hvad der kommer, vi ser, hvad der sker her, og det er egentlig ikke acceptabelt. Der findes kun nogle få løsningsmuligheder - det må jeg lade hr. Swoboda. Han beskrev den militære løsningsmulighed og dens virkninger meget nøjagtigt. Men jeg mener, at man først og fremmest igen og igen skal nævne, at en af de politiske løsninger, der skal stå øverst på listen, er den, at hr. Milosevic kommer til Haag, og at der dér forhandles ikke med, men derimod om ham.

Ferrero-Waldner
Hr. formand, mine damer og herrer, jeg vil helt sikkert udførligt fortælle Rådet om det klare stemningsbillede, der er kommet til udtryk i dagens debat. Jeg mener selvfølgelig også, at anvendelsen af militær magt, som man er kommet ind på i diskussionen her, ikke i sig selv automatisk kan føre til en løsning af de politiske problemer. Erfaringerne i Bosnien har dog vist, at der findes situationer, hvor militære tvangsmidler og eventuelt også luftangreb kan være nødvendige for at føre de stridende parter tilbage til forhandlingsbordet. Det må man altså også sige klart og tydeligt.
Netop også fra Ruslands side forventer jeg i betragtning af den indflydelse, regeringen i Moskva kan udøve i Beograd, og i betragtning af landets ansvarsfulde rolle som permanent medlem af FN's Sikkerhedsråd et konstruktivt bidrag til at håndtere krisen i Kosovo, og det siger jeg også, fordi man i Moskva bør være klar over, at Milosevic heller ikke på nogen måde har levet op til de tilsagn, han har givet Jeltsin.
Hvad angår spørgsmålet om det retlige grundlag for militære sanktioner over for forbundsrepublikken Jugoslavien, som flere talere er kommet ind på, har der til dato hersket forskellige meninger i Den Europæiske Union. Jeg har allerede nævnt, at der for tiden foregår intensive forhandlinger i FN og NATO. I Alliancens forhandlinger deltager 11 af de 15 lande, hvorfor jeg heller ikke forventer, at der vil blive tale om modstridende holdninger mellem EU og Den Transatlantiske Alliance på dette punkt.
I betragtning af at situationen hele tiden udvikler sig, anser jeg det for forkert, at man på vegne af EU-formandskabet i dag lægger sig endeligt fast på noget i den ene eller den anden retning i denne komplekse sag. Jeg vil dog gerne understrege endnu en gang, at jeg ligesom parlamentsmedlem Swoboda og mange andre ansete repræsentanter for Europa-Parlamentet personligt mener, at det internationale samfund ikke blot kan se på uden at handle, når der foregår en endeløs række af massakrer og voldshandlinger i Kosovo, og der truer en humanitær katastrofe dér.
Endelig vil jeg gerne komme ind på endnu et spørgsmål, der ligeledes er blevet behandlet. Jeg mener nemlig, at det absolut er berettiget at stille det spørgsmål, om en multinational fredsgruppe på landjorden, f.eks. i lighed med den, vi har set i Bosnien, eventuelt kunne være hensigtsmæssig ved gennemførelsen af en forhandlingsløsning. Man gør sig også sådanne overvejelser for tiden. Det er dog for tidligt at sige noget nærmere om det.

Van den Broek
Hr. formand, jeg tilslutter mig gerne formandskabets ord, også de sidst udtalte. Jeg vil gerne sige følgende til dem, der her har talt om Ruslands rolle, hvorom jeg i starten sagde: Jeg har forståelse for Ruslands situation, ikke kun ud fra slavisk solidaritet fra deres side, men også i lyset af det traditionelle partnerskab mellem Rusland og Jugoslavien, Dumaens stilling, præcedensvirkningen af militære aktioner af frygt for gentagelse i eget land og lignende, men jeg har dermed ikke sagt, at Rusland på den baggrund skal tilkendes vetoret mod aktioner, der udelukkende har til formål at gøre en ende på en humanitær nødsituation henholdsvis gøre en ende på forbrydelser mod menneskeheden. I den situation må man af Rusland, som vi betragter som partner, i det mindste kunne forvente tilbageholdenhed. Vi beder ikke om aktiv medvirken, men vi modsætter os et veto fra Rusland. Det er det, det her drejer sig om.
Mine sidste ord er, hr. formand, at jeg mener, at verdenssamfundet og også den Europæiske Union over for disse flere hundredtusinde flygtninge og hjemløse nu har pligt til ikke længere at henvise til alle problemerne og reaktionerne ved en eventuel militær aktion, men at gøre det klart, at det nu drejer sig om gerning og ikke om ord. Til dem, der gør sig bekymringer om, hvorvidt der bagefter skal være militær til stede: Dette drøftes indgående. NATO er ikke et naivt organ. Endvidere er de fleste lande i Den Europæiske Union repræsenteret i NATO. Alle forstår, at når kampene er ophørt, og der har fundet en chokvirkning sted, vil problemet ikke dermed være løst, og at den politiske løsning ikke opstår automatisk. Modeller for en politisk løsning findes der i øvrigt i overflod, men der er ikke noget forhandlingsklima, fordi der mindst er ét dominerende parti, og det har satset på en militær og ikke en politisk løsning. Det skal ændres. Men jeg gentager, mange flere ord hjælper ikke mere, det drejer sig nu om handling.

Titley
Hr. formand, i debattens hede kom hr. Cars med nogle bemærkninger om mig, som måske falder lidt uden for de normale regler for debatten her i Parlamentet, selvom de ikke ville være usædvanlige i det britiske underhus. Så jeg føler, at jeg må reagere ved at gøre det klart - ligesom jeg gjorde det i mit indlæg - at jeg altid har støttet diplomatiske løsninger på dette problem. Det er ikke uforeneligt med at indtage den holdning, at vi nu er nået vejs ende i denne henseende. Jeg vil gerne gøre denne stillingtagen absolut klar.

Formanden
Jeg har i overensstemmelse med forretningsordenens artikel 37, stk. 2, modtaget syv forslag til beslutning.
Afstemningen finder sted torsdag kl. 12.00.
(Mødet udsat kl. 11.15 og genoptaget kl. 11.30)

Afstemning
Formanden
Jeg gør opmærksom på, at ændringsforslag 1 og 2 er uantagelige. Beslutningen er taget af Parlamentets formand.

Kellett-Bowman
Hr. formand, på vegne af PPE-gruppen vil jeg gerne foreslå, at Miranda-betænkningen bliver indstillet til fornyet udvalgsbehandling. Jeg vil gerne understrege, at dette ikke har noget at gøre med det arbejde, der er gjort af hr. Miranda og Budgetkontroludvalget. Rent faktisk beskrev jeg i går hans betænkning som modig.
Som De nævnte, var der et problem med to ændringsforslag. Hvad angår det første ændringsforslag, som jeg fremsatte i henhold til den artikel i forretningsordenen, der kræver 29 underskrifter, opnåede jeg uden problemer 43 underskrifter fra fire politiske grupper. Det kunne være interessant at vide, hvor mange underskrifter og politiske grupper der skal til for at gøre ændringsforslaget acceptabelt.
Det andet ændringsforslag var nøjagtigt det samme som et gruppeændringsforslag. Det vil give Budgetkontroludvalget en mulighed for at overveje ændringsforslagets ordlyd og om fornødent rådføre sig med Udvalget om Retlige Anliggender og Borgernes Rettigheder og ændre ordlyden i overensstemmelse hermed. I så fald vil en betænkning kunne gå videre med generel støtte.

Formanden
Det drejer sig altså om en henvisning til fornyet udvalgsbehandling i henhold til artikel 129 i forretningsordenen. Jeg vil bede en taler for, en taler imod og eventuelt ordføreren om at udtale sig desangående.

Fabre-Aubrespy
Hr. formand, tillad mig at støtte PPE-gruppens anmodning. Jeg synes nemlig, at Miranda-betænkningen, som Budgetkontroludvalget har arbejdet længe på, bør uddybes med hensyn til den del, der angår Parlamentet. Vi er ikke bange for at nægte at give Det Økonomiske og Sociale Udvalg decharge. Til gengæld tager vi langt mere hensyn til vores egen institution.
Hvad angår det problem, som Hr. Kellett-Bowman gjorde opmærksom på, må jeg sige, at det ikke er nyt. I flere dage og uger har vi været vidner til ændringsforslags uantagelighed, og dét selvom jeg ikke er sikker på, at bestemmelserne i forretningsordenen giver beføjelse til at realitetsbehandle ændringsforslagene. Når det skal afgøres, om et ændringsforslag er uantageligt, må man udarbejde et indlæg om uantagelighed. Man kan ikke bare uden videre erklære, at et ændringsforslag er uantageligt. Derfor støtter jeg hr. Kellett-Bowmans ændringsforslag på vegne af PPE-gruppen.

Aelvoet
Jeg går imod henvisning til fornyet udvalgsbehandling, fordi det er en god betænkning, der er blevet grundigt behandlet i det pågældende udvalg, og som 23 medlemmer af udvalget har stemt for og kun et imod. Det er et klart bevis på, at denne betænkning støttes af et meget bredt flertal. Med hensyn til ændringsforslagene, forholder det sig ganske rigtigt sådan, at to af dem er blevet afvist. Det har jeg ingen fundamentale problemer med, men jeg mener altså, at det er rent tidsspilde for Parlamentet, hvis sagen, på grund af at disse to ændringsforslag ikke kan behandles, på ny henvises til udvalget. Det, mener vi, er unødvendigt. Betænkningen er god nok, og den indeholder bestemt også kritiske elementer om virkningen i Parlamentet.

Miranda
Hr. formand, jeg vil ganske kort sige, at jeg også er imod anmodningen om fornyet udvalgsbehandling. Jeg kan faktisk godt forstå de proceduremæssige begrundelser, som hr. Kellett-Bowman fremfører, men jeg mener ikke, at der er egentlig saglige grunde til en fornyet udvalgsbehandling. Betænkningen blev jo diskuteret længe og grundigt i udvalget for nogle måneder siden. Den er blevet vedtaget næsten enstemmigt, så sent som i går var den genstand for en normal forhandling, og i dag skal den blot tilføjes en enkelt ændring. Det er rigtigt, at der er disse spørgsmål i forbindelse med de to ændringsforslag. I relation hertil vil jeg for god ordens skyld gerne fremhæve, at det ene af dem sågar blev forkastet allerede i udvalget. Jeg synes således ikke, at der er nogen som helst grund til at udsætte denne betænkning, hvilket indlysende nok også ville påvirke de berørte institutioners normale forretningsgang. Derfor mener jeg, at vi skal skride til afstemning for på den måde med det samme at komme til en afgørelse om betænkningen.

Formanden
I forbindelse med den forestående afstemning ønskede jeg blot for forståelsens skyld at gøre opmærksom på, at beslutningen om ikke at behandle det to ændringsforslag er truffet af formanden for Europa-Parlamentet efter tjenestegrenenes grundige analyse af dem, og den skyldes ikke kun, at en person er nævnt ved navn. Til Deres orientering skyldes beslutningen om uantagelighed altså ikke kun det faktum, at en tidligere tjenestemand nævnes ved navn.
Vi går nu over til afstemning om henvisningen til fornyet udvalgsbehandling.
(Henvisningen til fornyet udvalgsbehandling forkastedes)
(De to beslutninger og forslaget til beslutning vedtoges ved efterfølgende afstemninger)

Wibe
Denne rådsforordning viser på en udmærket måde, hvor komplicerede bidrag inden for landbrugspolitikken er blevet. Som baggrund har denne rådsforordning fællesskabslovgivning fra 1984, som på det tidspunkt ikke tog hensyn til den specielle situation for producenter, som ikke havde leveret eller solgt mælk i løbet af det pågældende år, fordi de havde deltaget i en ordning om frafaldelse af salg og vedrørende omstilling, som blev indført ved en rådsforordning i 1977. Dette problem har siden manifesteret sig i domstolsafgørelser og afgørelser fra Rådet gennem årene.
Sverige har også i løbet af sin korte tid som medlem af Unionen haft mælkeproducenter, som har mistet hundredtusindevis af kroner i bidrag, fordi de har udfyldt bidragsblanketter, som havde den forkerte farve.
Dette eksempel viser meget tydeligt, hvor sygt dette bidragssystem er blevet, og hvor stort behovet er for at reformere hele den fælles landbrugspolitik.
Betænkning af Linkohr (A4-0350/98)
Rovsing
Aftalen om et vidtrækkende videnskabeligt og teknologisk samarbejde mellem USA og EU, som blev færdigforhandlet ultimo 1997, giver grundlaget for historiske teknologiske fremskridt hos begge aftalens parter. De meget store uløste opgaver, der findes inden for bl.a. det bioteknologiske område, er umulige at håndtere isoleret fra land til land eller fra kontinent til kontinent. Det er derfor afgørende, at der etableres et stadig tættere samarbejde mellem verdensdelene, således at det er muligt at koordinere forskningen mellem de mest talentfulde forskere og de videnskabelige institutioner. Det er derfor meget glædeligt, at Parlamentet og dets ordfører Rolf Linkohr anbefaler en hurtig implementering af EU/USA-aftalen.
Indstilling ved andenbehandling af Le Rachinel (A4-0349/98)
Deprez
Det er med stor glæde, at jeg bemærker afslutningen på denne procedure med harmonisering af kendingsbogstaverne på motorkøretøjer. Hvor lille den end synes, kan denne foranstaltning lette livet for millioner af EU-bilister, som hvert år krydser de indre og ydre grænser.
Samtidig bidrager generaliseringen af det »fællesskabslige' identitetsmærke til at udvikle en følelse af fælles tilhørsforhold til Unionen i de 375 millioner borgere. Og det gælder for alle borgerne, også dem der ser indregistrerede køretøjer med Unionens farver, når vores borgere rejser uden for EU i forbindelse med arbejde eller ferie.
Jeg er dog ked af, at det i forslaget til forordning overlades til hver enkelt medlemsstat at vælge mellem de »nationale' og »fællesskabslige' nummerplader. Denne frihed er måske nok en anvendelse af subsidiaritetsprincippet, men jeg ville nu have foretrukket at have en anelse mere frihed, hvad det angår.
Betænkning af Watts (A4-0310/98)
Ewing
Formålet med forslaget er fremragende, og jeg støtter de mål, der er udtrykt heri, nemlig:
(1) At gennemføre en mere vidtgående harmonisering af de internationale sikkerhedsbestemmelser for færgetransport inden for EU.
(2) At sikre en effektiv anvendelse af disse bestemmelser.
(3) At skabe gennemskuelige driftsbetingelser for passagerfærger (herunder højhastighedsfærger) i fast rutefart inden for EU, uanset hvilket flag de fører. Jeg støtter også Kommissionens særlige forslag om:
at opregne alle de sikkerhedsbetingelser, som rederier og flagstater skal opfylde; -at indføre en ordning for kontrol og inspektion af samtlige betingelsers overholdelse både inden påbegyndelsen af driften og derefter med jævne mellemrum; -at sikre værtsstaternes deltagelse i efterforskningen af eventuelle ulykker til søs og herunder brugen af de såkaldte sorte bokse (VDR); -at undgå unødvendig regulering ved at indrømme fritagelse for de udvidede havnestatsinspektioner, såfremt alle betingelser er opfyldt; -at gøre det lettere at indsætte skibe og andre fartøjer, som opfylder kravene, på bestemte ruter og overføre disse skibe og fartøjer til anden rutetrafik.Ordføreren bifalder initiativet, der udgør en del af en række foranstaltninger, der skal forbedre sikkerheden til søs - havnestatskontrolkrav, registrering af passagerer, omsætning af internationale sikkerhedskodekser til søs til EU-lovgivning og harmonisering af minimumsspecifikationer for passagerfartøjer.
De skotske farvande er blandt de hårdeste i Fællesskabet, men for størstedelen af øbefolkningen er der ikke noget andet brugbart alternativ. Færgesikkerhed er derfor af allerstørste betydning.
Betænkningen og forslaget fortjener at blive godkendt. Efter en række voldsomme skibsfartskatastrofer i de senere år må vi gøre alt, hvad vi kan for at undgå flere Titanic -lignende ulykker.

Rovsing
I den snart lange række af initiativer fra Kommissionen om fælles regler i EU for sikkerhed til søs er dette direktivforslag både nødvendigt og særdeles relevant. Den stigende interesse for rutesejlads inden for Fællesskabet blandt selskaber, der sejler med færger under tredjelands flag, nødvendiggør, at der udarbejdes sikkerhedsregler, som er ens for alle. Jeg er derfor glad for at kunne give betænkningen min støtte.

Schlechter
I forbindelse med sin betænkning organiserede vores kollega Francis Watts en høring om forslaget til direktiv om betingelser for at drive ro-ro-færger og højhastighedspassagerfartøjer i fast rutefart i Fællesskabet.
Det er beklageligt, at høringen ikke havde den store interesse blandt vores kolleger. De burde have interesseret sig for den, for faktisk viste høringen om forslaget til direktiv, at der er nogle sikkerhedsproblemer, som kan få én til at sove rigtig dårligt...
Vi bør derfor takke vores ven Francis Watts for at have taget initiativ til og organiseret høringen, hvor flere af de tilstedeværende eksperter pegede på en utrolig sikkerhedsmangel på trods af, at IMO-reglerne allerede dækker et bredt spektrum af sikkerhedsforanstaltninger.
Under høringen viste tyske eksperter os ved hjælp af et omfangsrigt billedmateriale, at 8 ud af 30 bil- og passagerfærger fik bedømmelsen »mangelfuld« eller endog »særdeles mangelfuld« i sikkerhedsmæssig henseende, og kun 5 ud af de 30 fartøjer blev betegnet som gode.
Det er følgelig forståeligt, at rederierne ikke bryder sig om betænkningen af et modigt parlamentsmedlem, der går 100 % ind for en større sikkerhed for de flere hundrede millioner passagerer, der årligt transporteres med disse færger.
Men er det ikke et parlamentsmedlems opgave at gøre offentligheden opmærksom på problemer, der måske berører borgernes eller deres familie? Jeg synes ærligt talt, at vores kollega Francis Watts, som allerede har været ordfører for betænkninger om forvaltningen af sikkerheden på ro-ro-færger til passagertransport og om registrering af passagerer på passagerfartøjer, der lægger til eller fra havn i en medlemsstat i Fællesskabet, har handlet ret ved at fremlægge ændringsforslag, der går længere end Kommissionens forslag.
Tabet af 2.000 menneskeliv ved katastroferne med Herald of Free Enterprise , Scandinavian Star og Estonia burde være tilstrækkeligt til at få alle europæiske institutioner og transportvirksomheder til at gøre alt, hvad der står i deres magt, for at øge sikkerheden ombord på disse fartøjer. De er jo for manges vedkommende ikke til at komme uden om.
Jeg er under alle omstændigheder glad for, at Storhertugdømmet Luxembourg, som har ca. 84 fartøjer under sit flag med en gennemsnitsalder på 7 år og en bruttotonnage på 970.000 t, ikke har indregistreret ét af disse skibe og højhastighedspassagerfartøjer, for hvis det var tilfældet, ville mit sind ikke være så roligt, som det er nu.
Som følge af dette har jeg stemt for Watts-betænkningen, idet jeg alligevel håber på, at rederierne vil tage Europa-Parlamentets advarsel alvorligt.

Titley
Jeg bakker op om denne betænkning og om min Labour-kollega hr. Watts' opfordring til, at der fastsættes standarder for sikker drift af de mange færger, der gør brug af EU's farvande.
Som mange briter mindes jeg det tragiske tab af menneskeliv i forbindelse med Herald of Free Enterprise -færgekatastrofen ved Zeebrügge. Som altid udførte redningstjenesterne et modigt stykke arbejde med at forsøge at redde så mange mennesker som muligt. Men vi bør overhovedet ikke udsætte os selv som rejsende medlemmer af offentligheden eller vores redningstjenester for denne slags situationer.
Det er i alles interesse at fastsætte de strengest mulige sikkerhedsstandarder. Det gælder både de rejsende, færgemandskabet og ikke mindst rederne, der har behov for at forsikre deres passagerer om de bedste sikkerhedsstandarder ombord, hvis folk fortsat skal bruge færger på deres rejser omkring i Europa. Jeg håber, at branchen vil samarbejde fuldt ud med vores regeringer og EU for at gøre yderligere skridt henimod de højest mulige sikkerhedsstandarder.
Betænkning af Teverson (A4-0331/98)
Novo
Som vi anførte under diskussionen, udgør Kommissionens forslag, sådan som det er blevet ændret gennem nogle af de ændringsforslag, som betænkningen har medført, et troværdigt arbejdsgrundlag for et forsøg på at skabe enighed omkring et mere pålideligt, gennemskueligt og effektivt kontrolsystem.
Objektive kriterier for én gang for alle at fastsætte tonnage og maskineffekt er en afgørende forudsætning for at kunne sammenligne kapacitet og produktivitet og for at kunne konstatere, om aftaler under den fælles fiskeripolitik overholdes eller ikke. Det er ligeledes et positivt skridt, at der søges skabt ensartede inspektionsprocedurer og en fælles liste over overtrædelser samtidig med, at man ønsker at få fastlagt sammenlignelige sanktioner.
Forslaget om at overføre beføjelsen til kontrol af fartøjer uden for Fællesskabets farvande, særlig i farvande, der er omfattet af internationale aftaler, til medlemsstaterne savner imidlertid klarhed, og det er f.eks. ikke ledsaget af overslag over tildeling af supplerende midler og kan støde på gennemførelsesproblemer. Der er også uklarheder med hensyn til ansvar og omfang ved kontrollen af fartøjer fra tredjelande, der stadig synes at være stillet bedre, hvilket fortsat kan medføre ulige konkurrence og, meget naturligt, mistillid og modstand over for kontrolsystemet fra Fælleskabets fiskere og redere.
Det vil endvidere være nyttigt, at den eventuelle udvidelse af EF-inspektørernes kontrolmuligheder altid omfattes af ledsagelse fra de nationale inspektørers side, og at samarbejdet med observatører fra andre medlemsstater kun sker i forbindelse med efterprøvninger med forudgående varsel. På samme måde må onlineadgang til databaser af fortrolighedsgrunde indebære forudgående anmodning.
Der er således stadig skævheder i Kommissionens forslag, selv når det ændres som følge af ændringsforslagene i denne betænkning. Derfor har vi afholdt os fra at stemme. Vi håber blot, at diskussionen i Rådet kan føre til enighed.

Rovsing
Fiskerierhvervets udvikling i de seneste år har nødvendiggjort en modernisering af kontrolsystemerne. Det er både logisk og rigtigt. Desværre skal Kommissionens forslag også ses på baggrund af et dårligt fungerende samarbejde mellem medlemsstaterne på fiskerikontrolområdet. Det er fornuftigt, at Kommissionen ønsker en større kontrolindsats, som skal foregå efter landing af fangsterne. Det er også et nødvendigt initiativ i indsatsen for at genetablere tilliden til EU's kontrolsystemer. En øget kontrol med fangstfartøjer fra tredjelande er også et prisværdigt og nødvendigt initiativ.
Betænkning af Bösch (A4-0297/98)
Fabre-Aubrespy
Hr. formand, betænkningen af Bösch omhandler som bekendt Revisionsrettens særberetning nr. 8/98 om de tjenester i Kommissionen, der er ansvarlige for bekæmpelse af svig.
Revisionsrettens konklusioner er beklemmende, men ikke nye. Budgetkontroludvalget har ofte haft lejlighed til at tage dem til sig uden dog at have egentlige reaktioner derpå. Europa-Parlamentet gav allerede i en beslutning af 22. oktober 1997 udtryk for sin utilfredshed med svaghederne i forbindelse med opklaring og efterforskning af uregelmæssigheder og svig og manglen på effektiv og sammenhængende retsforfølgelse i hele Unionen.
Kommissionens politik vedrørende korruption i dens egne rækker er stadig hverken klar eller konsekvent, hvilket skaber en tendens til så vidt muligt at dække over sådanne tilfælde. Vi bifalder denne konstatering: Alt er sagt i beretningen. Vi bifalder ligeledes viljen til at styrke UCLAF's midler, navnlig med hensyn til undersøgelsesarbejdet, og forslaget om at oprette et Kontor til bekæmpelse af svindel (OLAF) med ansvar for - på alle institutionernes vegne - at bekæmpe svig samt de tekniske elementer, der foreslås for at sikre dette nye organs strengt nødvendige uafhængighed.
Vi beklager imidlertid, at Budgetkontroludvalget ikke har medtaget vores forslag om, at direktøren for OLAF skal udnævnes af Rådet og Europa-Parlamentet i fællesskab, og vi beklager også, at behovet for en europæisk offentlig anklagemyndighed bliver bekræftet på ny. Det bør endnu en gang stå klart, at den effektive bekæmpelse af svig ikke bygger på ideologiske løsninger, selvom vi her i forsamlingen ofte er blevet fortalt, at den eneste løsning var oprettelsen af et nyt integreret fællesskabsorgan, nemlig en europæisk offentlig anklagemyndighed. Løsningen er, at Parlamentet, som har en afgørende rolle, fører streng kontrol med alle Kommissionens tjenestegrene og navnlig en økonomisk kontrol i overensstemmelse med Parlamentets rolle.
Bösch-betænkningen går et lille skridt i den retning, og derfor har vi stemt for den.

Kjer Hansen
Hr. formand, på vegne af Den Liberale Gruppe vil jeg gerne afgive en stemmeforklaring. Jeg synes, det er vigtigt, at vi nu har fået et konkret bud på, hvordan man kan styrke efterforskningsenheden UCLAF. Parlamentet har endnu en gang taget initiativet og fremsat et konkret forslag. Nu er det så op til Kommissionen at reagere på det forslag og komme med sit bud på, hvordan vi kan styrke UCLAF. Det kan godt være, at den model, der nu foreligger, ikke er fuldstændig, og det kan godt være, at der er nogle ting, der skal ændres. I lighed med andre har vi også i Den Liberale Gruppe haft en diskussion om, hvad der er den helt rigtige model. Der har været forskellige meninger om, hvordan man laver den helt rigtige konstruktion, hvilket også er kommet til udtryk under afstemningen.
Det, der er afgørende for os, er, at der kommer til at ske noget, at der kommer en styrkelse af efterforskningsenheden, så vi bedre kan bekæmpe den interne svindel og korruption. Det er vigtigt at understrege, at vi kan ikke acceptere en model, som ville kræve en traktatændring, for det ville jo forsinke processen i lang, lang tid, og det ville være helt uhørt. Det afgørende er, at der nu sker en styrkelse, så vi bedre kan bekæmpe korruption og svindel.

Andersson, Hulthén og Lööw
Vi vil begynde med at takke ordføreren for et velgennemarbejdet dokument, hvori han udviser såvel kompetence som et stærkt engagement. Vi mener, at den seneste tids afsløringer af uregelmæssigheder og korruption i Europa-Kommissonen understreger behovet for en væsentlig stramning af kontrollen med virksomheder, såvel inden for Kommissionen som i medlemslandene, som finansieres af fællesskabsmidler.
Tilliden til Kommissionen er nu ødelagt, og den kritik, som rettes mod Kommissionens manglende evne til at håndtere skatteydernes penge, er berettiget. Betænkningens udsagn om, at det vi ser måske bare er toppen af isbjerget understreger yderligere alvoren i situationen og tydeliggør Kommissionens ubetingede pligt til kraftfuldt at gøre noget ved uregelmæssighederne og sørge for, at der forlanges såvel juridisk som politisk ansvar for uregelmæssighederne.
Både Bösch-betænkningen og Bontempi-betænkningen, som blev behandlet tidligere i mødeperioden, understreger betydningen af Europa-Parlamentets rolle i at skabe større åbenhed samt i at medvirke til at fremtvinge nye og strengere indsatser mod nye uregelmæssigheder. Europa-Parlamentets stærke position, når det drejer sig om at bekæmpe bedrageri og fremkalde løfter fra Kommissionens side må ifølge vores mening aldrig undervurderes. Kommissionen riskerer at save den gren over, den selv sidder på, hvis den hindrer en fungerende dialog med Parlamentet og dermed yderligere hindrer åbenhed.
Vi mener, at de forslag til dannelsen af en ny struktur, OLAF, som foreslås i betænkningen, ikke i alle henseender bør ses som den korrekte måde at håndtere spørgsmålet om bekæmpelse af uregelmæssigheder med fællesskabsmidler på. En sådan løsning mangler støtte i traktaten og kan af gode grunde kritiseres for manglende demokratisk kontrol. Indvendingerne er dog først og fremmest af teknisk art. Skærpet kontrol er uomgængeligt nødvendigt, og bør ske gennem en række løsninger, der virker sammen, hvor et flertal af ændringsforslagene samler flere interessante løsninger. I lyset af den meget alvorlige situtation bør forslaget i Bösch-betænkningen efter vores mening ikke helt forkastes, men ses som en måde at fremtvinge yderligere løfter fra Kommissionen. De foranstaltninger, som Kommissionen selv har meddelt, er nødvendige og velkomne, men der vil blive krævet yderligere indsatser. I denne sammenhæng er Europa-Parlamentets rolle vigtig, og i denne sammenhæng kan Bösch-betænkningens forslag spille en vigtig rolle i forhold til Kommissionen.

Berthu
I betænkning af Bösch, som omhandler Revisionsrettens særberetning om UCLAF's arbejde i Kommissionens regi, fremlægges der nogle beklemmende konklusioner: I løbet af ti års arbejde er det ikke lykkedes denne enhed hverken at udarbejde arbejdsregler eller opnå den uafhængighed og sikkerhed i behandlingen af oplysninger, som er nødvendig for at kunne gennemføre en seriøs økonomisk kontrol. Således ser man uafbrudt gentagelser af svindel, spild og administrative uregelmæssigheder, der er tre forskellige kategorier, som man ikke må forveksle - Kommissionen har ret i at understrege dette - men som alle tre findes, og som giver den europæiske integration et beklageligt image.
I betænkning af Bösch foreslås det at gøre UCLAF uafhængigt ved at omdanne direktoratet til OLAF (Office de lutte anti-fraude). Hvorfor ikke? Reformen hjælper alligevel ikke, for sygdommen går dybere endnu.
Hvad det angår, har jeg i denne debat ofte haft indtryk af, at Europa-Parlamentet søgte at lette sin samvittighed ved at gøre opmærksom på sine egne fejl hos andre. Vi er nemlig nødt til at indse, at visse europæiske politikker, som Parlamentet har været med til at udforme, navnlig hvad angår landbrugsrestitutionerne og strukturfondene, medfører svindel, ligesom tordenskyer bringer uvejr. Og den eurobegejstring, der indtil videre har kendetegnet Kommissionens indsats, har skabt et klima, der er meget lidt egnet til økonomisk kontrol. Lige så snart en tredjemand vil kritisere noget, lyder svaret: »Vi arbejder for Europa, og hvis du kritiserer os, er du imod Europa«. Min gruppe kender kun alt for godt denne situation. Resultatet er, at Bruxelles synker til bunds i snyderiet, lige som alle andre ikkekontrollerede institutioner, der føler sig hævet over loven.
Europa vil først blive betragtet som voksen, når vi accepterer rigtige eksterne kontroller, som bl.a. nationerne udfører. Indtil da vil jeg ikke tøve med at sige, at beundrerne af føderalismen, som er i flertal hér, og som ønsker at undertrykke kritikken for enhver pris, er objektivt ansvarlige for svindelen.

Deprez
I den senere tid har man ud over de sædvanlige artikler om svindel med fællesskabsbudgettets midler også kunnet læse i pressen om mulige tilfælde af strafbare handlinger begået af tjenestemænd i Europa-Kommissionen. Dette viser, hvor aktuel denne betænkning, som vi i dag behandler, er.
Vores ordfører bemærker, at effektiviteten i Direktoratet for Koordinering af Bedrageribekæmpelse (UCLAF) hæmmes af snævre juridiske og organisatoriske rammer, som skader dens uafhængighed. Ydermere råder UCLAF kun over knap 30 tjenestemænd, der kan sættes ind på efterforskningsopgaver. Man bliver derfor ikke forundret over at læse, at UCLAF for øjeblikket kun er handledygtigt i begrænset omfang.
Institutionernes og den europæiske integrations troværdighed nødvendiggør en øget bekæmpelse af svig mod Fællesskabets budget og strafbare handlinger begået af europæiske tjenestemænd under udførelsen af deres arbejde.
Jeg er enig med de medlemmer af Budgetkontroludvalget, der har stemt for betænkningen, i, at det er nødvendigt med en hurtig forbedring af institutionernes midler til at bekæmpe svig, og at den bedste måde med henblik derpå er at oprette et kontor til bekæmpelse af svig (OLAF), som ikke alene skal være uafhængigt, men også råde over de nødvendige personalemæssige og økonomiske ressourcer.
Jeg støtter derfor helt og holdent den fremlagte betænkning.

Fitzsimons
EU's Direktorat for Koordinering af Bedrageribekæmpelse, også kendt som UCLAF, har den primære funktion at beskytte Den Europæiske Unions finansielle interesser. Det er en lidet misundelsesværdig opgave, navnlig hvis man læser den nyligt udgivne årsberetning for 1997 om bedrageribekæmpelsen i Den Europæiske Union. Ifølge denne betænkning beløb cigaretsvindelen sig til over GBP 1, 28 milliarder i 1997 alene.
Tabet af EU-indtægter udgjorde GBP 330 millioner af dette beløb, og resten omfattede tabet i indirekte beskatning såsom told og forbrugsafgifter og moms inden for de 15 EU-medlemsstaters nationale territorier.
Dette ene eksempel burde sætte størrelsesordenen af det problem, Den Europæiske Union står over for, i perspektiv, hvis vi skal have held til at besejre organiserede kriminelle grupper, der har til hensigt at forfalske eurosedler fra den 1. januar 2002. Den dag vil eurovalutaen oversvømme 11 EU-medlemsstater med en befolkning på mere end 291 millioner. EU's retshåndhævende myndigheder må være yderst velforberedte, hvis euroforfalskerne skal besejres uden videre.
Jeg støtter, at der tildeles EU's Direktorat for Koordinering af Bedrageribekæmpelse, UCLAF, såvel som den europæiske politimyndighed, Europol, en koordinerende rolle med at føre tilsyn med denne yderst vigtige kontraefterretningsoperation.
Der må gøres en indsats for at beskytte eurovalutaens troværdighed og autenticitet, når den lanceres og erstatter de nationale valutaer.
I lyset af, at EU-medlemsstaterne for nærværende har forskellige strukturer til forebyggelse og bekæmpelse af forfalskning, vil der være behov for strukturer til informationsudveksling mellem alle EU's retshåndhævende myndigheder.
Der vil også være behov for en fælles definition af valutaforfalskning, og der må indføres samordnede og velstrukturerede foranstaltninger til bekæmpelse heraf.
Amsterdam-traktaten giver øget bemyndigelse til Europol ved at etablere koordinerede strukturer mellem EU's politistyrker og beslægtede retshåndhævende myndigheder for at sikre, at organiseret kriminalitet kan takles effektivt på europæisk plan. Denne nye bemyndigelse er kun ret og rimelig i lyset af, at vi lever i et internationalt marked med fri bevægelighed for varer, personer, tjenesteydelser og kapital.
Men disse bestemmelser kan og må anvendes til fulde for at sikre, at det onde, som ligger i en eventuel fremtidig forfalskning af euroen, besejres.

Lis Jensen og Krarup
Betænkningen om UCLAF's uafhængighed, rolle og status har til formål at styrke bekæmpelsen af svig mod Fællesskabets budget. Dette udgangspunkt mener vi naturligvis er positivt, ikke mindst i betragtning af Revisionsrettens påpegning af en række uregelmæssigheder i UCLAF's nuværende organisation og funktion. Vi kan imidlertid ikke støtte betænkningen, fordi den lægger op til, at bekæmpelsen af svig, korruption og finansielle uregelmæssigheder skal ske via etableringen af et europæisk strafferetligt område og oprettelse af en offentlig anklagemyndighed for EU. Det er vores opfattelse, at dette initiativ principielt forudsætter adgang til harmonisering af de enkelte landes strafferet og retsplejeregler. Den juridiske udformning af medlemslandenes retspleje- og straffelovgivning bør under ingen omstændigheder være et unionsanliggende.
En yderligere overførelse af kompetence til UCLAF og bevilling af flere økonomiske midler til ansættelse af tjenestemænd bør ske i forbindelse med bekæmpelse af svig i EU's egne institutioner og ikke være et skridt i retning af en europæisk anklagemyndighed. De mange enkeltsager om svindel og korruption i EU-systemet bør i stedet give anledning til: 1. at der indledes en debat med henblik på at afskaffe en lang række af de støtteordninger, der svindles med, 2. at der skabes større åbenhed i systemet, så skatteyderne og vælgerne kan se, hvad pengene bliver brugt til.
I betænkningen henvises der yderligere til Amsterdam-traktatens artikel 280, der åbner nye muligheder for bekæmpelse af svig på fællesskabsplan. Artiklen påpeger i stk. 4, at foranstaltningerne i forbindelse med bekæmpelse af svig »ikke berører anvendelsen af medlemsstaternes strafferet eller retsplejeregler«. Denne fremhævelse mener vi er vigtig, fordi det her pointeres, at EU ikke skal blande sig i de nationale politikker på dette område. Bekæmpelsen af svig på fællesskabsplan bør imidlertid ikke ske på baggrund af ikke-ratificerede konventioner og tillægsprotokoller, som det samtidig skitseres i forbindelse med bemærkningerne til artikel 280 i betænkningen. EU kan naturligvis ikke tiltage sig lovgivningskompetence på områder, der ikke er blevet ratificeret af de enkelte medlemsstater.

Kirsten Jensen, Blak, Sindal og Iversen
For de danske socialdemokrater i Europa-Parlamentet er bekæmpelsen af svig, svindel og korruption en mærkesag. Der må ikke herske tvivl om, at bekæmpelsen af svindel med EU's midler altid må have topprioritet. Derfor må koordineringen af bedrageribekæmpelsen - som den forestås af UCLAF - også have de bedste betingelser. I betænkningen foreslås oprettelse af en ny enhed til at undersøge svindel internt i EU's institutioner. Det mener vi ikke er en optimal løsning. Dette arbejde burde kunne løses af UCLAF, men med en mere uafhængig status i forhold til Kommissionen.
I Edinburgh-afgørelsen fra 1992 hedder det, at »Danmark vil deltage fuldt ud i samarbejdet om retlige og indre anliggender på grundlag af bestemmelserne i afsnit IV i Traktaten om Den Europæiske Union«. I praksis betyder det, at Danmark deltager i dette samarbejde, så længe det er mellemstatsligt. Derfor kan de danske socialdemokrater ikke støtte tankerne om oprettelse af en fælles anklagemyndighed, og at der med tiden indføres en fælles straffelov. Men som det også er formuleret i Danmarks forbehold på området, vil vi heller ikke stå i vejen for, at andre kan forstærke samarbejdet på det retlige område. De danske socialdemokrater har derfor valgt at undlade at stemme for punkterne K, L og M. Det ændrer dog ikke på, at hovedsigtet med betænkningen er at forstærke bedrageribekæmpelsen såvel i medlemslandene som internt i EU-systemet. Derfor har de danske socialdemokrater valgt at støtte betænkningen som helhed.

Kellett-Bowman
Jeg støtter Bösch-betænkningen, fordi forslagene heri udgjorde en mulig vej frem for UCLAF. I 1980 foreslog jeg, at Fællesskabet burde have et rejsehold. Så jeg blev meget glad, da UCLAF blev etableret på dette Parlaments initiativ. I årenes løb har Parlamentet givet yderligere ressourcer til denne enheds arbejde. Men vi opdagede, at Uclaf's undersøgelser var hæmmede, når det opererede inden for selve Kommissionen.
Hr. Böschs forslag om et uafhængigt OLAF giver svaret på dette problem. Alle institutioner kan komme i søgelyset, herunder også Parlamentet her, hvilket jeg hilser velkommen. Hr. Santers svar var nyttigt og konstruktivt. Parlamentet modstod efter min mening klogt forsøg på at svække dette forslag ved hjælp af ændringsforslag. Jeg lykønsker hr. Bösch.

Lindqvist (ELDR)
Bonde og Sandbæk (I-EDN), skriftlig. (SV) Der kræves en kraftfuld indsats mod korruption, svig og bedrageri i EU og med EU-midler i og uden for EU. Det viser de seneste anklager om svindel, og det fremgår tydeligt af beretningen fra Revisionsretten. Et særligt organ (OLAF) med større beføjelser og øgede ressourcer, så det også kan udføre interne undersøgelser, som det foreslås i betænkningen, kan være vejen frem.
For at OLAF virkelig skal blive selvstændigt, bør Kommissionen ikke være tilsynsmyndighed og træffe beslutninger om udnævnelser, disciplinære forholdsregler m.m. Der skal ikke oprettes et særligt europæisk strafferetsligt område. OLAF skal heller ikke have anklagerens rolle.
Hele debatten om svig, svindel og bedrageri med EU-midler er et symptom på, at EU ikke har det godt. EU er for stort, for uoverskueligt og nærmest umuligt at kontrollere. Det vigtigste enkelte tiltag mod bedrageri og svig er at indføre et offentlighedsprincip efter nordisk model med beskyttelse af informanter. Hvis alle EU's handlinger som hovedprincip gøres offentlige, og retten til at informere medierne beskyttes, vil flere tilfælde af korruption, svindel m.m. blive opdaget, og problemerne blive mindre.

Müller
Kommissionen lever i et elfenbenstårn. Den manglende kommunikation mellem Parlament og Kommission skyldes hovedsageligt, at vores efterlysning af information og kontrol per se opfattes som mistillid, og det sker, fordi princippet om, at en god administration (med få undtagelser) principielt altid skal være offentlig tilgængelig, er blevet vendt til det modsatte i Kommissionen, i hvert fald på de områder, hvor der er fremsat kritik, og hvor Parlamentet vil gøre brug af sine kontrolrettigheder. Så bliver alt først hemmeligt, lukket, internt, fortroligt. Men jeg spørger Dem, hr. Santer, hvad er der at hemmeligholde over for Parlamentet i en intern rapport om finanskontrol? Hvorfor skulle vi ikke hurtigt og skånselsløst få at vide, hvor de ømme punkter i brugen af midlerne ligger? Hvem har noget at skjule for os her?
Deres Kommissions mistillidskultur har undergravet selv de rettigheder, vi har i medfør af traktaten. Artikel 206 foreskriver, at Kommissionen skal forelægge Parlamentet alle de informationer, der er nødvendige for at give decharge. Med hvilken begrundelse modtager Parlamentet ikke UCLAF-rapporten eller modtager den kun, når vi retter det sværeste skyts mod Dem, nemlig en fuldstændig blokering af midler til den humanitære hjælp? Det er en skam, at De lader til kun at forstå dette sprog.
Ja, vi har ikke kun et problem, men derimod en dyb krise mellem Kommmissionen og Parlamentet. Dér, hvor der mangler gennemskuelige og pålidelige regler, dér, hvor kommissærernes civilkurage til at arbejde mod politiske mandskaber og gamle byrder i de forskellige afdelinger af Kommissionen ikke er til at få øje på, dér, hvor kommissærerne vikler sig ind i moralsk anløbne kontakter, dér, hvor Parlamentet i månedsvis holdes hen med dårlige undskyldninger og manglende kommunikation, dér kan der ikke opstå tillid til en god administration.
I Tyskland har befolkningen netop afgjort, hvad der skal ske med dem, der kun vil sidde passivt og vente på, at krisen driver over. Hvis Kommissionen ikke er modtagelig over for det og reagerer tilsvarende og angiver retningen, og det ser det ikke ud til, må den være klar over, at vi bliver nødt til at nægte at give decharge i december.

Rovsing
Svig mod Fællesskabernes budget er et af de alvorligste problemer i det europæiske samarbejdes 50-årige historie. Både på grund af de finansielle skadevirkninger, svindelen medfører, og - navnlig - på grund af den enorme skadevirkning, det har for EU's omdømme blandt borgerne. Kommissionens centrale tjeneste for bekæmpelse af svig, UCLAF, er derfor et EU-organ af exceptionel stor vigtighed for hele Unionen. UCLAF har allerede løst store opgaver siden tjenestens oprettelse, men det er klart, at manglen på retsligt samarbejde mellem medlemsstaterne har vanskeliggjort UCLAF's arbejde i betydeligt omfang. Og der er i øjeblikket ikke udsigt til væsentlige fremskridt. Derfor er en større grad af uafhængighed for UCLAF måske et af de få skridt, der i øjeblikket kan tages for at gøre enheden mere operativ i indsatsen mod budgetsvig i EU. Jeg støtter dette initiativ helhjertet.

Sjöstedt
Jeg støtter de fleste dele af betænkningen. Jeg deler dog ikke synspunktet om at gøre EU til et strafferetsligt område, samt at der skal oprettes en europæisk retslig myndighed. Jeg vil heller ikke give Europol nye beføjelser. Derfor har jeg ikke stemt for betænkningen.

Souchet
Vores gruppe støtter Bösch-betænkningen først og fremmest, fordi den undgår den politiske propaganda og indeholder en skarp analyse af den interne korruption i Kommissionen.
Ordføreren forsøger ikke at skjule omfanget af svindel og korruption i Kommissionens tjenestegrene. Man tæller faktisk ikke længere antallet af programmer i Kommissionens regi, i forbindelse med hvilke der i løbet af de seneste måneder er afsløret svig og bedrageri for meget store beløb. Ifølge ordføreren er »disse tilfælde, der er blevet kendt, sandsynligvis kun toppen af isbjerget.«
Det er derfor fuldstændig forkasteligt, at formanden for Kommissionen, hr. Santer, med ildevarslende humor karakteriserer denne ekstremt alvorlige handlemåde som »akrobatisk forvaltning«.
De seneste års arbejde i såvel Revisionsretten som i Budgetkontroludvalget har afsløret en verden af uigennemsigtighed, maskepi, medvidenhed og mafialignende tavshed, uansvarlighed og straffrihed, forfalskede kontrakter, opdigtede rapporter, forsvundne dokumenter og uklare forbindelser med visse priviligerede konsulentfirmaer.
I Bösch-betænkningen understreges det, at de disciplinære procedurer i de fleste tilfælde ikke en gang indledes, og at de kompetente juridiske myndigheder kun sjældent bliver inddraget, når en strafbar sag opdages. »Opklaringen er blevet modvirket næsten systematisk (...). Man kan spørge sig selv, om ikke Direktoratet for Koordinering af Bedrageribekæmpelse (UCLAF) er skabt for at sløre visse forhold«. En regional avis resumerede her til morgen gårsdagens forhandling med følgende titel: »Sanktioner usandsynlige for alle sager«.
Denne enhed til bedrageribekæmpelse mangler uafhængighed bl.a. på grund af, at den er en del af Kommissionens maskineri. Den har derfor tendens til at beskytte tjenestemændene. Hr. Böschs forslag med henblik på at styrke denne enhed og give den maksimal uafhængighed går altså i den rigtige retning. Kontoret, som han foreslår oprettet, skal arbejde tæt sammen med Europa-Parlamentet, som har kontrol med Kommissionens aktiviteter, navnlig på det økonomiske plan, blandt sine væsentligste opgaver. Vi har gennem de undersøgelsesudvalg, som Parlamentet har nedsat, set den effektivitet, som kunne være vores egen inden for dette område, eksempelvis med hensyn til den måde, hvor på Kommissionen behandlede BSE-spørgsmålet.
Men det er ligeledes påkrævet at anvende subsidiaritetsprincippet korrekt og stringent for at forsøge at bremse de europæiske institutioners tilbøjelighed til at opfordre til storstilet svig. For at begrænse den ukontrollerede mængde af pengemidler bør man reducere de beløb, der passerer Bruxelles mest muligt. Den mest effektive kontrol er den, der foretages så tæt på skatteborgerne som muligt.
Ordføreren understreger også, at der findes en gråzone med en muligvis ganske betragtelig risiko for svig i forbindelse med den såkaldte »tekniske« retsaktsudstedelse med dennes talrige forordninger og gennemførelsesbestemmelser samt inden for rammerne af komitologien med en mængde eksisterende udvalg og organer. Her træffes afgørelser med til dels betragtelige økonomiske konsekvenser. Det er karakteristisk i den forbindelse, at det ofte kun er en håndfuld tjenestemænd fra de respektive EU-institutioner, der deltager i beslutningsprocessen, der har et fuldstændigt overblik over sagen og udviklingen i proceduren. Det gør målrettet påvirkning fra interessegrupper relativt enkel og lovende.
Denne glimrende analyse viser, at den overdrevne koncentration af kompetencer og den bureaukratiske opbygning, som er foranlediget heraf, udgør en betydelig kilde til svindel og korruption. Endnu en gang er det passende svar anvendelse af subsidiaritetsprincippet. Men desværre foreslås den modsatte vej i Amsterdam-traktaten.

Theorin og Wibe
Det bedste middel mod svig og korruption i Kommissionen ville være at lade offentlighedsprincippet gælde over alt. Hvis befolkningen og dybdeborende journalister også får adgang til Kommissionens regnskaber, vil det være nemmere at opdage svig. Det nuværende hemmmelighedskræmmeri med skatteydernes penge er ikke acceptabelt. Hvis det fortsætter, er den logiske slutning også, at de aktiviteter i Kommissionen, inden for hvilke der er store problemer, helt enkelt må ophøre.
Betænkning af Sisó Cruellas (A4-0241/98)
Van Dam
Et europæisk transportnetværk har mange fordele på forskellige områder. Det er vigtigt at fremme denne udvikling, særlig i betragtning af, at infrastrukturen ikke kan anvendes indbyrdes.
Ordførerens hovedpunkter er i den henseende meget vigtige. Vi støtter ikke mindst udviklingen af et vedvarende transportnetværk og anvendelsen af de teknologiske muligheder. Derfor har vi stemt for betænkningen.
Men det ændrer ikke noget ved, at vi har vores tvivl om projekterne inden for rammen af det europæiske transportnetværk vil kunne realiseres finansielt. De kræver jo store investeringer både i medlemsstaterne og i nabolandene. Hvis det skal finansieres af det offentlige, medfører det en stor belastning af de offentlige budgetter. Det er derfor nødvendigt at anvende privat kapital.
Det kræver, at der i Unionen skabes en udvikling, der gør det interessant for private at investere i disse projekter. Den private sektors indflydelse kan ikke begrænses til den finansielle side af sagen. I denne sektor er der et stort potentiel af viden til disposition, der skal anvendes optimalt for at opnå et optimalt samfundsmæssigt udbytte.
Sammenfattende skal vi anvende den disponible viden og midlerne på en velovervejet måde med henblik på at opbygge en vedvarende og forsvarlig infrastruktur. Betænkningen er i den henseende en god begyndelse.

Lis Jensen og Krarup
Sisó Cruellas-betænkningens målsætning bygger på, at EU skal være med til at styrke først og fremmest Øst- og Centraleuropas infrastruktur af hensyn til samhandelen mellem EU og Østeuropa. TEN-programmet, der er udvidet til også at dække Øst- og Centraleuropa, må imidlertid ses i lyset af den politiske og økonomiske pression, som EU har udsat de østeuropæiske lande for i forbindelse med krav om bestemte investeringer i infrastruktur. Denne kritik er ikke en afvisning af, at der er behov for massive investeringer i Østeuropas infrastruktur. Derimod er der tale om en principiel kritik af EU's transportpolitik.
De infrastrukturprojekter, EU via eksempelvis Phare og Den Europæiske Investeringsbank (EIB) har ydet støtte til i Østeuropa, tilgodeser de store EU-industriers interesse i at åbne de øst- og centraleuropæiske markeder for deres produkter via en udbyggelse af de øst- og vestgående forbindelser. Spørgsmålet er blot, hvilken betydning disse massive satsninger vil få for den østeuropæiske handel og industri. Selv Verdensbanken er efterhånden nået frem til den erkendelse, at store infrastrukturprogrammer, der skal binde centrum- og periferiområder sammen, ikke i sig selv skaber en forstærket økonomisk udvikling i periferiområderne. Tværtimod har man med øgede åbninger af periferiområdernes lokalmarkeder for konkurrence fra de centrale områder oplevet en øget økonomisk afmatning i periferiområderne. Samtidig har EIB udvist en nærmest total lukkethed i forhold til østeuropæiske miljøorganisationer såsom »Bankwatch« og over for den østeuropæiske offentlighed generelt, når det gælder om at offentliggøre de miljømæssige overvejelser, som de hævder de foretager, før de yder lån til en række infrastrukturprogrammer i Østeuropa.
Af disse årsager kan vi ikke stemme for Sisó Cruellas-betænkningen.

Schlechter
Historisk set er det europæiske kontinents vejnet, jernbanenet og indre vandveje blevet anlagt af nationale årsager, bortset fra ganske få tilfælde.
Det var først i 1980'erne, at man begyndte at drøfte en virkelig paneuropæisk transportpolitik.
Takket været vores kollega, Günther Lüttges, utrættelige arbejde er det lykkedes Europa-Parlamentet med Kommissionens hjælp at afholde paneuropæiske konferencer om transport i Prag, på Kreta og i Helsinki. Det blev en stor succes! For første gang diskuterede folkevalgte repræsentanter fra Øst og Vest med hinanden og traf sammen politiske beslutninger om transportproblemerne.
I dag står vi over for et nyt forslag fra Kommissionen om tilslutningen af vores netværk af transportinfrastrukturer til vores naboers netværk i Øst.
Koordineringen af evalueringen af behovet for infrastrukturer forestås af TINA-gruppen, der består af højtplacerede tjenestemænd fra medlemsstaterne og ansøgerlandene, og som har sit sekretariat i Wien.
Alt dette er meget godt, men jeg ville have ønsket, at man først og fremmest fortalte os, hvor langt man er nået med de 14 projekter, som blev vedtaget i den fælles holdning.
Jeg mener at vide, at det eneste af de 14 projekter vedtaget af Rådet i Essen, der er færdigt, er forbindelsen mellem Danmark og Sverige (Øresund), mens lufthavnen i Milano-Malpensa er ved at være færdig, men uden den jernbaneforbindelse og den hurtige vejforbindelse, som Kommissionen, Den Europæiske Investeringsbank og Europa-Parlamentet ikke desto mindre havde krævet.
Men hvor langt er de andre projekter? Tilsyneladende er store beløb blevet brugt til undersøgelser og talrige byggeplaner, men hvad resten angår, er der absolut tavshed. Denne tavshed er uforståelig, når Wilhelm Piecyk i sin betænkning skrev, og jeg citerer: »færdiggørelsen af det transeuropæiske transportnet kræver investeringer for mindst ECU 400 milliarder i løbet af de næste 15 år. Alene for at gennemføre de mest påkrævede foranstaltninger inden år 2000 er der behov for ca. ECU 220 milliarder.«
Jeg kan stadig høre Jacques Delors anbefale disse transeuropæiske net, som han karakteriserede som store kilder til jobskabelse, og jeg kan stadig huske beslutningerne fra beskæftigelsestopmødet i Luxembourg, men nu jeg venter på konkrete resultater.
Jeg ved, at indtil i dag er de store nationale infrastrukturer for en stor dels vedkommende blevet finansieret af offentlige midler. De nationale investeringer kunne have været endnu større, hvis de samlede indtægter fra skatter og afgifter på transport var gået til investeringer i infrastrukturer, men det har ikke været tilfældet.
Vi er imidlertid alle klar over, at vi for at gennemføre de transeuropæiske net har behov for enorme økonomiske midler, som medlemsstaterne ikke kan stille til rådighed med kort varsel. Vi er derfor nødt til at finde andre finansieringsmåder.
På trods af, at Den Europæiske Investeringsbank sikkert vil gøre alt, hvad der står i dens magt, for at finansiere og få gang i det mindste i en del af de forskellige sager, og selvom jeg håber, at økonomiske midler vil blive stillet til rådighed fra de forskellige strukturfonde for endelig at komme i gang med opbygningen af infrastrukturnettene og derigennem skabe arbejdspladser, tror jeg ikke, at vi vil have penge nok til at betale for de 14 nødvendige og prioriterede projekter.
Ifølge min overbevisning skal man forsøge at gøre alt for, at de private kapitalmidler også bidrager til projekterne, for i modsat fald risikerer man at skulle forlænge programmerne i årtier, hvis ikke i evigheder, for endeligt at tilfredsstille alle fromme behov og ønsker.
Måske skulle vi overveje muligheden for en generel indførelse af en rigtig europæisk motorvejsafgift, hvis vi ikke kan opnå finansieringen med konventionelle midler? Jeg ved det ikke, men jeg forestiller mig helt ærligt, at det i praktisk taget alle landene bliver meget vanskeligt at få en stigning i de offentlige indtægter eller udgifter igennem, og at det bliver nødvendigt at finde alternative muligheder for samfinansiering for visse infrastrukturprojekter.
Jeg siger dette, fordi de problemer, som vi er nødt til at løse for at komme videre med opbygningen af vores fælles hus, nemlig Den Europæiske Union, er store, men overkommelige, medmindre der sker noget uforudset.
Imidlertid tror jeg, at vi står over for det uforudsete. TINA-gruppens første skøn lader ekstraomkostninger af størrelsesordenen ECU 45-150 milliarder skinne igennem. Hvor skal vi finde pengene til disse ekstraomkostninger? Kan vi binde hjælpen til opfyldelsen af visse betingelser, f.eks. at 40 % af investeringerne i prioriterede transportinfrastrukturer skal gå til jernbaneforbindelser, 25 % til vejnet og 15 % til den kombinerede transport? Betænkningen af hr. Joaquín Sisó Cruellas giver ikke svar på disse spørgsmål.
Jeg ønsker ikke at stille mig i vejen for hjælpen til EU's nabolande, men spørger blot mig selv, om ikke vores forhandlinger er en anelse forhastede, ja endog hasarderede.
På grund af det ovennævnte stemte jeg imod betænkningen af hr. Sisó Cruellas.
Betænkning af Baldarelli (A4-0246/98)
Deprez
Den fortsatte stigning i vejtrafikken i dens forskellige bestanddele nødvendiggør en samlet forvaltning af denne trafik på alle niveauer: lokalt, regionalt, nationalt og europæisk. Informatikkens fortsatte udvikling gør det muligt fremover at overveje en sådan hypotese seriøst. Det er dét, der er det interessante i Kommissionens meddelelse og den betænkning, som vi stemmer om i dag.
Den forventede udvikling af anvendelsen af telematik i vejnettet er vigtig og har positive konsekvenser, idet den vil have en positiv indflydelse på livskvaliteten for alle dens brugere, især med hensyn til sikkerhed og tidsbesparelse. De mulige fordele inden for det økonomiske og det miljømæssige område er ligeledes tydelige: bedre tidsmæssig og fysisk forvaltning af trafikken, multimodal transport osv.
Jeg deler ordførerens opfattelse af, at den positive eller negative karakter af saldoen mellem nedlagte arbejdspladser i produktionssektoren og handelslivet, der er blevet forældet i kraft af anvendelsen af nye teknologier i vejnettet og -trafikken, og de arbejdspladser, der skabes i denne nye aktivitetsniche, vil hovedsageligt afhænge af vores virksomheders evne til at tage førerrollen i den bevægelse, der i dag er ved at modnes.
Jeg støtter følgelig helt og holdent tankegangen om, at vi skal hjælpe vores virksomheder og med det mål for øje afsætte betydelige fællesskabsressourcer til udviklingen og gennemførelsen af vejtelematikken med henblik på at støtte jobskabelsen og den bæredygtige udvikling.
Betænkning af Novo Belenguer (A4-0247/98)
Díez de Rivera Icaza
Betænkningen af hr. Novo er seriøs og stringent i et spørgsmål af så stor betydning, hvilket vi lykønsker ham med.
Jeg beklager, og jeg bliver ikke træt af at gentage det, at der ikke er den mindste henvisning til turismen tilbage i Amsterdam-traktaten, for det var efter min mening nødvendigt for at kunne formulere en passende beskyttelse af turisterne, sektoren og naturligvis af miljøkvaliteten og -sikkerheden på det sted, man har valgt til at slappe af. Dette er ydermere grunden til, at jeg foreslog, at der skulle oprettes et Europæiske Turistråd.
Det lykkedes for hr. Méndez de Vigo og jeg selv at få indføjet, dog ikke uden besvær, og det er vigtigt for mig at understrege dette, et fælles ændringsforslag i så henseende i betænkningen af Bourlanges-Martin, da vi i modsætning til visse turistsektorer og andre parlamentsmedlemmer fandt, at turisme er meget mere end kvantificerbare tal. Og det, at det ikke kom med i den reviderede traktat, vil på langt sigt betyde flere problemer end gevinster for selve turistsektoren.
Når dette er sagt, for at ingen skal tage fejl eller begræde noget, så glæder jeg mig over udarbejdelsen af denne nye betænkning, som trods alt forsøger at afhjælpe dette retlige tomrum, som desværre ikke kom med i Amsterdam-traktaten.

Gallagher
Jeg er glad for, at Europa-Parlamentet nu drøfter en betænkning om EU-foranstaltninger for turistindustrien. Det er meget vigtigt fra en irsk synsvinkel, eftersom turistindustrien spiller en meget betydelig rolle, når det gælder om at skabe arbejdspladser, i den irske økonomi.
Rent faktisk vil der ifølge den midtvejsevaluering af anvendelsen af EU-midler i Irland, der er gennemført af det økonomiske og sociale forskningsinstitut, være skabt over 30.000 arbejdspladser i Irland under det nuværende rammeprogram for fællesskabsstøtte for perioden 1994-1999.
Den nuværende handlingsplan for turisme beløber sig til IEP 369 millioner, hvilket er over 8 % af det samlede strukturfondsprogram, der for nærværende bliver anvendt i Irland.
Jeg har tillid til, at den irske turistindustri vil udvikle sig og blomstre i de næste få år.
Indførelsen af en fælles europæisk valuta skulle have en positiv indvirkning i denne henseende. Fjernelsen af transaktionsomkostningerne i 11 medlemsstater inden for Den Europæiske Union med over 291 millioner mennesker vil betyde, at rejse- og ferieomkostningerne bliver endnu lavere.
En fælles europæisk valuta bringer et grænsefrit kapitalområde med sig, hvor der ikke længere er nogen »vekselkontorer«, og omkostningerne er nedbragt.
En fælles europæisk valuta vil bringe et øget antal turister med sig, hvilket betyder en forøgelse i antallet af arbejdspladser, der skabes i turistindustrien i Irland over de næste få år.
Den irske regering har en rolle at spille med at garantere, at den irske turistindustri udvikler sig til sit fulde potentiale. Der vil inden længe finde drøftelser sted mellem den irske regering og Europa-Kommissionen om den næste uddeling fra EU's strukturfonde for perioden 2000-2006. Den irske regering vil skulle formulere en national udviklingsplan, der skitserer vores sociale og økonomiske investeringsprioriteringer for syvårsperioden efter 1999.
I lyset af, at der vil være skabt over 30.000 arbejdspladser i perioden 1994-1999 i turistindustrien i Irland, er det derfor meget klart, at der må indføjes omfattende bestemmelser i den nationale udviklingsplan for fremtidig EU- og national finansiering af turistindustrien i Irland.

Kirsten Jensen, Blak, Sindal og Iversen
De danske socialdemokrater stemte i dag imod Belenguers betænkning om Fællesskabets foranstaltninger med indvirkning på turisme. Vi mener ikke, at man skal begynde at harmonisere medlemslandenes turistpolitik, således som der lægges op til i dette forslag. Det må være op til de enkelte lande selv at tilrettelægge en fornuftig politik i overensstemmelse med princippet om subsidiaritet. Der er derfor ikke behov for en udvidet afdeling for turisme i Kommissionen, og der er heller ikke behov for budgetudvidelser på dette område.

Lindqvist (ELDR), Eriksson, Seppänen, Sjöstedt og Svensson (GUE/NGL), Gahrton, Holm, Lindholm og Schörling (V), Bonde, Lis Jensen, Krarup og Sandbæk (I-EDN)
Novo Belenguers betænkning lægger i betænkelig grad op til en EU-turismepolitik. Vi mener, at det er svært, for ikke at sige umuligt, at promovere 15 så forskellige lande i en og samme kampagne. Novo skriver jo selv i sin betænkning, at kampagner til fremme af specielle nationale eller regionale rejsemål i Europa (læs: EU) bør overlades til medlemsstaternes og deres nationale og regionale turistråd. Vi kunne ikke være mere enige, og det er netop derfor, at vi mener, at denne betænknings forsøg på at gøre turisme til en fælles EU-politik bl.a. gennem oprettelse af et direktorat for turisme er skudt helt ved siden af.

Novo
Kommissionens rapport om Fællesskabets foranstaltninger med indvirkning på turisme gennemført i 95/96 bekræfter til overmål to fundamentale forhold.
På den ene side det nyttige i disse foranstaltninger, der direkte eller indirekte søger at komme en sektor i møde, der trods det globale fald i efterspørgslen på næsten 10 % mellem 1975 og 1995, stadig er afgørende for økonomien og beskæftigelsen i EU (ca. 6 % Fællesskabets BIP, mere end 9 millioner arbejdspladser). Det nyttige i sådanne foranstaltninger gør det også muligt at konkludere, sådan som vi har sagt det, at det kan lade sig gøre at samarbejde omkring fælles interesser, uden at den eksisterende juridiske ramme behøver blive ændret, hvilket viser det urealistiske i ville gøre politikken for denne sektor til et fællsesskabsanliggende.
På den anden side er det indlysende, at der, også uden at den juridiske ramme ændres, er et klart behov for at gå videre med disse fællesskabsforanstaltninger og afsætte specifikke budgetbevillinger, der kan muliggøre en styrket direkte indsats og samtidig øge synergieffekten i forhold til andre Fællesskabs- og/eller nationale politikker (planlægning, miljø, kultur, håndværk, kulturarv, beskæftigelsespolitik, strukturelle aktioner, ny teknologi).
Betænkningen er positiv, og jeg vil gerne fremhæve et forhold, der for os er af afgørende betydning. Det er nemlig ikke nok at konstatere, at turistsektoren er fundamental ud fra et beskæftigelsessynspunkt. Det er lige så fundamentalt at sikre kvaliteten af denne beskæftigelse. Derfor skriver vi under på den konklusion, der peger på det nødvendige i at få formuleret politikker og stillet finansielle midler til rådighed (til bl.a. uddannelse), der kan sikre mest mulig stabil beskæftigelse og formindske følgerne af sæsonafhængighed, og som kan forhindre, at der konkurreres på bekostning af lave lønninger.

Wibe
Nok skaber turismen arbejdspladser og dermed velstand til mange regioner, men idéerne om at oprette et direktorat for turisme i GD XXIII og udvikle en fælles turistpolitik i EU stiller jeg mig meget skeptisk over for. Det vil føre til øget bureaukrati og voksende papirbunker. Derimod tror jeg desværre ikke, at det vil få nogen større positiv effekt på turistbranchen ude i virkeligheden.
Betækning af Miranda (A4-0289/98)
Kellett-Bowman
Hr. formand, jeg er registreret for at have sagt dengang, vi havde strejke her i Parlamentet, at institutionen bestod af dens medlemmer og embedsmændene. Ikke alle var enige med mig, men jeg mener det stadig. Parlamentet bliver betjent vel af mange embedsmænd, og jeg hilser dem for dette.
Men i dette tilfælde ønsker jeg at sige, at der er mange tilfælde, der afslører den grove inkompetence, der i mange år har grasseret i GD VI (Administration). Det lange klageskrift over forsømmeligheder og fejl har skadet denne institutions image. Den tidligere Generaldirektør for Administration, Jean Feidt, burde tage ansvaret for denne beklagelige situation på sig.
Jeg må understrege, at disse bemærkninger bliver gjort uden hensyntagen til nationalitet eller politisk overbevisning eller medlemskab af klubber eller hemmelige selskaber, men fordi Parlamentet i årenes løb - og jeg kunne opregne dem her, hvis jeg havde mere tid - er blevet svigtet som følge af ringe administration i GD VI, og hr. Jean Feidt burde påtage sig ansvaret for dette.

Hervé Fabre-Aubrespy
Vores gruppe har stemt mod betænkning af Miranda på grund af dens væsentlige indhold, nemlig decharge til Europa-Parlamentet for regnskabsåret 1996.
Da det nærmere betegnet drejer sig om den famøse fremførsel af bevillinger fra regnskabsåret 1996 til 1997, tager ordføreren endnu en gang den anvisningsberettigedes side og skyder skylden på den juridiske tjeneste og finansinspektøren: Sidstnævnte har ikke desto mindre gjort sit arbejde til fulde ved at foreslå, at den ikke-automatiske fremførselsprocedure følges, for at afhjælpe den manglende underskrift fra Europa-Parlamentets formand inden for den fastsatte frist. Dette forslag er til gengæld ikke blevet fulgt af forvaltningen.
Det var først i slutningen af januar måned 1997, at forvaltningen opdagede, at kontrakttillægget aldrig var blevet endeligt underskrevet af Parlamentets formand. Den tidligere formand for Europa-Parlamentet blev derefter bedt om at underskrive det med tilbagevirkende kraft mere end en måned efter fristens udløb, hvilket han naturligvis nægtede. Det forhindrede dog ikke Generalsekretariatet i at fremsætte den samme anmodning over for hans efterfølger, omend forgæves.
Men hvad der er endnu mere overraskende, er, at beløbet på ECU 30, 76 millioner, som det ifølge de opgørelser, der cirkulerede mellem den anvisningsberettigedes tjenester og finansinspektøren, drejer sig om, imidlertid var en del af de automatisk fremførte bevillinger til regnskabsåret 1997. De figurerede i øvrigt som gyldigt fremførte i et dokument fra den 20. januar 1997 underskrevet af den beføjede anvisningsberettigede. I dokumentet forsikres finansinspektøren og generalsekretæren desuden om, at de behørige procedurer var blevet gennemført, selvom forfatteren af dokumentet i mellemtiden havde forsøgt at få Europa-Parlamentets formand til at underskrive kontrakttillægget med tilbagevirkende kraft, hvilket generalsekretæren var fuldt ud klar over ...
Selvom denne episode har afsløret en bekymrende ineffektivitet i proceduren vedrørende regnskabsafslutningen, opfordrer ordføreren os i dag til at give decharge til Europa-Parlamentets forvaltning, som til trods for formandens manglende underskrivelse af kontrakttillægget bibeholdt beløbet på ECU 30, 76 millioner på listen over faktisk fremførte bevillinger til regnskabsåret 1997. Ydermere godkendte Budgetkontroludvalget på sit møde den 25. februar 1997 regnskabsafslutningen for 1996, herunder den automatiske fremførsel af de pågældende bevillinger.
Man forsøger i dag at nedtone denne sag ved at gøre gældende, at der ikke har været noget egentligt økonomisk tab, og at medlemsstaterne vil foretage det fornødne for at sikre sig, at Parlamentets budget kan finansiere erhvervelsen af D3-bygningen til den fastsatte frist. Imidlertid har Parlamentets forvaltning totalt unddraget sig sit ansvar med hensyn til i overensstemmelse med finansforordningen at fremføre beløbet på ECU 30, 76 millioner på en effektiv måde ved først at undlade at fremlægge kontrakttillægget til parlamentsformandens underskrift, derefter ved ikke at gøre brug af den ikkeautomatiske fremførselsprocedure, dernæst ved at forsøge at foruddatere kontrakttillægget og sluttelig ved at tage fremførslen af bevillingerne til regnskabsåret 1997 for givet.
Det er denne utrolige række af alvorlige undladelser og forsømmelser, som vi burde have sanktioneret i dag ved ikke at give dechargen for at undgå, at de gentager sig.
Samtidig med at vi i min gruppe glæder os over, at der ikke gives decharge til Det Økonomiske og Sociale Udvalg, er vi forundret over, at man i Miranda-betænkningen ikke har valgt at gøre det samme med Regionsudvalget på trods af den særligt ufuldstændige karakter af oplysningerne i forvaltningsregnskabet og balancen for Regionsudvalget og manglen på en sammenhængende personalepolitik. Revisionsrettens årsberetning for regnskabsåret 1996 afslørede ikke desto mindre en lang række uregelmæssigheder i institutionens forvaltning.

Holm
Jeg har stemt for Miranda-betænkningen fra Budgetkontroludvalget om decharge 1996.
Det er korrekt at udskyde dechargen af Det Økonomiske og Sociale Udvalg, eftersom der er tale om alvorlige mangler og uregelmæssigheder. Disse uregelmæssigheder skal udredes, både internt af EU via Revisionsretten og UCLAF og eksternt, hvis det viser sig nødvendigt, af en retmæssig national myndighed. Indtil det sker, kan decharge ikke bevilges.
Jeg mener også, at det problem findes inden for Europa-Parlamentet, bl.a. med indkøb, brugen af konsulenter og mangelen på kvalificeret personale inden for regnskab og bogføring samt inden for Den Juridiske Tjeneste. Forskellen ifølge Det Økonomiske og Sociale Udvalg er dog, at intet tyder på bedrageri, men på strukturelle fejl i Europa-Parlamentet. Derfor mener jeg, at Revisionsretten har pligt til at undersøge dette nærmere. Arbejdet i Europa-Parlamentet er begyndt, men jeg tror, at det ville være godt at lade nogle »ude fra« hjælpe til i dette arbejde.

Formanden
Afstemningen er afsluttet.
(Mødet udsat kl. 12.55 og genoptaget kl. 15.05)

Formanden
Kære kolleger, vi er desværre ikke i stand til at begynde forhandlingen, for den første taler er kommissionsformand Santer, og vi venter stadig på, at han skal komme tilbage fra frokosten med den spanske konge. Han er på vej og skulle være her om to-tre minutter. Jeg ville blot orientere Dem om, hvorfor vi havde denne forsinkelse.
(Mødet udsat kl. 15.05 og genoptaget kl. 15.10)

Egne indtægter
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er Kommissionens redegørelse om de egne indtægter og budgetproceduren.

Santer
Hr. formand, mine damer og herrer, Kommissionen har netop vedtaget sin rapport om ordningen med egne indtægter. Det drejer sig om en vigtig rapport. Den er vigtig på grund af sit indhold, som jeg kommer tilbage til, men også på grund af den konjunktur, som vi befinder os midt i.
Men i henhold til artikel 10 i beslutningen »Egne indtægter« skulle rapporten først fremlægges i 1999. Vi besluttede at fremlægge den tidligere af én grund: Ordningen for finansiering af Unionens budget er et af nøgleelementerne i forhandlingerne om Agenda 2000. Uden denne rapport ville vi ikke have skyggen af chance for at afslutte forhandlingerne i marts 1999 som aftalt. Nu hvor alle problemerne er lagt frem på bordet, opfordrer jeg til en fornyet indsats i forhandlingerne om Agenda 2000.
Hr. formand, teksten, der i dag er vedtaget af Kommissionen, er udtømmende, gennemsigtig, objektiv og åben. Udtømmende, fordi den undersøger alle mulige og tænkelige måder for en retfærdig finansiering i fremtiden, og jeg vil endda sige en tilstrækkelig finansiering af Unionen. Gennemsigtig, fordi den hverken skjuler vanskelighederne eller fordelene ved hvert af de potentielle valg. Objektiv, fordi den er baseret på uanfægtelige beløbsopgørelser. Åben, fordi den på dette tidspunkt kun indeholder alternativer.
Kommissionen håber med denne rapport at tage noget af gløden af de vanskelige og politisk ømtålelige forhandlinger og gøre dem objektive. Jeg vil ikke lægge skjul på, at Kommissionen er nyskabende, idet den åbent beskæftiger sig med problematikken omkring nettotilgodehavender. Jeg tror, det er nødvendigt, for jeg ønsker, at den uundgåelige debat skal foregå på et klart og objektivt grundlag. Lad mig tilføje, at det hér drejer sig om et koncept, som man skal anvende med forsigtighed, hvilket vores rapport tydeligt viser.
Hr. formand, tillad mig efter disse indledende bemærkninger at fremhæve de store linjer i vores rapport. Der er to hovedemner. For det første handler rapporten om den aktuelle ordning og dens mulige udvikling, og for det andet om problematikken med budgetuligevægte.
Udviklingen af den aktuelle ordning har i løbet af de senere år afspejlet de nyskabelser, der blev indført ved beslutningerne i 1988 og 1994 om egne indtægter. Bidragene er blevet mere retfærdige, idet de nu i højere grad svarer til medlemsstaternes betalingsevne udtrykt ved deres bruttonationalindkomst (BNI). På den anden side har de nuværende bestemmelser sikret Unionen tilstrækkelige midler til at finansiere udgifterne ved at undgå de finanskriser, som Unionen tidligere har været vidne til.
Den nuværende ordning har imidlertid i nogle henseender svagheder, og én af dem er blevet fremhævet gentagne gange af Europa-Parlamentet selv. Den økonomiske uafhængighed, som er grundlaget for selve konceptet med egne indtægter, er blevet tilsløret i takt med den stigende andel af Unionens budget, der finansieres af de nationale bidrag. For øvrigt mangler den nuværende ordning gennemsigtighed, hvilket delvist skyldes den kompleksitet, der er knyttet til korrektionen til fordel for Det Forenede Kongerige, men også forvrængningen af moms-indtægterne, som i kraft af udjævningen af ligningen faktisk minder om et nationalt bidrag baseret på bruttonationalindkomsten. Der er også knyttet forvaltningsmæssige problemer til ordningen i forbindelse med opkrævningen af told- og landbrugsafgifter, som udgør de såkaldte traditionelle egne indtægter.
Hr. formand, hvis man ønsker at forbedre ordningen, så den bliver mere gennemsigtig og logisk, findes der to radikalt modsatte muligheder. Den første mulighed er at forenkle den nuværende ordning. Dette kunne ske gennem en forøgelse af den BNI-baserede indtægt i bidragsordningen, skønt det går imod selve konceptet om egne indtægter. En forøgelse af den BNI-baserede indtægt ville uden tvivl gøre den nuværende ordning mere enkel og retfærdig, men ville ikke bidrage til styrkelsen af Unionens økonomiske uafhængighed.
I denne sammenhæng har Kommissionen efter Det Europæiske Råd i Cardiff undersøgt Spaniens forslag, der støttes af Grækenland og Portugal, om at indføre et progressivt element i bidragsordningen. Der er dog visse problemer i forbindelse med dette forslag. Eksempelvis finansieres målsætningen om solidaritet i øjeblikket via Unionens budget. Et sådant skridt sikrer en større effektivitet i bestræbelserne på at opnå reel konvergens end en simpel budgetmæssig overførsel til de mindst velstående lande.
Den anden mulighed består i at indføre en eller flere nye former for egne indtægter for at udvide det skattemæssige grundlag for ordningen for egne indtægter. Det drejer sig om en løsning, som Europa-Parlamentet har anbefalet gentagne gange. Ud over, at den økonomiske uafhængighed ville blive større, ville de væsentligste fordele i indførelsen af nye kilder til egne indtægter i ordningen bestå i en styrkelse af det politiske ansvar og af synligheden i forhold til borgerne.
I rapporten er der opstillet en lang liste over de mulige egne indtægter, der er foreslået eller anbefalet. Hvis man evaluerer listen i forhold til en række uundgåelige kriterier, f.eks. retfærdigheden mellem landene indbyrdes eller effektiviteten i opkrævningen, vil man nødvendigvis konstatere, at der næsten ikke findes nogen mulighed, der opfylder alle kriterierne. Kun den effektive moms-indtægt, som Parlamentet foreslog i 1994, synes at være en mulig løsning på mellemlang sigt.
Hr. formand, jeg vil nu komme ind på det følsomme spørgsmål om budgetuligevægte. Lad mig indlede med at gentage det, som Kommissionen i øvrigt altid har sagt, nemlig at selve konceptet med budgetsaldoen er svært at indkredse og håndtere. Man kan ikke opgøre omkostningerne og fordelene ved at tilhøre Den Europæiske Union i et simpelt matematisk regnestykke. Ikke desto mindre har Tyskland, Nederlandene, Østrig og Sverige henvist til Fontainebleau-kompromiset, hvori det siges: »Udgiftspolitikken er på sigt det væsentligste middel til at løse spørgsmålet om budgetuligevægte. Imidlertid er det blevet besluttet, at enhver medlemsstat, der bærer en overdreven budgetbyrde i forhold til sin relative velstand, kan indrømmes en korrektion på et givet tidspunkt.«
Hvis man ser på det fra en rent budgetmæssig synsvinkel, har disse fire medlemsstater af forskellige årsager rent faktisk oplevet en forværring af deres budgetsaldoer, som i dag er lige så store eller endog større end Det Forenede Kongeriges før dettes korrektion. Faktisk er Det Forenede Kongerige ikke længere, og nok i endnu mindre grad fremover, især efter en udvidelse, i en enestående situation med hensyn til dets budgetsaldo og relative velstand. Landets situation i starten af firserne er ved at blive banal.
Hvad angår den fremtidige udvikling af nettosaldoen for disse fire landes vedkommende med undtagelse af udgifterne til udvidelsen, kan Agenda 2000 kun få marginale og ikke nødvendigvis negative virkninger på deres saldi. Det er ganske vist for tidligt til med sikkerhed at kunne sige, hvad der vil ske på dette område, eftersom meget afhænger af den endelige aftale om en reform af den fælles landbrugspolitik og strukturfondene.
På trods af vores forbehold over for selve konceptet med nettosaldi har Kommissionen valgt ikke at undvige spørgsmålet. Kommissionen har undersøgt nogle muligheder, som kunne afhjælpe de bekymringer, der er givet udtryk for. Ikke desto mindre vil jeg gerne præsentere dem i deres rette sammenhæng.
For det første, kilden til budgetuligevægtene ligger i budgetudgifterne, sådan som det blev erkendt i Fontainebleau. For det andet, hvis man ikke seriøst havde bestræbt sig på at holde styr på Unionens udgifter - som De har bidraget til - ville uligevægtene have været endnu større. For det tredje, udgiften til udvidelsen skal fordeles ligeligt i forhold til alle de nuværende medlemsstaters betalingsevne. I tilfælde af, at der skulle være enighed om at finde en løsning på spørgsmålet om budgetuligevægtene, har Kommissionen udarbejdet tre grundlæggende muligheder, som i øvrigt ikke udelukker hinanden indbyrdes.
Den første mulighed er at vende tilbage til den harmoniserede og forenklede finansieringsordning. Vi kan vælge at gennemføre en forenkling af finansieringsordningen til fordel for en mekanisme, der er endnu mere baseret, ja endog helt baseret, på den BNI-baserede indtægt. En sådan forenkling kan omfatte gradvis bortfald af den nuværende korrektionsmekanisme. Den anden mulighed består i, at man kunne foretage en korrektion på udgiftssiden. Som jeg allerede har nævnt, lægges der i Fontainebleau-aftalen vægt på den rolle, som fællesskabsudgifterne burde have i korrektionen af budgetuligevægtene. En betydelig del af budgettet, der er beregnet på strukturelle udgifter, bidrager selvfølgelig til disse uligevægte, men på en bevidst måde, idet det udtrykkeligt drejer sig om udgifter, der sigter på at styrke den økonomiske og sociale samhørighed i de mindst velstillede medlemsstater.
Den anden store del af udgifterne ligger i den fælles landbrugspolitik, som ikke har en fordelingsmæssig funktion mellem medlemsstaterne. Eftersom budgetuligevægtene hidrører fra landbrugspolitikken, kan man overveje at nedsætte det fællesskabslige bidrag til direkte hjælp til landmændene. Denne mulighed er naturligvis ikke ensbetydende med en renationalisering af den fælles landbrugspolitik, i og med at landmændenes rettigheder vil være uforandrede, og at beslutningerne fortsat vil blive truffet i Bruxelles.
En tredje mulighed er at indføre en generel korrektionsmekanisme, der finder anvendelse på alle de medlemsstater, der opfylder de fornødne betingelser. For at undgå en eksplosion i de bruttoindtægter, der skal fordeles mellem medlemsstaterne, er det nødvendigt i forbindelse med denne mulighed at anbefale en ordning med delvis tilbagebetaling af de negative budgetsaldi over en vis grænsetærskel.
Hr. formand, mine damer og herrer, når Kommissionen i dag fremlægger rapporten om egne indtægter, skyldes det, at den ønsker - og jeg gentager - at alle kortene skal være på bordet til den afsluttende fase af forhandlingerne om Agenda 2000. Når det er sagt, er det Kommissionens holdning, at drøftelserne om budgetsaldiene ikke bør fordunkle overvejelserne om en effektiv og retfærdig finansieringsordning. I den forbindelse vil jeg gerne endnu en gang understrege, at Kommissionen i sin rapport fremlægger forskellige muligheder uden at give udtryk for præference for nogen af dem.
Sluttelig er det, hvad enten man vil det eller ej, nødvendigt i beslutningsprocedurerne at tage hensyn til forskelle mellem Unionens udgifter og finansieringsordningen. I denne forbindelse erindrer jeg om, at gennemførelsen af Agenda 2000 ifølge Kommissionen ikke kræver økonomiske indtægter ud over det nuværende loft for egne indtægter og derfor ikke nødvendiggør en hasteændring af beslutningen om egne indtægter, hvilket som bekendt er komplekst og institutionelt tungt.
Det kan betyde, at vi råder over en tilstrækkelig margen, måske indtil den næste udvidelse, til at tænke over de spørgsmål, der bliver behandlet i rapporten, og træffe de fornødne beslutninger med den seriøsitet og forsigtighed, opgaven kræver.

Haug
Hr. formand, hr. formand Santer, mange tak for Deres rapport fra Kommissionen. Vi har ventet længe og med længsel på den! De har dog sagt, at De udarbejdede rapporten lidenskabsløst. Jeg ville ønske, at De havde udarbejdet den lidenskabeligt, for så havde vi måske nu haft et diskussionsmodent beslutningsforslag. I stedet for har vi nu en bakke fuld af valgmuligheder, godt nok en bakke med kvalificerede muligheder, men ikke mere end det.
Godt, vi har jo også ført en målrettet diskussion i Parlamentet og har også konstateret det ene eller det andet hos os i Budgetudvalget. Vores udgangsposition er jo følgende: Vi har kontraktlige bestemmelser, der binder os. Artikel 130 a foreskriver således, at Fællesskabet er forpligtet til solidaritet mellem de fattigste og rigeste medlemslande, og fastlægger som en af målsætningerne, at forskellene i udviklingen i de forskellige regioner og efterslæbet i de mest forfordelte områder skal mindskes.
Det er det ene. Samtidig er medlemslandenes nationaløkonomiske formåen, sådan som De også har beskrevet, selv ved momssystemet en væsentlig faktor for fastlæggelsen af deres andele i finansieringen af EU's budget. Hvis vi ser os nøje omkring, kan vi konstatere, at det faktisk passer på alle medlemslande undtagen Storbritannien. Dette land har en andel på 15, 9 % af bruttonationalproduktet, men kun en andel på 9, 9 % af finansieringen af budgettet. De har beskrevet, hvad det skyldes, nemlig den såkaldte britiske rabat. Alligevel stilles der, selvom der jo i nogen grad indbetales til budgettet efter evne, krav fra medlemslande om lavere bidrag! Som modydelse herfor foreslås et progressivt indtægtssystem eller en forhøjelse af budgettet ud over den hidtidige øvre grænse på 1, 27 % af bruttonationalproduktet, sådan som vi allerede har haft det. Det er alt sammen nedfældet i protokollen til Cardiff-topmødet.
De medlemslande, der mere eller mindre højlydt kræver en nedsættelse af deres medlemsbidrag, baserer deres argumentation på det såkaldte nettoyderkoncept. De har sagt noget herom, og jeg behøver ikke sige mere vedrørende denne betragtning, der er baseret på ækvivalens, og som står på yderst usikre ben, når man ser på metoden. Én ting står dog også klart: Ved en nærmere betragtning er der alligevel en tydelig ubalance mellem de mest velhavende medlemslande. Det er f.eks. straks iøjnefaldende, at Danmark, som er det økonomisk set næststærkeste land i Fællesskabet, modtager betydeligt flere midler fra budgettet, end landet bidrager til finansieringen af det. Samtidig bærer lande som Sverige og Nederlandene, som har et lavere bruttonationalprodukt, betydeligt større finansieringsbyrder, end de modtager som andel fra det fælles budget.
Men hvis årsagerne til ubalancen, som det netop blev sagt, ikke ligger på indtægtssiden, så må de nødvendigvis ligge på udgiftssiden. Og her mener jeg, at vi har diskuteret og også argumenteret lidt mere målrettet i Budgetudvalget, end det, De foreslår i Deres rapport. Vi ser nemlig, at medlemslandene har en højst forskellig andel i de fælles politikker. Denne ulige fordeling bliver særlig tydelig i den fælles landbrugspolitik.
Medlemslande med en stor landbrugsandel og en stor andel af støtteberettigede landbrugsstrukturer såsom Danmark og Frankrig modtager uafhængigt af deres økonomiske formåen større støtte end medlemslande med en mindre landbrugsandel. Sveriges og Tysklands andel i finansieringen af Fællesskabets budget er således dobbelt så stor som deres andel i landbrugspolitikken. Da 45 % af budgettet imidlertid går til landbrugspolitikken, er det klart, at årsagen til ubalancen skal findes her.
Det glæder os derfor meget, at De i Deres rapport også beskæftiger Dem med vores initiativ til en mindskelse af ubalancen, nemlig med samfinansieringen af landbrugspolitikken. I den forbindelse er det en vigtig forudsætning, at tendensen i landbrugspolitikken går fra prisgarantier til direkte indkomststøtte og fremme af landbrugsbevarende og økologiske foranstaltninger. Denne tendens skal styrkes yderligere gennem Agenda 2000. Allerede nu er mellem 50 % og 60 % af landbrugsudgifterne af strukturfremmende karakter. Da disse foranstaltninger foregår direkte på stedet i medlemslandene, er det hensigtsmæssigt at lade dem deltage i finansieringen, sådan som det også er tilfældet med de øvrige strukturpolitikker. Det ville altså ikke være noget systembrud, sådan som De ligeledes har gjort opmærksom på.
Derfor fremsættes dette forslag om en national samfinansiering af landbrugspolitikken. Det ville ikke alene være et konsekvent skridt at tage som en logisk følge af udviklingen, men ville også, netop hvad angår nettoyderproblematikken, føre til en betydelig aflastning. Trods alt det, man kan sige om vores forslag, som vi diskuterer her, men altså endnu ikke har vedtaget formelt, at forslaget f.eks. selvfølgelig også vil forcere dynamikken i den fælles landbrugspolitik, har forslaget desuden den ubestridelige fordel i forhold til alle andre muligheder, De har nævnt, at det kan gennemføres. Forslaget kræver ikke enstemmighed i Rådet, men derimod kun kvalificeret flertal.

Garriga Polledo
Hr. formand, mine damer og herrer, hr. Santer, i dag vil De høre mange meningstilkendegivelser, men der er en uomtvistelig kendsgerning: Hvis Unionens bruttonationalprodukt vokser mindre end 2, 5 % om året, vil det nuværende loft på 1, 27 % for egne indtægter være utilstrækkeligt til at gå i dybden med fællesskabspolitikkerne, fastholde samhørighedspolitikken og finansiere østudvidelsen på samme tid.
De må være klar over - og nu taler jeg til Kommissærkollegiet, da hr. Santer ikke er til stede - at De her vil blive mødt med en kraftig strøm af udtalelser om, at et finansieringssystem, som ikke betragter progressiv beskatning og relativ fremgang som fundamentale principper, er et finansieringssystem, der som udgangspunkt er uretfærdigt og usolidarisk.
Hr. Liikanen, Kommissionen, hvor De sidder, er blevet smittet med virusen om teorien om nettosaldi og en rimelig modydelse (juste retour ), og De har derfor truffet en politisk beslutning om at omfordele udgifterne for at opveje nettosaldiene i stedet for at anbefale en omfordeling af indtægterne, som kunne betyde en anerkendelse af den progressive beskatning.
Det forslag, som Kommissionen fremsætter for os i dag, vil altså ikke løse noget. Det vil ikke give så meget som en enkelt euro mere til fællesskabsbudgettet, og det vil dømme Kommissionens aktion til underfinansiering og passivitet. For det andet er det forslag, som Kommissionen har fremsat, regressivt, uanset hvordan man end ser på det, og uanset hvilket alternativ man ender med at vælge.
Forslaget går også imod den finansielle solidaritet og mod samhørigheden, og det er uretfærdigt, som De vil få at høre fra udvalgene og de europæiske landmænd under behandlingen i Parlamentet. Det er partisk, som De vil få at høre fra Det Europæiske Råd, og det er desuden et temmelig uværdigt forslag fra en europæisk institution, som burde forsvare det almenes interesse, som jeg forestiller mig, at De vil få at høre fra dette Parlament.

Miranda
Hr. formand, vi betvivler ikke vigtigheden af en dybtgående debat om de egne indtægter, og vi vil derfor se ganske opmærksomt på denne redegørelse. Men det forudsætter dog, at der først bliver afklaret nogle spørgsmål. De finansielle spørgsmål kan ikke skilles fra den økonomiske sammenhæng, de indgår i. Og sådan forholder det sig, hvis man ønsker at overveje disse forhold ud fra et omfordelings- og solidaritetssynspunkt. Og dette skal finde et afbalanceret udtryk såvel på indtægts- som på udgiftssiden. Spørgsmål nummer to: Enten fastsætter vi mål og finder de midler og metoder, der skal til for at nå dem - og det er vores holdning - eller også fastsætter vi som udgangspunkt midlerne og opstiller derefter de mål, der kan nås med dem, hvilket synes at være Kommissionens løsning, på et ekstremt restriktivt grundlag, der som bekendt er de 1, 27 %.
Hvis man følger den første metode, så er det faktisk ønskeligt med en debat om de egne indtægter, især med henblik på at klare de forvridninger, som det nuværende system giver, både de, der er nævnt, men også de andre, som vi kender til. På det nuværende grundlag er det meget vanskeligt at få det til at fungere.
Men Kommissionen forvrider på en vis måde diskussionen, fordi den, før diskussionen overhovedet er kommet i gang, allerede har valgt den ene af de veje, den foreslår. Og fordi dens vigtigste ærinde ikke synes at være at løse problemet med de egne indtægter, men derimod de tilfælde af manglende balance, der findes. Den ved, at det er umuligt at komme af med den britiske særordning, den ved, at princippet om rimelig modydelse vil betyde enden på selve Fællesskabet og enden på solidaritetsprincippet, den tror, som vi har set det, ikke på, at der er perspektiv i et system baseret på progression og på BNP. Den har derfor kun ét valg: ikke de egne indtægter, men nedbringelse af udgifterne, altså at løse dette problem ved at nedbringe udgifterne. Det er det, som Kommissionen bringer med til os, hvilket jo er ensbetydende med ikke at sige noget, fordi det ikke bringer noget nyt til denne debat.

Müller
Hr. formand, hr. kommissær, det glæder mig, at Kommissionen overvejer en samfinansiering af landbrugspolitikken. Samfinansieringen af landbrugspolitikken er efter min mening den rigtige vej at gå. Dette forslag rammer sagens kerne, da det tager fat i budgettets udgiftsside. Desuden kan denne mulighed, som allerede nævnt, vedtages med kvalificeret flertal i Rådet og kræver ikke enstemmig revision af beslutningen om egne indtægter. Nettoydelsesdiskussionen kan, sådan som den blev ført af den tidligere finansminister Waigel, dermed roligt komme på aftægt sammen med finansministeren.
Hvis medlemslandene finansierede halvdelen af den direkte støtte i landbrugsbudgettet af egen lomme, ville det betyde en nettoaflastning på DEM 2, 4 milliarder for Tyskland. Også Storbritannien ville i høj grad profitere af en sådan reform, ca. DEM 2 milliarder. Den britiske rabat ville således være forældet. Hvis finansieringen overgår fra Unionen til medlemslandene, så skal EU-budgettet også reduceres med det tilsvarende beløb. Alt andet ville være en regulær forhøjelse af EU-budgettet og ville også i Tyskland møde modstand hos dem, der så skulle betale samfinansieringen af egen lomme.
Der kan efter min mening derfor ikke være tale om, at man med de frigjorte midler så at sige finansierer transeuropæiske netværk og forskningspolitik som europæisk beskæftigelsesprogram. Beskæftigelsespolitik i stor stil skal medlemslandene stadig være ansvarlige for, og den kan ikke finansieres på europæisk plan.

Samland
Hr. formand, hr. kommissær, hjertelig tak for det forslag, De har fremsat. Vi har faktisk for første gang i Fællesskabets historie et dokument på bordet, som fremlægger tallene i alle detaljer og tydeliggør, hvad der er realistisk, og hvad der er urealistik i denne diskussion. Vi kan som fru Müller sige, at Waigels rabat var urealistisk lige fra den dag, hvor den blev opfundet. For hvem tror på, at Portugal i sit portugisiske parlament overtager de udgifter, som tyskerne vil spare ved en ratifikationsbeslutning. Det er der ingen mening i. Derfor er det godt, at det henlægges.
Det er også godt, at den spanske regerings forslag henlægges. Regeringen mener, at nettoyderne fremover kan lægge noget mere på, at den uretfærdighed eller det underskud på retfærdighedsbalancen, der eksisterer, kan øges yderligere. Det er også noget vrøvl, det er kun det, der skal til, for at danne grundlag for forhandlinger til marts næste år.
Jeg vil dog også gerne understrege med al tydelighed her - jeg har allerede brugt denne sætning flere gange og understreger den endnu en gang: Den Europæiske Union er ikke nogen sparekasse, som alle indbetaler deres bidrag til, som de derefter får tilbage med den størst mulige forrentning. Vi er, som fru Haug sagde, et solidaritetsfællesskab, og systemet til egne indtægter skal også opfylde solidaritetsfællesskabets krav.
På den anden side må man konstatere, at der er et underskud på retfærdighedsbalancen, og det bliver i sjælden grad tydeligt og anskueligt. Det reducerer også dem, der råber højest, nu tager jeg ikke dem fra mit eget land, men dem fra Nederlandene, som råber højt sammen med os, for hvis man ser bort fra Rotterdam-effekten, så ser nettoyderen Nederlandenes balance helt anderledes ud, end den nederlandske regering hele tiden påstår. For så vidt er disse tal også til meget stor hjælp.
I øvrigt, det ville jeg have sagt, hvis hr. Santer stadig havde været her, og det skal luxembourgerne også tage til efterretning: Hvis personaleomkostningerne medregnes, kan de være ganske rolige. Jeg er enig med Dem i, at de bør komme os i møde, når det handler om at overtage bygninger i Luxembourg og også lade os betale ...
(Bifald) ... De bør være helt rolige, fordi vi er den levende strukturfond her!
Men nu til det egentlig politiske: Det handler - og det er det samme for Bruxelles' vedkommende - om at udligne den ubalance, der er mellem de rige medlemslande i Fællesskabet. Det går ikke, at et land som Danmark, ud fra bruttonationalproduktet pr. indbygger det rigeste land i Fællesskabet, er nettomodtager, og at et land som Sverige er nettoyder. Der må være noget galt i systemet.
Hvor ligger fejlen? Netop dér, hvor den fremgår tydeligt i en af de tre muligheder: Den ligger i landbrugsandelen. Den ligger dér, hvor tilbagebetalingerne er. 47 % af udgifterne går til landbrugspolitikken. Et land med en stor landbrugsandel modtager større tilbagebetalinger og er derfor nettomodtager. Danskernes indbetaling er ikke urimelig, men de får gennem vores udgiftspolitik mere retur, således at de bliver nettomodtagere. Derfor mener jeg, at det forslag om en korrektionsmekanisme, der fremsættes her, og som ikke går ud på at renationalisere, men derimod at samfinansiere, gøre samfinansiering mulig, sådan som det er tilfældet med strukturfondene, med forskningsmidlerne, med alle midler, går i den rigtige retning. Forslaget har - som fru Haug sagde - den store ulempe, at det kan gennemføres med kvalificeret flertal. Det vil sige, at de, der ønsker at gøre brug af deres vetoret, står ret dårligt i denne sag.
Der er én ting mere, vi skal komme ind på, nemlig den britiske bidragsrabat. Den havde sin berettigelse - det vil jeg gerne sige med al tydelighed her - i 1984, da 71 % af budgetmidlerne gik til landbrugsområdet - 71 %! Dengang havde den sin berettigelse, fordi briternes tilbagebetalinger på landbrugsområdet på den tid faktisk lå i en størrelsesorden af ca. 8-10 %. I dag får briterne via denne bidragsrabat også rabat på de politikker, der er blevet bestemmende for Fællesskabet efter 1984. Det er f.eks. regional- og strukturpolitikken. Det vil fremover blive udvidelsen mod øst, og det, kære Terry, siger jeg: Det vil også blive meget svært for min socialdemokratiske ven Tony Blair at begrunde, hvorfor briterne, der kræver udvidelsen mod øst af fuld hals, skulle have endnu en rabat fra de andre. Det vil blive vanskeligt.
(Bifald) Nu ved jeg, at det er et meget vanskeligere område, fordi der her er tale om beslutninger, der træffes med enstemmighed, og derfor siger jeg meget klart og tydeligt: Dette Fællesskab har altid udmærket sig ved, at det ikke stiller nogen radikale krav. Men det, vi må indstille os på, det, mine britiske kolleger må indstille sig på, er, at vi skal finde en intelligent fremgangsmåde, så vi kan bidrage til, at vi kan out-phase de områder fra bidragsrabatten, der ikke henhører under landbruget, nemlig de områder, der er regional- og strukturpolitik og dermed solidaritet i Fællesskabet, og de områder, der fremover bliver udvidelse mod øst.
En sidste ting: Jeg mener, at den pakke, man præsenterer her, er en god pakke, som supplerer Agenda 2000-pakken og kan bidrage til, at vi finder et kompromis til marts næste år: Sammenhæng i samfinansieringen på den ene side og interessante og intelligente løsninger i forbindelse med den britiske bidragsrabat med henblik på en reform af landbrugspolitikken på den anden side. Jeg tror, vi finder en god løsning med den store kurv af muligheder, vi har.
(Bifald)
Tillich
Hr. formand, kære Detlev Samland, det var den nuværende forbundsregering, under ledelse af Helmut Kohl og Theo Waigel, der krævede en korrektion af det eksisterende system til egne indtægter. Andre medlemslande har tilsluttet sig dette krav, og vi skal glæde os over, at Kommissionen nu fremsætter dette forslag om en ny ordning og indrømmer, at der er tale om en ubalance. Det gælder om at tage højde for to fremtidige aspekter: Hvor store finansielle midler har Den Europæiske Union til rådighed, og hvor meget bidrager hvert enkelt medlemsland hertil?
Kun på dette grundlag kan der føres en hæderlig diskussion om udgiftsdelen, nemlig Agenda 2000. Ingen sætter spørgsmålstegn ved solidaritetsprincippet, sådan som det er reguleret i de europæiske traktater. Men jeg kan stadig høre den spanske konges ord fra i formiddags. Han konstaterede, at EU er forandret, og vi har alle her i salen flere gange besluttet, at EU skal forandres yderligere.
Det er derfor ikke acceptabelt, at dette system, sådan som det fungerer nu, også skal være funktionsdygtigt i fremtiden. Der er nogle medlemslande, hvor bruttoydelsen er steget permanent i de sidste år. Tilbagebetalingerne til disse medlemslande er dog i princippet forblevet på samme niveau. Det nuværende rabatsystem, med hensyn til et medlemsland, har mistet sit grundlag - De sagde: Selv BSE har de indført rabat på. De traditionelle indtægter har mistet deres betydning og ikke bidraget til gennemskuelighed, men snarere til forvirring.
Hr. Samland, Theo Waigel foreslog derfor at begrænse alle medlemslandes bidrag til et bestemt maksimalt beløb af medlemslandenes bruttonationalprodukt. Denne begrænsning, hr. Samland, er ikke nogen simpel rabat, men skal frem for alt ses i sammenhæng med reformerne på udgiftsområdet, og det ikke kun på landbrugsområdet, nej, også i forbindelse med samhørigsheds- og strukturpolitikken. Det er udgangspositionen for en større Union. Og nu kommer det: Samfinansieringen på landbrugsområdet er vores kollega Böges idé, men som sædvanlig har idéen selvfølgelig mange fædre, når der er udsigt til succes.
Jeg er ikke enig med Kommissionen, når den konkluderer, at der for øjeblikket ikke er noget aktuelt behov for at give systemet til egne indtægter en ny struktur. Dette ville også være gennemførligt i tilfælde af en udvidelse. Det er efter min mening ikke berettiget i Kommissionens konklusion.

Seppänen
Hr. formand, nu er det et spørgsmål om, hvem der betaler udvidelsen. Hvis der skæres i samhørighedsfondene, betales udvidelsen af samhørighedslandene. Hvis der skæres i strukturfondene, betales udvidelsen af EU's egne udviklingsområder. Hvis der skæres i landbrugspolitikkens EU-finansiering, betales udvidelsen af EU-landenes landmænd. Hvis finansieringen af den fælles landbrugspolitik overføres til medlemslandenes nationale budgetter, betales udvidelsen af skatteborgerne i EU-landene. Hvis Tyskland betaler mindre til EU's budget, betaler de andre mere for udvidelsen. Hvis Storbritannien tilbagebetales mindre af EU-midlerne, betaler skatteborgerne i Storbritannien mere for udvidelsen. Hvis der af Nederlandenes andel fjernes toldindtægterne, som landet regner med at være deres egen andel, er landet ikke så stor en nettobetaler af nuværende udgifter som det siger. For mit eget lands, Finland, vedkommende vil jeg meddele, at hvis der tages hensyn til toldindtægterne, er vi også nettobetalere.
Jeg takker Kommissionen for udtalelsen. Alt skal kaldes ved sit rette navn. Vi kommer ikke godt ud af udvidelsen, som realiseres på politiske principper, uden økonomiske indtægtsoverførsler fra alle nuværende medlemslande til de kommende medlemslande. Det er umuligt at acceptere, at et land, som er for udvidelsen, ikke skal deltage i omkostningerne af den. På basis af denne beretning skal vi påbegynde en søgen efter betalere.

Colom i Naval
Hr. formand, jeg er dybt skuffet. Jeg har opmærksomt lyttet til Kommissionens fremstilling af sagen, og jeg må sige klart og tydeligt, at jeg havde forventet noget mere. Hvem tænkte De på, d'herrer kommissærer? På Europa eller på medlemsstaterne?
Kommissionen har udarbejdet tre forslag, der, hvis man ser godt efter, er fire, lige som musketererne, og ingen af dem udmærker sig. Sagen er, at Kommissionen ved denne lejlighed, og det endnu tydeligere end ved den samlede Agenda 2000, fremsætter nogle forslag, som er alt for forsagte, fordi den er bange for at irritere Rådet, og ikke mindst nogle medlemmer af Europarådet. Alle staterne er lige, men der er tydeligvis nogle stater, der er mere lige end andre efter Kommissionens mening. Man skal ikke forveksle politisk realisme eller pragmatisme med det at flygte fra sit ansvar, og det er det, som Kommissionen efter mit skøn rent faktisk gør med sit forslag.
Europa gennemlever for øjeblikket en meget vigtig situation. Vi har vedtaget Amsterdam. Ratifikationen af traktaten er i gang. Om hundrede dage vil vi bruge euroen, i det mindste finansielt. Der venter os det ambitiøse projekt med den europæiske udvidelse af Unionen. Og jeg finder rent ud sagt ikke, at den forhandling, der føres i Europa, står mål med udfordringerne. Og nogle gange er man tilbøjelig til at koncentrere den for meget om budgetsaldoen medlemsstat/Fællesskab, hvilket er en mere eller mindre sminket måde at gøre krav på princippet om juste retour , som vi alle formelt og halvhjertet fordømmer.
I mange nationale parlamenter og massemedier taler man om nationale bidrag og glemmer, at det ikke alene er mange år siden, at man holdt op med at bruge dem, men at selve Maastricht-traktaten - og det er allerede nogle år siden - ophævede artikel 200, hvor de var hjemlet. Der er tale om valgdemagogi i de nationale parlamenter på grundlag af noget, som der ikke er retlig belæg for, og som heller ikke findes i praksis.
Lad os også huske, at der ikke er nogen, der er med i Den Europæiske Union på grund af budgetmæssige motiver. Hvis nogen var det, ville vedkommende være temmelig fattig. Hvis vi taler om saldi, hvorfor så ikke taler om andre saldi? Hvorfor ikke tale om handelssaldoen? Hvorfor ikke tale om finansieringssaldoen? Her er balancen endnu mere kompleks end nogen af de fortolkninger, man kan komme med vedrørende budgetsaldoen. Hvordan skal man vurdere de politiske eller økonomiske gevinster ved at tilhøre Den Europæiske Union? Efter min mening burde Kommissionen have haft politisk mod til at fremsætte forslag, som ville betyde et politisk fremskridt. Jeg ved ikke, om det skyldes nærsynethed eller politisk fejhed. De har ikke vovet at bryde med denne nationalistiske dynamik, som reelt er ved at ødelægge stemningen i Europa, og de burde efter mit skøn have fremsat et europæiseret forslag. Man taler om demokratisk underskud, men der er ingen af forslagene, som løser dette. Der er tale om rene skjulte, nationale bidrag. Der skal laves et gennemsigtigt, europæisk forslag, som er forståeligt for borgerne. Ingen af disse bidrager hertil. Det er dybt uretfærdigt, at hver enkelt borgers bidrag til det europæiske budget afhænger af det europæiske land, han bor i, og ikke af hans indkomst eller rigdom. I teorien er vi alle enige i dette princip. Hvorfor ikke foreslå en europæisk miniindkomstskat? Jeg taler ikke om nogen stor skat. Jeg taler om en skat, der skal finansiere et europæisk budget, og som, omsat til en gennemsnitsenhed, svarer til en kop kaffe om dagen i løbet af året i universitetets kantine. Det er, hvad fællesskabsbudgettet koster, ECU 240 pr. borger. Og man ville ikke kunne finansiere alt med den skat, som jeg taler om. Det er tilstrækkeligt med en meget simpel skat. Hvorfor ikke angive fællesskabsdelen af momsen separat på regningen? En del, national moms, en anden del, europæisk moms. Så ville vi gøre de europæiske institutioner mere gennemsigtige og mere demokratisk ansvarlige. Og hvis der ikke er politisk mod til at gøre det, så lad os i Europa respektere det princip om betalingsevne, som i de europæiske stater erstattede princippet om udbyttet som skattegrundlag i det nittende århundrede - ikke engang i det tyvende århundrede, det er mere end hundrede år siden, at vi holdt op med at anvende det i vores medlemslande.
Jeg vil gerne understrege, at Kommissionen ikke har større vilje til at komme videre end medlemsstaterne selv, og hvis vi ikke kan komme videre, og forhandlingen skal begrænses til en analyse af disse forslag, så kan jeg allerede nu sige, at flertallet af de forslag, den fremsætter, ikke engang forekommer mig at være et godt analysedokument, men derimod et politisk tilbageskridt.

Alavanos
Hr. formand, hvis jeg ikke tager fejl, foregår der en afmatning i verdensøkonomien, samtidig står EU over for sit vanskelige euroforehavende, midt i disse økonomiske vilkår, mens udfordringen ved udvidelsen venter forude. Hvad kan man under disse vilkår forvente af EU og specielt af de stærkeste lande? Man kunne forvente tegn på solidaritet og tegn på mod. Her og under den debat, vi fører her i salen, ser vi et sørgeligt billede på ussel selviskhed og nationalisme, og vi ser Danmark være imod Tyskland, og Storbritannien være imod Holland, repræsentanter for nogle af de stærkeste lande i Unionen være interesserede i hvad? Og udsende hvilket budskab? Hvordan de kan stikke flere penge i deres egne lommer, end de giver ud til EU's budget.
Jeg synes, at det er en uacceptabel situation, som hverken svarer til klimaet eller til de store udfordringer, som EU står over for. Fra denne talerstol vil jeg blot gerne appellere til den græske regering, til den græske statsminister, i forbindelse med farerne især ved nationaliseringen af landbrugspolitikken og ved den økonomiske belastning af de nationale budgetter på grund af landbrugspolitikken, om alvorligt at se udfordringerne i øjnene, i stedet for at reklamere for de ikkeeksisterende Santer-pakker, som kommer.

Fantuzzi
Hr. formand, jeg mener også, at virkningerne af den finansielle nettosaldovirus kan medføre nogle dødelige sygdomme for Den Europæiske Union, for vi skal alle sammen huske på den nettosaldo, som Europa har givet alle, og navnlig de stærkeste. Der er dog nogle sygdomme undervejs, og jeg tror ikke, at det er rimeligt, at frygten for at fremkalde en dødelig virus får os til at ignorere dette problem totalt. Jeg er tværtimod overbevist om, hr. kommissær, at vi måske skulle have indledt denne debat noget før, for den har ligget og ulmet i lang tid.
Jeg kan nu se, at der er nogle risici, og det er klart, at man vil komme til at tale meget om mulighed nr. to, der vedrører landbruget, for den har i det mindste den fordel, at den ikke med det samme kræver en enstemmig afgørelse. Man risikerer så, at dette forslag medfører, at man går totalt uden om hele debatten om reformen af den fælles landbrugspolitik i Agenda 2000. Også inden for Parlamentet er vi allerede nået langt med forhandlingerne om forslaget til en reform af de fælles markedsordninger, og jeg spørger mig selv, om der ikke vil være nogle, som vil benytte sig af denne lejlighed til at sige, at vi »bare skal starte forfra, for det sker der ikke noget ved«. Vi risikerer så endnu en gang at udsætte beslutningerne om den fælles landbrugspolitik, som efter min mening bliver stadig mere nødvendige.
Skævhederne i den fælles landbrugspolitik er ikke noget nyt, de har eksisteret i lang tid, og de er resultatet af politiske valg - det er ikke lægen, der har ordineret dem. Jeg kan huske kommissær McSharry, som foreslog reformen i 1992 og sagde, at vi skulle fordele resultaterne af landbrugsbudgettet mellem landene, producenterne og regionerne. Der blev truffet nogle nøjagtige valg inden for Rådet (landbrug) - hvor ministrene ofte angribes af en regnemaskinevirus, når de træffer deres beslutninger - og disse valg gjorde det umuligt at nå de oprindelige mål.
Hvis denne forhandling fører til, at kvaliteten af hele debatten om igen at gøre den fælles landbrugspolitik solidarisk får et løft, så vil jeg dog sige, at også forhandlingen i dag kommer belejligt. Hvis det hele i stedet går op i en renationalisering af pengene for kun at hjælpe nogle med hensyn til nettosaldiene, har jeg til gengæld nogle alvorlige indvendinger. Jeg mener nemlig, at det i stedet skal dreje sig om at drøfte hele planlægningen af den fælles landbrugspolitik igen. Der findes også nogle andre mulige alternativer med henblik på at give mere plads til kvalitetspolitikken og strukturpolitikkerne, som er den anden manglende søjle i den nationale landbrugspolitik, uden at man hele tiden behøver at nævne risikoen for renationalisering.
Vi ved godt, at renationaliseringens udfordring selvfølgelig eksisterer, men også i dag går vi allerede stiltiende i retning af en renationalisering, og en misforstået solidaritet er efter min mening den værste af de mulige renationaliseringer. Det er det, vi skal drøfte.

Bourlanges
Hr. formand, hver gang jeg taler før hr. Liikanen, har jeg helt afgjort fornemmelsen af, at det ikke er min tur. Jeg synes, at det er ildevarslende for den generelle rapport om næste års budget. Jeg vil blot sige to ord til Kommissionens forslag, som vi lige har hørt om. Jeg synes, at Kommissionen gør et interessant stykke arbejde for at løse et decideret uløseligt problem, nemlig cirkelens kvadratur.
Hvordan skal vi tilfredsstille alle bidragsydere til Den Europæiske Unions budget med et budget, der for en dels vedkommende med rette er et budget til lodret fordeling, som er til fordel for de mindst udviklede, men som føles som en straf for de mest udviklede, og som for en anden dels vedkommende med rette er et budget til intersektorel overførsel fra 97 % af landbrugsbefolkningen til de resterende 3 % i Fællesskabet. Når man har et budget af denne størrelsesorden, er det tydeligt, at ikke alle eller i hvert fald det store flertal ikke kan blive tilfredsstillet. Kommissionens løsninger hviler på et paradoks, der er Louis Caroll værdigt: Den skat, som alle betaler til Fællesskabet, er en funktion af det, vedkommende modtager fra Fællesskabet. Det grundlæggende princip, også for udligningen af saldi og den landbrugsmæssige samfinansiering, er: Jeg giver dig det, som du har behov for, på betingelse af, at du betaler for det.
Denne tankegang er tydeligvis utilfredsstillende, men Kommissionen er tvunget til at gøre dette. Den eneste rigtige løsning består i at slippe ud af denne selvmodsigelse, som medlemsstaterne påtvinger os, nemlig blokeringen af de fællesskabslige udgifter. Sålænge vi ikke fører en fællesskabspolitik, der gælder alle 15 medlemsstater, vedrørende målsætninger som miljøbeskyttelse, transportnet og fysisk planlægning, vil EU's skatteborgere ikke kunne identificere sig med Unionens budget, men det kan De ikke gøre i stedet for medlemsstaterne.

Brinkhorst
Hr. formand, jeg ønsker blot at sige én ting. Det er meget vigtigt, at Kommissionen kommer frem med en meddelelse om ressourcer på dette særlige tidspunkt. Som formand Santer sagde, er det betingelsen for en ordentlig drøftelse af udvidelsen.
Min gruppe mener, at det er meget vigtigt, at vi principielt kaster os over begrebet juste retour . En rimelig modydelse baseret på nettobidrag alene kan ikke løse problemet. Tilgangen bør helt klart være at nå frem til en mere retfærdig løsning, men det kræver en nord/sydbalance og også progressive bidrag til budgettet fra alle medlemsstater. Det er den tilgang, vi vil vælge.
Det er op til medlemsstaterne at påtage sig deres ansvar, men vi ville være Kommissionen taknemmelig for at indtage en holdning her. Måske gjorde De klogt i blot at opsummere forskellige alternativer, men det er disse alternativer, der nu må fremlægges politisk.

Liikanen
Hr. formand, måske er det godt at huske på, at denne beretning udgør en forpligtelse, der i væsentlig grad blev tildelt Kommissionen allerede i Edinburgh. Ved Edinburgh-topmødet blev det besluttet, at Kommissionen for det første skulle aflægge en beretning om driften af finansieringssystemet, om systemet med de egne indtægter. Det er én del af hele denne beretning. For det andet er vi forpligtet til at aflægge beretning om det britiske rabatsystem, som også udgør en del af denne beretning. For det tredje blev Kommissionen tildelt en forpligtelse til at aflægge beretning om de potentielle nye egne indtægter. Der er et meget omfattende bilag om dette emne. Jeg håber, at vi vil få tid til at se nærmere på det - det er på omkring 30 sider. De modtog dokumenterne meget sent. Beslutningen blev truffet af Kommissionen lige før klokken 12. Så giv Dem tid, læs det hele.
Hvad angår spørgsmålet om rimelig modydelse og gennemsigtighed, så har vi her to mål, der ikke altid er nemme at forene. For det første er vi imod begrebet om en rimelig modydelse. Der er ikke noget koncept, hvorefter alle lande bør få det, de betaler, tilbage. Det er klart, at vi er imod det. Europa og Den Europæiske Union genererer en masse merværdi, der deles af alle lande. Man kan ikke gøre det til blot en regnskabseksersits. Det er én side af det, og det er klart.
For det andet er vi for gennemsigtighed og åbenhed. Vi kan ikke lege en gemmeleg, hvor vi ikke fremlægger alle tallene. Nu har vi frigivet alle tallene, og der er også et særskilt bilag om dette, der forklarer, hvor vanskeligt det er at definere forskellige nettostillinger. Der er ikke nogen enkelt løsning på dette spørgsmål. Vi fremlægger dem alle her.
Hvad angår beretningens karakter, ønsker jeg at fremhæve, at vi har foreslået tre valgmuligheder med et stort antal variationer. I dag besluttede Kommissionen, at de valgmuligheder, der er fremlagt i beretningen, er ombyttelige, kan tilføjes og udbredes over tid. Så hvis der er nye valgmuligheder, som er velbegrundede og opnår støtte fra det europæiske folk og medlemsstaterne, er diskussionen vidåben.
Jeg vil komme med blot en enkelt bemærkning til elementerne i nogle af forslagene. I vores beslutning i dag og i vores beretning udtaler vi, at det skift i finansieringsbyrden, der fremgår af nogle af disse valgmuligheder, indeholder regressive elementer, som der kan være behov for at genoprette i forbindelse med vores løsning. Det er klart, og inden nogen andre løsninger gennemføres, må dette element med visse regressive træk løses. Vi kan ikke gøre det, før vi har en rimelig opbakning til at gå videre.
Kommissionen har nu indledt debatten. Dette har været den første offentlige debat om dette emne. Jeg er sikker på, at den vil fortsætte i medlemsstaterne, og i rette tid kan vi drage konklusionen, om det er muligt at fremsætte et forslag. Dette har ikke været ment som et forslag. Det er en aflæggelse af beretning og fremstilling af valgmuligheder.

Formanden
Forhandlingen er afsluttet.

Indvandrere
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er forhandling under ét om følgende mundtlige forespørgsler:
B4-0484/98 af d'Ancona for De Europæiske Socialdemokraters Gruppe til Rådet om indvandrere, der kommer til EU fra Middelhavslande; -B4-0485/98 af d'Ancona for De Europæiske Socialdemokraters Gruppe til Kommissionen om indvandrere, der kommer til EU fra Middelhavslande; -B4-0486/98 af Schaffner for Gruppen Union for Europa til Rådet om indstrømningen af indvandrere fra Middelhavslandene til Den Europæiske Unions territorium; -B4-0487/98 af Schaffner for Gruppen Union for Europa til Kommissionen om indstrømningen af indvandrere fra Middelhavslandene til Den Europæiske Unions territorium; -B4-0488/98 af Roth, Orlando og Voggenhuber for Gruppen De Grønne i Europa-Parlamentet til Kommissionen om indvandring fra Middelhavsområdet.
d'Ancona
Hr. formand, de mundtlige forespørgsler vedrørende den ukontrollerede tilstrømning af indvandrere fra landene omkring Middelhavet drejer sig først og fremmest om vores interesse for mennesker. Mennesker, der leder efter bedre leveforhold, på flugt fra borgerkrig eller naturkatastrofer, forjaget af vold og undertrykkelse. På den måde når de ofte ikke frem til friheden, fordi de finder døden på forfærdelig vis, bliver ofre for menneskehandel eller ikke er velkomne i det såkaldte forjættede land. Hr. formand, det er et menneskeligt drama. Et drama, der imidlertid ikke kan og ikke skal løses af vores kollega-medlemsstater, der konfronteres mest med denne form for indvandring. Det er vores ansvar, og det kræver, det har vi ofte sagt, europæiske løsninger, en europæisk indvandrerpolitik.
Rådets sløvhed i den henseende er forvirrende. Den står i skarp kontrast til den panik, som kendetegner flygtningepolitikken i næsten alle medlemsstater. Det er godt, at det østrigske formandskab havde mod til at sætte det på dagsordenen, men det er hykleri, at justitsministrene ikke ville behandle det, fordi det er i strid med Genevekonventionen om flygtninge. Sådan forholder det sig vel også, og de kritiske reaktioner fra Amnesty, ECRE og UNHCR var helt rimelige, men medlemsstaternes holdning, hr. formand, skjuler, at deres egen asylpolitik allerede længe har været i uoverensstemmelse med Genevekonventionen. Der er opstået en stor kløft mellem principper og realitet. Den europæiske politik betyder i øjeblikket, at vi bliver mere og mere restriktive, at byrderne ikke fordeles, men skubbes over på naboen, at asylansøgere spærres inde og udvises under uværdige forhold. Hr. formand, det går ikke længere. Der må øjeblikkeligt iværksættes én europæisk asyl-og indvandrerpolitik. Det reviderede østrigske strategidokument skal være anledning til nye planer. I den forbindelse bør det undersøges, om der ikke er mulighed for at realisere en fælles modtagelses- og asylprocedurepolitik ved eller lige uden for de europæiske grænser, hvorfra man kan fordele flygtningene direkte over medlemsstaterne. Denne plan, der i denne uge blev fremsat af et medlem af det nederlandske parlament, vil under alle omstændigheder aftvinge en europæisk politik, fordi endnu en gang og til sidst, hr. formand, Middelhavsproblemet kræver en europæisk løsning.

Orlando
Hr. formand, ærede kolleger, der kommer en dag, hvor det endelig bliver anerkendt som en grundlæggende menneskeret selv at kunne bestemme, hvor man vil bo. Mens vi venter på den dag, skal vi fremsætte nogle bemærkninger om de dokumenter, som er genstand for forhandlingerne her i eftermiddag. Såvel jeg som Gruppen De Grønne i Europa-Parlamentet mener navnlig, at det ikke er muligt at godkende et forslag til beslutning af følgende grunde: Den første grund er, at indvandringen ikke kun er et problem, som vedrører Middelhavet. I det dokument, som den socialdemokratiske gruppe har fremlagt, taler man udelukkende om et problem, der tilsyneladende kun kommer sydfra, som om indvandringen ikke også kunne komme østfra, vestfra eller nordfra.
Den anden grund vedrører Europol. Vi går ikke ind for en henvisning til Europol og en indsats fra dennes side, for der mangler stadig en egentlig beskyttelse af oplysningerne, ligesom der mangler et klart juridisk grundlag for Europols aktiviteter på dette område.
Den tredje grund, som det efter min mening er hensigtsmæssigt at slå fast, er, at det er nødvendigt at styrke bekæmpelsen af den illegale udnyttelse af indvandrerne og af de kriminelle organisationer, som udnytter retten til at indvandre. Endelig bør indvandringen ikke betragtes som et problem, der vedrører politiet eller grænserne, men som et overordnet kulturelt og økonomisk problem, som uden tvivl forpligter Europa til en udviklingspolitik i indvandrernes hjemlande.
Afslutningsvis vil jeg sige, at jeg håber, vi løser mysteriet med det østrigske formandskabs strategiske dokument, der, som vi fik at vide, skulle have haft datoen den 1. juli, men som nu lader til at være blevet erstattet af et andet dokument, som endnu ikke er blevet forelagt for Parlamentet, og det gør os urolige med hensyn til det østrigske formandskabs hensigter på dette område.

Ferrero-Waldner
Hr. formand, mine damer og herrer, kære parlamentsmedlemmer, efter at det østrigske strategidokument især er blevet omtalt her, vil jeg gerne sige et par ord i den forbindelse, før jeg kommer med nogle bemærkninger om forholdet til middelhavslandene.
Geneve-konventionen og dens instrumenter skal på ingen måde tilsidesættes med det østrigske strategidokument - og det vil jeg gerne sige allerførst, fordi der har været nogle misforståelser her. Tværtimod handler det bl.a. om komplementære beskyttelsessystemer for krigsfordrevne, humanitære undtagelsestilfælde og andre områder, der ikke er omfattet af Geneve-konventionen. Jeg vil også gerne bemærke, at emnet indvandring og asyl inden for EU-samarbejdet egentlig slet ikke er så nyt, for allerede i 1991 diskuterede Europa-Kommissionen i to meddelelser om asylret og indvandring fastlæggelse af en indvandringspolitisk strategi på europæisk plan.
Jeg kommer dog ikke ind på de dengang historiske initiativer her, men vil kort komme med nogle væsentlige detaljer fra strategidokumentet. Der findes nemlig en principerklæring fra 1992 om indvandringspolitik. I denne principerklæring er der også inkluderet nogle konkrete strategiske punkter, som nu også bør anvendes til orientering i forbindelse med den fremtidige europæiske indvandringspolitik. Blandt disse punkter er den fælles vilje til at reducere årsagerne til indvandring ved hjælp af egnede foranstaltninger i forhold til oprindelsesregionerne, at udvikle en fælles politik om midlertidig beskyttelse af fordrevne, at bekæmpe illegal indvandring, at indgå aftaler med oprindelses- og transitlande, at ratificere Dublin-konventionen og at vedtage konventionen om de ydre grænser.
Principerklæringen øvede ikke nogen varig indflydelse på indvandrings- og asylpolitikken i EF dengang. De konkrete hensigtserklæringer blev stort set heller ikke gennemført. I 1994 gjorde Europa-Kommissionen så et nyt omfattende fremstød for at udvikle et indvandringspolitisk koncept, idet Kommissionen forelagde en meget omfattende og substantiel meddelelse om indvandrings- og asylpolitikken over for Rådet og Europa-Parlamentet. Formålet med det dengang afrundede indvandringskoncept var at finde et integreret og kohærent svar på den reelle udvikling, at fastlægge centrale elementer for en mere effektiv indvandringsstyring og at afstikke nye handlingsrammer for Unionen.
Europa-Kommissionen definerede de centrale elementer som aktiviteter mod indvandringspresset, en effektiv kontrol af indvandringen og en styrkelse af legale indvandreres stilling. Hvad angår graden af gennemførelse af dette koncept, kan man konstatere i dag efter fire år, at der kun er opnået helt synlige og målelige resultater på tre områder. Dermed skal resultatet fra arbejdet i den tredje søjle, nemlig ca. 70 retsakter fra Rådet på indvandringsområdet, ikke overses. Der er absolut blevet skabt et respektabelt værk. Men det er ikke virkelig lykkedes Den Europæiske Union at bevise indvandringens realitet på en empirisk konstaterbar måde.
Det forekommer os nu nødvendigt at gå i krig med dette emne på ny, derfor det østrigske strategidokument. Parlamentet vil modtage det så hurtigt som muligt efter første runde i K.4-Udvalget.
Nu kort til middelhavslandene. Generelt har Rådet i de seneste år godkendt en række retsakter vedrørende illegal indvandring, der også gælder for forholdet til middelhavslandene. Særlig opmærksomhed fik især spørgsmålet om udsendelse af illegale indvandrere til hjemlandet eller til transitlande, og der blev vedtaget følgende retsakter: et standardrejsedokument i forbindelse med udsendelse af borgere fra tredjelande, et udkast til en bilateral aftale om tilbagevisning mellem et medlemsland og et tredjeland og standardklausuler, der skal medtages i fremtidige kombinerede aftaler.
Desuden vil jeg også gerne gøre opmærksom på, at Rådet i henhold til sin afgørelse af 16. december 1996 regelmæssigt overvåger den faktiske gennemførelse af Rådets retsakter vedrørende illegal indvandring, tilbagevisning, illegal beskæftigelse af statsborgere fra tredjelande og samarbejde ved fuldbyrdelse af udvisningsanordninger.
Rådet er bekendt med, at EU-standardrejsedokumentet anvendes med succes af nogle medlemslande i deres forhold til tredjelande. Desuden bruges standardklausulerne for tilbagevisning netop nu som grundlag for forhandlinger om associeringsaftalerne mellem Europa på den ene side og middelhavslandene Ægypten, Libanon og Syrien på den anden side.
Og så et par ord til hr. Orlando om Europol og de omtalte problemer. Disse problemer kender Rådet og Rådsformandskabet også til, og der arbejdes på at finde en løsning. Hvad angår udviklingssamarbejdet med middelhavslandene, så er det indeholdt i det såkaldte Meda-program. Selvfølgelig skal vi yde vores bidrag hertil, men det er jo et af hovedelementerne i den såkaldte Barcelona-proces, og også på dette område bliver der gjort meget.

Brittan, Sir Leon
Hr. formand, mine damer og herrer, Kommissionen deler Parlamentets bekymring over indstrømningen af indvandrere fra Middelhavslandene, der forsøger at opnå ulovlig adgang til medlemsstaternes territorium. Som det er gjort meget klart på vegne af formandskabet, berører dette fænomen ikke kun de sydlige medlemsstater. Indvandringspresset udgør en reel og kompleks udfordring for hele Den Europæiske Union.
Der står meget ofte organiseret kriminalitet bag dette fænomen. Disse vordende illegale indvandrere rekrutteres blandt mennesker, der desperat søger bedre levevilkår, og de bliver undertiden ofre for menneskehandelen. Bekæmpelsen af denne skammelige forbrydelse fortjener øjeblikkelig og særlig opmærksomhed.
Jeg er fuldstændig enig i, at den eneste brugbare reaktion på dette er at vedtage en bred langfristet strategi, som det står at læse i Kommissionens meddelelse fra 1994 om indvandring og asylpolitik, som allerede er blevet nævnt. Dette dokument pegede på tre former for foranstaltninger, nemlig foranstaltninger, der tager sig af de grundlæggende årsager til tvungen udvandring, foranstaltninger til styring af indvandringsstrømme og foranstaltninger til integration af tredjelandestatsborgere med opholdsret. Det er klart, at vi har behov for en tværfaglig tilgang, der inddrager alle relevante aktører. Retshåndhævende foranstaltninger er væsentlige men ikke nok. Vi må kombinere samordnede foranstaltninger inden for det retlige samarbejde og politisamarbejdet såvel som inden for udenrigspolitikken, handelspolitikken og udviklingssamarbejdet.
Der er allerede blevet udviklet en række aktiviteter på EU-plan. I 1996 udvidedes den europæiske narkotikaenheds arbejdsområde til også at omfatte bekæmpelse af menneskehandelen. Når Europol bliver fuldt ud operationel, er det vores håb, at disse aktiviteter bliver styrket. Et særligt program for uddannelse og udveksling af personer med ansvar for bekæmpelse af menneskehandel, Stop-programmet, blev vedtaget af Rådet i november 1996.
Kommissionen har også fremsat to forslag om midlertidig beskyttelse og solidaritet blandt medlemsstater i tilfælde af masseindstrømninger af hjemstavnsfordrevne. Disse forslag vil gøre det muligt for medlemsstaterne mere effektivt at takle situationer som den, vi lige nu står over for i Kosovo. Behovet for at give international beskyttelse til personer, der flygter fra krigsområder, er naturligvis noget andet end ulovlig indvandring, og Parlamentet har selv taget initiativ til to nye budgetposter vedrørende modtagelse og repatriering af sådanne mennesker. Den første foreløbige beretning om gennemførelsen af disse budgetposter er allerede blevet forelagt for Parlamentet.
Det er af væsentlig betydning, at der etableres et forbedret samarbejde med tredjelande, hvis man skal kunne takle disse indvandringsstrømme. Rammerne for dette samarbejde er EU-Middelhavspartnerskabet, når det gælder denne del af verden. For et af hovedformålene med Meda er jo netop at støtte overgangen til nye økonomiske forhold og socioøkonomisk udvikling i Middelhavsregionen. Ved at gøre dette bidrager vi til øget velstand i regionen, og vi reducerer forhåbentlig indvandringspresset. Herudover kan Meda støtte særlige foranstaltninger i henhold til Barcelona-erklæringen til takling af ulovlig indvandring. Vi vil f.eks. yde støtte til et seminar i Spanien om politiuddannelse i dette emne. Vi vil også støtte et møde i Nederlandene om en lang række indvandringsspørgsmål. Det må forstås, at Meda i henhold til dets egne bestemmelser ikke kan anvendes til at finansiere foranstaltninger til bekæmpelse af lovlig indvandring i medlemsstater. Det ville være imod bestemmelserne, og endnu væsentligere ville det sende et forkert politisk signal til vores Middelhavspartnere.
Kommissionen er af den opfattelse, at det er væsentligt med et forbedret samarbejde på europæisk plan, hvis vi skal kunne håndtere indvandringsstrømmene. Amsterdam-traktatens ikrafttræden giver os en god mulighed for yderligere at styrke og udvikle nye og mere effektive værktøjer inden for alle disse områder.
Jeg kan forsikre Dem om, at Kommissionen vil udnytte disse nye bestemmelser til det yderste for at hjælpe med til at håndtere indvandringsstrømmene, forbedre bekæmpelsen af menneskehandelen og også forbedre situationen for ofrene.

Terrón i Cusí
Hr. formand, det har glædet mig at høre svaret fra Rådet og Kommissionen før dette indlæg. Jeg er enig i, at der skal træffes foranstaltninger på mellemlangt sigt samt globale foranstaltninger. Men dette kan ikke forhindre os i i dag at træffe foranstaltninger vedrørende de problemer, vi har, og som vi står over for.
På nogle steder i Den Europæiske Union er der kun godt og vel en halv snes kilometer til Nordafrika. Og den smalle stribe vand er ved at blive til en kæmpe massegrav for nogle af de personer, der forsøger at komme over den. Nogle omkommer under forsøget, ikke uden først at have betalt deres gravere generøst.
Der er hundredevis af mennesker, der har lidt denne skæbne. Det kommer ikke i vores fjernsyn, hvis der ikke sker noget meget, meget alvorligt, som det, der skete, ved de italienske kyster. Den daglige katastrofe, hverdagskatastrofen, den når knapt nok frem til os, vi hører knapt nok om den, den er stille.
Andre bliver anholdt og kommer i nogle lejre, som er mere eller mindre udrustet til at modtage dem. Algerierne, hvis situation ikke er så meget anderledes end den, som kommissæren omtalte i forbindelse med Kosovo, forlader f.eks. deres land, som er blevet forandret til en krudttønde, og i Den Europæiske Union kan vi ikke eller ønsker ikke at se, at dette findes. De bliver trængt sammen, stuvet sammen i f.eks. Ceuta og Melilla, som er byer, der ikke ligger særlig langt fra deres land.
Jeg finder, at Den Europæiske Union har midlerne til at klare denne situation, flere end dem vi nogle gange anvender. Jeg taler om - ligesom kommissæren talte om, og formanden for Rådet talte om - de mekanismer, der er nævnt under den tredje søjle om kontrol af grænsetrafikken. Jeg taler naturligvis om politisamarbejde, og jeg taler om en dialog med tredjelandene for sammen at forsøge at bekæmpe denne menneskesmugling, for at forsøge at bekæmpe alt det, der bidrager til denne katastrofe.
Men vi bør også, hr. formand, træffe foranstaltninger allerede nu for at kunne gøre noget ved situationen for ofrene, for at kunne gøre noget ved situationen for dem, der via mafiaerne eller af egen vilje søger et bedre liv, forlader deres lande og forsøger at nå frem til vores kyster for at bo, ikke i de sydeuropæiske lande, men ofte for at fortsætte deres rejse mod nord. Nogle af dem er blevet anholdt tæt ved mit hjem - i Catalonien, som ligger i Nordspanien - da de forsøgte at komme ind i Frankrig, forsøgte at nå frem til de nordeuropæiske lande. Det er nødvendigt at tage sig af dem, det er nødvendigt at have centre til dem, det er nødvendigt at få nogle kontrolforanstaltninger ved Gibraltarstrædet, ved Messinastrædet, på de »varmeste' steder, og ikke mindst, man skal ikke se til den anden side og vente på, at der igen står noget i aviserne om et lille eller stort antal lig, som er blevet samlet op på vores kyster, og vente på, at vi igen skal beklage denne kendsgerning.

De Esteban Martín
Hr. formand, problemet med den illegale indvandring fortjener en særlig opmærksomhed på grund af det menneskelige drama, den afstedkommer. Ikke kun på grund af tabet af menneskeliv, men fordi utallige mennesker er ofre for organiserede smuglerbander, med virkelig kriminel virksomhed, som spiller med andre menneskers fortvivlelse og liv. Heroverfor er det nødvendigt at samarbejde inden for Den Europæiske Union og, som det er blevet sagt, at forstærke den regelmæssige udveksling af informationer vedrørende spørgsmålet om de forbrydernet, som organiserer den illegale indvandring. Det, der sker, er, at den illegale indvandring, som finder sted via forbryderbander, dybest set - og det understreger jeg - er en forbrydelse, og det er nødvendigt helt grundlæggende at angribe organiseringen af disse net. Men straffene skal være effektive, og derfor behøver vi samarbejde mellem regeringerne.
Det lovgivningsarbejde, som medlemsstaterne og selve regeringerne er ved at færdiggøre, betyder en stor forandring. For at kunne nå frem til en løsning på dette problem er det dog nødvendigt, at vi fremskynder opbygningen af et fælles politi- og retsområde og en sammenhængende og homogen asyl- og indvandringspolitik i Union. Dette er et problem, der vedrører alle, og det samarbejde, som vi har talt for i dette Parlament ved talrige lejligheder, kan hjælpe os med at løse det effektivt. Samarbejdet bør udvides til regeringerne i tredjelandene og, om nødvendigt, kan den europæiske støtte gøres betinget af, at der på regeringsplan i disse lande finder en virkelig kamp mod den illegale indvandring sted. Rådet og Kommissionen bør advare de lande, der er medlem af Maghreb og Euro-Middelhavsaftalen, om, at enten træffer de foranstaltninger til at undgå den illegale indvandring, eller også må Den Europæiske Union beklageligvis se sig nødsaget til at tage Fællesskabets bidrag til disse lande op til fornyet overvejelse ved den fornyelse af Meda-programmet, som skal finde sted i 1999. Nuvel, de lande, som udviser en større interesse i at regulere dette forhold, vil naturligvis blive begunstiget med en mere fordelagtig behandling af Den Europæiske Union.
Det samme er tilfældet med handels- eller associeringsaftalerne. Den Europæiske Union - den østrigske formand har allerede sagt noget herom - burde ikke underskrive flere aftaler i regionen uden klausulen om tilbagetagning af illegale indvandrere, hvilket efter min mening vil hjælpe betragteligt med til at få løst dette problem.
Løsningen er kontrol og samarbejde, og uden et sådant regeringssamarbejde vil dette spørgsmål ikke blive løst, og jeg er meget bange for, at vi, hvis vi ikke træffer passende foranstaltninger, også fremover vil beklage disse menneskelige tragedier.

Caccavale
Hr. formand, ærede kolleger, først vil jeg gerne lykønske ophavsmændene til dette initiativ, som efter min mening er prisværdigt, yderst vigtigt og helt i tråd med de aktuelle problemer på dagsordenen i de næste uger og i de næste måneder.
Folkevandringer er en del af verdenshistorien. Der har ikke været noget tidspunkt i dette kontinents historie, hvor der ikke har været folk, som bevægede sig fra ét sted til et andet på grund af sult, krig, nød, fattigdom og forfølgelse. At tro, at man kan standse indvandringsfænomenet ved at mure sig inde og bygge barrierer - som denne gang vil skulle opstilles midt ude i Middelhavet - forekommer mig derfor at være fuldstændig illusorisk, utopisk og dumt.
Der er ingen tvivl om, at vi ikke længere bør betragte dette spørgsmål som et problem, men som en mulighed, for indvandring vil være fremtiden i det næste århundrede. Og det bør offentligheden i vores lande begynde at forstå. Enhver kampagne, der bygger på fremmedhad eller ønsket om kontrol, forekommer mig således at være en meget stor skyld, der falder tilbage på os. Derfor skal vi gøre en stor indsats, hr. formand. Vi skal gøre opmærksom på, at der i dag er meget arbejde på vores kontinent, som ikke længere bliver udført af vores medborgere, og som vores medborgere ikke længere ønsker at udføre, og at indvandringen således kan være en stor mulighed, også en økonomisk mulighed. Lad os derfor ikke længere betragte den som en ukontrolleret indvandring, der påtvinges os - og det er klart, at kontrollen er vigtig i den forbindelse - men som en indvandring, vi selv ønsker på grund af vores økonomiers fremtidige krav. Hvis det lykkes os at ændre dette, vil vi ikke blot give de borgere, der kommer fra den anden side af Middelhavet, en håbefuld fremtid, men også vores egne medborgere.

Mohamed Alí
Hr. formand, til trods for den tristhed, som nogle af de foregående indlæg er årsag til, vil jeg dog gerne sige følgende: Indvandringen fra landene i den sydlige del af Middelhavet til Europa er ved at blive til et meget omfattende problem, som har skæbnesvangre følger for dem, der forsøger at komme til Europa, og som har meget at gøre med den opfattelse af politikkerne om nord-syd samarbejdet, som man har i Den Europæiske Union for øjeblikket.
Så længe indvandringen stiger som følge af de forværrede økonomiske, sociale og politiske vanskeligheder i landene i den sydlige del af Middelhavet, og der udvikles internationale, kriminelle organisationer, som smugler indvandrerne, så vil disse indvandrere omkomme i joller, når de forsøger at nå Europas kyster, og medlemsstaterne beskytter deres grænser mere og mere med repressive foranstaltninger og en i mange tilfælde umenneskelig behandling af flygtningene.
Det er den situation, vi står over for. Jeg finder, at tidspunktet er kommet, hvor de europæiske myndigheder bør handle hurtigt og effektivt for at løse dette problem. Den Europæiske Union bør først og fremmest en gang for alle få skabt en reel samarbejdspolitik med staterne omkring Middelhavet. Et hæderligt og retfærdigt samarbejde, som ikke udelukkende skal være baseret på økonomiske interesser, men som skal afhjælpe de strukturelle og konjunkturmæssige årsager til indvandringsstrømmene.
I forbindelse med en nord-syd samarbejdspolitik bør Den Europæiske Union, med en ånd, der er helt anderledes end den nuværende, kæmpe effektivt mod den hemmelige indvandring, dens net og smuglere og indføre en fælles indvandringspolitik, der bygger på principper om samarbejde og solidaritet med disse stater, og ikke på principper, som har en økonomisk og repressiv baggrund til beskyttelse af fort Europa.
Afslutningsvis vil jeg gerne, hr. formand, citere nogle ord, som blev udtalt i går i Madrid ved præsentationen af Sami Nairs nye bog Mediterráneo hoy, entre el diálogo y el rechazo (Middelhavet i dag, mellem dialog og afvisning). Joaquín Estefanía sagde ved præsentationen, at »princippet om, at økonomien alene skal behandle disse spørgsmål, er forkert. Europa bør vende tilbage til politikken for at løse spørgsmålene vedrørende Middelhavet«. Citat slut.
Hr. formand, lad os håbe, at det vil gå sådan, og at vi ikke igen kommer for sent til det historiske møde, vi skal til i forbindelse med vores eget ansvar.

Pradier
Hr. formand, i flere år har tusinder af borgere fra de nordafrikanske lande forsøgt at krydse Middelhavet for at komme til vores kontinent med de risici, det som bekendt indebærer. De søger asyl eller arbejde og et liv for dem og deres familie.
Indtil videre har alle vores institutioner udvist en modbydelig holdning: Man udviser dem, man sender dem tilbage, man forsøger at holde dem ude, man laver lidt af hvert, man improviserer fra sag til sag efter omstændighederne, man spår om Geneve-konventionen ... Hér har skinhellige nationalister succes på trods af, at de udstiller deres tilhørsforhold til en kræmmeragtig kristendom... Det er godt, at de kalkede grave ikke er der i dag! Imens gør menneskesmuglerne lykke, og der fiskes dusinvis af druknede op mellem Tanger og Algier. Mænd og kvinder, der allerede har været ofre for disse gangstere, bliver derefter låst inde, udvist, ydmyget og dræbt af politifolk i fly, mens passagererne forfærdet kigger på ude af stand til at forestille sig, at noget sådant kunne ske i vores lande.
Det drejer sig om overlevelse. Det drejer sig om at spise hver dag, at arbejde, at eksistere, at kunne sende sine børn i skole. Lad dog ikke Europa blive et bytte for sine egne vanskeligheder og stille sig tilfreds med at bygge volde med risiko for at blive et fort. Profitsamfundet og de snævertsynede personer ender en dag med at få os alle drevet i afgrunden.

Berthu
Fru formand, Europa-Parlamentet begynder at blive bekymret for strømmen af illegale immigranter fra syd for Middelhavet og med god grund. Men det foreslås i det fælles beslutningsforslag at råde bod på dette ved at gennemføre en reform af immigrationspolitikken fastlagt i Amsterdam-traktaten, og det er forkert.
Denne reform, som endnu ikke er blevet drøftet i Frankrig, indeholder faktisk tre negative hovedaspekter.
For det første indebærer den, at al kontrol af personer ved de indre grænser falder bort i løbet af 5 år, herunder for statsborgere fra tredjelande. Det ville lette indrejsen for de illegale immigranter fra Syd utrolig meget, idet de så blot skal finde det svageste punkt til at komme ind for derefter at sprede sig i resten af Europa.
For det andet vil Europa-Kommissionen automatisk få monopol på initiativet, også i løbet af 5 år. Denne konsekvens er farlig og endog diktatorisk, for det er utænkeligt, at de nationale regeringer og parlamenter fremover ikke længere skulle have nogen ret til at stille forslag i forbindelse med indvandring.
For det tredje drejer det sig om overgangen til kvalificeret flertal efter Rådets ensidige beslutning, hvilket også er en urimelighed. Faktisk ville bortskaffelsen af den nationale suverænitet og grænserne fritage medlemsstaterne for ansvar, hvilket ingen vil få noget ud af. Vi er i stedet nødt til at støtte os til de nuværende medlemsstater for at forhandle en fælles indvandringspolitik med henblik på at genopføre et sikkerhedsområde, men stadig med respekt for befolkningernes vilje og, om nødvendigt, gennem et differentieret samarbejde mellem de berørte medlemsstater.

Vanhecke
Fru formand, med halvandet minuts taletid bliver jeg nødt til at begrænse mig til tre principper.
For det første er de europæiske lande ikke indvandrerlande, de står allerede nu over for at skulle løse et enormt udlændingeproblem og kan ganske enkelt ikke overkomme flere indvandrere. Det skal i mine øjne være det ufravigelige udgangspunkt, princippet for vores politik i denne sag.
For det andet har de europæiske lande stor interesse i at have et godt forhold til landene på den anden side af Middelhavet, hvor politiske og økonomiske forhold kan give anledning til en ny bølge af indvandrere. Vi skal så vidt muligt koncentrere vores udviklingshjælp om disse lande og i den forbindelse indgå aftaler, der ikke kun udelukker nye bølger af indvandrere, men som også mindst skal muliggøre en tilbagevendelsespolitik for ulovlige og lovlige indvandrere i Europa.
For det tredje fastholder jeg, at der med hensyn til politisk asyl skal indføres et territoriumprincip, hvor ægte politiske flygtninge - og det er kun en meget lille del af det samlede antal - ikke modtages i Europa, men f.eks. i nabolandene på samme kontinent, helst i lande med en kultur, der så vidt muligt svarer til oprindelseslandets. En sådan human politik vil nemt finde et flertal og bred tilslutning i alle europæiske lande og i alle lag af befolkningen. Det er bestemt ikke tilfældet med den såkaldte politik om »åbne grænser«.

Ford
Fru formand, problemet med indvandrere, der kommer ind i EU fra den anden side af Middelhavet, er et problem, der berører os alle. De fleste kommer over havet, men nogle kommer over land. Jeg tror ikke, at der er mange medlemmer, lige bortset fra de spanske parlamentsmedlemmer, der er klar over, at Den Europæiske Union har en landegrænse til Marokko, og jeg havde lejlighed til for nylig at besøge disse to spanske byer i Marokko, Ceuta og Melilla, sammen med min kollega, Terrón i Cusí.
Hundreder af indvandrere både fra de afrikanske lande syd for Sahara og fra Algeriet ankommer i stigende grad til disse to spanske byer. Førstnævnte er økonomiske flygtninge, sidstnævnte asylansøgere. Grupper af disse hober sig op i de to lejre, Calamocarro i Ceuta, som er af meget ringe standard, og den mere veletablerede La Granja Agricola i Melilla, der til dels er finansieret af EU. Fra tid til anden overføres de økonomiske flygtninge, hvoraf de fleste taler fransk eller engelsk, til Spanien, hvor de får udstedt midlertidige papirer og derefter straks forsvinder nordpå. Det er noget, som bør bekymre os.
Vi har imidlertid ligeledes problemet med asylansøgerne. Nogle af dem er efter min mening ægte asylansøgere, der er ofre for undertrykkelse fra myndighedernes side og fra andre i Algeriet, og de bliver naturligvis ikke lukket ind. De sendes tilbage til Algeriet, hvor de bliver udsat for undertrykkelse, tortur, og de bliver endog i nogle tilfælde også slået ihjel.
Det, vi har behov for, er en fælles europæisk politik om disse spørgsmål, som Sir Leon nævnte. Det er et europæisk problem - det er ikke kun et problem for Middelhavslandene. Vi må sikre, at Europol bistår med at fange de kriminelle organisationer, der driver denne modbydelige handel. Vi må sikre, at vi har en asyllovgivning, der rent faktisk fungerer, og at de, der er i fare for at blive udsat for tortur eller for at blive slået ihjel, kan komme ind i Den Europæiske Union og søge vores beskyttelse. Vi må ligeledes lægge pres på oprindelseslandene og transitlandene for at sikre, at de spiller deres rolle med at hjælpe med til at standse denne indstrømning.
Endelig må vi, som en række talere har sagt, hjælpe med til at fjerne årsagerne. Vi må hjælpe med til at sikre, at der foregår en økonomisk udvikling i oprindelseslandene. Vi må sikre, at den politiske situation dér er af en sådan karakter, at deres folk kan forblive der frem for at flygte og efterlade deres hjem og i mange tilfælde deres familier. Dette er vanskelige spørgsmål. I det klima af fremmedhad, der hersker i Europa, bliver de stadig vanskeligere. Men de vil ikke forsvinde, medmindre vi gør noget ved dem.

Viola
Fru formand, ærede kolleger, Det Europæiske Folkepartis Gruppe ønsker og opfordrer Kommissionen og navnlig Rådet til, at man i forbindelse med tredje kapitel i Barcelona-erklæringen, og mere generelt inden for rammerne af Den Europæiske Unions tredje søjle, så hurtigt som muligt når frem til det politiske og praktiske spillerum, der gør det muligt at tage seriøst fat på dette problem ved at iværksætte særlige aktioner for at kontrollere og bistå de illegale indvandrere og ved hjælp af nogle omfattende forhandlinger, og som også gør det muligt at nå frem til nogle særforanstaltninger, når det gælder om at give indvandrerne lov til at komme ind i landet igen.
Det, jeg gerne vil understrege, er det grundlæggende krav om en europæisk samordning af et problem, der umiddelbart kun berører Unionens middelhavslande, men som i virkeligheden også berører det kontinentale Europa, der oftest er mange af indvandrernes endelige mål.
Det nytter ikke noget at overlade det til de enkelte medlemsstaters initiativ at administrere en krise, som aldrig er bilateral, det vil sige som kan administreres af unionsmedlemmerne hver for sig, men som derimod er global og europæisk. Det ville derfor være hensigtsmæssigt at iværksætte en form for multilateralt samarbejde, der bygger på et samarbejde med tredjelandene, som administreres af Ministerrådet, og på indførelsen af en rammelovgivning for Fællesskabet, som sørger for en ensartet behandling af hjemsendelsen af alle de illegale indvandrere, idet deres grundlæggende rettigheder dog altid sikres, og som samtidig bidrager til en socioøkonomisk udvikling i flugtlandene, der er baseret på demokrati.
Det er kun ved hjælp af en sådan indfaldsvinkel - som burde blive en del af såvel Meda-programmet som Schengen-aftalen - at man i fremtiden vil kunne beskytte indvandrernes rettigheder. Indvandrerne bør ikke længere være illegale, men derimod ønskede af Europa på grundlag af en ny arbejdspolitik og en ny og klar sociallovgivning, der gør det muligt at integrere dem i Europas socioøkonomiske kontekst og at udnytte deres potentiale fuldt ud.

Amadeo
Fru formand, vores kollegers indlæg, og navnlig indlægget af fru Schaffner, rejser på ny et grundlæggende spørgsmål: Hvordan kan man på en human og civil måde administrere indvandringen fra fattige lande, som i nogle tilfælde hærges af etniske krige, uden en fælles politik i Den Europæiske Union?
Den fælles politik vil forhindre, at de enkelte stater skubber ansvaret over på hinanden eller fører nogle forskellige og modstridende politikker, både med hensyn til modtagelsen, udvisningen samt indslusningen på arbejdsmarkedet, med de heraf følgende sociale rettigheder, og med hensyn til den samtidige og nødvendige udviklingspolitik for de økonomiske og produktive aktiviteter i de lande, hvor folk i dag stadig dør af sult og krig.
Hvad vi har brug for i dag, er ikke endnu en opremsning af oplysninger fra Kommissionens side, men derimod en beslutsom stillingtagen, der fører til en øjeblikkelig indførelse af en fælles politik, i det mindste med hensyn til indvandringen. Vi har brug for samarbejdsprojekter og for at bekæmpe den organiserede kriminalitet, som står bag en ren masseudvandring af desperate mennesker, der skal fungere som billig arbejdskraft for disse kriminelle organisationer og for lyssky aktiviteter i forbindelse med prostitution.

Bontempi
Fru formand, jeg tror ikke, at vi i dag bør tale om indvandringspolitikken generelt, men det er i orden, at man også tager nye indfaldsvinkler op til overvejelse, sådan som vores kollega Caccavale sagde for lidt siden. Navnlig i dag er det dog nødvendigt, at vi retter vores opmærksomhed mod det, der sker i den sydlige del af Europa. Det er nemlig det område, som både er mest udsat for indvandringsstrømmene, også for den illegale indvandring, og som belastes hårdest af de gentagne afvisninger af at modtage de mange indvandrere; afvisninger, der, som det også blev sagt, kan føre til store tragedier på havet. Alt dette finder sted på grundlag af de manglende regler med de nordafrikanske lande og hjulpet godt på vej af den organiserede kriminalitet, som er meget organiseret og meget effektiv. Sidste år var jeg på besøg i de kurdiske lejre i Italien, og næsten alle dem, jeg snakkede med - kurdere fra Sri Lanka eller Pakistan - fortalte mig, hvor mange millioner lire de havde måttet betale til mellemmændene for at komme til Italien og derefter til Tyskland eller Holland.
Vi skal også tænke over alt dette, nemlig over den store udnyttelse af deres drømme, håb og behov, og vi skal tænke over, at det ikke kun drejer sig om at føre en antalsbegrænsende politik og en kontrolpolitik. Der skal selvfølgelig føres en kontrolpolitik, men der skal også føres en samarbejdspolitik, og det skal under alle omstændigheder ikke kun være en opgave for de lande, der ligger i den sydligste del af Europa. Det var rimeligt at bede os - Italien, Spanien og Grækenland, når sidstnævnte bliver en del af Schengen-området - om en omhyggelig overvågning af kysterne, men så er det også rimeligt, at man giver disse lande - vores lande - forudsætningerne for at udføre den opgave ordentligt, der ganske vist drejer sig om kontrol, men også om samarbejde og menneskelighed.
F.eks. må vi med hensyn til modtagelsescentrene gøre os klart, at hvis vi i fremtiden skal kunne huse indvandrerne på en værdig måde, hvor vi sikrer, at menneskerettighederne overholdes, vil det blive nødvendigt med mange centre, som er meget bedre end de eksisterende centre i mit land og i andre lande. Vi må sørge for, at den store indsats, som vi skal gøre på dette område, i mellemtiden bliver rettet mod en forbedring af samarbejdsmulighederne.
Jeg vil gerne fremhæve et andet punkt, nemlig aftalerne med landene på den anden side af Middelhavet. I den henseende har vi nogle interessante eksempler på aftaler, der f.eks. er opstillet af vores regering. Vi anmoder det østrigske formandskab, eller om ikke andet det tyske formandskab, om inden næste sommer at iværksætte alle de foranstaltninger, vi beder om i forbindelse med denne debat, både med hensyn til den humanitære beskyttelse, den fælles kontrol og de finansielle indgreb med henblik på samarbejdet - sommeren kommer hurtigt, og det gælder for alle - for det er netop om sommeren, at enten antallet af døde i Gibraltarstrædet eller den risiko og de umenneskelige forhold, vi har set i strædet mellem Sicilien og Afrika, kan blive forværret yderligere, og det gælder også for vores opgave og de fremtidige muligheder for humanitært samarbejde.

Pirker
Fru formand, mine højtærede damer og herrer, vi er enige om, at indvandringspresset fra Nordafrika eller via Nordafrika til Europa stiger dramatisk. Vi er også enige om, at netop de sydlige medlemslande er hårdest ramt heraf. Grundene til dette indvandringspres er tilstrækkeligt kendte; jeg vil ikke anføre dem her, for vi kender dem alle.
Men det er ikke kun de sydlige medlemslande, der er ramt, det er hele Europa i den rækkefølge, der er ramt, for mållandene ligger som regel længere mod nord. Det er først og fremmest Tyskland og Østrig, der er ramt heraf, og disse landes evne til at integrere og modtage indvandrere er begrænsede. Men hvad gør Unionen? Vi har for øjeblikket endnu ikke nogen ensartede instrumenter, ikke nogen tilstrækkelige instrumenter til at møde disse nye udfordringer i fuldt omfang.
Vi har Geneve-konventionen, men vi ved, at Geneve-konventionen ikke længere er tilstrækkelig, for kun 10 % af dem, der kommer til os, behandles som asylsøgere i henhold til Geneve-konventionen. Til resten har vi brug for andre koncepter, andre instrumenter, således at de kan hjælpes, og således at vi kan hjælpes. Jeg vil i den forbindelse især gerne takke formanden for Rådet, der har fremlagt et koncept, som blev udarbejdet fuldt ansvarligt, og som er meget omfattende. Det glæder mig, at De har nævnt, at det f.eks. også er nødvendigt at reducere indvandringspresset ved hjælp af interventioner i kriseregionerne, at det er nødvendigt at bekæmpe flugthjælp, at det er nødvendigt at styre indvandringen.
Vi er ikke nogen fæstning, men det, vi har brug for i forbindelse med en mulig integration, er en begrænset og en styret indvandring. Der er blevet talt om en retlig indrejsekontrol som et samlet koncept for Unionen, og der er blevet talt om en ny flygtningebeskyttelse, for vi har især brug for en byrdefordeling, således at integration og en modtagelsesovergang til Europa bliver mulig. Et samlet koncept helt igennem, som vil bringe disse løsninger. Jeg er optimistisk med hensyn til, at dette er begyndelsen på en diskussion, som vil få en positiv slutning for hele Europa.

Izquierdo Rojo
Fru formand, bidraget til Euro-Middelhavspolitikken er fælles for alle medlemmerne af Den Europæiske Union, og det bidrag, som man giver til de medlemsstater, som skal klare disse problemer, bør også være fælles for alle medlemsstaterne i Den Europæiske Union. Men man kan ikke synes, at de illegale lig fra jollerne kun vedrører én medlemsstat. For det at klare dette problem, er alles problem. Årsagen til dette problem er - det ved vi godt - umoralske indkomstforskelle mellem det nordlige og det sydlige Middelhavsområde. Forskelle som går fra 1 til 10. Og landene syd for Middelhavet beder os om, at vi kommer med effektive og hurtige løsninger. Men ligevægten - hvis vi ønsker at skabe ligevægt - skal fremkomme ved, at vi begunstiger disse sydlige lande ved at give dem fordele, ved at gøre det lettere for dem. Og det er ikke tilstrækkeligt blot at komme med finansielle løfter. Vi skal være i stand til at føre dem ud i livet.
Lad os bruge de TV-kanaler, som vi har brugt til at fabrikere dette »eventyrlige« Europa, og som vi bedrager de unge nordafrikanere med om en europæisk drøm. Lad os bruge de samme TV-kanaler til at komme med oplysningskampagner, som taler dem fra det, som fortæller de unge nordafrikanerne om den reelle risiko, de løber, som fortæller dem om de slavelignede forhold, som vi i Europa påtvinger de unge uden dokumentation.
Det er latterligt og forbløffende, at hele Den Europæiske Union erklærer sig ude af stand til at bekæmpe de mafiaer, som udnytter unge, fattige mennesker. Lad os give mulighed for midlertidig indvandring, med arbejds- og uddannelsestilbud. Fru formand, ved De, at vi lukker unge nordafrikanere ude fra det, som vi er ved at give de unge mennesker fra de øst- og centraleuropæiske lande mulighed for? Disse illegale lig er unge, som i stort omfang er ofre for en europæisk drøm, som vi fabrikerer her i Europa-Parlamentet, med ord, som er falske, med ord om et »eventyrligt« Europa, som ikke findes.

Hernández Mollar
Fru formand, Den Europæiske Union er i dag et eftertragtet mål for talrige borgere, som fra de østeuropæiske lande, fra Latinamerika, fra Nord- og Centralafrika ønsker at krydse vores grænser for at finde løsninger på deres mest presserende vitale problemer. Men i dag taler vi så om og undersøger et indvandringsfænomen, som berører den sydeuropæiske flanke. Spanien og Italien modtager en strukturel indvandring, som skaber pres på deres grænser, og som, fra det afrikanske kontinent, bruger fremgangsmåder, der er så risikable som dem, vi har nævnt her - jollerne - som rent faktisk allerede har været årsag til tusindvis af døde på de sydspanske kyster eller i Nordafrika, og som er skyld i en skammelig menneskesmugling, som vi naturligvis ikke kan forholde os ligegyldige over for.
Dette problem løses ikke, mine damer og herrer, med en forhandling om, hvorvidt Unionens grænser skal være åbne eller lukkede, ej heller med politimæssige eller repressive foranstaltninger, ligesom de heller ikke løses ved hjælp af Genevekonventionen eller regulering af asylretten. Man skal tage fat på problemet ud fra humanitær solidaritet, ud fra økonomisk og social udvikling i de lande, som skaber udvandringen, og ud fra politisk stabilitet i disse lande, som bør udnytte deres menneskelige og naturlige ressourcer til at gøre Euro-Middelhavsområdet til et afbalanceret og stabilt område.
Associeringsaftalerne, som er for lang tid om at blive forhandlet og ratificeret, Barcelona-konferencen, som var velment men kun gav få praktiske resultater, og Meda-programmerne bør være instrumenter, som kan bruges til at give udtryk for denne solidaritet med folkene omkring Middelhavet. Lande som Marokko, Algeriet eller Tunesien bør modtage en særlig og højt prioriteret behandling i Unionens udenrigspolitik og i samarbejdspolitikken.
Kommissionen og Rådet bør i deres arbejdsprogrammer medtage permanente møder og undersøgelser af indstrømningen af indvandrere. Jeg kan personligt, for jeg bor i en by, Melilla, på grænsen mellem Den Europæiske Union og Marokko, bekræfte, at den spanske regering gør en stor og seriøs indsats for at normalisere disse problemer, og at Kommissionen selv har kunnet konstatere dette ved de besøg, den har aflagt i såvel Melilla som Ceuta. Men der er brug for penge. Og her bør man også gøre en indsats for at hjælpe de europæiske lande, som har ansvaret for at overvåge og kontrollere vores grænser, et arbejde som naturligvis ikke er særlig behageligt.
Og en sidste betragtning, inden jeg slutter, mine damer og herrer, om den illegale indvandring. Lad os ikke tale mere om kampen mod den illegale indvandring. Lad os tale om kampen mod menneskesmuglerne, lad os tale om kampen mod narkosmuglerne. Vi kan ikke, og vi skal ikke give indtryk af, at vi anser indvandrerne som invasorer eller kriminelle, for det er de ikke.

Goerens
Tak for at give mig ordet i forbindelse med denne forhandling, fru formand. De er ikke uvidende om, at Den Liberale Gruppe har underskrevet det fælles beslutningsforslag. Det faldt os ikke vanskeligt at gøre, men jeg vil alligevel gerne nævne nogle punkter, som ligger mig på sinde med hensyn til forhandlingen om indvandrerne fra landene syd for Middelhavet.
Vi er nødt til at understrege, at det er absolut nødvendigt at standse denne indvandringsstrøm, og at den ulykkelige situation, som vi lige har hørt om, rammer os alle dybt i hjertet. Vi er nødt til at finde en løsning på problemet. Vi er også nødt til at have i baghovedet, at indvandringsfænomenet skyldes nogle dybereliggende årsager, der ligger ud over det rent tekniske aspekt i det spørgsmål om overskridelse af de ydre grænser, som vi har drøftet i dag.
Jeg tror, det er på sin plads i denne forbindelse at understrege fortvivlelsen hos de indvandrere, som uden fremtidsudsigter i deres eget land ikke kan se anden løsning på deres triste skæbne end at flygte til landene på den anden side af Middelhavet. Vi må håbe, at myndighederne i landene syd for Middelhavet vil samarbejde fuldt ud med EU's medlemsstater om iværksættelsen af foranstaltninger til kontrol af den ulovlige indvandring. Vi er for vores eget vedkommende også af den holdning, at politiets behandling af de ulovlige indvandrer og de juridiske bestemmelser, der finder anvendelse på dem, ikke er tilstrækkelige. Fællesskabets politik må nødvendigvis fokuseres yderligere på forbedringen af Middelhavslandenes betingelser for udvikling og dermed af fremtidsudsigterne for deres indbyggere.
Tillad mig afslutningsvis at tilføje, at eftersom disse politikker er i direkte konkurrence med andre politikker om Unionens budgetmæssige deltagelse, er det nødvendigt at understrege betydningen af en systematisk evaluering af EU's politik med hensyn til Middelhavsområdet ikke for at gøre denne politik uanvendelig, men derimod mere effektiv.

Ferrero-Waldner
Fru formand, mine damer og herrer, jeg har fulgt denne diskussion og denne debat med stor opmærksomhed. Jeg har set, at utroligt mange parlamentsmedlemmer fra middelhavsområdet har talt her, og at spørgsmålet om Euro-Middelhavspartnerskabet derfor er en meget væsentlig bestanddel af denne debat. Jeg vil gerne gøre opmærksom på, at dette Euro-Middelhavspartnerskab omfatter tre områder: en politisk dialog, spørgsmålet om økonomi, der naturligvis også inkluderer socioøkonomiske elementer, og endelig spørgsmålet om kultur og andre elementer, der hænger sammen med det.
Vi bestræber os selvfølgelig meget i Den Europæiske Union på at hjælpe landene syd for Middelhavet, det vil altså faktisk sige de nordafrikanske stater, så meget som muligt. Vi forsøger også at indgå frihandelsaftaler med dem. Også det vil jeg gerne nævne her. Men vi må også erkende, at mange frihandelsaftaler desværre slår fejl på grund af kvoter. Jeg vil ikke gå i detaljer her, men jeg tror, at De allesammen ved, hvad jeg mener.
For det andet: De har selvfølgelig ret i, at forbedringen af den økonomiske situation er af meget væsentlig betydning for at kunne rive indvandringsproblemet op med rod. Det er vi alle bevidste om, og vi arbejder på det. Der står jo netop også mange penge til rådighed til det formål under Meda-programmet. Jeg vil gerne understrege her, at der i og for sig er midler nok til formålet.
For det tredje: Jeg mener, at vi i spørgsmålet om indvandring - det sagde jeg også i starten af mit indlæg - er nødt til at gå en ny vej. De midler, vi har fået i hånden med Geneve-konventionen, er i dag ikke længere tilstrækkelige i sig selv. Vi er nødt til at finde en middelvej mellem afværgelse af kriminelle, især flugthjælpere, som jeg vil komme ind på senere, på den ene side og modtagelse af berettigede humanitære flygtninge på den anden side. Men vi skal også vise solidaritet, og det vil jeg netop forlange som rådsformand, der kommer fra et land, som har gjort utroligt meget for flygtningene og i den forbindelse ikke altid har kunnet regne med alle medlemslandenes solidaritet.
Hvis jeg lige kort må nævne - et parlamentsmedlem her har nemlig kun taget middelhavsområdet med i betragtning - at vi, f.eks. hvad bosnierne angår, som De ved, har modtaget ca. 85.000 til 90.000 flygtninge, hvilket næsten er 8 % til 9 % af den østrigske befolkning. Det er den største andel pr. indbygger. Derfor skal man netop også forlange solidaritet af alle andre lande. Det er grundtanken i vores strategidokument, som naturligvis skal debatteres og revideres i lang tid endnu, men som vi til sidst kan finde en konsensus om.
Det er også rigtigt - det blev sagt i debatten, og det er jeg enig i - at man naturligvis skal sige til landene, at de ikke kun finder et paradis her, at der også er arbejdsløshed hos os, og at det ikke er en selvfølge, at disse stater kan optages. Men jeg vil også gerne sige, at der gælder præcis det samme for de central- og østeuropæiske lande. Netop også i mit land er der den samme angst, som sandsynligvis også hersker i Spanien for Maghreb-landene.
Til sidst vil jeg gerne komme ind på spørgsmålet om flugthjælp igen. Det østrigske formandskab har netop - i øvrigt delvist i samarbejde med Italien i forbindelse med FN's Generalforsamling - fremlagt et udkast til en flugthjælpskonvention. Men også som led i Den Europæiske Union arbejdes der meget omhyggeligt på dette spørgsmål, da vi anser det for vigtigt, ikke kun i forhold til middelhavslandene, men også for hele det centraleuropæiske område. Dette spørgsmål var ikke forgæves emnet for Europakonferencen i går, som jeg allerede kom ind på i detaljer tidligere i dag, hvorfor jeg ikke vil gentage mig selv her.

Formanden
Mange tak, fru statssekretær.
Jeg har i overensstemmelse med forretningsordenens artikel 40, stk. 5, modtaget seks beslutningsforslag.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 12.00.

EU/Hongkong
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A4-0312/98) af Cushnahan for Udvalget om Udenrigs-, Sikkerheds- og Forsvarsanliggender om meddelelse fra Kommissionen til Rådet om Den Europæiske Union og Hongkong: På den anden side af 1997 (KOM(1997)0171 - C4-0214/97).

Cushnahan
Fru formand, da overdragelsen af Hongkong fandt sted den 1. juli 1997, blev der udtrykt megen frygt for, hvordan situationen ville udvikle sig. Der var en bred anerkendelse af, at det ville få vidtgående konsekvenser for den politiske og økonomiske stabilitet i regionen og for relationerne mellem verdensmagterne, hvis overgangen ikke fik et vellykket udfald.
Efter at have overvåget situationen omhyggeligt i 15 måneder og efter at have aflagt besøg i Hongkong for at møde og lytte til et bredt udsnit af synspunkter, tror jeg, at overgangen var mere vellykket, end mange af os havde turdet håbe.
Men der er en række ting, der bekymrer mig i relation til gennemførelsen af demokrati, overholdelsen af de retsstatslige principper og beskyttelsen af menneskerettighederne. Det er beskrevet nærmere i min betænkning, og Europa-Parlamentet må fortsat overvåge dette omhyggeligt. Afholdelsen af valg den 24. maj i år udgjorde en vigtig milepæl for den demokratiske udvikling. Den relativt store valgdeltagelse er et tydeligt svar til dem, der kunne finde på at påstå, at Hongkong-borgerne ikke er interesseret i demokrati.
Men denne tilfredshed afdæmpes noget af den kendsgerning, at valgsystemet langt fra er fuldt demokratisk, idet der er tillagt for megen magt til funktionelle valgkredse med et elitært grundlag. Lad det være nok at sige, at 140.000 funktionelle vælgere som en konsekvens heraf valgte halvdelen af den 60-medlemmer store LegCo, medens 2, 8 millioner vælgere kun kunne vælge 20 medlemmer i de geografiske valgkredse.
Det er uacceptabelt, at de prodemokratiske partier kun opnåede en tredjedel af pladserne i Den Lovgivende Forsamling til trods for, at de vandt et klart flertal af vælgernes stemmer. Det ville berolige medlemmerne af Europa-Parlamentet og andre andre steder, herunder i Hongkong selv, der er engagerede i demokratiske principper, hvis der blev fastsat en fast og utvetydig tidsplan for afholdelsen af frie og almindelige valg.
Desuden kan et frit og demokratisk samfund kun bestå, hvis de retsstatslige principper overholdes uden nogen form for begrænsninger inden for dets grænser. Overholdelse af disse principper forudsætter, at alle love gælder for alle borgere på lige fod, at de håndhæves uvildigt, og at de kan indbringes for åbne domstole, som alle har adgang til. Gennemførelse af de retsstatslige principper kræver en magtdeling, hvor den dømmende, lovgivende og udøvende magt adskilles og er uafhængige af hinanden, således at der bliver tale om gensidig kontrol, hvorved det sikres, at der ikke forekommer magtmisbrug.
I forbindelse med de usædvanlige, ja enestående, forfatningsmæssige ordninger for HKSAR, hvor autonomi kun forekommer i en erstatningsudgave, er den dømmende magts uafhængighed af ekstra stor betydning, når det gælder om at udøve dens rolle med at opretholde de retsstatslige principper og om nødvendigt gøre opmærksom på enhver form for demokratisk eller forfatningsmæssigt underskud, som forhindrer, at disse principper anvendes over for HKSAR-borgerne.
Enhver objektiv iagttager må være bekymret over, at en række nylige sager, herunder især Xinhua-sagen, Hongkong Standard-sagen, Ma Wai Kwan-sagen og bopælsretssagen, drager overholdelsen af de retsstatslige principper i HKSAR i tvivl. Denne bekymring er blevet forstærket i forbindelse med vedtagelsen af loven om tilpasning af lovgivningen.
Hvad beskyttelsen af menneskerettighederne angår, er der en række ting, der foruroliger mig. Indførelsen af begrebet »nationale sikkerhedshensyn« er en foruroligende udvikling. Vi må sikre, at det ikke anvendes til at holde politisk dissens i ave, som det er sket i Den Kinesiske Folkerepublik. Suspenderingen af arbejdslovene, forsøg på at underminere pressefriheden og konsekvenserne af vedtagelsen af love i henhold til artikel 23 i »grundloven« er allesammen advarselssignaler, der bekræfter behovet for at overvåge situationen og garantere, at der ikke sker nogen udhuling af de grundlæggende menneskerettigheder og frihedsrettigheder.
Den Europæiske Union har en meget vigtig rolle at spille i Hongkongs udvikling. EU må fuldt ud støtte Hongkongs fortsatte internationale autonomi i økonomiske og handelsmæssige spørgsmål i handling og gerning. Vi må forfølge samarbejde på alle internationale niveauer, herunder især som partner i WTO. Vi må styrke eksisterende forbindelser og etablere nye, og det er af grundlæggende og symbolsk betydning, at alle medlemsstater yder visumfri adgang til personer med HKSAR- og BN(O)-pas.
Vores strategi må til enhver tid konsekvent og til stadighed understøtte princippet om »ét land, to systemer«. Jeg håber, at kommissæren, som jeg er glad for er her ved denne forhandling, vil anvende de anbefalinger, der er indeholdt i denne betænkning, når han skal udarbejde sin egen årsberetning. Jeg glæder mig til at modtage denne beretning, og vores udvalg vil svare, når tiden er inde.
Jeg vil slutte af med at takke alle dem, der bidrog til udarbejdelsen af denne betænkning. Jeg bifalder samarbejdet fra alle de politiske grupper i udvalget. Af allerstørst betydning var de synspunkter, jeg modtog fra Hongkong selv. Jeg håber, at vi har fremmet debatten. Jeg håber, at det er en afbalanceret betænkning, og jeg håber, at dette udstikker vejen frem.

Titley
Fru formand, det er sædvane ved disse lejligheder at lykønske ordføreren med hans arbejde. Hvad der måske er mindre sædvanligt er, at jeg rent faktisk mener det, når jeg lykønsker ordføreren med hans arbejde. Dette er en god, tankevækkende og grundig betænkning. Jeg vil i særdeleshed gerne takke ordføreren for den fremgangsmåde, han anvendte i forbindelse med udarbejdelsen af betænkningen, og den samarbejdsvilje, han udviste over for de andre i udvalget. Betænkningen har medtaget mange af de overvejelser, der blev tilkendegivet under drøftelserne i udvalget. Det har betydet, at det er lykkedes for os at holde antallet af ændringsforslag på et så lavt niveau som muligt og således bevaret sammenhængen i denne betænkning. Jeg tror, at det er vigtigt. Jeg vil gerne takke ham for det.
Denne betænkning fremhæver Hongkongs betydning for Den Europæiske Union, ja og for det globale økonomiske system, som vi har set det i de seneste uger. Men vores hovedbudskab må - for at sige det rent ud - være, at vi må erkende, at magtoverdragelsen er gået særdeles godt. Mange menneskers værste frygt, som er blevet udtrykt her i Parlamentet, er ikke blevet bekræftet. Princippet om »ét land, to systemer« synes at fungere. Der har været politisk, presse- og religionsfrihed. Der har ikke, som frygtet, været udbredt korruption. Ja, faktisk skinner Hongkongs embedsværks høje kvalitet stadig igennem. Der er naturligvis områder, der giver anledning til bekymring, og hr. Cushnahan har skitseret nogle af dem.
Der har været spørgsmål om anvendelse af politisk indflydelse i forbindelse med udnævnelsen til lovfæstede rådgivende organer såsom boligmyndigheden. Dette er et område, som der bør holdes øje med. Der forelå rygter om, at der skulle installeres kinesiske sikkerhedsrådgivere i Eksekutivrådets kontorer. Jeg er glad for at se, at dette blev benægtet af regeringen. Der var angrebet mod Radio Television Hongkong, som blev fremsat af et medlem af det kinesiske folks politiske rådgivende konference. Medens den øverste leder af Eksekutivrådet, Tung Chee-hwa, afgav et noget tvivlsomt svar, var præsident Jiang Zemin meget klar i sin bedømmelse af enhver indflydelse, der måtte blive øvet på Hongkong-anliggender. Det glædede mig også meget at se, at de nye retningslinjer, der vil blive indført for Radio Television Hongkong, vil være baseret på dem, der gælder for BBC og andre internationale radio- og tv-stationer, og således hjælper med til at garantere dens neutralitet.
Vores hovedbekymring har hele tiden været tilstedeværelsen af den foreløbige lovgivende forsamling. Vi må anerkende det positive fremskridt, der ligger i valget til Den Lovgivende Forsamling. Vi bør hylde den store valgdeltagelse i dette valg, og den retfærdige måde, hvorpå det er blevet gennemført, selvom vi stadig bør gøre vores bekymring gældende med hensyn til den alvorlige indskrænkning af stemmeretten i de funktionelle valgkredse og mulighederne for misbrug af selskabsafstemningen i de funktionelle valgkredse gennem registrering af tomme selskaber. Vi ser derfor frem til fuldt demokrati i Hongkong snarest muligt.
Der har været udtrykt bekymringer over nogle af de afgørelser, der er truffet af Hongkongs domstole, og som hr. Cushnahan giver en nærmere beskrivelse af i sin betænkning. Et ganske særligt punkt er spørgsmålet om statslige organers immunitet over for retsforfølgelse, og om dette gælder for New China News Agency. Denne bekymring er blevet understreget af sagen om Emily Lau, der nu har haft en retssag kørende med New China News Agency i omkring 12 måneder.
Det er en prioritet, at New China News Agencys status klarlægges. De retsstatslige principper er, som hr. Cushnahan har udtrykt det, meget vigtige for Hongkongs fremtid. Et andet område, som der bør holdes nøje øje med, er behovet for, at den nye Lovgivende Forsamling kan vedtage lovgivning om spørgsmål såsom undergravende virksomhed og forræderi i henhold til artikel 23 i »grundloven«. Måden, hvorpå Hongkong håndterer dette, vil være nøglen til en fortsat succes for princippet om »ét land, to systemer«.
Det bedste tegn på succesen for princippet om »ét land, to systemer« har været, at Hongkong hidtil har været i stand til at klare sig igennem den asiatiske krise og at gøre dette uden indblanding fra Kina, men med støtte fra Kina. Jeg er interesseret i at høre kommissær Brittans betragtninger om dette aspekt. For det er klart, at Hongkong må have selvbestemmelse i sine egne økonomiske anliggender, men det må også have støtte fra Kina.
Endelig vil jeg støtte hr. Cushnahans bemærkninger om at give personer fra Den Særlige Administrative Region Hongkong visumfri adgang til vores lande. Jeg tror, at dette vil udgøre et vigtigt skridt frem imod at udvikle tættere handelsmæssige forbindelser mellem Den Europæiske Union og Hongkong.
Jeg vil slutte af med at sige: det var det, og det var rent faktisk bedre, end vi havde håbet. Lad os håbe, at vi kan fortsætte med at arbejde tæt sammen med myndighederne i Hongkong for at udvikle en bedre fremtid for indbyggerne i Hongkong og udvikle Hongkongs vigtige status som et fundament for den asiatiske økonomi.

Burenstam Linder
Fru formand, Cushnahan har udarbejdet en betænkning med kvaliteter, som bidrager til at øge respekten for Europa-Parlamentet. Del B i betænkningen giver en lærerig baggrund og en god støtte til beslutningsforslaget.
Gennem en vidtrækkende økonomisk frihed med det private initiativ, omfattende privat opsparing og frihandel fik Hongkong en meget hurtig økonomisk vækst. Nationalproduktet pr. indbygger i Hongkong ligger højere, end det gør endda i adskillige EU-lande. Hongkongs fremgang har spillet en vigtig rolle ved tidligt at vise, hvor meget længere man kan nå med markedsøkonomi end med en socialistisk planøkonomi efter gammel model.
Hongkong blev ydermere en model for flere udviklingslande i deres anstrengelser for at komme ud af fattigdommen. Det har sikkert bidraget til at forstærke de økonomiske reformbestræbelser også i Kina. Op til overdragelsen af Hongkong til Kina var der jo også mange, som mente, at det ideologisk snarere var Hongkong, der overtog Kina. Hvordan det nu end er, må man erkende, at Kina i det mindste hidtil i det store hele har respekteret aftalen om Hongkong og det økonomiske system dér, hvilket også indebærer en økonomisk frihed, som i sidste ende danner grundlag for frihed i videre udstrækning.
Som Cushnahan påpeger, findes der imidlertid et antal urovækkende fejltrin. Dele af det demokratiske system, som efterhånden er opbygget, er blevet udhulet. Den Europæiske Union og Europa-Parlamentet er nødt til med stor bevågenhed at følge udviklingen. Ved at støtte beslutningsforslaget kan vi nu bidrage til det. Vi må også bestræbe os på gennem tiltag i vores egne lande at fremme situationen. Det kan vi f.eks. gøre med generøse visumregler og ved ikke at indføre handelsrestriktioner.
I lang tid var Hongkong et fristed for mange, som søgte væk fra undertrykkelse og diktatur. Vi er derfor forpligtet til at gøre vores indflydelse gældende, så Hongkong også i fremtiden kan være hjemsted for friheden.

Watson
Fru formand, Kommissionens meddelelse bærer titlen »På den anden side af 1997«. Nuvel, vi befinder os nu på den anden side af 1997, og himlen er ikke faldet ned. Jeg tilrettelagde et besøg til Hongkong for medlemmer af Europa-Parlamentet på det tidspunkt i maj i år, hvor valget til den nye lovgivende forsamling, LegCo, fandt sted. Det var det fjerde besøg af sin art på fire år. Vi konkluderede, at valget var frit og retfærdigt, at der ikke er sket nogen nævneværdige forandringer i Hongkong, og at borgerne i det store og hele fortsat nyder godt af de frihedsrettigheder, som de har vænnet sig til i de senere år.
Hongkong har ligeledes bibeholdt sin økonomiske autonomi. Dens højhusøkonomi har modstået presset fra den finansielle storm fra tyfonen Thailand. Hongkongs monetære myndigheds foranstaltninger har måske ikke behaget klassiske økonomer, men dens reaktion bar mærket »made in Hongkong« og ikke »made in China« .
Og dog er det, som denne fremragende betænkning viser det, vigtigt ikke at være naiv. Et demokratisk valgt parlament er blevet nedlagt og erstattet af en ny Lovgivende Forsamling, der er rigget til til fordel for Beijing og imod Hongkongs befolknings frie vilje. En undertiden dvask dømmende magt og mistanker om selvcensur giver grund til bekymring. Der er foregået en gradvis, men konsekvent ophævelse af lovgivningen omkring menneskerettighederne og underminering af institutioner, der er væsentlige for deres beskyttelse. De nye retningslinjer for politiet vedrørende demonstrationer, der blev udstedt for en uge siden, er blot det seneste eksempel på dette.
Hongkongs befolkning må tale rent ud mod ethvert potentielt misbrug, og vi må støtte dem, når de gør det og ikke kun ved at tildele dem visumfri adgang til Den Europæiske Union, men også ved at støtte uddannelse i demokrati i Hongkong.
Der er et upassende hastværk i Europas nye tilgang til Kina. Tony Blair aflægger som premierminister for en medlemsstat besøg i Kina i denne uge og overser på det nærmeste menneskerettighederne. Formand Santer må ikke udvise den samme nærsynethed, når han på Kommissionens vegne besøger Hongkong i næste måned.
Vi lever i en tid, der er fuld af politiske muligheder. Hvis vi skal føle os frem til nye relationer med Kina, så må vi bifalde Kinas undertegnelse i mandags af Den Internationale Konvention om Borgerlige og Politiske Rettigheder (ICCPR), men vi må også kende dem ved deres handlinger. Vores parole må være årvågenhed.

Van Bladel
Fru formand, det har faktisk overrasket os alle, at Hongkong efter den britiske overdragelse er blevet et af de mest frie og åbne markeder i verden. I sidste uge besøgte en af Hongkongs mægtigste mænd, Sir Donald Chang, mit land. Han var i Haag, hvor han på ny illustrerede den måde, hvorpå Hongkong som en særlig forvaltningsenhed i Kina vil holde sig til gennemsigtigheden og den konsekvente anvendelse af de økonomiske love.
I sidste måned greb myndighederne ganske vist ind på aktiemarkedet for at imødegå spekulation - det har i øvrigt virket positivt, har jeg læst - men jeg tror, at det var et enkeltstående tilfælde. Sir Donald Chang havde en stor bekymring, og det var den meget langsomme og utilstrækkelige måde, hvorpå Japan får orden på hele den asiatiske krise og i eget land.
Til sidst, hr. formand, det er meget hensigtsmæssigt at få at vide, på hvilken måde EU-kontorets aktiviteter er blevet styrket og udvidet og særligt at få en beretning om observatøraktiviteterne med hensyn til menneskerettighederne. Jeg har lyttet til de kolleger, der har mere kendskab til Hongkong, og de er trods alt bekymrede. Jeg mener, at vi hurtigst muligt skal modtage en beretning. Til sidst, hr. Cushnahan, tillykke med Deres betænkning. Den har min gruppes støtte.

Ephremidis
Fru formand, det historiske, afgørende faktum i det emne, vi debatterer, er, at Hongkong efter 100 års voldeligt engelsk koloniherredømme igen er blevet forenet med og udgør en uadskillelig del af det gigantiske Kina.
Alt, der fra det øjeblik kommer til at ske i denne kinesiske provins, må på den ene eller anden måde blive påvirket af denne historiske hændelse. Da tingene forholder sig således, frygter jeg, at hr. Cushnahans betænkning, i sine 10 begrundelsestanker og de 19 punkter i regulativdelen, er gennemsyret, er opfyldt af mistroiskhed, af mistro, og jeg vil ikke kalde det i god tro over for det, der sker. Der er noget galt med alt, alt betragter han med hentydninger, med tvivl. Han går så langt som til at sige: valg til Den lovgivende Forsamling, men mistænkeligt, ikke demokratisk, for valgsystemet er ikke demokratisk. Hr. Cushnahan, hvilket valgsystem findes der i Deres land? I mit land? I alle de andre europæiske lande? Er vi glade for disse systemer? Er de yderst demokratiske eller er de antidemokratiske?
Men ud over det, fru formand, så frygter jeg, at formålet med denne betænkning er at udråbe Europa-Parlamentet, den Europæiske Union til en kollektiv detektiv. Hvad sker der, og hvad skal der ske i Hongkong, som om den var beboet af belgiere, tyskere, englændere, grækere og andre europæere. Den bliver beboet af kinesere og dem interesserer den hovedsageligt, om ikke udelukkende. Og betænkningen går så langt som til at anføre en naivitet, nemlig at det, der sker i Hongkong, på den ene eller anden måde kan blive et springbræt til ændringer i selve det gigantiske Kina. Det er naivt, ja sågar mistænkeligt, for den afslører, at hele interessen for hvad, der sker i Hongkong, skyldes, hvordan det kan bruges som springbræt, som et redskab til indblanding i Kinas indre anliggender og til ændringer efter vores smag. Disse ting går ikke, de hjælper ikke EU's forhold til Kina ...
(Formanden afbrød taleren)

Gahrton
Fru formand, det vigtigste i Cushnahans udmærkede betænkning er, at den viser, at Kina i overvejende grad har respekteret aftalerne om Hongkong, og at den tidligere britiske koloni i dag faktisk nyder en højere grad af demokrati end under det meste af tiden under britisk herredømme. Dermed bekræftes det indtryk, som jeg selv fik, da Kina-delegationen besøgte Hongkong i juni i år.
Dermed er det ikke sagt, at der ikke er problemer. Grundlovens paragraf 23 er blevet nævnt. Den kan misbruges til indgreb i de demokratiske frihedsrettigheder, hvilket derfor må overvåges nøje. Arbejdstagernes rettigheder er et problem, som ILO i øjeblikket holder øje med. Det er efter min mening uhyre vigtigt og bør understreges.
Endelig må vi ikke glemme, at Hongkong er en del af Kina og mere afhængig af udviklingen dér end tidligere. Derfor er det vigtigt, at EU ikke bidrager til, at Kinas reformer presses igennem på en sådan måde, at det skaber massearbejdsløshed i Kina, at der bliver socialt kaos i Kina efter russisk model. Det ville være katastrofalt og ville stoppe enhver form for demokrati i Kina, og dermed også udgøre en trussel mod den forholdsvis positive situation også i Hongkong.

Pradier
Fru formand, det er på sin plads at huske på, at Kina indtil i dag har overholdt, i hvert fald formelt, alle de forpligtelser, som landet har påtaget sig over for Hongkong, til punkt og prikke. Imidlertid kan man ikke forvente, at der vælges en parlamentarisk repræsentation ligesom i andre demokratiske lande før år 2008. Det almindelige direkte valg, der gør det muligt at vælge borgernes repræsentanter, vil først blive indført om 10 år. Vi skal i løbet af disse 10 år udvise ekstrem forsigtighed og stor solidaritet med Hongkongs demokratiske kræfter.
Indtil videre har den offentlige forvaltning fastholdt Hongkongs ry som gennemsigtigt og ikkekorrupt forretningscentrum, som hr. Cushnahan meget rigtigt fremhævede. Men denne nærmest eksemplariske holdning, denne åbning, bør støttes og fremmes i et miljø, som egentlig ikke er positivt indstillet over for det.
Lad os i forbifarten bemærke, at det er vigtigt ikke at indføre visumkrav for indehaverne af et pas fra Hongkongs særlige uafhængige område, for EU's borgere har adgang til dette område uden visum.
Intensiteten af samhandelen og bevægeligheden for personer, idéer, kapital og varer er af vital interesse for Hongkong. Vi skal være til stede, aktive og solidariske. Det drejer sig ikke kun om helbredet for denne fremskudte kinesiske stilling, men også om vores eget helbred.

Linser
Fru formand, det asiatiske og især det kinesiske økonomiske område indeholder et enormt potentiale for Den Europæiske Union. Hongkong spiller uden tvivl en politisk og økonomisk central rolle med henblik på forholdet til denne region. Derfor er det meget vigtigt for den europæiske økonomi at have gode forbindelser til regeringen i Den Særlige Administrative Region Hongkong. EU skal bestræbe sig på at pleje de rigtige kontakter og frem for alt at træde op imod de betænkelige antidemokratiske tendenser, der er anført i betænkningen, og imod den mangel på retsstatsprincipper, der med rette er blevet kritiseret. For kun en demokratisk retsstatslig orden kan anses for garant for en vedvarende uafhængig økonomi i Hongkong.
Jeg er ikke enig i spørgsmålet om adgang uden visum til Schengen-området i den form, som ordføreren ønsker, der forlanger denne adgang for alle indehavere af HKSAR-pas og af Hongkong BN(O)-pas. Dette spørgsmål bør efter min mening - som foreslået af Kommissionen - behandles særskilt.

Porto
Fru formand, vi har alle god grund til med den største interesse til at følge udviklingen i Hongkong - detaljeret analyseret af ordføreren, hvad jeg ønsker ham tillykke med - både i sig selv, for dens indbyggeres skyld og på grund af det, som den kan betyde for et land, der er så vigtigt som Kina.
For mit eget vedkommende, som portugiser, er der en yderligere interesse, eftersom denne udvikling nødvendigvis vil påvirke processen med at integrere Macau i Kina. Den foregår her et kvart århundrede efter revolutionen den 25. april under vilkår, der ud fra alle synsvinkler er de mest fordelagtige.
På den ene side har det været muligt i løbet af disse år at forsyne området med infrastruktur og diverse tjenester af største betydning for dens udvikling og for befolkningens livskvalitet, herunder lufthavn, universitet, ny bro, affaldscenter osv.
På den anden side er det ikke mindre vigtigt, at Den Lovgivende Forsamling har vedtaget en egen lovgivning for området, i fuld frihed og i overensstemmelse med de universelle værdier, som også er befolkningens værdier. Da den allerede i dag har sin egen identitet - Macau er medlem af Verdenshandelsorganisationen og har en samarbejdsaftale med Den Europæiske Union - har vi al interesse i, at den bibeholder den i fremtiden. Men ud over vores interesse og Macaus interesse heri mener vi, at det er i Kinas interesse, at det i Macau har et område præget af åbenhed og udvikling, som det kan være stolt af.
Det er derfor vigtigt, at Kommissionen - og jeg henvender mig altså til kommissæren - lægger større vægt på Macau gennem sin repræsentation i Hongkong eller, bedre, ved at åbne en repræsentation i selve Macau, hvis administration vi er overbevist om vil yde al den støtte, der måtte være nødvendig.

Brinkhorst
Fru formand, jeg er en af dem, der har besøgt Hongkong siden overdragelsen. Tingene har udviklet sig meget anderledes, end vi forventede for lidt over et år siden. Dengang troede man, at det måske nok ville gå godt i Hongkong økonomisk set, men politisk set ville det gå meget dårligt. Som min kollega, hr. Watson, og mange andre har sagt, må vi forblive meget årvågne. Det er det nyttige ved denne betænkning på den politiske side.
I praksis må man erkende, at udviklingen af - et omend begrænset - demokrati er blevet overholdt til punkt og prikke i Hongkong overordnet set. For nærværende omfatter bekymringen snarere den økonomiske udvikling, der finder sted i denne del af verden. Hvis tingene går galt økonomisk set, vil det helt givet få en negativ politisk indvirkning.
Jeg vil gerne stille Kommissionen et særligt spørgsmål, der også har noget at gøre med visumspørgsmålet. Naturligvis bør vi ikke kun beskæftige os med visum. Det er ganske rigtigt. Ikke desto mindre er det et af de få konkrete områder, hvor Europa som helhed kan gøre noget mere. Jeg er stadig bekymret over dette, især når jeg hører nogle talere sige, at visumspørgsmålet ikke er noget, vi tager alvorligt, og at kun otte lande giver indehavere af visum adgang til Europa. Kommissionen kan spille en rolle her, for Schengen-aftalen vil blive indføjet i Traktaten om Den Europæiske Union. Jeg håber, at Kommissionen vil sige, at den vil tage et initiativ på dette område. Dette er den form for konkret solidaritet, som vi må opretholde. Jeg håber, at vi med næste års årsberetning kan sige, at det går bedre, end det gør nu.

Brittan, Sir Leon
Fru formand, mine damer og herrer, må også jeg bifalde hr. Cushnahans ypperlige betænkning og forslaget til beslutning. Jeg vil gerne kommentere nogle af de væsentligste punkter.
For det første er en række talere, hvoraf hr. Titley var en og hr. Watson en anden og også hr. Gahrton og senest hr. Brinkhorst, fremkommet med generelle kommentarer vedrørende overdragelsens karakter og om, hvordan de kinesiske myndigheder i det store og hele har handlet i overensstemmelse med deres politiske forpligtelser. Jeg bifalder disse udtalelser, og jeg er fuldt ud enig i det, der er blevet sagt. Jeg ønsker virkelig at understrege det bemærkelsesværdige ved det, der er sket, for det er rigtigt at sige, at indførelsen af princippet om ét land, to systemer er enestående, og at indføre det så vellykket, som det har været tilfældet, er en bemærkelsesværdig præstation. Både Hongkong og Kina selv fortjener en hyldest for dette.
Ikke desto mindre er der blevet nævnt en række kritikpunkter, og hr. Brinkhorst opsummerede det ved at sige, at vi fortsat må være årvågne. Og det bør vi være. Beslutningsforslaget opfordrer til en fremskyndelse af indførelsen af frie og almindelige valg. Ved sit besøg i Bruxelles i februar i år sagde den øverste leder af Eksekutivrådet, Tung Chee-hwa: »Det er op til os, Hongkongs folk, selv at træffe beslutning om den videre udvikling af den demokratiske proces, hvis endelige mål er frie og almindelige valg«.
Jeg kan forsikre Dem om, at Kommissionen fortsat vil følge den demokratiske udvikling i Hongkong med stor opmærksomhed. I forbindelse med mit eget seneste besøg i Hongkong udtalte jeg offentligt, at Hongkong kunne vinde en nem anerkendelse ved snarest muligt at bebude, at det havde i sinde at indføre lige og almindelige valg inden for en rimelig og nærmere specificeret dato. Vi bør imidlertid, som hr. Cushnahan har gjort, anerkende Hongkongs hidtidige bestræbelser, samtidig med at vi fortsat presser på for at få en klar tidsplan for fuldt demokrati, som han indtrængende opfordrer os til, og som hr. Pradier ligeledes har opfordret os indtrængende til at gøre.
Der er tegn på, at den finansielle krise, som hr. Brinkhorst nævnte, allerede nu opflammer dem, der kræver mere demokrati i Hongkong. Jeg kan forsikre Dem om, at dette er et punkt, som formand Santer og jeg ikke vil forholde os tavse om, når vi besøger Hongkong i begyndelsen af november.
Hvad visumspørgsmålet angår, opfordrer Europa-Parlamentets forslag til beslutning medlemsstaterne til at tildele visumfri adgang til indehavere af SAR-pas, og hr. Burenstam Linder har henledt opmærksomheden på dette. Selvom Kommissionen ikke har noget direkte ansvar for EU's visumpolitik, der stadig er et mellemstatsligt anliggende, indtil der i henhold til Amsterdam-traktaten er blevet indført en fælles visumliste, støtter vi stærkt Hongkongs bestræbelser på at sikre visumadgang. Det er en væsentlig måde, hvorpå Den Europæiske Union kan støtte Hongkongs økonomiske autonomi og styrke princippet om ét land, to systemer.
Rent faktisk er det sådan - og her har hr. Brinkhorst måske været en anelse for generøs over for medlemsstaterne i sin situationsberetning - at de otte nævnte medlemsstater kun tildeler visumfri adgang til indehavere af BNO-pas, men der er kun to medlemsstater, der tildeler visumfri adgang til indehavere af SAR-pas, som helt bestemt udgør flertallet.
Det er ligeledes vigtigt, at Hongkong overbeviser de europæiske lande om, at dets immigrations-, politi- og toldprocedurer er effektive og pålidelige. Vi har opfordret dem indtrængende til at etablere særlige besøgsprogrammer for europæiske nationale embedsmænd med dette for øje. Sådanne programmer findes nu, og jeg håber, at det vil hjælpe med til at overbevise de medlemsstater, der endnu mangler at blive overbevist om fortjenesten ved visumfri adgang for indehavere af SAR-pas.
Hvad WTO angår, taler Europa-Parlamentets forslag til beslutning for et tæt samarbejde mellem Den Europæiske Union og Hongkong inden for WTO, og jeg er enig i det, som hr. Porto sagde, om også at lade dette gælde for Macau. Kommissionen er overbevist om, at Hongkongs liberale økonomi og ikke mindst dets åbne handelsordning, der er understøttet af WTO-medlemskabet, vil fremstå som et eksempel og en ansporelse til fortsatte økonomiske reformer i Kina til trods for de nuværende problemer i forbindelse med den finansielle krise i Asien.
Der er et godt samarbejde mellem Den Europæiske Union og Hongkong inden for WTO. Hongkong er en af de ivrigste støtter af vores initiativ til at igangsætte en ny årtusindeforhandlingsrunde, og Kommissionen drøfter regelmæssigt Beijings bud på WTO-medlemskab med Hongkong. Hongkong støtter det naturligvis og fremstår som et enestående eksempel for Kina for så vidt angår fordelene ved WTO-medlemskab.
Beslutningsforslaget opfordrer ligeledes til et bredere samarbejde med henblik på at styrke EU-Hongkong-relationerne og styrke Hongkongs autonomi. Vi mener, at stærkere bilaterale forbindelser er af vital betydning, når det gælder om at understøtte princippet om ét land, to systemer. Vi står over for at indgå en toldsamarbejdsaftale med Hongkong, og jeg håber, at formand Santer vil være i stand til at sætte sine initialer på den, når han er i Hongkong, og at han samtidig også får lejlighed til at udforske muligheden for mere ambitiøse aftaler.
Vi må tage hensyn til den ømtålelige ansvarsdeling mellem Hongkong og Beijing, når det gælder relationerne udadtil, men vi må ikke desto mindre udforske, hvor langt Hongkong kan gå. Den Europæiske Union vil fortsat søge at nå frem til tættere bilaterale relationer inden for andre områder, især ved at tilskynde til forbindelser mellem virksomheder. Det første plenarmøde i EU-Hongkong-erhvervskomitéen fandt sted sidste år i Bruxelles, og det andet vil finde sted i Hongkong under vores besøg dér i begyndelsen af november.
Forslaget opfordrer Kommissionen til at overvåge Hongkong-markedets autonomi og finansielle stabilitet. Kommissionen overvåger den finansielle og økonomiske situation fra vores kontor i Hongkong, men også via embedsmænds hyppige besøg i SAR og via højtstående embedsmænds besøg i Bruxelles. Denne overvågning vil blive behandlet i vores første årsberetning om Hongkong, som bliver udgivet om ikke så længe.
Hr. Titley har efter min mening ret, når han siger, at Hongkongs problemer har været næsten uovervindelige, men ikke desto mindre har man dér modstået krisen meget bedre end i mange andre lande i regionen, og jeg er fuldt ud enig i det, hr. Burenstam Linder har sagt om, at det er liberale økonomiske politikker, der har ført til denne situation til trods for alle de vanskeligheder, Hongkong for nærværende gennemgår.
I årets løb har Hongkong arbejdet på at øge likviditeten, bl.a. ved at nedsætte skatten på opsparing og ved at udvide sit repromarked. På det seneste har det tyet til mere drastiske forholdsregler for at bremse spekulative investeringer foretaget af børshandlere, der søger at svække valutaen for at få renterne til at stige og således nyde godt af det deraf følgende fald i aktiepriserne.
De foranstaltninger, som fru van Bladel nævnte, er trefoldige af karakter: en beslutning om at opkøbe aktier på aktiemarkedet, hvilket øgede aktieindekset med 19 % på to uger, yderligere foranstaltninger til styrkelse af valutahandelen, forøgelse af likviditeten og beroligelse af interbankrenternes flygtighed, og for det tredje foranstaltninger til forøgelse af gennemsigtigheden og håndhævelse af større disciplin på aktiemarkedet. Vi analyserer disse foranstaltninger omhyggeligt og vil fremkomme med kommentarer hertil i vores første årsberetning.
Parlamentets forslag til beslutning erklærer, at EF-kontoret i Hongkong skal være i stand til at spille en betydelig rolle i forbindelse med udviklingen af relationerne mellem EU og Kina og foreslår, at personaleressourcerne øges. Jeg er fuldt ud enig med fru van Bladel i, at det er meget vigtigt med et effektivt og velbemandet EU-kontor i Hongkong, og personalet er for nylig blevet udvidet for at styrke kontorets ressourcer.
Endelig bifalder Europa-Parlamentets forslag til beslutning vores intention om at udarbejde årsberetninger. Vi er nu i færd med at færdiggøre den første og håber at forelægge den for Rådet og Parlamentet ved udgangen af oktober-måned. Som jeg nævnte, vil jeg og formand Santer aflægge besøg i Hongkong i begyndelsen af november, så vores beretning vil blive udsendt i rette tid. Den vil se nærmere på den lange række af relevante økonomiske, retlige og andre spørgsmål, der har præget livet i Hongkong i SAR's første år. Vi vil selvfølgelig tage hensyn til, og nyde stor gavn af, de iagttagelser og anbefalinger, der er gjort i Parlamentets betænkninger og beslutningsforslag og især hr. Cushnahans fremragende betænkning og de argumenter, der er fremsat under denne forhandling.

Formanden
Mange tak, hr. kommissær Leon Brittan. Tak for Deres fyldestgørende svar.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 12.00.

Spørgetid (Rådet)
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er spørgetiden (B4-0483/98). Vi behandler spørgsmål til Rådet. Vi byder velkommen til rådsformanden, fru Ferrero-Waldner.
Spørgsmål nr. 1 af Patricia Mckenna (H-0832/98):
Om: Dårlig behandling af journalister i Det Forenede Kongerige
Er Rådet bekendt med, at politiet i Det Forenede Kongerige udsætter medlemmerne af den nationale journalistsammenslutning (National Union of Journalists) for en dårlig behandling? Navnlig freelance-journalister oplever, at deres pressekort ikke anerkendes, de anholdes for uberettiget færden på fremmed ejendom, eller hindring af færdselen eller sågar i henhold til loven om chikane (som skal forhindre personforfølgelse), de udsættes for overgreb, holdes tilbage indtil deres deadline er overskredet, forhindres i at tage billeder, deres billeder beslaglægges med dommerkendelser, deres videomateriale slettes og deres offentlige adgang til demonstrationer begrænses . Er Rådet desuden bekendt med, at skønt der foreligger skrevne retningslinjer for politiets omgang med pressen, har journalister ikke fået lov til at se disse? Er disse aktiviteter en overtrædelse af traktaterne, herunder Amsterdam-traktaten, navnlig artiklerne om retlige og indre anliggender, som Rådet i vid udstrækning er ansvarlig for? Er Rådet, hvis det ønsker at blive taget alvorligt i sådanne anliggender uden for EU, villigt til at pålægge Kommissionen at sikre, at journalister kan udføre deres arbejde uhindret inden for EU, inden dette emne forfølges andetsteds?

Ferrero-Waldner
Hr. formand, jeg vil gerne sige følgende til spørgsmålet fra det ærede parlamentsmedlem: Hvad angår den hensynsløse behandling og chikane af journalister, der arbejder freelance, som parlamentsmedlemmet omtaler i sit spørgsmål, må jeg konstatere, at der er tale om et anliggende, som desværre ligger uden for Rådets kompetence.
Jeg kan derfor meddele parlamentsmedlemmet, at Rådet på intet tidspunkt har kunnet diskutere denne sag. Til opretholdelse af den offentlige orden på et medlemslands territorium - det bør der også mindes om ved denne lejlighed - er det nemlig udelukkende det pågældende medlemslands politimyndigheder, der er ansvarlige. For det andet skal jeg understrege, at overholdelsen af menneskerettighederne og de demokratiske friheder og naturligvis også sikringen af pressefriheden uden tvivl udgør hjørnestenen i hele Fællesskabets bygningsværk.
Rådet kan ganske vist ikke udelukke, at der tilfældigt kan forekomme visse fejltrin på lokalt plan, men er dog fuldstændig overbevist om, at medlemslandenes regeringer ved deres handlinger til enhver tid lader sig lede af de nævnte grundprincipper, uden hvilke Fællesskabet ikke havde nogen fremtid.

McKenna
Jeg vil blot gerne påpege over for rådsformanden, at der er både skriftligt og videooptaget bevis på denne chikane. Når De siger, at De ikke kan forhindre lejlighedsvise brister i relation til pressefriheden, må De sikre, at det forhindres, for der står i artikel F i Maastricht-traktaten, at Den Europæiske Union skal overholde Den Europæiske Menneskerettighedskonvention.
Dette er et misbrug af denne konvention. Disse journalister var ude for at dække social retfærdighed og miljøspørgsmål. De er blevet chikaneret af politiet, der er blevet foretaget razziaer af deres kontorer og hjem, udstyr er blevet konfiskeret, og de billeder, de har taget ved protestdemonstrationer, er blevet brugt som bevis mod de protesterende. Dette er et alvorligt misbrug af pressefriheden og friheden til at berette om, hvad der foregår.
Hvis De lader det ske i én medlemsstat, er det kun begyndelsen, så vil det også ske i andre medlemsstater. Der hviler en forpligtelse på Den Europæiske Union til at gøre noget, hvis den står fast ved EU-traktaterne og overholder Den Europæiske Menneskerettighedskonvention.
Det er ikke nok at sige, at Rådet, som rådsformanden sagde, ikke altid kan forhindre lejlighedsvise brister. Måske kan De ikke forhindre det, der er sket, men De kan sikre, at det ikke sker igen, og at dette ikke udgør et signal til andre medlemsstater til at følge efter, for pressefriheden er et yderst vigtigt aspekt ved demokratiet.

Ferrero-Waldner
Hr. formand, fru parlamentsmedlem, kompetenceområderne er meget klart fastlagte, og jeg har netop forklaret - og det vil jeg gerne understrege endnu en gang - at Rådet ikke er bemyndiget til at ytre sig om politiets adfærd i forbindelse med foranstaltninger til opretholdelse af den offentlige orden på et bestemt medlemslands territorium. Jeg understreger endnu en gang, såvidt det kræves, at det er de kompetente myndigheder i de enkelte lande, der alene er bemyndigede til at vurdere politiets adfærd i et bestemt medlemsland.
Spørgsmålet fra parlamentsmedlemmet ville derfor nok blive mødt med et større ekko, hvis det blev stillet i det britiske Underhus. Men jeg kan tilføje endnu en ting: Der er naturligvis Europarådet, og vi har Menneskerettighedskonventionen, og med de muligheder, Menneskerettighedskommissionen har, er det naturligvis også muligt at indgive en klage her.

Ephremidis
Hr. formand, jeg har høre både rådsformandens oprindelige svar og det, som hun netop nu gav. Det gør indtryk på mig, for det er gennemsyret af »Pontius Pilatus« taktik, selvom rådsformanden fik en påmindelse om, at forholdene selv forudsiger en slags indgriben fra Rådets side. Men jeg vil gerne stille hende et supplerende spørgsmål. Ville hun svare på samme måde, hvis lignende eksempler på åbenlys overtrædelse af pressefriheden f. eks. var sket i Hongkong, som vi debaterede for lidt siden? Betænkningen handler om sådanne spørgsmål, og vi anså os for meget kompetente til at gribe ind, til at diskutere og at fordømme, og kommissæren lovpriste disse punkter. Hvorledes kan vi i det ene tilfælde være Pontius Pilatus'er, mens vi i det andet »med store træsko på«, som man siger, blander os i et andet lands indre anliggender? Jeg vil gerne bede fru rådsformand om at forklare sit synspunkt nærmere, og have mig undskyldt mit udseende, men sådanne fænomener og sådanne svar er hårrejsende.

Ferrero-Waldner
Hr. formand, hr. parlamentsmedlem, jeg er nødt til at sige til Dem endnu en gang, at der netop er tale om bestemte kompetenceområder. Rådet er ansvarligt for forbindelserne udadtil, derfor kan Rådet f.eks. også tale om manglende pressefrihed i et af tredjelandene. Men Rådet er ikke ansvarligt for de indre anliggender, f.eks. politiets adfærd i et medlemsland. Jeg kan egentlig kun gentage det svar her, som jeg gav parlamentsmedlemmet før.

Formanden
Spørgsmål nr. 2 af Felipe Camisón Asensio (H-0836/98):
Om: Finansiering af gasledningen mellem Almendralejo og Oviedo
Hvilken finansiering har Den Europæiske Unions institutioner bidraget med til konstruktionen af den gasledning, der i Spanien skal gå fra Almendralejo (Extremadura) til Oviedo, i forbindelse med programmet for distribution af naturgas i Spanien?

Ferrero-Waldner
Hr. formand, hr. parlamentsmedlem, den gasledning, som parlamentsmedlemmet refererer til, hører til projekt E4, som er anført i Europa-Parlamentets og Rådets beslutning nr. 1254/96/EF af 5. juni 1996 om opstilling af et sæt retningslinjer for transeuropæiske net på energiområdet. Ved projekt E4 er der i forbindelse med rubrikken »Indførelse af naturgas i nye regioner« tale om opbygning af gasnet i regionerne Galicien, Extremadura, Andalusien, Valencia Syd og Murcia, inklusive en terminal til flydende naturgas i Galicien.
I henhold til artikel 6, stk. 2, i denne beslutning har Kommissionen efter udvalgets udtalelse i medfør af artikel 9 fastlagt specifikationerne vedrørende planerne af fælles interesse i sin beslutning af 11. juli 1998, som er anført i beslutning nr. 1254/96/EF, således at der kan fastlægges en finansiering.
Som led i Den Europæiske Fond for Regionaludvikling, EFRU, har Kommissionen med sin beslutning af 14. maj 1998 stillet et beløb på ECU 103, 16 millioner til rådighed i 1997 og 1998 som støtte til det samlede projekt vedrørende vestlige gasledninger, som denne gasledning hører ind under.

Camisón Asensio
I dette tilfælde har fru formand for Rådet ikke anvendt Pilatus' taktik. Hun har været nøgtern og har faktisk svaret, og jeg takker hende meget for de oplysninger, hun giver mig. Vi står over for en gasledning af den allerstørste socioøkonomiske betydning. Lad os ikke glemme, at det er en korridor, at det hele er mål nr. 1 i strukturfondene, og at den har et slumrende udviklingspotentiel, som det er nødvendigt at mobilisere. Jeg har nogle tillægsspørgsmål i denne forbindelse. Er det program, som De har beskrevet, et supplement til fællesskabsinitiativet Interreg IIB vedrørende de transeuropæiske energinet? Og er det derudover også et supplement til gasledningen Gibraltarstrædet - Córdoba, hvorigennem den gas, der stammer fra Maghreb, kommer til Spanien? Og endelig om man i disse programmer har taget hensyn til den aktuelle tendens mod et fald i forbruget af naturgas, som kan ses i mange af medlemsstaterne i Den Europæiske Union? Eller med andre ord, havde Rådet forudset denne faldende tendens?

Ferrero-Waldner
Hr. formand, hr. parlamentsmedlem, der blev her stillet en række detaljerede spørgsmål til Rådet. Under hensyntagen til allerede nævnte forklaringer vil jeg gerne henvise parlamentsmedlemmet til Kommissionen, der kan give mere præcise oplysninger om de nøjagtige beløb og svar på hans spørgsmål, især spørgsmålet om, hvorvidt det desuden også hører under Interreg. Jeg kan desværre ikke komme med noget mundtligt svar, men vil, hvis De ønsker det, gerne svare skriftligt på det.

Formanden
Spørgsmål nr. 3 af Roy Perry (H-0838/98), overtaget af fru De Esteban Martín:
Om: Andragender
Kan Rådet oplyse, hvor mange gange repræsentanter for Rådet har overværet møderne i Udvalget for Andragender (enten siden årets begyndelse eller siden det østrigske formandskab), og hvilke procedurer Rådet ellers har for at overvåge andragender til Europa-Parlamentet, navnlig fordi der hyppigt fremsættes påstand om medlemsstaternes manglende overholdelse af de traktatmæssige forpligtelser?

Ferrero-Waldner
Hr. formand, hr. parlamentsmedlem, med hensyn til dette meget interessante spørgsmål om parlamentsmedlemmets andragender må jeg understrege, at Rådet regelmæssigt tager Europa-Parlamentets beslutninger til efterretning, herunder dem, som vedrører Udvalget for Andragender. Hvad angår medlemslandenes eventuelle forsømmelser i forbindelse med overholdelsen af Fællesskabets retsforskrifter, kan jeg i øvrigt henvise til, at det i henhold til artikel 155 i traktaten er Kommissionens opgave at sørge for, at traktaten og de bestemmelser, der er truffet af organerne på baggrund af traktaten, anvendes.

De Esteban Martín
Fru formand for Rådet, jeg takker Dem for Deres svar, men jeg beklager, at jeg ikke er tilfreds med det. I spørgsmålet talte vi om, hvilke forholdsregler, Rådet vil vedtage, og mere konkret, om det østrigske formandskab rent faktisk vil gøre noget for, at Rådet kan være til stede ved møderne i Udvalget for Andragender. Som De ved, er retten til at indgive andragender en fundamental rettighed for borgerne i Den Europæiske Union, og ved utallige lejligheder forholder det sig så uheldigt, at medlemsstaterne misligholder mange af fællesskabsreglerne, og der er ingen reelle mekanismer, som faktisk sikrer, at medlemsstaterne besvarer disse rimelige andragender fra Fællesskabets borgere behørigt. Jeg ville derfor, fru formand, blive glad, hvis De kunne sige mig, hvornår og om man har undersøgt en måde, hvorpå Rådet kan være til stede ved møderne i Udvalget for Andragender.

Ferrero-Waldner
Hr. formand, fru parlamentsmedlem, dette nye spørgsmål kan jeg heller ikke besvare anderledes rent indholdsmæssigt, end jeg lige har gjort, nemlig at Rådet formelt tager samtlige af Europa-Parlamentets vedtagne beslutninger til efterretning. Desuden kan jeg sige, at Rådet i tilfælde af, at det handler om Rådets egne kompetenceområder, hvilket - som jeg gentager - er rent hypotetisk, ville foretage en omhyggelig analyse af alle elementer i det pågældende dossier og i givet fald træffe egnede foranstaltninger.
Det er naturligvis meget vigtigt for Rådet, at traktatens bestemmelser og den ret, der er fastsat på grundlag af og afledt af traktaten, anvendes. Parlamentsmedlemmet gøres dog i den forbindelse opmærksom på, at det i betragtning af inddelingen af kompetenceområderne under organerne, der er fastlagt i traktaten, først og fremmest er Kommissionens og i givet fald også Domstolens opgave at sørge for, at alle medlemslande bruger fællesskabsretten korrekt, og det er tilfældet her.

Newman
Jeg er et meget erfarent og aktivt medlem af Udvalget for Andragender. Førhen, for nogle år tilbage, plejede en embedsmand fra Rådet at overvære udvalgets arbejde med regelmæssige mellemrum. Denne dame sad blot og tog noter, hvilket ikke var særlig tilfredsstillende, men det var bedre end ingenting. I de sidste par år er alt, hvad vi har set et lejlighedsvist besøg fra en repræsentant for Rådet, undertiden når ombudsmanden var til stede for at aflægge en beretning for udvalget - hvilket er velkomment - men meget sjældent, når der blev drøftet en sag af særlig interesse for en af medlemsstaterne.
De fleste af Parlamentets udvalg bliver regelmæssigt overværet af repræsentanter for Rådet. Vi taler ikke om ministre men om en embedsmand fra repræsentationen for den regering, der har formandskabet på det givne tidspunkt.
Kunne det samme mon lade sig gøre for Udvalget for Andragender, således at vi kunne få en dialog i gang mellem Rådet og medlemmerne af dette udvalg, som det sker i andre af Parlamentets udvalg? Det ville hjælpe dem, der indgiver andragender, og det ville være i overensstemmelse med Traktaten om Den Europæiske Union og borgerrettighederne i henhold til denne traktat.

Ferrero-Waldner
Hr. parlamentsmedlem, tak for henvisningen. Vi vil i denne forbindelse overdrage det til Rådets sekretariat. Jeg vil tale med generalsekretær Trumpf om det, og hvis det forholder sig sådan, som De siger, vil det sikkert være muligt at finde en løsning.

Formanden
Tak for Deres imødekommenhed.
Spørgsmål nr. 4 af Olivier Dupuis (H-0849/98):
Om: Resultaterne af Dayton-aftalerne
I henhold til De Forenede Nationers Højkommissariat for Flygtninge (UNHCR) var der, da Dayton-aftalerne blev undertegnet i december 1995, over 1 million fordrevne bosnier på Bosnien-Hercegovinas territorium, og næsten 1 million var flygtninge i tredjelande. I henhold til UNHCR er kun 400.000 af disse ca. 2 millioner flygtninge og fordrevne hidtil vendt tilbage til deres hjemsted.
Mener Rådet ikke, at den kendsgerning, at kun 20 % af det samlede antal flygtninge og fordrevne næsten tre år efter undertegnelsen af Dayton-aftalen ikke har været i stand til at vende tilbage til deres hjemsted, betyder, at Dayton-aftalerne har slået fejl og de facto stadfæster det projekt om etnisk opdeling, som regimet i Beograd har udtænkt, ønsket, planlagt og gennemført, et projekt, som - hvilket vi ikke bør glemme - har medført krigsforbrydelser, forbrydelser mod menneskeheden og folkedrab, som vi hele det internationale samfund efterhånden har fået kendskab til?

Ferrero-Waldner
Hr. formand, i Rådet er man enig med parlamentsmedlemmet om, at der er vendt langt færre flygtninge hjem, end det internationale samfund havde forventet for 1998. Det er rigtigt. Flygtningenes hjemvenden udgør en af de største udfordringer, som det internationale samfund står over for i forbindelse med gennemførelsen af fredsaftalerne fra Dayton/Paris. Flygtningenes hjemvenden har aldrig været uden problemer, og den kendsgerning, at de fleste flygtninge, som står for at skulle vende hjem, skal vende tilbage til mindretalsområder, det vil sige til områder, hvor flygtningene udgør et mindretal, komplicerer sagen endnu mere.
Mange flygtninge er utilbøjelige til at vende tilbage til Bosnien eller i det mindste til deres tidligere hjemsted, og det selvom der ofte er tale om en hjemvenden til flertalsområder. Foruden den åbenlyse politiske tvang er den manglende følelse af personlig sikkerhed og også tilstedeværelsen af arbejdspladser og boliger af afgørende betydning herfor.
Det internationale samfund har følgelig fastlagt en strategi på længere sigt, hvor den vigtigste opgave består i en forbedring af sikkerhedssituationen på stedet, eksempelvis ved en forbedring af polititjenesterne og ved en varig forbedring af de økonomiske perspektiver, hvorigennem flygtningene opmuntres til at rejse tilbage og blive i landet.
Rådet vil aldrig acceptere den etniske opdeling af Bosnien og Hercegovina. Rådet støtter i fuldt omfang de idealer, der er indeholdt i fredsaftalerne, om pluralisme og det multietniske samfund som det vigtigste element for en omfattende demokratisering og varig fred. Rådet ønsker eftertrykkeligt at bekræfte den grundlæggende rettighed, der er garanteret i fredsaftalerne, for alle flygtninge og fordrevne til frit at vende tilbage til deres oprindelige hjem. Rådet støtter fortsat ubegrænset, at de øverste ansvarlige gør brug af deres embedsmyndighed til at fjerne de embedsmænd, der overtræder denne ret og forsøger at forhindre en tilbagevenden, fra deres embeder.
Status for fremskridtene i Bosnien vil blive vurderet allerede i oktober, når Europa-Kommissionen gennemfører sin regelmæssige halvårlige kontrol af, om kriterierne er blevet overholdt, som EU's regionale forsøg fastlægger, der blev fastlagt i april 1997 for alle lande på Vestbalkan. Ved den sidste kontrol i april udelukkede Kommissionen en indgåelse af samarbejdsaftaler med Bosnien, Kroatien og Forbundsrepubliken Jugoslavien og begrundede dette med en generel bekymring med hensyn til de demokratiske reformer, overholdelsen af menneske- og mindretalsrettighederne, men også med forsigtighed i forbindelse med støtten til de hjemvendte flygtninge.

Dupuis
Fru formand for Rådet, De sagde, at Rådet aldrig vil anerkende delingen af Bosnien. Vi har hørt så mange meneder og fornægtelser fra Rådets side, at det måske er lidt tidligt at sige netop dét.
Men jeg vil gerne vende tilbage til spørgsmålet om flygtningene og sige, at Deres forslag mere ligner et fromt ønske end et politisk ønske. Jeg synes faktisk, at vi bør drage den første lære deraf, hvis vi er nået så vidt tre år efter Dayton-aftalen.
Vi er også nødt til at spørge os selv, hvad det er for en stat i dag? Er det ikke blot en fiktion?

Ferrero-Waldner
Hr. formand, hr. parlamentsmedlem, jeg mener, at man kan sige én ting netop vedrørende Bosnien-Hercegovina: Hvis det internationale samfund ville have brudt sine løfter dér, som De påstår om os, så havde det internationale samfund helt sikkert ikke sendt de multinationale tropper dertil og havde ikke længere vist et stort engagement dér i dag. Netop fordi vi vil gennemføre Dayton-aftalen, har vi alle erklæret os parate til at vise vores engagement, og det vil fortsætte.
For første gang siden underskrivelsen af Dayton-aftalen har moderate, Dayton-orienterede partier mulighed for at kontrollere de lovgivende grene i de to områdeenheder og på alle regeringsniveauer på nationalt plan. For første gang kan statspræsidiet i fællesskab støtte fredsaftalen. Udgangen på præsidentvalget i republikken Srpska udgør ganske vist et symbolsk nederlag, men kompenseres dog med substantielle fordele for de partier på alle regeringsniveauer, der går ind for Dayton. I de kommende uger vil det i republikken Srpska handle om, hvorvidt Sloga-koalitionen kan beholde kontrollen over parlamentet og fortsat vil stille med ministerpræsidenten eller ej.
Fra Kroatiens side vil det nye medlem af statspræsidiet, Antejelavic, organisere et partimøde i oktober for at reformere Den Kroatiske Demokratiske Union. EU møder denne udvikling med følgende overvejelser: For det første bør der træffes foranstaltninger for at garantere Sloga-koalitionens sammenhæng. For det andet bør republikken Srpska beskyttes mod følgerne af kosovokrisen. For det tredje bør der vedtages mere konkrete reformer på Den Kroatiske Demokratiske Unions partikonference. For det fjerde bør man gå i krig med forberedelserne til kommunevalget i 1999, og endelig bør integriteten for og gennemskueligheden ved valgte organers finansielle adfærd sikres. Med disse overvejelser bør det være muligt at gå forberedt til den næste Peace Implementation Conference i december i Madrid for fortsat at tale for et multietnisk, multipluralistisk Bosnien.

Habsburg-Lothringen
Hr. formand, fru formand for Rådet, jeg har et vist problem med hele Dayton-aftalen, det må jeg helt ærligt indrømme, simpelthen fordi en af aftaleparterne i forbindelse med Dayton-aftalen er hr. Milosevic. Vi har i løbet af de sidste år set, at han absolut ikke er villig til at overholde nogen del af aftalen.
Der har været minimale fremskridt på nogle områder. Langt de største fremskridt - måske ikke tilstrækkelige, men dog alligevel fremskridt - har kroaterne gjort, idet de netop har oprettet et konsulat i Banja Luca, idet de har foretaget førtidige lovændringer, specielt hvad angår boligsikring for bestemte personer i Krajina og i Vestslavonien. Her er der gjort store præstationer på kroatisk side, men sålænge der er en aftalepart på denne side, der hedder Milosevic - og vi kan nu se på krisen i Kosovo, hvordan det fortsætter - må jeg sige ærligt, at Dayton-aftalen for mig i grunden ud over en symbolsk værdi ikke har nogen ægte værdi, således at man bør overveje, sålænge han er aftalepart, eventuelt af udsætte visse elementer af Dayton-aftalen.

Ferrero-Waldner
Hr. formand, hr. parlamentsmedlem, der er områder nok, hvor Dayton-aftalen har bragt store fordele. Det vigtigste er vel, at det ved hjælp af Dayton-aftalen overhovedet er lykkedes at befæste våbenstilstanden og at give parterne en chance for at leve med hinanden igen. At ikke alt er ved det bedste, naturligvis især på Milosevics side, er selvfølgelig klart, og det ved vi. Men jeg tror næppe, at der var andre alternativer under de givne omstændigheder, det vil sige at udsætte Dayton-aftalen nu er efter min opfattelse heller ikke noget godt alternativ.
Civilsamfundet og demokratiet skal styrkes. Derfor er det efter min mening nødvendigt både med en mediereform og en reform af valgsystemet, og her er der - som De jo ved - en hel række projekter, som netop går i den retning. Fortsættelsen af de økonomiske reformer er en yderligere betingelse for, at Bosnien og Hercegovina fortsat modtager støtte fra det internationale samfund. Vedrørende retsstatsprincippet er oprettelsen af et uafhængigt multietnisk retsvæsen, et professionelt multietnisk politiapparat og bekæmpelsen af alle parallelle strukturer ligeledes forudsætninger for et demokratisk Bosnien og Hercegovina, og her, tror jeg, har det internationale samfund dog opnået noget i de seneste år. Jeg siger ikke alt, og jeg siger ikke, at situationen dér ikke vil kunne blive meget bedre om nogle år, men jeg tror, at man fortsat skal kæmpe for en styrkelse af de fælles institutioner, for en reform af Ministerrådet og for oprettelsen af en kontrolmyndighed for statens og områdeenhedernes indtægter.

Flemming
Hr. formand, jeg vil gerne spørge formanden for Rådet, om hun ikke er enig med mig i, at man må sige, at det lave antal hjemvendte flygtninge vel også skyldes, at modtagerlandene har tilbudt flygtningene et nyt hjem på en virkelig storartet og menneskelig enestående måde. Hvad angår Østrig, ved jeg, at utroligt mange bosniske flygtninge har fundet en bolig og et arbejde og er blevet integreret i samfundet og også af den grund ikke ønsker at vende hjem.

Ferrero-Waldner
Hr. formand, fru parlamentsmedlem, naturligvis er det rigtigt, at nogle lande som f.eks. Østrig har givet bosnierne, men også andre flygtninge, en storartet modtagelse. I forbindelse med indvandringsdiskussionen tidligere i dag talte jeg om, at 85.000 til 90.000 flygtninge er blevet modtaget i Østrig. Det er 8 % til 9 % af den østrigske befolkning. Men alligevel skal det være vores mål så vidt muligt at sende flygtningene hjem. Det er deres hjemsted, de skal genopbygge deres egen stat. Naturligvis afhænger hjemsendelsen af, hvor hurtigt det lykkes at opbygge erhvervslivet dér, således at de finder arbejdspladser, og således at der skabes sikkerhed dér, så de har nogle garantier, når de vender tilbage til deres land.

Formanden
Spørgsmål nr. 5 af José Salafranca Sánchez-Neyra (H-0853/98):
Om: Forbindelserne mellem USA og Cuba
Har Rådet kendskab til skrivelsen af 3. august fra Albright, USA's udenrigsminister, til formanden for det amerikanske Senats Udvalg for Udenrigsanliggender, Helms, og som har været offentliggjort i massemedierne?
Har Rådet til hensigt at reagere eller tage standpunkt desangående?
Mener Rådet, at den amerikanske udenrigsministers fortolkning af indholdet af erklæringerne fra 18. maj er i overensstemmelse med ånden i den ansvarlige kommissærs tilkendegivelser over for Europa-Parlamentets Udvalg om Udenrigs-, Sikkerheds- og Forsvarsanliggender i maj?
Er Rådet enig i, at denne aftale er en ekstraordinær bekræftelse af de principper, der danner grundlag for den såkaldte »Liberty Act«?

Ferrero-Waldner
Hr. formand, hr. parlamentsmedlem, Rådet har naturligvis kendskab til den skrivelse, som udenrigsminster Albright har rettet til formanden for det amerikanske Senats Udvalg for Udenrigsanliggender, Jesse Helms, vedrørende aftalerne om bestemmelserne for forbedring af investeringsbeskyttelsen, og som er en del af den samling af vigtige foranstaltninger, som blev aftalt på topmødet mellem EU og USA den 18. maj i London. Skrivelsen var dog ikke rettet til Rådet, og derfor ville det ikke være rimeligt, hvis Rådet svarede på den. Unionen har fremlagt sit standpunkt i denne sag i EU's ensidige erklæring, der ligeledes er en del af samlingen af London-foranstaltninger, og som blev bekræftet af Rådet den 25. maj.
Rådet forventer følgelig, at USA tager de nødvendige skridt, der er et led i den samling af foranstaltninger, som blev aftalt på topmødet i London. EU vil på samme måde opfylde sine politiske forpligtelser.
Unionen kan ikke acceptere, at en eller anden bestanddel af den pakke af foranstaltninger, der blev aftalt på topmødet i London, på en eller anden måde retfærdiggør principperne om Liberty Act , og da slet ikke pålæggelsen af indirekte boykotter og retsforskrifter med eksterritorial virkning, der gælder med tilbagevirkende kraft. Dette er Kommissionens og medlemslandenes standpunkt.
Med hensyn til ekspropriation har Sir Leon Brittan i sin skrivelse af 18. maj til fru Albright, som ligeledes er en del af samlingen af London-foranstaltninger, anerkendt, at ekspropriationerne ifølge informationer fra USA i en række tilfælde har været i strid med folkeretten, når man ser på de diskriminerende bestemmelser i den cubanske lov 851.

Salafranca Sánchez-Neyra
Mange tak for Deres svar, fru rådsformand. Det var naturligvis ikke min hensigt, at Rådet skulle besvare dette brev. Det er et brev fra udenrigsministeren til formanden for det amerikanske Senats Udvalg for Udenrigsanliggender.
Problemet ligger i, at man i den fortolkning, som foretages i dette brev af aftalerne mellem Den Europæiske Union og USA, påpeger, at denne fortolkning udgør et grundlag for ånden og de generelle målsætninger i den amerikanske lovgivning. Og jeg kunne godt tænke mig at få at vide, om formandskabet for Rådet deler denne fortolkning. Jeg ved, at Den Europæiske Union ikke deler den, i det mindste i den ensidige erklæring, som kom i maj måned. Det første spørgsmål, jeg gerne vil stille Dem, er derfor følgende: Hvilken følelse giver ordlyden i dette brev anledning til i Rådet?
Og det andet spørgsmål: Hvor lang tid finder Rådet er nødvendig, for at indholdet i aftalen bliver opfyldt, og helt konkret, for at der sker en ændring af afsnit IV i loven, som skal vedtages af den amerikanske Kongres? Og hvad mener Rådet, hvis denne aftale og denne forpligtelse ikke bliver opfyldt? Jeg får det indtryk, fru rådsformand, at, sådan som sagerne står i USA lige nu, så vil præsident Clinton ikke være i stand til at mobilisere det nødvendige flertal for at få gennemført denne ændring af lovens afsnit IV.
Jeg vil derfor med andre ord for det første gerne vide, om Rådet deler ånden i brevet, og for det andet, hvor lang tid Rådet finder rimelig for at træffe en eller anden foranstaltning, for, såfremt USA ikke opfylder den del, der tilkommer dem ved Kongressens ændring af afsnit IV, hvad vil Den Europæiske Union så gøre? For det er meget fint at søge en mindelig løsning, men jeg finder ikke, at denne lovs ånd og illegitime eller ulovlige karakter vil blive ændret ved en løsning i mindelighed.

Ferrero-Waldner
Hr. formand, hr. parlamentsmedlem, lad mig sige på forhånd, at jeg selv har haft et møde med Cubas udenrigsminister i New York, nemlig både i min egenskab af formand for Rådet og selvfølgelig også som Østrigs statssekretær. I den forbindelse lagde jeg mærke til, at der synes at være en vis villighed fra cubansk side - jeg siger bevidst synes , for det må først undersøges - til i givet fald at acceptere en slags dialog på linje med menneskerettighedsdialogen EU/Kina. Vi er i gang med at undersøge det. Jeg tror, at denne nye type dialog selvfølgelig også kan have positive følger både for forholdet EU/Cuba og måske også for trekanten EU/Cuba/USA.
Men hvad angår Deres spørgsmål i detaljer, vil jeg gerne sige, at der i øjeblikket ikke er fastlagt nogen ændring i det standpunkt, jeg allerede har nævnt. Men som sagt, jeg ser egentlig muligheder for fremtiden, hvis jeg har fortolket det rigtigt, som peger i en relativ positiv retning.

Newens
Jeg vil gerne spørge formanden for Rådet, om ministeren, såfremt aftalen af 18. maj skulle træde i kraft - hvilket for nærværende synes usandsynligt - kan forsikre Parlamentet om, at dette ikke vil føre til skabelsen af alvorlige hindringer for europæiske handlende, der søger at fortsætte erhvervsaktiviteter på Cuba - de, der er underforstået i fru Albrights brev? Kan hun forsikre os om, at vi vil stå ved de udtalelser, der ved en række lejligheder er blevet afgivet her i Parlamentet, i det mindste af Sir Leon Brittan?

Ferrero-Waldner
Hr. formand, hr. parlamentsmedlem, Den Europæiske Union har en stor interesse i en forbedring af det transatlantiske forhold og især af Foreign Policy Cooperation , hvis effektivitet ikke skal forringes på grund af meningsforskelle, hvad angår Cuba. Den Europæiske Unions politiske linje angående dette punkt består således af to hovedaspekter: For det første at få USA fra at internationalisere bilaterale problemer, altså mellem USA og Cuba, ved brug af eksterritorial lovgivning, og for det andet at overbevise USA om, at den kritisk-kooperative dialog mellem EU og Cuba på længere sigt har større succes for Cubas forhold til det internationale samfund end USA's forsøg med pressionsmidler og trusler. Det kan jeg svare på Deres spørgsmål.

González Álvarez
I virkeligheden er der allerede blevet stillet mange spørgsmål til fru rådsformand. Måske kan man ikke svare på ret meget mere, men jeg deler hr. Salafrancas bekymring om, hvorvidt Kommissionen og Rådet bør besvare et brev, som fru Albright har skrevet til hr. Helms. Dette brev er mildest talt overraskende. Der står, at Den Europæiske Union har forpligtet sig til hverken at yde lån, tilskud, støtte, skattefordele, garantier, politiske risikoforsikringer eller joint venture til alle de europæiske virksomhedsledere, som ønsker at investere i Cuba.
Vi var til et møde i Udvalget om Eksterne Økonomiske Forbindelser, og på dette møde sagde de europæiske virksomhedsledere, at de er virkeligt bekymrede, og at netop denne aftale, som ikke er så klar, har ledt investeringerne væk fra Cuba.
Senere står der noget endnu mere overraskende, nemlig at Den Europæiske Union bør se på den information, som USA har om eksproprieret ejendom, før man hjælper en virksomhed, der ønsker at investere i Cuba. Dette forekommer os meget alvorligt, og jeg forstår det svar, som formanden for Rådet giver os, men vi kunne virkelig godt tænke os at få afklaret situationen, selvom det kun sker af interesse - og nu skal vi ikke tale om andet - for de mange virksomhedsledere, spanske som europæiske, som har interesser i Cuba.

Ferrero-Waldner
Hr. formand, fru parlamentsmedlem, lad mig tage stilling til sagen endnu en gang. I slutningen af maj 1998 lød det fra Cuba, at Den Europæiske Union som følge af topmødeaftalerne egentlig havde affundet sig med det princip om eksterritorialitet, som Unionen altid havde bekæmpet. Det forlød endvidere, at især bestemmelserne i Helms-Burton-loven, der medfører talrige begrænsninger i handelen og trafikken, fortsat var gældende, og dermed var USA-embargoens eksterritoriale karakter fortsat uberørt i sin essens. Den eneste modydelse fra USA's side var ifølge kilderne i Havanna USA-regeringens vage tilsagn til EU om, at den ville bestræbe sig på at udsætte afsnit 3 og 4 i Helms-Burton-loven.
Desuden advarede Cuba i begyndelsen af juni 1998 EU mod en stimulering af oppositionelle grupper og menneskerettighedsaktivister. Sådanne subversive aktiviteter ville ikke blive acceperet af den cubanske regering og kunne medføre tilsvarende foranstaltninger. Et sådant engagement kræves netop i stigende grad af USA for at demonstrere over for USA's Kongres og USA's offentlighed, at EU ikke fjerner sig fra de centrale udtalelser om common position .
EU vil selvfølgelig ikke acceptere, at en eller anden bestanddel af den pakke af foranstaltninger, der blev aftalt på topmødet i London, på en eller anden måde retfærdiggør principperne om Liberty Act , og da slet ikke pålæggelsen af indirekte boykotter og retsforskrifter med eksterritorial virkning, der gælder med tilbagevirkende kraft. Dette er Kommissionens og medlemslandenes standpunkt.
Hvad angår spørgsmålet om ekspropriation - det har jeg også allerede nævnt - har Sir Leon Brittan også taget stilling.

Formanden
Spørgsmål nr. 6 af Gerhard Hager (H-0854/98):
Om: Strategidokument om EU's indvandrings- og asylpolitik
Det østrigske formandskab forelagde den 1. juli 1998 et strategidokument om EU's indvandrings- og asylpolitik.
Hvor langt er man nået med drøftelsen af dette strategidokument? Hvilke delegationer har allerede forelagt skriftlige udtalelser i K.4-udvalget? Hvad er indholdet af disse? Har formandskabet nu trukket dele af forslaget tilbage? Hvilke er der i bekræftende fald tale om?

Ferrero-Waldner
Hr. formand, hr. parlamentsmedlem, lad mig først gøre opmærksom på, at det i forbindelse med dokumentet fra formandskabet - det sagde jeg også tidligere i dag i indvandringsdiskussionen - handler om et diskussionsdokument, der bør motivere til yderligere overvejelser om, hvordan problemer i forbindelse med indvandring og asyl løses. Der stilles ikke noget krav i dokumentet om at skabe et overblik over den fremtidige EU-politik på disse områder, men man forsøger, som ved tidligere lignende initiativer, f.eks. Kommissionens meddelelse fra 1994 - og også det har vi talt om tidligere i dag - at garantere, at beslutningstagerne kan træffe deres afgørelser ved fastlæggelsen af denne politik på et så bredt grundlag som muligt.
Som fastlagt i dokumentet, har formandskabet anmodet delegationerne om at indgive deres bemærkninger skriftligt frem til september. Formandskabet har hidtil i alt modtaget bidrag fra den tyske, den græske, den svenske og den britiske delegation samt fra Kommissionen. Formandskabet har revideret dokumentet i lyset af disse bemærkninger, og der var endnu et møde i K.4-Udvalget i september. Denne reviderede udgave videregives officielt og så hurtigt som muligt til Europa-Parlamentet. Det er den først mulige udgave, man kan videregive, for tidligere havde man jo ikke indarbejdet meningerne fra de øvrige 14.
Men endnu en gang: Jeg vil gerne forebygge alle de misforståelser, der er opstået her på grund af urigtige fremstillinger, især i pressen, men til dels også i de øvrige medier.

Hager
Hr. formand, fru formand for Rådet, jeg beklager, at mit spørgsmål vedrørende indgivelsesfristen er blevet noget uaktuelt - i mellemtiden er det jo noget, alle ved. Men jeg har naturligvis fulgt diskussionen her i eftermiddags, og det glæder mig at blive underrettet om det aktuelle informationsstade fra en sikker kilde.
Jeg vil dog tillade mig at stille tillægsspørgsmålet, om jeg i en omvendt slutning ud fra det, som De har sagt, og som De også præciserede nærmere i eftermiddags med hensyn til tilbagetrækningen af dele af dette dokument, kan gå ud fra, at de formler, som er anvendt i artikel 41 og 132 - man kunne absolut også tænke på en overgang på asylområdet til mindre retsstatsorienterede, men nærmere politisk orienterede beskyttelsekoncepter - fortsat har gyldighed, og i givet fald vil jeg gerne vide, hvordan Rådet forholder sig hertil.

Ferrero-Waldner
Hr. formand, hr. parlamentsmedlem, jeg kan ikke besvare enhver formulering i detaljer nu, fordi jeg ikke har teksten foran mig. Jeg kan kun sige følgende til Dem: Man har givet pressen et diskussionsdokument, og man har allerede diskuteret et dokument i pressen, som ikke engang var officielt endnu. På denne måde er der opstået nogle misforståelser. Et dokument, der dernæst diskuteres officielt i de forskellige udvalg, vil selvfølgelig ikke indeholde nogen formuleringer, der på nogen måde kan være anstødende. Jeg har allerede sagt i dag, at der har været visse misforståelser: Man ville aldrig afskaffe Flygtningekonventionen, det er helt klart, men man er nødt til at supplere den netop dér, hvor der er behov for et supplement. Det har jeg også nævnt i diskussionen i dag.
For det andet er emnet jo ikke nyt. Det blev allerede taget op første gang i 1991 og blev derefter også videreført af Kommissionen i 1992 og 1994. Som diskussionen i dag også har vist, er det aktuelle spørgsmål faktisk så komplekst, og belyst fra alle sider, at vi netop skal finde et middel til at bekæmpe kriminel flugthjælp, der er herskende på den ene side, men samtidig også en mulighed for at skabe humanitære flygtningemuligheder og for at bringe de folk ind i landet, som vi ubetinget bør bringe ind.

Sjöstedt
Jeg har her det dokument, som vi diskuterer. Det er med stor overraskelse og skuffelse, at jeg har læst det østrigske forslag, som præges af megen undertrykkelse og meget lidt humanisme. Det kommer til at forværre en politik, som allerede er meget brutal ved EU's grænser, som fører til illegal indvandring, og som også har medført hundredevis af dødsfald i forbindelse med illegale flugtforsøg ved vores grænser hvert år. Hvis man gennemførte den type politik, der argumenteres for i det meget gennemarbejdede dokument, vil det også dræbe flygtninge, der virkelig har grund til at søge asyl, og som så ikke længere kan komme her og søge asyl, fordi visumreglerne skærpes og transportøransvaret bliver strengere. Det ville også stille helt urimelige krav til EU's nabolande om at gennemføre en politik, som er utroligt restriktiv og risikerer direkte at ødelægge forholdet mellem forskellige lande i Østeuropa, fordi landene tvinges til at lukke deres grænser.
Jeg har et spørgsmål. Man nævner i dette dokument SIS-registeret, hvor man i dag kontrollerer asylsøgerne. Det har dog imidlertid vist sig, at der findes en meget dårlig retssikkerhed i SIS-registeret. Asylsøgerne har ikke lov til at se oplysningerne om sig selv og kan ikke kontrollere, om oplysningerne er korrekte. Har formandskabet tænkt sig at vedtage forholdsregler for at forstærke retssikkerheden for flygtninge gennem en bedre kontrol med SIS-registeret?

Ferrero-Waldner
Hr. formand, hr. parlamentsmedlem, jeg mener ikke, at der er nogen mening i at gå ind i en diskussion om et dokument, der ikke engang foreligger officielt endnu, og hvor de andre medlemslandes udtalelser netop først nu er blevet indarbejdet. Man er virkelig nødt til at vente, indtil dokumentet videregives officielt til Europa-Parlamentet, og så kan man diskutere det.

Elliott
Jeg er klar over, at der måske har været nogen forvirring omkring denne betænkning, og at det blot er et diskussionsoplæg. Ikke desto mindre bekymrer det Parlamentet og navnlig Udvalget om Borgerlige Frihedsrettigheder og Indre Anliggender meget, at Parlamentet ikke synes at have været inddraget, som vi kunne have håbet fra de tidligste stadier. Jeg håber, at jeg kan få en forsikring om, at det reviderede dokument vil blive forelagt Parlamentet i tide, således at vi kan overveje det og udtrykke eventuelle meninger inden det næste møde i Rådet (justits- og indenrigsministrene).
Jeg vil desuden gerne sige, at jeg er sikker på, at rådsformanden er klar over, at der er blevet udtrykt en hel del uro over nogle af forslagene - der ganske vist ikke er andet end forslag - i dette udkast til et papir - om, at vi bør foretage radikale ændringer i den eksisterende Geneve-konvention og om fornødent fjerne den individuelle ret til asyl. Naturligvis kommer mange af de flygtninge, der i dag ankommer til Vesteuropa, på en anden måde, end det var tilfældet for 50 år siden, hvor Geneve-konventionen blev til. Men det forekommer mig, at deres situation og de problemer, de er udsat for, er de samme, hvad enten de forfølges af en regering eller blot flygter fra uroligheder, borgerkrig eller kaos i samfundet, som myndighederne i deres land ikke er i stand til at beskytte dem imod. Vi er mange, der føler, at den individuelle ret bør bevares.

Ferrero-Waldner
Hr. formand, hr. parlamentsmedlem, altså endnu en gang til første punkt: Geneve-konventionen skal for det første på ingen måde antastes. Hvis der i det første udkast, især i det, der tilsyneladende er kommet pressen i hænde, måske skulle have været en formulering, der kunne misforstås, indeholder den reviderede udgave ikke nogen passage, som man ærligt kan læse sådan en hensigt ud af.
For det andet: Den fremgangsmåde, vi har skitseret, svarer absolut til den sædvanligt anvendte praksis om ikke at overdrage Europa-Parlamentet det første forslag, da sådan et forslag ikke kan tage højde for alle medlemslandenes generelle holdning, men derimod først at gøre det efter en førstebehandling i en rådsarbejdsgruppe. Netop det er vores fremgangsmåde. Efter den første revision vil teksten blive stillet til rådighed for Parlamentet så hurtigt som muligt.

Formanden
Spørgsmål nr. 7 af John McCartin (H-0860/98):
Om: Omkostninger vedrørende motorkøretøjer og motorkøretøjsforsikring i Irland
Er Rådet opmærksom på de store forskelle inden for EU med hensyn til omkostninger vedrørende motorkøretøjer og motorkøretøjsforsikring; mener Rådet, at dette bidrager til konkurrencefordrejning på det indre marked, og agter Rådet at tage initiativ til at løse dette problem?

Ferrero-Waldner
Hr. formand, hr. parlamentsmedlem, parlamentsmedlemmet gør med rette opmærksom på, at oprettelsen af et indre marked for motorkøretøjsforsikringer i mange år har haft høj prioritet. Tredje skadesforsikringsdirektiv, nemlig Rådets direktiv 92/49/EØS, har principielt gennemført det indre marked på forsikringsområdet. Foruden direktiverne om skadesforsikringer, med hvilke både etableringsretten og den frie bevægelighed for tjenesteydelser skulle garanteres, har Rådet godkendt retsforskrifter om ansvarsforsikringer for motorkøretøjer.
Med de generelle og specifikke retsforskrifter skal det sikres, at der står et så stort spektrum af forsikringer som muligt til rådighed for alle borgere i Fællesskabet. Det øger konkurrencen på dette område og bør med tiden føre til, at omkostningerne til forsikringer falder. Hvad angår omkostningerne for motorkøretøjer, henvises til forordning 1475/95/EØS, en forordning fra Kommissionen, hvor bestemte regler for salgskontrakter på bilområdet fastlægges. På denne måde skal der sikres en større balance i de kontraktlige forhold mellem producenterne, forhandlerne og forbrugerne.
Hvad angår en mulig konkurrenceforvridning på det indre marked i forbindelse med omkostningerne til motorkøretøjsforsikringer og/eller motorkøretøjer, er det Kommissionens opgave at træffe alle de foranstaltninger, som den anser for nødvendige, således at det kan garanteres, at de pågældende retsforskrifter anvendes retmæssigt, og at det indre marked fungerer gnidningsløst generelt og i en særlig sektor.

McCartin
Jeg takker rådsformanden for det meget detaljerede svar. Måske begik jeg en fejl ved at stille dette spørgsmål til Rådet frem for til Kommissionen, for der er en overordentlig stor frustration i Irland, navnlig hos de unge. Unge mænd, der søger deres første job, vil, hvis dette job medfører, at de skal køre bil i Irland, skulle betale omkring ECU 50 i forsikring om ugen. Hvis de boede i Bruxelles eller i en by i Det Forenede Kongerige, ville de formentlig kun skulle betale en fjerdedel af dette. Så man føler ikke, at Den Europæiske Union har haft held med at skabe et indre marked inden for hele forsikringsområdet. Det, at vi og Rådet ikke har haft held med at harmonisere beskatningen, skaber en situation, hvor motorkøretøjer koster meget mere det første sted, og dette har den bivirkning, at der skabes en kædereaktion i forsikringssektoren, men det er ikke hele forklaringen. Det, at forsikringsselskaber i Det Forenede Kongerige, Belgien og Tyskland ikke konkurrerer på det irske marked skyldes efter min mening Den Europæiske Unions manglende held med at håndhæve etableringsretten og retten til lige adgang til markedet.

Ferrero-Waldner
Hr. formand, hr. parlamentsmedlem, som jeg allerede forklarede i mit tidligere svar især vedrørende bilsektoren, har Kommissionen fastsat en række regler, der skal sikre gennemskuelighed i hele Europa, hvad angår bilpriserne. I denne forbindelse er det hensigtsmæssigt at gøre opmærksom på, at det især er de fælles konkurrenceregler i henhold til kapitel 5 i traktaten, som De også allerede har antaget, der hører under Kommissionens kompetence, og derfor kan Kommissionen besvare parlamentsmedlemmets spørgsmål væsentligt bedre og mere detaljeret end Rådet.
På forsikringsområdet henvises parlamentsmedlemmet til direktiv 92/49/EØS, hvor denne sektors virke skal reguleres, og hvor der skal garanteres en større konkurrence. Hvis der alligevel kan konstateres forstyrrelser på bilmarkedet, vil Rådet selvfølgelig give forslagene al sin opmærksomhed, som Kommissionen vil finde nyttige at fremsætte, hvis der skal findes en passende løsning.

Rübig
Hr. formand, fru formand for Rådet, tror De, at indførelsen af euroen vil skabe mere gennemskuelighed i forbindelse med omkostningerne til motorkøretøjer og motorkøretøjsforsikringer?

Ferrero-Waldner
Hr. formand, hr. parlamentsmedlem, ja, selvfølgelig, kan jeg egentlig kun sige hertil. Jeg mener, at det naturligvis vil øge konkurrenceevnen. Det vil selvfølgelig også betyde en stærkere konkurrence. Men det vil også medføre en reduktion af priserne, for med en bedre sammenlignelighed vil forbrugeren så meget desto mere se efter, hvor han rent faktisk handler. Jeg tror, at indførelsen af euroen helt sikkert vil have positive følger for forbrugeren på sigt

Alavanos
Hr. formand, forvridningen på grund af prisforskellene er så stor, at vi desuden opnår følgende fænomener: f.eks. græske arbejdere i Tyskland. Unge arbejdere, som tager den bil med sig til Grækenland, som deres forældre har købt, bliver til sidst nødt til at overgive den til det offentlige i Grækenland, for de har ikke mulighed for at betale den enorme beskatning, som den græske lovgivning pålægger. Der findes sådanne eksempler, som på det personlige plan er dramatiske. Jeg er enig med hr. McCartin.
Jeg vil derfor gerne spørge: Kan der gøres noget for denne særlige kategori? Og findes der i det mindste en dato, hvor vi kan sige, at bilpriserne er sammenlignelige i hele EU? For dette emne har vi nu diskuteret i Europa Parlamentet i årtier.

Ferrero-Waldner
Hr. formand, hr. parlamentsmedlem, jeg har meget stor forståelse for det, De anfører som problem her, ligesom vores kollega gjorde det tidligere. Men jeg vil endnu en gang gerne gøre opmærksom på, at det netop ikke er Rådets, men Kommissionens opgave at sørge for, at det indre marked fungerer gnidningsløst, og at overvåge, at konkurrencereglerne overholdes. Jeg vil også tillade mig at minde om, at fastsættelsen af forsikringspræmier hører under medlemslandenes ansvarsområde. Hvad angår gennemførelsen af det indre marked for forsikringer, anmodes parlamentsmedlemmet igen om at kontakte Kommissionen, for Kommissionen er netop ansvarlig for at sørge for, at konkurrencereglerne overholdes i detaljer. I øvrigt vil jeg gerne viderebringe det.

Formanden
Hr. Posselt har ordet til forretningsordenen.

Posselt
Hr. formand, jeg har kun et enkelt spørgsmål. De har nu givet ordet videre på en politisk meget velovervejet måde. Jeg vil blot spørge, hvorfor De lige netop ved det meget prekære spørgsmål om det østrigske strategidokument kun gav ordet til to repræsentanter fra Den Socialdemokratiske Gruppe, selvom jeg i det sekund, hvor ordet blev givet videre, meldte mig som den første, hvilket blev afvist. På den måde er der måske opstået det forkerte indtryk hos formanden for Rådet, at der kun var kritikere af dokumentet til stede her. Men der er udtalte fortalere for dokumentet! Men det er overhovedet ikke kommet til udtryk.

Formanden
Jeg beklager, hr. Posselt, men jeg har givet dem ordet, der har meldt sig først. Jeg beklager, at De ikke fik ordet, men ifølge forretningsordenen kan jeg kun give ordet til to.
Spørgsmål nr. 8 af Anna Karamanou (H-0862/98):
Om: Mediernes rolle i forbindelse med den stigende seksuelle udnyttelse af kvinder
I henhold til Europarådets meddelelse for nylig er kvinder det største offer for seksuel udnyttelse i medierne, hvilket er en alvorlig krænkelse af menneskerettighederne. Den måde, hvorpå massemedierne skildrer kvinder, bidrager til øget seksuel udnyttelse af kvinderne i Europa, fordi de, der driver hvid slavehandel, i stadig større grad gør brug af de moderne informationsmidler og nye teknologier. Kan Rådet oplyse, på hvilken måde det har til hensigt at gribe ind, og hvilke foranstaltninger det vil træffe med henblik på at bekæmpe dette alvorlige problem?

Ferrero-Waldner
Hr. formand, fru parlamentsmedlem, med hensyn til spørgsmålet fra parlamentsmedlemmet vil jeg først gerne understrege, at Rådet er absolut bevidst om, at der er tale om de alvorligste problemer i forbindelse med dette spørgsmål og i forbindelse med de her omtalte forhold. Rådet er af den opfattelse, at der skal gøres alt for at forhindre, at den internationale forbryderverden, som er aktiv inden for prostitution, betjener sig mere og mere af de nyeste informations- og kommunikationsteknologier.
Det østrigske formandskab vil derfor efter bedste evne bestræbe sig på, at de aktuelle drøftelser om emner som de fælles foranstaltninger til bekæmpelse af børnepornografi på Internet, Fællesskabets handlingsplan om at støtte en sikker anvendelse af Internet ved at bekæmpe illegalt og skadeligt indhold på Internet og Fællesskabets handlingsprogram om foranstaltninger til bekæmpelse af vold mod børn, unge og kvinder, Daphne, snart kan afsluttes.
Formandskabet er optimistisk med hensyn til, at medlemslandene vil finde et fælles grundlag for at godkende disse instrumenter ved hjælp af de impulser, der udgår fra formandskabet.
Parlamentsmedlemmet ved imidlertid godt, hvor vidt indflydelsesområdet for de kriminelle foreninger, der betjener sig af prostitution, strækker sig, for disse afskyelige forretninger, hvor ofrenes individuelle frihed krænkes, finder sted på internationalt plan.
På baggrund af Internettes internationale dimension mener Rådet derfor, at den organiserede prostitution skal bekæmpes på internationalt plan, hvilket FN naturligvis også tilbyder at hjælpe med. Jeg er derfor sikker på, at Fællesskabet og dets medlemslande vil give de initiativer, der tages under FN's protektion, hele opmærksomheden.
I den forbindelse handler det især om udkastet til at sætte en stopper for den organiserede kriminalitet på transnationalt plan, en protokol om handel med børn og kvinder og udkastet til en frivillig protokol vedrørende en aftale om børns rettigheder, som vedrører salget af børn og den seksuelle udnyttelse af dem samt prostitution og pornografi med børn.

Karamanou
Jeg vil gerne takke rådsformanden for hendes svar, som jeg dog mener, ligger fjernt fra at tilfredstille ikke kun mig, men også hende selv, eftersom der fra Unionens side er sket så lidt over for et så uhyre stort problem. Tragisk lidt. Europa-Parlamentet har gentagne gange opfordret Rådet og Kommissionen til at tage drastiske, effektive foranstaltninger for at imødegå vore dages slavehandleres internationale netværk. Jeg vil gerne spørge rådsformanden, hvad Rådet har gjort i forbindelse med at skabe nye, egnede og effektive europæiske institutioner, der er i stand til at udvikle en fælles handling på internationalt og på europæisk plan og at indføre fælles sanktioner og straffe, der svarer til forbrydelsens alvor. Der kræves selvfølgelig international og mangesidig konfrontation over for forbrydernes internationale netværk, sådan som også fru formanden for Rådet selv vedgik. Jeg vil med andre ord gerne spørge: Har Rådet i sinde at praktisere EU-lovgivning og forholdsregler ud over de nationale grænser, med henblik på at bekæmpe et fænomen, som til stadighed tager mere og mere eksplosive dimensioner og truer selve vores civilisation? Jeg vil ligeledes gerne, fru formand for Rådet, bede Dem orientere mig om, hvor langt man er kommet med godkendelsen af Europol-konventionen i medlemslandene og hvilke økonomiske midler, der er til rådighed, med henblik på, at denne tjeneste kan tilendebringe de større pligter, som den påtager sig.

Ferrero-Waldner
Hr. formand, fru parlamentsmedlem, tillad mig endnu en gang at gøre opmærksom på, at det punkt, De har nævnt, netop også er særlig vigtigt for det østrigske formandskab, og at der fra vores side også er taget en række initiativer på dette område. Før jeg går ind på denne sag endnu en gang, vil jeg gerne sige, at netop også dette spørgsmål blev diskuteret på Europakonferencen, som jo fandt sted i Luxembourg i går, og som jeg refererede i morges.
Vi begynder ikke kun inden for EU, men også sammen med alle ansøgerlandene at tale om denne meget vigtige problematik og at søge efter løsninger. I øvrigt er dette også et spørgsmål, hvor Europols kompetence er blevet udvidet, hvilket ligeledes er et meget vigtigt punkt. Ellers vil jeg gerne sige, at der ikke kun bør skabes mere bureaukrati her, men at vi skal forsøge at bekæmpe det onde, som De ganske rigtigt nævnte, meget effektivt og i fællesskab. Tillad mig således at gøre opmærksom på, at Rådet i de sidste to år allerede har vedtaget talrige beslutninger, der anvendes nu.
Jeg vil begrænse mig til at nævne følgende: To fælles handlinger af 29. november 1996 og 24. februar 1997 i forbindelse med et udvekslingsprogram eller en foranstaltning til bekæmpelse af menneskehandel og seksuel udnyttelse af børn, udvidelsen af Europols mandat til at forhindre og bekæmpe den menneskehandel, som jeg lige har nævnt, handlingsplanen af 28. april 1997 til bekæmpelse af organiseret kriminalitet, EU's og USA's fælles initiativer mod handel med kvinder - det forekommer os vigtigt, at netop også dette spørgsmål tages op i den transatlantiske dialog - og endelig Rådets konklusioner af 19. marts 1998 vedrørende de 10 principper om en handlingsplan, foreslået af G8, til bekæmpelse af kriminalitet på de teknologiske nøgleområder.

Thors
Lad mig vise et udklip fra en finsk avis fra sidste uge. Vi har her en detaljeret beskrivelse af, hvordan kvinders identitet ændres, hvordan deres hår farves, hvordan de tatoveres, når de hentes på den måde, som de tidligere talere lige har beskrevet. Det er væsentligt, at det østrigske formandskab lægger vægt på dette. Jeg er glad for de tiltag, som De har gjort. Jeg er dog bange for, at vi har rigtig mange beslutninger, men meget få støtteforanstaltninger.
De omtalte Daphne-programmet. Jeg gad vide, hvornår Rådet vil godkende dette program. For det andet vil jeg gerne vide, om Rådet og det østrigske formandskab også støtter de foranstaltninger, som har til formål at rehabilitere pigerne, f.eks. La Strada-programmet i Bulgarien. For det tredje vil jeg gerne vide, om den oplysning, som vi til tider hører her i Parlamentet, om, at hundredevis af piger hentes illegalt til EU-landene fra ansøgerlandene, er korrekt. Jeg tror, at vi er nødt til at lægge endnu mere vægt på dette. Lande, som ikke har håndteret dette korrekt, må ikke kunne blive medlem af EU.

Ferrero-Waldner
Hr. formand, fru parlamentsmedlem, jeg mener, at jeg har forsøgt at gøre det klart, hvor meget netop det østrigske formandskab tager sig af hele problematikken om kampen mod organiseret kriminalitet.
Formålet med den øst-vest-konference om handel med kvinder, som det østrigske formandskab arrangerede, og som fandt sted fra den 1. til den 3. oktober 1998 i Wien, hvor EU-kommissæren for retlige og indre anliggender, fru Anita Gradin, i øvrigt også deltog, var at informere offentligheden om principielle og landespecifikke mekanismer ved handelen med kvinder og at give repræsentanter fra ngo og fra nationale og internationale institutioner mulighed for at udveksle erfaringer inden for prævention og intervention og at udvikle yderligre strategier til bekæmpelse af handelen med kvinder i Øst- og Vesteuropa.
Europa-Parlamentet og Europa-Kommissionen planlægger en kampagne mod vold mod kvinder til næste år. Konferencen om politiarbejde mod vold mod kvinder, som ligeledes er organiseret af det østrigske formandskab, og som finder sted fra den 30. november til den 4. december i år i Baden, har til formål at yde et bidrag til forberedelsen af medlemslandenes aktiviteter i 1999.
I den forbindelse følger konferencen hensigten om i lyset af internationale erfaringer at udtrykke tidssvarende standarder og eksemplariske modeller for foranstaltninger til at trænge voldelige handlinger tilbage, som mænd og kvinder udfører. Her skal man især også behandle den situation, som kvinder, der er blevet ofre for vold i hjemmet, ser sig udsat for i straffesager, og de særlige aspekter ved volden mod kvindelige indvandrere og deres særlige beskyttelsesbehov på grund af deres økonomiske og fremmedretlige situation, også med henblik på konklusionerne vedrørende politiets arbejde.
Jeg anførte allerede tidligere, at det også er et meget væsentligt emne på Europakonferencen netop med henblik på, at de lande, der fremover er medlemmer af EU, i fællesskab tilbyder en løsning på dette problem.

Pirker
Hr. formand, som De ved, foregår mange af de kriminelle handlinger imidlertid via Internet. Det gælder også for børneprostitution og handel med kvinder samt handel med organer, som hyppigt hænger sammen med det andet. Nu ved vi, at Daphne-programmet stables på benene med en længere løbetid frem til år 2004 og skal doteres relativt højt. Eftersom meget foregår via Internet, lyder mit spørgsmål som følger: Hvorvidt kan man tænke sig, at der etableres en slags cyber police , der kontrollerer internettrafikken og anvender tilsvarende modforanstaltninger som afhjælpning og bekæmpelse af kriminaliteten?

Ferrero-Waldner
Hr. formand, hr. parlamentsmedlem, De har faktisk nævnt et meget aktuelt problem her, som det østrigske formandskab ligeledes giver stor opmærksomhed. Eftersom Internet naturligvis er et fuldstændig nyt medium, skal alle potentielle foranstaltninger på dette område også undersøges nøje. Vi skal se, hvad der kan gøres på Internet. Det handler måske også om en slags code of conduct fra brugerens side, for det vil blive meget svært at udvikle bestemte retsforskrifter. Men vi er i øjeblikket i gang med at undersøge det meget detaljeret sammen med eksperter, og vi håber at gøre et sådant katalog færdig, mens vi endnu har formandskabet eller hurtigt derefter. Dette katalog skal så præsenteres.

Formanden
Spørgsmål nr. 9 af Astrid Thors (H-0867/98):
Om: Nedsat moms på arbejdskraftintensive erhverv
Kommissær Monti har tidligere foreslået, at EU's medlemsstater skulle nedsætte momsen for arbejdskraftintensive erhverv for på denne måde bidrage til, at der blev skabt flere arbejdspladser.
Kommissionen har for nylig foretaget en analyse af momsens indvirkning på det indre marked også med hensyn til beskæftigelsen. Hvornår agter det østrigske formandskab at behandle spørgsmålet i ØKOFIN-Rådet?

Ferrero-Waldner
Hr. formand, fru parlamentsmedlem, den problematik, som parlamentsmedlemmet nævner i sit spørgsmål, undersøges for tiden i Rådets udvalg, især med henblik på en faglig vurdering af de spørgsmål, som nogle delegationer har taget op i den forbindelse. På baggrund af resultaterne af denne undersøgelse vil Rådet dernæst vurdere, om Kommissionen bør anmodes om at fremsætte et forslag i forbindelse med det område, der er nævnt i parlamentsmedlemmets spørgsmål. Jeg beklager, at jeg ikke i øjeblikket kan give nærmere oplysninger herom.

Thors
Jeg beklager også, at Rådet ikke kan komme med yderligere oplysninger. Derimod har vi de seneste dage kunnet læse i aviserne, at medlemslandene har givet et svar til Rådets arbejdsgruppe.
For det første undrer jeg mig over, hvorfor det har taget så lang tid, inden man bad om medlemslandendes reaktion på et forslag. Vi skal dog bemærke, at Kommissionen kom med sin meddelelse den 13. november sidste år. Nu er det oktober 1998, det vil sige et år senere, men der foreligger stadig ingen information om tidsplaner. Hvorfor har det taget så lang tid?
Der går også et rygte om, at man ikke træffer endelige beslutninger i Rådets arbejdsgruppe før i slutningen af dette år, samtidig med at 18 millioner europæere er arbejdsløse. Vi er mange, som er overbevist om, at dette kunne være en måde at reducere skattesnyd og øge beskæftigelsen på, at gå fra et selvbetjeningssamfund til lidt af et servicesamfund.

Ferrero-Waldner
Hr. formand, fru parlamentsmedlem, for det første deler jeg naturligvis Deres bekymring med hensyn til beskæftigelsesniveauet og muligheden for at bekæmpe arbejdsløsheden overalt, hvor det er muligt. Det er der ingen tvivl om. Netop i tider med globalisering af økonomien er også Rådet bevidst om nødvendigheden af, at der skal gøres alt for at bevare og, hvis det er muligt, hæve beskæftigelsesniveauet.
Rådet er virkelig af den opfattelse, at beskæftigelsesspørgsmålet udgør den store udfordring for Den Europæiske Union i forbindelse med årtusindeskiftet. Jeg er selv dybt overbevist om, at de fremtidige generationer af europæere vil måle Fællesskabets politik på, hvilke gode resultater Fællesskabet opnår i kampen mod arbejdsløshedens svøbe. Jeg kan derfor kun på ny gøre opmærksom på, at der naturligvis er tale om et yderst komplekst problem med mange facetter, der på grund af dets mange lag også skal undersøges yderst indgående med hensyn til samtlige implikationer, som er forbundet med dette spørgsmål, hvilket sker netop nu. Det er netop ved at blive undersøgt, og på et givet tidspunkt vil der blive fremsat et formelt forslag her. Men på grund af situationens kompleksitet er det lige nu for tidligt at komme med præcise udtalelser om indholdet.

Lindqvist
Skatten er jo et instrument til at forsøge at forbedre situationen med den håbløst høje arbejdsløshed og skabe flere arbejdspladser. Skattepolitikken er imidlertid også i første omgang et nationalt anliggende, og vi ved, at det er svært at komme med retninglinjer fra EU om, hvad der gøres, når det gælder beskatning.
Jeg vil gerne tilslutte mig den anden halvdel af det svar, som rådsformanden gav. Jeg vil derfor gerne vide, hvilke almene tiltag Rådet planlægger inden for resterende del af formandskabet, når det gælder om at tage fat på det spørgsmål, som I selv betegnede som den største udfordring på tærskelen til det 21. århundrede, nemlig at sørge for at vi i løbet af den næste generation mindsker arbejdsløsheden og øger antallet af arbejdspladser. Hvilke planer har formandskabet for den tilbageværende del af perioden, når det gælder om at fremlægge sådanne forslag?

Ferrero-Waldner
Hr. formand, hr. parlamentsmedlem, De ved, at netop det østrigske formandskab tillægger spørgsmålet om bekæmpelse af arbejdsløsheden den største betydning, og at vi har til hensigt at udarbejde bestemte direktiver for Den Europæiske Union, som derefter også skal godkendes i Det Europæiske Råd i Wien. Disse direktiver - jeg har ikke dem allesammen i detaljer her - er først og fremmest baseret på de såkaldte best practices i de forskellige lande, det vil sige, man lærer af hinanden, og netop nu undersøges det meget nøje, hvad der har skabt ekstra arbejdspladser i de enkelte lande. Jeg tænker på den store fleksibilitet og mobilitet, som det f.eks. praktiseres i Holland, eller jeg tænker på den østrigske model på den todelte uddannelse, hvor der både er en lærlingemodel og samtidig en erhvervsskole, det vil sige teori og praksis ved siden af hinanden, hvilket har givet os 1. pladsen inden for ungdomsbeskæftigelse.
Lignende forhold undersøges meget præcist af eksperterne, således at vi selv kan overtage de modeller, som de andre lande har gjort positive erfaringer med. Direktivet fra det østrigske formandskab til bekæmpelse af arbejdsløsheden går i den retning.

McCartin
Hr. formand, for de arbejdskraftsintensive industriers vedkommende er problemet konkurence fra tredjelande, lande med billig arbejdskraft. Vi forbedrer ikke konkurrenceevnen ved at reducere momsen, eftersom der både er moms på importerede og på nationalt producerede varer. Så vi vil formentlig kun udvide markedet en lille smule og give områderne med billig arbejdskraft bedre muligheder.
Jeg har et problem i min egen valgkreds. En meget stor multinational virksomhed - Fruit of the Loom - er ved at trække sig ud af en arbejdskraftsintensiv industri med tusinder af arbejdspladser, fordi den ønsker at få produktet fremstillet i Marokko. Jeg vil foreslå, at den kurs, der vælges - kunne vi mon få rådsformandens mening herom - er at reducere vores indkomstskat og socialbidrag, som er for høje, og således forbedre den europæiske industris konkurrenceevne.
Er det op til medlemsstaterne selv eller er det et initiativ, der skal tages af Den Europæiske Union? Ville det være en krænkelse af vores forpligtelser i henhold til GATT? Der må gøres noget, for ellers vil vi snart ikke have nogen beklædnings-, fodtøjs- eller andre sådanne arbejdskraftsintensive industrier tilbage.

Ferrero-Waldner
Hr. formand, hr. parlamentsmedlem, mange tak for henvisningen. Naturligvis har de ret i, at netop de foranstaltninger, som lige er blevet diskuteret, får konsekvenser for hele globaliseringen. Til spørgsmålet om en reduktion af arbejdsomkostningerne: Hvordan vil det kunne gives videre? Disse spørgsmål er særligt vigtige, også i forbindelse med Lomé-forhandlingerne, som vi netop er begyndt på. Naturligvis kan jeg ikke gå ind på dette spørgsmål i detaljer nu - jeg er heller ikke ekspert i disse finansielle forhandlinger - men jeg kan sige til Dem, at De selvfølgelig med rette er kommet med denne henvisning om, at ethvert spørgsmål om, hvordan momsen behandles, naturligvis får store konsekvenser for hele verdensøkonomien.

Formanden
Mange tak, fru rådsformand. Klokken er 7, og jeg er desværre nødt til at afbryde spørgetiden. Jeg beklager over for de medlemmer, der tålmodigt har ventet, men sådan er livet her i Parlamentet. Vi skylder også rådsformanden at standse nu, så hun kan nå sit fly hjem. Tak skal De have, fru rådsformand.
Spørgsmål nr. 10-29 vil blive besvaret skriftligt. De vil blive lagt i medlemmernes bokse i løbet af i aften.
Hermed er spørgetiden afsluttet.
(Mødet udsat kl. 19.00 og genoptaget kl. 21.00)

Forureningsrelaterede sygdomme
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er indstilling ved andenbehandling (A4-0333/98) fra Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerbeskyttelse om Rådets fælles holdning (C4-0340/98-97/0153(COD)) fastlagt med henblik på vedtagelse af Europa-Parlamentets og Rådets afgørelse om vedtagelse af et EF-handlingsprogram vedrørende forureningsrelaterede sygdomme som led i indsatsen inden for folkesundhed (1999-2001) (Ordfører: Cabrol).

Cabrol
Fru formand, hr. kommissær, kære kolleger, vi skal således behandle den fælles holdning, der er fastlagt af Rådet med henblik på vedtagelsen af et EF-handlingsprogram vedrørende forureningsrelaterede sygdomme. For at forstå de nøjagtige rammer, inden for hvilke ændringsforslagene kan og skal vedtages, er det vigtigt at være klar over, at dette program ikke tager sigte på en direkte bekæmpelse af emissionen af forurenende stoffer eller af de forureningsrelaterede sygdomme, da dette allerede er blevet taget op i andre direktiver.
Nærværende program har til formål at gøre status over kendskabet til de forurenende stoffer, at indsamle alle oplysningerne om de forureningsrelaterede sygdomme og at registrere disse stoffer for at kunne informere medlemsstaterne, der har til opgave at indsamle oplysningerne, og også for at kunne informere borgerne i Den Europæiske Union, så denne viden om de forurenende stoffer gør dem i stand til at beskytte sig selv bedst muligt imod dem. Det er således principielt et program, der på sin vis gør status over de forurenende stoffer og de sygdomme, som de medfører. Det er også et program, der informerer offentligheden om de forurenende stoffer og deres følgesygdomme. Det er det, vi gerne vil slå fast i de ændringsforslag, vi har indgivet, nemlig første del af ændringsforslag 5 samt ændringsforslag 10, 12, 13 og 14. Dette program indeholder dog ingen andre aspekter, og for at blive inden for denne linje og ikke gå ind i den direkte bekæmpelse af de forurenende stoffer og de forureningsrelaterede sygdomme, vil jeg derfor personligt ikke støtte det sidste stykke i ændringsforslag 5 eller ændringsforslag 9 og 16, da disse går ud over dette programs rammer.
Programmet tager desuden sigte på at samle erfaringerne fra medlemsstaterne, de internationale organisationer og visse tredjelande. Et sådant program skal naturligvis evalueres i løbet af dets gennemførelse, og man skal kontrollere, at det følges op. Som helhed betragtet forekommer den fælles holdning os at være tilfredsstillende. Vi glæder os navnlig over, at den tager højde for sygdomme, der skyldes alle former for forurening, sådan som vi havde bedt om ved førstebehandlingen.
Alligevel er der visse punkter i teksten, der forekommer os at være diskutable. I artikel 1, stk. 2 a), havde vi bedt om, at informationen om de forureningsrelaterede sygdomme kom til omfatte nogle klare oplysninger om disse sygdomme, men dette blev ikke taget med i den fælles holdnings tekst. Desuden er programmets varighed blevet sat ned til tre år, mens den var fem år i den oprindelige tekst. Som følge heraf er den planlagte finansiering på ECU 1, 3 millioner pr. år blevet reduceret til et samlet beløb på ECU 3, 9 millioner. Vi kan godt acceptere sådanne ændringer i varigheden og finansieringen, hvis dette projekt reelt ikke er andet end det første skridt på området, sådan som Europa-Kommissionen siger. Men hvis dette ikke skulle være tilfældet, anmoder Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerbeskyttelse om i ændringsforslag 2 og 4, at programmets varighed forbliver på fem år. På samme måde skal der være en samlet finansieringsramme på ECU 7 millioner, hvilket fremgår af ændringsforslag 7.
Hvis vi således får et program med den oprindeligt tiltænkte varighed og finansiering, skal vi gå endnu længere, det vil sige foretage nogle samordnede epidemiologiske undersøgelser af de forureningsrelaterede sygdomme. Det er formålet med ændringsforslag 11. Vi skal ligeledes forbedre kendskabet til den adfærd, den levevis og de kostvaner, som gør det muligt at begrænse risikoen for visse former for forurening, hvilket vi understreger i ændringsforslag 15. Vi gør i øvrigt opmærksom på, at Europa-Kommissionen anser den henvisning, der er til artikel 228 i teksten til artikel 6 om det internationale samarbejde, for at være irrelevant, da det drejer sig om et teknisk samarbejde og ikke om internationale aftaler i egentlig forstand.
Endelig vil jeg gerne lægge særlig vægt på evalueringen af programmet og på dets opfølgning. Europa-Kommissionen mener, at udarbejdelsen af en beretning i løbet af det tredje år for programmets iværksættelse er for kort en frist. I ændringsforslag 8 beder vi om, at denne beretning bliver udarbejdet ved programmets slutning. Med hensyn til opfølgningen beder vi Europa-Kommissionen om senest seks måneder efter forslagets vedtagelse at give os besked om de foranstaltninger, der er blevet truffet for at sikre dette programs sammenhæng og komplementaritet med de andre programmer inden for folkesundhed, miljø og forskning. Dette er formålet med ændringsforslag 6. Og det bør eventuelt også ske med henblik på at kunne foretage de nødvendige tilpasninger, sådan som vi beder om i ændringsforslag 1.
Vi håber, at det planlagte program således vil blive fuldstændiggjort på en hensigtsmæssig måde, og at det vil blive mere effektivt. Afslutningsvis vil jeg gerne endnu en gang fremhæve, at det efter vores mening er vigtigt, at dette program bliver fulgt op af andre og mere ambitiøse projekter, hvor man fastlægger de foranstaltninger, der skal træffes for effektivt at kunne bekæmpe forureningens farlige konsekvenser.

Hulthén
Fru formand, jeg vil begynde med at sige, at den rigtige taler i aften, Kirsten Jensen, er syg. Forhåbentlig har det intet med den forurening at gøre, som vi faktisk også kan mærke her i Strasbourg.
Vi står i et klassisk dilemma, når det gælder EU og sundhedspolitikken. Den egentlige kompetence til at føre sundhedspolitik ligger hos medlemslandene og ikke hos EU. Det er medlemslandene, der definerer, hvilke skatter og hvilke forsikringsregler der skal gælde på området. Vi ved også, at en stor del af sundhedspolitikken er yderligere decentraliseret. Samtidig skaber vi med et program som dette forhåbninger om en aktiv indsats fra EU's side mod forurening og forureningsrelaterede sygdomme. Det er imidlertid ikke EU's opgave at løse disse problemer.
Selvfølgelig har EU alligevel en rolle at spille, dels ved at garantere at midlerne går til forskning, dels gennem udveksling af erfaringer på sundhedsområdet og dels - afgjort det vigtigste - ved at sørge for at EU's egen politik er sund ved at integrere sundhedsaspekter i både transport- og industripolitikken. Amsterdam-traktaten giver os denne mulighed.
Det program, som vi nu drøfter, kan vi vælge enten at lade dø af sig selv, hvilket man næsten kan tro, når man læser Kommissionens budgetforslag, eller at styrke så meget, at det i det mindste svarer til de forventninger, som det faktisk skaber. Vores alternativ er det sidste - derfor Miljøudvalgets ændringsforslag om et større budget. Dette valg er for mit vedkommende også understreget af, at patientforeningerne inden for forureningsrelaterede sygdomme faktisk tror, at de kan have glæde af programmet. Det er derfor vi foreslår, at ECU 7 millioner sættes af til dette program.
Som Cabrol helt rigtigt har påpeget, stopper programmet i sig selv ikke forureningen, men det understreger, at der er en forbindelse mellem forurening og sygdomme. Forhåbentlig kan det føre til en mere effektivt integreret miljø- og sundhedspolitik. Det er nemlig en sag at forklare folk, at de ikke skal gå ud, når der er smog, men en helt anden sag at forhindre smog i at opstå. Det er en sag at give småbørn hormonsalve mod udslæt, men det er en anden sag at forsøge at finde forbindelsen mellem udslættet og forureningen og dermed at stoppe den eksponering, som fremkalder udslættet.
Endvidere er det nødvendigt at finde frem til en bedre forståelse af sygdomme som multiple chemical syndrome eller skadevirkninger fra stoffer, der ændrer hormonbalancen. Disse sygdomme og deres relation til det moderne kemiske samfund er et oplagt problemområde. Derfor glæder jeg mig også over Miljøudvalgets sundhedshøring senere i efteråret, som netop skal behandle health impact assessment .
Vi ved, at det er gavnligt at integrere miljø- og sundhedspolitikken. Vi kan se, at bly- og svovludledningen forsvinder mere og mere ud af byerne. Forhåbentligt vil dette også gælde de sygdomme, som er relateret til udledningen. Vi har med andre ord alt at vinde ved at integrere sundhedsaspekter.

Valverde López
Fru formand, som altid bliver de programmer, som fuldender den europæiske dimension vedrørende sundheden, støttet af Parlamentet og især af Det Europæiske Folkepartis Gruppe. Samtidig skal Kommissionen dog mindes om, at vi, selvom vi giver vores fulde støtte, har behov for yderligere dokumentation. Det vil sige, at vi her i Parlamentet - især her forud for næste fase, hvor Parlamentet får flere lovgivningsbeføjelser - skal benytte os af de basisdokumenter, som Kommissionen har til sin rådighed til forberedelsen af forslag, således kan nogle af de fortolkninger og indlæg, som ikke har noget med den egentlige sag at gøre, måske undgås.
Vi ved alle, at Den Europæiske Unions kompetence inden for sundhedspolitik er komplementær - det nævnes i Maastricht-traktaten og Amsterdam-traktaten - men vi skal fortælle alle borgere, at Den Europæiske Union bekymrer sig om disse områder, og at den benytter komplementære og organisatoriske arbejdsmetoder. Vi har på ingen måde intentioner om, at disse programmer skal løse alle problemerne, men de skal sætte et arbejde i gang blandt de berørte parter, hvad enten de tilhører sundhedskategorierne, regionerne eller medlemsstaterne, så alle politikkerne kan blive sammenhængende og i overensstemmelse med hinanden. Derfor tror jeg, at teksten og støtten til dette program skal være positiv.
Men vi skal også give borgerne oplysninger og forklare, hvorfor disse programmer bliver indledt. Det giver indtryk af, at de foranstaltninger, som vi vil tage, er i begyndelsesfasen, hvorimod man i virkeligheden har tilstrækkelige oplysninger og forudsætninger for at handle helt konkret. For det kan give indtryk af, at der foregår et eller andet, hvis den atmosfæriske forurening og de andre former for forurening, som vi lider under, bevirker at bygninger såsom hundredeår gamle katedraler, igennem de seneste tyve år er forfaldet mere end i løbet af de foregående århundrederne. Når 30 % af vores skovarealer ødelægges, er det fordi der foregår noget. Kort sagt, må vi ikke tro, at mennesket kan tåle mere end katedralen og skoven. Derfor er der grund til at skride til handling - al mulig grund.
Det er naturligvis alarmerende, at der er så mange luftvejssygdomme og allergiformer. Antallet af allergier er de seneste ti år fordoblet 120 gange.
Med andre ord støtter vi de komplementære forslag og professor Cabrols forslag, og vi støtter Kommissionens generelle forslag.

Kestelijn-Sierens
Fru formand, hr. kommissær, kære kolleger, Den Liberale Gruppe støtter betænkningen af hr. Cabrol. Men jeg har to bemærkninger. Under førstebehandlingen foreslog jeg at indføre registrering af forureningsrelaterede sygdomme på medlemsstatsplan. Forureningssygdomme er et fænomen, der i stigende grad foruroliger befolkningen. En meldecentral for disse sygdomme vil give borgerne tillid til, at de har en sted, hvor de kan henvende sig med deres formodninger om årsagen til sygdomme og allergier. Nederlandene har f.eks. allerede en meldecentral og også i mit land, Flanderen, er man i gang med noget lignende. Jeg beklager derfor også, at hverken Rådet eller Kommissionen støtter dette, og det forbavser mig, at Udvalget om Miljø, Folkesundhed og Forbrugerbeskyttelse åbenbart accepterer dette..
Når man i mit land taler om forureningsrelaterede sygdomme tænker man i først og fremmest på luftforureningen, f.eks. omkring forbrændingsovne. De foruroligende tilfælde med børn med genetiske afvigelser og kræfttilfælde må få os til at indse, at det her drejer sig om alvorlige og livstruende sygdomme. Denne handlingsplan skal hjælpe myndighederne, industrien og borgerne til at indse, hvordan bestemte forurenende stoffer kan ødelægge sundheden. Heraf skal vi med henblik på fremtiden lære, at der f.eks. ikke må placeres forbrændingsovne midt i bebyggede områder, sådan som det er tilfældet i Drogenbos i udkanten af Bruxelles.
Til sidst. Vi glæder os over denne handlingsplan, og vi håber, at den vil føre til større indsigt og en bedre forebyggelse.

Marset Campos
Fru formand, hr. kommissær, mine damer og herrer, vores gruppe er enig i betænkningen af hr. Cabrol, som vi takker for det fortræffelige arbejde.
De huller, der er i udarbejdelsen af en korrekt og komplet sundhedspolitik for Den Europæiske Union, bliver lidt efter lidt fyldt ud. Det er præcist denne vej, vi mener er den mest velegnede, fordi handlingsprogrammerne virkelig tilgodeser befolkningens og borgernes behov.
I denne sag kan man helt konkret betragte helheden af sygdomme som en slags alarm, en form for milepæl for at kunne forstå, hvad der sker med det industrielle udviklingsmønster i Den Europæiske Union. Derfor mener vi, at forslaget er meget fornuftigt, hvilket også gælder alle hr. Cabrols ændringsforslag.
Vi støtter de ændringsforslag, der vedrører en aktionsforlængelse på fem år og supplerende finansiering heraf, opnåelse af en bedre global viden, det nødvendige område epidemiologi, og forbedring af den offentlige bevidsthed og opfattelse. På den måde vil individuelle og fælles holdninger gradvist tilpasse sig hinanden, og Europa-Parlamentet bør følge den nødvendige procedure, for at dette kan ske på en effektiv måde.
Men vi er bekymrede. Vi gør noget, men vores vækstmønster er årsag til disse sygdomme, og man burde i dette tilfælde sætte fingeren på det ømme punkt.

McKenna
Fru formand, for det første, så er jeg ret overrasket over udtalelsen fra vores ordfører, hr. Cabrol, om, at han ikke støtter ændringsforslagene 5, 9 og 16. De blev vedtaget af Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerbeskyttelse og repræsenterer udvalgets holdning. Endvidere er disse punkter ekstremt vigtige, fordi et af dem handler om forebyggelse af forureningsrelaterede sygdomme, et andet handler om bekæmpelse af forureningsrelaterede sygdomme, mens det tredje handler om hele allergispørgsmålet.
Jeg vil gerne understrege over for kommissæren, at alle disse punkter fandtes i det oprindelige forslag fra Kommissionen. Efter et rådsmøde blev det besluttet at fjerne disse meget vigtige krav. Jeg håber, at Kommissionen vil godkende Parlamentets forslag, der er udtryk for miljøudvalgets holdning. Der er ikke noget formål med at forske i, hvilken type forurening, der har relation til forureningsrelaterede sygdomme, og hvad det er, der forårsager forureningsrelaterede sygdomme, hvis resultaterne blot bliver lagt på hylden, uden at blive brugt. Det er særdeles vigtigt, at der gøres en indsats for at mindske mængden af forureningsrelaterede sygdomme.
I enhver europæisk storby kan man finde en mængde luftvejssygdomme og allergier, der skyldes forureningen i storbyerne. Vi må genindsætte Parlamentets oprindelige holdning og det oprindelige kommissionsforslag. Det nytter ikke noget at foretage undersøgelser, som vi ikke følger op på. Den Europæiske Union har en forpligtelse til at bekæmpe den forurening, der giver sundhedsproblemer, og som kan undgås. Dette problem skal løses. Problemet kan ikke løses effektivt, hvis ikke man sørger for at gøre en indsats.
Der skal også indføres en tidsfrist. Tre år er ikke tilstrækkeligt. Der er brug for mindst fem år. Finansieringen er også ekstremt vigtig. Der er behov for øget finansiering.

Nicholson
Fru formand, jeg glæder mig over denne betænkning, og jeg vil gerne hylde ordføreren. Hr. Cabrol har bestemt fortjent Parlamentets respekt for sin engagerede indsats for at beskytte befolkningen mod følgerne af forurening.
Jeg erkender, at den fælles holdning, der blev vedtaget af Rådet, er et fremskridt på dette område, men i lighed med mange andre medlemmer, så føler jeg ikke, at den er vidtrækkende nok. Støtten til programmet er i realiteten blevet reduceret gennem en reduktion af dens varighed fra fem til tre år. Vi må derfor spørge os selv, om Rådet i virkeligheden ønsker at løse dette problem, der giver anledning til stor bekymring overalt i Den Europæiske Union.
Det er nødvendigt med et mere ambitiøst program. Jeg arbejdede på forslaget om en ressourcefordeling blandt medlemsstater, internationale organisationer og tredjelande. Jeg er overbevist om, at vi også skal høre synspunkterne fra de berørte parters organisationerne. Mange af disse organisationer udfører et stort stykke arbejde ved at samordne informationer om virkningen af forurening og forureningsrelaterede sygdomme. I mit eget område har en sådan organisation gjort opmærksom på brugen af desinficerende organiske fosformidler til fårevask. Man bør lytte til informationer, der kun kan fremskaffes af sådanne organisationer.
Jo flere informationer, der bliver tilgængelige fra alle mulige kilder, desto større er chancen for at leve op til programmets mål om at sætte borgerne i Den Europæiske Union i stand til at beskytte sig selv mest muligt mod forurening. Programmets primære mål må være forebyggende foranstaltninger, men det må kædes sammen med en anerkendelse af behovene hos dem, der bliver ramt af sygdommene for tidligt til at kunne nyde godt af den planlagte beskyttelse. Der er tidligere blevet gjort fejl. Nu må vi udnytte de aktuelle muligheder. Her er chancen for at rette op på tidligere tiders fejl.

Pinel
Et stort antal sygdomme, og navnlig kræftsygdomme, opstår på grund af de forurenende stoffer i luften, i vandet og sågar i kosten. Man har dog ikke klarlagt forbindelserne mellem årsag og virkning, og man har slet ikke målt omfanget heraf. Dette forhindrer f.eks. retsvæsenet i at handle effektivt. Folk dør, men man finder hverken de ansvarlige eller de skyldige.
Vi skal ikke begrænse os til kun at behandle begrebet forurening. Visse teknologiske hjælpemidler bliver anvendt, uden at man har undersøgt deres indvirkning på helbredet ordentligt. Det er tilfældet med elektromagnetiske felter, med mobiltelefonernes mikrobølger, med glutamat i kosten og med landbrugets input, der har fået menneskets frugtbarhed til at falde i de vestlige lande i løbet af de sidste 30 år.
Det er skandaløst, at vi her kan høre en kommissær sige, at det er markedet, som bestemmer, om et produkt er godt eller dårligt. Det er at benægte, at det er uundværligt med forskning og forebyggelse, og det er ikke mindst at indrømme, at man anser folk for at være forsøgskaniner. Professor Cabrol skal have tak for at have kastet lidt lys over dette dunkle område. Og fru McKenna skal have tak for at ville gøre denne betænkning endnu mere effektiv.

Trakatellis
Fru formand, det foreløbige program er et reelt bevis på en forstærkelse af de bestræbelser, der i dag bliver gjort for at udforske og forebygge de sygdomme, der stammer fra forurening, det vil sige fra betingelser og farer i miljøet.
Påvirkninger fra forureningen bidrager ikke kun til forekomsten af luftvejssygdomme, men vedrører også sygdomme i andre systemer, som endog kan bryde ud efter lang tids påvirkning og efter sandsynlige samspil mellem forskellige forurenende stoffer. Disse påvirkninger kan være forgiftninger, virulente, allergifremkaldende, kræftfremkaldende, de kan desuden være akutte eller langvarige, reversible eller ej, lokale eller udbredte i et helt system. Man kan blive udsat for disse påvirkninger via åndedrættet, fødevareindtagelse, via absorption gennem huden og direkte passage, som det sker med bestråling. Vi må konstatere, at skadelige stoffer fra miljøet kan passere gennem moderkagen fra moder til foster og skade det. Det er altså påkrævet med en epidemiologisk overvågning af alle de miljøfarer, der påvirker menneskets helbred negativt og giver sig udtryk i sygdomme.
Hvis vi desuden tænker på, at vi ikke kun er i fare på grund af én skadelig faktor, men af mange samtidig, så må vi formode, at deres samlede påvirkning endog kan få følger på den menneskelige organismes modstandskraft, på ældningsprocessen og levetiden. Det er altså påkrævet med en undersøgelse af de sygdomsfremkaldende virkninger mellem to eller flere miljøforurenende stoffer, sådan som det nævnes i ændringsforslagene 12 og 13. Selv kvaliteten af fødevarerne er ubrydeligt forbundet med fødens indhold af forskellige kemiske forbindelser, og det er nødvendigt med en systematisk undersøgelse af følgerne af fødevareforureningen, så også disse farer for den europæiske borgers helbred kan blive formindsket, sådan som det fastsættes i ændringsforslag 15.
På basis af den udveksling af oplysninger og erfaringer, som man foreslår, at der sker mellem medlemslandene, er jeg sikker på, at der vil fremkomme nye nyttige data, og at der vil dukke resultater op, som effektivt kan modgå de sygdomme, som skyldes eller relateres til miljøforureningen. Det følger heraf, at der vil udvikle sig aktiviteter, som inkluderer videregivning af oplysninger, ligesom også informering af borgerne og forbrugerne, sådan som det nævnes i ændringsforslag 10, 14 og 16.
Til sidst, fru formand, mener jeg, at Europa Parlamentet bør stemme for dette program, for det vil direkte bidrage til en forbedring af den europæiske borgers helbred.

Ojala
Spørgsmålet om sygdomme, som stammer fra forureningen, er virkelig vigtigt og aktuelt, som kommissæren godt er klar over. Mængden af sygdomme, som skyldes forureningen er ved at blive øget i alle industrilande. At modarbejde disse sygdomme kan ikke alene være et sundhedspolitisk anliggende, og forbyggelsen af dem kræver foranstaltninger på alle områder i samfundet.
Jeg kan fortælle en finsk succeshistorie om reduceringen af bly i miljøet. Bly er jo ét af de tungmetaller, som bl.a. forårsager retardering i børnenes psykiske udvikling. I løbet af et årti er der i Finland opnået en kolossal reducering af blyindholdet ved at sænke beskatningen af den blyfri benzin, altså gennem skattepolitiske midler.
Det foreliggende programs vigtige opgave er udvekslingen af netop sådanne gode erfaringer. Jeg er en varm fortaler for ordførerens synspunkt om, at programmets oprindelige varighed, fem år, holdes i kraft. Jeg er også for, at programmets finansieringsramme løftes til ECU 7 millioner.

Poggiolini
Fru formand, efter afgørelsen om sundhedsovervågning, som jeg selv var ordfører for, og afgørelsen om et netværk til epidemiologisk overvågning af smitsomme sygdomme, som professor Cabrol ligeledes var ordfører for, tager dette forslag til afgørelse om vedtagelsen af EF-handlingsprogram vedrørende forureningsrelaterede sygdomme sigte på at stille en fortegnelse over oplysningerne om de sygdomme, der skyldes forurenende stoffer, til rådighed for medlemsstaterne, og dette uafhængigt af den direkte bekæmpelse af luft-, vand- og jordforurenende stoffer, som tages op i andre programmer.
Da jeg ikke har så meget tid til rådighed, vil jeg blot sige, at jeg er helt enig i vores kollega Cabrols glimrende betænkning, og jeg håber, at de 16 ændringsforslag, der har til formål at forbedre det forslag til afgørelse, som blev vedtaget med alle de politiske gruppers samtykke i Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerbeskyttelse, også vil blive vedtaget af Parlamentet. Der er tale om det første skridt i retning af vedtagelsen af nogle mere ambitiøse programmer for den stadig vanskeligere og hårdere bekæmpelse af den tiltagende forurening i vores samfund, som har mange konsekvenser for unionsborgernes helbred.

Flynn
Jeg vil gerne takke Dem, hr. Cabrol for deres arbejde med forslaget og for deres støtte til den fælles holdning.
Forslaget er et centralt element i Fællesskabet overordnede strategi for forebyggelse af forureningsrelaterede sygdomme. Der findes fortsat forurenende stoffer i vores miljø, fordi det af tekniske eller økonomiske årsager ikke altid er muligt at reducere eller begrænse mængden af dem. Det er derfor nødvendigt at supplere vores foranstaltninger vedrørende emissionskontrol og eksportørgrænser med folkesundhedsrelaterede aktiviteter, der sigter mod at mindske sundhedsrisikoen fra forskellige forureningskilder. Et af målene med dette program er at forebygge forureningsrelaterede sygdomme gennem en bedre forståelse af, hvordan de forurenende stoffer forårsager eller forværrer sådanne sygdomme. Der lægges også vægt på at øge den tilgængelige viden. Det er et af hr. Cabrols centrale punkter - hvordan sundhedsrisiciene registreres, vurderes og håndteres. Luftvejssygdomme og allergier - der giver anledning til stigende offentlig bekymring overalt i Europa - er et område, som Kommissionen ønsker at ofre særlig opmærksomhed. Her er jeg enig med fru Ojala.
Vi foreslår en deling af de indhøstede erfaringer fra hele Unionen, en evaluering af de forebyggende foranstaltningers effektivitet samt styrkelse og fremme af vellykkede foranstaltninger. Jeg bemærker, at der i Parlamentet er særlig opbakning til denne aktivitet.
Under førstebehandlingen accepterede Kommissionen fire af Parlamentets ændringsforslag. Rådet vedtog efterfølgende en fælles holdning, og for at undgå enhver misforståelse vil jeg straks sige, at Kommissionen har accepteret den fælles holdning. Men jeg vil ikke skjule for Parlamentet, at Kommissionen ikke betragter den fælles holdning som værende perfekt. Det er specielt rettet til fru McKenna.
Jeg finder det mildt sagt beklageligt, at programmets anvendelsesområde og varighed er blevet indskrænket. Der blev indføjet en bemærkning hertil i protokollen. Kommissionen mente imidlertid, at det politiske kompromis i Rådet var den bedst mulige løsning på daværende tidspunkt.
Kommissionen ser sig derfor kun i stand til at acceptere to ændringsforslag i dag: ændringsforslagene 1 og 15, da de ikke har retlige eller budgetmæssige konsekvenser for ordlyden i den fælles holdning.
Kommissionen kan ikke acceptere de andre ændringsforslag af følgende hovedårsager. Ændringsforslagene 2 og 8 medfører en varighed af programmet ud over de tre år, der er vedtaget i den fælles holdning. Ændringsforslagene 5, 10, 14 og 16 udvider anvendelsesområdet for den fælles holdning ud over den politiske udvikling. Ændringsforslag 6 skønnes ikke at være gennemførligt inden for den foreslåede tidsfrist. Målet med ændringsforslag 6 skønnes i det store hele at være dækket af Kommissionens generelle forpligtelse til at sikre komplementaritet og kohærens. Vi kan ikke acceptere ændringsforslag 11 på grund af varighedens natur, og fordi programmets finansielle midler og anvendelsesområde ikke gør det muligt at støtte betydningsfulde, storstilede epidemiologiske undersøgelser. Ændringsforslagene 3, 12 og 13 ville medføre udeladelser eller uoverensstemmelser i teksten.
Jeg vil gerne understrege, at Kommissionen finder det nødvendigt at få dette meget vigtige handlingsprogram om forureningsrelaterede sygdomme bragt i orden snarest muligt. Vi kan så se frem til en meget vigtig indsats på et område, der er genstand for stigende offentlig opmærksomhed.
Vi forsøger her at forberede os på det nye rammeprogram. Målet med dette program er at se, hvordan vi kan påvirke politikken inden for de folkesundhedsmæssige rammer. Det vil jeg gerne sige til fru Kestelijn-Sierens og fru McKenna, da de også giver kraftigt udtryk for dette synspunkt. Nu forsøger vi virkelig at udvikle disse politiske initiativer, så vi efter de tre år kan følge den centrale tendens og udnytte de nye rammer bedre. Jeg giver også fru Hulthén ret i, at der er brug for bedre forbindelser til forskningen. Det bliver taget ad notam.
Jeg vil gerne takke alle bidragyderne. Vi vil nu udnytte programmet bedst muligt og samle alle fordelene ved forskningen, så vi kan følge den centrale tendens inden for de nye rammer.

Formanden
Tak, hr. kommissær.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 12.00.

Sjældne sygdomme
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er indstilling ved andenbehandling (A4-0336/98) fra Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerbeskyttelse om Rådets fælles holdning (C4-0341/98-97/0146 (COD)) fastlagt med henblik på vedtagelse af Europa-Parlamentets og Rådets afgørelse om vedtagelse af et EF-handlingsprogram vedrørende sjældne sygdomme som led i indsatsen inden for folkesundhed (1999-2003) (Ordfører: Viceconte).

Poggiolini
Fru formand, der er flere tusinde personer i Europa, som lider af sjældne sygdomme. Nogle af disse sygdomme har genetiske årsager, og mange af sygdommene er alvorlige eller meget alvorlige. Der er tusinder af europæiske borgere, som i visse henseender synes at være overladt til sig selv. Medicinindustriens forskning er fuldstændigt utilstrækkelig. Det er nemlig klart, at fortjenesten ikke kan være noget incitament for medicinindustrien, da markedet for disse lægemidler er begrænset som følge af det relativt lille antal personer, som er ramt af disse sygdomme. Set ud fra et helbredsmæssigt og menneskeligt synspunkt er EF-handlingsprogrammet for sjældne sygdomme derfor vigtigt, og dette program hører med til forslagene inden for det område, der hedder folkesundhed i Europa for femårsperioden 1999-2003.
Europa-Parlamentet har uden tvivl anset dette handlingsprogram for at være nyttigt, og Parlamentet forbedredte det betydeligt under førstebehandlingen ved hjælp af 28 ændringsforslag, der bl.a. tog sigte på, at de hårdest ramte - nemlig de syge selv - og deres pårørende skulle deltage i programmet. Dette kan være en god lejlighed til at iværksætte et effektivt samarbejde inden for Fællesskabet, idet man tilrettelægger et program om sjældne sygdomme og udnytter de hensigtsmæssige foranstaltninger bedst muligt, efter at man har koordineret medlemsstaternes viden. Man skal nemlig undgå dobbeltarbejde, der er spild af tid og penge, og går ud over effektiviteten. Af disse forslag, der var indeholdt i de ændringsforslag, som blev fremlagt under førstebehandlingen, er det ret få, der er blevet godkendt af Rådet. Ud af de 28 forslag, som Europa-Parlamentet godkendte, har Rådet kun overtaget to helt og fire delvist. Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerbeskyttelse har efter forslag fra Deres ordfører godkendt 20 ændringsforslag til indstilling ved andenbehandling. Disse forslag repræsenteres således og udgør forhandlingsgrundlaget i forligsfasen.
Den europæiske situation er forskellig fra land til land. I nogle stater indsamles oplysningerne, og indsatsen er mere eller mindre organiseret, mens dette ikke er tilfældet i andre stater. Ligesom på andre områder skal man også her centralisere indhentningen af ajourførte oplysninger og alle de nødvendige informationer om udviklingen, antallet og spredningen af de sjældne sygdomstilfælde, vi beskæftiger os med. Efter at være blevet samlet i en europæisk database skal disse oplysninger stilles til rådighed for alle.
Vi er dog glade for Rådets beslutning om at bevilge programmet en finansiering for hele femårsperioden, når man tænker på, at der i det oprindelige forslag kun var taget højde for en finansiering for det første år. Deres ordfører har dog gjort og gør stadig opmærksom på finansieringens utilstrækkelighed. Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerbeskyttelse har igen foreslået et beløb på ECU 14 millioner i stedet for de 6, 5 millioner, der foreslås til programmets femårige aktiviteter. Det er sandsynligt, at der også på dette punkt vil være den sædvanlige uenighed med Rådet i forligsfasen. Det nytter ikke noget at have samvittigheden i orden ved at præsentere et program af stor sundhedsmæssig og menneskelig værdi, hvis man ikke også bevilger programmet en tilstrækkelig finansiering. Det går både ud over vores omdømme og vores samvittighed, og frem for alt imødekommer vi ikke forventningerne hos de syge og deres pårørende.
Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerbeskyttelse er heller ikke enigt med Rådet, hvad komitologien angår. Udvalget foretrækker et rådgivende udvalg i stedet for et blandet forvaltnings- og rådgivende udvalg, der vil ende med at lægge bånd på udvalgets aktiviteter. Det er ganske vist rigtigt, at et sådant blandet udvalg er planlagt inden for andre programmer i forbindelse med folkesundhed, men i betragtning af den form for indsats, man planlægger i dette særlige program, forekommer Rådets holdning os at være helt uhensigtsmæssig og overdreven. I øvrigt lader det også til, at Kommissionen har sine forbehold på dette område.
Vi genfremsætter derfor det ændringsforslag, der tager sigte på, at en medlemsstat skal udpege et udvalgsmedlem, som repræsenterer en patientstøttegruppe eller en anden relevant ikke-statslig organisation. Det er også meget vigtigt, at speciallægerne og de alment praktiserende læger inddrages. Disse lægers bidrag er faktisk uerstatteligt, eftersom de alment praktiserende læger er de første, familierne henvender sig til, og de første, der skal stille en korrekt og tidlig diagnose.
Også i forslaget til forordning om sjældne lægemidler foreslår Kommissionen, at man benytter sig af disse læger, som er det første led.
Deres ordfører opfordrer derfor Parlamentet til kort sagt at gentage den holdning, der kom til udtryk under førstebehandlingen, ved at godkende alle de ændringsforslag, der er fremsat af Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerbeskyttelse, og som er blevet godkendt af alle de politiske kræfter i udvalget.

Marinucci
Fru formand, der er højst sandsynligt ikke nogen af os, som ikke mindst én gang med stor beklagelse og en smule skam har måttet lytte til en udtalelse om den ensomhed, som patienterne, der lider af disse sygdomme og deres pårørende, befinder sig i. Disse sygdommes sjældenhed medfører vanskeligheder, forsinkelser og undertiden også indledende fejldiagnoser, og de medfører altid udgifter, rejser og ulemper i forbindelse med behandlingen.
Sygdommenes sjældenhed har hidtil gjort det meget vanskeligt for den enkelte medlemsstat at indsamle oplysninger og information, og de har naturligvis også vanskeliggjort forebyggelsen og helbredelsen. Kommissionens initiativ til at fremlægge et forslag til et EF-handlingsprogram om sjældne sygdomme er derfor blevet modtaget meget positivt af Europa-Parlamentet, hr. kommissær. Parlamentet havde i øvrigt opfordret til dette flere gange, og Kommissionen havde også bebudet - og har nu fremlagt - et forslag om sjældne lægemidler. På grundlag af den glimrende betænkning og de glimrende ændringsforslag, som hr. Viceconte har fremlagt, ønskede Europa-Parlamentet således blot at forbedre Kommissionens forslag på visse punkter. Det drejer sig navnlig om den centraliserede indsamling af oplysninger, uddannelsen og informationen af de ansatte i sundhedssektoren og af patienternes familier, programmets finansiering og inddragelsen af patienternes familier, af deres foreninger og mere generelt af de ikke-statslige organisationer, som arbejder, yder bistand og finansierer forskning i forbindelse med forskellige sygdomme, i ethvert organ, som vil skulle gå videre med dette handlingsprogram.
Jeg vil gerne dvæle et øjeblik ved finansieringen. Hr. kommissær, fru formand, kære kolleger, det er altid meget smerteligt, når Den Europæiske Union vælger at spare på bekostning af sine borgeres sundhed, men selvom dette altid gælder, så gælder det dog i særlig grad i dette tilfælde. Disse sygdommes sjældenhed muliggør ikke en korrekt og fuldstændig indfaldsvinkel inden for nogen af vores medlemsstater. Man må faktisk sige, at det alvorlige problem, som de sjældne sygdomme udgør, kun kan tages op på europæisk plan, hvor man er i stand til at skabe den nødvendige kritiske masse.
Det er meget kortsynet af medlemsstaterne ikke at ville finansiere dette europæiske program tilstrækkeligt, der, netop fordi det er et europæisk program, er i stand til at opnå nogle resultater, som de enkelte medlemsstater ikke kan opnå. De Europæiske Socialdemokraters Gruppe, som jeg har den ære at tale på vegne af, giver sin fulde støtte til betænkningen af Viceconte og alle de ændringsforslag, der er godkendt i Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerbeskyttelse, og vi fastholder, at det er nødvendigt med en bedre finansiering af dette program. Det er en stor chance for Europa, som ikke må forspildes. Den europæiske socialmodel giver nogle muligheder, som USA's system ikke giver, men vores splittelser splitter også vores kulturelle og økonomiske kræfter. Over for de mere uheldigt stillede af vores medborgere burde medlemsstaterne i det mindste godkende Parlamentets forslag, som jeg håber og ønsker, at Kommissionen vil støtte.

Valverde López
Fru formand, vi støtter fuldt ud forslagene i betænkningen af hr. Viceconte samt professor Poggiolinis bemærkninger. Og for vores vedkommende tror jeg, at Kommissionen er klar over, at koordinering på alle niveauer er af stor betydning for et sådant forslag, som har til hensigt at løse et meget indviklet problem - hvilket netop er grunden til, at det ikke finder nogen støtte - men det er nødvendigt at gå i dybden på disse områder.
Ligeledes tror jeg, at den fleksible gennemførelse af programmerne gør det muligt for Kommissionen under de tre handlingsblokke - både vedrørende oplysninger og støtte til patientstøttegrupperne og aktioner til at modstå ophobningen af sjældne sygdomme - at påvirke to områder, som jeg synes er væsentlige: aktioner til specialuddannelse af læger og udbygning af de pågældende højt kvalificerede hospitaler. Vi skal ikke tillade, at indsatsen spredes vidt til alle lande eller alle regioner, vi skal koncentrere os om de syge, og indsatsen skal rettes mod disse to områder, som jeg mener er de to vigtigste af de forslag og handlinger, der bliver behandlet i programmet.

González Álvarez
Fru formand, jeg tror, at alle talere er enige om at støtte betænkningen af hr. Viceconte om programmet vedrørende sjældne sygdomme. Vi vil støtte den, fordi han under debatten og forhandlingerne om udkastet til betænkningen har udvist stor fleksibilitet og accepteret alle de politiske gruppers forslag. Det var meget interessante forslag som i sidste ende dog ikke blev vedtaget af Rådet. Som hr. Poggiolini sagde, blev af 28 forslag kun to vedtaget i sin helhed og fire delvist vedtaget. Ordførerens valg om at repetere de ændringsforslag, som forekom ham meget vigtige, var fornuftigt, og det er blevet støttet af Miljøudvalget.
Den korte tid jeg har fået tildelt, vil jeg bruge til at kommentere fire af de ændringsforslag, der ifølge ordføreren og Miljøudvalget er af særlig vigtig betydning.
For det første, finansieringen naturligvis. Vi ved, at det altid er knapt med penge, men et program vedrørende sjældne sygdomme uden penge, er ikke et effektivt program. Derfor fremsatte ordføreren forslag om, at finansieringsrammen skulle stige fra ECU 6, 5 millioner til ECU 14 millioner, hvilket Miljøudvalget vedtog.
For det andet er oprettelse af en central database af stor betydning. Hvert enkelt land har deres data, men det er nødvendigt med en central database til udveksling af oplysninger.
For det tredje foreslår vi et rådgivende udvalg. Her i Parlamentet strides vi altid med Kommissionen om komitologien.
For det fjerde deltagelse af de ikke-statslige organisationer og familieorganisationerne, som i virkeligheden gennemlever sygdommen og vanskelighederne med at modstå den sammen med den syge.

Tamino
Fru formand, ligesom talerne før mig vil jeg også gerne takke ordføreren, og jeg vil gerne på Gruppen De Grønnes vegne give udtryk for min gruppes støtte til denne betænkning om et EF-handlingsprogram vedrørende sjældne sygdomme. Når jeg giver udtryk for denne støtte til genfremsættelsen af alle de ændringsforslag, der allerede blev vedtaget under førstebehandlingen, vil jeg gerne minde om, sådan som det også blev sagt i betænkningen, at sjældne sygdomme undertiden kan blive til hyppige sygdomme, hvilket kan være tilfældet med Creutzfeldt-Jakobs sygdom, og det er derfor vigtigt at investere i dag, så vi er i stand til at imødegå problemerne i fremtiden, og det er vigtigt at huske, at de sjældne sygdomme kræver en fælles og offentlig indsats. Kun i bred målestok er det nemlig muligt at få nogle statistisk acceptable rammer, og det er kun en offentlig indsats, der kan give nogle troværdige resultater, når man tænker på de private virksomheders manglende interesse på grund af det begrænsede marked, disse sygdomme skaber.
Det er derfor nødvendigt med en europæisk database, og det er vigtigt at tilpasse den finansiering, som Kommissionen foreslår. Vi er desuden enige i forslaget fra ordføreren og Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerbeskyttelse om at inddrage patientforeningerne og de pårørende.

Trakatellis
Fru formand, det handlingsprogram om sjældne sygdomme, vi i øjeblikket debaterer, kommer til at supplere en række bestræbelser, der foregår for at forbedre den offentlige sundhed i EU.
Det område, som det fokuserer på, udgør i sig selv et særligt vigtigt felt for EU. Og det ikke kun fordi vi ikke kender de præcise data i forbindelse med antallet af personer, der lider af sjældne sygdomme, men mere fordi der ikke findes egnede kanaler, det vil sige økonomiske midler, netværk og organisationer, til at opspore, overvåge og effektivt imødegå disse sygdomme. Programmets mål er for det første en forbedring af data, oplysninger og kendskab i forbindelse med de sjældne sygdomme, for det andet en støtte til de grupper, der modtager hjælp og for det tredje skabelsen af en akutgruppe i tilfælde af, at der opstår en sammenstrømning af sjældne sygdomme, sådan som det f.eks. skete med Creutzfeldt-Jakob sygdommen og den nye variant af BSE CJD.
Programmet omhandler sjældne sygdomme, det vil sige de sygdommme, der har færre end fem udbrud pr. 10.000 personer. Eftersom det kræver koordinerede bestræbelser at konfrontere disse sygdomme, er det nødvendigt at fremme det program, der er under afstemning.
De sjældne sygdomme udgør en følsom kategori, fordi de hver især angår et begrænset antal personer, og på grund af de følger og sociale konsekvenser, de fører med sig, opstår behovet for at støtte et aktivt samarbejde mellem de syge og deres familier, ligesom mellem de organisationer, som er aktive inden for disse sygdomme. Det er desuden påkrævet at støtte tiltag, der tilskynder og fremmer information af læger og professionelle inden for sundhedsvidenskaberne, så en rettidig diagnose, erkendelse, hjælp og forebyggelse af de sjældne sygdomme kan forbedres.
En nødvendig forudsætning for en samordning af disse bestræbelser er skabelsen af et overvågnings- og kontrolnet af de sjældne sygdomme, som kan tilbyde information og orientering af offentligheden, mens det også bør indeholde mulighed for at give førstehjælp. For at programmets mål skal kunne lykkes, mener vi, at budgettet for perioden 1999-2003 bør fastsættes til ECU 14 millioner og ikke, som det blev foreslået af Rådet, til ECU 6, 5 millioner.
Til sidst, fru formand, vil jeg gerne bede den samlede forsamling stemme for dette program, sådan som det er blevet udformet i Miljøudvalget.

Flynn
Fru formand, jeg vil gerne takke hr. Viceconte for hans indsats, hr. Poggiolini for hans fremlægning på vegne af Viceconte samt alle udvalgets medlemmer, der har været med til at udarbejde denne rapport. Merværdien af Den Europæiske Unions indsats fremgår særligt tydeligt på dette område. Disse sygdommes lave prævalens og de begrænsede midler til en videnskabelig forskning i dem, gør det lidet sandsynligt, at der vil ske hastige fremskridt vedrørende diagnosticering, behandling og helbredelse af disse sygdomme. De har generelt set kun lille betydning for den offentlige opinion.
De er imidlertid langt fra ubetydelige hverken i menneskelig eller økonomisk henseende, og en effektiv rådgivning og diagnosticering på området for sundhedsmæssig indgriben koster ofte uforholdsmæssigt meget mere end lignende tiltag for mere almindelige områder. Det er derfor fornuftigt for medlemsstaterne at samles om en fællesskabsmekanisme til koordinering af de foranstaltninger, der ellers ville være isolerede. Hr. Valverde López' bemærkninger er helt på sin plads her.
Kommissionen har foreslået, at programmet skal køre i fem år og have tre målgrupper, nemlig oplysning om sjældne sygdomme til specielt patienter og deres pårørende samt til sundhedspersonale og forskere. Det var netop det, som hr. Traketellis nævnte, og jeg støtter hans synspunkt. Det er en af de grundlæggende idéer bag programmet.
Vi ønsker også at fremme foranstaltninger til styrkelse af de frivillige organisationer, der medvirker til at støtte folk, der påvirkes direkte eller indirekte af sjældne sygdomme. Det svarer præcist til det, som fru Marinucci finder vigtigt, og vi er helt enige. Der findes et effektivt overvågningssystem til hurtig identificering, vurdering og behandling af sjældne sygdomme og ophobninger af sjældne sygdomme, og det er også et vigtigt anliggende.
Dette er i overensstemmelse med de igangværende aktiviteter inden for biomedicinsk forskning samt med den kommende forordning om sjældne lægemidler til behandling, forebyggelse eller diagnosticering af sådanne sjældne sygdomme, hvor der ikke er det fornødne økonomiske afkast. Dette forslag blev først præsenteret for Parlamentet i marts under førstebehandlingen. På det tidspunkt vedtog De 28 ændringsforslag, af hvilke 16 blev helt eller delvist accepteret i forbindelse med Kommissionens efterfølgende ændrede forslag.
Rådet har siden da vedtaget en fælles holdning om programmet, der fuldt ud afspejler nogle af ændringsforslagene fra førstebehandlingen, men Kommissionen har indsat et forbehold vedrørende den fælles holdning med speciel henvisning til Rådets behandling af disse ændringsforslag fra førstebehandlingen. Hvad angår de 20 ændringsforslag, der behandles i dag, kan Kommissionen acceptere 11 helt - det vil sige nr. 3, 12 og 16 - eller delvist - det vil sige nr. 1, 6, 7, 9, 11, 15, 17 og 19. Af de resterende ni ændringsforslag kan nr. 4, 8 og 13 ikke accepteres af juridiske årsager, nr. 5 og 20 kan ikke accepteres på grund af den interne sammenhæng, nr. 2 og 10 er uacceptabelt begrænsede, nr. 18 dækkes andetsteds, og nr. 14 er uacceptabelt af budgetmæssige årsager.
Jeg vil gå lidt mere i dybden med ræsonnementet bag de to væsentligste ændringsforslag, nemlig nr. 14 (budgettet) og nr. 15 (udvalget). Jeg ved, at Parlamentet bekymrer sig meget om budgettet. Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerbeskyttelse har endnu en gang stemt for at bevilge ECU 14 millioner for perioden fra 1999 til 2003. Ifølge de aktuelle finansielle overslag er der ganske enkelt ikke råd til et sådant beløb.
Der er sket visse fremskridt siden førstebehandlingen. Den fælles holdning har indført en finansiel ramme på ECU 6, 5 millioner for femårsperioden. Og det giver programmet en klar budgetmæssig stilling hen på den anden side af 1999. Derfor er ændringsforslaget vedrørende programudvalget delvist acceptabelt. Kommissionen deler Parlamentets præference for et rådgivende udvalg frem for den blanding af en forvaltningskomité og et rådgivende udvalg, som Rådet går ind for. Det er en del af Kommissionens forbehold vedrørende den fælles holdning.
Erfaringerne fra implementeringen af det eksisterende program viser, at en blanding af en forvaltningskomité og et rådgivende udvalg er uhensigtsmæssig og overdreven, specielt i betragtning af den begrænsede budgetbevilling. Kommissionen kan imidlertid ikke acceptere, at de to repræsentanter fra hver medlemsstat skal rekrutteres i frivillige organisationer. Vi siger dette ud fra en juridisk synsvinkel. Det er ikke i overensstemmelse med den komitologiske beslutning, og det ville påvirke medlemsstaternes ret til at udpege delegationen.
Afslutningsvis håber jeg blot, at Parlamentet vil stemme for programmet. Vi ønsker begge at få indført Fællesskabsforanstaltninger vedrørende dette forsømte og ofte oversete område, der giver anledning til menneskelige lidelser. Hvad angår databasen, som hr. Poggiolini, fru Marinucci og fru Gonzalez Alvarez nævnte, så udelukker ordlyden i den fælles holdning ikke muligheden for at skabe en europæisk database over sjældne sygdomme. Problemet vil blive behandlet i forbindelse med gennemførelsesfasen.

Formanden
Tak for Deres indlæg, hr. kommissær, og tak fordi De svarede alle vores kolleger.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 12.00.

Fællesskabets aktiviteter til fordel for forbrugerne
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A4-0334/98) af Whitehead for Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerbeskyttelse om forslag til Europa-Parlamentets og Rådets afgørelse om etablering af en generel ramme for Fællesskabets aktiviteter til fordel for forbrugerne (KOM(97)0684 - C4-0077/98-98/0028(COD)).

Whitehead
Fru formand, vi byder alle Monti, medlem af Kommissionen, velkommen i Parlamentet, hvor han kan besvare spørgsmål i forbindelse med denne forhandling.
Når historikerne ser tilbage på det fjerde valgte Europa-Parlament og dets forhold til Kommissionen mellem 1994 og 1999, tror jeg, at der vil være et vigtigt kapitel om forbrugerbeskyttelse. Der er et kapitel, som vil starte med oprettelsen af DG-XXIV og den frygtindgydende fru Boninos ankomst. Det vil handle om den frygtelige BSE-tragedie, der bragte Parlamentet meget tæt på at stille et mistillidsvotum til Kommissionen i spørgsmål om offentlig sundhed og sikkerhed. Det vil handle om formand Santers reaktion i januar 1996 på denne krise og de efterfølgende løfter, der blev skrevet ind i Amsterdam-traktaten. Det vil også nævne oprettelsen af et fast retsgrundlag som rammer for forbrugerbeskyttelse og som en nødvendig rodfæstelse på et område, hvor Fællesskabet som bekendt vil nyde godt af en fælles indsats for alle borgerne.
Jeg vil sige til hr. Monti, at en sund udligningsmagt mere end noget andet vil gøre det indre marked til ikke blot et effektivt men også et ensartet og sundt marked og fællesskab.
Når jeg opfordrer jer til at stemme ja til min betænkning, bør jeg selv som et valgt rådsmedlem af den britiske forbrugerorganisation erklære min ikke-finansielle interesse. Jeg ønsker også at takke nogle meget trofaste allierede, hvoraf nogle er til stede i dag i Parlamentet: repræsentanten for budgetudvalget for vores eget udvalg, hr. Eisma, samt specielt hr. Pimenta - jeg er glad for, at han er til stede i dag. H. Pimenta flakker frem og tilbage mellem parterne, men hans hjerte er altid på rette sted, sådan som det er tilfældet i aftenens forhandling. Jeg vil gerne takke min assistent, for hvem denne betænkning var kulminationen på fire års specialiseret arbejde på dette område. For hende er det en passende introduktion til hendes nye tilværelse i Kommissionen.
Der er ingen tid at spilde i forhandlingen om Kommissionens forslag. De skal accepteres af Parlamentet og Rådet inden udgangen af dette kalenderår. Meget er allerede blevet bragt i fare på grund af et manglende retsgrundlag efter Domstolens dom, herunder de særlige foranstaltninger vedrørende fødevaresikkerhed, der med rette blev vedtaget efter BSE-katastrofen.
Som det fremgår af min betænkning, drejer det sig her om blot en kvart procent af Fællesskabets udgifter, og alligevel er det i modsætning til mange af Fællesskabets øvrige udgifter til direkte gavn for alle Unionens 375 millioner indbyggere.
Nogen vil måske fortælle mig, at jeg ikke kan tage en ratificering af Amsterdam-traktaten og dermed udkastet til artikel 153 for givet. Det er muligvis rigtigt. Men jeg finder det groft uansvarligt for Europa-Parlamentet og dets partnere i Unionen at gå i gang med budgettet for de næste fem år uden i det mindste at erkende, at Rådet vil få disse ansvarsområder. Disse centrale ansvarsområder blev vedtaget i Amsterdam, og på grund af dem bliver der taget hensyn til forbrugernes interesser i forbindelse med en lang række politikker og initiativer, kontrollen udvides, og forbrugeroplysning og -uddannelse fremmes. Sidstnævnte er det centrale i Kommissionens aktuelle aktiviteter i samarbejde med veletablerede og uudviklede ikke-statslige organisationer overalt i Unionen. Euroens snarlige indtog øger behovet for større bevidstgørelse af forbrugerne.
Det er et fælles træk for udtalelsen fra hr. Pimenta og min egen betænkning, at vi har bemærket, at Kommissionens traditionelle støtte til aktiviteter i medlemsstaterne - specielt i det sydlige Europa, hvor forbrugerbevægelserne ikke er specielt udviklede - er bragt i fare ved den ressourceoverførsel, som er nødvendig for en Kommission, der er blevet ribbet for penge til at gøre det, der skal gøres.
BSE har allerede lagt en meget stor byrde på DG XXIV og generelt på Kommissionen med hensyn til det udvidede inspektorat og de informationskampagner, den skal iværksætte. Vi skal fremskaffe afpassede midler til opfyldelse af disse prisværdige mål. Ellers er Europa-Parlamentet blot en tom skal. Vi skal kunne sige, hvad der er behov for. Derfor foreslår jeg i mine egne ændringsforslag en stigning i den næste femårige periode for at undgå en reel forringelse i forbrugerbeskyttelsen. Det beløber sig til ECU 130 millioner over fem år i modsætning til ECU 114 millioner fra 1999 og fremad i de oprindelige forslag. Der er ikke tale om en storstilet udgiftsstigning eller imperiebygning, men blot om de nødvendige midler til at opretholde både Kommissionens dokumenterede støtte til forbrugerbevægelser og til at opfylde de nye ansvarsområder inden for sundhedsbeskyttelse, kontrol med farlige stoffer og produkter, information om euroen og adgang til domstolen.
Over for Parlamentet vil jeg specielt anbefale ændringsforslag 16 fra Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerbeskyttelse, der tilføjer adgang for de europæiske forbrugerne til domstolen, da der ikke var taget tilstrækkeligt højde for dette i de oprindelige forslag fra Kommissionen. Jeg har grund til at tro, at Rådet vil kunne acceptere visse ændringer i den henseende. Vi ser frem til deres forslag, måske i næste uge.
Jeg håber, at Rådet også kan acceptere Parlamentets synspunkt om, at et indledende budget på ECU 24 millioner for 1999, der stiger i den takt, der er angivet i Agenda 2000, vil give en finansiel ramme for retsgrundlaget på mellem ECU 120 og 130 millioner.
Vi siger ikke, at der er tale om en endeløs stigning. Jeg har sagt i min betænkning, at der er elementer i det aktuelle forbrugerbudget - f.eks. finansieringen af EHLASS - som egentlig ikke burde findes der. De hører hjemme i en anden del af Fællesskabets budget. Hvis de blev flyttet derhen, ville det medføre en besparelse i »forbrugerbevillingerne« på mere end ECU 7 millioner i den femårige periode
Det britiske formandskab handlede hurtigt for at løse de knuder, der opstod som følge af Domstolens dom, som den søgte sammen med andre medlemsstater. Jeg vil også gerne rose det østrigske formandskab, der har været meget hurtigt til at arbejde hen imod et levedygtigt og tilstrækkeligt retsgrundlag. De fortjener vores anerkendelse herfor.
Jeg vil gerne sige til hr. Monti samt medlemsstaterne og Rådet: Lad være med at bedrage Europas forbrugere og borgere. Vedtag dette beskedne forslag. Lad frem for alt være med at påstå, at I er forbrugerverdensmestre med flotte brochurer og offentlig glamour, medmindre I har modet til i jeres privatliv at fastholde det, som I anbefaler i jeres offentlige virke. Det er kun værd at have et indre marked, hvor vi på en oplyst baggrund kan træffe valg, om det vi køber, om det vi spiser, samt om måden vi lever på.
Det er meningen, at denne betænkning skal bringe os et lille skridt nærmere et sådant indre marked.

Pimenta
Fru formand, for det første vil jeg gerne takke hr. Phillip Whitehead, ikke kun som ordfører, men også som formand for Den Tværpolitiske Gruppe om Forbrugeranliggender. Han har udført et bemærkelsesværdigt arbejde, hvilket denne betænkning, som jeg støtter i sin helhed, til fulde viser.
Denne betænkning har været særdeles påkrævet. Det er nødvendigt med et fast retsgrundlag, og det er positivt, at Kommissionen har fremlagt et forslag hertil. Der er imidlertid dele af det, der skal forbedres. Særlig forbrugernes adgang til at bringe en sag for retten, som hr. Phillip Whitehead har nævnt. Ændringsforslag 16 og 33 er derfor fundamentale. Da jeg var ansvarlig for dette område i Portugal, kunne jeg konstatere, at netop domstolsadgang var et af nøglespørgsmålene i forbrugerbeskyttelsen. Især en hurtig og effektiv adgang.
For det andet: Hvordan skal vi klare den tillidskrise, som de europæiske forbrugere har afsløret i forhold til de europæiske institutioner, navnlig i forhold til Rådet og Kommissionen, forårsaget af krisen omkring de gale køer, bedre kendt som BSE? Ændringsforslag 4, 6 og 22 forsøger at bevæge sig i retning af en løsning på dette problem.
For det tredje: Manglerne i Kommissionens forslag, hvad angår effekten af euroens indførelse og den reelle forening af markederne særlig med hensyn til de finansielle tjenesteydelser. Vi har allerede i dag omfattende kendskab til utallige tilfælde, hvor forbrugerne er blevet offer for vildledende annoncering og dårlige kontrakter. Jeg støtter derfor ændringsforslag 24 og 26.
For det fjerde: Gennemførelsen af den europæiske lovgivning og dens korrekte opfølgning i medlemsstaterne. Det er nødvendigt at gå videre og forbedre det, der allerede er gjort, men Kommissionens forslag er mangelfuldt.
For det femte: Sikkerhed for revision af dette handlingsprogram efter ratificeringen af Amsterdam-traktaten. Ændringsforslag 21. Det er afgørende, at Kommissionen fremlægger revideret forslag efter ratificeringen.
Endelig anerkendelsen af ngo'ernes vigtige rolle og afklaring af reglerne for den støtte, der kan ydes dem, og de kontrakter, som kan indgås med dem. Ændringsforslag 17 til 20.
Jeg vil gerne slutte med at støtte ordførerens overvejelser om budgettet. Jeg mener, at den budgetramme, som Kommissionen fremlægger for udførelsen af så ambitiøst program, ikke er tilstrækkelig, og at Kommissionen derfor i denne henseende er nødt til inden for Agenda 2000 og forberedelsen af sine politikker frem til år 2006 at revidere den, hvis den ønsker en forbrugerpolitik, der støttes af 320 millioner mennesker, der på den måde også vil støtte den europæiske opbygning.

Baldi
Fru formand, hr. kommissær, ærede kolleger, det er efter min mening fundamentalt, at vi indfører en ordentlig forbrugerbeskyttelsespolitik. Forbrugerne har helt sikkert grund til at blive forvirrede over afbrydelsen af finansieringen, sådan som det forlangtes i Domstolens dom for nylig, og de programmer, der har til formål at styrke forbrugerorganisationerne i Spanien, Italien, Portugal, Grækenland og Republikken Irland bliver uden tvivl mindre effektive, såfremt den nylige dom fra Domstolen fortsat sætter spørgsmålstegn ved en række kategorier af skønsmæssige udgifter.
Artikel 129 A i Maastricht-traktaten og den efterfølgende artikel 153 i Amsterdam-traktaten fastlægger nogle aktioner, som dog ikke er tilstrækkelige, hvis man ikke overvejer og tilrettelægger et program, der prioriterer indførelsen af disse generelle rammer. Med disse generelle rammer er det omsider muligt at få et juridisk grundlag til gavn for nogle aktioner, som har interesse for forbrugerne, og som på denne måde gør det muligt at råde over en budgetpost på ECU 114 millioner til de næste fem år.
De aktioner, som er mulige med denne finansielle støtte, er centreret omkring fire vejledende aktiviteter fordelt på områder, nemlig forbrugernes sikkerhed og sundhed, beskyttelse af forbrugernes økonomiske interesser med hensyn til varer og tjenesteydelser, uddannelse og bevidstgørelse af forbrugerne samt fremme af og hensyntagen til forbrugernes interesser. Det er dog vigtigt, at man også støtter de videnskabelige komitéer og forsøgene med henblik på at iværksætte den korrekte informationskampagne, der er nødvendig for at fremme forbrugernes adgang og deltagelse.
Vi glemmer meget ofte, at femårsperioden 1999-2003 vil være en særligt vigtig og vanskelig periode for forbrugerne, som står over for udfordringer som f.eks. indførelsen af den fælles valuta, den tiltagende udvikling af informationssamfundet, Den Europæiske Unions udvidelse med ansøgerlandene og oplysningerne om fødevarernes sikkerhed og kvalitet.
Det vil derfor være nødvendigt at give forbrugerne nogle hensigtsmæssige instrumenter, der giver dem mulighed for at vurdere risiciene og for om nødvendigt at gå rettens vej, så de nødvendige inspektioner og kontroller fremskyndes.

Paisley
Fru formand, det er tvingende nødvendigt med en større forbrugerbeskyttelse for de almindelige borgere. Jeg støtter henstillingen i denne betænkning om at øge udgifterne til forbrugerbeskyttelse med 15 % i perioden fra 1999 til 2003. Dette budget skal dække en enorm mængde arbejde fra forskning til undersøgelser for at sikre en passende klageret, hvor der er brug for det.
I betragtning af, at forbrugerne hvert år bruger milliarder af pund på en lang række produkter og tjenesteydelser, er de ECU 130 millioner, der søges om i denne betænkning et forholdsvist beskedent beløb. Mange mennesker i Det Forenede Kongerige er meget bekymrede over, hvad der sker med forbrugerne, når euroen kommer. Bliver det ligesom overgangen til decimalsystemet - et plagiat?
Det internationale samarbejde mellem de forskellige forbrugerinteressegrupper er også vigtigt i betragtning af det globale marked, der nu findes inden for praktisk taget alle sektorer.
Til sidst vil jeg sige, at Europa-Parlamentet har pligt til at sikre forbrugerne en ordentlig oplysning, uddannelse og beskyttelse. Gennemførelsen af denne betænkning vil medvirke hertil, og jeg ønsker hr. Whitehead tillykke med fremlæggelsen.

Breyer
Fru formand, vi grønne var meget bekymrede over dommen om at indefryse budgetposten for aktiviteter til fordel for forbrugerne. Vi ville netop have udvidet aktiviteterne og stillet flere penge til rådighed. Det er det afgørende punkt for os.
Vi støtter Kommissionens forslag. Det er dog ganske vigtigt for os, at der ikke kun stilles penge til rådighed for de klassiske forbrugerorganisationer, men også for ngo'erne. Jeg vil gerne minde om, at der f.eks. i Tyskland bruges virkelig mange midler på reklamen »Fleisch ist ein Stück Lebenskraft!« (kød er en portion livskraft). Her drejer det sig imidlertid om marketingselskaber, som ikke må forveksles med forbrugerorganisationer. Det skal altså handle om, at man virkelig styrker forbrugerorganisationerne, og det betyder også, at kritiske forbrugerorganisationer modtager penge fra denne budgetpost. Det må heller ikke gå så vidt, at der trækkes penge ud af f.eks. handlingsprogrammet vedrørende miljøbetingede sygdomme eller af forbrugerområdet.
For os er det altså ganske vigtigt, at også de kritiske forbrugerorganisationer får gavn af midlerne. Pengene skal virkelig anvendes til oplysning af forbrugerne og ikke til markedsføring af bestemte produkter i Den Europæiske Union, hvorved det kommer industrien til gode. Forbrugerne har brug for midlerne, for de har et meget stort behov for information.

Blokland
Fru formand, jeg husker stadig betænkningen om prioriteterne for forbrugerpolitikken fra 1996 til 1998. Ordføreren anmodede den gang Kommissionen om ikke at gå for hurtigt til værks. Men det er netop det, den samme ordfører nu gør. Han anmoder nu ikke kun om finansielle midler, men også om en udvidelse af antallet af politiske områder, hvor der finder forbrugeraktiviteter sted. Jeg mener, at Kommissionens dokument kvantitativt tager mere hensyn til de begrænsede muligheder for forbrugerpolitik på EU-plan.
Forslaget om at udvide forbrugeraktiviteterne til alle politiske områder finder jeg urealistisk..Kommissionens valg af de politiske områder transport og folkesundhed er gode, fordi de er baseret på erfaringerne fra de forløbne år og også passer til handlingsprogrammet for de kommende år.
Ordførerens forslag om en udvidelse fra MECU 114 til 130, ændringsforslag 14, er alt for lille til at kunne omfatte alle politiske områder. Endvidere skal der være plads til uventede forbrugerproblemer. En del af denne plads skal anvendes til repræsentation af forbrugerinteresserne ved indførelsen af euroen. I den henseende er jeg enig med ordføreren. Disse interesser støttes bedst ved at støtte initiativer fra de nationale forbrugerorganisationer på dette område.
Dette fører mig frem til mit sidste punkt. Jeg glæder mig over forskydningen i forbrugerpolitikken gennem udarbejdelsen af denne generelle ramme. Vi er ikke længere i gang med at udarbejde alle mulige lovmæssige ordninger, men med reelt at styrke forbrugernes stilling. Forbrugerbeskyttelse begynder jo hos forbrugeren. En stærk repræsentation af forbrugerne forbedrer markedets funktion, mens lovmæssige ordninger ofte virker forstyrrende.
Min konklusion er, at det ikke er kvantiteten af forbrugeraktiviteter, der skal øges, men deres kvalitet.

Virgin
Fru formand, Whitehead-betænkningen handler om, hvordan europæiske forbrugere skal beskyttes, når euroen indføres, og hvordan Unionen vil håndtere bekymringerne angående levnedsmidlers sikkerhed og kvalitet. Jeg synes, at betænkningen er god og berører de vigtige spørgsmål.
Jeg tror, at BSE-krisen har lært os, at vi er nødt til at følge forsigtighedsprincippet, når det drejer sig om levnedsmidler, det vil sige at træffe foranstaltninger, også når der kun er en mistanke om, at mennesker kan blive påvirket af vores mad. Vi burde nu lave regler for at mindske anvendelsen af antibiotika i dyreopdræt. Jeg tror, at stabile og faste regler skaber tillid hos forbrugerne, ligesom en mærkning, der giver forbrugeren god information. Jeg er dog i princippet imod at øge budgetrammen for forslaget fra ECU 114 millioner til ECU 130 millioner over fem år, som ordføreren forslår. Jeg stoler på, at Kommissionen har foretaget de nødvendige og retfærdige bedømmelser i denne sag. Jeg tror desuden, at foranstaltninger af en anden slags er ligeså effektive på dette område som en centralt forhøjet budgetbevilling.
Jeg ser en risiko ved, at politikere sommetider vedtager forslag, som egentlig ikke er nødvendige. Jeg tror ikke, at vi politikere skal undervurdere det civile samfund. Forbrugerne selv har et stort ansvar. Der er en risiko for, at vi politikere hele tiden siger, at vi vil løse deres problemer. Så kan forbrugerne på sigt blive indhyllet i en falsk tryghed.
Vi er naturligvis nødt til at stille høje sikkerhedkrav, men lade forbrugerne med deres magt, og den er stor nu, tage de nødvendige beslutninger. Det vil resultere i, at producenterne bliver mere lydhøre over for forbrugernes krav.

Sandbæk
Fru formand, vi skal slå et slag for forbrugerne, ikke fordi nogle ellers måtte mene, at Europa-Parlamentet mangler tro på sig selv, men fordi forbrugernes interesser har krav på at blive sat i fokus. Kommissionen anfører som begrundelse for lovforslaget, at den generelle ramme skal bidrage til, at der i højere grad tages hensyn til forbrugernes interesser i forbindelse med EU's andre politikker og aktiviteter. Det undrer mig, at Kommissionen efterfølgende kun angiver folkesundhed, forskning og transport som eksempler og ikke nævner f.eks. en integration af forbrugerhensyn i landbrugspolitik, konkurrence, finansielle tjenester og sidst, men absolut ikke mindst, i EU's fødevarepolitik.
Derudover mener jeg, at det er yderst beklageligt, at man i Kommissionens forslag fastsætter reglen om 50 % støtte. Denne regel gør det umuligt for mange mindre forbrugerorganisationer at deltage i projekter, for de har simpelthen ikke råd til at betale den resterende del selv. Også de små landes forbrugerorganisationer, herunder Forbrugerrådet i Danmark, har problemer med denne finansieringsform. EU bør beskæftige sig med forbrugerpolitik på en måde, så det rent finansielt kan lade sig gøre, også for mindre forbrugerorganisationer, at deltage i projekterne. Organisationerne har deres finansielle midler bundet i lønninger og andre administrative poster. Og man må også huske på, at det ofte er EU, mere end det er forbrugerorganisationerne selv, der ønsker at starte forskellige kampagner, og at EU i denne forbindelse har brug for pålidelige forbrugerorganisationer, som netop det danske Forbrugerråd, til at forestå disse kampagner. Det er derfor ikke rimeligt at bede organisationerne om at dække op til 50 % selv, slet ikke når kampagnerne er en EU-prioritet, men ikke nødvendigvis er forbrugerorganisationernes prioritet.
Vi kan heller ikke være bekendt, at den administrative del af EU's forbrugerkampagner ofte er så rodet, at det kræver overordentlig stor tålmodighed af organisationernes medarbejdere at deltage i disse EU-projekter. Man er også tilbøjelig til at glemme, at EU's kampagner nyder godt af de nationale og europæiske forbrugerorganisationers troværdighed og pålidelighed, men at EU i øjeblikket kun betaler halv pris for denne troværdighed.
Og så til allersidst, når det er sagt, vil jeg gerne takke Phillip Whitehead, fordi han endnu en gang og - som sædvanlig - på ganske fortrinlig vis med en betænkning har slået et slag for forbrugernes interesser. Jeg kan fuldt ud støtte betænkningen.

Garosci
Fru formand, jeg er særligt glad for, at kommissær Monti lytter til os her i aften, for han er jo som bekendt ansvarlig for det indre marked, eller for det interne marked, som vi måske hellere skulle kalde det, når vi nu henvender os til forbrugerne. Vi og alle Fællesskabets institutioner skal finde en løsning med hensyn til dette indre marked, der omfatter 370 millioner borgere, som også er forbrugere, og det skal være en løsning, der i stadig større grad imødekommer det indre markeds krav, og som bevæger sig i retning af de ændringer, forbrugerbevægelsen går i møde.
Vi er meget enige i de krav om en øget finansiering, som ordføreren fremsætter, og som støttes kraftigt af vores kollega Pimenta. Disse forbedringer er simpelthen en anerkendelse af en ny forbrugersituation. Det er en anerkendelse af en situation, der skal være gængs i forbindelse med enhver offentlig og privat aktivitet, nemlig at forbrugeren går forud for alt! Lad os bare kalde forbrugeren for kunde, bruger eller hvad vi nu vil, men det ændrer ikke ved, at forbrugeren er konge. Forbrugeren er en målsætning for udviklingen af et marked, der både inden for den offentlige og private sektor hele tiden forlanger nye eller fornyede produkter, og som kræver en mere enkel og mindre farlig emballage, mere information om fødevarerne, en mere gennemskuelig mærkning, miljøvenlige og stadig mindre forurenende materialer samt nogle moderne og effektive tjenesteydelser - eller kort sagt en større sikkerhed. Det er en forbruger, som rejser mere, som ønsker at udvide sin horisont, og som ønsker at bruge sin tid bedre. Sønnerne har måske et andet arbejde end deres fædre, og måske i et andet land, men stadig i en kontekst, der ikke længere er kun er national, men også europæisk, nemlig alle landene i Den Europæisk Union tilsammen.
I hele denne kontekst er det euroens indførelse, der er den store nyhed. Den 1. januar 1999 er den første dag for euroen, den nye fælles valuta, som totalt vil forandre den måde, hvorpå man køber og er forbruger. Vi har pligt til at give forbrugerne en udførlig information om indførelsen af den fælles valuta og til både at uddanne virksomhederne og informere borgerne. Under gårsdagens forhandling om euroen bad jeg netop om, at man udsætter udstedelsen af femhundredeeurosedlen i et år, eftersom denne kunne skabe store vanskeligheder for forbrugerne inden for det nye monetære system. Det er forbrugerne, vi gør hele vores daglige indsats for.

Monti
Fru formand, i løbet af de sidste ti år har Den Europæiske Union styrket sin egen forbrugerpolitik betydeligt, navnlig med henblik på ikrafttrædelsen af Traktaten om Den Europæiske Union. I Amsterdam-traktaten tages der højde for en ny udvikling med hensyn til forbrugerpolitikken og politikken til beskyttelse af forbrugernes sundhed. Jeg er særligt enig med alle talerne her i aften, der, selvom de brugte forskellige ord, bemærkede, at forbrugeren også er hovedpersonen i Europas indre marked.
Nærværende forslag beskriver den juridiske ramme for de aktiviteter, der kan finansieres af Fællesskabet i forbindelse med forbrugerpolitikken og politikken til beskyttelse af deres sundhed. De aktioner, der har været gennemført i forbindelse med og til gavn for Unionens forbrugerpolitik, er i flere årtier blevet finansieret via Fællesskabets budget. I løbet af denne periode har der hverken været nogen grundlæggende retsakt, der har taget sigte på at finansiere disse aktioner, eller nogen formel beskrivelse af de aktiviteter, der kunne finansieres, hvis man ser bort fra henvisningerne i artikel 129 A, der blev medtaget i EF-traktaten i 1992, og som er den eneste undtagelse.
Med de fortsatte fremskridt, der sker inden for den europæiske integration, er det naturligvis nødvendigt at sikre unionsborgerne, i deres egenskab af forbrugere, at deres rettigheder og interesser bliver varetaget på en hensigtsmæssig måde i det nye og udvidede indre marked, og det nye og udvidede indre marked bliver stærkere med den fælles valuta. Man skal tage højde for forbrugernes interesser på samme måde, som man tager højde de for de andre økonomiske aktørers interesser.
Denne generelle ramme må ikke forveksles med et flerårigt handlingsprogram. I forbindelse med forbrugerbeskyttelse er det nemlig ikke muligt i en femårsperiode præcist at forudse alle de problemer, der vil kræve et indgreb fra Fællesskabets side.
Kommissionen vil inden årets udgang fremlægge sit eget program vedrørende prioriteringerne for årene 1999-2001. Dette program vil illustrere de aktioner, som Kommissionen har til hensigt at iværksætte i de næste tre år. Nærværende beslutning udgør det juridiske grundlag for finansieringen af de aktiviteter, der er planlagt i programmet vedrørende prioriteringerne.
Som følge af Domstolens dom fra maj i år er det blevet nødvendigt med en hurtig vedtagelse af nærværende forslag, eftersom størstedelen af aktiviteterne inden for forbrugerpolitik og sundhedsbeskyttelse vil skulle afbrydes, da der mangler et juridisk grundlag for udgifterne. Jeg vil gerne rette en særlig tak til ordføreren, hr. Whitehead, for hans glimrende betænkning, for hans konstruktive arbejde og for den måde, hvorpå han har forstået at fremskynde proceduren internt i Parlamentet, hvilket gør det muligt at nå frem til en beslutning inden året er omme.
Næsten alle Parlamentets ændringsforslag kan overtages af Kommissionen, og her vil jeg gerne indskyde en tak til Dem, hr. ordfører, fordi De har fuldendt den vejledende fortegnelse over aktiviteterne, især med hensyn til respekten for forbrugernes rettigheder. Ændringsforslag 12 og 16 om nærværende beslutnings tilpasning til Amsterdam-traktaten efter dennes ikrafttrædelse - det er ændringsforslag, som jeg i øvrigt fuldt ud forstår og i stor udstrækning er enig i - er dog alt for generelle og overordnede efter Kommissionens mening, og Kommissionen kan derfor ikke godkende dem i deres nuværende form. Vi bestræber os dog på umiddelbart efter Amsterdam-traktatens ikrafttrædelse at forelægge et forslag for Kommissionen, der tager højde for traktatens konsekvenser for forbrugerpolitikken.
Med hensyn til ændringsforslag 13 om budgetbevillingen vil Kommissionen give Parlamentet og Rådet hele den nødvendige tekniske bistand, så de hurtigt når frem til en aftale på dette punkt. Jeg vil blot gøre opmærksom på - og denne bemærkning er i højere grad henvendt til Rådet end til Europa-Parlamentet - at når først budgetbevillingen er fastlagt, forekommer dens tilpasning til Amsterdam-traktatens konsekvenser at være lidet sandsynlig. Budgetbevillingen vil således allerede nu skulle tage højde for de nye aktiviteter, der følger af Amsterdam-traktatens ikrafttrædelse. Vi er i øjeblikket ved førstebehandlingen, og Rådet vil meddele os sin holdning til dette forslag den 3. november i år. Som jeg allerede gjorde opmærksom på, så har Parlamentet og Rådet bestræbt sig på at fremskynde beslutningsproceduren med henblik på vedtagelsen af de forslag, der udgør det juridiske grundlag, som muliggør en finansiering fra Fællesskabets side. Kommissionen vil gøre, hvad den kan, for at Parlamentet og Rådet kan træffe deres beslutning ved andenbehandlingen inden udgangen af indeværende år.
Endelig vil jeg gerne understrege, at jeg takker alle talerne, også fordi der vil blive taget mest muligt hensyn til deres bemærkninger i forbindelse med den nye treårige handlingsplan, som jeg nævnte for lidt siden.

Formanden
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 12.00.

Adgangsstyrede og adgangsstyrende tjenester
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er indstilling ved andenbehandling (A4-0325/98) fra Udvalget om Retlige Anliggender og Borgernes Rettigheder om Rådets fælles holdning (C4-0421/98-97/0198(COD)) fastlagt med henblik på vedtagelse af Europa-Parlamentets og Rådets direktiv om retlig beskyttelse af adgangsstyrede og adgangsstyrende tjenester (Ordfører: Georgios Anastassopoulos).

Anastasopoulos
Fru formand, med indstillingen ved andenbehandling af det direktiv om retlig beskyttelse af de kodningstjenester, som vi undersøger i dag, realiserer vi det næstsidste trin, så det - med Rådets godkendelse af vores to ændringsforslag - endelig kan blive muligt, at dette direktiv snart bliver vedtaget.
Vi vil i EU således mere effektivt og mere koordineret kunne konfrontere den pirataktivitet, som udgør en virkelig trussel. Man regner med, at de ulovlige dekoderapparater, som piratindustrien producerer, dækker indtil 20 % af markedet. Det årlige indtægtstab for kodningstjenesterne overstiger ECU 200 millioner, og det er et virkeligt hårdt slag for den europæiske biografindustri, eftersom 34 % af dens indtægter stammer fra denne kilde. Det er nok at nævne, at der på blot fire måneder var mere end en million reklamer for ulovlige piratapparater på det berømte Internet, for at vi kan danne os et billede af omfanget af ulovlige aktiviteter på dette område.
Det er aktiviteter, der rammer vores fælles, indre markeds harmoniske virke, og forhindrer en videreudvikling af industrier med specialisering i nye teknologier og udvikling af nye kommunikationsformer, der skal gøre den kommercielle udveksling nemmere. De skaber problemer for beskyttelsen af forbrugerne og svækker beskyttelsen af copyright-institutionerne.
Fremstillingen af bedre og bedre dekodere, der frembyder en øget beskyttelse mod piratvirksomheden, har vist sig både bekostelig og i sidste ende nyttesløs. For piratvirksomhederne har hele tiden kunnet omstille sig med lysets fart og kunnet neutralisere ethvert beskyttelsessystem med endnu mere avancerede teknikker. Den sidste udvej er altså, at EU imødegår problemet og harmoniserer reglerne for beskyttelse af de tjenester, som er baseret og etableres til adgangsstyring.
Europa-Kommissionen og Europa-Parlamentet, i første række, og Rådet, i anden række, har vist sig at blive opmærksomme på det akutte behov for denne regulering, eftersom piratvirksomheden stadig blomstrer. Fra Kommissionens Grønbog til andenbehandlingen af det direktivforslag, som Parlamentet opfordrede til gennem min første rapport i maj 1997, er der gået næsten to år, et tidsrum, der selvfølgelig kan anses for kort i EU sammenhæng.
Min anden rapport om direktivforslaget, som den 30. april 1998 blev vedtaget med stort flertal af denne forsamling, indeholdt 24 ændringsforslag. I den ændrede udgave accepterede Kommissionen helt eller delvist 18 af disse, og Rådet fulgte den fundamentalt. Resultatet var, at Rådets nye fællesindstilling blev os forelagt med en tekst, der fremviser betydelige forbedringer i sammenligning med den oprindelige. Definitionerne er blevet genformuleret og har fået større klarhed. En ny artikel 1 har præciseret direktivets anvendelsesområde. Udlejning og videregivelse af ulovlige apparater er blevet tilføjet til de ulovlige aktiviteter og elementet »fortsæt« er blevet indført i den nye begrundelsestanke 21 af Rådet.
Fru formand, hvor meget disse vigtige elementer end tilfredsstillede vores ordfører, vejede de dog ikke tungt nok i forhold til Kommissionens og Rådets afvisning af at udvide direktivets anvendelsesområde. Parlamentet havde med sine ændringsforslag søgt at beskytte adgangsstyringen, med det formål for øje, at den økonomiske værdi af disse tjenester i al almindelighed skulle beskyttes og ikke kun, at honoraret for deres ydelse skulle sikres. Kommissionen og Rådet holdt dog fast på kun at begrænse sig til dette sidste punkt. Uenigheden kunne været blevet skærpet og forlænget, hvis kommissær hr. Monti ikke blev bundet med hensyn til overdragelse af udkastet, med hvilket man skulle komme til at konstatere hensigten med en eventuel udvidelse af den legale beskyttelse også til de tjenester, der anvender adgangsstyring af andre grunde end sikring af deres honorar.
Efter denne binding, der forhindrer muligheden for en mere udvidet beskyttelse i fremtiden, mente vores ordfører, at man ikke behøvede at genindbringe de ændringsforslag, som var blevet forelagt af Parlamentet ved førstebehandlingen. Han foretrak med ændringsforslag 2 til artikel 7 at holde døren åben for en kommende etape og i al almindelighed at gøre det lettere for Parlamentet at vedtage det endelige direktivforslag hurtigt, under forudsætning af, at de to enkelte ændringsforslag, der indføjes ved indstillingen ved andenbehandling, blev godkendt.
Vores håb er, fru formand, at selvom Rådet og Kommissionen har begrænset direktivets anvendelsesområde, at det alligevel vil kunne bidrage til en mere effektiv imødegåelse af piratdekoderne. Og med denne ambition har jeg æren af at fremsætte indstillingen ved andenbehandling i denne forsamling.

Medina Ortega
Fru formand, som ordføreren, hr. Anastassopoulos, sagde, har Parlamentets opgave været at fylde et juridisk tomrum, og man må huske, at de tre institutioners arbejde har været meget effektivt, eftersom de i løbet af kun ét år og to uger har vedtaget et direktiv, som skal forsøge at bekæmpe piratkopiering på områderne transmission, tv, audiovisuelle tjenester osv.
Direktivet er et virkeligt direktiv, som indeholder forordningsmæssige bestemmelser - det giver medlemsstaterne en bred lovgivningsmargin, idet de kan vælge mellem anvendelse af straf eller blot civilretligt ansvar, hvilket jeg synes er ganske fornuftigt.
Der er også den ejendommelighed ved direktivet, at det dækker emnet. Som hr. Anastassopoulos sagde, havde vi foretrukket at afslutte sagen her, men lade muligheden for en kortsigtet vurdering stå åben, i tilfælde af at direktivet skulle være utilstrækkeligt; det er formålet med ændringsforslag 2. For Udvalget om Retlige Anliggender er der ud over ændringsforslag 2, som i tilfælde af opståede fejl skal muliggøre en hurtig tilpasning, et andet vigtigt ændringsforslag - ændringsforslag 1 - som henviser til den generelle betragtning om nødvendigheden af medlemsstaternes beskyttelse af betalingstjenesterne.
Jeg synes, de tre institutioner gør et godt arbejde. Som altid har Udvalget om Retlige Anliggender udvist god samarbejdsvilje - det ved hr. kommissær Monti. Jeg tror, at Parlamentet i morgen vil kunne vedtage teksten med de ændringsforslag, som ordføreren har fremsat, og det vil være et fremskridt.
Vi skal selvfølgelig huske på, at det drejer sig om beskyttelse af visse grundlæggende rettigheder, såsom retten til information, som også er forenelig med udøvelsen af private aktiviteter til at muliggøre modtagelse af information. Jeg tror, at de fællesskabsretlige bestemmelser hurtigt vil kunne blive udviklet i medlemsstaterne, hvormed dette aspekt bliver dækket ind uden de store vanskeligheder.

Palacio Vallelersundi
Fru formand, tillad mig på vegne af min gruppe, Det Europæiske Folkeparti, at indlede med at lykønske ordføreren - og det er ikke blot tomme ord. Jeg tror, at direktivet med vedtagelse af disse fornuftige og begrundede ændringsforslag, vil komme sikkert i havn, selvom det er en kompliceret sag, som vi kun har arbejdet med i kort tid. Kombinationen af ordførerens skarphed og forhandlingsevne har uden tvivl været årsagen til denne succes.
Og nu til sagen - direktivforslaget dækker en bred vifte af interaktive radiospredningstjenester uafhængig af transmissionsmidlet. Produktmarkedet baseret på adgangsstyring er i hastig vækst som et resultat af den digitale teknologi, men denne vækst kan se sig truet af den lige så hastige udvikling i piratkopiering, en parallelindustri - blomstrende, som ordføreren sagde - som producerer og forhandler anordninger, som letter uautoriseret adgang til disse tjenester. Foruden industrien har denne piratkopiering - sagt med andre ord end ordførerens - adskillige ugunstige konsekvenser, ikke blot tjenesteydernes tab af abonnementindtægter, men også økonomiske tab for leverandørerne af adgangsstyringsteknikker og leverandørerne af indholdet. Desuden betyder det højere priser og færre valgmuligheder for forbrugeren, som ofte bliver snydt, fordi han mange gange ikke bliver oplyst om, hvorfra den kopierede anordning, han køber, stammer, og man lader ham tro, at det er en autoriseret anordning.
Vi gik ud fra en situation med uoverensstemmelse mellem vores retsordener, som havde alvorlige, negative følger for udviklingen af disse tjenester samt for det indre marked, som ordføreren påpegede. Derfor er nærværende direktiv, sagt med jævne ord, et instrument, der er både nødvendigt og egnet til at bekæmpe et meget vigtigt aspekt af mange i den teknologiske piratkopiering, nemlig det som ved hjælp af tekniske genier, letter adgangen til krypterede tjenester, uden at den ved lov fastsatte betaling erlægges.
Det karakteriserer direktivets anvendelsesområde, dets egentlige struktur og formål. Direktivets formål er ikke at beskytte adgangen til enhver fjernkrypteret tjeneste, derimod begrænser det sig til tjenester, der afhænger af en forudgående autorisation, hvis formål er at sikre vederlaget for tjenesten, og det indbefatter alle de tjenester, der udbydes på grundlag af adgangsstyring. Som ordføreren understregede, har denne begrænsning i anvendelsesområdet givet anledning til en fremmende betragtning, en interaktiv betragtning mellem Kommissionen og Parlamentet. Som et resultat af denne gensidige påvirkning, vil Parlamentet godkende Kommissionens begrundelser, hvori den fraråder, at den retlige beskyttelse udvides til at beskytte den økonomiske værdi og ikke blot sikre vederlaget som nu. I morgen skal vi under afstemning vedtage Rådets og Kommissionens forslag, og vi skriver i så fald under på, at det juridiske instrument bliver mindre effektivt, da bestemmelsernes nødvendige konturer vil flyde ud, fordi de skal dække mange forskellige realiteter.
Hvis Parlamentet vedtager forslaget, erkender det, at Kommissionen har forpligtet sig til straks at tage de nødvendige forhold op til overvejelse, således at andre tjenester hurtigst muligt også kan blive omfattet af det europæiske regelsæts beskyttelse. Det drejer sig om de tjenester, hvor der ikke er tale om ydelse mod betaling, men hvor kriminelle aktiviteter utvivlsomt også medfører en svækkelse af den retlige beskyttelse, hvilket i sidste instans får økonomiske konsekvenser.
I den henseende løser det et af de stridspunkter, der har bekymret os under sagens behandling, og som i høj grad begrunder ændringsforslag 2 fremsat af Udvalget om Retlige Anliggender - som blev enstemmigt vedtaget efter forslag af ordføreren, da det formulerer den opfølgningsprocedure, som han så effektivt har stillet sig i spidsen for - fælles holdningen tilfører direktivet tydelige forbedringer, ikke blot fordi den følger de forslag, som Parlamentet, som medlovgivende organ, fremsatte i sit udkast til betænkning under førstebehandlingen, men også fordi den objektivt og teknisk set tilfører direktivet væsentlige forbedringer. Ordføreren nævnte den vigtige præcision i artikel 1, men vi må også ud fra et spørgsmål om klarhed tage definitionerne i artikel 2 i betragtning. Der er også blevet udfyldt lakuner ved at tilføje udlejning og distribution af ulovlige anordninger til de handlinger, der kan retsforfølges, og sanktionerne i deres nuværende udformning kan bedre tilpasses de nationale lovgivninger. Vi kan kun glæde os over, at hårde, konkrete og for tekniske udtryk, såsom f.eks. »beslaglæggelse af ulovlige anordninger«, som under visse retsordener ville være vanskelig at gennemføre på baggrund af direktivet, er blevet erstattet af ordene »tages ud af erhvervsmæssig omsætning«, som figurerer i teksten i dag, og som opkastes til en forpligtelse til at skabe resultater, hvilket en medlemsstat skal opfylde i forening med dens egen nationale lovgivning.
Sluttelig indarbejder den nye betragtning elementet »intentionalitet«, som gør det muligt for de nationale lovgivninger at rette censurvirksomhed mod ophavsmændene til ulovlige aktiviteter, som giver udtryk for bedrageriske intentioner. Denne fornyelse må på ingen måde påvirke det civilretlige ansvar, som er objektivt i alle vores retssystemer, det vil sige uafhængigt af ethvert anstrøg af subjektivitet.
Kort sagt udfylder dette direktiv - omend kun delvist - på en betydelig måde en lakune. Det drejer sig for os om en etape i gennemførelsen af en mere omfattende retlig beskyttelse. Kommissionen sidder nu med de bedste kort på hånden. Vi håber, at den snart spiller ud.

Thors
Fru formand, hr. kommissær, man kan vel sige, at vi her i Parlamentet er »de kryptiske venner«, som beskæftiger sig med kryptografi. Jeg ved ikke, hvilken opgave jeg nu giver tolkerne.
For det første vil jeg sige, at jeg beklager, at vi ikke har genoptaget det ændringsforslag, som var aktuelt i debatten i Retsudvalget. Gennem forslaget ville vi have gjort det klart, at det, som forsætligt var udformet for at omgå denne beskyttelse, ville have været strafbart. Jeg beklager, at dette ikke kommer frem i Parlamentet på dette tidspunkt.
For det andet vil jeg behandle det alvorlige spørgsmål angående de opgaver, vi har fået i den seneste tid, nemlig om det ikke kun er den franske stat, men også den spanske, som er ved at ødelægge markedet for kryptografiske produkter. Jeg har tidligere diskuteret dette spørgsmål med kommissær Monti. Jeg er meget ked af, at vi ikke når videre, men at vi derimod er ved at gå baglæns i arbejdet med kryptering i de øvrige sektorer. Jeg håber virkelig, at dette vil indgå i arbejdet for et område for fred, sikkerhed og frihed, som vi taler om efter Amsterdam-traktaten.

Monti
Fru formand, ærede parlamentsmedlemmer, først vil jeg gerne takke medlemmerne af Udvalget om Retlige Anliggender og Borgernes Rettigheder, og navnlig hr. Anastassopoulos, for den hurtighed, med hvilken de har behandlet dette vigtige og svære forslag. Jeg vil også gerne personligt takke ordføreren, der har vist, at han har et indgående kendskab til emnet, og som desuden endnu en gang har lagt en veludviklet politisk sans for dagen. Jeg håber, at resultatet bliver, at vi får en hurtig vedtagelse og gennemførelse af direktivet. Jeg tænker særligt på tilbagetrækningen af det vigtigste ændringsforslag, der blev fremsat ved førstebehandlingen, og som tog sigte på at udvide forslagets anvendelsesområde.
Som det slås fast i betænkningen, der beskriver begrundelserne for indstillingen ved andenbehandling, så har Kommissionen forpligtet sig til i en særlig undersøgelse at behandle brugen af adgangsstyrede systemer til andre formål end at sikre betalingen af udestående beløb og til at tage højde for de juridiske og økonomiske konsekvenser for det indre marked samt nødvendigheden af at indføre en særlig retsbeskyttelse. Udbudsbekendtgørelsen for denne undersøgelse blev offentliggjort i De Europæiske Fællesskabers Tidende den 10. juli 1998, og det er mig en glæde at kunne meddele Dem, at de administrative forberedelser af kontrakten i forbindelse hermed nu er nået til slutfasen.
Kommissionen godkender derfor det andet ændringsforslag fra Parlamentet, der tager sigte på at skabe det juridiske grundlag, som vil muliggøre en periodisk tilpasning af direktivet, og navnlig af den vigtige artikel 2 om definitionerne, på baggrund af de tekniske og økonomiske udviklinger.
Det første ændringsforslag medtager en ny betragtning, der bidrager til at belyse direktivets målsætninger. Dette ændringsforslag gentager indholdet i førstebehandlingens ændringsforslag 10, som blev inkorporeret i Kommissionens ændrede forslag, men som blev forkastet af Rådet. Jeg noterer mig med tilfredshed, at dette ændringsforslag er blevet omformuleret, og jeg kan meddele Dem, at Kommissionen godkender det. Kommissionen vil forsvare det nye ændrede forslag på rådsmødet for at tage hensyn til Europa-Parlamentets ændringsforslag, og dette vil vi gøre med det formål at overbevise Rådet om, at det skal drage de nødvendige konklusioner og også vedtage den tekst, der således er revideret.
Jeg vil gerne endnu en gang takke hr. Anastassopoulos og alle dem, der har gjort en indsats for det, som vi i sandhed kan betragte som et yderligere eksempel på det harmoniske og hurtige samarbejde mellem vores institutioner, fru formand.

Formanden
Tak til kommissæren, hr. Monti.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 12.00.

Anerkendelse af eksamensbeviser
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er indstilling ved andenbehandling (A4-0319/98) fra Udvalget om Retlige Anliggender og Borgernes Rettigheder om Rådets fælles holdning (C4-0422/98-96/0031 (COD)) fastlagt med henblik på vedtagelse af Europa-Parlamentets og Rådets direktiv om indførelse af en ordning for anerkendelse af eksamensbeviser for de former for erhvervsvirksomhed, der er omfattet af direktiverne om liberalisering og om overgangsforanstaltninger, og til supplering af den generelle ordning for anerkendelse af eksamensbeviser (Ordfører: Evelyne Gebhardt).

Gebhardt
Fru formand, kære kolleger, kære hr. kommissær Monti, jeg vil gerne starte med at takke alle mine kolleger, der har støttet mig i mit arbejde med denne betænkning.
Det har gjort det lettere at komme frem til noget, som Udvalget om Retlige Anliggender og Borgernes Rettigheder kunne give sit enstemmige samtykke til. Det skaber det bedste grundlag for en nødvendig ændring af den fælles holdning. I den forbindelse er der tale om proceduren til anerkendelse af eksamener inden for handel, håndværk og industri. Rådet ønsker i artikel 3, stk. 1, at denne godtgørelse i tvivlstilfælde skal tilvejebringes i form af en prøvetid eller en egnethedsprøve efter medlemslandets eget valg. Det anser jeg for unødvendigt bureaukratisk formynderi.
Retsudvalget mener ligesom jeg, at valget af en procedure til godtgørelse af de tilstrækkelige kundskaber og færdigheder bør overlades til ansøgeren. Det er der gode grunde til. De, der bosætter sig i et andet land og ønsker at arbejde, kan selv vurdere, hvordan de kan godtgøre deres tilstrækkelige erhvervskvalifikationer i forhold til det nye lands krav. De skal derfor også selv kunne afgøre, om de vil aflægge en egnethedsprøve, eller om de hellere vil gennemgå en prøvetid. De må heller ikke blive belastet med et for dem muligvis meget fremmed bureaukratis vilje. Endelig drejer det sig om at nedbryde og ikke at opbygge skranker.
I de to første horisontale direktiver om anerkendelse af eksamensbeviser fik ansøgeren denne valgfrihed. Det er vigtigt og nødvendigt for sammenhængen og gennemskueligheden af den europæiske lovgivning, at der også vælges tilsvarende bestemmelser for det tredje horisontale direktiv, som vi forhandler om her. Her må vi ændre den fælles holdning, og det mener jeg ikke, vi får problemer med.
Jeg antager, at der netop nu ikke er tændt for mange flere computere på parlamentsmedlemmernes kontorer, end der er kolleger forsamlet her i mødesalen. At konkludere, at vi ligefrem slår tiden ihjel med en sekundær ting, ville være forkert. Anerkendelsesdirektivet for handelen, håndværket og industrien er tværtimod af stor betydning. Alene ét eneste tal viser det tydeligt: På baggrund af de 35 liberaliserings- og overgangsdirektiver, der har ophobet sig i løbet af årene, udarbejder vi nu ét eneste. Når det træder i kraft, vil 35 gamle love med ét blive uaktuelle. Sådan forestiller jeg mig konsolideringen af den europæiske lovgivning. Det skaber øget gennemskuelighed, også selvom det formentlig vil svimle for lægmanden, når vi giver ham den foreliggende tekst i hånden. Det bør ikke nødvendigvis være tilfældet. For virkelig at gå borgerne i møde, må vi altså fremover gøre os større bestræbelser på at udarbejde læsbare formuleringer. Ellers har selv et minimum af love en afskrækkende virkning.
Jeg nævner det ændringsforslag, jeg selv har fremsat, som et dårligt eksempel. Det fylder fire sætninger og korriger kun den fælles holdning ét eneste sted. Det bruges der immervæk 36 linjer på i forslaget, og alene den første sætning er på tysk så lang som et ondt år, nemlig 82 ord. Den anden kommer meget fint ned på 50 ord og den tredje helt ned på 30 ord. Til sammenligning: Dengang journalisterne målte deres depecher efter ord, var 500 ord en velvoksen korrespondentrapport om en vigtig begivenhed i det fjerne. Eller se på de ti bud: Her siges der temmelig meget med få ord. Det skyldes ikke dovenskab hos Moses, som ikke havde nogen computer og måtte mejsle alt møjsommeligt ind i sten - teksten er ganske enkelt godt formuleret!
Så meget om anerkendelsesdirektivets hæslige dragt, det direktiv, som har til formål at feje 35 gamle regler af bordet og dermed skabe mere klarhed og retssikkerhed. Jeg anser det for meget vigtigt. Andre kunne sige, at direktivet er et stykke fint flidsarbejde, en vellykket lovteknisk reparation og ikke mere. Men det er mere. Dette anerkendelsesdirektiv er endda meget mere - hvis man klassificerer det rigtigt. Det bidrager til at realisere en vigtig borgerlig ret i Den Europæiske Union, retten til fri bevægelighed.
Lad os huske tilbage: Først efter Maastricht er de borgerlige rettigheder blevet en del af de traktater, som vores Europæiske Union er baseret på. De har karakter af grundlæggende rettigheder, men er ikke just frodige i deres formuleringer. Om den frie bevægelighed står der i artikel 8a: Enhver unionsborger har ret til at færdes og opholde sig frit på medlemsstaternes område - naturligvis med de begrænsninger og på de betingelser, der er fastsat. Man kunne betegne det som betinget fri bevægelighed på papiret.
Det foreliggende direktiv skaber et stykke ægte fri bevægelighed, der kan påklages. Det er jo som følger: Der er kun fri bevægelighed for den, der kan bosætte sig, hvor han vil, og udøve sit erhverv. Med de to direktiver har vi allerede en start, nu giver vi grønt lys for erhverv inden for handel, håndværk og industri. De bureaukratiske hindringer er skaffet af vejen, og ændringsforslaget sørger for den nødvendige fairness.
Sådan ser vejen ud fra borgerlige rettigheder, der garanteres på papiret, til borgerlige rettigheder, der opleves i virkeligheden. Anerkendelsen af eksamensbeviser er et nødvendigt skridt på denne vej. Den løser ikke kun de lænker, som begrænser de unge i udøvelsen af deres erhverv, den er også af betydning i kampen mod den europæiske sygdom arbejdsløshed. Hvorfor? Fordi vi med den garanterede frie bevægelighed på arbejdsmarkedet ofte kan modvirke den ugunstige arbejdsfordeling.
Vi kender jo alle til klagerne fra hele brancher, som har arbejde nok i bestemte regioner, men ikke egnet arbejdskraft. I en anden region tør et ungt menneske ikke tage sin drømmeuddannelse, fordi der i sidste ende ikke vil blive brug for ham dér. Den etableringsret, der garanteres med det direktiv, som vi stemmer om i morgen, sørger for arbejdskraftens nødvendige mobilitet. Der er i den forbindelse ikke kun tale om en økonomisk nødvendighed, men for mange, der er nært knyttet til deres erhverv, også om et stykke livskvalitet.
Jeg kan ikke forestille mig at yde borgerne en finere politisk tjeneste end at bidrage til at opfylde deres ønsker og drømme. Efter at vi har gennemført Den Økonomiske og Monetære Union med euroen, er blikket nu rettet frit mod Europas borgere og deres rettigheder. Det er vores anliggende at give liv til de borgerlige rettigheder. Jeg mener, at anerkendelsesdirektivet får sin sande betydning set ud fra denne synsvinkel. Det må dog ikke stå alene. Der er mange muligheder for at gøre Europa nyttig for sin befolkning via de borgerlige rettigheder. Så sent som for nogle få måneder siden vedtog vi et helt katalog med betænkningen af De Clercq. Lad os gennemføre det!
Afslutningsvis bliver jeg nødt til at rydde en unøjagtig definition i ændringsforslaget af vejen. Der har åbenlyst indsneget en fejl i nogle sprogudgaver, idet der står »begunstiget« i stedet for »ansøger«. Det er kun ordet ansøger, der giver mening og er i overensstemmelse med det ord, jeg valgte i den franske originaludgave, demandeur . Jeg anmoder om, at dette bliver korrigeret i alle sprogudgaver.

Florio
Fru formand, hr. kommissær, ærede kolleger, også de erhvervsdrivende inden for handel, industri og håndværk vil snart kunne få anerkendt de kvalifikationer, de har opnået i den medlemsstat, de kommer fra, af den medlemsstat, hvor de agter at etablere sig. Det er et rigtigt, generelt anerkendelsessystem, som vi belaver os på at vedtage ved andenbehandlingen, i overensstemmelse med det anerkendelsessystem, som Domstolen nævner i Glassopoulo-dommen. Dette system støtter sig til direktiv 89/48/EØF om eksamensbeviser for videregående uddannelser og direktiv 92/51/EØF om erhvervsuddannelser, som man i øjeblikket er ved at ajourføre for at implementere retspraksis fra Glassopoulo-dommen og for at foretage en hensigtsmæssig forenkling.
Kommissionen og Rådet har godkendt de ændringsforslag fra Parlamentet, som blev godkendt ved førstebehandlingen. Rådet har desuden foretaget visse ændringer, som jeg i stor udstrækning kan gå ind for, f.eks. en lempelse af kriterierne for uddannelsens varighed, idet man prioriterer den praktiske erfaring. Før en medlemsstat giver tilladelse til udøvelsen af et erhverv inden for handel, industri eller håndværk, skal medlemsstaten foretage en sammenlignende undersøgelse af de kundskaber og færdigheder, der attesteres af eksamensbeviser og diplomer for erhvervsuddannelse, som er opnået i andre medlemsstater, og af de færdigheder, som medlemsstatens egne nationale bestemmelser kræver. Hvis der er ækvivalens, skal staten give anerkendelsen. Proceduren skal afsluttes af værtslandet senest fire måneder efter, at ansøgningen blev indgivet. Såfremt ansøgningen afvises, er det muligt at indbringe sagen for retten. Hvis der er forskelle mellem uddannelsen i hjemlandet og uddannelsen i værtslandet, kan den pågældende erhvervsdrivende bevise, at vedkommende har opnået de manglende kundskaber ved hjælp af en prøvetid eller en egnethedsprøve.
Retten til at vælge mellem en prøvetid og en egnethedsprøve er den eneste uoverensstemmelse, der er tilbage mellem Parlamentet og Ministerrådet. Rådet ønsker i sin fælles holdning, at det skal være værtslandets valg, men at der dog skal tages hensyn til tilflytterens præferencer. Udvalget om Retlige Anliggender mente til gengæld enstemmigt - og efter min mening med rette - at det skal være den erhvervsdrivendes valg, og det af to grunde: de administrative vanskeligheder, som man støder på, hvis man ønsker at få sit eksamensbevis anerkendt i en anden medlemsstat, ville nemlig blive endnu større, og det er også i dette tilfælde nødvendigt at bevare sammenhængen mellem dette direktiv og det generelle anerkendelsessystem for eksamensbeviser, som allerede er gennemført i direktiv 89/48 og i direktiv 92/51, der overlader det til den erhvervsdrivende at vælge mellem en praktikperiode og en egnethedsprøve.
Et sidste vigtigt aspekt vedrører den procedure, der skal ændre direktivets bilag A. Jeg tror, at det er fornuftigt at fastholde den fælles beslutningstagningsprocedure, som man allerede har planlagt for direktivets hovedtekst, eftersom der i bilagene ofte hentydes til nogle lovgivningsmæssige aspekter, som fortjener en lovgivningsprocedure.
Endelig vil jeg gerne lykønske fru Gebhardt for det arbejde, hun har udført. Jeg håber, at Ministerrådet godkender Europa-Parlamentets bemærkninger, og at direktivet kan blive endeligt vedtaget om kort tid.

Ryynänen
Fru formand, hr. kommissær, for at øge den frie bevægelighed og for at forbedre medborgernes lighed og retssikkerhed er suppleringen af anerkendelsen af eksamensbeviser absolut nødvendig. Den, som søger anerkendelse for sit eksamensbevis, skal dog selv kunne vælge den metode, hvorved han/hun vil eftervise sin kompetence enten gennem en prøvetid eller en egnethedsprøve. Også jeg ønsker som mine forgængere her, at Rådet virkelig godkender også denne ordførers ændringsforslag. Så vil slutresultatet også svare til linjen i de horisontale direktiver.
I sin helhed er en gensidig anerkendelse af eksaminer og kompetencer et væsentligt område for udviklingen af det europæiske samarbejde på praktisk niveau. Ud over den faglige bevægelighed er der også tale om de studerendes og unges deltagelse i uddannelses- og udvekslingsprogrammer samt om lysten til ved siden af studier at skaffe sig erfaringer om og færdigheder vedrørende det europæiske samarbejde. F.eks. er programmerne Sokrates og Leonardo, som netop er ved at blive fornyet, gode instrumenter til udvikling af gensidig forståelse og europæisk bevidsthed. Men studierne skal forbindes med en bevidsthed om, at den anskaffede eksamen eller kompetence også anerkendes i et andet medlemsland.
Problemet er stadigvæk en mangel på viden om det almene anerkendelsessystems funktion og appelmuligheder. Oplysningen om arbejdsforhold og ledige arbejdspladser skal udvikles gennem Eures-nettet. Også det europæiske udviklingscenter for erhvervsuddannelser arbejder for en gensidig anerkendelse af faglige kompetencer.
Kommissionen bør nu meget nøje følge de erfaringer, som er opnået ved tilpasningen af anerkendelsessytemet og eventuelle praktiske problemer og foretage de nødvendige ekstra foranstaltninger på basis af undersøgelsen og fremgangen.

Monti
Jeg er meget enig i en bemærkning, som blev fremsat af ordføreren, fru Gebhardt. Der er måske ikke så mange til stede i Parlamentet lige nu, men dette direktiv er faktisk meget vigtigt i al sin enkelhed og netop på grund af sin enkelhed. Og det er det af tre årsager. For det første er der tale om en usædvanlig forenkling, for det andet vedrører det borgernes Europa direkte, og for det tredje angår det særligt arbejdskraftens bevægelighed, som er så vigtig for at kunne øge den enkelte borgers frihed, og som ikke mindst er så vigtig i en Økonomisk og Monetær Union. I en Økonomisk og Monetær Union er det vigtigt, at arbejdskraften har en høj grad af bevægelighed. Vi ved godt, at vi i Europa har og altid vil have - og det ønsker vi skam heller ikke at blive fri for - den faktor, der hedder sprogforskelle, i modsætning til USA, men vi kan og skal i det mindste reducere de hindringer, der er menneskeskabte, ligesom alle de hindringer, som dette direktiv forsøger at overvinde.
Jeg er glad for, at Parlamentet næsten kan godkende hele den fælles holdning, der er vedtaget af Rådet. Jeg vil gerne takke ordføreren, fru Gebhardt, og Udvalget om Retlige Anliggender og Borgernes Rettigheder for deres konstruktive holdning. Det ændringsforslag, der giver tilflytteren retten til at vælge mellem en egnethedsprøve eller en prøvetid, kan godt godkendes af Kommissionen. Det drejer sig nemlig om en bestemmelse, der kan lette de erhvervsdrivendes frie bevægelighed. Dette direktiv er vigtigt, fordi det foruden at forenkle fællesskabsretten ved at samle 35 direktiver i én tekst også udvider anerkendelsen af eksamensbeviser til at gælde for visse former for erhvervsvirksomhed, som endnu ikke er medtaget i den generelle ordning.
Jeg vil også gerne minde om, at dette forslag meget logisk blev støttet af Europa-Parlamentets Udvalg om Beskæftigelse og Sociale Anliggender, da det bidrager til arbejdsløshedsbekæmpelsen. Det er ellers et område, hvor det er meget svært at finde nogle effektive og virksomme former for indgreb, men dette er et af dem!

Formanden
Tak til kommissæren, hr. Monti.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 12.00.

Retten i Første Instans
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A4-0290/98) af David Martin for Udvalget om Retlige Anliggender og Borgernes Rettigheder om forslag til Rådets afgørelse om ændring af Rådets afgørelse 88/591/EKSF/EØF/Euratom om oprettelse af De Europæiske Fællesskabers Ret i Første Instans med henblik på at åbne mulighed for, at Retten sættes af en enkelt dommer (6290/97 - C4-0218/97-97/0908(CNS)).

Martin, David
Fru formand, De Europæiske Fællesskabers Ret i Første Instans blev oprettet i 1988 og behandlede de første sager i 1989. Den blev oprettet, fordi Domstolen ikke længere kunne klare sagsmængden alene.
Retten i Første Instans skulle kun behandle 55 sager i 1989, og i 1997 var der 624 sager. Skønt 624 sager er mange, skulle det have været muligt for Retten i Første Instans at behandle dem effektivt. Desværre var der ved udgangen af 1997 en arbejdspukkel på 1.106 sager.
Så der er krise. Retten i Første Instans kan ikke klare arbejdsbyrden, og forsinket retfærdighed har ofte betydning for kvaliteten af retfærdigheden. Vi forventer en yderligere stigning i arbejdsbyrden for Retten i Første Instans, når appellerne over varemærkeafgørelserne finder vej gennem systemet.
Retten søger naturligvis med rette at gøre sagsbehandlingen hurtigere. I nærværende forslag anbefales det, at retten i visse typer sager - specielt i forbindelse med ukomplicerede juridiske spørgsmål - skal kunne sættes af en enkelt dommer i stedet for af afdelinger bestående af tre eller fem dommere. Spørgsmålet var meget kontroversielt, og afstemningen endte uafgjort, første gang vi stemte om forslaget, idet otte medlemmer stemte for, otte stemte imod og fire undlod at stemme. Vi havde så endnu en afstemning, hvor udvalget besluttede sig til at støtte forslaget.
Argumenterne imod forslaget gik kort sagt ud på, at vi ville underminere Rettens multinationale natur ved at lade sagerne blive afgjort af en enkelt dommer. Mange af medlemmerne i Udvalget om Retlige Anliggender og Borgernes Rettigheder fandt det vigtigt, at enhver dom indeholder fingeraftryk fra forskellige retssystemer og juridiske kulturer. Der var også en fare for, at en dom ville blive identificeret med en bestemt nationalitet. F.eks. kunne en italiensk dommer, der vedholdende dømte sine kolleger på en bestemt måde, med urette blive beskyldt for at have en national interesse i at afgøre sagen på denne måde. Man følge derfor, at offentlighedens tillid til Domstolen kunne begynde at blive svækket, hvis man kunne identificere en dommers nationalitet.
Andre medlemmer mente, at det var et falskt argument, at vi er en del af en europæisk organisation, og at vi bør have tillid til alle dommere uanset deres nationalitet.
Til sidst stemte udvalget for dette forslag, fordi vi ikke havde andre konkrete forslag til afkortelse af sagsbehandlingen i Retten i Første Instans. Skønt det ikke ville spare så megen tid, som Retten hævdede, så mente vi, at brugen af en enkelt dommer ville kunne give visse tidsbesparelser. Vi ville måske blive i stand til at behandle 10 % flere sager om året. Det lader os ikke desto mindre tilbage med et betydeligt problem, og ingen i udvalget - hverken tilhængere eller modstandere af forslaget - mente, at dette var den ultimative løsning på problemet med den store arbejdsbyrde i Domstolens og Retten i Første Instans.
Udvalget har foreslået, at vi fremover ser på muligheden for at forøge antallet af dommere i Retten i Første Instans, at forbedre personalestrukturerne i Domstolen, at oprette specialiserede afdelinger for at afkorte sagsbehandlingen og tilmed overveje Retten i Første Instans' beføjelser i forbindelse med en kommende regeringskonference. Bør personalesager f.eks. behandles af Domstolen? Ville det ikke være bedre at få en anden ret til at afgøre personalesager? Disse sager udgør en stor del af Domstolens arbejde.
Skønt vi til sidst besluttede at stemme for dette forslag, så gør vi det med visse forbehold og med det synspunkt, at det ikke er en langsigtet løsning på problemerne i Retten i Første Instans. Vi vil vende tilbage til dette spørgsmål engang i fremtiden - sandsynligvis på en regeringskonference.

Palacio Vallelersundi
Fru formand, i fru MosiekUrbahns fravær har jeg i aften den ærefulde, men svære opgave at fremlægge Det Europæiske Folkepartis Gruppes flertalsholdning, som er imødekommende over for Rådets afgørelse om at tillade, at Retten i Første Instans sættes af en enkelt dommer, selvom jeg personligt er forbeholden over for dette forslag. Jeg vil senere vende tilbage til mine forbehold.
Med støtte i ordførerens glimrende redegørelse, som blot afrunder den måde, hvorpå han har udført arbejdet med denne komplicerede og kontroversielle betænkning, vil jeg for det første fremhæve, at Det Europæiske Folkepartis Gruppes godkendelse - og jeg tvivler ikke på, at Parlamentet også stemmer for i morgen - er en tillidserklæring til Retten og dennes ansatte, idet vores beføjelser kun tillægger os at udstede en betænkning om ændring af Rådets afgørelse artikel 2, stk. 4. Det vil sige, at hverken Parlamentet og slet ikke Kommissionen har institutionel kompetence til at udtale sig om ændringen af procesreglementet.
Det er imidlertid meget svært at vurdere retsakten, når man ikke tager de ændringer af procesreglementet, som er under forberedelse, eller som senere vil indtræde, i betragtning. Det er sådanne, som fastlægger de omstændigheder, ud fra hvilke en enkelt dommer skal træffe afgørelse i en sag.
Jeg mener, at Parlamentet i morgen giver en blankounderskrift på et dokument, hvis indhold og eventuelle gyldighed helt og holdent fastsættes af Retten og Rådet. Mine damer og herrer, større tillid kan man ikke vise.
Lad os se på nogle af ordførerens argumenter. Det Europæiske Folkepartis Gruppe forstår og deler bekymringen om den budgetmæssige virkning af denne foranstaltning, og vi holder vejret, for ifølge de mest positive skøn, vil den effektive arbejdsbyrde stige med 10 % uden nogen stigning i udgifterne. Det er Parlamentets evige bekymring at få det maksimale udbytte af hver en ecu, og vi kan i den henseende ikke lade være med at glæde os over forslaget.
Dommernes argument om, at den største trussel mod Rettens legitimitet, er den langsommelighed, som kollegialiteten medfører, er også relevant. Ordføreren har allerede nævnt det: En langsom retspraksis er ikke nogen retspraksis. Retten føler sin legitimitet truet, hvis sagsbehandlingstiden nedsættes. Og det passer. Men retspraksis skal også gøre sig fortjent til det.
Endelig er en vedtagelse ved afstemning i morgen et signal om, at Parlamentet ikke har nogen forbehold over for kapaciteten og retskaffenheden af en ret, der sættes af en enkelt dommer. Og der har gennem historien bestemt ikke manglet beviser på retsformændenes muligheder i forbindelse med deres fordeling af sagerne. Muligheder, som de udtrykker tilfredshed med.
Derfor stemmer størstedelen af Det Europæiske Folkepartis Gruppe for forslaget.
Tillad mig nu, fru formand, at tale på vegne af dem, som har forbehold over for forslaget, hvilket i morgen vil vise sig som en konstruktiv uenighed med flertallet. Et forsøg på at forbedre en tilstand af sammenbrud - som bliver yderligere forværret med tilgangen af sager vedrørende EF-varemærker - med en stigning i effektiviteten på 5 eller 10 %, er kun en halv løsning. Det vil trække ud på grund af den institutionelle arbejdsgang, som i nær fremtid vil tage direkte hul på dette problem også fra et juridisk synspunkt. Vi må ikke glemme, at det i institutionernes belastede dagsordener vil være svært at »vende tilbage« til emnet.
Ifølge ovennævnte dommere, vil 150 klager fra Alicante forårsage en alvorlig krise sidst på året. Nu vil jeg ikke være Kassandra, mine damer og herrer, men med denne løsning er krisen serveret.
Fortielsen fra dem, som mener det samme som jeg, er ikke kun et praktisk og omstændighedsbestemt spørgsmål om ro og orden, der er også indhold bag. Ordføreren talte om pluralisme. Det er sandt, at kulturel og retsarvmæssig pluralisme er et af fundamenterne i den europæiske retsopbygning. Og det gælder især for domstolen. Det drejer sig ikke om mistillid til nogen, slet ikke til organet. Men kan det afvises, at en kollegial flertalsdom får størst offentlig anerkendelse i det mindste under den nuværende europæiske opbygning? Og, fru formand, hvis retsplejen udspringer fra folket, må folket også opleve det sådan. Kan det ligeledes afvises, at en af dommerkollegiets funktioner lige siden det klassiske Grækenland har været oprettelse af et organ som i sidste instans altid skal tale med én og samme stemme, en stemme, som skaber sammenhæng mellem folk fra forskellige horisonter med meget forskelligartede, anderledes og uens erfaringer?
Her til sidst; ville det ikke være forståeligt, og er det ikke forudsigeligt, at Domstolen og Rådet - forudsat at hverken Parlamentet eller Kommissionen var andet end magtesløse vidner - i en tilstand af sammenbrud uden løsninger, ville øge antallet af sager, som kunne behandles af en enkelt dommer? Dette ville utvivlsomt være en opsparing, men en opsparing på meget kort sigt, som ikke ville tage højde for de medfølgende sociale eller økonomiske omkostninger, som yderligere skulle behandles.
Godt, fru formand, jeg tror, at denne sag skal behandles til bunds. Ud over de løsninger, som ordføreren har foreslået, vil jeg tilføje revision af visse funktionærers privilegier af hensyn til omkostningerne forbundet med disse.
Sluttelig, fru formand, vil jeg citere Churchill, som sagde at retfærdigheden er dyrt betalt, men hvis Den Europæiske Union skal kæmpe for noget, er det netop for opbygningen af et europæisk retsområde. For Europa skal være retfærdigt, ellers skal det slet ikke være.

Thors
Fru formand, egentlig har vi her en underlig situation: Vi tre, som hidtil har talt, også mig selv, er egentlig imod forslaget. Vi har også en situation, som betyder, at Den Juridiske Tjeneste hos alle tre institutioner af forskellige årsager finder, at forslaget ikke er ønskværdigt: Jeg forstår, at det centrale i deres argumenation er for det første tilliden til Fællesskabsretten, og for det andet at effektivitetsproblemerne ikke løses. Netop dette med at effektivitetsproblemer ikke løses, har de tidligere talere været inde på.
Det afgørende for mig er beskyttelsen af kollegialiteten. Vi har brug for kollegialitet, når svære beslutninger skal tages. Jeg tror, at vi nu er nødt til at se grundigt på spørgsmålet om beskyttelse af Fællesskabsretten.
I disse dage er der blevet afholdt en kongres, en politisk kongres, her i Frankrig, hvor man meget skarpt har angrebet Fællesskabsretten og sagt, at man f.eks. ikke længere kan forsvare, at Fællesskabsretten har direkte virkning for borgerne. Vi vil se flere sådanne angreb mod Fællesskabsretten, som er netop det, der holder vores retssystem og EU sammen.
Vi er dog nødt til grundigt at tænke på, at vi skal have domstole, som fungerer således, at borgerne har tillid til dem. Essensen af dette er det kollegiale system. Kære kommissær, derfor håber jeg, ligesom David Martin, at De vil behandle dette spørgsmål om domstolenes funtkion grundigt på den kommende regeringskonference, gerne snarest muligt i Wien, men i det mindste når den korte regeringskonference starter. Personligt vil jeg gøre mit til, at det finske formandskab får samme målsætning, eftersom det er vigtigt at bevare det retsfællesskab, som EU er.
Til sidst vil jeg bare sige, at en stor del af Den Liberale Gruppe vil stemme imod forslaget.

Ullmann
Fru formand, hr. kommissær, som én, der ud fra debatten i Retsudvalget også har nøje kendskab til betænkelighederne ved at indføre enkeltdommerafgørelser ved Retten i Første Instans og nu igen har haft lejlighed til at overvære debatten, vil jeg på vegne af min gruppe gerne plædere for godkendelsen af Martin-betænkningen, efter at Udvalget om Institutionelle Spørgsmål også har stemt tilsvarende.
Her er mine grunde: Initiativet til den nye ordning kom fra Retten selv, som jo også udførligt har fremsat sine idéer i Retsudvalget. Den nye ordning selv kan kun anvendes efter en beslutning, der træffes af kammeret, altså netop kun ved en beslutning, der træffes af kammeret. Ordningens retsvirkning er begrænset så nøje, at man ikke behøver frygte for nogen retsusikkerhed.
Denne nye ordning med enkeltdommerafgørelser skal heller ikke erstattes af alle mulige andre forslag, der jo er fremkommet med henblik på besættelsen af domstolens stillinger. Min sidste grund er efter min mening den allervigtigste, og det tør man måske også minde om her kort før midnat: Også med hensyn til jurisdiktionen skal Den Europæiske Union forberede sig på opgaver af en helt anden størrelsesorden i forbindelse med de central- og østeuropæiske landes forestående tiltrædelse.

Florio
Fru formand, hr. kommissær, ærede kolleger, Retten i Første Instans har en umådeligt stor arbejdsbyrde. Den øgede europæiske integration og den samtidige vågnende bevidsthed hos borgerne om de rettigheder, som fællesskabsretten giver dem, gør Rettens arbejdsbyrde større. Konsekvenserne for retssagernes gennemsnitsvarighed er uundgåelige: Den er nået op på 29, 3 måneder. Det er foruroligende, og det er i endnu højere grad foruroligende, når man tænker på de retssager, der vil komme som følge af gennemførelsen af forordning nr. 40/94 af 20. december 1993 om EF-varemærker.
Det er derfor nødvendigt at ændre procedurerne og strukturerne, så det tabte kan indhentes, og at sætte Retten i stand til at imødegå det øgede antal retssager. Man foreslår at henvise visse gentagne sager og sager af begrænset omfang, som f.eks. klager med hensyn til personale, til en enkelt dommer. De principper, ifølge hvilke Retten sættes i form af afdelinger bestående af tre elle fem dommere, skal dog forblive uforandrede. Henvisningen til den refererende dommer som eneste dommer forbliver desuden en mulighed, der er begrænset til de situationer, som er nævnt i procesreglementet, og som under alle omstændigheder vedtages af den afdeling, der består af tre dommere.
De ændringer af procesreglementet, der forelægges Ministerrådet, tager højde for en lang række begrænsninger og forbehold. Den juridiske ramme, som følger heraf, medfører en fordel for retssagernes varighed, uden at man sætter autoriteten i Fællesskabets retssystem på spil.
Som fru Mosiek-Urbahn foreslog i Udvalget om Retlige Anliggender og Borgernes Rettigheder, skal virkningen af denne foranstaltning under alle omstændigheder undersøges tre år efter dens ikrafttrædelse. Afslutningsvis vil jeg gerne takke hr. Martin for det nyttige arbejde, han har udført, og sige, at jeg går ind for dette forslag, som ikke udelukker, men tværtimod fremmer andre mere gennemgribende og fuldstændige initiativer, som nødvendigvis kræver længere tid og en mere indgående undersøgelse.

Monti
Fru formand, ærede parlamentsmedlemmer, som De ved, har Kommissionen givet sin mening til kende om spørgsmålet om den enkelte dommer i den udtalelse, De fik tilsendt i juni i år. Når jeg læser indledningen til Deres forslag til beslutning, som jeg navnlig gerne vil lykønske hr. Martin for, kan jeg konstatere, at vores reaktioner med hensyn til Domstolens og Rettens forslag i stor udstrækning ligner hinanden.
Hvordan kan man nemlig undgå at være lydhør over for de bekymringer, som Domstolen og Retten giver udtryk for? I et retsbaseret Fællesskab er det grundlæggende, at dommeren kan udføre sin opgave inden for en fornuftig tidsramme, hvis det ikke skal gå ud over borgernes tilslutning til opbygningen af helheden. Det er således uundværligt, at dommeren får de instrumenter, der gør det muligt for ham at arbejde effektivt. Det dilemma, vi står over for, er dog netop, om den enkelte dommer er det mest hensigtsmæssige instrument. Hvis jeg skal holde mig til Domstolens og Rettens vigtigste begrundelse, nemlig den massive stigning i antallet af retssager om varemærker, har jeg i høj grad mine tvivl.
I betragtning af de forslåede kriterier vil den enkelte dommer faktisk først kunne gribe ind på området efter en vis årrække, nemlig når der er opstået en fast retspraksis. Hvorfor skal man så allerede nu fastlægge det dømmende organs sammensætning i retssager, hvis reelle omfang man endnu ikke kender, ikke mindst når man tænker på, at den massive stigning, man havde varslet for 1997, endnu ikke har vist sig - hvilket skal understreges - og at der således ikke er nogen, der ved, hvor kompliceret den er?
Man skulle måske hellere overveje en specialiseret afdeling inden for alle områder af den intellektuelle ejendomsret i stedet for et system med en enkelt dommer. Hvis jeg skal holde mig til de statistikker, som Retten fremlægger, og til tidsrammen for dens domme, så føler jeg mig overbevist om, at det er noget helt andet, der er nødvendigt. Som Retten indrømmer, vil den enkelte dommers effektivitet kun få en marginal betydning. Denne dommer vil nemlig kun kunne optræde i sager, der anses for at være af mindre betydning, og først efter at afdelingen har behandlet sagen. Når man læser disse statistikker, kommer man uden tvivl nemt til at mene - og det har Kommissionen også taget højde for - at man ikke må se bort fra nogen anmodning om hjælp, uanset hvor beskeden, den er; men kan man samtidig anse det for fornuftigt at lette Rettens arbejdsbyrde på en så marginal måde ved uden nærmere overvejelse at indføre en så væsentlig reform som muligheden for en enkelt dommer i Fællesskabets retssystem?
Kommissionen har givet udtryk for, at den i høj grad har sine tvivl i den forbindelse. Kommissionen mener nemlig, at det er noget risikabelt at ville overføre nogle løsninger, der er vedtaget i medlemsstaterne - og således i nogle helt ensartede situationer - til fællesskabsretten med henblik på at afhjælpe stigningen i retssager. Der er naturligvis nogle sager af mindre vigtighed, såsom retssagerne i forbindelse med embedsmænds stillingsbetegnelse, eller andre slags sager, såsom de sager om mælkekvoter og toldembedsmænd, som Retten nævner, der hovedsagelig kræver en anvendelse af principperne fra de såkaldte »pilotdomme«. Disse sager kunne naturligvis godt overlades til en enkelt dommers afgørelse, men de tekster, som Domstolen og Retten foreslår, går meget længere. Det drejer sig om retssager i forbindelse med varemærker og plantesorter, som af de nævnte grunde ikke allerede på nuværende tidspunkt kan betragtes som hørende til den enkelte dommers kompetence. Det drejer sig også om retssager inden for tjenestemandssystemet generelt. Disse sager, som sørger for løsningerne på de forskellige regler og generelle principper for Fællesskabets retssystem, kan dog efter Kommissionens mening ikke anses for at være af mindre betydning, når man betragter dem i deres helhed.
Endelig drejer det sig om retssager vedrørende ansvar uden for kontraktforhold i Fællesskabet samt om enhver anden sag, som afdelingen og den refererende dommer - på grundlag af nogle kriterier, som er en smule vage og ikke særligt objektive - ikke anser for at være specielt komplekse.
Efter Kommissionens mening bør det foreslåede system under ingen omstændigheder vedtages i sin nuværende form. Kommissionen mener under alle omstændigheder - og uafhængigt af de ændringer, der eventuelt bliver foretaget af Domstolens og Rettens forslag - at det er overilet uden nogen nærmere overvejelser at vedtage princippet om den enkelte dommer som en almindelig funktionsbestemmelse for Retten i fremtiden. Og det er lige præcis det, som det handler om. For når først princippet om den enkelte dommer er blevet vedtaget, og i mangel af nogen anden reform af Retten, vil Retten, for at lette sin arbejdsbyrde, uundgåeligt være tilbøjelig til at udvide den enkelte dommers kompetenceområde ved hjælp af en simpel ændring af procesreglementet.
Under disse omstændigheder mener Kommissionen, at det vigtigste spørgsmål ikke så meget er spørgsmålet om den enkelte dommer, men derimod spørgsmålet om at fastlægge en gennemgribende reform af Fællesskabets retssystem i sin helhed. Man skal nemlig ikke glemme Domstolen, som også støder på visse vanskeligheder, og som snart vil skulle tage højde for den kompetence, som Amsterdam-traktaten medfører, navnlig med hensyn til asyl og indvandring, som er nogle områder, der i sig selv kan føre til mange retssager. Kommissionen har således anset det for at være meget væsentligt at foreslå, at man udpeger en ekspertgruppe, der snarest muligt indleder de overvejelser, vi skal foretage sammen med Domstolen med henblik på at fastlægge de nødvendige reformer inden den næste udvidelse.

Formanden
Tak til kommissæren, hr. Monti.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 12.00.
(Mødet hævet kl. 23.30)

