Föredragningslista
Howitt
Herr ordförande! Angående en ordningsfråga enligt artikel 41 och bilaga II i arbetsordningen. Jag fick ett brev i går i vilket det stod att min fråga nr 41, rörande belägenheten för en flykting från Kosovo, inte skulle behandlas under frågestunden med rådet i kväll, eftersom ärendet behandlas under punkt 144 på föredragningslistan. Jag tycker att detta är ett rejält misstag. Frågan rör en specifik invandringssituation för en specifik flykting från Kosovo och olika EU-ambassaders misslyckande vad gäller att ge honom en visering. Det är uppenbart att detta inte kommer att tas upp i en allmän diskussion om Kosovo. Jag skall be era tjänstemän att titta på detta och se till att denna fråga åtminstone får ett skriftligt svar, så att denne man inte riskerar att bli av med jobbet och inte tvingas att resa tillbaka till Kosovo, där hans liv skulle vara i fara.

Ordföranden
Herr Howitt! Ni vet att punkt 2 i bilaga II.A - Riktlinjer - säger att " Frågor skall inte tillåtas om de avser ärenden som redan är upptagna på föredragningslistan och om vilka överläggningar med deltagande av berörd institution redan har fastställts. " Syftet är att inte störa den allmänna diskussionen med frågor om specifika ämnen. I vilket fall, så kan ni ställa denna fråga nästa gång eller utformad på ett annat sätt. Jag kan tillåta den i dag när vi har en allmän debatt om Kosovo, då någon grupp kan ta upp er fråga. Den går inte att behandla separat under frågestunden. Jag är ledsen, men jag kan inte erbjuda någon annan lösning.

Resultatet från Europeiska rådets extra möte den 24-25 mars 1999 i Berlin
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är Europeiska rådets rapport och kommissionens uttalande om resultaten vid Europeiska rådets extra möte i Berlin den 24 och 25 mars.
Jag hälsar förbundskansler Schröder välkommen till sitt första framträdande i detta parlament.
Jag meddelar härmed att jag inför avslutningen av denna debatt har mottagit sju resolutionsförslag, ingivna i enlighet med artikel 37.2 i arbetsordningen.
Applåder

Schröder
Herr ordförande, ärade damer och herrar! Ungefär vid den här tiden för tre veckor sedan samlades Europeiska rådet till sitt extra möte i Berlin. Redan på vägen till Berlin växte farhågorna om att man i Kosovo inte skulle lyckas lösa konflikten på fredlig väg. Dagarna före mötet i Berlin skedde det en enorm ökning av de serbiska säkerhetsstyrkornas övergrepp...
Oro
... mot den albanska majoritetsbefolkningen. President Milosevic utnyttjade veckorna i Rambouillet och Paris till att inleda en systematisk deportering av albanerna ut ur Kosovo. Det kunde inte den internationella gemenskapen stillatigande se på utan att ingripa.
Livliga applåder
Albanerna i Kosovo förväntar sig med all rätt att de mänskliga rättigheterna, rätten till frihet, till en hemstad och till säkerhet skall omfatta även dem utan några inskränkningar. Den europeiska värdegemenskapen blir ett urholkat begrepp, om vi européer tillåter att man i mitten av vår kontinent, alltså bara en timmes flygning härifrån, trampar på de principer som Europeiska unionen grundar sig på.
Applåder
Det handlar om principerna om demokrati, lag och rätt, frihet och solidaritet med de svaga. Sedan kvällen den 24 mars har de allierade flygstridskrafterna attackerat olika mål i Jugoslavien. Samma kväll beslutade Europeiska rådet i Berlin att enhälligt ställa sig bakom den nordatlantiska alliansens agerande.
För att uttrycka det hela klart: Den som så brutalt kränker de mänskliga rättigheterna som president Milosevic, måste och kommer att få räkna med en beslutsam reaktion från vår sida.
Applåder
Den som grundar sin makt på iskalla beräkningar av lidande, förföljelse av och i viss mån mord på en etnisk minoritet, måste vara medveten om att värdegemenskapen i väst också är beredd att ta steget fullt ut för att undvika att situationen förvärras och dessutom göra de grundläggande värderingarna, de egna värderingarna, gällande. Det var förvisso inte enkelt för oss att fatta beslutet om att sätta in militära resurser, utan vi gjorde det först efter att noggrant ha övervägt alla argument. Jag är övertygad om att det var ett oundvikligt beslut med tanke på den dramatiska tillspetsade situationen i Kosovo.
Kosovokrisen, kommissionens avgång och Agenda 2000 i det här paketet var nog de största utmaningar som Europeiska rådet någonsin haft att möta. Varje enskild fråga hade under normala omständigheter i sig varit nog för att fylla ett helt europeiskt toppmöte. Vi lyckades i Berlin tackla alla dessa tre utmaningar på en gång. Vi har i Berlin - det bör framhållas - på ett imponerande sätt visat prov på Europeiska unionens handlingsförmåga, så som man aldrig tidigare har gjort på något av Europeiska rådets möten. Det är budskapet som enligt vår övertygelse utgått från Berlin. Europa har tagit sitt ansvar utan något om och men. Europeiska unionen låter sig inte splittras. Signalen från Berlin är: vi européer talar med en enad stämma.
Vi lyckades uppnå en överenskommelse om Agenda 2000 på morgonen den 26 mars. Vi fann med Berlinpaketet en kompromiss som innebar att alla berörda parter fick göra vissa eftergifter. Det är en förnuftig kompromiss som kan tillämpas av alla. Därför anser jag att den är bra och riktig.
I Berlin nominerade vi Romano Prodi till ordförandeposten i kommissionen. Om ni godkänner det, mina damer och herrar, kommer vi redan i sommar att ha en fullt insatsduglig kommission igen under en garanterat kompetent ledning. Jag är också glad över att kunna bekräfta för er att vägen sedan mötet i Berlin är banad för ett handels- och samarbetsavtal med Sydafrika.
Applåder
Jag vet att det är många här i parlamentet som är starkt engagerade i att stödja det nya Sydafrika. Det var även för mig personligen en stor glädje att det äntligen, i slutet av president Mandelas mandatperiod, har skett ett genombrott efter så många års förhandlingar.
Berlinpaketet med Agenda 2000 utgör en stabil grund för Europeiska unionens agerande de kommande åren, och det är en tydlig signal till Europas medborgare, till marknaden, men även till kandidatländerna. Det är en signal om att Europeiska unionens medlemsländer är beredda att ta ett gemensamt ansvar för de enskilda nationella intressena. Jag behöver inte här gå in på några detaljer i överenskommelsen i Berlin. Men låt mig få poängtera, att det är två principer som har varit och fortsätter vara de viktigaste: utgiftsstabilitet å ena sidan och solidaritet med de svaga å andra sidan. Vi kom i Berlin överens om att utöva en striktare budgetdisciplin även i Europa framöver. Samtidigt vill och kommer vi att värna om sammanhållningen mellan medlemsstaterna i enlighet med fördraget.
Ni känner alla till att medlemsstaternas utgångslägen på flera områden i Agenda 2000 befann sig långt ifrån varandra före toppmötet. Natten i Berlin kommer jag att minnas som en av de svåraste och längsta förhandlingar som jag har varit med om. Som tysk förbundskansler har jag undanröjt alla tvivel i Berlin om att man i mitt land skulle vara beredd att underkasta de nationella berättigade intressena en förnuftig helhetslösning. Vår linje med ett europeiskt ansvarstagande har öppnat dörren till en godtagbar lösning. När allt kommer omkring är det så att alla parter skattar den europeiska framgången högre än eventuella intressen i enskilda fall. Därigenom kunde man uppnå en kompromiss som banar vägen för Europeiska unionen in i 2000-talet.
Europaparlamentet - det vill säga ni - har ingående och på ett konstruktivt sätt följt förberedelserna för Agenda 2000 ända fram till toppmötet, till viss del under stark tidspress. Jag vill framföra ett hjärtligt tack för ert engagemang, er flexibilitet och vilja att komma överens om en lösning och jag vill även passa på att framföra ett önskemål till er: Var snälla och gör allt ni kan för att det pågående lagstiftningsförfarandet skall avslutas så snabbt som möjligt. Det är inte bara utvidgningsprocessens fortskridande som är beroende av Berlinpaketets förverkligande. Även det fortsatta strukturfrämjandet hamnar i farozonen efter årsskiftet om vi inte omedelbart samarbetar. Därför hoppas jag att vi snarast kommer att kunna anta de nödvändiga rättsakterna.
Våra medborgare, den europeiska befolkningen, vill se en integration. I det goda grannskapet, i otaliga förbindelser av kulturellt, ekonomiskt och samhälleligt slag har vårt gemensamma Europa länge varit ett faktum. Samtidigt kräver Europas medborgare med rätta att de europeiska institutionerna skall vara och förbli handlingskraftiga. De har ingen förståelse för en bristande effektivitet i gemenskapspolitikens förverkligande utan förväntar sig att de ansvariga skall vara omutbara. När hela kommissionen under Jacques Santer avgick löpte Europeiska unionen risk att hamna i en svår institutionell kris. Genom den snabba nomineringen av Romano Prodi redan den första förmiddagen på mötet i Berlin bidrog Europeiska rådet avsevärt till att avvärja den hotande krisen. Även det innebär en stor och varaktig framgång för toppmötet i Berlin. Redan i Berlin informerade jag, i egenskap av ordförande i Europeiska rådet, ordföranden i Europaparlamentet om nomineringen. Jag påpekade i samband med det att tillsättningen under alla omständigheter kommer att ske i enlighet med det förfarande som Amsterdamfördraget föreskriver för detta. Jag vill i dag uppmana er att i god tid avge era röster för kommissionens framtida ordförande, så att utnämningen kan ske redan i sommar, sedan den nominerade ordföranden och medlemsstaternas regeringar har utsett medlemmarna i kommissionen.
Det har skett en markant ökning av Europaparlamentets betydelse de senaste månaderna. Jag tror att folket i Europa kommer att infria detta genom ett stort valdeltagande den 10-13 juni.
I eftermiddag kommer Europeiska unionens stats- och regeringschefer att samlas till ett informellt möte i Bryssel. Då kommer vi att börja med en ingående behandling av den senaste utvecklingen i Kosovofrågan. Jag återkommer till det i slutet av mitt anförande. Under andra delen av mötet kommer vi att inleda diskussionen om kommissionens framtida arbetssätt under ledning av Romano Prodi. Vi är helt övertygade om att Europeiska unionen behöver en stark kommission som också uppfyller kraven på effektivitet, öppenhet och - det som är helt avgörande - närhet till medborgarna. Vi kommer därför att be Prodi, den nominerade ordföranden för kommissionen, att i samtal med Europaparlamentet och medlemsstaterna inte minst utarbeta ett program där kommissionens förändrade arbetssätt tydligt framgår. En och annan förbättring i det sammanhanget kommer att kräva en fördragsändring. Vi borde passa på att i samband med den kommande regeringskonferensen finna en lösning på de institutionella frågor som inte tas upp i Amsterdamfördraget. Jag kommer att föreslå mina kolleger att de på Europeiska rådet i Köln antar en tidsplan för en regeringskonferens som eventuellt kan äga rum redan nästa år.
Applåder
Ärade damer och herrar! De år som vi har bakom oss kommer så småningom att framstå som goda år för Europeiska unionen och Europapolitiken. Eurons införande har varit ett stort steg mot en integration.
Applåder
De berörda staterna har i form av ett suveränt politiskt beslut överlämnat det nationella ansvaret för en viktig del av den ekonomiska politiken till en europeisk institution. I och med Amsterdamfördraget lades grunden för bland annat en gemensam politik för rättsliga och inrikesfrågor och en gemensam handlingskraftig utrikes- och säkerhetspolitik i unionen. Europaparlamentets medbestämmanderätt har kommit att stärkas avsevärt. Utvidgningsprocessen har inletts och vi har påbörjat anslutningsförhandlingar med de bäst förberedda kandidatländerna, med visshet om att den europeiska integrationen enbart kan lyckas om inte Europa gör halt vid gränsen till den tidigare järnridån. Allt detta, liksom överenskommelsen om Agenda 2000 i Berlin, har kunnat ske även tack vare den kommission under ledning av Jacques Santer som nu har avgått.
Applåder
Oberoende av den kritik som ständigt har framförts och som må vara aldrig så befogad, vill jag här tacka Jacques Santer och hans kolleger för deras arbetsinsats!
Applåder
Nu har vi åter stora uppgifter framför oss. För att kunna klara dem behöver vi en stark och handlingskraftig kommission. I och med Romano Prodi har stats- och regeringscheferna nominerat en kandidat till ordförandeposten i kommissionen, som enligt mig har alla förutsättningar att klara av dessa uppgifter tillsammans med oss och med er. Inte minst sedan läget har förvärrats i Kosovo vet vi att unionens gemensamma utrikes- och säkerhetspolitik bör stärkas ytterligare. Amsterdamfördraget som kommer att träda i kraft den 1 maj innebär en klar förbättring. Vi kommer på Europeiska rådet i Köln att utse den framtida höga representanten för den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken. Det måste ske en märkbar intensifiering av samarbetet på det utrikes- och säkerhetspolitiska området. Genom att anta en gemensam strategi gentemot Ryssland som inbegriper samtliga pelare vill vi ge en entydig signal om att Europeiska unionen vill och kommer att utvidga sina förbindelser till Ryssland.
Applåder
Vi har uppnått en nivå i samarbetet med Ryssland som vi inte under några omständigheter vill ge avkall på. Vi välkomnar de ryska försöken att påverka Belgrad positivt i den aktuella krisen. Jag har nära förbindelser med president Jeltsin och premiärminister Primakow. Ryssland är - det är jag övertygad om - en viktig stabilitetsfaktor i Europa och därför måste man där skapa förutsättningar som gör att landet kan fortsätta den reformväg den slagit in på. Europeiska unionen är öppen för ett samarbete på det området. Ja, man skulle om möjligt även vilja intensifiera detta. Det är något som - det har jag fått veta i mina samtal - också har godtagits i Moskva.
Mina damer och herrar! Det krävs märkbara förbättringar i EU-samarbetet i politiken för rättsliga och inrikesfrågor. Även här erbjuder Amsterdamfördraget nya möjligheter som vi måste ha modet att gripa oss an. I samband med det generösa och solidariska mottagandet av de flyktingar som kommer från Kosovo till Europeiska unionen kommer vi att få visa vad vi går för.
Applåder
Bekämpandet av massarbetslösheten skall vara en viktig angelägenhet för Europeiska unionen. Vi måste hitta ett sätt att värna om sammanhållningen i samhället och den europeiska sociala modellen, även med tanke på villkoren för den globala konkurrensen på 2000-talet. I samband med förberedelserna för eurons införande var det många viktiga frågor som löstes på det ekonomiskpolitiska området. Men en ensidig fixering vid den rena lärans stabilitetspolitik bör undvikas. En sådan skulle inte heller i längden kunna förmedlas till våra medborgare. Därför vill vi i Köln komplettera den stabilitets- och tillväxtpakt som vi förespråkar med en europeisk sysselsättningspakt.
Applåder
Utvidgningen av Europeiska unionen österut och söderut fortsätter att vara en viktig uppgift för Europeiska unionen. Utan en öppning av unionen för nya medlemsstater skulle det europeiska enandet i längden vara ett rumphugget projekt som är dömt att misslyckas, eftersom det inte grundas på politiskt förnuft.
Men man kan, ärade damer och herrar, även vad kandidatländerna beträffar lära sig något av Kosovokrisen. Vissa av dessa länder har uppnått en stabilitet på det utrikes- och säkerhetspolitiska området i Nato. Men det de vill ha, och det de behöver, är att denna stabilitet grundas på en ekonomisk stabilitet. Det är anledningen till att de vill gå med i EU, och det är helt logiskt att det är på det viset. Vad de nuvarande medlemsstaterna beträffar kan man säga att även de har ett stort intresse av en utvidgning. Lärdomen från Jugoslavien är att det bara kan bli fred på den här kontinenten om det kan ske och i praktiken också sker en ekonomisk och social utveckling i hela Europa.
Applåder
Vi har under det tyska ordförandeskapet drivit anslutningsförhandlingarna framåt. Europeiska rådet i Berlin uttalade sig i ett meddelande till kandidatländerna åter för att man skall fortsätta driva utvidgningsprocessen.
Överenskommelsen om Agenda 2000 har skapat ytterligare förutsättningar för detta. Den nämnda regeringskonferensen om de institutionella kärnfrågorna skall garantera att man från Europeiska unionens håll för all framtid undanröjer det sista möjliga hindret för de nya medlemsstaternas anslutning. Sedan är det upp till kandidatländerna att uppfylla de krav som ställs i gemenskapens regelverk. I det avseendet kommer vi även i framtiden att stödja dem rejält. Jag vill uttryckligen poängtera att de framsteg som kandidatländerna hittills har gjort är imponerande och ger all anledning till optimism.
Som en avslutning på det jag har att säga, vill jag återgå till läget i Kosovo. Ni kommer i dag att diskutera konfliktens utveckling, det är mycket glädjande. Europas röst måste ljuda kraftigt de här dagarna, och den bör inte bara höras från dem som sitter i regeringarna och i de nationella parlamenten. Även Europaparlamentet måste göra ett tydligt ställningstagande, som uttryck för det nya Europa för fred, stabilitet och respekten för de mänskliga rättigheterna i Jugoslavien.
Den fruktansvärda utvecklingen i Kosovo är ingen inre angelägenhet för Jugoslavien. Den angår oss alla! Medmänsklighet och rättvisa upphör inte vid statsgränserna. Vi har ett gemensamt ansvar för vår kontinent. Det kan och får inte finnas några anledningar, vilka de än må vara, till en cynisk politik med fördrivning, ja deportation av hundratusentals människor.
Applåder
En miljon människor har tvingats överge sina bostäder och har drivits på flykt av de serbiska säkerhetsstyrkorna, 500 000 enbart sedan i mars. I Albanien finns det över 300 000 flyktingar från Kosovo. Läget är dramatiskt även i det lilla Makedonien. Europeiska unionens medlemsstater har därför tillsammans med andra stater inlett en storskalig hjälpoperation. Vi vill lindra flyktingarnas nöd, och vi vill visa vår solidaritet med de angränsande staterna. Därför beslöt rådet i torsdags att ställa 150 miljoner euro till förfogande för humanitär flyktinghjälp.
Vi kommer att stödja de länder som tar emot flest flyktingar, Albanien och Makedonien, liksom den jugoslaviska delrepubliken Montenegro med ytterligare 100 miljoner euro.
Utrop: Vi med!
Det är bra! Rådet har dessutom bett kommissionen att lägga fram förslag om alltifrån en ytterligare intensifiering av Europeiska unionens förbindelser i Makedonien till möjligheterna för ett associeringsavtal. Ansvaret för den situation som uppstått åligger uteslutande extremisterna i Belgrad. Det är de som måste se till att militärens och säkerhetsstyrkornas operationer avslutas på ett varaktigt och kontrollerbart sätt och möjliggöra flyktingarnas återvändande. Det räcker inte bara med förklaringar om vapenstillestånd som det inte ligger något allvar bakom och vars falskhet vi känner till från krigen i Kroatien liksom i Bosnien och Hercegovina.
Belgrad måste genast vidta kontrollerbara åtgärder för att lösa konflikten. Det innebär förutom ett riktigt vapenstillestånd att alla jugoslaviska styrkor skall dras tillbaka från Kosovo, inklusive de ökända paramilitära grupperna, att flyktingarna skall kunna återvända och att internationella trupper skall stationeras där för att skydda flyktingarna och befolkningen.
Applåder
Ärade damer och herrar, även Förenta nationernas generalsekreterare Kofi Annan har ställt sig bakom detta krav, och han är inbjuden som gäst till stats- och regeringschefernas informella möte i kväll i Bryssel. Det är den jugoslaviska sidan som utan inskränkningar måste anta kraven från den internationella gemenskapen och omedelbart omsätta dem i praktiken. Det och enbart det skulle öppna vägen för en politisk lösning av konflikten.
Den västliga alliansen kämpar inte enbart mot lidandet och för rättigheter och rättvisa i Balkanländerna. Det är också den europeiska civilisationsmodellens trovärdighet och giltighet som står på spel. Regimen i Belgrad för ett krig mot sin egen befolkning. Därför blev de demokratiska och rättsstatliga samhällena i Europa tvungna att vända sig mot den totalitära regimen i Belgrad. Framtidsmodellen med en " europeisk integration" konfronteras med ett hermetiskt koncept om etnonationalism, där utrymme saknas för minoriteter och oliktänkande. Man skulle kunna säga att 2000-talet har ställts mot 1800-talet.
Därför kan det i längden bara finns en framtid för staterna och befolkningen i området. Om vi vill bidra till att demokratin får ett hållbart genombrott där och vinna människorna i området - och då vill jag särskilt poängtera att även Jugoslaviens befolkning är inräknad - för den europeiska modellen, då måste vi erbjuda dem ett europeiskt perspektiv.
Applåder
Med detta avses inte en kortfristig anslutning till Europeiska unionen, något som skulle ställa för höga krav på dessa länder. Jag talar snarare om en övergripande regional strategi, om ett slags stabilitetspakt för Balkanländerna. En sådan strategi skall bana väg för en bindning till Europeiska unionen, till den inre marknaden liksom till den europeiska värdegemenskapen. Det tyska ordförandeskapet har där tagit fram ett koncept.
Vi har fått i uppdrag att genom ett bestämt agerande avgöra med vilka förtecken Europa skall avsluta det här blodiga århundradet av nationell egoism och upptrissade ideologier. Det är vår plikt att se till att det sker ett definitivt och oåterkalleligt genombrott för demokratin, de mänskliga rättigheterna och samarbetet över gränserna i hela Europa. Vi kommer alltid, där lidandet hos människorna i området så kräver, vara generösa och visa solidaritet med de svaga.
Ärade damer och herrar, låt oss gemensamt ta oss an den här uppgiften som företrädare för Europa, som företrädare för dess medborgare och dess värderingar! Tack för er uppmärksamhet!
Ihållande applåder

Santer
Herr ordförande, herr ordförande i Europeiska rådet, mina damer och herrar ledamöter! Den 14 juli 1997 talade jag här i kammaren för att presentera Agenda 2000, ett av de största reformpaketen i unionens historia. Då framhöll jag vilken historisk möjlighet vi hade för att stärka unionen och förbereda dess utvidgning.
I dag är jag mycket nöjd över att Europeiska rådet i Berlin kunde möta den utmaningen på ett framgångsrikt sätt. Det resultatet hade inte varit möjligt utan starka och oberoende institutioner med förmåga att agera. Visst har förhandlingarna om Agenda 2000 varit komplexa och svåra. Det har handlat om att fullfölja jordbruksreformerna som påbörjades 1992 och bevara de centrala delarna av den ekonomiska och sociala sammanhållningen, och samtidigt ta hänsyn till utvidgningen och finansiella begränsningar.
Förhandlingarna inleddes för ett år sedan på grundval av kommissionens lagstiftningsförslag, de har fortskridit på ett tillfredsställande sätt under brittiskt och tyskt ordförandeskap och avslutades i Berlin med den tyske förbundskanslern som drivande kraft. Jag skulle å kommissionens vägnar vilja hedra honom för detta.
Arbetet är givetvis inte avslutat. Det återstår att avsluta lagstiftningsarbetet före er mandatperiods slut. Vi måste också förhandla om det interinstitutionella avtalet, som ni med all rätt fäster stor vikt vid. Men avtalet från Berlin har gett de politiska förutsättningarna för att paketet skall kunna bli färdigt, ett paket jag betecknar som " ambitiöst" . Jag är väl medveten om att det finns en viss besvikelse i fråga om en del punkter, men i stort sett finns det all anledning att glädjas åt ett avtal som följer de riktlinjer som kommissionen antog 1997.
När det gäller jordbruket handlade det om att bevara konkurrenskraften, att upprätthålla denna allt mer mångsidiga sektors exportroll samt att utveckla landsbygden. Kommissionen ville, det känner ni till, ha radikalare reformer. Men jag anser ändå att Agenda 2000 var ett verkligt steg framåt.
Vad gäller de gemensamma organisationerna av marknaderna, har vi bevarat principen om att prissänkningar skall kompenseras till viss del. Våra förslag till en utveckling av landsbygden har antagits utan ändringar. Det här rör sig om en nyorientering av stora mått. Med dessa reformer blir det möjligt att stärka jordbruket samtidigt som vi håller oss till strikta budgetramar för hela den nya perioden. Reformerna kommer dessutom att underlätta utvidgningen och ett avtal inom Världshandelsorganisationen.
Vad beträffar det andra stora utgiftsområdet, de strukturella åtgärderna, var målsättningen att bevara den ekonomiska och sociala sammanhållningen och samtidigt uppnå en koncentration av de tillgängliga medlen. För kommissionen var det avgörande att bevara de stödnivåer som har uppnåtts i år för de mest utsatta regionerna och samhällsgrupperna. Det målet har vi nått.
För det andra behövde vi lösa ett antal specifika problem. I stället för att frångå de objektiva kriterierna för resursfördelningen, valde Europeiska rådet att avsätta ett mindre anslag inom ramen för totalanslaget, för att vi skall kunna reagera tillfälligt på den typen av problem. De allmänna principerna för reformerna har därmed kunnat bevaras, men det skall medges att det har skett till priset av att vi har fått en något enahanda lista över tillfälliga lösningar.
För det tredje syftade kommissionens förslag Agenda 2000 till att förse unionen med de medel som krävs för att skapa förutsättningarna för en hållbar tillväxt som ger upphov till många arbetstillfällen. För det ändamålet ville kommissionen stärka rubrik 3 när det gäller de interna politikområdena. Resultatet från Berlin ligger i den nedre delen av det intervall som ordförandeskapet föreslog. Jag har vid ett flertal tillfällen fäst rådets uppmärksamhet på att parlamentet tillmäter rubrik 3 en stor betydelse, och jag är säker på att ni kommer att lyckas höja ambitionsnivån i förhandlingarna om det interinstitutionella avtalet.
Den sista punkten angående utgifterna gäller de administrativa utgifterna. Redan i Agenda 2000 meddelade kommissionen att det skall inledas en utredning om dess egen omstrukturering. I det sammanhanget har frågan om en bättre överensstämmelse mellan politiska mål och administrativa medel en avgörande betydelse. Resultaten från Berlin angående rubrik 5 gör det knappast möjligt att ha kvar det antal anställda som nu finns vid institutionerna, trots att man kom överens om en hög nivå i förhållande till det intervall som ordförandeskapet föreslog. Detta är otillräckligt. Också här ger förhandlingarna om det interinstitutionella avtalet ett tillfälle för parlamentet att vässa sina vapen.
Herr ordförande! Unionen kommer inte bara att vidareutvecklas med de nuvarande 15 medlemsstaterna. Utvidgningen till våra grann- och vänstater förbereds just nu intensivt. I Agenda 2000 föreslog kommissionen att en betydande del av paketet skall avsättas till den förberedande anslutningsprocessen och den kommande utvidgningen. Jag kan konstatera att våra förslag, som kan liknas vid en verklig Marshallplan, har bevarats helt och hållet i paketet. Det rör sig om ett belopp på 80 miljarder euro.
Fördjupning och utvidgning, kravet var att dessa två mål skulle förenas inom en strikt, effektiv och rättvis finansiell ram. Berlinavtalet bör nu mynna ut i ett interinstitutionellt avtal som gör att vi kan garantera en budgetdisciplin, dvs. respektera de tak som fastställdes i den återhållsamma men realistiska budgetplanen. För unionen med 15 medlemmar kommer åtagandena att stabiliseras 2006, på en nivå som ligger under den som anges för år 2000. Detta är ett resultat av stora besparingsinsatser. En stabilisering av de 15 medlemmarnas utgifter kommer att ge tillräckliga marginaler samtidigt som taket för de egna medlen respekteras, för att vi skall kunna ta emot nya medlemmar under perioden 2000 till 2006.
Detta, mina damer och herrar, är också solidaritet. Vi har till sist nått fram till ett avtal om de egna medlen, ett avtal som skapar ett mera rättvist system. Genom att delvis ersätta mervärdesskatteinkomsterna med BNP-inkomster, kommer medlemsstaternas bidrag i högre grad att stämma överens med deras betalningsförmåga. Omstöpningen av den brittiska ersättningens finansieringsnyckel innebär en lättnad för länder med en betydande finansiell obalans, men utan att man inför nya korrigeringsmekanismer. Innan den nya budgetperioden tar slut kommer kommissionen att få tillfälle att återigen se över systemet för de egna medlen, vilket också inbegriper utvidgningens effekter samt frågan om finansiell autonomi, som ni fäster stor vikt vid.
Herr ordförande! Avtalet om Agenda 2000 som uppnåddes i Berlin var en framgång, och en framgång för unionen. Jag räknar med att parlamentet skall tillföra en del nödvändiga rättelser. Återigen har unionen visat att den kan finna lösningar för att få Europa att gå framåt. Jag skall inte dölja en personlig tillfredsställelse med att tillsammans med mina kolleger i kommissionen ha bidragit till detta positiva resultat. Därmed avslutas den cykel med viktiga tidsfrister som jag presenterade för er den 17 januari 1995.
Herr ordförande, mina damer och herrar! Europeiska rådets ordförande beskrev detaljerat situationen i Kosovo. Jag vill bara tillfoga ett par ord. Vi är naturligtvis mycket oroliga över vad som händer i Kosovo. Jag skall inte återkomma till allt som ligger bakom dagens läge, jag vill bara betona att det är helt beroende av att myndigheterna i Belgrad har sagt nej till alla former av förhandlingslösningar. Världssamfundets, och i synnerhet Europas företrädare har fördubblat sina ansträngningar för att finna en fredlig och rättvis lösning i Kosovo, en lösning som är rättvis för alla, för folket med albanskt ursprung och för den serbiska nationen.
Dessa insatser har misslyckats, och den pågående militära aktionen bör med våld skapa en respekt för de principer och värderingar som är Europas existensberättigande. Att inte agera, det är att acceptera, och Europa och dess partner accepterar inte morden, accepterar inte deporteringarna, accepterar inte terrorn och hatet mellan folken. Europa och dess partner, som är allierade i en besvärlig militär aktion, har klart och tydligt ställt upp sina krav. Världssamfundet mobiliserar sig nu för att få ledarna i Belgrad att acceptera att förtrycket skall upphöra, att flyktingarna skall få återvända och att en internationell styrka skall tillåtas närvara. På sikt bör stabiliteten på Balkan bli föremål för ett vittomfattande initiativ, som redan har skisserats av ordförandeskapet vid det senaste mötet i rådet (allmänna frågor). Kommissionen kommer att ge detta förslag sitt odelade stöd.
Vi bevittnar nu en humanitär katastrof med en för Europa tragisk omfattning. Grannregionerna är de som berörs mest; Montenegro, den f.d. jugoslaviska republiken Makedonien och Albanien. Men man bör också beakta flyktingarna inom Kosovo. Kommissionen förband sig omedelbart till att uppfylla de mest akuta behoven, i den mån gemenskapens medel tillåter det. Vi har som brukligt ett nära samarbete med Förenta nationernas flyktingkommissarie.
Dessutom vet ni att kommissionen har antagit två omfattande initiativ vid ett särskilt sammanträde och vidarebefordrat dessa till Europaparlamentet och rådet. Först och främst behövde vi uppbåda ytterligare resurser till den humanitära hjälpen. Den budgetansvariga myndigheten har fått en begäran om att 150 miljoner euro överförs till katastrofhjälpen, inom ramen för ECHO: s budgetpost. Med dessa 150 miljoner euro kommer gemenskapen sammanlagt att ha frigjort 180 miljoner euro ur 1999 års budget för humanitär hjälp till flyktingarna i den f.d. jugoslaviska republiken Makedonien, Albanien och Montenegro.
Dessutom anser kommissionen att det är lämpligt med ett stöd till de av Kosovos grannregioner som tar emot flyktingar: i första hand Albanien, den f.d. jugoslaviska republiken Makedonien och Montenegro, men andra områden skulle kunna komma i fråga ifall de tar emot flyktingar i stor omfattning. Vi är medvetna om att den massiva flyktinganstormningen utgör en tung belastning för deras budgetar.
Kommissionen planerar alltså att anslå upp till 100 miljoner euro för att åta sig kostnader som har ett direkt samband med ett tillfälligt flyktingmottagande i Kosovos grannregioner, kostnader som står i relation till deras säkerhet, administrativa kostnader, extra kostnader för transport, elektricitet, vattenförsörjning, osv. En delegation från kommissionen är nu på plats i regionen för att analysera behoven. Jag vill klargöra att detta stöd endast kommer att beviljas om mottagarna verkligen uppfyller sina internationella förpliktelser, särskilt Genèvekonventionen.
Detta specifika stöd till tredje land står i samklang med ett val vi har gjort, dvs. att främja ett tillfälligt flyktingmottagande i Kosovos grannregioner. I det avseendet bör jag emellertid nämna att medlemsstaterna på flyktingkommissariens uppmaning kan besluta att åta sig att ta emot flyktingar på tillfällig basis. För att dessa medlemsstater skall kunna få hjälp ur gemenskapsbudgeten, har kommissionen ändrat sitt förslag till gemensam åtgärd, vilket gör att man kan begära medel från Europeiska flyktingfonden, en fond som förfogar över 15 miljoner euro. Med den lösningen tar vi hänsyn till den situation som har uppstått genom kriget i Kosovo. Parlamentet har gett sitt stöd till förslaget och det är nu rådets sak att yttra sig.
För samtliga dessa operationer har vi behov av parlamentets samarbete. Att utnyttja katastrofreserven orsakar inga problem för den humanitära hjälpen. Men när det gäller hjälpen på 100 miljoner euro - som är avsedd att kompensera kostnaderna för flyktingmottagandet i Kosovos grannregioner - har det visat sig att situationen är mer komplex. Kommissionens främsta mål i den här frågan är att snabbt uppbåda resurser.
Jag skulle också vilja fästa er uppmärksamhet på en annan punkt som är viktig och som jag absolut måste ta upp, nämligen att kommissionen måste kunna anställa fler personer för att genomföra de här operationerna. Jag tror att parlamentet är väl medvetet om att kommissionen måste ha tillräckliga medel för att åta sig sina uppdrag med goda förutsättningar. Man kan inte säga, det kan man inte längre, att ett besluts ekonomiska aspekt löser sig själv.
För dessa nya operationer och för att kunna uppfylla kommande behov av omstrukturering, behöver kommissionen ytterligare personal i Bryssel och inom delegationerna. För övrigt kommer vi att behöva be om tekniskt och administrativt stöd på plats. På mycket kort sikt kommer kommissionen alltså att gå vidare med hjälp av en omstrukturering, men det kommer inte att räcka. Det krävs en förstärkning under nästa budgetår. Det gäller de här frågorna såväl som andra. Det nuvarande läget belyser på nytt det faktum att kommissionen måste ha en större personal för att kunna infria de uppdrag som anförtros den.
I det meddelande som överlämnades till er i förra veckan, påtalas dessa behov av medel och mänskliga resurser, och jag räknar med att parlamentet och rådet kommer att ta dessa begränsningar i beaktande. Varje institution måste ge sitt bidrag, så att Europa skall kunna bemöta denna kris på ett effektivt och ansvarsfullt sätt. Enligt min mening bör era debatter klart och tydligt avgöra dessa två centrala frågor - behovet av finansiella medel och mänskliga resurser.
Applåder

Hänsch
Herr ordförande, kära kolleger! Först och främst en personlig kommentar: Jag är glad över att som första talare från min grupp kunna hälsa den tyska förbundskanslern som ordförande för Europeiska rådet välkommen hit till Europaparlamentet, och alla förstår säkert att jag som socialdemokrat särskilt uppskattar detta, i synnerhet efter det tal som ni just har hållit, herr rådsordförande!
Applåder
Det är inte ofta en rådsordförande har så många viktiga beslut att fatta som ni har haft under de första tre månaderna av er mandatperiod, och oavsett vad man anser om de enskilda besluten, så är en sak säker: Vår europeiska union har bevisat sin handlingsförmåga och det tackar vi er för.
Under ert ordförandeskap nominerade Europeiska rådet inom loppet av en timme en kandidat till ordförandeposten i kommissionen, en händelse som för fem år sedan hade krävt mer än två toppmöten. Det är onekligen av stor betydelse för den här unionen. Vi skall se till att vårt godkännande av Prodi sker under parlamentets nuvarande mandatperiod - det vill säga i maj - och att man röstar om kommissionen i sin helhet senast i början av september. Jag tror att det överensstämmer med er tidsplan.
För övrigt var kommissionens avgång ingen institutionell kris, tvärtom. Jag betraktar den som ett steg in i den europeiska normaliteten. Det normala måste vara att parlamentet kontrollerar och sanktionerar, och det normala måste vara, och det kommer det också att vara i framtiden, att EU: s organ övertar det politiska ansvaret för eventuella brister och fel.
Applåder
Att det nu för första gången har skett är ett faktum som förtjänar all respekt. Nu är det en grundlig reform av förvaltningsstrukturen och förvaltningskulturen i Bryssel som gäller, och det är inte bara en uppgift för den nya kommissionen, utan även för er i rådet och oss i parlamentet. Vi vill inte ha en svagare utan en starkare kommission. Den nya kommissionen måste kunna bli det den skall vara, nämligen en europeisk regering.
När man ålägger kommissionen uppgifter måste man också se till att den beviljas medel till den personal som behövs, så att kommissionen kan utföra uppgifterna. När jag ser finanseringsöverenskommelsen från Berlin, får jag intryck av att rådet inte riktigt har förstått det. För övrigt har nog inte heller vi i parlamentet begripit att vi måste tilldela kommissionen medel, så att den kan uppfylla det ansvar vi ålägger den.
Applåder
De beslut som fattades om Agenda 2000 i Berlin är en kompromiss, det är helt naturligt, men vissa delar av denna är svåra att acceptera, eftersom vissa av de kompromisser som uppnåddes och som man också var tvungen att uppnå mellan de olika nationella intressena, även ligger Europa till last och medför en kostnad. Parlamentet kommer att granska det i detalj de närmaste veckorna, och ni kan vara lugna för att vi fortfarande kommer att finna många hårstrån i denna soppa av kompromisser. Det vill jag inte gå närmare in på här. Det räcker med: man har tänjt ut jordbruksreformen. Ni kommer inom en snar framtid att få förbättra den, inte enbart på grund av att reformen är otillräcklig för att klara en utvidgning, utan också på grund av de kommande WTO-förhandlingarna.
För det andra: en ny budgetplan förutsätter ett interinstitutionellt avtal. Vi vill inte öppna Berlinpaketet, men vi vill förbättra vissa delar av det så att de närmar sig våra krav och prioriteringar, t.ex. åtgärder i samband med långtidsarbetslösheten och stödjande åtgärder för en aktiv arbetsmarknadspolitik. Vi vill ha ett interinstitutionellt avtal om budgetplanen, det vill vi verkligen, men vi vill inte ha det till vilket pris som helst. Det handlar ju trots allt om ett avtal, inte om ett diktat. Men i det stora hela kan man säga att ni med Agenda 2000 i Berlin har infört den första reformen av EU-politiken som EU hittills har vidtagit.
Herr ordförande i Europeiska rådet: Vi kommer att göra allt för att uppnå den nödvändiga majoriteten i parlamentet och för att anta den innan denna mandatperiod löper ut. Vi vet att Agenda 2000 bara är en del av de reformer som krävs för att göra EU redo för en utvidgning, och därför gläds jag över ert tillkännagivande om att tidsplanen för de nödvändiga institutionella reformerna skall fastställas i juni i Köln. Vi stöder uttryckligen er avsikt att avsluta reformprocessen redan innan den första östeuropeiska staten ansluter sig till Europeiska unionen.
Det finns en annan sak vi förväntar oss av ert rådsordförandeskap. Europeiska unionen var kapabel att ingå en pakt om stabiliseringen av den gemensamma valutan, och det var bra. Men nu måste man också ha förmåga att ingå en pakt om arbete för människorna, det är minst lika viktigt. Därför stöder vi era avsikter inför toppmötet i Köln.
Applåder
Om Kosovo: Det är en svår fråga för oss alla, inte minst för oss i min grupp. Vi gläds över den enhällighet med vilken Europeiska rådet i Berlin har ställt sig bakom Natos militära insats i Kosovo. Det blev också en prövosten för den gemensamma säkerhets- och utrikespolitiken, för på det sättet bevisade ni att det i Europa råder en värdegemenskap, att Europa inte bara är ett ekonomiskt säte. Majoriteten av min grupp stöder medlemsstaternas inställning till militära insatser. Vi anser att denna insats var oundviklig, men bortsett från gränserna och nödvändigheten med militären är det två, tre punkter jag vill lyfta fram. Det är riktigt: Vi måste hejda förbrytaren Milosevic och hans soldatesk och mördarligor. I slutet av detta blodiga århundrade får det inte finnas något utrymme för nationalism och rasism i Europa, inte någonstans i Europa!
Folkrätten grundas på nationell suveränitet och territoriell integritet. Det är dyrbara skatter, men den nationella suveräniteten och territoriella integriteten får inte i någon stat i Europa ge utrymme för förtryck, deportering eller folkmord.
Applåder
Därför behöver vi en vidareutveckling av folkrätten på det militära området som nu har blivit en nödvändighet, och vi inbjuder er att medverka till det. Befolkningen i Balkanländerna kommer enbart utifrån ett europeiskt perspektiv att kunna uppnå fred. Det gläder oss att man har tagit initiativ till en Balkankonferens med en politisk, ekonomisk och social återuppbyggnad i denna plågade region som målsättning. Vi stöder eftertryckligen de förslag som ni har lagt fram här i dag.
Låt mig också få säga följande: Vi tackar de soldater i medlemsstaterna som har anslutit sig till Nato. Vi tackar dem som riskerar sina liv för att sätta stopp för de etniska utrensningarna i Kosovo.
Applåder
Vi tackar också männen och kvinnorna i de icke-statliga organisationerna, som även de under stora uppoffringar ägnar sig åt att skapa drägligare villkor för flyktingar och landsförvisade i området. Även de är värda ett tack.
Applåder
Herr ordförande i Europeiska rådet, ni har övertagit ordförandeskapet i en av de svåraste faser som Europeiska unionen någonsin har behövt genomgå. Vi önskar er framgång, eftersom det även är vår framgång, Europeiska unionens framgång. Ni kommer i den svåra uppgift som ligger framför er alltid ha oss, Europaparlamentet, och i synnerhet min grupp som en kritisk, ibland mycket kritisk till och med, men alltid pålitlig partner. Tack så mycket!
Applåder

Brok
Herr rådsordförande, herr kommissionsordförande! Jag är övertygad om att även min grupp stöder er, herr rådsordförande, när ni gör de mänskliga rättigheterna gällande samt att man stöder insatserna för att skydda människorna i Kosovo. Vi vet vilket tungt ansvar som åligger er i en stund som denna. Därför är det utan tvekan nödvändigt att vi är i stånd att definiera krigsmålet och fullfölja insatsen. Vår kollega Doris Pack kommer att gå närmare in på det.
Men jag anser att detta också bör vara en uppmaning till oss om att äntligen inleda en handlingskraftig utrikes-, säkerhets-och försvarspolitik.
Applåder
Ni, herr rådsordförande, har under er mandatperiod fram till slutet av juni till uppgift att på det området genomdriva Amsterdamfördraget på de avgörande punkterna. Det bör man inte överlåta åt teknokraterna. Det är en potential som snarare borde utnyttjas politiskt, så att vi förbättrar vår handlingsförmåga och i framtiden har möjlighet att bedriva en sådan utrikespolitik, som situationer som den i Kosovo över huvud taget inte lämnar något utrymme för, så att man slipper ta till vapen.
Applåder
Vad Berlin beträffar tror jag att man begick en mängd misstag inte i Berlin utan snarare innan Berlin. Jag håller med er om, att valet av Romano Prodi var ett bra val. Men om rådets ordförandeskap skulle ha samarbetat med parlamentet i den frågan redan i januari, är det möjligt att vi inte skulle ha hamnat i den här situationen.
Applåder
När jag tänker tillbaka på de många tal som hölls i december i fjol, är det frestande att jämföra resultaten från förhandlingarna om Agenda 2000 med det som ni den gången själva betraktade som en nödvändighet ur ett tyskt perspektiv. Men jag är inte här som företrädare för Tyskland utan för min grupp. Även ni som rådsordförande borde lära er att det är två olika saker!
Skratt
Jag anser i själva verket att vi inte borde öppna paketet med Agenda 2000. Men Europaparlamentet lägger stor vikt vid att vi får spelrum för den fortsatta politiken, att vi får spelrum för utrikes- och säkerhetspolitiken, att vi får spelrum som till exempel också gör en utvidgning möjlig. För osäkerheten inom jordbrukspolitiken har ju medfört nya bekymmer vad fastställandet av tidpunkten för kandidatländerna beträffar. Vi måste klargöra att dessa oklarheter i Agenda 2000 inte kommer att leda till en fördröjning av utvidgningen. Kosovo har lärt oss att vi bör utnyttja alla möjligheter till att påskynda en utvidgning. Jag tror att det är vårt politiska ansvar.
Applåder
Ni kommer att få förbereda toppmötet i Köln. Där skall det handla om regeringskonferensen. Vi är nyfikna på hur man kommer att fastställa mandatet och på vilket sätt Europaparlamentet kommer att göras delaktigt i regeringskonferensen. Vi vill vara delaktiga i lika stor utsträckning som kommissionen.
Det skulle för övrigt vara ett steg i rätt riktning, om Europaparlamentets ordförande var med på dagens informella toppmöte. Han har ju inte ens blivit inbjuden!
Applåder
Jag tror att det vore meningsfullt att utnyttja möjligheterna i Amsterdamfördraget även inom politiken för rättsliga och inrikesfrågor. Med tanke på Kosovo borde man snarast införa majoritetsbeslut i frågor som rör asyl- och immigrationspolitiken. Det kan ske genom ett enkelt rådsbeslut och det borde ske, så att man skapar en äkta handlingsförmåga.
Jag tycker att det är riktigt att sysselsättningspolitiken intar en viktig ställning på toppmötet i Köln. Men vi bör garantera att man för diskussioner där om själva innehållet. Vi bör tydliggöra vem som verkligen kan bedriva en aktiv sysselsättningspolitik i Europa. Om man ingår en sysselsättningspakt som saknar ett verkligt innehåll och väcker intrycket att Europa kan lösa problemet, och det sedan visar sig att man inte kan det, eftersom instrumenten för det saknas, då är det till skada för Europa. Den europeiska sysselsättningpolitiken får inte vara ett alibi för misslyckandet i den nationella sysselsättningspolitiken! Det kommer vi att lägga stor vikt vid i vår utvärdering av toppmötet i Köln.
Livliga applåder

Brinkhorst
Herr ordförande, herr rådsordförande! I dag kommer ni att möta den nyligen utnämnde ordföranden, Romano Prodi. Vi hoppas att ni kommer att bekräfta vad ni sade tidigare, att vi behöver en stark kommission. Det skall naturligtvis tillämpas en ny förvaltnings- och politisk kultur, men vi behöver en stark kommission. Jag skulle vilja tacka ordförande Santer, trots alla svårigheter vi har haft, för vad han har gjort under de senaste åren.
Europaparlamentet måste också delta fullt ut under den kommande perioden. Vi reser vissa frågetecken när det gäller den mellanliggande perioden. Det kan inte vara så att rådet måste ha tre månader på sig, medan parlamentet bara har två eller tre dagar till förfogande när det rör utnämningen av ordföranden.
Agenda 2000-paketet har, som ni har nämnt, ingåtts under oerhört svåra förhållanden: Nato-bombningar som ett resultat av Kosovokrisen, kommissionens avgång. Vi välkomnar det faktum att ni har hållit ihop Europeiska unionen under en mycket svår period. Alternativet skulle annars ha varit att man inom Europeiska unionen hade känt hopplöshet och hjälplöshet. Detta är inget acceptabelt alternativ. Samtidigt vet vi att priset för det överenskomna paketet har varit mycket högt. Vi har sett en närvaro av elva enskilda medlemsstater i Europeiska unionen, snarare än en närvaro av Europeiska unionen som helhet. Priset för detta har blivit en oacceptabel minskning av de ekonomiska marginalerna inom områden som är nödvändiga för nytänkande inom och nyskapande av Europeiska unionen. Just som Prodi sade här i går, så behöver vi starta i en ny riktning. Den finansiella grunden för Europeiska unionen i detta avseende, har urholkats på ett betydande sätt.
Såsom andra har nämnt, så vill Europaparlamentet ha ett interinstitutionellt avtal, men inte till vilket pris som helst. I detta sammanhang så vill jag betona att parlamentet under de senaste åren har varit en mycket effektiv och användbar partner. Men man måste förstå att det är mycket viktigt att vi skapar flexibilitet när det rör de framtida marginalerna. Det är mot denna bakgrund som jag personligen vädjar till er, herr ordförande, att försöka främja ett nyskapande, så att vi får flexibilitet och vissa marginaler. Annars kommer parlamentet att förbli en nickedocka i budgetsammanhang under de kommande sju åren. Låt mig ge er två exempel.
Det första har att göra med vad ni sade om Kosovo. Ja, det är faktiskt så att parlamentets budgetutskott i går godkände 250 miljoner euro. Samtidigt innebär detta att vi har uttömt den totala marginal för internationella förbindelser som ni beslutade om i Berlin. Detta visar därför att unionens finansiella struktur ännu inte är korrekt.
Det är mot denna bakgrund som vi skulle vilja se en utveckling mot ett budgetförslag som ger kommissionen möjlighet att skapa fler positiva ekonomiska vinster. Jag hoppas att ni kan hitta utrymme för större flexibilitet än vad som är fallet för närvarande.

Puerta
Herr ordförande! Toppmötet i Berlin har hållits vid en svår tidpunkt med en djup institutionell kris i Europeiska unionen, med kommissionens avgång och en svår Balkankris. Vad gäller Agenda 2000 gav stats- och regeringscheferna, trots det avtal som uppnåddes i gryningen den 26 mars, en bild av motsättningar och avsaknad av framtidsvisioner. I Berlin försvarade var och en envist sina egna intressen, och ingen har fört unionens gemensamma intressen framåt.
Europeiska rådet fortsätter att inte bevilja nödvändiga medel. Man kan inte planera stora mål med en budget som i bästa fall uppgår till högst 1, 27 procent av gemenskapens bruttonationalinkomst. Utan en ökning av budgeten kan man inte samordna den ekonomiska politiken, driva på skapandet av sysselsättningen eller stärka solidariteten.
För oss är vissa av besluten i Berlin en besvikelse. De anslag som beviljas strukturpolitiken och inrikespolitiken bryter linjen med ökade anslag som inleddes 1988 och stärktes 1993. Dessutom garanteras inte medel till utvidgningen av Europeiska unionen, vilken nu hotas av att skjutas upp. I kvantitativa termer minskar de 240 miljarder euro som föreslagits i Agenda 2000 för strukturpolitiken, till 213 miljarder, och i procent av BNI för sammanhållningspolitiken sker en progressiv minskning, från nuvarande 0, 46 procent till 0, 42 procent år 2006.
Vad gäller jordbrukspolitiken är kompromissen i Berlin en fortsättning av reformen från 1992, där en av följderna var att ett stort antal jordbruksanläggningar försvann med den därpå följande förlusten av sysselsättning. Det hade varit nödvändigt att denna gång införa korrigerande instrument men detta skedde inte. Vi oroar oss framför allt för de små familjejordbruken eftersom prissänkningarna, bara delvis kompenserade av inkomststöden, kommer att påverka de små och medelstora jordbruken i högre grad. Det är också klandervärt att man inte har antagit ett rättvist justeringssystem som gynnar de små producenterna för att kunna rätta till den nuvarande situationen där 80 procent av stöden går till 20 procent av jordbrukarna.
Beträffande den institutionella krisen måste vi gratulera till den snabba nomineringen av Romano Prodi som kandidat till kommissionens ordförandepost i enlighet med Amsterdamfördraget, men vi konstaterar ett underskott i dialogen och överenskommelserna med Europaparlamentet för att kunna skapa en tidsplan för inrättandet av den nya kommissionen som gör det möjligt att snabbt komma förbi denna mellanperiod och samtidigt stärka institutionens demokratiska legitimitet.
Vad gäller kriget på Balkan, vilket kommer att debatteras senare, vill jag för Gruppen Europeiska enade vänstern - Nordisk grön vänster redan nu säga att de 15 medlemsstaterna har begränsat sig till att legitimera Natos ingripande i Jugoslavien när det väl har satts i gång. Utan tvivel har regeringen Milosevic ihållande förtryck av den kosovoalbanska befolkningen efter att ha avskaffat Kosovos autonomi, dess förakt för de mänskliga rättigheterna och avvisandet av att komma fram till ett avtal i Rambouillet förorsakat Natos ingripande. Men detta hårda och ihållande militära ingripande, vid sidan av Förenta nationerna, ger ett allvarligt prejudikat med handlingsutrymme för egenintressen i den internationella rätten, och får i detta fall motsatta effekter mot vad som var tänkt: ett serbiskt stöd till Milosevic som reaktion på Natos bomber och dess resultat i form av oskyldiga civila offer och en förstörd infrastruktur i landet, och samtidigt en förvärrad situation för den kosovoalbanska befolkningen som fördrivs från sitt land i en etnisk rensning utan motstycke, med ett allvarlig tillägg i form av Rysslands irritation och faran för en allmän instabilitet i Balkan.
Jag vill avsluta detta inlägg - och jag är mycket ledsen över det -, herr rådsordförande, och beklaga att Europeiska unionen, med sina institutioner, har underordnat sig besluten i en militär organisation och under så många år har avstått från sitt politiska ansvar på kontinenten. Det är bättre att förebygga för att slippa agera i efterhand på detta sätt.

Collins, Gerard
Herr ordförande! Jag vill hälsa förbundskansler Schröder, som är här på det tyska ordförandeskapets vägnar, varmt välkommen. Jag tackar honom uppriktigt för vad som jag anser vara ett av de bästa talen av en rådsordförande som jag har hört i parlamentet under en avsevärd tidsperiod. Jag tackar honom för vad han sade i samband med krisen i Kosovo. Parlamentet har, genom sina applåder, visat sin tillfredsställelse över detta tal. Jag vill också uppriktigt tacka honom för Berlinresolutionen inom detta område.
Jag vet att rådsordföranden har ett sammanträde i eftermiddag med stats- och regeringscheferna, och det är viktigt att han under denna diskussion till sina kolleger förmedlar att det är av yttersta vikt att biståndet till kosovoalbanerna fortsätter, och att Europeiska unionen spelar en ledande roll under den humanitära biståndsuppgiften. Finansiella resurser måste frigöras för att medge att biståndsprogrammen fortsätter, och att lämpliga mediciner och livsmedel når de behövande flyktingarna.
Vi hade hoppats att vi, när vi nu närmar oss slutet av årtusendet, hade lämnat det europeiska krigsspöket bakom oss. Sorgligt nog, så underblåser den totalitäre despoten Milosevic folkmordets drivkrafter och förvärrar därmed kosovoalbanernas situation. Jag är av den bestämda uppfattningen att Milosevic inte får komma undan, och att han någon gång framöver i domstol måste möta anklagelserna om krigsförbrytelser.
Jag har en negativ sak som jag måste nämna för förbundskansler Schröder. Jag tror att ni faktiskt uppskattar Europaparlamentets roll. Men er trovärdighet ifrågasätts en aning genom det faktum att vår ordförande, Gil-Robles, inte är inbjuden till sammanträdet i eftermiddag. Jag beklagar detta. Det är ett misstag som begåtts någonstans under ärendets gång, och till och med vid denna sena tidpunkt anser jag att ni bör omvärdera saken. Det är ett grovt misstag som sänder ut fel signaler.
Jag skulle vilja rikta ett särskilt tack till Santer och säga att jag uppskattar det utmärkta arbete han har utfört för Europeiska unionen under de senaste fyra och ett halvt åren. Jag tackar honom uppriktigt för det som han har bidragit med, och jag tackar även hans kolleger i kommissionen. Jag beklagar starkt att han har blivit ett offer för omständigheterna vid denna särskilda tidpunkt. Ni har mitt fulla förtroende, ordförande Santer, och min uppskattning för vad ni har gjort för Europeiska unionen under er mandatperiod.
Toppmötet i Berlin den 25 mars var ett bra toppmöte. Man åstadkom mycket vad gäller fastställandet av de övergripande finansiella parametrarna för utgifter inom EU för sjuårsperioden efter 1999. Allt sedan Agenda 2000-förslagen till reformering av unionens politik offentliggjordes för första gången i mars 1998, har man hela tiden i vissa politiska läger känt att det skulle bli svårt att nå en överenskommelse som var balanserad och rättvis för alla territorier inom Europeiska unionen. Det tyska ordförandeskapet kan finna tröst i det faktum att utgiftsparametrarna för unionens budget för perioden 2000-2006 är beroende av alla Europeiska unionens medlemsstaters medgivande.
Genom budgeten, som uppgår till 506 miljarder brittiska pund, kommer man att skapa olika program för att lägga grunden till den förestående utvidgningen av själva Europeiska unionen. På samma sätt kommer man att se till att den gemensamma jordbrukspolitiken blir korrekt finansierad, och att många sociala och regionala biståndsprogram fortgår för unionens fattigare medlemsstater efter 1999.
Jag skulle vilja ta upp en del aspekter av den befintliga gemensamma jordbrukspolitiken. Det föreslogs i ett dokument med titeln, " Den framtida finansieringen av Europeiska unionen" , utgivet av kommissionen före jul, att det var möjligt att 25 procent av den gemensamma jordbrukspolitiken skulle finansieras med medel från de enskilda medlemsstaterna. Detta skulle ha varit en bakåtsträvande strategi för Europeiska unionen. Det skulle ha varit en mycket splittrande åtgärd, eftersom en av de framgångsrika aspekterna med den gemensamma jordbrukspolitiken är det faktum att den förvaltas på ett enhetligt sätt i alla Europeiska unionens medlemsstater. En åternationalisering av delar av den gemensamma jordbrukspolitiken skulle bara ha resulterat i en slutlig upplösning och fragmentering av den gemensamma jordbrukspolitiken i sig.
Till sist skulle jag vilja säga till förbundskansler Schröder: ni hade en ganska svag inledning på ert ordförandeskap, men ni har gjort enastående framsteg under den senaste tiden. Det finns fortfarande en mängd viktiga frågor på dagordningen som skall lösas före slutet på ert ordförandeskap. Jag gratulerar er till de framsteg ni har gjort hittills. Ni har avverkat två tredjedelar av vägen till mållinjen. Vi skulle vilja att ni visade ännu större initiativkraft från och med nu fram till slutet av juni.

Müller
Herr ordförande, herr rådsordförande! Kriget i Kosovo ger alla övriga händelser i Europa en relativ betydelse, även toppmötet i Berlin. Varje fredskompromiss har plötsligt fått större betydelse än man trodde från början. Men varje fredskompromiss betydelse beror dessutom på om den kan föra oss fram till de kommande sju årens reformer och utvidgning av Europeiska unionen. Sett ur det perspektivet har toppmötet i Berlin med alla sina beslut varit en klar framgång. Jag vill göra tre påpekanden som gäller budgeten.
För det första: Finansieringspaketet är ett glädjande fenomen, eftersom medel har avsatts för kandidatländerna. Det har min grupp varit särskilt angelägen om. De 15 medlemsstaternas EU har gjort inskränkningar, i synnerhet på strukturområdet, och det har det utgått en tydlig och tillförlitlig signal om från Berlin till kandidatländerna.
För det andra: Finansieringspaketet bör man se på med kritiska ögon, eftersom den avgörande förändringen av jordbrukspolitikens inriktning enligt min uppfattning tyvärr inte har skett. Det här är en tung börda som kräver att en granskning äger rum tidigare än planerat. För den tysk-franska motorn drivs inte med hjälp av mjölk. Det känner vi alla till. Efter valen och med en ny kommission bör den här frågan absolut finnas med på dagordningen igen.
För det tredje: Finansieringspaketet är ur parlamentets synvinkel inte godtagbart i fråga om inrikes- och utrikespolitiken, de administrativa kostnaderna och den eftersträvade flexibiliteten. Att i synnerhet de utrikespolitiska utgifterna kommer att stiga de närmaste åren, att vi behöver mer än vackra ord för att kunna organisera ett verkligt initiativ för en gemensam utrikes-och säkerhetspolitik i Europa, det framgår av de hemska händelserna i Kosovo.
Men jag utgår från att vi i ett trepartssamtal kan utnyttja det spelrum som fortfarande finns, och därför ber jag om ert stöd. Samtidigt vill jag ställa mig bakom Collins begäran om att ni än en gång skall fundera över ert beslut, om inte ändå Gil-Robles kan delta i eftermiddagens toppmöte som företrädare för Europaparlamentet.
Applåder

Lalumière
Herr ordförande, herr ordförande i Europeiska rådet! Det extra toppmötet i Berlin var speciellt i mer än ett avseende.
Mötet utspelade sig mot bakgrund av den fruktansvärda tragedin i Kosovo. Det blev också en uppföljning på Europeiska unionens första politiska kris som ledde till kommissionens avgång, och man skulle dessutom besluta om de allmänna riktlinjerna i Agenda 2000, särskilt angående budgeten, för nästa årtusendes första år.
Era framgångar, herr förbundskansler, var att ni uppnådde resultat i alla frågor som ni skulle behandla. Dessutom hade Tyskland förmågan att höja sig över sina egna intressen, överträffa sig själv och spela rollen som ordförandeland för hela unionen. Övertygade européer, bland annat vi, tackar er uppriktigt. Det är bra för bilden av Tyskland och det är bra för hela Europa.
Visserligen är vi inte helt nöjda med den slutgiltiga kompromissen. När det gäller budgeten är vi till exempel fortfarande bekymrade över taket för de egna medlen, eftersom utgifterna kommer att öka med utvidgningen och hjälpen till Kosovo. Vi hade åtminstone önskat oss en klausul för en automatisk revidering av budgetplanen vid varje utvidgning.
När det gäller den gemensamma jordbrukspolitiken är vi rädda att den försiktiga kompromiss som slutgiltigen antogs knappast förser oss med vapen för de framtida förhandlingarna inom WTO. I fråga om strukturfonderna hade vi önskat att unionens insatser för den ekonomiska och sociala sammanhållningen skulle stämma bättre överens med kommissionens mera generösa förslag.
Trots dessa förbehåll är vi definitivt nöjda med att man kunde lösa upp de viktigaste frågorna i Berlin.
När det handlar om utnämningen av kommissionens ordförande, hade ni förmågan att agera snabbt. Låt oss hoppas att den fortsatta processen kommer att hanteras effektivt, utan stress, men med en strävan efter att snarast förse Europeiska unionen med en ny, reformerad kommission, som har förmågan att spela en verkligt politisk roll.
Återstår Kosovo, det viktigaste. Självklart kunde Berlin inte lösa denna tragedi, men det som sades i Berlin och det ni sade i förmiddags går i rätt riktning. Jag tänker särskilt på den politiska roll som Ryssland borde spela. Jag tänker på er uppmaning till nationerna, om att de omedelbart bör mobilisera sig och ta emot flyktingar och fördrivna personer, dock tillfälligt. Jag tänker på idén om ett slags stabilitetspakt för folken på Balkan, för att hjälpa dem att ta sig ur sin misär och isolering.
Er idé är en bra idé. Och när ni, herr ordförande i Europeiska rådet, säger att Europas röst måste vara stark och att Europa måste respektera de värden som utgör Europabyggets grund, kan vi bara hålla med er och önska att alla hör er!

Bonde
Herr ordförande! Herr förbundskansler! Shakespeare skrev: " Att vara eller inte vara - det är frågan" . Rådet säger nu att kommissionen både kan vara och inte vara på samma gång. Nationernas Europa och Junirörelsen vill att kommissionen nu träder tillbaka och ersätts av ett " städteam" som kan rensa upp, innan den nya kommissionen väljs. Vi uppmanar de nationella parlamenten att själva välja den som skall företräda landet i Europeiska kommissionen. Det skall inte vara Prodi eller en majoritet här i kammaren som skall bestämma vem den danska ledamoten i kommissionen skall vara. Den danska ledamoten skall inte vara EU: s ställföreträdare inför det danska folket, utan de danska väljarnas företrädare i EU, och för övrigt: 1 000 kommittéer, 10 000 olika lagar och 100 000 projekt är alldeles för mycket för att styras från Bryssel. Skär ned kraftigt! Sätt EU på bantningskur och ge större frihet till demokratin i våra länder!

Parigi
Herr rådsordförande! Den italienska demokratiska högern - Nationell allians - hoppas att parlamentets ordförande skall få möjlighet att delta vid det möte ni säger skall äga rum i eftermiddag och uttrycker sitt oförbehållsamma stöd till Natos operationer i f.d. Jugoslavien. Vi vill bara påpeka att om Natos strateger, som har varit på plats under de senaste tio åren, hade studerat sin historia, så hade de upptäckt att etnisk rensning är något som vissa befolkningsgrupper på Balkan tillämpat regelbundet och som bl.a. drabbade de 350 000 italienare som för femtio år sedan med våld och under vapenhot kastades ut från den adriatiska kusten där de alltid levt.
När Agenda 2000 dök upp på den europeiska scenen verkade den vara en illusionernas bok, även om den seriöst tog itu med känsliga samhällsproblem. Efter det att den stötts och blötts av regeringscheferna i Berlin verkar den snarare vara en desillusionernas bok, så mycken osäkerhet och så många motsägelser ryms det i den, eftersom den speglar - i dag tydligare än någonsin - medlemsstaternas osäkerhet och motstridiga viljor och eftersom de enskilda medlemsstaterna, som till övervägande delen styrs av vänsterregeringar, har överfört sin egen uppenbara brist på idéer till Agenda 2000.
Kompromisserna när det gäller jordbrukspolitiken har resulterat i en serie justeringar som smakar välgörenhet och som ännu en gång drabbar stora delar av Sydeuropas jordbruksekonomi. I Agenda 2000 får man leta förgäves efter modet att beslutsamt ta upp de dramatiska sysselsättningsproblemen, där man fortsätter att undervärdera de små och medelstora företagens stora betydelse, förutom att man undviker det akuta problemet med Europeiska unionens eftersläpning gentemot USA när det gäller teknik.
Att Agenda 2000 inte innehåller någon klarsynt och strategiskt rimlig vision när det gäller utvidgningen visar, a priori , Europeiska unionens tillkortakommanden inom det utrikespolitiska området vad gäller Balkan, vars historia och öde är europeiska, med undantag av kommunisten - jag upprepar - kommunisten Milosevics dårskaper. Och att de europeiska vänsterregeringarna lider brist på idéer visar det faktum att deras ledare, som nyligen sammanträdde i Milano, beslöt att acceptera Clintons förslag när det gäller ekonomi och sysselsättning, vilket avslöjar en oroväckande beroendeställning när det gäller vetenskap, ideologi och kultur. Om den här utvecklingen fortsätter kommer det snart att komma ett meddelande från USA: en viss Christopher Kolumbus, som avseglat med tre karaveller från Huston Bay, har upptäckt Europa.

Medina Ortega
Fru ordförande! Först vill jag gratulera rådets ordförande till det stora arbete som genomfördes på toppmötet i Berlin. I mina tidigare inlägg sade jag till rådets ordförande att det hade ett svårt arbete och det tyska ordförandeskapet har verkligen visat sin envishet och förmåga att genomföra det. Det är dock logiskt att vi från parlamentet uttrycker vissa reservationer över innehållet i budgetöverenskommelserna.
En betydande minskning av disponibla medel har skett från Europeiska gemenskapens sida. Jag vet att detta är ett av det tyska ordförandeskapets mål, men det krockar med Europaparlamentet mål och det är, som kommissionens ordförande har sagt, uppenbart att genomförandet av avtalen i Berlin kommer att kräva ett nytt interinstitutionellt avtal där man tar hänsyn till Europaparlamentets åsikter. Dessa åsikter har att göra med några aspekter som vi har pekat på. Exempelvis den nödvändiga flexibiliteten. Vad händer när det inträffar en kris som den som nu har inträffat vad gäller Kosovo och som förutsätter tilläggsanslag ur budgeten?
Det är en betydande minskning i de kapitel som kan användas i kampen mot arbetslösheten och det är också minskningar i inrikespolitiken, utrikesverksamheten och i själva administrationen i gemenskapen. Om vi utgår ifrån att gemenskapens administration just nu har underskott och det beror just på att kommissionen inte har beviljats nödvändiga medel, måste vi fråga oss om de medel som nu ges till administrationen kommer att göra det möjligt för kommissionen att fungera.
Men det finns också andra sektorer; konkret har man inte inrättat någon revideringsklausul för utvidgningsfallet. Vi vet att behoven i de central- och östeuropeiska länderna är enorma och vi måste fråga oss om dessa behov kan täckas med de nuvarande medlen. Det verkar snarare som om vi skulle behöva tilläggsanslag till utvidgningen om vi vill genomföra den under perioden för den nya budgetplanen, det vill säga, före år 2006.
På jordbruksområdet har inte någon långtgående jordbruksreform genomförts och kommer inte att kunna genomföras, en reform som skulle göra det möjligt att förbättra livskvaliteten på landsbygden, för invånarna på landsbygden kan inte fortsätta att vara andra klassens medborgare.
Men det område där kanske de största nedskärningarna har gjorts är i strukturpolitiken. Kommissionen - och kommissionär Wulf-Mathies är närvarande - hade gjort en mycket stram planering av strukturpolitiken vilken har skurits ned med kriterier som möjligen är förklarliga, men som kommer att försvåra sammanhållningspolitiken inom Europeiska unionen. Det vill säga, det finns en rad regioner och länder som har en lägre utvecklingsnivå, vilka måste konkurrera under mycket svåra villkor för att uppfylla målen i stabilitetspakten, och som kommer att få svårt att göra detta. Ett exempel på en förändring som kan bli mycket skadlig är avskaffandet av undantaget, för de ytterst avlägsna regionerna, för kravet om 75 procent för att höra till mål 1-regioner. När detta undantag försvinner innebär det att de ytterst avlägsna regionerna har samma villkor som de kontinentala regionerna, utan hänsyn till de enorma svårigheter de har.
Ur en annan synvinkel, fru ordförande, vill jag för Europeiska socialdemokratiska partiets grupp gratulera det tyska ordförandeskapet, rådet och medlemsstaternas regeringar för det beslutsamma agerandet i Kosovokrisen. Det handlar om att tillämpa den nya humanitära internationella rätten; en humanitär internationell rätt som föddes 1945 i FN-stadgan och i Nürnbergprocessen. Det är klart att det inte är acceptabelt att en stats- eller regeringschef skall få tillfoga sitt folk ett sådant lidande som Milosevic gör med en del av den jugoslaviska befolkningen, den kosovoalbanska befolkningen.
Jag anser att medlemsstaterna i Europeiska unionen, som i detta ögonblick agerar inom ramen för Nato, verkar för hela mänskligheten. Vi i Europaparlamentet, åtminstone i Europeiska socialdemokratiska partiets grupp, stöder denna typ av åtgärder och hoppas att de, kanske genom någon typ av initiativ som det som FN: s generalsekreterare har inlett, kan leda till en snar lösning på problemet, vilket måste betyda ett tillbakadragande av Milosevic styrkor från Kosovoområdet, ett återvändande av Kosovos befolkning till området under internationellt beskydd och eventuellt ett återuppbyggande och en ekonomisk återhämtning för området.
Det är sant att den tid som det tyska ordförandeskapet har är kort, men från Europaparlamentets sida hoppas vi att detta ordförandeskap skall fortsätta att driva på Natos fredsansträngningar och stödet till den kosovoalbanska befolkningen.

Fontaine
Fru ordförande, kära kolleger! Europeiska unionen, som ni är ordförande för, herr rådsordförande, har gett sig själv ett ambitiöst mål, kanske för ambitiöst, nämligen att strama åt gemenskapsbudgeten för de sex kommande åren, samtidigt som Europa kommer att utvidgas och det internationella sammanhanget är högst föränderligt.
Europeiska unionens anda kunde ha slagits sönder mot det rev som de nationella intressena utgör. Ett misslyckande hade varit en politisk katastrof, tre månader efter eurons lansering och två månader före Europavalen, men framför allt mitt i en tragedi i Kosovo, som inte kan få en positiv utgång om våra 15 medlemsstaters solidaritet sviktar.
I dag kan vi konstatera att gemenskapens högre intresse har segrat. Som ni sade har Europa haft förmågan att tala med en enda röst, den har visat sin handlingsförmåga; det viktigaste har bevarats och vi kan bara gratulera er till det. För vår unions styrka ligger i dess förmåga att hantera den allmänna jämvikten på ett solidariskt sätt, en jämvikt som krävs för att en marknad vars syfte inte är kallt ekonomistiskt, utan socialt och t.o.m. humanistiskt, skall kunna fungera.
Eftersom jag hade uppdraget att leda vår förhandlingsdelegation med rådet om strukturfonderna, är det denna fråga jag skulle vilja komma in på denna förmiddag. Under alla våra möten har vi uppskattat minister Verheugens uppriktighet, hjärtlighet och förmåga att lyssna. I dag har vi en känsla av att ha hörsammats i ganska stor utsträckning. Berlinavtalet införlivade en del av de riktlinjer som kammaren sätter ett stort värde på, och vi kan bara skriva under på de tre huvudinriktningar som rådet antog på det här området: koncentration, förenkling, effektivitet. Det finns emellertid ett antal frågor som ännu inte har lösts definitivt. Mina kolleger - Arias Cañete, föredragandena och för en stund sedan Medina Ortega - har tagit upp detta, och vi bör fortsätta dialogen med rådet, för att vi skall kunna nå fram till en lösning före mandatperiodens slut. Men detta förutsätter att förhandlingarna om budgetplanen och det nya interinstitutionella avtalet mynnar ut i kompromisser som parlamentet kan acceptera.
Herr ordförande! Ni kan vara säker på att Europaparlamentet kommer att ge prov på flexibilitet, men vi väntar oss också att rådet fullt ut erkänner vår institutions demokratiska roll. Det är skälet till att vi ställer oss positiva till att Europaparlamentets ordförande skall kunna närvara vid det informella mötet i rådet, som kommer att äga rum i eftermiddag.
Jag tvivlar inte på att utnämningen av Prodi till kommissionens nye ordförande - kring vilken ni lyckades samla stats- och regeringscheferna i väntan på, hoppas jag, kammarens samtycke - kommer att bli en viktig faktor för framgången för denna reform, som är en förutsättning för en framgång för unionen, för vilken utvidgningen är ett orubbligt politiskt imperativ.

Neyts-Uyttebroek
Fru parlamentsordförande, herr rådsordförande, kolleger! Min grupp och jag själv applåderade rådsordförande och kansler Schröders tal eftersom vi helhjärtat instämmer i hans flammande upprop till att överbrygga nationell egoism, till att resolut föra ut och försvara den europeiska kultur- och civilisationsmodellen, liksom att avvisa varje form av etnonationalism. Vi kan också mycket väl förstå att kanslern är mycket nöjd med resultatet av toppmötet i Berlin. Där slöts verkligen avtal om svåra och känsliga angelägenheter. Innehållet i dessa avtal överensstämmer tyvärr inte med rådsordförandens högstämda retorik.
Bara ett exempel. Rådsordföranden meddelar oss att det fattats beslut om att frigöra 150 miljoner euro för flyktingarna från Kosovo. Vi välkomnar detta. Men hur bjärt bryter inte detta av mot slutsats 45 från toppmötet i Berlin där ungefär en 5 200 och ytterligare några miljoner utdelas som gåva till medlemsstaterna själva under rubriken särskilda situationer 2000-2006. Mer än 5 200 miljoner euro till regeringarna för att dela ut till sina befolkningar medan knappt 150 miljoner kommer att ställas till förfogande för flyktingarna, medan rådet förra veckan inte lyckades inta en enhällig ståndpunkt om hjälpen till flyktingarna och medan krediterna för brådskande ärenden reducerats till nästan ingenting i budgetplanerna för hela perioden 2000-2006. Den hårda verkligheten i sifferarbetet från Berlin motbevisar logiken från Berlin. Sådana diskrepanser är ett hot som kan leda till att de europeiska medborgarna förlorar allt förtroende för unionen.
Vad Europeiska kommissionen och dess ordförandekandidat beträffar bedömer min grupp likaså att rådet inte har tagit sitt fulla ansvar. Vi välkomnar överenskommelsen om att nominera Romano Prodi. Vi kan samtidigt bara konstatera att rådet genom att inte ändra någonting i fråga om sammansättningen av kommissionen ställer parlamentet inför stora svårigheter. I synnerhet det faktum att Cresson sitter kvar kan vi inte godta. Min grupp kommer inte att samarbeta med henne, och vi ger henne rådet att inte visa sig här mer. Romano Prodi, som vi högaktar och som vi förväntar oss mycket av, betraktar vi som bildaren av den nya kommissionen, vilket parlamentet kommer att uttala sig om efter valet. Varje annan tolkning skulle ju leda till konstitutionella problem. Jag skulle gärna vilja få veta av ordförandeskapet om det delar denna syn.

Moreau
Fru ordförande! Europas folk har lidit av kriget in på bara skinnet, och känner nu en enorm oro inför händelserna i Kosovo. Eftersom luftangreppen bara förvärrar problemen måste man göra allt för att hitta en politisk lösning, vilket är det enda som kan få ett slut på Milosevic-systemets grymheter, det kosovoalbanska folkets martyrskap och de nationalistiska känslorna.
När det gäller Berlinpaketet, sade ni, herr förbundskansler, att Europeiska rådet i Berlin resulterade i en bra kompromiss. Jag skulle vilja vara mer nyanserad. Även om avtalet har medgett en del framsteg, innehåller det brister och medför risker för framtiden. Visserligen har de mest brutala ståndpunkterna rensats ut, men det finns inga lösningar inför framtiden. På jordbruksområdet har till exempel prissänkningarna varit mindre än vad kommissionen begärde, men de är ändå betydande, och framför allt kompenseras de endast till viss del. Det kommer att inverka negativt på jordbrukets inkomster, i synnerhet för små och medelstora jordbrukare, eftersom man har tagit bort stödtaket. Dessutom ger inte avtalet oss de bästa förutsättningarna för att kunna motstå de amerikanska påtryckningarna under de kommande förhandlingarna i WTO.
Jag gläder mig åt att principen om finansiell solidaritet har bevarats genom att man avslog idén om samfinansiering, och att man rör sig mot en mera rättvis finansiering. Samtidigt har rådet hamnat i en återvändsgränd i strävan efter att hitta nya egna medel, trots en del förslag från bl.a. kommissionen. Varför inte inrätta en skatt på finansiella transaktioner som kommer att garantera mer rättvisa, eftersom man då ser till att de som drar mest fördel av den inre marknaden bidrar till finansieringen av det europeiska bygget?
För att till sist avsluta gläder jag mig åt de positiva signalerna från rådet angående Sydafrika och Palestina.

Kaklamanis
Mina damer och herrar! Rådets sittande ordförande, den tyske förbundskanslern Schröder, har i dag presenterat sina åsikter, dock utan att inse att det som han logiskt sett borde företräda, det vill säga Europa, tyvärr inte existerar i dag. I stället för ett våra drömmars Europa finns i dag ett Förenta staternas protektorat. Detta är verkligheten, hård och obehaglig, och det är därför den stör.
Ni sade att det huvudsakligen är tre frågor som har sysselsatt er.
I fråga om krisen i kommissionen, är det naturligtvis positivt att Prodi har blivit vald till ordförande. Prodi måste dock inse att han inte kan vara ordförande för kommissionen och samtidigt spela rollen som ledare för ett parti i Italien.
Agenda 2000 kommer att förlisa, herr förbundskansler, innan den påbörjar sin jungfrufärd, eftersom budgeten ligger fast på 1, 27.
En utökning av den europeiska familjen, bekämpning av arbetslösheten samt tillväxtpolitik uppnås inte med enbart ord.
Jag blev överraskad när jag i ert anförande om Kosovo hörde er säga att det är den europeiska civilisationen som bombar i Jugoslavien. Tror ni verkligen att det är Milosevic, som har begått många grova övertramp, som bombas? Milosevics ställning har tyvärr stärkts på grund av bombningarna. Vad som bombas är kyrkor, kyrkogårdar, sjukhus och tåg med obeväpnade människor, och dessa bombningar har ingenting att göra med den europeiska civilisationen och Europas historia.

Schroedter
Fru ordförande, herr rådsordförande, herr kommissionsordförande, kära kolleger! Vi kan av toppmötet i Berlin lära oss hur farligt det är för gemenskapen, om nationella egenintressen tillåts styra och den gemensamma utvecklingen sätts i andra hand. Men det gick ju bra den här gången också. Visserligen blev det ingen reform, men åtminstone ett paket med hjälp av vilket unionen kan ta sig vidare de närmaste åren. Men toppmötet har ändå blivit ett viktigt tecken för Europas framtid. Man har förbundit sig till ett tidigare datum för utvidgningen. Det var den signal som kandidatländerna och deras befolkning behövde. Det blev en sporre för deras reformprocess.
Freden är en dyrbar skatt. Därför måste jag än en gång få upprepa att Europas framtid är beroende av att man övervinner de nya gränsdragningarna och den nationella intressedominansen. Men samtidigt fastställde man på toppmötet i Berlin en tidsplan för den institutionella reformen, så att unionen kan göras redo för en utvidgning. Jag hoppas att rådet i samband med detta kommer att ge parlamentet sitt erkännande och utöka vår kompetens och initiativrätt. Det är en förutsättning för att den blockerande enigheten skall kunna övervinnas. Herr rådsordförande, tänk om ni skulle vara tvungen att ge bort 20 eller 25 presenter för att alla skulle rösta ja.
Utökade rättigheter för parlamentet innebär en närhet till medborgarna och demokrati för Europeiska unionen. Det är det som är framtiden: ett enat socialt, ekologiskt och demokratiskt Europa. Det vill vi ha, och det är det vi måste uppnå!

Escolá Hernando
Fru ordförande! Om jag med en mening skulle sammanfatta överenskommelsen i Berlin om Agenda 2000, skulle jag säga att Berlin innebar en triumf för dem som vill ha mindre Europa, för i Berlin fick vi mindre Europa.
Överenskommelsen i Europeiska rådet är följden av en förhandling som grundar sig på försvaret av statliga intressen och inte försvaret av det europeiska bygget.
Vår regering satsade i Berlin på en spekulativ politik, en kortsiktig politik och detta parlament har skyldigheten att arbeta för att ändra om denna riktning och återvända till den europainriktade vägen.
Berlinandan kommer inte att låta oss möta de utmaningar vi i dag har på vårt bord. Utvidgningen av unionen, reformeringen av institutionerna, en politik för sammanhållning och solidaritet kommer bara att vara stående uttryck, tomma ord, om vi inte följer upp dem med en adekvat budgetpolitik och en federalistisk anda som är vad som historiskt sett har gjort att Europeiska unionen har gått framåt och vilken saknas helt i Berlin.

Berthu
Fru ordförande! Europeiska rådet i Berlin ledde skenbarligen fram till ett avtal om unionens finansiella ramar för perioden 2000-2006.
I verkligheten handlar det om en ytlig kompromiss som förmodligen endast har ett syfte; att smärtfritt lotsa oss igenom Europavalen, i väntan på att de verkliga problemen skall uppstå.
När det gäller strukturfonderna skall de allmänna medlen och sammanhållningsutgifterna bevaras, men det kommer utan tvivel snart att visa sig - när de närmare tillämpningsbestämmelserna blir kända - att detta leder till en kraftig minskning av den andel som beviljas länder som Frankrike. På samma sätt är bevarandet av medlen till jordbruket endast en synvilla, eftersom detta uppnås genom en överföring från EUGFJ-inriktningen, under jordbruksposten, och eftersom övriga utgifter i realiteten kommer att skäras ned betydligt i samband med inskränkningen av gemenskapspreferensen.
Allmänheten har ännu inte fått dessa riktlinjer riktigt klart för sig, och utan tvekan inte heller ett stort antal franska nationella förtroendevalda. Och ändå är de inte ens tillräckliga för att garantera budgetplanen en hållbar jämvikt. Dessutom har kommissionens ordförande redan begärt, så sent som för en stund sedan, ytterligare medel till organisationen. I rådet är man så pass medveten om detta, att man på en undanskymd plats i slutsatserna ber kommissionen att genomföra en allmän översyn av systemet för de egna medlen, genom att infoga frågan om, jag citerar: " inrättandet av en finansiell autonomi" , vilket utan omsvep innebär ett inrättande av europeiska skatter. Det står helt klart att Europeiska unionen förbereder sig för att fylla igen hålen genom att inrätta nya obligatoriska avgifter.
Godkänner de franska liberalerna slutsatserna från Berlin på den här punkten? Det skulle man bra gärna vilja veta.

Raschhofer
Herr rådsordförande, ärade kolleger! Toppmötet i Berlin ägde rum under svåra institutionella och internationella omständigheter, något som gjorde att Agenda 2000 lämnades mindre utrymme än vad som egentligen var nödvändigt. Kosovokonflikten har ju inneburit att brådskande angelägenheter på andra politiska områden får stå tillbaka.
Om Agenda 2000: På strukturområdet har man uppnått en utgiftsstabilisering, även om det inom ramen för strukturåtgärderna har inneburit stora omflyttningar och andra finansiella tyngdpunkter, till exempel höjningen av medlen för Sammanhållningsfonden med minst 3 miljarder euro. Men för mål 2, vars syfte bland annat är att främja landsbygdens utveckling, har stödet minskat i intensitet med 5 procent. Jag kan inte undgå att tycka att man hade kunnat koncentrera stödet till de mest utsatta områdena, när man delade ut mer än 4 miljarder euro som finansiella karameller över hela Europa.
Men i slutsatserna finner man svaret på den fortsatta finansieringen av de femtons gemenskap och ett utvidgat Europa. Där uppmanar rådet å ena sidan kommissionen att aktivt engagera sig i upprättandet av nya autonoma egna medel. På ett annat ställe fastslår man lika tydligt en anpassning av budgetplanen, för övrigt med kvalificerad majoritet i rådet. Det förklarar också de uttalanden som gjordes av er kollega Wernheuer och kommissionens ordförande Santer, som båda talade om att det nuvarande samförståndet snarast måste åtföljas av en reform. Därför delar jag inte den uppfattning som många kolleger här i parlamentet har, att beslutet om Agenda 2000 har varit ett stort lyckokast.

Swoboda
Fru ordförande, herr rådsordförande, ärade kommission! Det råder krig i Kosovo och mellan Nato och Jugoslavien. Oavsett ur vilket rättsligt perspektiv man ser det hela, så är det ett faktum. I krigstider finns det vanligtvis inte utrymme för ett differentierat betraktelsesätt, för en ökad sensibilitet, för en väl avvägd blandning av känsla och förnuft. Ändå är det just det som behövs i dag, för i krigstider kan man inte bara tänka på fred, utan man måste också arbeta för den. Därför välkomnar jag det ni har sagt här i dag, herr rådsordförande, eftersom ni gav uttryck för just den känslan.
De militära insatserna blev oundvikliga till slut. Det är inget jag är glad över, det är många av oss som inte är glada över det, men vi skulle vara ännu mindre glada om vi blev tvungna att se på hur massakrarna fortgick utan att försöka stoppa dem. Det är många av oss som önskar att Förenta nationerna skulle ha ställt sig bakom de militära insatserna. Men det förhindrades tyvärr av Rysslands och Kinas agerande. Ändå vill jag som företrädare för min grupp tydligt poängtera: Vi vill hålla fast vid grundregeln att sådana insatser skall genomföras av Förenta nationerna, och vi måste göra allt för att reformera Förenta nationerna, så att det också blir möjligt i framtiden. Men dit hör även det som ni herr rådsordförande sade, nämligen att suveräniteten måste stå tillbaka för principen om respekten för de mänskliga rättigheterna. Vi vet att suveräniteten har varit en viktig målsättning under historiens gång. Men vi har i Europa lärt oss, att det finns högre värden än det totala och absoluta iakttagandet av den nationella suveräniteten. Det måste vi förmedla.
Applåder
Herr rådsordförande! De militära insatserna har tydliga humanistiska mål, och jag vill verkligen uppmana till att man håller fast vid de målen. Det är inte ett folk vi skall besegra, det är regimen, det är Milosevic och hans soldatesk, som Klaus Hänsch sade. Tyvärr - det blir en automatisk följdeffekt - är det för närvarande så att serberna har svetsats ännu mer samman. Till och med de oppositionella, de få som fanns, och i synnerhet de oppositionella intellektuella och de kritiska personerna i Serbien saknar förståelse för Natos insatser och flockas nu kring Milosevic. Vi måste satsa allt på att tydliggöra skillnaden mellan en regim som har dragit olycka över sitt eget folk, och ett folk som vi vill ha i Europa på samma sätt som alla andra folk på denna kontinent och alla andra folk i Balkanländerna. Vi måste göra allt för att antalet civila offer som de militära insatserna leder till blir så lågt som möjligt. Det måste vara vår målsättning, inte bara av humanitära skäl, utan det bör även göras en noggrann åtskillnad mellan regimen och befolkningen.
Det har redan gjorts en hel för flyktingarna. En del av det har kanske skett för sent, men det är ingen idé att beklaga det här och nu. Det kommer att bli nödvändigt att göra allt för att hjälpa flyktingarna och backa upp den stora, den enorma hjälpberedskapen hos den europeiska befolkningen och i många icke-statliga organisationer. Om vi säger att människor i dag är hjärtlösa, då visar Kosovo och reaktionerna hos människor i Europa att det också finns många som är godhjärtade och humana, och det måste vi ta till vara. Jag är särskilt tacksam mot Bonino som så ivrigt stöder oss på den punkten.
Jag vill tydligt säga att vi i synnerhet bör hjälpa på plats. Vi får inte låta Milosevic vinna en stor seger genom att han slutligen tömmer Kosovo på albaner, så att den albanska befolkningen, som nu är spridd över hela Europa, inte längre kan återvända till sitt hemland. Vi måste förhindra att han uppnår det målet, men framför allt måste vi hjälpa grannländerna som gör en enastående insats under svåra omständigheter, för det är ingen enkel situation för varken Albanien, Makedonien eller Rom. Vi måste hjälpa dem att bedriva en human flyktingpolitik.
En sista punkt, herr rådsordförande: Ni har också givit tydliga indikationer om framtiden, om en Balkankonferens eller vad vi nu skall kalla den. Vi måste börja med ett slags Marshallplan eller stabilitetspaket. Det kostar pengar. Men krig och kriser och oroligheter kostar ännu mer, och i synnerhet kostar det många människoliv. Ni sade att det handlar om att låta 2000-talet vinna över 1800-talet. Det har ni rätt i. 1800-talet var ett århundrade, då inte bara folken i Balkanländerna misslyckades på grund av sin nationalism, det var ett århundrade då de europeiska stormakterna utnyttjade folken i Balkanländerna för att förverkliga sina egna intressen. Nu handlar det inte om att spela ut det ena folket i Balkanländerna, det vill säga människorna i ett land, mot det andra. Det handlar om att föra människorna samman, mödosamt föra dem samman och även visa dem att det är möjligt att leva i samförstånd så som vi i dag gör i Västeuropa trots alla krig. Även om många påstår att kosovoalbanerna aldrig kommer att kunna leva tillsammans med serberna, så måste de leva tillsammans, de måste leva tillsammans på samma kontinent, i samma region, och det är Europas uppgift att lära sig av sina misstag i det förgångna, att gottgöra sina misstag i de förgångna och överföra folken i Balkanländerna till ett fredligt icke-nationalistiskt Europa.
Applåder

Pack
Herr rådsordförande! Jag vill som företrädare för min grupp uttala mitt fulla stöd till EU-staternas och Nato-staternas gemensamma agerande, vars enda syfte är att stoppa folkmordet i Kosovo. Man började förra året äntligen uppmärksamma kosovoalbanernas elände. Man satte äntligen in alla politiska resurser, men saknade förutsättningar att lyckas med tanke på slaktaren i Belgrad. Det hade vi kunnat lära oss av Bosnien.
Men jag förstår att man från demokratiskt håll hade svårt att sätta in militärt våld, eftersom man inte kontinuerligt hade blivit upplyst om Milosevics skräckvälde i Kosovo. Milosevic är inte det minsta intresserad av de människor som lever i hans stat. Han är en människoföraktare! Det visar massgravarna i Kroatien och i Bosnien. Det visar deportationerna i Kosovo, de oräkneliga våldtäkterna och de fruktansvärda morden på många albaner. Redan den mångåriga apartheidregimen hade framkallat oräkneliga döds- och tortyroffer med hjälp av Milosevics ståthållare i Kosovo. Jag fick själv konstatera många av dessa grymheter i Kosovo under åren 1991-1998 och kritiserade dessa skarpt, medan alla politiker i väst valde att vända bort blicken.
Men Milosevic är inte intresserad av de serbiska medborgarnas bästa, de som håller på att gå under både ekonomiskt och själsligt på grund av hans politik. Tyvärr har bombangreppen på Serbien fått många serbiska medborgare att låtsas att de sluter upp bakom Milosevic. Men Milosevic har alltid använt nationalismen som ett medel för att upprätthålla den egna makten. Men nationalismen fördummar människor och vilseleder dem, något som vi har fått uppleva många gånger under det här århundradet.
Det var inte först i samband med Natos bombangrepp som Milosevic startade sitt djävulska maskineri för att utplåna ett helt folk. Det förstnämnda var tyvärr det enda logiska svaret på hans grymheter. Om man i väst hade fortsatt att förhålla sig passiv skulle man historiskt sett ha gjort sig skyldigare än man gör med den målinriktade bombningen, som förhoppningsvis rymmer en tydlig politisk målsättning. Den politiska lösningen innebär under inga omständigheter en delning av Kosovo. Om vi accepterade det, skulle vi själva ge upphov till en brandhärd där under de närmaste 100 åren. Jag har sedan 1990 förgäves försökt uppmärksamma rådet och kommissionen på Milosevics utstuderade agerande. I den serbiska vetenskapsakademins sanu memorandum från år 1985 kan man läsa om Milosevics agerande. Där står det också att en delning av Kosovo kommer att ske om han inte stoppas, det vill säga mellan den norra delen, kallad " serbernas vagga" , där det finns gott om naturrikedomar, och den fattiga södra delen, vars existens förr eller senare skulle förstöra staten Makedoniens existens och därmed orsaka stora problem för hela området.
Jag anser att den enda lösningen i dag är ett självständigt Kosovo, dit medborgarna så snart som möjligt kan återföras under de internationella stridskrafternas beskydd. Kosovos politiska framtid är nära kopplad till ett regimbyte i Belgrad och en demokratisering av Serbien. De ansvariga kring Milosevic liksom Milosevic själv måste ställas inför domstolen i Haag. Jag vill här som företrädare för min grupp uttala mitt stöd till alla diplomatiska ansträngningar från rådsordförandeskapets sida. Däremot är det en sak jag vill be er om, herr rådsordförande. Jag ber er enträget att ni starkare än ni hittills har gjort engagerar er i utresan för vår Sacharov-pristagare Ibrahim Rugova och hans familj.
Applåder
Västeuropa är skyldig honom detta, att man efter alla de år man låtit honom ensam utstå apartheidregimen med fredliga medel, åtminstone får till stånd en utresa för honom och hans familj. Jag vill verkligen be er tjäna mänskligheten genom att göra detta!
Livliga applåder

Haarder
Fru ordförande! Jag håller med Pack. Jag vill gärna säga något om kommissionen och de problem som varit, och som kritiserats. Jag vill gärna understryka att rådet faktiskt har ett stort ansvar för att det gick så snett. Det var rådet som nu i mars struntade i parlamentet och godkände budgeten för 1997 just på den dag när rapporten från de fem experterna klargjorde att budgeten inte skulle blivit godkänd, och att parlamentet hade rätt. Det är ofattbart att rådet inte har tagit till sig parlamentets långvariga kritik, som bl.a. framfördes av min partikollega, Eva Kjer Hansen, så ofta här i kammaren.
Det är rådet som nu har huvudansvaret för de djupt föråldrade och stela tjänsteföreskrifterna. Det var rådet som inte visade sitt stöd när kommissionär Liikanens förslag till personalreform stoppades av förstockade fackföreningar för ett år sedan. Det är rådet som nu har möjlighet att trycka på för att dessa förslag skall genomföras till punkt och pricka, tillsammans med reformplanerna SEM 2000 och MAP 2000, som man är i starkt behov av. Det är rådet som nu skall insistera på flexibilitet, på decentralisering, fler tidsbestämda anställningar och enklare förfaranden för att bli av med mindre dugliga anställda. Det är bara rådet som kan avskaffa de nationella och geografiska kvoterna inom anställningspolitiken, så att man i framtiden kan anställa de bästa i varje given situation. Det är rådet som har begravt kommissionen i allt för många stora och små program utan möjlighet att styra dem. Det är rådet som skall se till att närhetsprincipen inte bara blir tomt prat. Det är rådet som skall genomföra besparingar och förenklingar som gör det möjligt att genomföra utvidgningen mot Central- och Östeuropa, samtidigt som man håller sig under utgiftstaket på 1, 25 procent. Tyvärr försvagade ju rådet i stället de mycket viktiga jordbruksreformerna, som det annars fanns samförstånd om på ministernivå.
Herr rådsordförande! Jag hoppas att ni tar allt detta med er till ert förhoppningsvis fruktbara sammanträde med kommissionens nye ordförande i eftermiddag. Jag vill till sist tacka er för er fasthet i Kosovofrågan.

Novo
Fru ordförande, herr rådsordförande, kommissionärer, kära kolleger! Anförandet i går i Berlin, av den utnämnda kommissionsordföranden tycks visa att det inte finns några avsikter att ändra riktningen på det nyliberala europeiska bygget. Det är ett faktum att man i Berlin godtog restriktionerna i stabilitetspakten, de förändrades inte och man godkände en finansiering som är otillräcklig för att svara mot gemenskapspolitiken, sammanhållningens utmaningar och den framtida utvidgningen. I Berlin bibehöll man oacceptabla undantag vad gäller egna medel, och beslutade inte om några sanktioner för spekulativa kapitalrörelser. Avvisandet av medfinansiering i jordbruket kan inte få oss att glömma att ojämvikten och privilegierna för de rikaste och mäktigaste upprätthålls inom den gemensamma jordbrukspolitiken. Angående de regionala aspekterna leder den allmänna minskningen av Sammanhållningsfonden till en minskning på minst 18 miljarder escudos per år i Portugal, ett av sammanhållningsländerna. Om vi lägger nya restriktiva villkor till denna minskning kan de strukturella medlen bli ännu mindre.
Tvärtemot pompösa uttalanden i Berlin och meddelanden om en triumf för konsumtion, kommer bristen på solidaritet och likgiltigheten för sammanhållningen som visades i Berlin att leda till en mer stagnerad union med högre arbetslöshet, sämre sysselsättning och sämre välfärd.

Graefe zu Baringdorf
Fru ordförande, herr rådsordförande! Jag måste få säga att ni, så vitt jag kan bedöma, har hållit ett berömvärt anförande med fina nyanser och en positiv inställning till parlamentet. Men helt nöjd med besluten i Berlin är jag ändå inte. Jordbrukspolitiken är visserligen inte ert bord, men det ni där har åstadkommit är inget lyckokast. Ni sade i ert anförande, att man bör ge en tydlig signal till marknaden. Den signalen har riktats åt fel håll. Genom att bibehålla interventionen ger man följande signal till de central- och östeuropeiska staterna: Lämna era marknader och arbeta för interventionen. Det är fel riktning.
Ni talade - visserligen i ett annat sammanhang - om solidaritet med de svaga, men även inom jordbruket finns det sådana som är svaga, och på det området har man, förutom den uteblivna degressionen och den gradvisa stegringen, inte gjort något för de små, utan nu är det på grund av prissänkningar och en otillräcklig utjämning de mindre företagen som har blivit drabbade. Jag vill inte längre höra er som förbundskansler tala om de stora företagens prestationsförmåga, för det strömmar in medel från EU till de stora rationaliserade företagen, och då är det lätt att arbeta. De mindre företagen har orienterat sig ut mot marknaden. Det är det som är den egentliga bedriften, och det borde man ha främjat. Jag medger att det har fastslagits i den andra pelaren. Det är väl den enda ljuspunkten på jordbruksområdet.
Den tredje frågan är budgetdisciplinen. Sparandet är i sig ingen kvalitet. Jag hoppas att ni håller med mig om det. Det borde ha skett en rejälare omplacering, en kvalificering av medlen på jordbruksområdet, så som kommissionen föreslog. På den punkten måste jag få berömma Fischler. Det som kommissionen har föreslagit, skulle också ha varit en signal för de mindre företagen som orienterar sig ut mot marknaden. Institutionen bör förbli handlingskraftig.
Herr rådsordförande, ni kan väl på regeringskonferensen förespråka att jordbrukspolitiken skall omfattas av medbestämmandet. Parlamentet bör snarast få rätt att på en högre nivå vara med och utforma denna.

Blokland
Fru ordförande! Toppmötet i Berlin fick på grund av den senaste tidens händelser i Kosovo och kring kommissionen en annan dagordning än vad som ursprungligen var meningen. Men de sedan länge planerade punkterna om Agenda 2000 kom ändå att tas upp. Det är positivt att det nu i varje fall har fattats beslut om detta, även om vi tvingas konstatera att rådet har skjutit många problem framför sig. Det är till exempel negativt att reformerna inom mejerinäringen träder i kraft först år 2005. Det innebär att EU på det området säkert inte kommer att vara redo i tid för att låta medlemsstater från Central- och Östeuropa ansluta sig. Däremot har rådet lyckats med att fastställa en sparsam flerårsbudget för de kommande åren. Dessa budgetplaner erbjuder en god möjlighet till ett interinstitutionellt avtal mellan råd, kommission och parlament.
Den skyndsamhet som rådet har iakttagit i fråga om nomineringen av Prodi till ordförandeskapet för Europeiska kommissionen har vårt samtycke. Detta är dock bara ett första steg. Därför upprepar jag med adress till rådet min önskan att den nya europeiska kommissionen kan sätta i gång så fort så möjligt, och då före valet till Europaparlamentet.
Förklaringen om Mellanöstern anser jag vara oförståndig. Arafats utropande av en palestinsk stat föreföll mer vara ett politiskt påtryckningsmedel än en realistisk plan. Med europeiskt stöd till denna palestinska stat är det inte omöjligt att fredsförhandlingarna sätts under tryck på ett felaktigt sätt. För vad är det exakta syftet med denna palestinska stat?
Natos agerande i Kosovo var och är oundvikligt. Den nederländska undergruppen stöder förbehållslöst EU: s ståndpunkt om Kosovo.

Martinez
Fru ordförande, herr kansler, herr Santer! Jag skulle vilja säga er, herr Santer, att vi gläder oss åt att se er igen. Ni har blivit orättvist behandlad; skulle man ha krävt samma mått av hederlighet i medlemsstaternas 15 regeringar som man har krävt av er kommission, då hade ingen av dem suttit kvar. När det gäller den korruption som ni anklagas för, rör det sig troligen om socialisternas stilla korruption under 1980-talet - Gonzalez regering, Craxis regering, Mitterrands regeringar, fast troligen inte vår kollega Rocards, och i Belgien van den Broeck, socialistpartiets ledare, som kommer att toppa listan i Flandern trots Augusta-affären. För övrigt kostade Cressons skor inte 2 000 euro, det skall stå klart! Ert största misstag var kanske att i BSE-affären överta arvet från er företrädare, Jacques Delors, denne demokrat som under hela sin politiska karriär inte har ställt upp i ett enda val, bortsett från ett kommunalval i Clichy.
Herr förbundskansler! I Berlin - en symbolstad vars namn framkallar rysningar och väcker vissa bilder till liv - i Berlin beslutade man för första gången att Cohn-Bendits armé skall få komma tillbaka på scenen, där det fortfarande finns människor som minns. I Serbien bär sex gator i Belgrad franska generalers namn från första och andra världskriget, när serberna kämpade tappert mot axelmakterna och då det fanns verkligt deporterade och riktiga läger, som jag tror man kallade koncentrationsläger. I Serbien liksom i Irak har Europa inte tagit tillfället i akt att hävda en självständig utrikespolitik. När man vill vara en stormakt med en gemensam valuta, en euro som skall konkurrera med dollarn; när man vill ha en strålande BNI - då löser man de europeiska familjeproblemen i Serbien inom den europeiska familjen, utan att låta sig påtvingas en sheriff utifrån, och framför allt inte för att vi till slut skall skapa en islamisk enklav där Kosovo, Albanien och kanske Bosnien ingår. I Berlin utnämnde man också Prodi, ledaren för koalitionen olivträdet - ett olivträd när kriget har brakat lös! Herr Schröder, utöver era tyska egenskaper har ni också en brittisk - humor.
I Berlin ägnade man sig också åt teknikaliteter. Först och främst en försiktig liten kompromiss om den gemensamma jordbrukspolitiken - bakom Frankrikes rygg för övrigt: man fryser utgifterna, man sänker priserna med 20 procent i stället för med 30 på kött, med 15 procent i stället för med 20 på spannmål, och så kompenserar man detta till hälften, och framför allt, precis som år 1992, förbereder man sig för att anpassa sig till Förenta staterna i de internationella handelsförhandlingarna. Europa är de anpassades kontinent och det är logiskt att man bombar Jugoslavien, en symbol för de icke-anpassade. Tyskland förlorade också när det gäller strukturfonderna...
Utrop från olika håll
I Berlin fattades också finansiella beslut. Herr Schröder, ni är tillräckligt erfaren för att inse att vi kommer att tvingas inrätta en europeisk skatt...
Ordföranden uppmanade talaren att avsluta.
Fru ordförande! Jag blir hela tiden avbruten!
Vi kommer att nödgas införa en europeisk skatt på inkomster eller på företag, om inte De Gröna tvingar på oss en koldioxidskatt och de föroreningar som blir följden av en bombning av raffinaderierna.

Myller
Fru ordförande! I den tragiska mänskliga katastrofen i Kosovo måste Europeiska unionen, framför allt när situationen för flyktingarnas del är så hopplös som den är, lindra flyktingarnas eller snarare de landsförvisades situation. Även möjligheten att placera flyktingar utanför Europeiska unionens territorium måste ses som ett alternativ när andra alternativ är mänskligt sett sämre lösningar. Europeiska unionen måste hålla sig fast vid en status som gör det möjligt att aktivt främja inledningen av förhandlingar om en rättvis fred. Man måste också sträva efter att få Ryssland med i förhandlingarna. Allt som kan göras för att lindra den mänskliga nöden måste göras.
Europeiska rådets extra möte i Berlin hölls i en situation som åtminstone i viss mån var speciell. Gemenskapen saknade ju en behörig motor till följd av kommissionens avgång en månad tidigare. Medlemsstaterna och framför allt ordförandelandet Tyskland måste gratuleras till att besluten i Berlin trots svårigheterna kunde fattas. Detta är ju en konsekvens av att man verkligen ville komma fram till beslut, ingenting lämnades åt slumpen; utgångspunkten var att förhandlingarna sköttes väl redan före de avgörande ögonblicken.
Dock när det gäller innehållet har många av oss svårt att godkänna Agenda 2000, eller åtminstone har man anmärkningar mot det. Jordbruksöverenskommelsen, som gjorde de flesta medlemsländer lyckliga, innebär också att man sopade de stora problemen under mattan. I vilket fall som helst måste man säga speciellt när det gäller jordbruket att nya lösningar måste komma till före utvidgningen, inte heller WTO-förhandlingarna kommer att lyckas under dessa förutsättningar. Bra i jordbruksavtalet är den förbättrade integrationen av miljöfrågorna, och där utförde ju kommissionen ett mycket bra grundläggande arbete. Bra är också att man till syvende och sist på ett rimligt sätt tog hänsyn till de nordliga jordbruksförhållandena, och att man åtminstone i viss mån lyckades täppa till jordbrukets utgiftsautomat.
Däremot när det gäller regional- och strukturpolitiken kan man säga att man höll sig bättre inom de stora linjerna. Viktigast är att man förenklar och effektiviserar systemet. Nu måste parlamentet också se till att de problem som fortfarande ligger på bordet kan förhandlas i samarbete, så att parlamentet kan behandla hela Agenda 2000 som ett paket i maj. Detta är speciellt en utmaning för att utvidgningen skall lyckas och för att Europeiska unionen kan fortsätta sin verksamhet på ett effektivt sätt. Om jag skall ta upp några problem i fråga om regional- och strukturpolitiken är det förstås en besvikelse att mål 3, sysselsättningsinitiativet, inte nådde upp till målsättningarna samtidigt som vi här i parlamentet har ansett att lösningen av sysselsättningsfrågan är hela Europeiska unionens främsta uppgift. Nu måste man koncentrera sig på att sysselsättningen hålls framme i mål 1 och 2 på ett mycket märkbart sätt och bättre än i dag.
Tidtabellen för utnämning av en ny kommission måste vara rask, men samtidigt måste man försäkra sig om att de målsättningar som parlamentet har i fråga om kommissionens förnyelse också kommer att uppnås.
Jag önskar Tyskland lycka till under slutet av ordförandeskapet. Jag hoppas att den här utvecklingen som startades i Berlin med det här trycket även kommer att hålla ända till slutet. Jag gratulerar ännu en gång till att Agenda 2000-paketet godkändes i Berlin. Detta ger goda möjligheter för att Finland under det kommande ordförandeskapet skall lyckas i sina egna stora utmaningar. Man lär redan inom kort ha bildat en regering.

Oostlander
Fru ordförande! Milosevicregimen har under tio års tid gjort sig skyldig till förtryck i stor skala och en serie krig. Slutartikeln är för närvarande Kosovo, men det tar inte slut. Försök till destabilisering i Makedonien och Montenegro pågår, och man skjuter redan på Albanien.
De etniska fördrivandena och massmorden i Kosovo bevisar det förakt som Milosevicregimen hyser för mänskliga värden. Ett förakt som somliga understryker genom att provokativt kokettera med en måltavla som bara uttrycker deras löje över de humanitära värden som företräds av Natoländernas regeringar som, vilket vi känner till, vill skona så många civila liv som möjligt.
En sådan regim kan egentligen inte vara någon samtalspartner längre. Den tar inte del av de värden som rådsordföranden, förbundskanslern, med rätta talade om för en stund sedan. Denna regim skulle egentligen behöva bytas ut, som en förståndig ortodox serbisk biskop sade här i denna byggnad för ett par månader sedan: Det kommer aldrig att bli något av Serbien och Kosovo om inte Serbien blir en rättsstat. Om Serbien blir en rättsstat, då kan man räkna med respekt för minoriteter och med respekt för mänskliga rättigheter.
Under tiden flackar nästan en miljon fördrivna omkring i Kosovo och angränsande länder. Hjälp har erbjudits akut, och vi instämmer därför med kommissionens politik för att bistå Albanien och Makedonien och Montenegro på ett djupgående sätt. Engagemanget hos vissa medlemsstater är säkert lovvärt och oumbärligt, men parlamentet fördrar egentligen en fullständig politik från Europeiska unionens sida. Goda hjälpfaciliteter som anordnas av Europeiska unionen så nära den ursprungliga hemorten som möjligt kan underlätta samordning av hjälp och kostnadsfördelningsfrågor kan undvikas. Därigenom behöver vi inte i någon större utsträckning bli offer för den torra bokhållaregoism som vissa regeringar också gav prov på i Berlin.
Kommissionen behöver verkligen tillräckligt med sakkunnig personal för detta. Vi stöder Santers upprop om detta. Extra möjligheter för Makedonien, ett land som vi egentligen har krävt väldigt mycket av alldeles för länge, är verkligen på sin plats och får vårt stöd. Slutligen är också det politiska stödet till Montenegro synnerligen på sin plats eftersom det är just där de serbier bor som håller perspektivet mot Europa öppet. Det måste vi vara rädda om.

Berès
Fru ordförande, herr rådsordförande, kära kolleger! Era framgångar i Berlin, herr ordförande, avser framför allt Agenda 2000, eftersom det stod på er dagordning.
Agenda 2000 är ett resultat av en överenskommelse mellan medlemsstaterna, och den har möjliggjort en modernisering av unionens gemensamma politikområden. Vi glädjer oss åt det, även om vi har en lång väg kvar i förhållande till det ambitiösa mål som Jacques Santer först presenterade. Vi har fått unionen på fötter igen, men det är inte säkert att vi har gett den alla förutsättningar för att kunna leda förhandlingarna om utvidgningen. Och det inser alla - det kommer att krävas nya möten.
Era framgångar beror på att ni sade nej till mekanismer som går utanför gemenskapens ramar, vilka skulle ha förvandlat unionen till en självservering. Ni gjorde det genom att ta avstånd från idén om samfinansiering, något som skulle ha gett dåliga signaler genom att rasera unionens enda verkligt integrerade politikområde, vid en tidpunkt då utvidgningsförhandlingarna skall inledas.
Ni gjorde det också genom att inte acceptera utjämningsmekanismen, som skulle ha stått i strid med gemenskapens alla solidaritetsmekanismer. Kanske hade det kunnat göras något mer åt de befintliga mekanismerna för ett rättvist återgäldande.
Vad beträffar jordbruksområdet vill jag bara säga ett par ord för att beklaga en sak, nämligen att de successivt minskande stöden inte fick större utrymme i avtalet. Jag tror att det hade bidragit till ett mer balanserat och mera rättvist jordbruk, där man i större utsträckning hjälper de som har störst behov.
Herr ordförande! Ni tog upp frågan om institutionella reformer. Med utnämningen av Prodi är frågan om en reform av kommissionen tydligen uppe till diskussion. Det glädjer vi oss åt. Kommissionen behöver ett större mått av kollegialitet i sin ansvarsutövning. Kommissionen kan inte fungera med feodala förhållanden, friherreskap och reserverade områden.
Vi har också behov av en samordning inom området för unionens yttre aktiviteter. Hur skall vi föra en gemensam utrikes-och säkerhetspolitik när fem kommissionärer har ansvar för dessa områden?
Det är bråttom. Men det är också brådskande för hela det institutionella reformpaketet, eftersom unionen behöver det och eftersom det är en förutsättning för de kommande utvidgningarna, som ni med all rätt påminde om i dag. Det glädjer oss.
Och sedan är det Kosovofrågan. I denna kris, i detta krig, måste unionens röst vara stark, eftersom unionen är oundgänglig i Europa. När det gäller det mål som eftersträvas, etnisk rensning, är vi eniga. Principen om icke-diskriminering är inskriven i våra fördrag, i våra lagstiftningar. Vi måste få den att respekteras inom våra gränser, men också bortom dem.
Vi är helt enkelt medvetna om att vi inte kommer att åstadkomma fred till vilket pris som helst. Vi har satt in våra styrkor. Vi var tvungna att göra det. Och nu måste vi också arbeta för att få Förenta nationerna och Ryssland att medverka till en lösning. Vi har behov av en skyddad humanitär zon som skall förses med medlingsstyrkor. Vi har behov av en konferens på Balkan, som skall leda fram till en europeisk union mellan folken på Balkan; er stabilitetspakt bör bidra till det. Vi har också behov av att fundera över vilka konsekvenser det får för oss om det skapas en europeisk försvarsidentitet och om de kraftfulla förslagen till en reform av Förenta nationerna blir verklighet.

Bourlanges
Fru ordförande, herr ordförande i Europeiska rådet! Jag tror att de flesta av våra kolleger anser att Europeiska rådet gjorde ett bra arbete i Berlin.
Ni hade en fullspäckad dagordning på bordet. Ni röjde upp terrängen. Ni började med att lösa den institutionella fråga som uppkom med kommissionens avgång, genom att utnämna Prodi. Ni bevarade den gemensamma jordbrukspolitiken, eftersom ni inte kunde reformera den. Ni fattade de beslut som krävdes för Kosovofrågan, och ni förband er till en budgetplan som återspeglar val som vi i stort sett bara kan godkänna.
Därför anser jag att Europeiska rådet har gjort sitt jobb, och det skall ni hedras för, herr förbundskansler.
Jag skulle vilja säga ett par ord om budgetplanen, för här tror jag att det finns ett problem. I Berlin gjorde Europeiska rådet två val. Det valde återhållsamhet, och det samtycker vi till, men man valde bort flexibiliteten, och det oroar oss. Vi förstår att ni valde återhållsamhet, även om den ibland är en illusion. Exempelvis på jordbruksområdet, där totalanslaget är mindre än summan av enskilda åtaganden. Och även när det gäller kategori V; medlen räcker inte till för att täcka personalbehoven, vilket kommissionens ordförande Santer med rätta påpekade.
Men det viktigaste är att ni trots allt - vi accepterar att ni valde återhållsamhet, det har parlamentet bekräftat, vi har alltid varit anhängare av en stram inriktning - ni sade trots allt, och detta är viktigt, nej till flexibilitet. Men utan flexibilitet kan ni inte hantera en återhållsam budget. Varför? Ta till exempel kategori IV: utgifterna för Kosovo kommer att spränga ramarna för den kategorin.
Ni skall veta, herr förbundskansler, att parlamentet - utan någon som helst fientlighet - förfogar över rättsliga och institutionella redskap för att återerövra det utrymme för flexibilitet som vi anser vara nödvändigt. Och vi kommer att använda oss av dessa instrument, om ni inte tar ett steg i vår riktning under de närmaste dagarna och ger oss denna flexibilitet, som vi sätter ett mycket större värde på än vad ni gör, vi värderar den lika högt som ni värderar återhållsamheten.

Willockx
Fru ordförande, ärade kolleger! Denna debatt och det tyska ordförandeskapet, det har sagts tidigare, upplever vi mitt i en dramatisk period. Återigen konfronteras vi i Europa med de fruktansvärda följderna av vad fanatisk nationalism, rasism, fascism, kan medföra.
Historien upprepar sig. Herr rådsordförande! Det tyska ordförandeskapet inger respekt i denna svåra period. Ändå konfronteras ni också med den viktigaste bristen i fråga om de europeiska institutionernas funktion, nämligen enhällighetsregeln i beslutsförfarandet på mycket viktiga områden. Det gäller inte bara för den gemensamma säkerhets- och utrikespolitiken. Detta gäller också för utrikesministrarna som förra veckan på ett pinsamt sätt inte ens kunde formulera något humanitärt svar under dessa nuvarande tragiska omständigheter.
Beträffande själva toppmötet i Berlin, herr rådsordförande, är det otvivelaktigt er förtjänst att ett fullständigt avtal tvingades fram. Ni har på vissa punkter slutit ett bra avtal. Ni har på andra punkter enligt vår uppfattning slutit ett dåligt avtal. Ni har slutit ett bra avtal i fråga om kommissionsordförande Prodi som redan i går i parlamentet visade att han är av det rätta virket. Ni har enligt oss slutit ett dåligt avtal i fråga om Europas budget. Å ena sidan gäller detta inkomstområdet. Egna medel-beslutet, egna medel-kompromissen är enligt min uppfattning en kapitulation inför medlemsstaterna som i åratal har förespråkat juste retour -principen. Vi har här i parlamentet pläderat för mer öppenhet och för mindre " återbäringar" . Vi har fått mindre öppenhet och mer " återbäringar" . Vi kan inget annat än beklaga detta. Inte heller vad det interinstitutionella avtalet beträffar har vi fått någon gottgörelse, varken kvalitativt eller kvantitativt. Föredraganden här i parlamentet, Colom i Naval, brukar vara en återhållsam man. Han formulerade det mycket skarpt förra veckan när han sade att förslagen som föreligger i fråga om ett interinstitutionellt avtal i själva verket är en provokation. Jag tror också att det kommer att krävas enorma ansträngningar för att till syvende och sist nå fram till ett förverkligande av ett avtal.
Herr rådsordförande! Jag förnekar inte att ert tal på förmiddagen gjorde stort intryck på mig. Vi stöder fullständigt er voluntarism fram till toppmötet i Köln. Vi hoppas att ni där framtvingar ett tydligt tidsschema för ny institutionell fördjupning som är oumbärlig för Europas trovärdighet. Vi hoppas också att ni lyckas med en konkret europeisk sysselsättningspakt med vars hjälp vi kan övertyga människorna om en ny tro på Europas framtid. Köln måste med andra ord bli innehållsligt bättre än Berlin. Här räknar vi med er slagkraft.

Arias Cañete
Herr rådsordförande, ärade kommissionärer, mina damer och herrar! När vi granskar resultaten från Europeiska rådet i Berlin och med tanke på de objektiva svårigheter som avslutandet av Agenda 2000 innebar, kan vi inte annat än att gratulera det tyska ordförandeskapet till att ha lyckats sluta en överenskommelse som många ansåg nästintill omöjlig.
Men gratulationerna måste också utsträckas till hela kommissionärskollegiet för dess utmärkta förberedelsearbete för Agenda 2000 och för dess arbete under hela processen.
Ur ett regionalpolitiskt perspektiv hade Europaparlamentet kraftfullt uttalat att unionens ekonomiska ansträngningar för sammanhållningspolitiken borde fastställas till minst 0, 46 procent av gemenskapens BNP om man vill ha en tillräckligt kritisk massa för att minska de regionala skillnaderna i tillräcklig takt, så som såväl treårsrapporten som den sjätte rapporten om situationen i de europeiska regionerna påpekar.
Den beklagliga diskussionen om budgetens nettosaldo och för stora bidrag till gemenskapsbudgeten - en diskussion i vilken man ignorerar de så fördelaktiga handelsbalanserna som de rikaste länderna får genom en jämlik utveckling i hela gemenskapens område - har lett till betydande ekonomiska nedskärningar i sammanhållningspolitiken i de redan i sig blygsamma förslagen från kommissionen.
Men det är rättvist att erkänna att även om man skär ned på kostnaderna har man räddat principen om koncentration, och mer än två tredjedelar av strukturfonderna kommer att göra det möjligt, då de går till mål 1-regionerna, att behålla sammanhållningsarbetet i dessa regioner på samma nivå eller högre än under den tidigare programplaneringsperioden.
På samma sätt måste vi gratulera till att man har gett en horisontell karaktär åt mål 3, och att man har bibehållit Sammanhållningsfonden, och därmed avslutat en steril och meningslös polemik.
Men här måste vi, som Bourlanges har vidhållit, visa oro inför det faktum att man ännu inte har fastställt en budgetplan vilket är nödvändigt för en flerårig finansiell ram till politikområden som regionalpolitiken, vilka är långsiktiga politikområden.
Det skulle vara perfekt för överenskommelsen i Berlin om en viss flexibilitet från rådets sida kunde avsluta detta interinstitutionella avtal, som är så nödvändigt för att garantera en stabilitet i gemenskapsfinanserna under nästa sekel.

Schröder
Fru ordförande, mina damer och herrar! Jag börjar med att tacka för det beröm vi har fått motta för vårt arbete. Det är alltid glädjande när man inte bara blir kritiserad för sitt hårda arbete utan också då och då - åtminstone av det här parlamentet - får beröm.
Jag måste naturligtvis i första hand bemöta de kritiska synpunkter som har framförts. Det gör jag gärna. Men jag gläds till en början över det samförstånd som, bortsett från några få kritiska röster, råder här i parlamentet i Kosovofrågan. Jag har med stor uppmärksamhet tagit del av parlamentets oro inför kränkningarna av de mänskliga rättigheterna i Kosovo och den beslutsamhet med vilken parlamentet - åtminstone en majoritet av parlamentet - stöder västvärldens ställningstagande.
När det gäller att bedöma den aktuella situationen vill jag hänvisa till det som er parlamentsledamot Pack sade. Det var enligt min uppfattning en lika träffande analys som träffande beskrivning av de faror som kan uppstå om inte statsgemenskapen fortsätter att beslutsamt agera för att man med en kombination av militära åtgärder och politiska aktiviteter kommer fram till en lösning på Kosovokrisen. Alla måste ha klart för sig att man inte får förväxla orsak och verkan. Orsaken till konflikten är Milosevics kriminella politik, och det enda syftet med den effekt som till exempel de militära åtgärderna skall ge är att skydda människorna i Kosovo och uppnå en politisk lösning. Jag skulle flera gånger kunna poängtera det som här har sagts. Det handlar inte om att bestraffa någon, utan det handlar om att sätta stopp för det utstuderade målet, en humanitär katastrof som pågår för fullt, för att inte fler människor skall behöva dö.
Applåder
Jag är glad över att kunna konstatera att rådet och parlamentet är helt överens på den punkten!
För det andra, de kritiska synpunkter som har framförts beträffande resultaten från Berlin, där förstår jag precis vad man menar, det som Graefe zu Baringdorf sade om jordbrukspolitiken t.ex., och om det faktum att vi inte har kunnat uppfylla alla mål, inte ens de som kan betraktas som mycket förnuftiga om man granskar dem var och ett för sig, till exempel målet att skapa en större stabilitet för mindre företag än vad man har kunnat göra. Det har också att göra med de olika intressen som råder i medlemsstaterna och förverkligandet av dessa. Naturligtvis är jordbruksdelen, liksom den del som avser struktur- och sammanhållningsfonderna och finansieringsdelen en verklig kompromiss, med all den inneboende styrkan hos en kompromiss, men även med alla dess svagheter. Om det kan vara till någon tröst, herr Graefe zu Baringdorf: Jag skulle, om jag hade kunnat göra det själv, ha varit ännu mer tillmötesgående mot er! Men det var inte möjligt, och det kan vem som helst begripa - och det vore väl för övrigt inte heller någon önskvärd situation.
Skratt
För det andra, vad struktur- och sammanhållningsfonderna beträffar: Jag har noterat att vissa av önskemålen beträffande beloppen inte har blivit tillgodosedda. Det kunde inte göras på något annat sätt, för vissa av medlemsstaterna måste först och främst betala - för övrigt inte bara Tyskland, för att inte ge upphov till några missförstånd - medan andra kan dra nytta av båda fonderna.
Det ger naturligtvis upphov till intressemotsättningar som enbart kan övervinnas med hjälp av kompromisser. Jag tror att det har framgått att vi allt som allt vad beloppen, vad profilen för båda fonderna beträffar, har funnit en förnuftig kompromiss. Vad parlamentets intressen beträffar, så kommer det att äga rum förhandlingar om flexibiliteten och om liknande krav som de ni har framfört. Jag tror att även dessa förhandlingar kommer att få föras på ett målmedvetet och resultatinriktat sätt. Det är åtminstone rådets önskan, liksom de redan avslutade förhandlingarna om förberedelserna av de nödvändiga rättsakterna. Jag är optimistisk på den punkten, och tror att det förnuftiga mått av flexibilitet som parlamentet önskar också kommer att kunna skapas.
Applåder
Jag vill understryka det som har sagts om de framtida målen. Nu gäller det naturligtvis att inleda institutionsreformen. Inte minst för att institutionsreformen vid sidan om den finansiella arkitekturen är en av de verkliga förutsättningarna för att utvidgningsprocessen skall lyckas. Bara om vi verkligen lyckas genomdriva de institutionella reformerna vid sidan om förhandlingarna om en anslutning, kommer vi att kunna genomföra anslutningen som planerat. Om det inte funnits några institutionella reformer skulle ett större Europa, som inte gör halt vid den östra tyska gränsen bli omöjligt att styra. Jag tror att man är medveten om det här i parlamentet, men det är man även i rådet, och det är därför en av de största uppgifterna som vi inte kommer att kunna lösa, men däremot initiera under vårt ordförandeskap.
Beträffande de två andra stora mål som har omnämnts i debatten, nämligen att skissa på en gemensam utrikes- och säkerhetspolitik, säkra den på institutionell nivå och tillsätta en inflytelserik och synlig person, som företräder den gemensamma utrikespolitiken och bidrar till dess förverkligande: Det är frågor som vi skall fatta beslut om i Köln, vad personerna beträffar, och som vi naturligtvis måste diskuteras vad innehållet beträffar. Vi känner också att parlamentet kräver att vi tar vårt ansvar på den punkten, och det är bra. Vi vill verkligen arbeta för det. Det bör dessutom klargöras att - det säger jag i synnerhet till de som har uttalat sig kritiskt om sysselsättningspolitiken i Europa - att den europeiska sysselsättningspolitiken, den sysselsättningspakt som vi vill bilda, inte får betraktas som en ersättning för den nationella sysselsättningspolitiken. Det skulle vara fel om man betraktade den på det viset, utan den skall snarare utgöra ett bra komplement till denna. Det är det som är vår målsättning.
Om vi med hjälp av en samordnad politik för de nationella budgetarna lyckas rikta de avsevärda resurserna i medlemsstaterna mot det målet, och om vi dessutom lyckas rikta de europeiska resurserna mot det målet, då tror jag att vi verkligen skulle kunna göra något för att bekämpa arbetslösheten, i synnerhet ungdomsarbetslösheten, i Europa. Vi skulle på det sättet också göra en stor insats för att förankra idén om Europa hos de unga i synnerhet, i större utsträckning än man hittills har kunnat göra på sina håll. Den frågan kommer vi att ta upp i Köln.
Angående frågan om förhållandet till parlamentet, vill jag göra en avslutande kommentar: Precis som alla regeringschefer som har utsetts och som kontrolleras av parlamentet hyser jag respekt för parlamentsledamöterna. Men vi är som regering också tillräckligt självmedvetna för att i en konstruktiv dialog acceptera och erkänna parlamentsledamöternas rättigheter, samtidigt som vi påpekar att politiken för utgifterna till exempel måste legitimeras av oss, så länge det inte sker någon grundläggande förändring på den punkten. Vi måste förklara för folk varför och vad de skall betala. Den typen av legitimitet skapar ett visst självmedvetande. Jag ser fram emot en konstruktiv dialog med parlamentsledamöterna, med parlamentet, där ingen ger den andre något gratis, men där båda vet att Europa endast kan utvecklas om institutionerna är villiga att samarbeta och är villiga att göra det i ännu större utsträckning.
Jag vill i det här sammanhanget påpeka ännu en sak: Det gäller det ceterum censeo som jag har hört i många anföranden, nämligen det ceterum censeo som gäller inbjudan av ordföranden till det informella toppmöte som kommer att äga rum i dag. Ibland har vi lämnat en inbjudan, och det kommer vi också att göra igen. I dag finns det en mycket enkel förklaring till vårt beslut. För det första kommer jag strax att träffa ordföranden och tala med honom, och för det andra har vi utlyst det här mötet i syfte att föra en diskussion med Prodi. Parlamentet har ju redan diskuterat med Prodi, därför fanns det ingen anledning att bjuda in parlamentet. Dessutom är det uppenbart att stats- och regeringscheferna, med tanke på den senaste händelseutvecklingen, inte kan träffas utan att tala om Kosovo. Vi har exakt en och halv timme på oss för att göra det. Detta, och inga förbehåll mot ordföranden och definitivt inte mot parlamentet, har gjort att ordföranden den här gången - det kommer inte att bli en vana - inte har inbjudit ert parlament. Om ni inte kan acceptera det, så vill jag ändå be er ha förståelse för det och jag ber att ni litar på att det inte beror på bristande respekt eller ohövlighet, utan att det helt enkelt är en tidsfråga.
Jag hoppas att jag härmed har kunnat bemöta några av de invändningar som har framförts. Jag tackar er, mina damer och herrar, för möjligheten att få tala här. Det har varit en ära för mig, och jag tackar för möjligheten att få ta ställning till de bidrag som ni har lämnat. Jag önskar er och därmed oss alla stor framgång i arbetet i och för Europa.
Applåder

Ordföranden
Herr rådsordförande, jag tackar för era inlägg här i dag. Jag önskar er lycka till i förhandlingarna på det informella toppmötet i eftermiddag.

Hatzidakis
Fru ordförande! Det är väl känt att det rådde stor obeslutsamhet innan en uppgörelse nåddes i Berlin. En obeslutsamhet som följer Europeiska unionen i alla dess beslut sedan Maastricht.
Anledningen är, enligt min åsikt, att " eurotvivlet" på den politiska ledarskapsnivån nu har ersatts av en " eurofeghet" . Resultatet är att Europeiska unionen inte utrustar sig med de politiska och ekonomiska medel som är nödvändiga för att nå de mål som uppställs, i alla fall inte på papperet. Denna obeslutsamhet återspeglas även i krisen i Kosovo, där den ineffektiva funktionen hos den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken inte har kunnat hindra en upptrappning av krisen utan i stället än en gång lett till att det är Förenta staterna som är den dominerande styrkan i vår eget område.
Även i fråga om Agenda 2000 har det förekommit inkonsekvenser mellan ord och handling. Det är naturligtvis positivt att en uppgörelse kunde nås. Uppgörelsen som nåddes leder emellertid till ett ekonomiskt paket som är ganska mycket mindre än det som kommissionen och parlamentet har föreslagit.
Vad gäller bestämmelserna för strukturfonderna, avviker de lösningar som valts i fråga om partnerskapsprincipen, effektivitetsreserven med mera inte från parlamentets förslag, vilket är positivt. Vad gäller det ekonomiska stödet till de fyra fattigaste länderna, har en lösning som bibehåller utgifterna per capita på 1999 års nivå valts. Det är möjligt att denna lösning tillfredsställer Spanien, Portugal och Irland. Men jag kan inte förstå hur den kan tillfredsställa mitt land, Grekland, när alla vet att det är det fattigaste landet av alla och det enda land som i sin helhet tillhör mål 1, liksom jag inte kan förstå hur det kunde godtas att Spaniens del i Sammanhållningsfonden ökade från 55 procent till 62 procent medan Greklands del minskade från 18 procent till 17 procent. Men det är, som Kipling skulle ha sagt, en annan historia.

Rack
Fru ordförande! Berlin var värt resan, det har vi fått höra flera gånger i dag. Men det kommer att ta tid innan de mål som Europeiska rådet i Berlin satt upp ger verkan på plats. Det stämmer i synnerhet för den viktiga framtidsfrågan " utvidgningen" som gång på gång har tagits upp här i dag. Frukta inte varandra utan gå varandra till mötes, lyder parollen. Kommissionen, rådet och Europaparlamentet har i ett föredömligt samarbete låtit gemenskapsinitiativet Interreg bli en signal för samarbetet över de nuvarande yttre gränserna. Tack för det, fru kommissionär!
Nu måste man se till att de europeiska rättsliga texterna och det europeiska stödet omvandlas till ett konstruktivt samarbete mellan människorna på den här sidan och på andra sidan unionsgränsen. I mitt land Österrike, men även i andra medlemsstater som gränsar mot kandidatländerna, har vi möjlighet att förverkliga idén om en europeisk samverkan i form av konkreta projekt. Låt oss göra det! Ett konkret samarbete av det slaget pågår för närvarande i mitt land mellan de europeiska institutionerna och de europeiska medborgarna på ett annat europeiskt område, nämligen i frågan om flyktingarna i och från Kosovo.
I Österrike har medborgarna själva, med stor uppbackning från media, från radio och TV och tidningarna i den föredömliga aktionen " granne i nöd" givit en högst personlig europeisk signal. På bara några få dagar hade människor - och då är det i första hand enkla människor som själva har svårt att klara sig på sin inkomst - skänkt över 100 miljoner österrikiska schilling. Det är ett tydligt bevis på europeisk solidaritet, som vi, de politiska funktionärerna i Europa, alldeles för ofta nöjer oss med att bara formulera i ord. Vi, rådet och parlamentet, bör som europeiska budgetansvariga myndigheter ta detta agerande som en förebild.
Applåder

Cunha
Herr ordförande, kära kolleger! Den i Berlin uppnådda överenskommelsen om Agenda 2000 garanterade Europeiska unionens verksamhet på kort sikt, men garanterar inte dess framtid på lång och medellång sikt.
För det första därför att modet inte fanns att förändra status quo i gemenskapspolitiken och dess fördelningseffekter. För det andra för att finansieringen av unionsutvidgningen kommer att ske på bekostnad av en ökad struktur- och sammanhållningspolitik och genom uppskjutna finansierings- och jordbruksreformer. För det tredje därför att man inte har planerat någon speciell mekanism för att underlätta en anpassning av de svagaste ekonomierna och mest känsliga för utvidgningen, som mitt eget land. För det fjärde för att den gemensamma jordbrukspolitiken i det väsentliga har behållits på en status quo-nivå, vilket innebär att den gemensamma jordbrukspolitiken kommer att fortsätta att ge mycket olika svar till unionens jordbrukare och inte kommer att underlätta förhandlingarna i nästa runda med Världshandelsorganisationen, varför vi inom tre år kommer att stå under ett fruktansvärt tryck utifrån för att genomföra en reform.
Slutligen vill jag, när det gäller Portugal, säga att överenskommelsen om strukturfonderna inte hade varit dåligt om vi inte varit på gång att utvidga Europeiska unionen till andra länder. Eftersom vi har den ekonomi som är mest känslig för utvidgningen och det inte blir någon kompensation, var överenskommelsen dålig. Ännu värre var reformen av den gemensamma jordbrukspolitiken, där det mest eftersatta jordbruket i Europeiska unionen inte ens gavs möjligheten att öka sina konstbevattningsområden, inte bara för att genomföra det stora Alquevaprojektet utan också i allmänhet, eftersom det är omöjligt att modernisera en region som vår utan att öka konstbevattningen.

Goepel
Fru ordförande! Det principiella samförståndet om jordbruksdelen i Agenda 2000 på toppmötet i Berlin strider mot kommissionens påstående att den vill göra det europeiska jordbruket konkurrenskraftigare och därmed i stånd att överleva. Rådets övertagande av vissa delar av kommissionens prissänkningsförslag inom mejeri-, spannmåls- och nötköttssektorn innebär visserligen att man närmar sig nivån på världsmarknaden, men den planerade arealersättningen täcker inte inkomstförlusterna på långa vägar. Mejerireformen kommer inte att inledas förrän år 2005 i tre olika etapper och kvotbestämmelserna upphör år 2008. Vi välkomnar det fakultativa avsättandet av mark för djurhållning. Det är ett krav som vi har ställt. Även vad spannmålet beträffar löper avtalen i första hand bara till år 2002. Sedan kommer de eventuellt att förlängas. Man diskuterar ytterligare prissänkningar på 5 procent, men då borde man åter höja arealersättningen från 63 till 66 euro per ton. Fast tydligen är det ingen som har registrerat att det har slagit särskilt hårt mot oljeväxtodlarna. Om dessa garanterades 66 euro genom jordbrukarnas kompromiss, så är det i dag endast 63. Å andra sidan gläder det oss att arealuttaget i fortsättningen har fastställts till 10 procent fram till år 2006. På nötköttsområdet innebär agendabesluten varken problem med överskott eller med inkomsterna. Mjölkkouppfödarna har vunnit, de klassiska tjuruppfödarna har förlorat. Så ligger det till med agendan, käre rådsordförande!

Garriga Polledo
Fru ordförande, ärade ledamöter! Denna resolution och den strategi i allmänhet som budgetutskottet har inlett är en oansvarig väg som riskerar att leda till en verklig budgetkonflikt.
Den ekonomiska överenskommelsen som uppnåtts i Berlin är i dag en viktig framgång, utomordentlig under de aktuella omständigheterna, och därför försvarar några av oss det helt och hållet trots att det, som ett bra avtal, inte tillfredsställer alla.
Några av oss är också beredda, för att uppfylla en legitim önskan, att motsätta oss ökade budgetbefogenheter för denna kammare om vi genom detta äventyrar struktur- och sammanhållningsfonderna.
Den politiska signal som denna resolution ger är ett hot om att förkasta budgetplanen från Berlin och leder också till ett mycket riskabelt årligt budgetförfarande som inte garanterar anslagen till struktur- och sammanhållningsfonderna. Finansiellt skiljer vi oss från rådet bara med 0, 38 procent av det totala belopp som godkändes i Berlin för sju år.
Överenskommelsen - vilket ordförande Santer påminde om - befinner sig runt hörnet och bör uppnås, utan fler förseningar, senast i juni.
Det verkliga problemet är att det finns en politisk strömning i detta parlament som föredrar ett årligt budgetförfarande utan finansiella kategorier och därigenom utan fastställda anslag från år till år inom strukturpolitiken.
Vi kan förstå dessa argument även om vi förkastar dem, men vi kan inte förstå att de som skall försvara en europeisk modell med ekonomisk och social sammanhållning väljer denna väg.

Ordföranden
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum kl. 12.00.

Omröstning
Förslag till rådets förordning om ändring av förordning (EEG) nr 1442/88 om beviljande av bidrag för produktionsåren 1988/89-1998/99 för slutgiltig nedläggning av vinodlingsarealer (KOM(1999)0083 - C4-0161/99-99/0053(CNS)) (utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling)

Förslag till rådets förordning om ändring av förordning (EG) nr 2597/97 om ytterligare bestämmelser för den gemensamma organisationen av marknaden för mjölk och mjölkprodukter med avseende på konsumtionsmjölk (KOM(1999)0063 - C4-0175/99-99/0048(CNS)) (utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling)
Förslag till rådets förordning (EG) om gränser och villkor för ökning av Europeiska centralbankens kapital (BCE(98)0011 - C4-0103/99-99/0802(CNS)) (utskottet för ekonomi, valutafrågor och industripolitik)
Förslag till rådets beslut om gemenskapens ståndpunkt inom associeringsrådet beträffande Tjeckiska republikens associering till gemenskapsprogrammen inom området forskning, teknisk utveckling och demonstration (1998-2002) och till programmen för forskning och utbildning (1998-2002) (KOM(1999)0046 - C4-0115/99-99/0040(CNS)) (utskottet för forskning, teknologisk utveckling och energi)
Förslag till rådets beslut om gemenskapens ståndpunkt inom associeringsrådet beträffande Republiken Estlands associering till gemenskapsprogrammen inom området forskning, teknisk utveckling och demonstration (1998-2002) (KOM(1999)0046 - C4-0116/99-99/0041(CNS)) (utskottet för forskning, teknologisk utveckling och energi)
Förslag till rådets beslut om gemenskapens ståndpunkt inom associeringsrådet beträffande Republiken Ungerns associering till gemenskapsprogrammen inom området forskning, teknisk utveckling och demonstration (1998-2002) och till programmen för forskning och utbildning (1998-2002) (KOM(1999)0046 - C4-0117/99-99/0042(CNS)) (utskottet för forskning, teknologisk utveckling och energi)
Förslag till rådets beslut om gemenskapens ståndpunkt inom associeringsrådet beträffande Republiken Lettlands associering till gemenskapsprogrammen inom området forskning, teknisk utveckling och demonstration (1998-2002) och till programmen för forskning och utbildning (1998-2002) (KOM(1999)0046 - C4-0118/99-99/0043(CNS)) (utskottet för forskning, teknologisk utveckling och energi)
Förslag till rådets beslut om gemenskapens ståndpunkt inom associeringsrådet beträffande Republiken Litauens associering till gemenskapsprogrammen inom området forskning, teknisk utveckling och demonstration (1998-2002) (KOM(1999)0046 - C4-0119/99-99/0044(CNS)) (utskottet för forskning, teknologisk utveckling och energi)
Förslag till rådets beslut om gemenskapens ståndpunkt inom associeringsrådet beträffande Republiken Polens associering till gemenskapsprogrammen inom området forskning, teknisk utveckling och demonstration (1998-2002) (KOM(1999)0046 - C4-0120/99-99/0045(CNS)) (utskottet för forskning, teknologisk utveckling och energi)
Förslag till rådets beslut om gemenskapens ståndpunkt inom associeringsrådet beträffande Republiken Sloveniens associering till gemenskapsprogrammen inom området forskning, teknisk utveckling och demonstration (1998-2002) och till programmen för forskning och utbildning (1998-2002) (KOM(1999)0046 - C4-0121/99-99/0046(CNS)) (utskottet för forskning, teknologisk utveckling och energi)
Förslag till rådets beslut om slutande av tilläggsprotokollet till associeringsavtalet mellan EEG och Cypern om Cyperns associering till femte ramprogrammet för Europeiska gemenskapens verksamhet inom området forskning, teknisk utveckling och demonstration (1998-2002) (KOM(1999)0057 - C4-0140/99-99/0049(CNS)) (utskottet för forskning, teknologisk utveckling och energi)
Förslag till rådets beslut om gemenskapens ståndpunkt inom associeringsrådet beträffande Republiken Bulgariens associering till gemenskapsprogrammen inom området forskning, teknisk utveckling och demonstration (1998-2002) och till programmen för forskning och utbildning (1998-2002) (KOM(1999)0084 - C4-0143/99-99/0060(CNS)) (utskottet för forskning, teknologisk utveckling och energi)
Förslag till rådets beslut om gemenskapens ståndpunkt inom associeringsrådet beträffande Rumäniens associering till gemenskapsprogrammen inom området forskning, teknisk utveckling och demonstration (1998-2002) och till programmen för forskning och utbildning (1998-2002) (KOM(1999)0084 - C4-0144/99-99/0061(CNS)) (utskottet för forskning, teknologisk utveckling och energi)
Förslag till rådets beslut om gemenskapens ståndpunkt inom associeringsrådet beträffande Slovakiska republikens associering till gemenskapsprogrammen inom området forskning, teknisk utveckling och demonstration (1998-2002) och till programmen för forskning och utbildning (1998-2002) (KOM(1999)0084 - C4-0145/99-99/0062(CNS)) (utskottet för forskning, teknologisk utveckling och energi)
Förslag till rådets beslut om slutande av avtalet om ändring av avtalet om vetenskapligt och tekniskt samarbete mellan Europeiska gemenskapen och Australien (KOM(1999)0024 - C4-0142/99-99/0009(CNS)) (utskottet för forskning, teknologisk utveckling och energi)
Förslag till rådets förordning om den gemensamma organisationen av marknaden för socker (kodifierad version) (KOM(1998)0794 - C4-0147/99-98/0370(CNS)) (utskottet för rättsliga frågor och medborgarrätt)
Förslag till rådets beslut om ingående av protokollet om särskilt skyddade områden och biologisk mångfald i Medelhavsområdet samt om godkännande av bilagorna till detta protokoll (Barcelonakonventionen) (KOM(1999)0030 - C4-0166/99-99/0019(CNS)) (utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentskydd)
Förslag till rådets beslut om godkännande av ändringar i konventionen om skydd av Medelhavet mot förorening och i protokollet om förebyggande förorening vid dumpning från fartyg och flygplan (KOM(1999)0029 - C4-0170/99-99/0023(CNS)) (utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentskydd)
Förslag till rådets beslut om godkännande av ändringar i det reviderade protokollet om skydd av Medelhavet mot förorening från landbaserade källor (Barcelonakonventionen) (KOM(1999)0028 - C4-0173/99-99/0021(CNS)) (utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentskydd)
Med flera omröstningar i följd godkände parlamentet kommissionens olika förslag.

Ordföranden
Om han inte hör oss nu skall vi genast skicka en vaktmästare till denne herre.
Jag ser nu att han har hört oss, och jag kan garantera er att vi i laga ordning skall ta reda på i vilken " egenskap" han har agerat.

Balfe
Fru ordförande! Får jag göra er uppmärksam på det faktum att fotografen fortfarande sitter där uppe. En vaktmästare har talat med honom, men han vägrar flytta på sig. Jag skulle vilja be er om att se till att avlägsna honom och identifiera honom, och att överväga om man skall återta passerkortet eller åtminstone göra något åt detta. Det är inte acceptabelt att det sitter fotografer där uppe med teleobjektiv som vägrar flytta på sig.
Applåder

Ordföranden
Herr Balfe! Det var faktiskt något som undgick mig. Jag hade ett öga på åhörarläktaren och hade samma farhågor som ni. Jag skall se till att herrn i fråga går ut.

Bourlanges
Fru ordförande! Jag skulle helt enkelt vilja föreslå att vi gratulerar sammanträdets ordförande, som har slagit alla hastighetsrekord när det gäller omröstningar. Jag anser att ni ligger i täten, tillsammans med Martin. Men tävlingen är öppen.
Applåder

Dell'Alba
Fru ordförande! Jag har röstat emot resolutionen om Europeiska rådet i Berlin. Skälet är att man antog ett ändringsförslag som inte har någon som helst koppling till toppmötet i Berlin och dess resultat, och som innebär att parlamentet skulle ha vägrat samarbeta med en kommissionär, i det här fallet Cresson. Enligt min mening har vi haft flera tillfällen här i kammaren till att kommentera, diskutera och rösta om texter som rör De vises kommitté, kommissionens avgång, osv.
Men att lägga fram ett ändringsförslag i sista minuten om mötet i Berlin, eller för den delen om jordbrukspriserna eller någon annan fråga, det är att misskreditera vår institution. Det är hedrar inte oss och det är en attityd som jag tycker saknar grund, det är förhastat och inte berättigat. Jag upprepar: jag har röstat emot och jag är stolt över det. Kommissionen är avgående och vi har gjort en politisk bedömning om denna fråga, på alla nivåer. Den metod jag kritiserar skadar den bild som parlamentet har byggt upp under de senaste månaderna.

Berthu
Fru ordförande! Unionens folk har förmodligen ännu inte kommit på det klara med alla konsekvenser av Europeiska rådets möte i Berlin den 24 och 25 mars. Som vanligt kommer de i efterhand att upptäcka vad dessa avtal innebär.
Låt oss ta jordbruket som exempel. Kommissionär Fischler betecknade de antagna åtgärderna som - jag citerar - " den mest radikala reformen i den gemensamma jordbrukspolitikens historia, en desto viktigare reform eftersom den kröner de djupgående förändringar som genomfördes 1992" . Denna radikala reform, dvs. en integration på världsmarknaden och sänkta inkomster för jordbrukarna, framstår i realiteten som en sammanställning av punktvisa tekniska åtgärder, och för en icke-expert är det svårt att skönja de allmänna riktlinjerna.
En sådan oklarhet förefaller oss desto mer allvarlig, eftersom de här besluten kommer att ligga till grund för många andra kommande riktlinjer. I rådets slutsatser nämns till exempel - jag citerar återigen - " besluten om en reform av den gemensamma jordbrukspolitiken inom ramen för Agenda 2000 kommer att vara centrala för definitionen av kommissionens mandat i de kommande multilaterala handelsförhandlingarna inom Världshandelsorganisationen" .
På så sätt har vi, utan att märka det, redan fattat beslut om Europeiska unionens förhandlingsposition i de kommande internationella förhandlingarna. Detta sätt att gå tillväga, som visserligen är vanligt i Bryssel, är helt osannolikt i förhållande till demokratiska länders sedvanliga normer. Och det blir än mer orimligt eftersom de nationella parlamenten för närvarande inte har tillkallats för att på minsta sätt ratificera dessa avtal.
Historiens ironi framstår som än grymmare, när man vet att kammaren organiserade en offentlig utfrågning en kort tid före Europeiska rådet i Berlin, där man kom fram till att det saknas debatt och demokratisk kontroll i samband med multilaterala handelsförhandlingar.
Det är just denna situation som gruppen Nationernas Europa har påtalat sedan en lång tid tillbaka, och det var just denna situation som ledde fram till Uruguayrundans katastrofala resultat. I framtiden får man absolut inte använda sig av samma metoder. Därför kräver vi att man överger slutsatserna från Berlin på den här punkten, och att rådets och kommissionens mandat för de kommande förhandlingarna i WTO skall vara föremål för en grundlig offentlig debatt och en formell omröstning i den nationella parlamenten.

Berès
Fru ordförande! Jag kan konstatera att PPE bedriver valkampanj, och detta berör även intressen innanför de här väggarna! När Martens i går påstod att Edith Cressons avgång skulle ha varit tillräcklig för att lösa krisen, tror jag att han helt klart ägnar sig åt att bedriva valkampanj.
När parlamentet röstade för sitt ändringsförslag angående resolutionen om rådet i Berlin, begick det ett juridiskt misstag. Det vi har röstat igenom är helt absurt. Kommissionen skall nu avgå kollektivt, eftersom den är kollektivt ansvarig. Politiskt sett är detta faktum däremot betecknande. Martens föredrar att inte se vad som händer och inte heller att läsa expertkommitténs rapport, där det konstateras att felen helt klart kan hänföras till ett kollektivt ansvar.
Vad beträffar oss tror jag att vi medverkade till att parlamentet gav prov på mognad, att sanningen uppdagades, att kommissionen kan återfinna sin trovärdighet och till att demokratin kan utvecklas. Jag gläder mig åt det, men jag beklagar parlamentets omröstning, som inte hedrar det.

Fabre-Aubrespy
Fru ordförande! Georges Berthu utvecklade de utmärkta skäl som fick oss att rösta emot resolutionen om toppmötet i Berlin, jag skulle vilja lägga till de faktorer som rör punkt 2, dvs. utnämningen av den nya kommissionen.
Hur motstridande agerar inte parlamentet, som återigen ger upp i öppen terräng utan att ha blåst till strid. Jag minns dem som krävde ett omedelbart utbyte av den avgående kommissionen. Det är samma personer som i dag är nöjda med att en ny kommission tillträder i januari 2000, och med att Europaparlamentet eventuellt får uttala sig om utnämningarna.
Under samma sammanträde röstade vi om det skandalösa ändringsförslag 2, som lämnades in av PPE- och ELDR-gruppen i sista minuten. Enligt detta ändringsförslag skulle vi motsätta oss att Cresson sitter kvar på sin post och att vi inte kommer att samarbeta med henne så länge hon sitter kvar. Och samtidigt avslogs ändringsförslagen 16 och 17, där vi krävde att kommissionen ersätts och att kommissionärerna inte får ställa upp som kandidater i valen till Europaparlamentet. Parlamentet har inte förstått någonting av rapporten från De vises kommitté, där det är kommissionen i egenskap av ett kollegialt organ som misstänkliggörs.

Burenstam Linder, Carlsson, Cederschiöld, Stenmarck och Virgin
Arbetslösheten i Europa kan inte minskas med AMS-politik på EU-nivå. Vi har därför röstat emot punkt 4 i resolutionen. I stället för mera av aktiv arbetsmarknadspolitik, som i Sverige så tydligt visat sig vara resultatlöst, fordras avregleringar på arbetsmarknaden och lägre skattesatser på arbete.
Det finns under alla omständigheter ingen anledning att centralisera en utvidgad AMS-politik till en överstatlig nivå. Förhållandena i de olika medlemsländerna skiljer sig åt, och i den mån man vill föra arbetsmarknadspolitik sker detta bäst genom avgöranden i de enskilda länderna. Vi har röstat emot punkt 4 också därför att den representerar ett avsteg från närhetsprincipen.
Eftersom en stor återhållsamhet med utgifter måste visas, är det bra att ministerrådets överenskommelser bygger på försiktighet med skattebetalarnas pengar. De ytterligare resurser som kan frigöras bör disponeras för att underlätta östutvidgningen av Europeiska unionen. Här skapas nya, växande marknader. Detta ger nya lönande arbetstillfällen för unionens nuvarande medlemmar och därmed bättre bidrag till sysselsättningen än vad en utvidgad AMS-politik någonsin skulle kunna göra.

McCarthy
Jag har röstat för resolutionen om toppmötet i Berlin för att i synnerhet ge mitt stöd till det tyska ordförandeskapets prestation att få igenom strukturfondspaketet i Agenda 2000.
Det gläder mig att rådet har tagit till sig åtskilliga rekommendationer från mitt betänkande om den allmänna ramförordningen. En viktig prestation var uppföljningsåtagandet i samband med toppmötet i Cardiff att stödja fredsprocessen i Nordirland med det särskilda fredsinitiativet.
En utomordentligt viktig fråga väntar på sin lösning i samarbete med rådet genom samrådsförfarandet innan den kan godkännas, nämligen parlamentets begäran om kompletterande gemenskapsinitiativ, Urban och Crisis. Parlamentet är naturligtvis redo att nå en kompromiss på detta område, men denna måste återspegla parlamentets prioriteringar vad gäller gemenskapsinitiativen. Låt mig återigen betona vår avsikt att nå våra politiska prioriteringar, och att uppfylla våra förpliktelser gentemot våra regionala samhällen.

Malone
Jag beklagar att Europeiska rådet inte tog till sig parlamentets begäran om att återinföra stadsmiljöinitiativet (Urban). Detta initiativ har visat sig vara ett användbart vapen i kampen mot försämringen av stadsmiljön. En fortsättning av Leader för främjande av landsbygdens utveckling bör uppvägas av en fortsättning av stadsmiljöinitiativet.
En fortsättning av stadsmiljöinitiativet skulle vara särskilt viktig för städer som min egen hemstad - Dublin - vilka förmodligen kommer att erfara en avsevärd minskning av medel från strukturfonderna, på grund av förlusten av mål 1-statusen.
Jag verkade för en fortsättning av stadsmiljöinitiativet, eftersom det kunde ge grundläggande finansiering till mitt förslag om att det skulle finnas en fond som var öronmärkt för utveckling av mindre gynnade stadsområden. Dessa områden är både absolut och relativt missgynnade, eftersom de ligger intill områden där innevånarna är betydligt mer välbärgade.
Jag hoppas att kvällens samrådsförfarande resulterar i att stadsmiljöinitiativet kommer att fortsätta. Jag vill säkerställa att de allmänna strukturfonderna i betydande utsträckning används för att ta itu med problemet rörande en försämrad stadsmiljö. Jag skulle vilja att bestämmelserna som reglerar Europeiska socialfonden och Europeiska regionala utvecklingsfonden ändras så att mer av dessa medel styrs till områden där det skett en akut försämring av stadsmiljön, och jag skulle vilja att riktlinjerna för det regionala biståndet ändras så att högre statsstöd tillåts till dessa akut eftersatta stadsområden.

Martin, David
Jag kommer att rösta för den gemensamma resolutionen om toppmötet i Berlin, eftersom jag välkomnar Europeiska rådets snabba utnämnande och rekommendation av ordförande till Europeiska kommissionen.
Det resultat som åstadkommits i Berlin med hänsyn till strukturfonderna har visat vilken betydelse Europeiska rådet fäster vid både en fortsättning och en reformering av det ekonomiska och sociala stödet inom unionen. Mest välkommet är de 300 miljoner euro som garanteras till Skottlands högländer och öar. Högländerna och öarna har på ett bra sätt använt de medel som erhållits enligt det befintliga mål 1-programmet, men fortsätter att missgynnas på grund av det geografiska läget och den ringa befolkningen. Det fortsatta stödet kommer att hjälpa regionen att övervinna dessa nackdelar.
Den enda nedslående aspekten av toppmötet var den begränsade reformen av den gemensamma jordbrukspolitiken. Det fordras en betydligt mer långtgående reform.

Souchet
Med reformen av strukturfonderna, såsom den ser ut efter toppmötet i Berlin, kommer vi inte att kunna åtgärda regionalpolitikens brister. Den kommer inte att bidra till en förbättrad ekonomisk och social sammanhållning. Den kommer däremot att orsaka ett synnerligt allvarligt avbräck för regionalpolitiken, vilket bl.a. skadar många franska landsbygdsområden.
Det finns ett enda skäl till tillfredsställelse: fisket. Tack vare vårt ingripande, i egenskap av föredragande av yttrandet från fiskeriutskottet, lyckades vi erhålla finansiella medel för strukturella åtgärder till förmån för fisket (omstrukturering av fiskeflottorna...) i områden som ligger utanför tillämpningsområdet för mål 1, och det oavsett om förmånstagarna tillhör eller inte tillhör områden som är berättigade till bidrag från mål 2. Totalt har 0, 39 procent av strukturfondernas budget, dvs. 875 miljoner ecu, avsatts för det finansiella instrumentet för utveckling av fisket (IFOP). Detta politiska resultat kom inte av sig självt, eftersom kommissionen i början var mycket fientligt inställd till det.
Men vi är långt ifrån lika nöjda när det gäller regionalpolitiken.
På det området ger Europeiska rådet i Berlin startskottet för en ny finansiell inflation: 195 miljarder ecu till strukturpolitiken, 18 miljarder till Sammanhållningsfonden och 49 miljarder ecu till föransljutningsinstrumenten. Mål 1-regionerna tar hem lejonparten med 69, 7 procent av strukturmedlen, till förfång för mål 2 (11, 5 procent).
Alla tävlar vältaligt för att kräva mer medel, men ingen funderar över om de spenderade pengarna är verkningsfulla.
Vad skall man säga om en budgetmetod som består i att ställa upp utgiftsmål snarare än ett utgiftstak, en metod som går ut på att till varje pris söka efter projekt för att forcera utbetalningar av anslagna medel, i stället för att bevilja medel till befintliga projekt? Utgifterna blir ett mål i sig och beviset på att ett program är framgångsrikt.
Europeiska kommissionens offentliggjorda statistik visar dock - för den som vill ta sig tid att analysera den - begränsningarna med den politik som förs:
Europeiska unionens rikaste regioner har fått se sin betydelse stärkas mellan 1986 och 1996; om detta vittnar en koncentration av rikedomar och ekonomisk aktivitet till vissa regioner: Hamburg, Bryssel, Luxemburg, Ile-de-France, Darmstadt, Oberbayern, Bremen, Wien... och i mindre utsträckning: Karlsruhe och Emilia-Romagna.Inrättandet av Ekonomiska och monetära unionen kommer att bidra till avfolkningen av de mest avlägsna, lantligaste och minst befolkade regionerna, till förmån för unionens centrala axel: Benelux, nordvästra Tyskland, norra Italien, Ile-de-France...)
De fattigaste regionerna hämtar successivt in sin eftersläpning. 1986 uppnådde de tio fattigaste regionernas genomsnitt 41 procent av gemenskapens BNP. 1996 uppgick det till 50 procent. Framstegen är särskilt tydliga i Portugal och i Irland.-Om de rika blir allt rikare och de mycket fattiga blir mindre fattiga, verkar det i realiteten som om genomsnittsregionerna, de som hör till mål 2, har fått se en stundtals icke försumbar BNP-nedgång och en försämrad situation för sysselsättningen. Detta är särskilt tydligt i Frankrike: BNP för Pays-de-Loire har minskat från 95 till 91 procent av gemenskapens genomsnitt, i Poitou-Charentes från 91 till 83 procent och i Centre från 103 till 92 procent. Det rör sig om en allmän tendens, som varken Rhône-Alpes eller Alsace slipper undan. Den bekräftas i Sverige och i Finland, ett land där för övrigt arbetslösheten har ökat i en oroväckande omfattning under de senaste åren, liksom i flera av Förenade kungarikets regioner.Därför verkar det märkligt att mål 2, vilket riktas till industri- och landsbygdsregioner som genomgår en ekonomisk omstrukturering, under förhandlingarna offrades till förmån för mål 1 och 3: dess totalanslag kommer att ligga på 22, 5 miljarder ecu för perioden 1999-2006, i princip samma siffra som för perioden 1994-1999. De landsbygdsregioner som är berättigade till bidrag från mål 5b kan räknas till de främsta offren för denna situation: i Frankrike kommer en tredjedel av den befolkning som är berättigad till detta bidrag inte att få strukturfondsmedel efter övergångsperioden.
Detta är inte den enda abnormiteten i strukturfondsreformen. Det finns till exempel flera regioner som får en särskild behandling, ett resultat av politiska uppgörelser som låter dem slippa undan de gemensamma beslutens oförsonlighet. Endast tre länder har hållits utanför: Luxemburg, Finland och... Frankrike. Det belgiska Hainauts fall är betecknande. Det får ett kompletterande anslag på 15 miljoner ecu, vilket skall kompensera det faktum att det inte längre är berättigat till bidrag från mål 1. Samtidigt erhåller det angränsande franska Hainaut ingenting, en diskriminering som inte kan motiveras av de två regionernas BNP eller arbetslöshetsnivå.
Detta exempel ger en ganska bra bild av Frankrikes ställning under förhandlingarna. När det gäller jordbruksfrågorna försvagades Frankrike av Tyskland, och dess position på det regionala området missköttes utan att man lyckades behålla den ställning som landet tidigare hade i fråga om den gemensamma jordbrukspolitiken.
I den här liksom i många andra frågor var toppmötet i Berlin ett misslyckande, ett misslyckande för Frankrike, ett misslyckande för Europa.
Betänkande (A4-0168/99) av Happart

Raschhofer
Fru ordförande! Jag vill ge en kommentar till Happarts betänkande. Vi bifaller prisförslagen i betänkandet, eftersom de av rättsliga grunder är oumbärliga för att garantera jordbrukarnas inkomst. Men jag vill påpeka att paketet inte är tillräckligt för att garantera böndernas överlevnad. Jordbrukspriserna har nämligen förblivit oförändrade, medan den allmänna prisnivån ständigt stiger på grund av inflationen. Det gör att inkomsterna inom jordbruket sjunker, i Österrike sjönk de med 1, 7 procent år 1997, samtidigt som de steg inom till exempel industrin.

Konrad
Fru ordförande, mina damer och herrar! Jag har röstat emot betänkandet, eftersom jag är av den uppfattningen att vi här i parlamentet bör föra en ny principiell debatt om jordbrukspolitiken. Jag vill ha mer marknad.
Om vi tänker på att en tredjedel av all avkastning inom jordbruket i industriländerna, enligt uppgifter från OECD, inte har sitt upphov på marknaden utan är resultatet av statligt jordbruksstöd, och att till och med 40 procent av jordbruksavkastningen inom Europeiska unionen grundar sig på skattemedel, på statligt stöd, då tror jag att det är dags att vi börjar fundera över den här frågan. Det gäller även området prisstöd och subventioner, som för sockret till exempel, där vi betalar det dubbla eller tredubbla världsmarknadspriset och sedan reglerar det ytterligare genom en kvotering av de enstaka företagen.
Jag tror att vi behöver mer marknad inom jordbruket. Jag hade velat att det kom till uttryck här.

Andersson, Hulthén, Lööw och Sandberg-Fries
Vi förutsätter att de överenskommelser som träffades av ministerrådet i Berlin och som gäller den gemensamma jordbrukspolitiken är det som nu följs upp av kommissionen. Vi anser därför att det inte är nödvändigt för parlamentet att nu ytterligare komplicera denna situation med fler förslag på gemensamma åtaganden. Vi har i detta läge valt att följa vår grupps förslag, även om vi vidhåller vår tidigare kritik mot den gemensamma jordbrukspolitiken.

Blak, Iversen, Kirsten Jensen och Sindal
De danska socialdemokraterna har i dag röstat emot betänkandet av Happart, eftersom det innebär en höjning av priserna på jordbruksprodukter. Vi kan inte höja priserna när det just antagits ett reformpaket som sänker priserna. Det är helt enkelt inte förnuftigt. Vi borde snarare sänka priserna, särskilt inom sektorerna för socker och sockerrör, där det inte finns ett gemensamt marknadssystem. De konstlat höga priserna på våra jordbruksvaror måste sänkas gradvis, så att de kommer i nivå med världsmarknadspriserna. Detta är nödvändigt för utvidgningsprocessen.

Ephremidis
Den text som vi har framför oss är den negativa summan, det farliga resultatet av de åtgärder som har utannonserats i Agenda 2000 och som nu genomförs med förordningarna för de olika jordbruksprodukterna, i vilka priser och kvoter fastställs som inte kan ändras om inte själva förordningarna ändras. Allt det andra är bara ett sken av förhandlingar och diskussioner, för i själva verket talar vi inte om någonting annat än om en krönika om ett förebådat dödsfall.
I kommissionens förslag böjs ordet " minskning" i alla kasus då de olika jordbruksprodukterna behandlas. Utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling godkände förslagen, förkastade alla de ändringsförslag som fordrade ökade priser, och vi står nu här med dessa farliga förslag, i vilka det inte finns någon balans mellan människan, produktionen och jorden, inte någon koppling mellan vara och pris, utan som har som målsättning att ytterligare minska den jordbrukande befolkningen, sänka priserna och produktionskostnaderna - allt för att främja konkurrensen. Det rör sig om förslag som inte bara kommer att medföra ytterligare obalanser i produktionen utan som också kommer att placera produkternas kvalitet, den ekologiska balansen, jordbruket som näringsgren, den sociala balansen och sammmanhållningen i riskzonen.
Reformen av den gemensamma jordbrukspolitiken (GJP) 1992 ledde, vilket föredraganden också påpekar, till en nedgång på marknaderna och minskade inkomster för jordbrukarna. Den ledde till utslagning av små och medelstora familjejordbruk, främst i gemenskapens sydliga regioner kring Medelhavet, och fick som följd att antalet jordbrukare och antalet sysselsatta drastiskt minskade, att arbetslöshetssiffrorna i jordbruksregionerna sköt i höjden och att utflyttningstakten från landsbygden antog alarmerande proportioner. Genomsnittsinkomsten för jordbruksverksamhet för hela EU har sjunkit med 3, 9 procent i förhållande till 1997. Er vision är att den skall minska ytterligare, vilket visas av de nya förslagen om priserna på jordbruksprodukterna, som till anda och mening är trogna linjerna i Agenda 2000 och inte bara utgör en fortsättning av den rådande strategin med " tekniska anpassningar" och ett teknokratiskt närmande till problemet med jordbrukarnas inkomster, utan också strävar efter att ytterligare krympa inkomsterna, med den nu uttalade bakomliggande målsättningen att krympa jordbrukssektorn och få bort jordbrukarna från jordbruksyrket.
När priser och bidrag är oförändrade eller drastiskt minskar för elfte året i rad, när interventionssystemet urholkas eller överges och de små och medelstora jordbrukarna därigenom lämnas i affärsmännens och de multinationella företagens våld, när bidragen får gå till att betala de oerhört kraftiga böterna för gemensamt ansvar, när de oförtäckta orättvisorna mot de små och medelstora familjejordbruken fortsätter eller ökar liksom de iögonfallande produktbidragen till storjordbruken, som suger åt sig 80 procent av gemenskapsstödet, och när de åtgärder som utformas går mammons och storintressenas ärenden, är alla uttalanden om att skydda och utveckla landsbygden fulla av hyckleri och skenhelighet. Och exakt detsamma gäller för alla uttalanden om humanitär hjälp och skydd av albanerna i Kosovo medan störtskurarna av dödsbringande bomber fortsätter.
Sakta men säkert förbereds nya storgods, nya sammanslagningar, och nya metoder används (böter för gemensamt ansvar, medfinansiering m.m.). Herr ordförande! Denna diskussion går under fel namn. Det handlar inte om att " fastställa priser" , utan om att fastställa de omoraliska åtgärder som skall vidtas, åtgärder som drabbar de små och medelstora jordbrukarna, producenterna i söder, konsumenterna, den sociala strukturen och den ekologiska balansen.
Ni säger att ni bombar Jugoslavien av " humanitära" skäl. Kanske slår ni ut jordbrukarna av " ekologiska" skäl? Det verkar som om deras möda och protester förorenar " globaliseringens" och " konkurrensens" " sunda miljö" och att ni vill återföra dem till " den nya ordningens" skärseld.
Jordbrukarna har dock visat med sina protester och med sina demonstrationer - som äger rum i alla 15 medlemsstater -, med den alleuropeiska demonstrationen här i Bryssel för en tid sedan, med de demonstrationer som äger rum även i ansökarländerna - se på Polen -, att de inte mycket längre kommer att acceptera dessa planer Ni sår störtskurar och kommer att skörda stormar. Ni kommer att få stå till svars för er jordbruksfientliga och fredsfördärvande politik vid en Nürnbergrättegång inför hela världen.

Souchet
Betänkandet av vår kollega Happart är det sista betänkandet om jordbrukspriserna inom den nuvarande gemensamma jordbrukspolitiken. Återigen har en majoritet i parlamentet röstat emot de ändringsförslag som kräver att man tar hänsyn till ett försämrat penningvärde när man skall fastställa prisnivåer och kompensationsstöd. Jordbrukarnas inkomster sjunker till följd av ett försämrat penningvärde. Finns det någon samhällsgrupp som skulle acceptera en inkomststabilisering, dvs. en minskad realinkomst?
Införandet av euron den 1 januari i år fick också negativa effekter för de europeiska jordbrukarnas inkomstnivå, p.g.a. att den gröna ecun helt enkelt försvann. De samlade effekterna av inflationen och den gröna ecuns försvinnande kommer att föranleda en sänkning av de institutionella priserna och kompensationsstöden på ca 4 procent under nästa regleringsår.
När vi pratar om jordbruket i allmänhet, får vi höra många uppmaningar till förmån för landsbygdens utveckling, för möjligheten att spåra produkters ursprung, för hälsosäkra produkter, för en respekt för miljön och djurens välbefinnande, osv. Men när vi skall rösta om ekonomiska faktorer som gör det möjligt att fastställa jordbrukarnas inkomster, gör vi inte annat än att regelbundet sänka dem. Inför problemet med minskade stöd och priser finns det bara ett alternativ för jordbrukarna, och det består i att sträva efter en intensifiering av verksamheten, antingen genom att utöka jordbruksföretaget eller genom att bedriva en produktionsverksamhet vid sidan om. Hur är det möjligt att inte inse det motsägelsefulla i att upprätta stränga normer i fråga om miljö och hälsa och djurs välbefinnande och samtidigt ständigt inskränka principen om gemenskapspreferensen? För europeiska produktionskostnader och för europeiska begränsningar krävs det europeiska priser. Denna riktlinje borde vara självklar för ansvariga inom sektorn och politiker som önskar försvara det europeiska jordbruket.

Titley
Jag kommer i dag att rösta för skäliga priser på jordbruksprodukter från torgmarknaden till stormarknaden. Detta har alltid legat i linje med labourregeringens politik. Vid det senaste toppmötet i Berlin, till exempel, säkrade labour en reform av den gemensamma jordbrukspolitiken som i det slutliga ledet kommer att göra produkterna omkring en miljard pund billigare per år för konsumenterna, samtidigt som jordbrukarnas inkomster skyddas.
Labourregeringen lyckades också vid toppmötet i Berlin se till att Förenade kungariket får en skäligare andel av EU: s regionalstöd. Labour såg inte bara till att Merseyside fick behålla sina strukturfonder, utan säkrade också nya strukturfondsmedel för södra Yorkshire, västra Wales och Cornwall. Dessutom lyckades labour också förhandla fram särskilda medel till de skotska högländerna och Nordirland.
Allt detta åstadkoms samtidigt som man stabiliserade EU: s budget. Labourregeringen försvarade på ett framgångsrikt sätt Förenade kungarikets budgetrabatt. Labour såg också till att EU: s budget håller sig inom taket på 1, 27 procent av BNP en bra bit in i nästa årtionde.
De konservativa har alltid misslyckats (" made a pig´s ear" ) på EU: s toppmöten. Det mest berömda tillfället var när de krävde att Jacques Santer skulle utnämnas till ordförande för Europeiska kommissionen. Man kan man däremot vara säker på att labour klarar skivan (" bring home the bacon" ).
Betänkande (A4-0164/99) av Jové Peres

Konrad
Fru ordförande! Jag har röstat emot samtliga tre betänkanden på jordbruksområdet, och utgår från att detta yttrande avser dem alla.
Betänkande (A4-0173/99) av Fantuzzi

Schierhuber
Fru ordförande! Jag välkomnar införandet av informations- och säljfrämjande åtgärder för jordbruksprodukter i tredje land, då jag betraktar det som ett oumbärligt instrument för att vi skall klara oss i den internationella konkurrensen framöver. Det är nödvändigt att EU bedriver en aktiv exportpolitik som sträcker sig längre än till exportstödet och kan få en positiv effekt för avsättningen av jordbruksprodukter som ett komplement till det befintliga exportstödet. Med tanke på denna förordnings betydelse vill jag påpeka att de anslagna medlen och finansieringsbestämmelserna måste vara tillräckliga. Det måste finnas en separat budget för detta, så att det här instrumentet för exportpolitiken också ger effekt. Eftersom jag anser att det är viktigt att åtgärderna är tillämpbara, har jag bestämt uttalat mig mot inrättandet av en ny förvaltningskommitté.

Souchet
Det är beklagligt att kommissionen har dröjt mer än två år med att lägga fram förslaget till förordning om informations- och säljfrämjande åtgärder för jordbruksprodukter i tredje land. Det var faktiskt redan i början av 1997 som rådet (jordbruk) bad kommissionen att utreda huruvida det är lämpligt att upprätta en horisontell ram för stöd till informations- och säljfrämjande åtgärder för jordbruksprodukter.
Jag skulle först vilja betona att budgetnivån i kommissionens förslag är mycket låg; anslaget uppgår endast till 15 miljoner euro per år. Jag skulle vilja dra en parallell till frihandelsavtalet med Sydafrika. För att kompensera Sydafrika för att det inte får använda beteckningstermer av europeiskt ursprung (porto, sherry, ...), gick kommissionen i förhandlingarna med de sydafrikanska myndigheterna med på ett anslag på 15 miljoner euro för att sydafrikanska vinprodukter skall få tillträde till den europeiska marknaden.
När det gäller åtgärderna som täcks av medlen för säljfrämjande, har vi självklart gett vårt stöd till ändringsförslaget enligt vilket " tjänsteresor för företrädare från gemenskapen på högsta nivå" inte får komma i fråga för dessa stöd. Varför skulle europeiska medel finansiera kommissionärernas eller kommissionens generaldirektörers resor i tredje land? Jag anser personligen att en kommissionär inte har samma roll som en handelsresande.
Till sist har vår grupp röstat emot ändringsförslag 23, som tyvärr har godkänts av en majoritet i kammaren. Enligt detta ändringsförslag skall kommissionen utreda möjligheterna till att avveckla exportbidragen och bidra till säljfrämjande åtgärder med en del av de därmed frigjorda medlen. Återigen får vi se hur försvararna av globalisering och internationaliserade jordbruksmarknader naggar principen om gemenskapspreferensen i kanten, och detta i en text som kunde ha varit positiv för det europeiska jordbruket.
Betänkande (A4-0166/99) av Viceconte

Caudron
Jag gläder mig åt att parlamentets envishet har gett resultat. Alltsedan diskussionerna inleddes om kommissionens förslag om sällsynta sjukdomar, dvs. för ungefär ett år sedan, har parlamentet hållit fast vid sin ståndpunkt. Det ledde fram till ett sammanträde i förlikningskommittén, där parlamentets viktigaste ändringsförslag till slut fick gehör i rådet. Därför är jag mycket nöjd.
De sällsynta sjukdomarna har länge försummats av läkare, forskare och samhället, men på senare tid har de blivit föremål för en större insikt och äntligen blivit en verkligt viktig folkhälsofråga. De bör nu bli en prioritering för Europeiska gemenskapens folkhälsopolitik.
Det är ändamålet med det åtgärdsprogram som kommissionen föreslår, i vilket man utgår från att arbetet på det här området aldrig kommer att gå framåt om det inte finns någon drivkraft på europeisk nivå. För eftersom dessa sjukdomar är sällsynta, kommer kostnaderna för att utveckla och saluföra mediciner som förebygger eller behandlar sjukdomarna inte att betalas av försäljningen av medicinerna. Dessa läkemedel, som därför kallas " föräldralösa" mediciner, är för övrigt föremål för ett förslag till förordning, som jag skulle vilja se antas så snart som möjligt.
Med hänsyn till att alla sjukdomar bör behandlas jämlikt, bör vi alltså vidta de åtgärder som krävs för att underlätta och uppmuntra forskarnas arbete och saluföringen av lämpliga botemedel. Gemenskapsnivån verkar helt klart vara den mest effektiva nivån. Endast ett gränsöverskridande samarbete gör att vi kan agera och använda oss av kunskaper på ett samordnat sätt och rationalisera utgifterna. Därför har Europaparlamentet krävt och lyckats utverka åtgärder för inrättandet av ett europeiskt informationsnät, för samarbete mellan välgörenhetsorganisationer i olika medlemsstater, för yrkesutbildning och för ett främjande av ett expertnätverk.
Däremot har det inte varit möjligt att få rådet att böja sig när det gäller totalanslaget, som Europaparlamentet ansåg borde fördubblas.
Det är självklart en stor besvikelse. Däremot hävdas det, i den gemensamma förklaringen om kommissionens förslag till ett nytt ramprogram inom folkhälsoområdet, att man måste ta " vederbörlig hänsyn till de finansiella konsekvenserna" . Det rör sig om en kompromiss. Europaparlamentet kommer att se till att den respekteras.
Betänkande (A4-0186/99) av Ghilardotti

Andersson, Hulthén, Lööw, Palm, Sandberg-Fries, Theorin och Wibe
Betänkandet om förslaget om rådets direktiv om inrättandet av en allmän ram för information till och samråd med arbetstagare i Europeiska gemenskapen är ett bra betänkande. Genom direktivet stärks en av de viktigaste rättigheterna för arbetstagarna. Detta är vitalt, inte bara för att förstärka den sociala dialogen, utan också för att öka det ömsesidiga förtroendet inom företagen.
Gränsen för tillämpningsområdet för direktivet, dvs. företag som sysselsätter minst 50 anställda, önskar vi hade varit annorlunda. Vi anser att det inte skall finnas någon gräns, utan hävdar i stället alla arbetstagares rätt till information och samråd. Den föreslagna gränsen kan dock ses som godtagbar med tanke på att direktivet är ett minimidirektiv, vilket tillåter medlemsstaterna att tillämpa för dem mer passande regler.

Blak, Iversen, Kirsten Jensen och Sindal
De danska socialdemokraterna har avstått från att rösta om förslaget till direktiv om information och samråd. Vi kan inte rösta för förslaget, eftersom det finns en fara för att det i sin nuvarande utformning kommer att påverka den speciella danska förhandlingsmodellen, där information och samråd regleras i avtal om samarbetskommittéer mellan arbetsmarknadens parter.
Vi har dock inte röstat emot, eftersom information till och samråd med arbetstagarna är en del av EU: s sociala dimension, som inte får motarbetas med hänsyn till solidaritet med de arbetstagare i EU och i de nya medlemsstaterna som ännu inte har välfungerande system för information till och samråd med arbetstagare. Vi hoppas därför att rådet kommer att hitta en lösning som både tillgodoser arbetstagarnas behov av information och samråd på en högre nivå i hela EU, samt behovet av att medlemsstaterna kan behålla redan välfungerande system.

Cars
I slutomröstningen röstade jag emot betänkandet, eftersom jag anser att de frågor som behandlas i betänkandet hör hemma i medlemsstaterna, dvs. faller under subsidiaritetsprincipen.

Caudron
Jag skulle vilja delge er min mycket stora tillfredsställelse med förslaget till rådets direktiv och betänkandet av Ghilardotti.
Det som står i centrum för det här förslaget är arbetstagarens legitima rätt till information och framför allt till samråd när det gäller beslut om förvaltningen och organisationen av det företag som denne satsar helhjärtat på. Men klyftan mellan denna rätt och verkligheten är stor, och arbetstagarna behandlas alltför ofta som vilka spelpjäser som helst, som man kan utnyttja alltefter den ekonomiska konjunkturen.
I Europa har dock arbetstagarna en reell vilja till att göra sin röst hörd och till att ha en funktion att fylla i deras respektive företagsorganisationer. Det är ett utmärkande drag för vår europeiska samhällsmodell, och vi måste till varje pris rädda den. Deras krav måste återspeglas i de rättsliga bestämmelserna. Kommissionens förslag går i den riktningen. Dess mål är att ställa upp miniminormer för samråd och information. Även om detta är ett fackligt minimum, enligt ett franskt uttryck, måste man komma ihåg att detta bara är ett första steg i en mera långsiktig strategi för en förstärkning av arbetstagarnas roll.
Konkurrenskraft och en dialog mellan arbetsmarknadens parter står inte i ett motsatsförhållande, tvärtom! Jag skriver helt och hållet under på idén om att nödvändiga omstruktureringar kommer att accepteras mycket lättare - även om de medför förlorade arbetstillfällen eller lönejusteringar - om ledarna har kunnat förklara sin strategi och lyssnat till de anställdas synpunkter. Dessa bestämmelser bör tillämpas i så många företag som möjligt. Gränsen på minst 50 anställda är bra. Detta bör emellertid inte befria mindre företag från att beakta sina anställdas synpunkter. Vi måste åta oss att upprätta mekanismer för att den här typen av dialog skall bli ett incitament.
Mot bakgrund av denna strävan efter att utvidga tillämpningsområdet för dessa bestämmelser, kan man självklart inte godta de undantag som kommissionen föreslår till förmån för bolag som verkar för politiska, ideologiska eller religiösa syften. En bra tillämpning av bestämmelserna förutsätter givetvis att vi definierar lämpliga sanktioner.
Ghilardotti framför en idé av samma slag, att man inte längre får godta att fackliga representanter bestraffas p.g.a. sin funktion; jag skulle inte kunna säga det bättre själv.
Om man har för avsikt att förhindra att Europa även i framtiden kommer att sakna en social betydelse för arbetstagarna, måste vi förse oss med medlen för att kunna garantera dem dessa grundläggande rättigheter.

Haarder, Kjer Hansen och Riis-Jørgensen
Vi röstar emot betänkandet om information till och samråd med arbetstagare i nationella företag. Förslaget är ett belysande exempel på bristande respekt för närhetsprincipen. För det första finns det ingen gränsöverskridande aspekt i förslaget, och för det andra är frågan redan reglerad i de flesta medlemsstater, inklusive Danmark, genom " samarbetsavtal" . Frågan skall regleras nationellt och mellan parterna på arbetsmarknaden. Detta innebär att man beaktar närhetsprincipen, de nationella olikheterna och traditionerna i EU.

Lindqvist (ELDR), Gahrton, Holm, Lindholm och Schörling (V)
Antalet nedläggningar och flyttningar av företag har ökat. I Sverige har nedläggningar skett av företag genom att EU-stöd utformats förmånligare i andra länder. Det är inte syftet med EU-stödet. Nedläggningar och flyttningar påverkar företagens anställda. Det är viktigt att information tidigt kan ges till personer som är berörda av sådana beslut.
Detta regleras genom avtal och lagstiftning i de enskilda medlemsländerna, i Sverige genom medbestämmandelagen, MBL.
Det föreslagna direktivet har kommit till för att öka informationen om stora företagsförändringar genom regler om samråd mellan arbetstagare och företag. Det är berättigat att ställa frågan om detta skall regleras på EU-nivå. Direktivet är dock utformat som ett minimidirektiv, där det står medlemsländerna eller parterna på arbetsmarknaden fritt att behålla eller införa regler som går längre i informationsskyldighet.

Rübig
Jag har röstat emot betänkandet för att det finns rättsliga grunder som talar emot det.
Hela betänkandet: emot

Theonas
Vi är för varje förslag eller åtgärd som resulterar i ökad information, ökad kontroll och ökat inflytande för arbetstagarna i ett företag, utan att det betyder att vi hyser falska illusioner om räckvidden för rättsliga ingripanden av detta slag i den dagliga verklighet som skapas av det system som vi lever i.
Med detta som utgångspunkt håller vi med om att det är nödvändigt att inrätta ett tvingande och effektivt rättsligt instrument som skall säkerställa att information till och samråd med arbetstagarna sker i så god tid som möjligt och är så omfattande som möjligt, i de frågor som rör företagets utveckling och framtidsutsikter, sysselsättningen, förhållandet mellan arbetsmarknadens parter, och mer allmänt i alla de frågor och planerade beslut som direkt påverkar arbetstagarnas intressen och, följaktligen, även deras liv och välmående.
Vi är emellertid kategoriskt emot kommissionens modell av ett sådant förfarande, för den uppfattar frågan om information och samråd som ett medel att " öka möjligheterna att anpassa arbetstagarna" , eller, vilket sägs i direktivförslagets motiveringsdel, som " en förutsättning för att lyckas med processerna för företagens omorganisering och anpassning till de nya omständigheter som skapas i och med globaliseringen av ekonomin, särskilt genom att utveckla nya typer av arbetsorganisering" .
I våra ögon utgör ett förfarande med information-samråd-deltagande ett av de instrument som måste stå till arbetstagarnas förfogande för att de skall kunna förstärka sin roll och sitt inflytande och på ett effektivt sätt föra fram och hävda sina intressen, och det skall naturligtvis inte användas för att göra dem delaktiga i beslut som fattas bakom deras rygg. Frågan om i vilken riktning dessa mekanismer skall utvecklas beror naturligtvis på arbetstagarna själva, men i hög grad även på vilken information och vilket kunnande deras företrädare har. Ett bevis på att dessa mekanismer - om de fungerar på rätt sätt - kan bidra till att effektivt försvara arbetstagarnas intressen, utgör arbetsgivarnas totala motstånd mot kommissionens text - som under alla omständigheter är klenmodig och full av begränsningar - och den mängd ändringsförslag som lagts fram i utskottet för sysselsättning och socialfrågor samt här i plenum och som syftar till att förta textens skärpa.
Vi håller inte med om att detta direktiv kan anses vara effektivt om det skall beröra endast tre procent av företagen, vilket kommissionen själv medger är fallet. Vi anser att gränsen för när direktivet skall tillämpas måste sänkas till fem anställda, så att även de små och medelstora företagen inbegrips, som utgör en överväldigande majoritet av företagen. Detta gäller redan nu i vissa nationella lagstiftningar, efter påtryckningar från arbetarrörelsen.
De begränsningar som föreslås med hänvisning till informationens konfidentiella karaktär och sekretesskyddet är oacceptabla, och de kommer, om de till slut genomförs, i själva verket att leda till att rättigheten till information och samråd upphävs. Särskilt stränga måste reglerna vara i fråga om tidpunkt för och omfattning av informations-samrådsförfarandet, som måste äga rum i god tid, innan ett beslut fattas, så att det finns utrymme för ingripanden från arbetstagarnas sida, och varje förändring som skulle kunna påverka arbetstagarnas arbetsrättsliga rättigheter eller försäkringsrättigheter måste inbegripas i detta. Som typiska exempel kan nämnas planer på omorganisering, sammanslagning och samarbete, investeringar, omlokalisering av anläggningar, total eller partiell nedläggning av ett företag eller en anläggning och planer som påverkar förhållandet mellan arbetsmarknadens parter, liksom även mer allmänt frågor som gäller ett företags strategi, tillstånd och utveckling.
Det är positivt att det med betänkandet från utskottet för sysselsättning och socialfrågor görs ett försök att förbättra kommissionens text. Förbättringarna gäller utvidgning av direktivets tillämpningsområde, innehåll och räckvidd för information och samråd, avskaffande av medlemsstaternas möjlighet att begränsa direktivets tillämpningsområde att gälla endast för stora företag (det vill säga företag med mer än 100 anställda), förstärkning av skyddet för arbetstagarrepresentanterna. Utöver detta vill vi understryka att det för oss är av grundläggande betydelse att den föreskrift som finns i kommissionens text om brist på rättslig giltighet för beslut vid vilka arbetsgivaren har ignorerat skyldigheten att informera och samråda bibehålls och att de ändringsförslag som fordrar att denna ändras inte går igenom, för i så fall kommer direktivet att vara helt verkningslöst. Bristen på rättslig giltighet måste beröra det beslut som har fattats utan att skyldigheten om information och samråd följts som helhet, och inte bara den del som berör förhållandet mellan arbetsmarknadens parter och arbetsavtalen, för att förstärka de instrument som skall föregripa att direktivet kringgås.

Thors
Jag har inte kunnat stödja betänkandet i slutomröstningen, eftersom direktivet på ett radikalt sätt griper in i de nationella systemen för information av arbetstagare, utan att det skulle finnas tillräckliga orsaker till överstatliga regler. Om vi inte har kunnat föra en konsekvensdiskussion, skulle direktivet medföra radikala konsekvenser för arbetsförhållanden. Dessa orsaker gör att jag inte har kunnat stödja förslaget, även om det innehåller många goda saker. Bland annat skulle det finnas anledning att öka informationen till arbetstagare i den offentliga sektorn.
Betänkande (A4-0186/99) av Ghilardotti och betänkande (A4-0184/99) av Chanterie

Konrad
Fru ordförande! Jag vill avge en röstförklaring till Ghilardottis och Chanteries betänkanden, som båda behandlar frågor på det socialpolitiska området. Jag tror att vi alla har anledning att fundera över vilka politiska områden vi anser bör behandlas på europeisk nivå.
Jag har röstat mot båda betänkandena, bland annat för att jag är av den uppfattningen att vi inte bör bilda en social union inom Europeiska unionen. Vi bör inte sträva mot en skatteunion. Vi behöver statligt inflytande i de nationella angelägenheterna; men vi behöver inte samtidigt ha det på europeisk nivå. Arbetsmarknadspolitiken måste organiseras på nationell nivå. Enligt de båda betänkandena skall arbetsmarknaden exempelvis regleras genom att samrådsrättigheter och arbetstidsbestämmelser skall gälla över hela Europa, enligt förslaget i Chanteries betänkande.
Jag tror att vi har all anledning att fortsätta beakta de nationella bestämmelserna på det området. Alla frågor måste inte behandlas på europeisk nivå. Vi behöver inte en kopia av den nationella staten på europeisk nivå. Därför är jag emot de båda betänkandena på området socialpolitik.
Betänkande (A4-0184/99) av Chanterie

Caudron
Den huvudsakliga förtjänsten med dessa betänkanden, som läggs fram av våra kolleger Chanterie och McMahon, är att de för upp arbetstidsförkortningen till diskussion, även om det i dag inte handlar om att diskutera dess fördelar i kampen mot arbetslösheten.
Samtidigt innebär de framlagda förslagen utan tvivel en märkbar förbättring för flera yrkeskategorier, som fram tills nu inte har omfattats av redan befintliga bestämmelser. I det avseendet gläder jag mig åt Raphaël Chanteries förslag, om en kortare tidsperiod, fyra år, för medlemsstaterna att anpassa sig till direktivets nya bestämmelser.
I likhet med Hugh McMahon stöder jag idén om att låta direktivet om arbetstiden inom vägtransportsektorn också omfatta förare som är egenföretagare. Alltför många exempel visar att orimligt långa perioder vid ratten dramatiskt ökar olycksrisken på vägarna.
Dessutom noterar jag med tillfredsställelse att det i betänkandet tas hänsyn till en vanlig utveckling bland underleverantörerna, vilka tillåter alltför stora friheter i förhållande till gällande lagstiftning.
Slutligen, vågar jag hoppas på att medlemsstaterna verkligen kommer att genomföra kontroller av arbets- och körtider, enligt begäran i betänkandet, men i det avseendet har jag en del farhågor.
Jag har regelbundet vänt mig till kommissionärerna angående arbetstiden inom vägtransportsektorn, såväl som i fråga om anställningsvillkoren inom vissa sjöfartsbolag. I framtiden kommer jag att se till att dessa nya direktiv verkligen tillämpas.
Det ekonomiska Europa är i färd med att förverkligas. Om unionsmedborgarna har kunnat inse att vissa åtaganden är förknippade med den här fasen, är nu tiden kommen att bygga upp ett medborgarnas Europa, där den sociala dimensionen måste få ett konsekvent utrymme. Förutan den kommer själva idén med Europa att ifrågasättas!

Theonas
Som ett bevis på att det sociala skyddet i EU stärks, lägger kommissionen fram sitt förslag om en utvidgning av arbetstidsdirektivet till de sektorer som har varit undantagna, och detta berör omkring sex miljoner arbetstagare, huvudsakligen inom transportsektorerna. Tyvärr kan vi inte hålla med kommissionen om att det sociala skyddet stärks, dels på grund av att direktivet från 1993 var otillräckligt och låg under nivån i de flesta nationella lagstiftningar, dels på grund av att detta förslag utgör en del av ett större paket, som karakteriseras av en uppdelning av arbetstagarna och oförsvarliga avvikelser och undantag.
Till att börja med är vi emot varje slags uppdelning av arbetstagarna i mobila eller icke-mobila arbetstagare. Det är sant att de mobila arbetstagarna visar upp vissa särdrag som hänger samman med de sektorer i vilka de arbetar, men det problemet kan lösas genom särskilda regleringar, som under inga omständigheter kan tillåtas medföra inskränkningar i deras skydd. Ett bevis på regleringarnas godtyckliga karaktär är att kommissionen själv föreslår att direktivet skall omfatta all icke-mobil arbetskraft i de sektorer som i dag är undantagna liksom den mobila arbetskraften inom järnvägssektorn. Uppenbarligen kommer de mobila arbetstagarna i de sektorer som inte omfattas av det allmänna arbetstidsdirektivet att omfattas av andra speciella regleringar med sämre villkor. Ett typiskt exempel är förslaget till direktiv om arbetstiden för de mobila arbetstagarna inom vägtransportsektorn, i vilket föreskrivs en tillåten veckoarbetstid på upp till 60 timmar.
Det är tydligt att det synsätt som styr det nu gällande arbetstidsdirektivet och som kännetecknas av flexibilitet i fråga om veckoarbetstiden - vilket gjorde det möjligt för den grekiska regeringen att driva igenom ett lagförslag om arbetstidsreglering som tillåter veckoarbetstider på upp till 48 timmar - även styr kommissionens ståndpunkt i dag, som i både förra årets vitbok i ämnet och i det aktuella förslaget betonar behovet av åtgärder som " ger företagen tillräcklig flexibilitet" och som " inte pålägger företagen oförsvarliga bördor" , som skyddsbestämmelserna i arbetslagstiftningen så vackert benämns.
Med anledning av denna utvidgning av direktivets tillämpningsområde är vi oroliga för att en övergripande förändring av direktivet till det sämre förbereds, i riktning mot ännu större möjligheter till reglering i fråga om arbetstid. Kännetecknande är föreskriften om att utöka beräkningsperioden för genomsnittlig veckoarbetstid för den mobila arbetskraften och off-shorearbetstagarna, från de fyra månader som gäller generellt till tolv månader. Därutöver föreskrivs det uttryckligen att de mobila arbetstagarna undantas från bestämmelserna i de artiklar som rör dygnsvila (det vill säga arbetsschema) - trots att direktivet tillåter så mycket som 13 timmars arbete per dag - och från bestämmelserna i de artiklar som rör raster och veckovila, vilket tillåter sju dagars arbetsvecka, liksom de även undantas från den artikel som rör arbetstid på natten och som uttryckligen föreskriver att denna inte får överskrida åtta timmar. Samtidigt finns det inte någon särskild bestämmelse som fastställer någon kvantitativ gräns. Man tar också tillfället i akt att göra sig av med den bestämmelse som föreskriver söndagen som huvudsaklig dag för vila och ledighet. Det är i våra ögon uppenbart att man inte bara inte kan tala om en utvidgning av skyddet, utan att det här är fråga om att ge rättslig täckning till den upplösning av förhållandet mellan arbetsmarknadens parter och av arbetstiden - särskilt framträdande i transportsektorn - som sker inom ramarna för fullbordandet av förfarandena för avreglering av marknaderna och ökad konkurrens.
I betänkandet från utskottet för sysselsättning och socialfrågor presenteras ett antal positiva ändringsförslag, som framför allt avser att begränsa avvikelserna, men det grundläggande undantaget för de mobila arbetstagarna bibehålls emellertid. Samtidigt accepteras åsikten att vi genom kollektivavtal kan ha avvikelser i fråga om beräkningsperioden för veckoarbetstid, även om det begränsar tillämpningsområdet för den aktuella bestämmelsen. Under inga omständigheter kan emellertid kollektivavtalen - oavsett på vilken nivå de sluts - tillåtas leda till att arbetstagarnas ställning försvagas eller att de grundläggande bestämmelserna i arbetslagstiftningen - som traditionellt är av tvingande karaktär - överträds, som exempelvis bestämmelserna om beräkningsperioder. En av de grundläggande rättsliga principer som styr kollektivavtalen är för övrigt att de antingen måste harmonisera med den gällande lagstiftningen eller ha ett för arbetstagarna mer fördelaktigt innehåll än denna.
Mot denna bakgrund är det uppenbart att denna rättsliga åtgärd inte bara inte kommer att lösa de problem som den utger sig för att försöka lösa, utan att den med hänvisning till de existerande särdragen i de olika sektorerna lagfäster en uppdelning av arbetstagarna och jämnar vägen för en mer generell ändring av arbetstidsdirektivet till det sämre.
Vi har från början varit negativa till 1993 års direktiv, och vi kräver att det skall ändras i en riktning som främjar 35 timmars arbetsvecka med bibehållen lön, som konsoliderar fem dagars arbetsvecka med sju timmars arbete per dag, som drastiskt begränsar övertidstimmarna och får bort överarbetandet, som inför strikta begränsningar för nattarbete, som begränsar undantagen till lägsta möjliga nivå och inför stränga förutsättningar för dessa, och att särdragen i de olika sektorerna beaktas. Arbetstidslagstiftningens centrala målsättning måste vara att skydda och främja arbetstagarnas - och hela befolkningens - hälsa och säkerhet, att minska arbetslösheten, att främja målet med full sysselsättning, att utnyttja de möjligheter som den moderna tekniken tillhandahåller för att gynna människorna samt att komma åt överträdelserna, bland annat genom att använda överenskommelser andra är de i detta arbete.
Betänkande (A4-0187/99) av McMahon

Fayot
Alla vet att vägtransportsektorn är ett av de områden som inte omfattas av det sociala Europa. I brist på ett avtal mellan arbetsgivare och arbetstagare, är det därför positivt för detta sociala Europa att kommissionen har tagit sitt ansvar och gett förslag till det direktiv som vi diskuterar i dag.
Tillsammans med arbetstagarnas fackföreningar har föredraganden från sociala utskottet i stort sett godkänt kommissionens text, men förbättrat en del sociala aspekter:
en veckoarbetstid på 48 timmar kommer att bli en miniminorm för alla chaufförer i EU, - en arbetstid på upp till 60 timmar är tillåten, förutsatt att ett genomsnitt på 48 timmar inte överskrids, - direktivet kommer även att omfatta förare som är egenföretagare, och arbetstiden kommer att vara densamma för anställda och för egenföretagare.Övriga bestämmelser klargör och förser vägtransportarbetet med ramar, till exempel en mer restriktiv definition av nattarbete.
Allmänt sett får man hoppas på att rådet (transport) kommer fram till ett avtal, så att man kan garantera trafiksäkerhet, ett socialt välbefinnande för förarna och effektivt bekämpa den sociala dumpningen, på ett område som under en alltför lång tid inte har fått ta del av det sociala Europa.

Lis Jensen og Krarup
Detta förslag innebär att arbetstidsdirektivet från 1993 utvidgas till att omfatta flera arbetstagargrupper. Principerna i 1993 års direktiv och det föreliggande förslaget är desamma. 1993 års direktiv har gett upphov till många problem för dansk fackföreningsrörelse. För det första innehåller EU: s direktiv i allmänhet inte något förbättring av danska arbetstagares rättsliga ställning i förhållande till gällande kollektivavtal. Och dessutom har de danska myndigheterna krävt att direktivet genomförs genom att det skrivs in i kollektivavtalen. Detta är enligt vår mening absurt och av det slaget att det i samband med EU: s andra (ökande) ingrepp i danska kollektivavtal bidrar till att undergräva de fria förhandlingarna.
Vi är helt och fullt på det klara med att förslaget på enstaka punkter kan betraktas som ett framsteg i de EU-länder där det saknas facklig styrka till att kräva förbättringar genom kollektivavtal. Men mot bakgrund av de danska erfarenheterna, och om det är så att EU skall respektera de fria förhandlingarna kan vi inte rösta för förslaget om utvidgning av EU: s regleringsmakt.

Ryynänen, Thors, Väyrynen och Virrankoski
Vi röstade emot Hugh McMahons betänkande om arbetstidens förläggning inom transportområdet eftersom vi inte kan godkänna att självständiga transportföretagare inkluderas i arbetstidsregleringen. Detta skulle i Finlands förhållanden orsaka ytterst krångliga omorganisationer och allvarligt försvåra funktionsdugligheten hos det finländska transportsystemet som grundas på småföretagsamhet. Av samma skäl kan vi inte godkänna de begränsningar av nattarbete som ingår i betänkandet.

Schlechter
Äntligen har Europaparlamentet fått ett, om än inte varaktigt, tillfälle att diskutera ett direktiv om rättsliga bestämmelser för arbets- och körtider för yrkeschaufförer och anta direktivet med några förbättringsförslag.
Detta direktiv, som borde ha införts redan år 1993, befinner sig förhoppningsvis nu i sista skedet, och man får hoppas att det håller i de överläggningar som kommer att äga rum i ministerrådet.
1993 var samtliga transportsektorer undantagna från rådets direktiv 93/104/EG om arbetstidens förläggning i vissa avseenden. Med det här direktivet tar man igen det som den gången försummades.
Säg den som minns den livliga debatten om förordning (EEG) nr 3820/85 om körning, som enligt fackföreningarna inte sträckte sig tillräckligt långt, men enligt arbetsgivarna alldeles för långt på grund av för stor företagsinblandning?
I dag kan man säga: Även om förordning nr 3820/85 inte reglerade allt i den utsträckning som man hade kunnat önska, var det bra att den över huvud taget kom att antas, och att man därigenom försökte skapa ordning inom ett yrke, vars arbetsrättsliga villkor hade stagnerat vid Émile Zolas " Germinal" .
Men i dag kan man fråga sig hur det var möjligt att de mobila arbetstagarna, det vill säga alla de som är verksamma inom transportsektorn, blev undantagna från de allmänna socialpolitiska bestämmelserna om arbets-, vilo- och körtider.
Sedan förhandlingarna med arbetsgivarna om kollektivavtalets bestämmelser strandat på nytt, såg sig kommissionen tvungen att styra mot ett lagstiftningsinitiativ.
Nu fastställs alltså arbetstiden för alla yrkeschaufförer till 48 timmar i veckan. Men dessa kan drygas ut till 60 timmar i veckan, om den genomsnittliga arbetstiden under en fyramånadersperiod ligger på 48 timmar i veckan. Här förelåg visserligen ett förslag om att minska fristen på fyra månader till en, men trots att det var ett bra förslag förkastades det av majoriteten.
Det är också synd att man då tiden för nattarbete fastställdes inte behöll den gängse tiden för andra yrken mellan klockan 22 på kvällen och klockan 6 på morgonen. Man kan verkligen undra, varför nattarbetet för transportarbetare nu beräknas från midnatt fram till klockan 5 på morgonen, trots att många transportarbetare arbetar hela natten. Här blir långtradarchaufförer och taxiförare som tjänstgör nattetid lurade på välförtjänta pengar.
Den stora förbättringen i det nya direktivet gäller kör- och arbetstiderna. Här har kommissionen äntligen insett att ersättningen av begreppet körtid med begreppet arbetstid bidrar till en ökad säkerhet i vägtrafiken, en förbättring av arbetsvillkoren för förare och en harmonisering av konkurrensvillkoren mellan företagen. Om det tidigare bara var körtiden som räknades, så är det nu tiden från och med att arbetet påbörjas till dess att det avslutas som gäller för yrkeschaufförerna, samtliga aktiviteter, så som körning, lastning och lossning, tekniskt underhåll av fordonet, den tid som ägnas åt samarbete med tullen, osv...
Men man måste se till att de praktiska problemen övervinns i samband med kontrollerna och övervakningen av att samhällets regler för vägtrafiken följs.
Ett bra utgångsläge är den nya färdskrivare som skall gälla från och med år 2000. Den gör inte bara spontana kontroller under en fyramånadersperiod, utan registrerar även hur många arbetstimmar som presterats under hela året. Den kanske till och med kommer att kunna tjäna som bevis för att yrkeschaufförer arbetar många fler timmar än man gör på någon annan arbetsplats, och därför också har rätt till den av facket krävda pensionen vid 55 års ålder.
Hur det än är, så kommer ikraftträdandet av det nya direktivet, om det uppfylls, innebära stora förbättringar, även om det återstår mycket att göra.
Betänkande (A4-0183/99) av Blokland

Breyer
Fru ordförande! Vi har röstat för betänkandet, för vi betraktar sammanslagningen av de båda direktiven om förbränning av farligt och ofarligt avfall som positiv. Samtidigt finner vi det beklagansvärt att parlamentet inte har anammat De grönas förslag om att eftersträva ett nollvärde för dioxinutsläppen i vattenmiljön. Vi vet att dioxin är den farligaste kemikalie som människan någonsin har framställt. Även Världshälsoorganisationen har mot bakgrund av nya vetenskapliga rön aktualiserat problemet med en maximal belastning för människorna och sänkt sina värdena.
Därför är det obegripligt att parlamentet inte har tagit fasta på det tidigare förslaget från kommissionen. Jag betraktar en så pass hög dioxinbelastning på vattnet som ett hälsovådligt Waterloo. Jag tycker att det vore oansvarigt av parlamentet att inte ta fasta på de här förslagen, för det innebär i så fall att man givit vika för påtryckningarna från industrin. Det har jag svårt att förstå när det gäller ett så pass farligt ämne som dioxingiftet från Seveso.
Det skulle ha varit bra om parlamentet, som givit sitt samtycke till en minskning av dioxinutsläppen i luften och en sänkning av värdena, också hade givit sitt samtycke till en sänkning av värdena i vattnet. Det är helt obegripligt att man tillåter fem gånger högre dioxinvärden för vattnet än för luften. För vatten är ju livsmedlet nr. 1, och man kan inte utesluta att genomsipprande vatten tränger ned till grundvattnet, och att utsläppen i luften slår ned i vattnet. Därför tycker jag att det är högst beklagansvärt att man inte har givit sitt samtycke till denna halvering av utsläppen av farliga ämnen i vattnet ända ned till nollnivå. Vi har här föreslagit ett sent årtal, nämligen år 2020. Det skulle vara tekniskt genomförbart. Men tyvärr har man inte lyckats sätta konsumentskyddet i första hand.

Grossetête
Jag vill i dag uttrycka min förvåning över den strategi som Blokland och Europeiska kommissionen försvarar, och som syftar till att slå samman kommissionens förslag till direktiv om förbränningen av icke-farligt avfall och direktiv 94/67, om förbränning av s.k. farligt avfall. Detta förslag till sammanslagning är oroväckande i många avseenden.
För det första: i enlighet med artiklarna 13 och 18 kommer direktiv 94/67 att tillämpas på befintliga förbränningsanläggningar för farligt avfall, med början den 1 juli 2000. Detta innebär att man vid dessa anläggningar har planerat investeringar, som senast detta datum helt och hållet skall överensstämma med normerna i den här texten. I dag tvingas man konstatera att dessa normer är föråldrade, just innan de skall börja träda i kraft på hela gemenskapens territorium. Vi måste väl ändå vara seriösa - de ekonomiska aktörerna behöver ett minimum av beständighet och rättssäkerhet.
I realiteten kommer dessutom denna sammanslagning - som skall genomföras med det legitima svepskälet att gemenskapsrätten bör förenklas och göras mer begriplig - att leda till ett sämre miljöskydd, eftersom man kommer att uppmuntra till att en och samma anläggning hanterar både farligt och icke-farligt avfall. Utan tvivel kommer detta att möjliggöra ett maximalt utnyttjande av förbränningsugnarnas kapacitet, just nu används de inte fullt ut i vissa medlemsstater. Men en gottgörelse av investeringsmisstag får inte ske till priset av sänkta säkerhetsnormer för farligt avfall.
Det är i själva verket nödvändigt att bevara en tydlig skillnad mellan dessa två typer av avfall; skillnaden i beskaffenhet och giftighetsgrad gör det berättigat att fastställa specifika tekniska villkor. Man bör ta hänsyn till varje skede i avfallshanteringen: uppsamling, mottagande, hantering vid anläggningarna, bearbetning, undanröjning av restprodukter, osv. Om man respekterar principen om olika typer av bearbetning för olika typer av avfall, förlorar det uppgivna målet om en förenklad lagstiftning en stor del av sitt intresse.
Däremot är det omöjligt att inte stödja idén om att minska ekonomiska snedvridningar som uppstår till följd av de befintliga skillnaderna mellan normerna för utsläpp i luft eller vatten, men detta får inte ske till nackdel för de framsteg som har uppnåtts tack vare direktiv 94/67 om farligt avfall.
Parlamentet har godkänt sammanslagningen, och därför har jag röstat emot förslaget, efter dessa ändringar.

des Places
Vi har röstat emot samtliga ändringsförslag som syftar till en sammanslagning av direktiv 94/67 om farligt avfall och förslaget till direktiv om icke-farligt avfall. Det förslag som miljöutskottet lägger fram medför ett flertal risker.
När det gäller de regler som är tillämpliga på farligt avfall, riskerar vi att få se dem luckras upp, eftersom man implicit tillåter att farligt avfall förbränns vid anläggningar för icke-farligt avfall.
När det gäller tillämpningen av direktivet om icke-farligt avfall, riskerar sammanslagningen av dessa två texter att försena antagandet av nya utsläppsgränsvärden, enligt definitionerna i direktiv 94/67.
Vad beträffar kontrollerna har vi anledning att frukta att vissa kontroller kommer att avvecklas, nämligen de kontroller som utförs på förhand och som är anpassade efter förbränningen eller samförbränningen av farligt avfall. Dessa kontroller får inte - eftersom de är fullt tillämpliga för dem som producerar specialavfall - likställas med kontrollrutinerna vid mottagning av icke-farligt avfall vid förbränningsanläggningarna för icke-farligt avfall.
Vad gäller balansen mellan de olika anläggningstyperna, riskerar sammanslagningen av direktiven att gynna en typ framför en annan, p.g.a. dåligt anpassade gränsvärden. Samtidigt behöver vi fyra olika typer av förbränningsanläggningar: en specialiserad förbränningsanläggning för icke-farligt avfall, en specialiserad förbränningsanläggning för farligt avfall, en samförbränningsanläggning (cementugnar) samt förbränningsanläggningar med bearbetade bränslen. Vi måste akta oss för att inte främja en anläggningstyp framför en annan, så fort miljö- och energiläget berättigar till det.
Sist men inte minst riskerar vi att få se en överdriven utveckling av bearbetningskostnaderna, utan att det gynnar miljön i nämnvärd utsträckning, eftersom man har fastställt gränsvärden för icke specifika föroreningar som uppkommer med avfallsförbränning (t.ex. svaveldioxid eller kväveoxid). Gränsvärden måste anpassas efter vilken typ av anläggning det rör sig om, men också efter deras kapacitet.

Theonas
Med detta förslag kompletteras det nuvarande direktivet 94/67/EG (det ersätter artikel 8) på en ur miljösynvinkel viktig punkt. I förslaget fastställs konkreta gränsvärden för koncentrationen av nedsmutsande ämnen i det bearbetade avfallsvatten som är en restprodukt vid rening av förbränningsgaser liksom konkreta kontrollrutiner och övervakningsförfaranden.
Den princip som tillämpas är förnuftig. Det är inte tillåtet att överföra föroreningar från ett bärarmedium i miljön (i det här fallet luften) till ett annat (i det här fallet vattnet eller marken). Det är alltså inte tillåtet att å den ena sidan fastställa stränga gränsvärden för koncentrationen av nedsmutsande ämnen i en förbränningsanläggnings utsläpp i atmosfären (det vill säga att rökgaserna renas och stora mängder restprodukter hålls kvar), och å den andra sidan leda en stor del av dessa restprodukter (efter ofullständig rening) till mottagningsplatserna för (ofullständigt) bearbetat avlopp.
Följande är värt att understryka:
1.Tankarna och resonemanget i förslaget visar även från en annan synvinkel upp den inre motsättning som finns hos förbränningen som metod att bearbeta det farliga (bland andra typer av avfall) avfallet. Ju mer vi försöker minska föroreningarna i atmosfären (genom att rena rökgaserna och hålla kvar stora mängder giftiga ämnen), desto större problem ställs vi inför då det gäller att skydda de två andra bärarmedierna i miljön (vattnet och luften) från föroreningar, och desto större ekonomiska medel måste vi naturligtvis avsätta till detta.2.Den osäkerhet som fortfarande råder om hur farliga restprodukterna från de bearbetade rökgaserna i förbränningsanläggningarna är, gör att förbränningsmetoden även ur den synvinkeln är opålitlig då det gäller skydd av miljön och folkhälsan. Ett uttryck för denna osäkerhet är de enorma skillnader som visas upp i motiveringsdelen, i fråga om de maximala utsläppsgränsvärdena som de ekonomiskt utvecklade länderna har fastställt, gränsvärden med enorma variationer från land till land och från anläggning till anläggning.3.Mot bakgrund av det ovanstående, växer sig den åsikt som en stor del av världens vetenskapsmän och icke-statliga organisationer hyser, att förbränningen av farligt avfall måste begränsas eller till och med upphöra, allt starkare. Principen att förebygga att avfall uppkommer, det vill säga ingen produktion eller begränsad produktionen av farligt avfall, bör följaktligen ha en hög prioritet.4.Allt det ovanstående gäller fullt ut även då det är fråga om förbränning av icke-farligt avfall i fast form (vi kräver följaktligen motsvarande regleringar på detta område), med ett antal bidragande förvärrande omständigheter: a) Förbränningsanläggningarna har mycket större kapacitet, och produktionen av rökgaser blir följaktligen mycket större.b) Det produceras i dessa fall (på grund av förbränningen) giftiga ämnen " ur ingenting" , eftersom det icke-farliga avfallet (hushållsavfall och liknande) inte innehåller några eller innehåller försumbart små mängder giftiga ämnen, medan det i och med förbränningen skapas alla de tidigare nämnda problemämnena (dioxiner, furaner, tungmetaller, suspenderat material, med mera).Betänkande (A4-0180/99) av Lienemann

Souchet
För att uppnå samstämmighet och effektivitet, kräver varje strategi på miljöområdet att man kombinerar lagstiftning med ekonomiska och skattemässiga instrument, åtföljt av lämpliga finansieringsinstrument.
Life är gemenskapens enda finansieringsinstrument som är avsett som stöd för miljöpolitik i hela Europeiska unionen, och som också införlivar miljösamarbete med angränsande länder. Det är typen av projekt som skiljer Life från andra instrument för forskning och utveckling samt för strukturinvesteringar som bidrar till miljöåtgärder.
Förslaget till förordning som vi skall rösta om i dag avser Lifes tredje fas, som innehåller tre olika områden:
Life-Natur för samfinansiering av naturskyddsprojekt som bidrar till att bevara och återställa naturliga livsmiljöer och populationer av arter (budgetpost B4-3200).-Life-Miljö för samfinansiering av nya åtgärder på miljöområdet, demonstrationsprojekt och förberedande projekt för att integrera miljöaspekter i den fysiska planeringen och industriell verksamhet samt för att förbättra avfallshanteringen och minska miljöbelastningen från produkter (budgetpost B4-3201).-Life-Tredje land för samfinansiering av projekt för tekniskt stöd för att skapa kompetens och administrativa strukturer som krävs på miljöområdet och i utvecklingen av miljörelaterade strategier och åtgärdsprogram i angränsande tredje land med undantag av kandidatländer (budgetpost B7-810).Ledamöterna i gruppen Nationernas Europa har röstat för ändringsförslagen som främjar tillämpningen av Life-programmet. Däremot vill vi betona att man i Life-åtgärderna måste ta hänsyn till gemenskapens miljöpolitik. Vi har därför röstat mot det ändringsförslag som föreskriver att Life-programmets resultat skall vara en förutsättning för utvecklingen av miljöpolitiken. Om det vore så, skulle programmets anslagna finansiella medel vara helt otillräckliga, i synnerhet med tanke på utvidgningen av Europeiska unionen till länderna i Central- och Östeuropa.
Sammanträdet avbröts kl. 13.50 och återupptogs kl. 15.00.

Situationen i Kosovo
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är rådets och kommissionens rapport om situationen i Kosovo.

Van den Broek
Herr ordförande! Eftersom Kosovo finns i vårt medvetande både natt och dag, har jag inget emot att på det här överraskande sättet ge några inledande kommentarer, då jag har i åtanke att det tyska ordförandeskapet och kommissionens ordförande i förmiddags också avsatte tid till denna mycket viktiga fråga. Jag är säker på att både rådet och kommissionen håller med när jag säger att vi är mycket medvetna om situationens allvar, om den mänskliga tragedi som håller på att utveckla sig, och att inget får hindra oss från att undersöka och ständigt tänka på hur vi skall kunna få en politiskt tillfredsställande lösning på denna förfärliga situation.
Detta är uppenbarligen ingen lätt sak. Vi bör vara nöjda att västalliansen, inklusive Europeiska unionen - och i stor utsträckning Ryssland - har lyckats upprätthålla en gemensam hållning mot vad som ses som ett barbari som inte längre borde finnas på vår kontinent. Det är därför av yttersta vikt att denna union håller fast vid sin linje. Kommissionen har för sin del stött ordförandeskapets alla åtgärder och initiativ, och därigenom försökt visa att medan vi inte är av den åsikten att militära lösningar bör användas för att lösa denna tragedi, så förhindrar de åtminstone president Milosevic från att använda sig av en militär lösning och rikta sina militära styrkor mot albanerna i Kosovo. Det kommer inte att accepteras.
Under de senaste veckorna har det tyska ordförandeskapet arbetat mycket hårt tillsammans med sina andra europeiska, amerikanska och ryska partner för att försöka att se hur den militära linjen skulle kunna åtföljas av politiska initiativ. Kammaren bör veta att det i går skedde ett viktigt sammanträde i Oslo mellan utrikesminister Albright och den ryske utrikesministern Ivanov, i ett försök att nå en överenskommelse om en plan som också diskuteras i dag av våra stats- och regeringschefer med Förenta staternas generalsekreterare. Detta ger en möjlighet till ett försök att nå enighet om en resolution från säkerhetsrådet, som skall klargöra för president Milosevic att vad som först och främst förväntas av honom är att han vidtar åtgärder för att se till att flyktingarna - vi kanske skulle kalla dem förvisade i stället - kan återvända på ett tryggt sätt till Kosovo. Detta kan åstadkommas genom att han drar tillbaka sina trupper och halvmilitära styrkor, för att sålunda ge nödvändiga garantier för flyktingarnas säkerhet, grundat på hans godkännande av en internationell militär närvaro på marken.
Bonino och jag har försökt att aktivt stödja de länder som gränsar till Kosovo, och som påverkas mest av det stora inflödet av hundratusentals flyktingar. Vi blev därför mycket nöjda över stödet från rådet (utrikesfrågor), som i måndags tilldelade 250 miljoner euro till dessa länder. 150 miljoner euro kommer från ECHO, och skall till största delen fördelas som vanligt genom icke-statliga organisationer där det är tydligt att UNHCR spelar en viktig roll. Övriga 100 miljoner euro kommer att göra det möjligt för de regeringar som huvudsakligen sysselsätter sig med flyktingproblemet, att vidta vissa åtgärder för att förhindra en destabilisering i sina länder, till följd det oväntat stora inflödet av flyktingar. Vi avser först och främst Albanien, men också den f.d. jugoslaviska republiken Makedonien, och vi försöker också att nå de i Montenegro som sysselsätter sig med inflödet av tiotusentals fördrivna personer.
Jag hoppas att vi snart skall kunna lägga fram de slutliga förslagen till parlamentet. Jag har redan varit i kontakt med ordföranden för budgetutskottet i syfte att försöka arrangera fördelningen av 100 miljoner, som måste finnas i budgeten utan att få en skadlig inverkan på andra viktiga pågående program som faktiskt ofta främjar samma länder som vi vill hjälpa med de 100 miljoner euro vi talar om.
Detta är inte sista gången vi diskuterar denna fråga; det är en pågående process. Jag kan bara sammanfatta mina inledande kommentarer genom att säga att vi alla väldigt mycket hoppas att Milosevic tar sitt förnuft till fånga. Det är inte yttervärlden som tvingar honom att acceptera en militär lösning, det är yttervärlden som kraftfullt och - enligt vår mening - övertygande protesterar mot de avskyvärda dåden, den etniska rensningen och förvisningarna som riktas mot folket i Kosovo. Vi kommer att göra allt för att lindra deras lidande. Eftersom Bonino är närvarande, förmodar jag att hon mer i detalj kan kommentera det humanitära biståndet. Detta är mina inledande kommentarer.
Applåder

Verheugen
Herr ordförande, ärade ledamöter! Jag vill som ett tillägg till det som redan har sagts av förbundskansler Schröder i egenskap av ordförande för Europeiska rådet poängtera att Europeiska unionen, i den aktuella svåra krisen i och runt Kosovo, har visat prov på stor beslutsamhet och handlingskraft. Beslutsamhet i sin politiska bedömning av det som pågår där - och så har det inte alltid varit som ni alla vet - och handlingskraft i samband med den hjälp som de drabbade måste få, den stabilisering som måste ske i staterna i området, och befästandet av principen om politikens dominerande ställning över kriget. Vi får ju inte, när det är vapnen som talar, lägga politiken helt åt sidan, utan politiken måste man alltid fortsätta med. Man måste garantera att politiska initiativ kan bidra till att sätta stopp för vapenanvändningen.
Kommissionär Bonino och jag var för precis två veckor sedan i Tirana och i Skopje. Kommissionär Bonino kommer säkert att rapportera om det. Jag vill bara tala om att det för oss båda var en resa som låg långt bortom de vanliga politiska rutinerna. Själv blev jag - och Bonino med för den delen - djupt skakad över det jag där fick bevittna, och jag hade redan tidigare fått se mycket liknande - tortyroffer i Sydafrika, svältens offer i Sydafrika, offer för landsflykt i Afrika, men ett så enormt, så brutalt, så systematiskt kränkande av de mänskliga rättigheterna som där har jag aldrig tidigare upplevt, och det sker i mitten av Europa, precis utanför vår dörr! Därför anser jag att vi definitivt skall hålla fast vid målsättningen att stoppa dessa omänskliga förehavanden. Något sådant får inte längre tolereras i Europa i slutet av det här århundradet!
Applåder
Samtidigt är det viktigt att vi utvecklar politiska föreställningar om hur problemet kan lösas. Det ägnar det tyska ordförandeskapet för närvarande stor möda åt. Jag är mycket glad över att kunna tala om för er, att det uppenbarligen finns ett brett internationellt samförstånd om ett förfarande som ser ut ungefär så här: Den jugoslaviska regeringen erbjuds ett eldupphör under 24 timmar, så snart de börjar dra tillbaka sina trupper och paramilitära grupper. Detta eldupphör kommer att förlängas om de fortsätter tillbakadragandet, och när de har gjort det helt och hållet och de övriga villkoren är uppfyllda, kan fredsbestämmelserna - baserade på resultatet av förhandlingarna i Rambouillet - börja tillämpas.
Men det besvarar ju bara den omedelbara frågan om vad vi skall göra när skjutandet är över. Följande fråga blir: Hur kan man utveckla en politik som garanterar en varaktig stabilitet och fred i hela området? Här har vi i diskussionen infört tanken på ett stabilitetspaket för hela området. Det får betraktas som en medel- och långfristig process, i slutet av vilken det inte skall finnas en ny ordning som innebär att gränserna förändras, eller att människor förmås att lämna sina hemtrakter, utan det skall i slutet finnas ett politiskt koncept, som gör det möjligt för folk i området att samarbeta och leva tillsammans i fred.
I det nuvarande läget är det av avgörande betydelse att vi som europeisk union och internationell gemenskap inte lämnar utrymme för några tvivel om vår beslutsamhet. Därför måste vi hålla fast vid de villkor, som vi har satt upp för att sätta stopp för de militära aktionerna. De villkoren är sådana som Milosevic lätt kan uppfylla. Det är upp till honom, och enbart honom, att se till att hans land inte blir mer förstört och att inte grunden för befolkningens existens riskeras.
Jag vill uttryckligen påpeka igen: Den internationella gemenskapen för inte krig mot varken Serbien eller det serbiska folket. Det handlar inte om att vinna territorier, härska över människor, uppnå ett områdesbetingat inflytande. Det handlar inte heller om råvaror eller olja eller något sådant, utan det handlar om de grundläggande mänskliga rättigheterna och inget annat! Det handlar om att deklarationen om de mänskliga rättigheterna i Europa inte enbart är tomma ord, utan att...
Sorl av missnöje
Det är ingen idé att ni avbryter mig, eftersom jag ändå inte förstår vad ni säger. Jag begriper ju inte de språk ni talar. Det är meningslöst. Jag förstår inte vad ni säger!
Det handlar om att klargöra att vi även är beredda att i enlighet med vår gemensamma övertygelse göra insatser och stoppa dem som med förbrytarmetoder försöker förstöra alla de civilisatoriska framsteg som vi har lyckats uppnå i Europa!
Applåder

Ordföranden
Jag ber att få tacka rådets ordförande.

Titley
Herr ordförande! I går var det " Holocaust Day" i Israel. Detta faktum är en viktig påminnelse om våra försök att se till att detta aldrig sker igen, vilket var en av de grundläggande idéerna bakom skapandet av Europeiska unionen. Vi får aldrig mer ignorera folkmord, vi får aldrig mer tolerera etnisk rensning, vi får aldrig mer vara undfallande gentemot en brutal diktatur. Budskapet måste komma från denna kammare och från det internationella samfundet, att Milosevics kampanj av etniskt hat, som började för tio år sedan, måste sluta där det började - i Kosovo! Vi måste säga till honom att han, så här i slutet av detta århundrade, inte kan hänvisa till händelser som skedde 1389 för att rättfärdiga ett massmord i dag. Vi kommer inte att låta honom föra oss tillbaka till den barbari som fanns på medeltiden.
Häcklande
Jag gratulerar det tyska ordförandeskapet till dess fasta föresats och ledarskap under denna konflikt. Vi känner alla till de oerhörda svårigheter som detta har inneburit för Tyskland, och jag erkänner och respekterar det mod som i synnerhet den tyske förbundskanslern och utrikesministern har uppvisat. Jag gratulerar också kommissionen för dess snabba reaktion på den humanitära krisen, trots de svårigheter den går igenom för tillfället.
Den socialdemokratiska gruppen har hela tiden argumenterat för att militära åtgärder var den sista utvägen, på grund av de faror dessa för med sig och som vi ser för tillfället. När väl alla förhandlingsmöjligheter - och alla andra möjligheter - var uttömda, så var emellertid en militär insats oundviklig, och bör stödjas av denna kammare.
De militära åtgärderna måste fortsätta tills kosovoalbanerna kan återvända hem till ett land där det råder fred. Vi får inte ge Milosevic någon form av seger eller tillåta honom att återigen göra narr av det internationella samfundet. Vi måste bli mer bestämda rörande våra föresatser att ta itu med de fördrivna personerna. De är inte flyktingar: de har fördrivits från sina hem.
Vi måste också lära oss en läxa av dessa händelser. Det är mycket uppenbart att vi behöver en europeisk försvarsidentitet, och därför måste St Malo-initiativet snabbt följas upp.
Det är lika uppenbart att Europa inte har resurser för en europeisk försvarsidentitet: vi kan inte sätta igång en kampanj utan stöd från Förenta staterna och Nato. Om vi verkligen tror på fredsskapande och fredsbevarande, så måste medlemsstaterna vara beredda att ha en försvarsbudget som överensstämmer med våra ambitioner. Det räcker inte bara med ord! Vi måste omsätta ord till handling!
Den slutliga läxan vi måste lära oss av detta: det riktas mycket uppmärksamhet mot Förenta staternas och Rysslands betydelse. Hela denna tragedi har betonat vikten av ett annat europeiskt land, dvs. Turkiet. Turkiet har tydligen stor betydelse för freden och stabiliteten på denna kontinent. Europeiska unionen är skyldig att ta sitt ansvar gentemot Turkiet, och se till att Turkiet känner sig som en del av den europeiska familjen.

Lambrias
Herr ordförande! Det kommer att dröja lång tid innan Europas ståndpunkt i Kosovotragedin kan ges en korrekt bedömning, och det är under alla omständigheter omöjligt så länge bombernas dån och flyktingarnas klagan fortsätter att höras.
Militärerna kommer att fortsätta att slåss mot skuggor och framhärda i effektiviteten hos luftangreppen, som med katastrofal mani har pågått i tre veckor. De vanliga medborgarna ställer sig dock frågande till den ledande roll som Europa återigen, genom Nato, har gett amerikanerna.
Låt oss inte glömma att det gick årtionden innan McNamara erkände att det enorma ingripandet i Vietnam var ett brottsligt misstag. Låt oss betänka att liksom Milosevic i dag kallas " slaktaren i Kosovo" , kallades Saddam Hussein " slaktaren i Bagdad" , och han fortsätter, trots den enorma operationen i Persiska viken, att leva och härska, medan Iraks barn dör av svält och sjukdomar.
Så länge denna situation av återvändsgränder och tragedier tillspetsas, finns det inget utrymme för lugna och sansade svar. Det finns emellertid en stor oro för de faror som lurar, om inte en politisk lösning kan nås. En stor oro för risken att hela Balkan skall destabiliseras, om det går så långt som till markoperationer och om gränsernas okränkbarhet inte vaktas till varje pris, en stor oro för risken att spänningarna från det kalla krigets dagar skall återuppväckas, för risken att Förenta nationernas roll som övervakare av fred och internationell legitimitet och skall tillintetgöras.
Låt oss hoppas, herr ordförande, att rådet i eftermiddag i Bryssel, då det återupptar - försenat, låt vara - sina egentliga sysslor, kommer att försöka skydda freden i Europa och samarbetet mellan alla dess folk, och inte Natos trovärdighet.

Pack
Herr ordförande! Jag vill bara säga att jag respekterar herr Lambrias åsikt. Men han har inte uttryckt den åsikt som gäller för Europeiska folkpartiets grupp. Den gav jag uttryck för i morse i rådsordförandens närvaro.
Applåder
Jag ville bara informera om det. Det måste också tas med i protokollet!

Ordföranden
Jag anade vad innehållet i ert anförande skulle bli fru Pack, men detta är ett problem som måste lösas i förväg inom den politiska gruppen. Lambrias har anmält att han vill tala för Europeiska folkpartiets grupp (Kristdemokratiska gruppen). Detta är som sagt inget problem för ordförandeskapet, utan för den politiska gruppen.

La Malfa
Herr ordförande! Under innevarande år har många av oss träffat Ibrahim Rugova. Under sina ofta förekommande besök i olika huvudstäder i Europa och i Bryssel, har Rugova åtskilliga gånger, och med allt större misströstan, berättat för oss att det höll på att utveckla sig till en tragedi i Kosovo och att Milosevics våld skulle tvinga befolkningen i Kosovo - i synnerhet de yngre - att tillgripa vapen.
Olyckligtvis tog vi inte hänsyn till dessa stränga varningar. Vi kanske ville det, men vi lyckades inte. Den tid som krävs för att ingå mellanstatliga avtal - Förenta nationerna är ett bra exempel, men även de europeiska mekanismerna - är mycket lång, vilket innebär att våra beslut dikteras av förfaranden i stället för av historiens faktiska villkor och av fakta.
Natos intervention kom alldeles för sent, och jag gratulerar våra vänner från EPP-gruppen för att tydligt förkasta detta uttalande, som jag inte kan tänka mig företräder våra kollegers åsikter. Natos intervention orsakade inte etnisk rensning. Den avslöjade helt enkelt bara dess omfattning. Den provocerade inte president Milosevic. Det har helt enkelt bara visat att Milosevic är en krigsförbrytare.
Vi respekterar dem som uppriktigt inte ville att det skulle ske någon användning av vapen. Vi respekterar de katolska ledarnas - t.ex. påvens - åsikter; men om vi inte använder militär styrka mot Milosevic, så kommer våldet att fortsätta och spridas. Vi behöver förenas i våra strävanden. Detta är skälet till varför ELDR-gruppen skulle ha föredragit att Europaparlamentet hade accepterat en möjlig användning av marktrupper. I övrigt, så instämmer vi helt och fullt i den gemensamma ståndpunkten och i vad förbundskansler Schröder sade i förmiddags.

Pasty
Herr ordförande, kära kolleger! Kosovokrisen som i dag dominerar hela den europeiska debatten, så till den grad att andra diskussionsämnen blir löjeväckande, måste betraktas ur tre olika aspekter: ur en militär, en humanitär samt en politisk och diplomatisk synvinkel.
På grund av det politiska och diplomatiska misslyckandet i Rambouillet lyckades man inte uppnå ett avtal mellan alla parterna i konflikten, vilket olyckligtvis kastade om prioriteringarna, och det är i dag utgången av den militära fasen som kommer att avgöra resten. Uppenbarligen är utgången helt beroende av hur Slobodan Milosevic agerar. Han bör inte för ett ögonblick tvivla på de Nato-allierades beslutsamhet, de kommer inte att upphöra med den militära aktionen förrän säkerheten för alla Kosovos invånare kommer att kunna garanteras inom den jugoslaviska federationens gränser, och att alla flyktingar, offer för en etnisk rensning, skall kunna återvända till sitt land. Detta krav är inte förhandlingsbart, och det kommer att upprepas vid lämpliga tillfällen av Förenta nationernas generalsekreterare, Kofi Annan. Kravet stöds av en överväldigande majoritet av Europas folk.
Genom att blint vägra se verkligheten i vitögat, intar diktatorn, den jugoslaviske f.d. kommunisten, en självmordsattityd för honom själv och för hela det serbiska folket, vars uppriktiga patriotism - vilken kräver respekt - blir kränkt. Samtidigt som NATO och de allierade fullföljer sina militära påtryckningar, måste de bemöta en humanitär katastrof utan tidigare motsvarighet. Flyktingströmmarna översvämmar mottagarkapaciteten i Kosovos grannländer och hotar att göra dem politiskt instabila. Förenta nationernas flyktingkommissarie har visat sin otillräcklighet, p.g.a att hon är låst av byråkratin och kanske förlamad av sin oförmåga att snabbt uppbåda nödvändiga resurser. Samtidigt har de icke-statliga organisationerna och internationella Röda korset gjort enorma insatser.
Med tanke på de oändliga och akuta behoven krävs det en samordning av de humanitära insatserna. Det verkar som om man i Europa, och på andra sidan Atlanten, i dag tar emot de mest utsatta flyktingarna - kvinnor, barn och sjuka - på ett mer värdigt sätt än vad man gjorde i början. Detta mottagande får absolut inte tolkas som att den etniska rensningen, som planlagts av Slobodan Milosevic, de facto accepteras, men det är utan tvivel en nödvändighet för att minska trycket på Albanien, För uppenbarligen kommer de fördrivna från Kosovo inte att kunna återvända hem omedelbart.
En definitiv lösning på krisen förutsätter en politisk och diplomatisk lösning. I sökandet efter en hållbar lösning på Kosovokrisen framstår Ryssland som en ofrånkomlig partner. Ryssland, som redan har gjort betydande diplomatiska ansträngningar för att få den jugoslaviske diktatorn att lyssna till förnuftet, kommer att få en central roll i fredsförhandlingarna och i säkerställandet av freden, särskilt genom att delta i en medlingsstyrka som skall agera på mandat från Förenta nationerna.
När det gäller Kosovos interna frågor, har Ibrahim Rugova - som Europaparlamentet tilldelade Sakharovpriset för några månader sedan - en central funktion att fylla. För att den jugoslaviske diktatorn inte skall göra honom till sitt redskap - Rugova hålls i dag som Milosevics gisslan - bör vi kräva att han skall återfå sin rörelsefrihet för att kunna träffa de enheter som direkt berörs av konflikten, och parlamentet bör ta initiativ till att bjuda in honom till utskottet för utrikes-, säkerhets-och försvarsfrågor.
Europeiska unionen kunde inte förhindra konflikterna i Kosovo och i Bosnien, även om de inte var svåra att förutse. Därför måste unionen nu dra lärdomar av sina misslyckanden och äntligen förse sig med en gemensam utrikes- och säkerhetspolitik, som verkligen är trovärdig. Europeiska unionen möjliggjorde en försoning mellan gårdagens fiender; i morgon bör den tjäna som föredöme för folken på Balkan, och vi bör högt och tydligt bekräfta följande: Ett demokratiskt och fredligt Serbien som inkluderar Kosovo har en självklar plats i de europeiska nationernas gemensamma arrangemang. Detta är ett hoppets budskap som vi bör sända till våra vänner serberna. De utnyttjas nu av en cynisk diktator som leder nationen till att begå kollektivt självmord, och inte till det ärofulla öde som han förespeglar dem i syfte att kunna förverkliga sina egna brottsliga ambitioner.

Wurtz
Herr ordförande! I mina ögon är det rättvist och betryggande att flera miljoner européer mobiliserar sig för den mänskliga tragedi som drabbar folket i Kosovo.
Europa bör bistå flyktingarna: erbjuda asyl åt dem som önskar det; hävda deras rätt att återvända; agera med hjälp av en europeisk medlingsstyrka, för att de skall kunna bygga upp ett hem igen och för att de skall gå säkra; kräva en konkret självständig status för Kosovo; sammankalla en europeisk konferens för fred, säkerhet och återuppbyggnad på Balkan. Det är våra förslag, och vissa av dem har vi hävdat länge.
Jag vill här allvarligt fördöma Milosevics politik. Jag anser att den etniska rensningen och den påtvingade massutvandringen är en fasa och ett brott. Oavsett om serberna är ansvariga, som i går i Bosnien och i dag i Kosovo, eller om de är offer, som nyligen i kroatiska Krajina, hör jag till dem som anser att suveräniteten är en mycket viktig förutsättning i de internationella förbindelserna, men den ger inte en stat rätten att göra vad som helst med sitt folk eller med en minoritet.
Vårt ogillande avser inte detta. Det riktar sig mot banaliseringen av kriget som medel för att lösa problem, utan hänsyn till allvarliga mänskliga, materiella och politiska konsekvenser. Det riktar sig mot vägran att inse att bombningarna får effekter som är raka motsatsen till de officiella ändamålen med angreppen. Det riktar sig mot att man accepterar vissa västerländska kretsars oklara och oansvariga spel med UCK. Det riktar sig mot att FN har utmanövrerats och att partner som exempelvis Ryssland har ställts vid sidan om på ett nonchalant sätt, samtidigt som man i dag inser att deras medverkan är en förutsättning för en lösning på krisen. Alla dessa strategiska misstag har en enda prägel, nämligen Nato och dess amerikanska ledare som inte har så lång tid kvar till toppmötet i Washington, där det är meningen att deras hegemoni över Europa skall befästas mot bakgrund av världsläget efter kalla kriget.
Jag är därför övertygad om att Europa har låtit sig fångas i den här frågan, och att dess intresse ligger i att göra allt för att ta sig ur denna dramatiska återvändsgränd. I det avseendet följer jag med stort intresse och stor uppmärksamhet de pågående europeiska diplomatiska initiativen.
Det är på den här vägen vi måste fortsätta. Vi skall vara medvetna om att det i det jugoslaviska civila samhället finns organisationer som för en modig kamp för de mänskliga rättigheterna, för Kosovos självständighet och mot Milosevics regim, dessa organisationer har just sänt ut en gemensam vädjan där man kan läsa, jag citerar dem: " Natos militära interventioner har omintetgjort alla våra uppnådda resultat och äventyrat överlevnaden för det civila samhället i vårt land" .
Vi skall också lyssna till de röster som nu höjs: allt från den kristdemokratiske vice ordföranden i OSSE: s parlamentariska församling till Bottazzi, från Helmut Schmidt till Mario Soarez, från främsta rangens politiker i Sverige, Österrike, Tyskland, Italien, Frankrike till ett stort antal personligheter inom europeiska progressiva rörelser, röster som höjs för att bombningarna skall upphöra och för att en omfattande politisk strid i stället utvecklas, till förmån för en rättvis och hållbar fred i hjärtat av vår kontinent.

Aelvoet
Herr ordförande, herr rådsordförande, kolleger! I krigstider är den dominerande realiteten en realitet av fronter som organiseras och hålls i stånd som slutna block. Varje missljud är förräderi och får inte tas på allvar. Debattutrymmet krymper, och kolleger, även i krigstider är frånvaro av debatt mycket farlig. Låt oss nu se till att vi inte inbillar oss själva att alla dugliga och humana argument är avfattade i en enda analys och med ett enda tillvägagångssätt.
Vem kan här påstå att Natoanfallen utan FN-mandat inte skapar något som helst problem på området internationell rätt och internationella relationer? Vem kan här säga att FN: s blockering inte skapar något vakuum, för FN har å ena sidan inte gett grönt ljus för en aktion, men de har inte heller uttalat något fördömande av anfallen. Naturligtvis händer det ingenting i ett sådant vakuum under lång tid, eller också fyller en annan aktör upp luckan, i detta fall Nato, med såväl humanitära som militärstrategiska syften. I detta ärende skulle jag vilja råda er allesammans att läsa artikeln med Brezinski som står att läsa i Süddeutsche Algemeine Zeitung i dag, där detta vidareutvecklas på ett mycket klart sätt.
Vem kan här med säkerhet säga att den kriminella behandlingen av den kosovoalbanska befolkningen, som naturligtvis började långt före Natoanfallen, plötsligen, som genom ett under skulle ha upphört? Men vem kan förneka att dessa anfall inte har fått repressionen och deportationerna av kosovoalbanerna att öka dramatiskt? Vem kan framför allt glömma att detta massuttåg och fördrivande totalt har underskattats och att hjälpen varit förfärande dåligt organiserad? Vem inser inte att de oavbrutna förödande bombanfallen kommer att drabba inte bara regimen utan i synnerhet även befolkningen och dess levnadsvillkor på längre sikt?
Men det allra viktigaste är det som nu står på spel, nämligen att politiken på nytt kommer till tals. Vi måste bort från militära mål, på nytt söka politiska målsättningar. Därför gläder sig De Gröna över att det tyska ordförandeskapet med Joschka Fischer har engagerat sig så starkt för att få en fredsplan till stånd. Det är vår djupa övertygelse att det inte kan bli någon hållbar politisk lösning utan att FN kopplas in och utan att Ryssland deltar. Vi anser att rådet genom att i begränsad omfattning ställa in bombanfallen måste skapa förutsättningar för förberedelser till ett accepterande av ett eldupphör som naturligtvis måste vara kopplat till villkor, villkor som också angetts av Kofi Annan.
Jag är oändligt tacksam för att de europeiska medborgarna så generöst har anmält sig för att ta emot kosovoalbanska flyktingar. Deras etiska beslut är en klar signal till deras regeringschefer att de måste ställa sig på deras nivå i stället för att linka efter på ett pinsamt sätt.

Dupuis
Herr ordförande! Jag tror att vi sedan några dagar äntligen kan konstatera att Münchenandan har försvagats i kammaren. Så var det inte för en månad sedan. Till följd av händelseutvecklingen inser vi dess betydelse, och nu låtsas vi inte, vilket Aelvoet sade, vara blinda för att FN: s problem inte uppstod med Kosovo och att det existerade före Kosovofrågan. Vi är medvetna om vetorätten inom säkerhetsrådet, och vi vet att vissa stater ständigt använder sig av den befogenheten för att blockera alla initiativ från världssamfundets sida. Det fanns inget alternativ, fru Aelvoet, till en Nato-intervention. Det är olyckligt, det medger jag, men det är en realitet.
Jag skulle vilja säga till Pasty att jag tycker att han är optimistisk. Genom att betrakta Milosevic som rena självmordet, hedrar man honom desto mer. Det är detsamma som att vägra inse att hans politik är en vetenskaplig politik, den politik han för än i dag och som han har full kontroll över.
Jag hyser stora tvivel och är mycket skeptisk till det tyska förslaget. Detta förslag kommer att utnyttjas av Milosevic för att gradvis dra tillbaka sina trupper till den plats där han, för att uppnå det läge som vi påtalade redan i augusti, vill se en delning av Kosovo. Där finns som av en slump några kloster, men framför allt mycket rikare platser, till exempel gruvor. Han kommer att annektera den delen, och från den stunden kommer han vägra att ge sig. Världssamfundet å sin sida, slutkört efter långa veckor av ingripande, kommer att underteckna Milosevics seger, precis som det gjorde i Dayton. Man kommer att ge honom halva Kosovos territorium, givetvis helt rensat från alla former av kosovoalbansk närvaro - precis som man gjorde i Dayton med halva Bosniens territorium.
Det är denna risk vi nu konfronteras med. Jag tror att vi måste vara ständigt medvetna om det. Vi känner till Milosevics intellektuella och kriminella resurser. Vi vet att han är förmögen till allt. Det har han återigen visat. Han behövde inte göra det för min skull, men jag tror att hans demonstration var nödvändig för att många kolleger äntligen skulle få upp ögonen. Jag tror att vi måste fortsätta att hålla dem öppna och arbeta för att han verkligen åtalas vid krigsförbrytartribunalen i Haag, för han har sedan länge förlorat sin roll som politisk samtalspartner. Det är verkligen hög tid för världssamfundet att inse det.
Applåder

Souchet
Herr ordförande, herr rådsordförande! Nato har, på eget bevåg och genom att kringgå Förenta nationerna, inlett en krigsaktion med syftet att sätta stopp för en oacceptabel politik för etnisk rensning. Det vi kan konstatera i dag är att denna aktion otvetydigt har bidragit till att trappa upp och förvärra den etniska rensningen, och att de inledande angreppen, som enligt Vedrin och Cook endast skulle pågå i några dagar, snabbt förvandlades till ett fullskaligt krig mot en europeisk nation, vars ekonomiska infrastrukturer man systematiskt försöker förstöra och vars civilbefolkning man oundvikligen bombar, utan att veta hur långt denna upptrappning bör gå, ifall de jugoslaviska myndigheterna inte böjer sig för våld.
Till en början deklarerade man att målet var att med våld uppnå det som man ansåg sig inte kunna nå med förhandlingar; genomförandet av Rambouilletplanen, en konkret självständighet för Kosovo, men med respekt för den jugoslaviska suveräniteten och under kontroll av en betydande Nato-styrka. Den serbisk-albanska fiendskapen har i dag nått en punkt då det snart är omöjligt att vrida tillbaka klockan, vilket gör att dessa befolkningars framtida samboende inom de ramar som skisserades i Rambouillet inte längre framstår som realistiskt.
Inför dessa tendenser och inför denna återvändsgränd känner var och en i dag att den militära upptrappningen inte kan leda till några resultat, och att man inte bör lyssna till de " dra ut i krig" -oansvariga, som vill att marktrupper sätts in och/eller att UCK: s milis förses med vapen. Alla inser att det var ett misstag att kringgå FN och att ställa Ryssland vid sidan om, och att vi snarast måste försöka få in dem i spelet. Alla har blivit medvetna om nödvändigheten av att gripa varje möjlighet, ta alla chanser till att återuppta dialogen i syfte att finna en politisk lösning. I dag bör allt främjas som gör att vi så snabbt som möjligt kan ta oss ur krigets logik och i stället träda in i fredens logik, allt som kan bidra till att flyktingarna kan återvända till sina hem så snart som möjligt och under säkra förhållanden. Det som har blivit förstört måste byggas upp på nytt.
Den fredsplan som har utarbetats av ordförandeskapet, och som ni just har presenterat, herr ordförande, bryter äntligen och lyckligtvis med de militära överbuden. Den visar en väg som inte under några omständigheter får vara en militär upptrappning - vi måste ha vett att med alla våra krafter motstå en upptrappning. Herr ordförande! Innan vi har låtit känslor lagras upp som skulle kunna orsaka ännu en djup delning av Europa, måste vi nu ägna lika mycket kraft och energi för freden som vi ägnade åt att utlösa kriget.

Antony
Herr ordförande, mina kära kolleger! 1991 stod jag här och försvarade, inför Delors och Mitterrand, anhängarna av Milosevics kommunistiska Jugoslavien och kroaternas och slovenernas rätt till självständighet. Vid den tiden bombade Milosevics röda armé Dubrovnik och massakrerade i Vukovar, inför denna kammares likgiltighet. Under fem år har jag tillsammans med den kristen-solidariska rörelsen hjälpt 300 kroatiska barn i Bosnien att överleva. Jag är mer än lättad för det i dag, och vill uttrycka min totala och lika stora solidaritet med de serbiska barn som utsätts för det mest förfinade tekniska barbari som existerar.
Kosovo är inte Kroatien. För serberna är det inte bara en region, utan deras nations vagga. Och det är inte Milosevics regim som Nato bombar, utan hela territoriet, hela folket; en gammal europeisk och kristen nations hela framtid. En dag kommer historikerna att behöva förklara varför Nato bara engagerade sig i just det här kriget. Nato bildades 1949 för att skydda Europa mot den sovjetiska imperialismen, men det ingrep inte för berlinarnas skull 1953, inte för ungrarna 1956 eller för tjeckerna 1968. Nato är de facto uteslutande Förenta staternas instrument. Det har varken mobiliserat sig mot folkmordet i Tibet eller mot det i Kambodja, och inte heller mot massakrerna i Libanon. I dag pågår helt ostraffat folkmorden på kristna i Timor och i Sudan. Och Nato bryr sig inte om kurdernas situation i Turkiet eller kabylernas situation i Algeriet, där FNL fortsätter med sin vana att systematiskt skära halsen av kvinnor och barn.
Varför då detta krig mot Serbien? För Kosovos folk? Kom igen! De är också offer för Clintons galenskap, nämligen att stödja UCK, som man inte får glömma är en kommunistisk terroristorganisation, precis som kurdiska PKK. Natos intervention är inte ett botemedel som är värre än det onda. Den är ett ont som är långt värre än det onda. Genom att bomba Serbien med förakt för dess suveränitet och för FN: s regler, upprättar Nato djungelns lag. Genom att använda sig av de grövsta knepen för att desinformera och hjärntvätta våra folk, kränker det också krigslagarna. Man för krig mot Serbien, men man förnekar deras moraliska rätt att försvara sig, att ta fångar. Man kräver t.o.m. att de demokratiskt, jag citerar " ställer sin television och radio till deras angripares förfogande" . Aldrig tidigare i historien har man sett liknande anspråk, ett liknande förakt för motståndaren. Det hedrar inte vår tidsepok. Allt det onda finns på serbernas sida. Och serberna är fräcka nog att inte erkänna att bombningarna är bra för dem, eftersom angreppen är uteslutande kirurgiska. Man vill ta hand om dem, och så protesterar de skurkarna! Serberna är svarta, helt svarta. Nato har vitheten hos målade tänder och humanisten Clintons goda samvete.
Men nog med ironier: Clinton som kallsinnigt har mördat hundratusentals barn i Irak, visar sig återigen vara en kriminell. Hans brott är brott mot mänskligheten. Låt oss hoppas att hans krig, som ni tjänstvilligt samtycker till, inte genom en serie tragiska omständigheter leder till ett tredje världskrig och slutet för mänskligheten.
Applåder

Ordföranden
Vill ni vara vänlig och tala om för mig vilken artikel i arbetsordningen ni stöder er på när ni begär ordet, fru Müller.

Müller
Jag vill hänvisa till den artikel i arbetsordningen, enligt vilken ni måste ställa en ledamot av parlamentet, som kallar Förenta staternas president för mördare, till svars.

Ordföranden
Kära kolleger! Ni uppnår absolut ingenting genom att ropa medan en kollega talar. När några ledamöter talade för inte så länge sedan, kommenterade Le Pen inläggen från rådets ordförande och kommissionär van den Broek. Jag tillrättavisade honom, och jag anser att det var fel, på samma sätt som jag anser att det var fel av andra ledamöter att höja sina röster under Antonys inlägg. Sådant tjänar verkligen ingenting till. Vi vet vilka idéer som kommer till uttryck i denna kammare. Låt oss respektera dem, även om vi inte alls delar dem.

Barón Crespo
Herr ordförande! Mina första ord går till att hedra en demokratisk serb, journalisten Slavko Curuvija, som i söndags fick sona sitt försvar av demokratin med sitt liv, den dag då han mördades efter att offentligt ha sagt att Milosevic inte kunde garantera freden utan bara skapa kriser. Jag tycker att vi i dag också måste hedra de serber som kämpar för fred och frihet i sitt land med risk för sina liv.
Med detta sagt, herr ordförande, skall jag nu bara säga två saker. Den ena är att förbundskansler Schröder i morse, med all rätt, sade att Europeiska unionen måste vara en värdegemenskap och inte enbart en ekonomisk gemenskap och en marknad. De värden vi nu förespråkar är respekten för de mänskliga rättigheterna, respekten för det liv - det mest elementära - som nu kränks på ett systematiskt sätt i Kosovo, men som vi sedan flera år har kunnat se, i den tragiska upplösningen av f.d. Jugoslavien, om och om igen i Slovenien, i Bosnien, i dag i Kosovo och vem vet om också i Montenegro.
Det är verkligen något som vi européer inte kan tolerera. Därför måste vi på ett beslutsamt sätt - ännu mer i detta ögonblick - stödja kommissionen, som gör ett bra arbete. Vi måste också understryka att vi inte bara genomför en militär aktion utan att vi också på allvar föreslår - vilket förbundskansler Schröder i dag upprepade - en övergripande plan för en lösning på Balkan, så att vi också kan införliva dessa länder i den process som har gjort att västeuropeéerna lyckats övervinna så många sekler av barbari och konfrontationer.
Därför, herr ordförande, anser jag att det är nödvändigt att stödja denna plan och även att beslutsamt stödja den så att de fördrivna kan återvända hem. Detta kan inte ske bara genom resolutioner, det måste ske med insatsstyrkor. Jag påpekar, nu när Amsterdamfördraget skall träda i kraft, att dessa uppdrag förutsätts vara uppdrag i unionen genom de så kallade Petersberguppdragen. Låt oss tillämpa dem nu.

Soulier
En gång är ingen vana; tack, fru Bonino, tack herr van den Broek, för snabbheten i ert ingripande.
Jag skulle bara vilja påminna om att en man med en udda scarf var på besök hos oss för fyra månader sedan för att ta emot Sakharovpriset, priset för den fria tanken. Vi är skyldiga att ge denne man skydd. I annat fall tjänar det ingenting till att i december varje år dela ut denna utmärkelse, ett slags andens Nobelpris.
Jag vill här påpeka vilken märklig situation denne man befinner sig. Han anses vara pacifist. Han har inte tagit till vapen och har inte uppmanat till revolt, något som ett antal av hans beväpnade landsmän t.o.m. skulle kunna förebrå honom för. Eftersom han inte kan anklagas för någonting, förklarar Milosevic att han i dag skyddas i Pristina mot de serber som skulle kunna döda honom, och med hjälp av ett antal här närvarande kolleger bedyrar han sitt ärliga uppsåt.
Europaparlamentet måste gripa in. Först och främst, vilket jag föreslog i resolutionen, måste vi bjuda in Rugova till Bryssel eller till Strasbourg för att prata med oss, tala om för oss hur hans situation ser ut, framför allt för att han är bitter. Som Renate Flottau sade: han har svårt att förstå tystnaden från alla dem som har uppvaktat honom i många år, som har gett honom priser, som har låtit sig fotograferas tillsammans med honom på ett medialt mycket smart sätt, och som i dag maktlöst ser på hur den serbiske diktatorn förödmjukar honom.
Jag är rädd att han inte ägnar oss en tanke och jag skulle därför vilja komma med ett förslag. Det stämmer att våra regler är strikta, men det var inte Europaparlamentet som utlöste kriget. Parlamentet är fritt och parlamentsledamöterna är fria att tala. För några dagar sedan skrev jag till Serbiens chargé d'affaires i Bryssel, för att tala om att jag, i egenskap av ordförande i underutskottet för mänskliga rättigheter, för närvarande dock utan mandat, att bege mig till Belgrad eller till Pristina. Europaparlamentet borde skicka dit en delegation - det kan ordnas ganska snabbt - för att åka och träffa Rugova i Pristina och ta med honom till oss. Och jag vill säga Milosevic: " Eftersom ni inte kan anklaga honom för någonting, har ni ett symboliskt tillfälle att visa att ni planerar för fred. Ge oss Rugova."

Spencer
Herr ordförande! Jag instämmer i vad Soulier just har sagt. Men jag vill ta upp en annan ordningsfråga, och fråga er om ni kan tala om för oss vad som hände med det tyska ordförandeskapet. Jag tycker att ordförandeskapet - när vi nu är en kontinent i krig - åtminstone kunde ha visat en sådan hövlighet att man stannade kvar i kammaren tills debatten var avslutad.

Ordföranden
Jag kan inte besvara er fråga, ledamot Spencer. Enligt min information skulle rådets ordförande ha varit närvarande vid debatten ända till slutet.

Van Bladel
Herr ordförande! Jag instämmer i det som rådet i dag har påpekat om Kosovo och även i det som kommissionären har sagt. Men låt oss vara ärliga. Västvärlden får nu se resultaten av sin halvhjärtade hållning i början av 90-talet i fråga om militär tillrättavisning av avskyvärdheterna på Balkan. Erkännandet av de oberoende staterna med undantag av Bosnien var i sig självt delvis ett accepterande av den etnicitet som vi samtidigt avskyr. Det står nu återigen för dörren med Kosovo. Vi har inte lärt oss mycket av Jugoslaviens sönderfall. Vi har inte gjort mycket för den serbiska oppositionen, inte heller för Rugova. Även om Rugova fick Sacharovpriset ägnade sig en del av detta parlament åt att uppmuntra UCK i dess strävande.
Herr ordförande! Jag är en övertygad Natoanhängare. Men Natos cyniskt tekniska briefingar döljer att vi råkat i kläm i en utveckling vars följder vi inte kan överblicka i full omfattning. Det är anledningen till mina frågor, herr ordförande. Hur kan vi förhindra att Milosevic släpar med sig Montenegro, Makedonien, Albanien i sitt fall? Hur skall Nato komma ur denna knipa utan marktrupper? Tanken på ett oberoende Kosovo har sluppit loss. De ensidiga avtalen från Rambouillet är inaktuella. Hur kommer rådet att förebygga att ett Storalbanien bildas? Dessa frågor är viktiga. Under tiden är det vår plikt att hjälpa flyktingarna och att generöst reparera alla skador, även i fråga om Serbien efter Milosevic.
Slutligen håller jag fullständigt med kollega Soulier. Jag hoppas att den ryska diplomatin hjälper oss ur problemen och för Rugova hit så att vi kan diskutera hans strategi med honom personligen och inordna denna i den stabilitetspakt som rådet har sörjt för.

Theonas
Herr ordförande! Med sorg, men också med vrede, är jag tvungen att konstatera att Europaparlamentet från och med i dag blir medskyldigt med alla de inhumana och skenheliga ledare i Förenta staterna och Europa som med eld och svärd försöker rädda sin förlorade trovärdighet.
Den gemensamma resolution som vi har framför oss utgör en skam för Europaparlamentet, bara av det faktum att den överhuvudtaget har lagts fram. Om den röstas igenom, kommer den att dra vanära över oss under årtionden. Om Europaparlamentet hade velat spela sin roll, borde det i de europeiska folkens namn ha ropat: Sluta kriga omedelbart! Respektera freden! Låt ledarna i Juguslavien och de legitima ledarna för albanerna i Kosovo lösa sina problem själva! De har visat att de klarar av det! Sluta att hindra dem! Om inte, uppmana, som Titley begärde, den turkiska armén att avsluta sina " välgärningar" i Kurdistan, där den slaktar och mördar kurder, för att i stället åka till Kosovo och rädda de mänskliga rättigheter som ni kämpar för.

Cohn-Bendit
Herr ordförande, mina damer och herrar! När någon säger sig inte vilja ha krig, tror jag att alla applåderar. När någon säger sig hata kriget, tror jag att alla applåderar. Men när någon inte säger sig hata etnisk resning, inte fördömer etnisk resning, tror jag att det finns ett problem. Och när man säger att serberna och kosovoalbanerna måste lösa sina problem, kosovoalbanernas problem, är det ju samtidigt så att Milosevic har tagit itu med dem under tio år; i tio år har han gjort som han har velat. I sitt tal på koltrastfältet 1989 sade han allt. I ungdomen fick jag lära mig att man måste lära sig läsa böcker. Man läste vad Hitler skrev, han gjorde vad han skrev. Man har läst och hört vad Milosevic sade på koltrastfältet och han har gjort vad han har sagt, han har gjort vad han har skrivit. Han vill rensa Kosovo för att serberna skall kunna återta Kosovo, så ser läget ut. I detta läge har det förekommit förhandlingsförsök och det har gjorts misstag. Alla begår misstag. Det har funnits ett fredligt motstånd med Rugova, som vi har gett ett pris. Det har inte fungerat. Det pågår gräsliga brott, men bombningarna har inte förstärkt rensningen, den etniska rensningen existerade innan bomberna började falla.
I dag är jag stolt över den tyska regeringen. Jag är stolt över den tyske utrikesministern som nu försöker hitta en diplomatisk utgång, en politisk lösning på konflikten. Men en politisk och diplomatisk lösning och ett stopp på kriget får inte betyda att den etniska rensningen fortsätter. Vi skapade inte Europa ur andra världskrigets aska för att i dag genomleva krigets tragedier. Och detta är en ofattbar tragedi - jag hade aldrig trott att min son skulle få se ett krig i Europa i dag. Vi har inte rätt att av feghet sluta göra något och låta den etniska rensningen fortgå. Urval, deportering, det var Hitlers vapen. Vi vill att serberna kommer tillbaka till och förblir i Europa, att Serbien återinträder och förblir i Europa, men inte med en etnisk rensning.

Ordföranden
Ledamot Spencer, mina damer och herrar! Jag kan meddela att rådets ordförande är upptagen med ett informellt trepartssamtal med er vice ordförande Fontaine om strukturfonderna och att han kommer att vara tillbaka i kammaren kl. 17.30 för att besvara frågor.

Maes
Herr ordförande! Hittills har Natos bombanfall inte gjort slut på den etniska rensningen, tvärtom. Kosovoalbaner fördrivs från sitt land under dramatiska omständigheter eller är nu flyktingar till och med inom landet. De är offer för en totalitär etnocentrisk nationalism som vi fördömer. Men samtidigt kan jag inte fördöma Natos agerande, för jag konstaterar att Europa, som Cohn-Bandit sade alldeles nyss, i tio års tid maktlöst har bevittnat upplösningen av f.d. Jugoslavien, och när Milosevic för tio år sedan fråntog Kosovo dess autonoma status förutspådde de som kände till området vad som skulle hända under åren därefter. Vi gjorde ingenting då.
Ändå måste vi tillbaka till en politisk ram, herr ordförande. En acceptabel internationell rättslig ram, där alltså även Förenta nationerna, OSSE, men också ryssarna är involverade Vi önskar att kosovoalbanerna skyndsamt kan återvända till Kosovo, men utan politisk lösning kommer detta att behöva ske med militärt beskydd, vilket föreskrivs i vår gemensamma resolution.
Men vi vill ändå peka på att vi skulle beklaga om detta skulle bli ett militärt beskydd under idel Natoregler. Vi ansluter oss till dem som förespråkar ett europeiskt perspektiv för folken i Öst- och Sydeuropa så att respekt för mänskliga rättigheter och folkrätt skall kunna gå samman i fred och utveckling.

Muscardini
Herr ordförande! Vi hoppas att nästa kommission och nästa parlament kommer att ha ett nära samarbete och att de kommer att påminna rådet, som i dag inte är närvarande, om att det bara är en av tre institutioner och inte den viktigaste.
I kammaren finns det inga höger- eller vänsterledamöter, krigshetsare eller pacifister. Vi är - och jag hoppas verkligen att detta är sant - bara män och kvinnor som försöker påminna världen om att det inte kan finnas några internationella rättigheter om det inte först av allt finns respekt för de mänskliga rättigheterna. Och därför kan vi bara dela upp oss i två olika kategorier: de godtrogna och de misstrogna, de som kämpar för principer, väl medvetna om att för att kämpa för principer måste man många gånger även att ta till våld, därför att våld och krig inte är goda eller onda i sig, utan nödvändiga redskap i kampen för att rädda liv och för människors värdighet.
Under alla omständigheter kan vi konstatera att Rambouillet ännu en gång har illustrerat frånvaron av en politisk europeisk union. Om den politiska unionen hade förverkligats för något år sedan så hade vi kanske sluppit bevittna den tragedi som vi för närvarande genomlever. Om Europa hade varit med i Rambouillet som politisk union och inte som fyra starka nationer, och om Europa som politisk union hade skickat ett kraftfullt och tydligt budskap till Milosevic redan före Rambouillet, från och med 1992, så hade vi kanske i dag sluppit alla dessa krig, massakrer och tragedier som vi för närvarande tvingas bevittna. Men detta är resultatet av de val som vissa regeringar och vissa politiska krafter har gjort. Europeiska unionen existerar inte, och vi kan bara hoppas att Nato skall kunna vara det som vi inte själva kan vara. Låt oss därför hoppas att detta Europa i framtiden skall kunna skapa ett politiskt innehåll, arbeta för en stabilitetspakt för folken på Balkan, ge de deporterade den säkerhet som krävs för att de skall kunna återvända till sitt land, dvs. hoppet för framtiden, och visa dem som får utföra arbetet - till exempel de angränsande regionerna som Apulien - konkret solidaritet, och inte bara en solidaritet i ord.
Ett tack till kommissionär Bonino och till organisationen Regnbåge, med ett budskap som kommer från det antika Rom: " Parcere victis, debellare superbos" . (Ung. " Förlåt de besegrade och bekämpa de arroganta" ). Och Milosevic måste besegras, annars kommer arroganta krigshetsare att fortsätta kränka rättigheterna för oskyddade medborgare och personer som är i god tro.
Slutligen en uppmaning, herr ordförande: Om Europaparlamentet skulle sammankalla ett extra ordinarie sammanträde och förlägga det till gränsen mellan Albanien och Kosovo, så skulle det kunna bli en kraftfull signal från ett utgående parlament som inte har skapat någon politisk union, men som åtminstone bland oss ledamöter har skapat en allmän vilja att stå nära människorna.

Ordföranden
Tack för förslaget, men låt mig tillägga att vi i så fall måste resa dit obeväpnade, annars löper även vi risken att bli indragna i konflikten.

Vecchi
Herr ordförande! Det vi för närvarande bevittnar i Kosovo är den största och blodigaste tragedi som har drabbat Europa sedan andra världskriget.
I den tragiska situation som är på väg att ödelägga Balkan är det i dag, mer än någonsin, nödvändigt att politiken återfår eller åtminstone försöker återfå sin rättmätiga roll.
Vid det möte med Europeiska rådet som skall hållas inom de närmaste timmarna har man en möjlighet att åter släppa in såväl Europeiska unionen som Förenta nationerna på den politiska arenan. Det faktum att regeringscheferna från unionens medlemsstater träffar FN: s generalsekreterare Kofi Annan ger hopp om ett europeiskt initiativ - något som för övrigt har antytts av rådet - som skulle kunna göra det möjligt att återuppta förhandlingarna om det kommer positiva signaler från det jugoslaviska lägret.
Det får emellertid inte råda något som helst tvivel om att ett grundläggande villkor för att upphöra med de allierade bombningarna av Serbien är att alla militära aktioner i Kosovo från den jugoslaviska sidan omedelbart upphör, att de serbiska styrkorna dras tillbaka från området, att det förtryck och den fördrivning som drabbat den kosovoalbanska befolkningen upphör. Och när det gäller de här principerna är det viktigt att man bibehåller en stark och fast enighet bland de europeiska länderna. Vi får snart, inom de närmaste timmarna, se vilka förslag som kommer från Europa och FN. Allt beror naturligtvis på det jugoslaviska svaret.
Det är viktigt att stryka under att även om fastheten och sammanhållningen bland de europeiska länderna och Atlantpakten består, så måste dörren hållas öppen för en politisk lösning. Natos militära insatser är inte i sig lösningen på problemet. De har varit, och är, en nödvändig väg för att försöka stoppa en utveckling som numera i alla avseenden påminner om ett folkmord mot den albansktalande delen av befolkningen i Kosovo.
De senaste dagarnas händelser visar med all önskvärd tydlighet att det är nödvändigt att kraftigt driva på arbetet med att bygga upp en effektiv europeisk utrikes- och säkerhetspolitik, och att unionen måste förse sig med alla de politiska och konkreta instrument som krävs för att säkra fred, säkerhet och respekt för de mänskliga rättigheterna, såväl inom de egna gränserna som i andra delar av världen.
För att kunna hitta en lösning på det intrikata balkanproblemet är det dessutom nödvändigt att unionen utarbetar en strategi, en plan för att skapa en långsiktig politisk och ekonomisk stabilitet i regionen, även inom ramen för starkare förbindelser med Europeiska unionen.
I dag betalar vi kanske priset för att inte redan ha tagit initiativ för att integrera även Balkan i det europeiska samarbetet. Samtidigt framträder med all önskvärd tydlighet behovet av en allt starkare integration av Europa, inklusive Ryssland, " på alla områden" om vi skall kunna skapa en framtid som präglas av fred, framsteg och stabilitet för hela kontinenten.
Parallellt med de politiska och diplomatiska initiativen måste vi samordna och stärka de humanitära hjälpinsatserna för flyktingarna och för dem som har drabbats av det jugoslaviska förtrycket. Det finns en stor enighet i Europa när det gäller detta. " Regnbågsuppdraget" som har inletts av den italienska regeringen får stöd i både ord och handling från organisationer och befolkning i vårt land, och man visar prov på ett enastående engagemang.
Förutom det mycket viktiga som redan har åstadkommits, så måste rådet, kommissionen, medlemsstaternas regeringar och hela det internationella samfundet intensifiera och höja kvaliteten på de hjälpinsatser som görs för befolkningarna i regionen. Det är detta som i dag är den verkliga prövostenen när det gäller att skapa ett Europa nu och för framtiden.

Bianco
Herr ordförande! Det råder ingen tvekan om vår beslutsamhet i kampen mot Milosevic, en beslutsamhet som naturligtvis måste förbli orubbad - eftersom vi vet att all tveksamhet kan utnyttjas av den serbiska diktatorn - men det problem vi står inför är hur vi skall hantera ett militärt ingripande som det verkar omöjligt att ta sig ur, för bombningarna kan inte pågå i all evighet och inte heller kan de få slut på ett skeende som måste styras in i fredliga banor. Motiven till ingripandet var riktiga, för det gällde att besegra en dåraktig diktator som hyste omänskliga planer, men om inte bomberna ger resultat, så kräver den politiska logiken förhandlingar - om inte Dupuis föreslår ett ingripande på marken, vilket hittills har varit uteslutet - för vi måste undvika att hamna i en situation där vi måste välja mellan att vinna eller förlora ett krig.
Som ordföranden Verheugen sade, så var det inte vår avsikt att starta krig mot Serbien, vi vill bara försöka återföra befolkningen till det land som de har jagats bort ifrån. Vi måste därför verka för att Kofi Annans och FN: s initiativ blir framgångsrika, att Ryssland engageras i processen och att Rugova accepteras som en förhandlingspart.
Jag kommer så till den sista punkten i mitt anförande, herr ordförande. Vi försvarar en befolkning som riskerar att utplånas. Det finns tvingande behov och vi måste vara tacksamma mot kommissionär Bonino och kommissionär van den Broek för det arbete de har utfört, men det är droppar i havet och situationen är explosiv. I Italien - detta påminde Vecchi om i sitt anförande - har allmänheten samlat in 30 miljarder lire och 150 miljoner euro finns disponibla. Vi måste därför få veta exakt vilka behov som finns. Det vi dessutom är intresserade av är parlamentets begäran om en stabilitetspakt som tagits upp av rådet och av rådets ordförande. Det är denna väg vi måste gå, för vi vill se till att freden segrar, inte att vi vinner ett krig.

Marset Campos
Herr ordförande! Som parlamentsledamöter är vi skyldiga att främja och arbeta för en internationell lagstiftning som det bästa försvaret för de mänskliga rättigheterna. Därför undrar jag varför man inte före den 24 mars lämnade in någon anmälan mot Milosevic till Internationella domstolen i Haag.
Vi i Gruppen Europeiska enade vänstern - Nordisk grön vänster har gjort en anmälan mot Pinochet, vilken är inlämnad, och om vi hade dokument och vittnen skulle vi lämna in en också mot Milosevic.
I enlighet med artiklarna 1, 3 och 5 i FN-resolutionen 3314/29 av den 14 december 1974, innebär Natos angrepp och Solanas beslut ett krigsbrott.
Det bästa humanitära stödet till kosovoalbanerna som vi försvarar är fred nu, en omedelbar fred. Europeiska unionen måste återgå till dialogen, till förhandlingarna, politiken framför det amerikanska våldet, och därigenom tillsammans med FN och OSSE främja freden.

Carrère d'Encausse
Herr ordförande! Kriget har för första gången på ett halvsekel kommit tillbaka på vår kontinent, och vi vet inte hur länge det kommer att vara och hur det kommer att sluta, men ett krig har alltid ett slut.
Med hänsyn till den tid som står till mitt förfogande kommer jag inte att tala om krigets orsaker, syften eller ansvar. Jag vill bara göra en framåtblickande betraktelse över det europeiska efterkrigslandskapet, som kommer att formas av den konstruerade fredens ramar, och över fredens ändamål. En del av kontinenten, den del där kriget pågår, är just nu offer för demoner som vi trodde hade försvunnit. De träder fram ur Pandoras ask, vilken avslöjar ett fasansfullt innehåll. I första hand människors olycka, olyckan för dem som kriget drabbar. Albanerna som jagas bort från sina hem, men i lika hög grad serberna, som man bör akta sig för att förväxla med Milosevic: de darrar under bomberna och ser förskräckta på den ekonomiska förstörelsen av sitt land.
En annan demon: uppdelningen av Europa. Den är på väg tillbaka. Hoppen om en förening av kontinenten är på väg att slockna. Förhoppningarna har lämnat plats för en ålderdomlig situation, med å ena sidan ett starkt och enat - vårt - Europa, som har förmågan att besluta över sitt öde. Mittemot ett annat Europa, som måste underkasta sig ett öde som det ännu inte har fått välja själv. Tecknen på en sådan uppdelning avtecknar sig nu. Ukraina har beslutat sig för att åter bli en kärnvapenmakt. Planerna på en rysk-vitrysk-jugoslavisk återförening, även om det är ett dödsdömt projekt, sänder klara budskap. Gentemot Europa-15 försöker det slaviska Europa att organisera sig. Vilket misslyckande för oss alla!
Ytterligare en demon: nationalismen som aldrig dog ut på riktigt, men som nu i stället återfår nya krafter och breder ut sig. Vi får inte glömma att majoriteten serber för bara en kort tid sedan betraktade Milosevic som en diktator. I dag sluter samma serber upp kring honom, av en ren och skär nationell reflex. Nationalismens uppblomstring tar sig också uttryck i att man på nytt uppmärksammar etniska och religiösa skillnader. Vilken tillbakagång! Men efter kriget krävs det att serberna och albanerna kan börja leva tillsammans igen, och att de med tidens hjälp glömmer sitt hat. Ingen medlingsstyrka i världen kan tvinga fram det resultatet. Det är människorna som bestämmer. En mycket allvarlig konsekvens av kriget för öst, är att de människor som är en produkt av det totalitära systemet återfinner sin prestige, till förfång för dem som ville ha demokrati och reformer. I dag krävs det ett stort mått av mod i Ryssland för att stoppa dessa tendenser, och i Vitryssland för att upprätthålla oppositionen mot Lukasjenko. Det finns också andra exempel.
När allt kommer omkring är det inte bara Serbien som destabiliseras, utan samtliga folk på Balkan, där allmänhetens tvivel växer i fråga om gränsernas legitimitet och möjligheten för de olika folken att leva i fred. Det krävs omedelbara reaktioner på denna svåra verklighet i Europa, som utgör grunden för morgondagens fred. För det första måste vi genast och så snart som möjligt återgå till politiska lösningar. Kriget kan aldrig vara ett ändamål i sig. Det är ett instrument som används i yttersta nödfall i politiska förbindelser mellan stater.
För det andra krävs det att man omedelbart släpper in två aktörer i debatten som på felaktiga grunder har stängts ute: Förenta nationerna, rättssymbolen, och Ryssland, fortfarande mycket inflytelserikt på Balkan, och kanske t.o.m. andra stater i regionen som med fördel skulle kunna bidra med trupper till en medlingsstyrka, som Milosevic därmed skulle ha svårare att stå emot än Nato. Har man försökt det?
Till sist måste Europa-15 ta initiativet till att finna en förhandlingsväg på sin egen kontinent och bromsa den allmänna destabiliseringen på Balkan. Vårt Europas framtid och framtiden för de folk som lever här hänger på det. Tiden är knapp, vi måste agera nu!

Gahrton
Herr ordförande! Det påstås ibland i debatten att vi inom fredsrörelsen som kräver att Natos bombningar skall upphöra spelar Milosevic spel, att vi förordar passiv Münchentaktik, att vi saknar alternativ. Det är naturligtvis helt fel. Vi fördömer fullständigt den jugoslaviska regimens kriminella utrensningspolitik, och vi anser att Milosevic borde ställas inför domstol. Vi anser att världssamhället har en skyldighet att ingripa till förmån för mänskliga rättigheter. Vi menar att lösningen måste bygga på alla kosovoalbaners rätt att återvända hem till ett odelat och autonomt Kosova under skydd av FN eller OSSE inom ramen för en sydösteuropeisk stabilitetspakt.
Vi menar dock att Natobombningarna är fel och har visat sig misslyckas! Därför måste man ge plats för icke-våldsliga alternativ. Sådant tar tid och kräver tålamod. Nelson Mandela förhandlade i åratal. Dalai Lama kräver efter 40 års exil icke några flygbombningar - han kräver att få förhandla med en regim som detta parlament har fördömt för att den bryter mot mänskliga rättigheter. Varför övergav vi pacifisten Rugova och stöder en gerillarörelse som vi inte vet så mycket om? Jag instämmer helt med Soulier.
Vad har Nato nu att erbjuda? Efter tre veckors bombningar erbjuder Nato att mobilisera 300 nya krigsflygplan, att mobilisera reservister, och att fortsätta med denna militära kampanj - det är det erbjudande som kommer från Nato - en kampanj som enligt International Peace Bureau " has so far done nothing but accelerate the repression, unite the Serbian nation around Milosevic and alienate the Russians" .
Man har också förlöjligat FN. Jag citerar Sveriges förre statsminister Ingvar Carlsson som tillsammans med sin medordförande i FN: s Commission on Global Governance, Shridath Ramphal, i The Guardian den 2 april kallade Natobombningarna för en " aggression" och frågade: " What if in a virtuous rage China invades Taiwan?" . Det är farliga prejudikat som har skapats, och det borde alla vara medvetna om.
Men låt oss ändå anta att Nato menar allvar! Låt oss säga att alla beskyllningar om att Nato är cyniskt är felaktiga, att man verkligen menar allvar med sin fredsretorik! Vore det då ändå inte på sin plats att erkänna att resultatet på fältet visar att bombningarna har misslyckats, att de måste upphöra? Eller tänker man bevisa att operationen har lyckats - även om patienten dör?

Sichrovsky
Herr ordförande! " Kriget" , så står det i dag i en tysk dagstidning, " är alltid resultatet av en politik vars mål inte har kunnat uppnås" . Därför bör generalerna först gripa in, när politikerna har misslyckats. Men hur skall den militära ledningen agera, när de av politikerna får i uppdrag att vinna ett krig utan att föra krig? Ansvaret för den nödvändiga militära insatsen från Natos sida åligger för närvarande en grupp politiker, som en gång högljutt framträdde i fredsrörelsen som pacifister och krigsmotståndare, och nu ger ett krig i uppdrag, utan att själva vilja besudla sina händer.
Det är tydligt att det är långt mellan uppdrag och medel. Om man med politiska medel skall uppnå fred, måste militären dra sig tillbaka. Om freden skall uppnås med militära medel, måste politikerna dra sig tillbaka. Det råder för närvarande en oprofessionell blandning av båda dessa ansvarsområden, där två halvor inte på långa vägar bildar en helhet. Den som bär ansvaret för människornas lidande är förutom angriparen även den som inte är i stånd att vid den rätta tidpunkten ingripa med de rätta metoderna.

Wiersma
Herr ordförande! Jag talar nu för min grupps räkning, och låt mig direkt börja med det viktigaste. Vi stöder Natos agerande i fråga om Kosovo. Militära åtgärder var tyvärr oundvikliga i ljuset av reaktionerna från Milosevic. Denna åtgärd är nödvändig för att skapa en dräglig situation för albanerna i Kosovo. Europaparlamentet måste i dag se till att det inte längre råder några tvivel om dess hållning. Naturligtvis förblir utgångspunkten att finna en politisk lösning, men på grundval av Rambouillet, med en internationell militär närvaro på platsen och med möjlighet för flyktingarna att återvända till ett självständigt och demokratiskt Kosovo. Det kommer att, efter det som skett sedan Rambouillet, i stor utsträckning likna ett internationellt protektorat. Då får det bli på det sättet. Till detta behövs en truppstyrka. Vad mig beträffar är det möjligt med en europeisk sådan, inklusive ryssarna. Det handlar till syvende och sist om en europeisk konflikt. Villkoren är då ett robust mandat och en effektiv kommandostruktur. EU är inte Nato. Militärt står EU vid sidan av och till detta hör en viss ödmjukhet. Alla föresatser att få en europeisk säkerhetspolitik till stånd har hittills visat sig vara illusioner. För andra gången spelar Europeiska unionen en underordnad roll trots det som fastställts i Amsterdamfördraget. Men det innebär på intet sätt att det inte skulle finnas någon roll för EU. EU står politiskt bakom Natoaktionen, vilket den tyske förbundskanslern återigen underströk i morse. EU måste ta initiativet då det gäller hjälp till flyktingar, till att börja med i regionen och senare utanför. Albanien och Makedonien behöver hjälp. EU måste ta ansvar för återuppbyggnaden av Kosovo på samma sätt som i fallet Bosnien. EU måste se framåt och inte ta risken att det blir en tredje Balkankonflikt, för även efter Kosovo finns det tillräckligt med konfliktämnen kvar. Stabiliteten i regionen får inte bara ses som en militär fråga. Investeringar i samarbete, i social-ekonomisk utveckling och i det demokratiska samhällets kvalitet är minst lika viktigt. Det borde vara innehållet i en stabilitetspakt för södra Balkan som Europeiska unionen borde ta initiativet till inom ramen för Amsterdamfördraget, till exempel också på grundval av en gemensam strategi. Till ett sådant tillvägagångssätt eller en sådan stabilitetspakt måste utsikter till ett allt närmare samarbete med EU kopplas. För detta samarbete, integrationen, det är och förblir det bästa instrumentet för fred som Europa har att erbjuda.

von Habsburg
Herr ordförande! Jag har uppmärksamt tagit del av den här debatten. Man har gång på gång upprepat saker som inte längre har något med verkligheten att göra. Man talar om att återgå till förhandlingar. Hur länge har man inte förhandlat utan att det ledde fram till något, förutom att situationen förvärrades. Det är dags att se realistiskt på situationen och konstatera: Om vi vill verka trovärdiga, måste vi vara trovärdiga i vår demokratiska uppfattning. Det innebär att folket inte är till för staten utan staten för folket. Om man uppmanar kosovoborna att återvända till herraväldet av dem som har fördrivit dem ur landet och mördat deras familjer, då ställer man krav som ingen människa kan uppfylla.
Det är på tiden att vi blir realistiska och sakliga. Man talar ständigt om att eventuellt sätta in marktrupper. Jag anser att det är en villfarelse, för europeiska marktrupper har flera gånger tidigare misslyckats i området. Men kosovoborna befinner sig i sitt hemland. Jag har själv upplevt i Kroatien - jag var ofta i Kroatien under kriget - att kroatierna blev framgångsrika när de hade tillgång till samma vapen som serberna. De jagade serberna framför sig, för de människor som försvarar sin egen mark är mycket starkare än angriparna, som alltid kommer med dåligt samvete.
Jag vill avsluta med något uppmuntrande: Man undrar ständigt vad det skall bli av serberna? Först och främst: Milosevic är inte Serbien. Serberna är inte Milosevic, precis som tyskarna inte var Hitler. Men det är dags att inse att vi inte kan sluta fred med Milosevic, eftersom han ständigt kommer att begå nya brott. Det andra är: Vi måste alla försöka se till att man här bedriver en realistisk och inte en illusorisk politik.

Alavanos
Herr ordförande! Jag skulle vilja att min talartid på en minut blev en tyst minut för de tio offer, bland dem barn och oskyldiga serber, som under den ortodoxa påsken dödades på det tåg som bombades av Natoflygplan.
Parlamentet höll en tyst minut.

Spencer
Herr ordförande! Om det tyska ordförandeskapet varit närvarande, skulle jag ha sagt till det att det inte är tillräckligt att känna avsky för situationen. Vi måste lära oss av de senaste månadernas händelser. För ungefär fyra månader sedan i denna kammare sade jag att Europa skulle kämpa och att Europeiska unionen skulle ha rätten på sin sida, och att det viktigaste var att övertyga Milosevic om att vi hade för avsikt att kämpa. Och inte bara kämpa i luften. Det är den kosmetiska oärligheten som följer med en begränsad intervention. Det är det arroganta antagandet att man kan vinna segrar utan att ta risker, eller makt utan mänskliga offer.
Genom att säga till Milosevic att vi inte skulle sätta in marktrupper, så inbjöd vi till det ondsinta och förutsägbara gensvaret på dödens fält i Kosovo. Denna vecka betalar en miljon människor det höga priset för den läxa som vi alla måste ta till oss, och särskilt tredje vägen-regeringar - antingen på denna kontinent eller i Förenta staterna - att när det gäller krig och fred så finns det ingen tredje väg. Det duger inte att Bianco säger att detta inte är ett krig mot serberna. Det känns sannerligen som ett krig mot serberna.
Jag säger sålunda till rådet, att om ni vill att Milosevic skall förhandla om ett fredligt tillträde för internationella trupper: först måste ni övertyga honom om att vi - som det nu ser ut - är beredda att gå in med trupper i Kosovo. Man kan inte få det ena utan att få det andra när man har att göra med Milosevic.
Rambouillet-avtalet är dött. På lång sikt måste Kosovo bli självständigt, men detta måste vara ett självständigt Kosovo i ett nytt Balkanområde, i ett Europa som omfattar ett demokratiskt Serbien. Det är detta tänkesätt som ni just börjat ta till er i rådet. Jag ber att påskynda denna process.

Ripa di Meana
Det sägs, herr ordförande, att kriget i Kosovo är ett rättvist krig, och som skäl för detta anges humanitära behov. För att denna princip, som fortfarande är oklar, inte skall leda till ett godtyckligt våld måste den översättas till universell rätt och baseras på en institution: Förenta nationerna.
Men i stället används principen av en militärallians som låter den omsättas i naket våld.
Efter tre veckors krig har den humanitära situationen förvärrats på ett avskyvärt vis i Kosovo, där förutom Milosevics etniska rensning, även Natos uranprojektiler regnar ner. Den kosovoalbanska befolkningen måste under sekler skydda sig mot den radioaktiva strålningen från marken när de återvänder.
Detta är knappast någon förebild, herr kansler Schröder! Det etiska kriget är ett barn av den etiska staten.
Tänk om, Europa! Europa som var rättsstatens vagga måste överge den militära väg man av misstag slagit in på och som så flagrant strider mot internationell rätt och den grundläggande principen om nationellt självbestämmande, innan allt detta får återverkningar i våra egna länder.

Theorin
Herr ordförande! Det får inte råda någon som helst tvekan om att etnisk rensning och massiva övergrepp mot den albanska befolkningen inte kan accepteras. Det får inte heller råda någon tvekan om EU: s vilja att ta ansvar för de enorma flyktingströmmarna, såväl humanitärt som ekonomiskt. Det får vidare inte heller råda någon som helst tvekan om att världens normer för de mänskliga rättigheterna skall råda före nationalstaternas suveränitet. Men internationella lagar får inte åsidosättas. Om sådana lagar inte är de rätta, måste de ändras - inte brytas emot.
Det allvarliga är att Europa har snubblat in i ett krig med 1 miljon flyktingar, och att ingen politik har redovisats för hur man skall kunna ta sig ur krisen. Såhär uttrycker sig en överste med många års erfarenhet i kriserna i det sönderfallande Jugoslavien: " Antingen agerade man dumt, när man bestämde sig för att dra i gång detta krig, eller också fattade man utomordentligt cyniska beslut - att priset flyktingströmmar och mänskliga tragedier i detta läge var värt att betala" .
Nu måste den viktigaste uppgiften för EU vara att arbeta fram en politisk lösning, stoppa den etniska rensningen, stödja flyktingarna, få ett slut på blodbadet och agera på ett sådant sätt att möjligheter för flyktingarna att återvända blir reella. Därför måste EU nu inte bara välkomna Kofi Annans initiativ att medla och få ett slut på konflikten, utan även aktivt stödja detta initiativ.
Det är också EU: s uppgift att återställa FN som det internationella rättssamhällets viktigaste organ. Därför måste EU nu kräva etablerandet av en FN: s fredsbevarande styrka som också innehåller ryska fredsstyrkor för att göra det möjligt för etniska albaner att återvända till sitt hemland. Därför måste EU medverka till att FN: s speciella domstol för Jugoslavien snabbt sätter i gång undersökningar om de brott mot krigets lagar som har begåtts, men också medverka till en ratificering av den permanenta internationella domstolen för att skaffa ett redskap som motverkar brott mot krigets lagar i fortsättningen.
EU: s uppgift kan inte vara att sanktionera militära initiativ av Nato. EU: s uppgift är att arbeta fram konstruktiva lösningar på denna och andra konflikter - politiskt, diplomatiskt och ekonomiskt.

Sjöstedt
Herr ordförande! Det är självklart så, att huvudansvaret för denna konflikt ligger hos den serbiska regeringen. Det finns ingen ursäkt för den terror som den albanska befolkningen i Kosovo utsätts för. Milosevic har lett sitt land från katastrof till katastrof. Det innebär dock inte automatiskt att Natos bombningar är en lösning, eller att de erbjuder en positiv lösning.
Det är ganska uppenbart att Nato har förmått starta ett krig som man inte riktigt vet hur man skall sluta. Det åskådliggörs allra tydligast i tvekan inför att sätta in marktrupper. Det är också uppenbart att den etniska rensning som tidigare har funnits har accelererat när Nato har börjat bomba. Det är dessutom uppenbart att Natos bombningar gynnar de allra mest obehagliga politiska krafterna, inte bara i Serbien, utan också delvis i Ryssland.
Lösningen kan bara vara en: Det kan bara vara FN. Det kan bara vara eldupphör. Det kan bara vara en politisk lösning. Det kan bara vara förhandlingar.

Terrón i Cusí
Herr ordförande! Jag vill använda dessa två minuter till att tala om ett ämne som hör exklusivt samman med Kosovokrisen: det handlar om den humanitära kris som de hundratals och åter hundratals flyktingar drabbas av som befinner sig i området.
Jag skulle för det första vilja uttrycka min tacksamhet till kommissionen, till Bonino, till de icke-statliga organisationerna och de humanitära hjälporganisationerna som har agerat i området, och erkänna det viktiga arbete de utför.
Men samtidigt, herr ordförande, frågar jag mig: hur länge skall vi i Europeiska unionen behandla denna typ av situationer som nödsituationer, som något som inträffar utan att vi förstår varför, som om det hade varit en jordbävning?
Inget var mer förutsägbart än den humanitära kris som nu råder i Balkan, och vi fortsätter att agera, vi fortsätter att reagera, som om en orkan hade drabbat området eller som om en jordbävning hade förstört de centrala delarna i ett av våra länder. Jag tycker att det är allvarligt.
I går höll vi, herr ordförande, en debatt om nio betänkanden om rättsliga och inrikes frågor, ett av dem behandlade integrationen av flyktingar, ett annat EU: s strategier i invandrings- och asylfrågor.
Jag minns tidigare debatter, mycket längre tillbaka, om ett förslag från kommissionen om gemensamt åtgärdsprogram för tillfälligt skydd för fördrivna personer, det är från 1997 och Gradin lade fram det. Det är inte godkänt, vi har inte detta instrument som i dag skulle göra det möjligt att möta denna situation på ett mycket annorlunda sätt.
Varför har vi inte ratificerat Amsterdamfördraget? Det är ett mycket solitt argument att erbjuda våra medborgare: ärade ledamöter, vi har inget rättsligt instrument, vi har inget budgetmässigt instrument för att möta denna situation eftersom Amsterdamfördraget inte kommer att godkännas förrän i maj.
Jag hoppas att detta kan få oss att tänka efter, jag hoppas att dessa åtgärder sätter i gång och att vi nästa gång vi tvingas ta itu med en situation som denna - vilken kan förutsägas - gör det med bättre förutsättningar.

Malone
Herr ordförande! Precis som alla andra är jag mycket bekymrad över mediarapporterna i dag, i synnerhet de som säger att general Mladic och andra nu har fått fria händer att utöva ytterligare terror i Kosovo. Under många år har dessa personer rört sig fritt i Bosnien, trots närvaron av Sfor-styrkor, och har inte arresterats trots de allvarliga anklagelser som har riktats mot dem.
Vad som också bör oroa oss är upptrappningen av konflikten i Albanien, utanför Kosovo. Serberna måste stoppa sina räder inne i Albanien. Jag blev särskilt tagen av den uppriktighet med vilken det tyska ordförandeskapet gjorde sin presentation, och naturligtvis av kommissionär van den Broek. Jag välkomnar den fredsplan i tre steg som lagts fram här.
Förenta nationernas deltagande i konflikten skulle vara ett välkommet steg framåt. Jag ser fram emot ytterligare detaljer i denna plan och hoppas att den kan bilda grund för meningsfulla förhandlingar.
Vi är alla mycket bekymrade över de mediarapporter som kommer från Kosovo, särskilt om våldtäkter som används som ett vapen i kriget. Det är en föraktfull upprepning av de mest avskyvärda brotten som skedde under tidigare konflikter under detta årtionde i Jugoslavien.
President Milosevic innehar ett tioårigt rekord i terror och manipulation. Han har vid upprepade tillfällen visat att han kan spela på etnisk rädsla, och har styrt över en expansionistisk regim grundad på terror. Lösningen på denna fruktansvärda, 20 dagar långa bombkampanj måste uppenbarligen innefatta förhandlingar. Vi kan inte strunta i rapporterna om allvarliga överträdelser av de mänskliga rättigheterna. Vi vill ha fred - javisst, men inte till vilket pris som helst. Jag skall bida min tid i tysthet, just som min kollega bredvid mig.

Newens
Herr ordförande! Den avskyvärda behandling som den albanska befolkningen i Kosovo fått utstå, måste helt och hållet och fördömas, men tillbakadragandet av fredsövervakande personal och inledandet av Natos bomboffensiv var inte rätt sätt att göra detta på. Bombandet har inte stoppat dödandet, utan ökat det. Det har inte satt stopp för den katastrofala humanitära situationen, utan intensifierat den. Det har inte påskyndat en politisk lösning, utan fördröjt den. Det har stärkt den serbiska opinionen bakom Milosevic och försvagat oppositionen.
Idén om att Natobombningar var berättigade utanför Förenta nationerna på grund av att två permanenta medlemmar av säkerhetsrådet skulle blockerat ett beslut, är ett hårt slag för FN och ett mycket farligt prejudikat. Bombningarna måste stoppas. De förslag som har lagts fram för en lösning på grundval av FN: s säkerhetsrådsresolutioner, inklusive en fredsbevarande FN-styrka bestående av ryssar, bör stödjas helhjärtat. Framförallt så krävs ett omedelbart eldupphör, så att man kan koncentrera sig på de fördrivnas hemska lidande och se till att de kan återvända hem.

Iversen
Herr ordförande! Bilderna på näthinnan av den systematiska etniska utrensningen i Kosovo är ännu ett tråkigt bevis på att vi lever i det blodigaste århundradet under hela världshistorien. Under fredsförhandlingarna i Rambouillet utanför Paris, stod det efterhand helt klart att Jugoslaviens president Milosevics folk vid förhandlingsbordet bara var där för syns skull. Samtidigt kunde man i skydd av fredsförhandlingarna fortsätta med att rensa ut bland Kosovo-albanerna. Utrensningarna fortsatte under förhandlingarna i Rambouillet. Vid en tidpunkt var 60 000 Kosovo-albaner på flykt, och under de senaste åren har flera hundratusen redan tvingats fly. Därför svarade Nato Milosevic med de medel som man hade sagt att man skulle använda om förhandlingarna inte gav resultat, dvs. militära medel. Milosevic var inte ovetande om att detta kunde bli konsekvensen. Han trodde bara inte att Väst skulle använda de medel som vi nu gör, för att berätta för honom att det hade skett förhandlingar - det har skett massor med förhandlingar, men Milosevic vill inte förhandla. Nu borde han förhandla, men vi skall bomba fram till dess han kommer till förhandlingsbordet.

Donner
Herr ordförande! Exemplet Bosnien har visat att man inte kan bevara freden utan att vidta fredsbevarande åtgärder. Detta är ett enkelt faktum. I konkreta termer innebär detta att vi måste ha militär, vapen, artilleri och annan utrustning i Kosovo - under lång tid - precis som i Bosnien. Ingen militär personal från Sfor har blivit dödade i strid, bara i trafikolyckor: hotet att använda vapnen har varit tillräckligt.
Hela idén med fredsbevarande måste ändras och omformuleras. Detta är den läxa vi har lärt oss från en operation som var dåligt planerad redan från början, men som till sist kommer att ge Kosovo frihet under vapenhot. Inga andra åtgärder är möjliga under dessa tragiska omständigheter.

Howitt
Herr ordförande! Jag tackar er för att ni har gjort ett undantag i denna mycket allvarliga debatt om kriget i Kosovo, och låter mig ta upp frågan om en enskild flykting, som bor i min valkrets i Essex, och som fruktar att han kan bli tvingad att återvända hem mitt under konflikten. Denne man har invandrat på ett lagligt sätt till Förenade kungariket, men har erhållit ett jobb som innebär att han reser till andra EU-länder. Förseningarna rörande utfärdande av visering från medlemsstaternas ambassader i London gör att hans jobb är i fara, vilket i sin tur hans invandrarstatus är beroende av.
När hela Europa vänder sina ögon mot de hundratusentals flyktingarna vid Kosovos gränser, kan det kanske verka underligt att ta upp detta fall. Men våra humanitära initiativ måste sträcka sig till varje individuell flykting så länge som deras säkerhet hotas, var de än befinner sig.
Givet det faktum att man hänvisar till min parlamentariska fråga i denna debatt, kan Bonino i sitt svar, och rådets företrädare som antecknar, undersöka detta individuella fall och de avvikelser som finns i de europeiska invandringsförfarandena mellan medlemsstaterna som hotar hans status. Skicka inte tillbaka denne man till ett krig eller till en möjlig död.

Bonino
Herr ordförande, kära parlamentsledamöter! Debatten har visat att kammaren, med undantag av en enda politisk grupp, står enad i sitt fördömande av de massdeportationer som sedan länge har genomförts av Milosevic. Jag har också fått intrycket att det finns vissa nyansskillnader när det gäller vad som måste göras.
Vi vill alla ha fred, utom möjligtvis Milosevic. Och detta måste vi hålla i minnet: om det är någon som sedan tio år tillbaka har bedrivit en historiskt sett misslyckad ultranationalistisk politik, en politik som varit blodig och grym och som har kostat miljoner kroater och bosnier livet, så är det Milosevic; han har under de senaste tio åren önskat och använt sig av krig. Vi vill emellertid ha fred, till skillnad från honom, och det är viktigt att säga detta. Problemet är hur man efter tio år skall kunna tvinga denne herre till en lösning, till en rimlig uppgörelse. Jag tror att det efter tio år inte fanns någon annan väg att gå än att ta till våld. Och detta säger jag som en icke våldsam person, och som ledamot av en institution. Men det finns mer. Det har gått tio år - jag upprepar, tio år - av förhandlingar, konferenser, motkonferenser, halva avtal, hela avtal med Milosevic, och aldrig någonsin har man kommit fram till ett slut. Varje avtal har bara varit förberedelser inför nästa massaker.
Jag tycker det verkar som om vårt land lider av ett slags kollektiv minnesförlust. Är det möjligt att namn som Osiev, Vukovar, Srebrenica, Bihac och Sarajevo inte längre har någon innebörd för någon?
Applåder
Är det möjligt att allt detta inte har skett? Att vi har glömt? Tar jag fel eller var det just vi som ville bekämpa skändligheterna i Sarajevo och säga: " Vi får aldrig mer bli delaktiga i den ondska och den skändlighet som gjort Sarajevo möjligt" ?
För en gångs skull, mina damer och herrar, när det inte handlar om olja, inte om diamanter, inte ens om den territoriella integriteten, för en gångs skull, när ett helt folks rätt att leva i sina egna hem i fred och under värdiga former står på spel och man för en gångs skull tar till våld, så upptäcker vi plötsligt att nej, det passar sig inte. Varför? Rambouillet 45? Jag tror att det är denna fråga man bör ställa sig, och framför allt skulle det vara bra att få ett svar. Jag hoppas att vi skall kunna inleda en seriös konferens, i ett läge där de löften vi ger inte bara blir allvarligt menade utan verkligen genomförs och utvärderas. Vi får inte åter falla i fällan att sluta ett halvt avtal som kanske bara blir förspel till en massaker i Montenegro.
Applåder
Det finns en sak som jag skulle vilja stryka under i sammanhanget. Vi står i dag inför upplösningen, förintelsen av Kosovo och ett helt folk. Och det började inte den 24 maj, mina damer och herrar. Redan i augusti - kanske var vi alla en aning distraherade, upptagna som vi var med semestern - fanns det 400 000 hemlösa i Kosovo, människor som var tvungna att söka sin tillflykt till bergen, människor som då hölls kvar inne i landet och som Milosevic under de senaste veckorna har använt som mänskliga bomber mot Albanien och Makedonien, och som vi hoppas att han inte kommer att använda mot Montenegro.
Låt mig också understryka att det inte finns någon humanitär organisation som har mandat och mänskliga resurser och som är tillräckligt väl förberedd för att kunna klara av en mänsklig bomb på 500 000 personer under ett fåtal dagar. Låt mig framför allt understryka att kommissionen visserligen har avgått och är korrumperad och jag vet inte vad, men kanske måste vi försöka förstå den ganska speciella institutionella situation som vi befinner oss i och som jag tror att vi har lyckats klara av så långt det är möjligt. Jag upprepar, det finns inte någon humanitär organisation som har resurser att klara 500 000 mänskliga bomber på ett fåtal dagar.
Två orosmoment när det gäller den humanitära aspekten. För det första, vad är det som händer inne i Kosovo, där den kosovoalbanska befolkningen står helt utan hjälp, utan skydd och även utan vittnen? För det andra, Montenegro. Om hundratusen deporterade tvingas i riktning mot Montenegro, så kommer detta naturligtvis att leda till ett nytt instabilitetsdrama.
Ytterligare tre faktorer som gäller den humanitära frågan. Den här krisen visar för det första att i komplicerade situationer som orkanen Mitch i Centralamerika, så är det många gånger omöjligt att klara problemen utan hjälp av militären. Naturligtvis hade det varit bättre om vi hade kunnat klara oss med VEU. Men för tillfället tycker jag det verkar som om VEU är mer en virtuell organisation, varför jag håller med Ogata om att det var nödvändigt att skriva till Nato för att begära hjälp med tekniska lösningar i samband med transporter och upprättande av läger etc. Och detta är något vi inte får glömma - ibland, som fallet var med orkanen Mitch, är det absolut nödvändigt med militära resurser för civila syften, om inte annat så ur logistisk synpunk. För det andra har kollegan van den Broek redan talat om nödvändigheten av att stödja de länder som tar emot denna stora mängd flyktingar. Vi hänvisar naturligtvis till kommissionär Gradin för att följa upp det individuella fall som har nämnts. Slutligen en sista rekommendation: jag hoppas att alla solidaritetsyttringar, även från allmänhetens sida, skall organiseras på ett disciplinerat och samordnat vis. Det finns en risk att de få hamnar och flygplatser som finns förvandlas till flaskhalsar. Det är med andra ord bättre att köpa på platsen, dvs. att man skickar pengar snarare än paket med förnödenheter. Om någon kan hjälpa oss att förmedla detta budskap, så är det mycket bra.
Låt mig avslutningsvis tacka medlemsstaterna, först och främst Italien som har reagerat snabbt och omedelbart, men även övriga medlemsstater som agerar kraftfullt. Som ni säkert vet så uppgår det belopp som har samlats in till 150 miljoner euro totalt. Till dags dato uppgår det bilaterala stödet från medlemsstaterna till 177 miljoner euro. Detta hoppas jag man tar hänsyn till, så att man utvinner avsedda synergieffekter ur de här siffrorna.
Kära kolleger, framför allt är det min förhoppning att denna institution skall kunna tillhandahålla det ledarskap som allmänheten behöver för att skilja på angripare och angripna, angripare och oskyldiga offer, även serbiska. Låt mig påpeka att den humanitära hjälpen även riktas till den serbiska befolkningen via Röda Korset. I det avseendet finns det ingen diskriminering. Jag hoppas att vi tillsammans skall kunna klara av denna hårda och komplicerade kamp, som måste bli en kamp för att den nationella suveräniteten inte skall bli detsamma som äganderätt och för att de mänskliga rättigheterna skall kunna göra framsteg.

Morris
Herr ordförande! Vi har hört att vapen med utarmat uran som ammunition används i konflikten. Utarmat uran är radioaktivt och mycket giftigt. Det känner naturligtvis inte till några gränser, när vinden börjar blåsa. Kan vi så snabbt som möjligt få en rapport från kommissionen, och även från ministerrådet, om en undersökning om vi använder bomber med utarmat uran. När det kommer till kritan så finns det ingen tidsbegränsning vad gäller kontaminationen av miljön.

Ordföranden
Tack så mycket, fru kommissionär Bonino.
Jag meddelar härmed att jag har mottagit åtta resolutionsförslag, ingivna i enlighet med artikel 37.2 i arbetsordningen.
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon, torsdag, kl. 11.30.

Andra halvårsrapporten om uppföljningen av BSE
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande (A4-0083/99) av Böge för utskotten för jordbruk och landsbygdens utveckling och Roth-Behrendt för utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentskydd om kommissionens meddelande till rådet, Europaparlamentet, Ekonomiska och sociala kommittén och Regionkommittén - Den andra halvårsrapporten om uppföljningen av BSE (KOM(1998)0598 - C4-0686/98).

Böge
Herr ordförande, fru kommissionär, kära kolleger! BSE - de tre bokstäverna stod tidigare, innan frågan kom att behandlas av Europaparlamentet, för en äventyrlig blandning av misskött förvaltning, felbedömning och slarv såväl i kommissionen som i flera av medlemsstaterna. Med tanke på alla nya oroväckande siffror i somliga medlemsstater skulle man nästan kunna tala om en never ending story. Men låt oss inte gripas av panik! Många av de obehandlade problem som vi har i dag är i själva verket ett arv från tiden före 1996. Allt det vi diskuterar i dag får inte innebära att vi glömmer bort att vi har uppnått en hel del de senaste åren genom vårt arbete i undersökningskommittén om BSE och i uppföljningskommittén, i och med att många av Europaparlamentets rekommendationer från undersökningskommittén om BSE har förverkligats. Jag är övertygad om att den väg vi valde att slå in på tillsammans med kommissionen och de olika avdelningarna har varit framgångsrik. Man har å ena sidan återvunnit förtroendet för det interna samarbetet mellan de europeiska institutionerna; å andra sidan har man upprättat nytt förtroende hos den europeiska konsumenten för de europeiska institutionernas handlingsförmåga.
Jag vill i det sammanhanget framföra ett hjärtligt tack till er, fru kommissionär Bonino, och till generaldirektör Reichenbach och vice generaldirektör Heine från GD VI, för det ni har åstadkommit utifrån den situation som har uppstått på grund av misstag i det förgångna. Jag tror att ni alla i stor omfattning har bidragit till att nytt förtroende kunnat upprättas på det här europeiska arbetsområdet.
I slutändan har vi uppnått resultat som är positiva för framtiden, en förbättring av det förebyggande konsumentskyddet som sträcker sig längre än till BSE. Vi har numera uppnått en förbättrad rättspraxis genom EG-domstolen. Jag tror att det man åstadkommit på området omstrukturering av avdelningarna, de nya lagstiftningsinitiativen liksom diskussionen beträffande den vetenskapliga debattens genomblickbarhet, är viktiga element som inte bara är giltiga inom Europeiska unionen utan i framtiden även på internationell nivå. Jag tänker då på debatterna om hormoner och BST.
Något som, precis som tidigare, vållar oss bekymmer är att många medlemsstater inte är samarbetsvilliga vad gäller gemenskapsrättens förverkligande. Här behövs det ytterligare initiativ i samband med nästa regeringskonferens för att garantera att kommissionen snabbare vidtar åtgärder gentemot försumliga medlemsstater som bryter mot fördragen, och snabbare inleder ett förfarande om fördragsbrott och dessutom snabbare kan utfärda sanktioner när det är fara å färde. Det är utomordentligt viktigt!
Jag vill också göra en sista kommentar beträffande diskussionen om testerna: Jag tror att de tester som diskuteras i dag kan bedömas som så, att de med tanke på sakernas nuvarande tillstånd inte utgör någon garanti för avsaknaden av BSE. Därför måste vi närma oss den frågan med försiktighet utan att överreagera.
Sammanfattningsvis vill jag säga att vi i alla fall har visat hur det förebyggande konsumentskyddet kan förankras i Europeiska unionen. Kommissionen har skött sin uppgift på ett utmärkt sätt. Låt oss alla betrakta BSE-krisen som en varning inför framtiden!

Ordföranden
Tack så mycket, herr Böge.

Roth-Behrendt
Herr ordförande! Vi har nu diskuterat den här frågan i parlamentet i drygt två och ett halvt år. Vi befinner oss i arbetets slutskede. Naturligtvis finns det fortfarande obesvarade frågor och olösta problem, men det kommer jag inte att gå in på i mitt tal så här i slutet av debatten. Det jag tycker är viktigt är, vilka lärdomar kan vi dra av BSE-krisen och vilka lärdomar kan vi dra för den framtida politiken i Europeiska unionen? Hur kan vi förhindra att något liknande upprepas? Det jag finner intressant är: Kan en sådan katastrof inträffa igen, ja eller nej? Det är där vi befinner oss i dag.
Är vår medvetenhet - med vår medvetenhet syftar jag på medvetenheten hos det här parlamentet, den nuvarande kommissionen och den nya kommissionen - och politiken vi för i grunden annorlunda än den var för tre, fem eller femton år sedan? Här är det viktigt med en absolut öppenhet. Det bör till exempel vara en självklarhet att vetenskapliga debatter, vetenskapliga kontroller, undersökningar, inspektioner och kontroller genomförs och accepteras, även om resultatet är obekvämt. Det är också viktigt - det sade Böge alldeles nyss - att det förebyggande konsumentskyddet och försiktighetsprincipen måste vara de främsta principerna på alla politiska områden. Det må ofta vara obekvämt, och det var det ju också förr. Det må vara obekvämt för jordbrukspolitiken. Det må kanske också vara obekvämt för den ekonomiska politiken eller utrikeshandeln, det är enormt störande för de politiska områdena!
Men bara om kommissionen och Europaparlamentet, oavsett om man tvivlar på försiktighetsprincipen, träder in och fattar beslut, kan vi i framtiden förhindra sådant som BSE. I förhandlingarna med Världshandelsorganisationen blir då konsekvensen att försiktighetsprincipen skall prioriteras framför en smidig världshandel.
Frågan om huruvida vi i framtiden kommer att ha tillväxthormoner i köttet från Förenta staterna här i Europeiska unionen kommer snart att bli en prövosten för oss. Kommer kommissionen att vara orubblig, helt orubblig på den punkten? Det får vi se! Bonino har under arbetet med BSE visat prov på ståndaktighet och kvalitet. Det har vi uttalat vårt erkännande för, och det gjorde även Böge alldeles nyss.
Ett kriterium för en ny kommission måste enligt mig och min grupp vara att konsumentskyddet och det förebyggande hälsoskyddet prioriteras framför en ostörd handelspolitik. Endast då - det är jag övertygad om - kan vi uttala vårt förtroende för en ny kommission, för endast då kan vi hoppas att en katastrof som är jämförbar med BSE inte kommer att ske.
Om det kommer att bli så, det återstår att se de närmaste månaderna. Vi får se vilka namn som blir aktuella för den nya kommissionen och hur den utnämnde kommissionsordföranden kommer att förhålla sig. Prodi nämnde i sitt tal inför Europaparlamentet i går inte ett ord om förebyggande konsumentskydd, försiktighetsprincipen eller liknande. Vi hoppas att han åtminstone tänker på det! Det vet vi inte. Det får vi se i framtiden. Men jag är övertygad om att det skulle vara ett misstag av oss här i Europaparlamentet att stödja honom eller en ny kommission om de inte tydligt talar om att de i situationer där det finns anledning till tvivel, bestämmer sig för antingen handeln eller jordbruket. Vi måste också uppfylla våra åtaganden; därför har vi alltid frågat kommissionen.
Vår framtida uppgift kommer att vara att noga undersöka och fråga ut denna nya kommission - oavsett med vilka personer - innan de har tillträtt ämbetet. Vad bestämmer ni er för i en viss situation? Om vi här menar allvar, får vi bara ge vårt förtroende till den kommissionen om svaret på detta är tillfredsställande. Då hyser vi måhända en stilla förhoppning om att det förebyggande konsumentskyddet kommer att spela en viktig roll i kommissionen, så att något sådant som BSE inte kommer att upprepas.

Whitehead
Herr ordförande! Jag skulle vilja gratulera de båda föredragandena, rekommendera detta betänkande och i förbigående säga att jag anser att det är ett berättigande av den kontaktkommitté som vi upprätthöll under en tid, såväl som de två huvudkommittéerna som stöder det som har sagts av de två föredragandena.
BSE var en tragedi för Förenade kungariket, och även för Europa. Det är det fortfarande. Efter att ha lidit så mycket som vi har gjort i vårt land, oroas vi när vi ser att sjukdomen fortfarande härjar i en del andra europeiska länder. Vi har slaktat 2, 5 miljoner djur i Förenade kungariket; vi har varit tvungna att utarbeta omkring 2 000 sidor dokumentation om hur vi fört kampen mot sjukdomen - även om den ännu inte är utrotad - i vårt land. Vi lever dagligen med problemen i samband med den nya varianten av Creutzfeldt-Jakobs sjukdom, till vilken föredragandena hänvisar.
Ändå har vi nu en situation där, enligt uppgift, 13 medlemsstater utgör part i kommissionens överträdelseförfaranden. Detta är en skandalös utveckling. Det åligger nu parlamentet att se till att de säkerhetsåtgärder som vi har tvingats vidta nu blir allmän praxis i hela Europeiska unionen. Parlamentet måste backa upp kommissionen när det gäller att påverka rådet i detta avseende. Rådets inställning under de senaste två åren har inte varit tillfredsställande. Om ett land befinner sig i farozonen, så gör alla det. Säkerhet för alla är beroende av en fullständigt riskfri situation. När vi ser på situationen i Europa i dag, så är den helt enkelt inte tillfredsställande.
Roth-Behrendt sade att rätt förhållningssätt måste inbegripa försiktighetsprincipen. Jag håller med. Försiktighetsprincipen är ingen meningslös lyx; den är en absolut nödvändighet. Parlamentet bör säga detta - högt och tydligt - till ministerrådet.

Trakatellis
Herr ordförande! Detta betänkande utgör en fortsättning på Europaparlamentets ansträngningar att få sina rekommendationer om BSE-krisen genomförda. Dessutom gäller vårt arbete även övervakningen av den situation som formas i och med att politiken för folkhälsoskydd i Europeiska unionen utvecklas.
Vi erkänner - naturligtvis - att vissa framsteg har gjorts i och med de omstruktureringar av kommissionens avdelningar som har genomförts och i och med att lagstiftningen har skiljts från de rådgivande, de vetenskapliga och de kontrollerande kommittéerna och avdelningarna. De vetenskapliga kommittéernas oberoende har därigenom ökat, utvärderingen av resultaten har förbättrats och insynen i arbetet kring BSE har ökat. Då det gäller kontroll och inspektioner, är arbetet i många medlemsstater försenat, och vi anser att kontrollerna måste intensifieras. Samtidigt måste samarbetet och informationsutbytet mellan kommissionen och medlemsstaterna förstärkas.
Det är absolut nödvändigt att en ram upprättas för kontrollen av djurfoder och bekämpningen av epizootiska sjukdomar, men det är också nödvändigt med ett mer restriktivt användande av antibiotika och tillväxtfrämjande tillsatser i djurfoder.
Vi måste också understryka att det förekommer stora förseningar då det gäller att införliva gemenskapsbestämmelserna i medlemsstaternas lagstiftning, och vi måste dessutom säga att denna epedemi avslöjade, förutom uraktlåtenhet och försummelser, de institutionella brister som finns i de europeiska organens funktion, av vilka en - den viktigaste - är att parlamentet inte kan utöva full kontroll. Av den anledningen begär vi att medbeslutsförfarandet skall införas för hela jordbrukspolitiken. Det gäller redan, i och med Amsterdamfördraget, för veterinära åtgärder och åtgärder på det fytosanitära området, men vi kräver alltså att det skall utvidgas till att gälla för hela jordbrukspolitiken.
Herr ordförande! Jag tror att skyddet av de europeiska medborgarnas hälsa, som är en av de största rikedomarna i en människas liv, också har högsta prioritet för Europeiska unionen, och det måste följaktligen som sådan ges den framträdande plats i den europeiska utvecklingen som den med rätta bör inneha.
Jag skulle också verkligen vilja tacka de två föredragandena, Böge och Roth-Behrendt, för det enastående arbete som de har utfört.

Kofoed
Herr ordförande! Fru kommissionär! Mina damer och herrar! Jag vill först säga tack till de två föredragandena, som har gjort ett välbalanserat betänkande som ger en utmärkt beskrivning av situationen. " Inget dåligt som inte har något gott med sig" , säger man, och det gäller även här, för BSE-sjukdomen var faktiskt grunden till att vi fick upprensat i kommissionen. Sjukdomen var grunden till att det avslöjades stora brister inom kommissionen, och att vi fick veta att kommissionen inte följde sina åtaganden. Jag tycker att vi uppnått utmärkta resultat, och jag vill gärna tacka kommissionen för att den följde utskottets rekommendationer. Ansvarsfördelningen i kommissionen var inte tillfredsställande, men den har blivit bättre. Vi lyckades också komma överens om att den vetenskapliga kommittén skulle hållas åtskild från andra instanser. Detta tycker jag är mycket viktigt. Vi lyckades att göra den vetenskapliga kommittén mer oberoende, även i förhållande till parlamentarisk kontroll. En vetenskaplig kommitté skall vara sluten, så att forskarna inte blir utsatta för politiska påtryckningar när de blir ombedda att uttala sig. Det är mycket viktigt att den vetenskapliga grunden är i ordning, så att man kan fatta rätt beslut.
Slutligen vill jag säga att BSE-sjukdomen lyckligtvis är på väg att försvinna. Vi vet någorlunda väl när den kommer att vara utrotad helt och hållet. Det kommer fortfarande att ske vissa sjukdomsutbrott. Creutzfeldt-Jakobs sjukdom är förmodligen också på väg att försvinna. Vad kan vi då lära oss av allt detta? De åtgärder som trätt i kraft verkar få effekt, och jag tror därför att vi kan undvika att hamna i samma situation igen. Vi har nu en apparat som fungerar. Jag menar att vi kan vara ganska nöjda. Vi kan inte ge konsumenterna en hundraprocentig garanti, men vi är nu bättre rustade att ta itu med dylika problem än vi var tidigare.

Novo
Herr ordförande! Den aktuella situationen för BSE i Portugal ledde, som alla vet, till beslutet om förbud för export av portugisiskt nötkött. Till detta beslut bidrog, bland andra aspekter, ett oansvarigt beteende i ett mer avlägset förflutet och inkompetens hos senare ansvariga. Europaparlamentet har dock en skyldighet att anta politiska förslag som bidrar till att komma ur situationen i varje medlemsstat.
Därför inger vi ett ändringsförslag som rekommenderar ett ännu större samarbete mellan den portugisiska regeringen och kommissionen, som gör det möjligt att övervinna sjukdomen och lyfta förbudet inom den planerade tidsfristen. Därför föreslår vi ett annat ändringsförslag som kräver skapandet av en mekanism som mildrar skadorna för de portugisiska producenterna. Sjukdomen måste utrotas och situationen måste göras känd för Europaparlamentet och allmänheten i hela Europeiska unionen. Detta är syftet med ett tredje ändringsförslag vi har skrivit. Jag hoppas, kära kolleger Böge och Roth-Behrendt, vilka jag gratulerar till arbetet, att alla dessa accepteras. På det sättet skulle betänkandet bli mer balanserat.

Dell'Alba
Herr ordförande! Låt mig uttrycka min tacksamhet gentemot dem som har sammanställt denna rapport och gentemot kommissionen och framför allt kommissionär Bonino för det föredömliga samarbete vi har kunnat etablera i denna fråga, eftersom vi, tack vare parlamentets arbete och ett svar som var konstruktivt och inte destruktivt, har kunnat beskriva och sedan, under årens lopp, bedriva arbetet på att lösa problemet på bästa sätt.
Vi har kunnat skilja de olika sektorerna från varandra, vi har gjort stora framsteg. I dag inser vi, och det är bra att vi gör det med större kraft, att kommissionens initiativ ännu inte kan bryta de olika medlemsstaternas motstånd. Det faktum att 13 länder av 15 inte fullt ut tillämpar de rekommendationer som de borde tillämpa innebär att vi fortfarande tillsammans med kommissionen måste arbeta gemensamt med detta för ögonen, för att respekten för och skyddet av konsumenterna verkligen skall bli en del av unionens politik.

des Places
Herr ordförande! Till följd av diverse försummelser har detta varit en svår uppgift: den eliminering som alla förespråkar har långt ifrån uppnåtts i vissa stater och konsumenter och uppfödare är oroade, även om de inte säger det uttryckligen.
Därför vill jag gratulera mina kolleger Roth-Behrendt och Böge till deras utmärkta rekommendation och redovisa innehållet i de viktigaste ändringsförslag som jag har ingivit.
När det gäller punkt 24, anser vi att det är viktigt att vi förordar att försiktighetsprincipen också tillämpas för hanteringen av kadaver, djur och hälsokontroller på slakterier. Europaparlamentet bör uttala sig om den punkten för att hälsosäkerheten skall kunna garanteras, för boskapen, men i slutändan också för konsumenten.
När det gäller punkt 26 som avser grönboken " Allmänna principer för livsmedelslagstiftning i Europeiska unionen" , är det nödvändigt att behandla det problemet på ett mer övergripande sätt, genom att framför allt intressera sig för andra områden, som djurfoder och livsmedel avsedda för mänsklig konsumtion såväl som växtskydd. Alla beslut måste fattas på grundval av vetenskapliga bevis, men också efter en riskutvärdering på gemenskapsnivå. Principen om den europeiske konsumentens hälsosäkerhet är generell och inte sektorsinriktad. Det får vi inte glömma.
När det till sist gäller punkt 29, stämmer det att användningen av antibiotika inom köttproduktionen kan leda till att konsumenterna blir alltmer resistenta mot antibiotika. Motståndskraften mot antibiotika har inte bara att göra med att de används inom köttproduktionen. Vi gläder oss åt att man tar tillbaka godkännandet av fyra typer av antibiotika som djurfodertillsatser, men jag skulle önska att man vidtar kompletterande åtgärder mot bakgrund av den här studiens resultat, för ett effektivt folkhälsoskydd.

Graenitz
Herr ordförande! Även jag vill tacka de båda föredragandena Böge och Roth-Behrendt, likaså kommissionär Bonino och hennes tjänstemän. Genom arbetet i undersökningskommittén om BSE och genom de omstruktureringar och förändringar som kommissionen gjort har vi föregripit det som inom kort kommer att träda i kraft i och med Amsterdamfördraget, nämligen ett förebyggande hälso- och konsumentskydd, en viktig pelare för skapandet av en hållbar utveckling i unionen.
Jag tror att det måste ske en uppföljning av frågan om försiktighetsprincipen, som vi nu har förankrat i vår lagstiftning, och att det kommer att bli nödvändigt att i de internationella konventionerna och avtalen införa principerna om öppenhet, om den maktfördelning som vi nu har i unionen, för att kunna kräva ett förebyggande hälso- och konsumentskydd, inte bara här för våra unionsmedborgare skull, utan även i samband med produkter från andra länder som hamnar inom unionen. Jag tror att parlamentet måste kräva en sådan öppenhet av kommissionen, även inom ramen för förberedelserna av förhandlingarna om dessa internationella konventioner. Vi måste alltså få mer information: Hur ser förberedelserna ut, vem gör förberedelserna, vilken är målsättningen med det hela, hur kan man uppnå den målsättningen eller är den kanske redan uppfylld?
En sak måste jag få beklaga: Som föredragande av grönboken " Allmänna principer om livsmedelslagstiftning i Europeiska unionen" hade jag förväntat mig att det skulle komma en kraftigare impuls i den riktningen. Jag hoppas att vi ändå kan få till stånd en modern livsmedelslagstiftning innan utvidgningen av unionen äger rum.

Schierhuber
Herr ordförande, ärade kommissionär, ärade damer och herrar! Mitt tack riktar sig i synnerhet till Böge och Roth-Behrendt för deras konsekventa arbete i undersökningskommittén om BSE och även därefter. BSE-skandalen har orsakat en kris i hela Europeiska unionen. Det stod klart för oss att det även för dagens människor finns gränser som måste respekteras. Naturen följer sina egna lagar, och endast inom dessa ramar kan och får vi röra oss för att uppnå framsteg för mänsklighetens bästa. Den kris som vi har hamnat i på grund av ett oansvarigt agerande är tyvärr inte över ännu, och de verkliga konsekvenserna kommer vi förmodligen inte att bli varse förrän om flera årtionden.
Jag vill i dag också ge uttryck för min aktning för kommissionen under ledning av ordförande Jacques Santer, för att man uppbringade det mod och den uthållighet som krävdes för att, trots motståndet från medlemsländerna, avslöja de skandalösa förhållanden som sträcker sig ända tillbaka till mitten av 80-talet. Även nu när skandalen för länge sedan är avslöjad och nästan inte omtalas i media längre, vill jag poängtera att vi inte får glömma bort skandalen med BSE. Därför är det mycket viktigt att även nästa kommission regelbundet lägger fram sina aktiviteter inför parlamentet. Just när det handlar om människors hälsa får vi inte ta några risker. Vi är som valda företrädare skyldiga att arbeta för människornas sak. Jag säger det helt öppet, fru kommissionär, att jag är djupt oroad, eftersom jag är av den uppfattningen att det i dag är för tidigt att bedöma hur många nya fall vi de närmaste åren kommer att få möta av BSE och Creutzfeldt-Jakobs sjukdom.

Nicholson
Herr ordförande! Jag vill gratulera de båda föredragandena. Redan från BSE-krisens början har de varit oerhört konstruktiva när det gäller det sätt på vilket de har presenterat sina rapporter och sin analys av problemet. BSE finns olyckligtvis fortfarande kvar, och vi måste inse det. Vi måste också inse att konsumenternas förtroende har fått sig en rejäl törn, och detta måste återställas. Vi är på god väg att göra detta, men vi måste fortsätta att arbeta på det.
I hela unionen måste vi inse fakta och förstå att om vi hade utfordrat våra djur på rätt sätt, så hade BSE-krisen över huvud taget aldrig inträffat. I min egen valkrets i Nordirland har vi nu infört extremt stränga kontroller. Dessa är kostsamma och måste betalas av de hårt pressade köttdjursuppfödarna i min valkrets och, för att vara helt uppriktig, de ifrågasätter vissa av dessa kontroller. När det kommer till kritan är de emellertid villiga att leva med dem, eftersom de vet att de återställer förtroendet.
Medan vi har stränga kontroller inom Europeiska unionen, så tillämpas inte dessa kontroller på det livsmedel som kommer in till Europeiska unionen från andra länder, antingen från Förenta staterna eller annorstädes. Fram till dess vi tar itu med detta problem, så måste jag säga till kommissionären att Europas jordbrukare kommer inte att ha förtroende för att Europeiska unionen skall kunna möta den utmaning som vi nu står inför. Det är nästa utmaning vi måste möta, och vi får inte tveka. För tillfället sker en inspektion i Förenade kungariket, och jag hoppas den kommer att resultera i ett system som grundas på uppgifter i en databas.
Till sist, Böge sade att vi hade fått en varning. Låt oss alla i denna kammare minnas vad vi gått igenom under de senaste åren i samband med BSE, och låt oss ta till oss denna varning och agera.

Myller
Herr ordförande! Hanteringen av BSE-krisen som plågat och fortfarande plågar Europeiska unionen utgör ett bra exempel på hur parlamentet verkligen kunnat ta tag i en fråga som bekymrar den europeiska allmänheten. Tack för den här snabbheten tillkommer framför allt föredragandena av detta betänkande, det har man redan upprepade gånger konstaterat. Omedelbart efter det att krisen kom till parlamentets kännedom bildades en tillfällig undersökningskommitté, vars arbete resulterade i att kommissionen fick lov att grundligt revidera gemenskapens politik inom livsmedelsproduktionen vad gäller livsmedelssäkerhet och konsumentskydd.
Det är viktigt att Europaparlamentet fortsätter att aktivt följa upp effekterna av de fattade besluten och kontrollerar att medlemsländerna handlar rätt. Jag anser dock att man borde göra en viss gradering mellan de länder där risk för den här sjukdomen inte finns och de länder där risken finns. I de riskfria länderna borde åtgärderna vara lättare än i de länder där risken finns.

Otila
Herr ordförande! Europeiska unionen betonar i sin jordbruksreform iakttagandet av miljövänliga produktionsmetoder och förbättringen av produkternas kvalitet. I samband med Agenda 2000-paketet betonades dock inte miljöaspekterna i tillräcklig omfattning. BSE-krisen, svinpestfallen och uppkomsten av resistenta salmonellastammar talar sitt oroväckande språk om att grunden för unionens jordbrukspolitik håller på att brista. Man måste fästa större uppmärksamhet på jordbruks- och livsmedelsproduktionen. Konsumenterna måste få bättre garantier för produkternas säkerhet. Nonchalans har vi inte råd med.
Den vetenskapliga kunskapen om BSE-sjukdomar är fortfarande synnerligen bristfällig. Undersökningen av långtidsverkningar är arbetskrävande och går långsamt. Man bör inte dra förhastade slutsatser vare sig i den ena eller den andra riktningen. Galna ko-sjukan kom till tidningsrubrikerna redan för ca 5 år sedan. Man kan fråga sig om det inte under den här tiden hade varit möjligt att göra större framsteg på forskningsfältet. Har resurserna för krishanteringen använts på det bästa möjliga sättet?
De bristfälliga kunskaperna om BSE-sjukdomarnas uppkomstfaktorer och effekter på människorna kommer att stå unionen dyrt. Totalt kommer BSE-krisen att kosta unionen flera miljarder euro. Fortfarande är det oklart vilka åtgärder som är nödvändiga och hur pass omfattande de skall vara. När det gäller avlägsnande av riskmaterial, som bland annat nötkreaturens och fårens hjärna och ryggmärg, måste åtgärderna kunna variera mellan olika länder.
BSE-krisen har ännu inte besegrats. Konsumenternas förtroende för europeiska jordbruksprodukter måste förstärkas. Kommissionen har genomfört en stor del av de rekommendationer som rör BSE och som har till syfte att främja konsumenternas hälsa och skydd. Det finns dock ingen anledning att vara nöjd med den nuvarande situationen. Alltför många nya fall har även under den här våren dykt upp.

Santini
Herr ordförande, fru kommissionär! Jag vill inte dölja att jag känner en viss ångest när jag nu, för förmodligen sista gången under valperioden, diskuterar denna fråga. Det känns som om jag skulle lämna ett barn som ännu inte är helt återställt mitt i gatan och jag frågar mig vem som i fortsättningen kommer att ta hand om det. Kommer vi verkligen under nästa valperiod att kunna hitta två lika effektiva vakthundar som kan ersätta Böge och Roth-Berendt? Det hoppas jag verkligen. Roth-Berendt är inte här, men jag hoppas att han inte tar ordet " vakthund" som en förolämpning. Två vakthundar som inte släppte taget ens när frågan förlorade något av sin aktualitet och när det hade varit lättare att ge upp än att fortsätta anstränga sig i tusentals sammanträden.
Jag frågar mig detta eftersom det fortfarande återstår många frågor, trots att vi har fått många svar på de frågor som vi har ställt i de två utskotten, ett för undersökning och ett för kontroll. Jag frågar mig till exempel vem som i fortsättningen skall utöva det nödvändiga trycket på forskarna och på vetenskapsmännen, som fortfarande inte har besvarat många av de frågor som vi har ställt. Och kommer kontrollerna och inspektionerna att fortsätta i Förenade kungariket, såväl på epidemiologisk nivå som, framför allt, i de hamnar där det kanske fortfarande ligger partier av livsmedel som inte är helt friska? Jag frågar mig detta, trots att konsumenternas Vademecum borde räcka, eftersom den nu är korrekt och i den senaste upplagan reviderad för att de som våra åtgärder riktar sig till skall förstå hur de skall uppföra sig.
Låt mig ställa ytterligare en fråga till denna kammare och till de skuggfigurer som kommer att befolka den under nästa valperiod. Vem skyddar konsumenterna? Kommer den övertygelse som vi har känt när det gäller att skydda deras rättigheter att finnas kvar? De familjer som drabbats av Creutzfeldt-Jacobs sjukdom i dess nya form har delvis fått ersättning, men låt oss inte glömma bort den skakande profetian från den professor som sade: " Se upp, inkubationstiden är 15 år!" Vi får med andra ord inte släppa taget.
I den andra halvårsrapporten säger man att praktiskt taget allt har gjorts. Bland de saker som återstår att göra är att följa upp grönboken om lagstiftningen på livsmedelsområdet. Ännu en fråga: Vem kommer att föra frågan vidare? Lycka till!

Corrie
Herr ordförande! Jag tackar också föredragandena. Jag har ett intresse av denna debatt, eftersom jag föder upp får och nötboskap i Skottland. Eftersom det mesta av min inkomst brukade komma från export av levande avelsdjur, så har jag ett ekonomiskt intresse av att exportförbudet för nötkött från Förenade kungariket upphävs. I egenskap av jordbrukare har jag sett vilken förödelse BSE har fört med sig; inte bara för brittiska jordbrukare utan också för andra branscher, som t.ex. transporter, auktionskammare, slakterier och branscher längre ned i kedjan. Det råder kris inom alla sektorer inom det brittiska jordbruket.
Medan jag välkomnar betänkandet på grund av att det ger oss en möjlighet att granska situationen, så finns det en rad frågor jag vill kommentera. För det första, det är en stor tragedi att BSE behandlades som ett brittiskt och inte ett europeiskt problem från början. Eftersom tiotusentals ton smittade produkter exporterades till kontinenten, så var det självskrivet att det skulle bli problem för hela Europa.
Det gläder mig att kommissionen följer en sådan sträng linje för livsmedelssäkerhet inom nötköttsbranschen i hela Europeiska unionen, eftersom detta är det enda sättet hålla kvar allmänhetens förtroende. Det är tråkigt att vissa stater inte känner lika starkt för detta.
Eftersom jag har ett nära förhållande till branschen, så kan jag försäkra ledamöterna att det gjorts enorma ansträngningar för att göra det brittiska köttet säkert. Medan vi fortfarande har några få fall av BSE i vissa besättningar - oftast mjölkkor - på grund av konsumtion av smittat foder, så har de flesta nötkreatursbesättningarna inte drabbats alls - och det inkluderar min egen - ändå får vi alla lida. Pappersarbetet och dokumentationen kan nu tillhandahålla fullständiga spårningsmöjligheter från födseln till det kött som säljs i affärerna. Det är en enorm börda med extra-arbete för jordbrukarna, men det är det väl värt för att öppna marknaden. Marknaden och slakterierna tyngs ned av inspektioner på alla nivåer, och kostnaden för dessa ligger nu på omkring 75 procent av totalkostnaderna för att säkerställa att bestämmelserna följs.
Det brittiska exportförbudet för kött med ben är dumt och onödigt, och bör upphävas. Jag välkomnar emellertid detta betänkande.

Ordföranden
Jag skulle som ordförande vilja tacka Roth-Behrendt som avstod från sin talartid för att vi skall få mer tid till att avsluta debatten. Kommissionär Bonino har ordet.

Bonino
Herr ordförande! Låt mig göra en kort politisk kommentar. Jag vill framför allt tacka föredragandena och jag vill säga till er alla att på något sätt känns detta som vår sista debatt, den sista för detta parlament och kanske också för denna kommission, och på något sätt känns det som om jag kommer att sakna den. Jag kommer att sakna den därför att, förutom det som vi har uppnått tillsammans - och detta framgår klart av rapporten - så tror jag framför allt att vi har utvecklat en metod att arbeta tillsammans - det har inte varit lätt, föreställer jag mig, vare sig för er eller, tillåt mig säga det, för oss - en metod som har bevarat ett tydligt ansvar för var och en och som inte har skapat någon institutionell förvirring utan genom vilken man i stället har försökt finna samarbetsmöjligheter i de skillnader som har funnits.
Jag tror att detta, frånsett de konkreta resultaten, är det viktigaste vi har lärt oss tillsammans. Och jag hoppas att den framtida kommissionen och det framtida parlamentet skall kunna bevara detta lilla metodologiska arv vad gäller samarbetet mellan de båda institutionerna, och att detta skall gälla såväl öppenheten som problemlösningen, men även den höga vetenskapliga standarden. Vissa frågor - förutom frågan om BSE, där det fortfarande återstår problem att lösa, vilket Santini och Imbeni påminde oss om - innehåller svåra problem, som till exempel hormonerna, som Roth-Berendt hänvisade till, eller de genetiskt modifierade produkterna. När det gäller livsmedelssäkerheten återstår det med andra ord svåra ärenden för dem som kommer efter oss.
Den sista punkt jag vill stryka under gäller försiktighetsprincipen. Jag tror att det är viktigt att vi framför allt börjar på europeisk nivå, för att sedan se till att den tillämpas på internationell nivå. Vi hoppas kunna uppnå enighet i frågan den 19 april, för att därefter införa försiktighetsprincipen i förfarandehandboken för codex alimentarius . Om vi klarar av även det, så tror jag att det kan bli ett mycket viktigt steg, inte bara inom unionen, naturligtvis, utan även för att befästa principen på internationell nivå.
Detta är så att säga det arv som ni lämnar till nästa parlament och som vi lämnar till nästa kommission. Men jag hoppas verkligen att, förutom de enskilda frågorna, arbetsmetoden blir ett gemensamt arv. Jag brukar aldrig göra det, men låt mig för en gångs skull tacka kommissionens tjänstemän och mitt kabinett som, tillsammans med er, har visat stort tålamod, men även stor uthållighet.

Ordföranden
Tack så mycket, fru kommissionär Bonino.
Jag skulle också vilja säga er, från ordförandeskapets sida, att det alltid är med stor uppmärksamhet vi lyssnar på er här i talarstolen. Vi återgäldar era sympatiska ord angående Europaparlamentet och önskar er all välgång i er egen fortsatta politiska karriär och er framtid.

Frågestund (rådet)
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är frågor till rådet (B4-0157/99).
Låt mig hälsa rådsordförande Verheugen välkommen, och jag vill inledningsvis meddela att Verheugen i dag, på grund av sin återresa, måste ge sig iväg från kammaren kl. 18.50. Det är därför lämpligt att vi försöker koncentrera frågorna för att hinna med så många som möjligt, och så att Verheugen kan besvara dem. I vilket fall som helst har jag redan gjort upp med honom om att han under nästa sammanträdesperiod skall vara här tio minuter längre för att kompensera de tio minuter som i dag, av skäl han inte kan rå för, tvingar honom att ge sig iväg kl. 18.50. Jag har meddelat kammaren detta skäl.

Ordföranden

Fråga nr 1 från Patricia McKenna (H-0222/99):
Angående: Det europeiska centralbanks- och valutasystemet Kan rådet ange hur man tänker sig att den nya valutan euro regelmässigt skall ges ut efter det att medlemsstaternas valutor har ersatts, och huruvida det kommer att ske genom utgivning av euroobligationer enbart till affärsbanker - vilket i praktiken skulle ge upphov till nya skulder i systemet - eller som fri utgivning av eurovaluta - vilket inte skulle ge upphov till några skulder - eller en kombination av dessa två, särskilt med tanke på att skuldreduktion är ett av de viktigaste uttalade målen för systemet och de tillhörande konvergenskriterierna och stabilitetspakten?
Kan rådet meddela parlamentet om vilka av medlemsstaternas centralbanker som är helt privatägda, vilka som är delvis privatägda och vilka som är helt statliga? Anser rådet att det är lämpligt att helt eller delvis privata centralbanker ingår i det europeiska centralbankssystemet, och till och med är delägare i Europeiska centralbanken - vilka båda upprättats genom fördrag om Europeiska unionen - och därmed ger privata ekonomiska intressen en viss kontroll över det europeiska valutasystemet, vilket eventuellt kan vara till skada för det uttalade målet med valutastabilitet?
Jag ber herr Verheugen att besvara McKennas fråga.

Verheugen
Herr ordförande! Enligt rekommendationerna från Europeiska rådet i Madrid i december 1995 skall deltagarstaterna emittera statsskulderna i euro från och med den 1 januari 1999. Vid samma tidpunkt skall de räkna om den största delen av sina statsskulder till euro enligt rådets förordning (EG) nr 974/98 av den 3 maj 1998. Under en övergångsperiod mellan den 1 januari 1999 och 31 december 2001 kan privata emitterare enligt rådets nämnda förordning räkna om sina värdepapper till euro. Nya värdepapper kan emitteras i euro. Efter övergångsperioden kommer nya värdepapper av statliga eller privata emitterare att emitteras i euro eller i främmande valutor. Alla skulder som emitteras i de inte längre existerande nationella valutorna kan från och med år 2002 bara expedieras och betalas i euro.
Enligt rådets beslut 317/98/EG av den 3 maj 1998 kommer centralbankernas bestämmelser i de medlemsstater som deltar i Ekonomiska och monetära unionen att överensstämma med EU: s fördragsbestämmelser och garantera centralbankernas fullständiga oberoende i de medlemsstater som deltar i Ekonomiska och monetära unionen.

McKenna
När vi talar om hela frågan om att utfärda en valuta utan skulder, så är det argument som getts i huvudsak att det orsakar inflation. Kommersiella banker multiplicerar den utfärdade penningmängden minst 10-15 gånger, och detta är skälet till att stater skuldsätter sig, dvs. så att bankerna kan göra dessa enorma vinster. Om man betänker det faktum att hela detta projekt syftade till att säkerställa en minskning eller eliminering av skulderna, så tror jag inte att så blir fallet - håller ni med?

Verheugen
Herr ordförande! Fru ledamot, jag delar inte den uppfattningen. De privata skuldernas storlek och statsskuldernas storlek är två helt olika indikatorer på den ekonomiska utvecklingen. Statsskuldens storlek kan snarast vara en kritisk indikator, medan den privata skuldens storlek kan vara ett uttryck för ökade investeringar. Det är två saker som ni måste hålla strikt isär. Men det intressanta i er frågeställning är frågan om från och med när sådana skuldskrivningar skall gälla i euro. Den frågan har jag redan besvarat.

Sjöstedt
Jag har en kompletterande fråga. Jag kommer ju från Sverige. Som rådet säkert vet, pågår det där nu en debatt om huruvida landet skall ansluta sig till den gemensamma valutan.
Själv är jag ofta ute på olika möten då detta diskuteras. Jag brukar ofta få en fråga som jag inte kan svara på. Därför tänkte jag att jag kanske kunde få hjälp av er. Det brukar alltid vara någon som frågar vad som händer om ett land skulle vilja lämna den gemensamma valutan. Om man kommer på att effekterna socialt och ekonomiskt är sådana att man tycker att de är negativa, finns det då någon rättslig möjlighet att träda ut ur den gemensamma valutan, och då återinföra sin nationella valuta och centralbank?

Verheugen
Herr ledamot, det är en intressant fråga. Jag ger inte ett juridiskt utan ett politiskt svar på den. Det som ni tar upp i er fråga är inte möjligt. Det finns inte omnämnt i fördraget. Den som en gång anslutit sig till den gemensamma valutan kan inte lämna den.

Ordföranden

Fråga nr 2 från Alexandros Alavanos (H-0224/99):
Angående: Genomförandet av Philoxenia-programmet Europaparlamentet, kommissionen och Ekonomiska och sociala kommittén har redan tagit positiv ställning till och uttalat sig för inrättandet av ett flerårigt program för att främja europeisk turism, ett program som skall gå under namnet Philoxenia. Jag vill - mot bakgrund av turismens vikt och betydelse, både för sysselsättningen och för spridandet av den europeiska kulturen, och med beaktande av det faktum att rådet (ministrarna med ansvar för frågor som rör turism) ständigt skjuter upp godkännandet av det här programmet - fråga rådet när det planerar att ge programmet ett definitivt godkännande och om det kan försäkra Europaparlamentet och kommissionen om att programmet kommer att träda i kraft så snart som möjligt. Jag vill också be rådet tala om huruvida det inom ramen för rådet självt förekommer problem i samband med det slutgiltiga godkännandet av programmet.
Herr Verheugen, jag ber er att besvara Alavanos fråga.

Verheugen
Jag måste tyvärr svara att den här frågan har diskuterats många gånger i rådets arbetsgrupper, utan att man har lyckats överbrygga de grundläggande meningsskiljaktigheterna, trots att det österrikiska ordförandeskapet har bemödat sig mycket om det. Vissa delegationer ställa sig tveksamma, trots att ordförandeskapet har föreslagit en minskning av programmets långsiktiga budget. Tyvärr är det också så att jag för närvarande inte kan bedöma om och när kommissionens förslag kommer att antas av rådet.

Alavanos
Rådsordföranden svar gör mig besviken, då han i sitt svar säger att han inte vet när ett godkännande kan ges. Jag skulle vilja fråga honom följande:
För det första, finns det fortfarande, inom ramen för det tyska ordförandeskapet, möjlighet till ett sådant godkännande?
För det andra, i fråga om aktuella situationen för turistfrågan, har rådet alls funderat över de följder som krisen i Kosovo kommer att få för turismen i många av regionerna på Balkan, däribland förmodligen även regionerna i norra Grekland, om det inte blir ett snabbt slut på krisen? Har rådet funderat över möjligheten att vidta några åtgärder för att stödja turistnäringen?

Verheugen
Herr ledamot! Jag kan förstå er besvikelse, men ordförandeskapet kan inte säga annat än vad medlemsländerna är beredda att göra, och i det här fallet är det så att en rad medlemsländer ställer sig mycket tveksamma till programmet för främjandet av den europeiska turismen - de vill inte ha det alls. Det finns andra medlemsländer som inte vill ha det i den utformningen. Det råder ingen samstämmighet i rådet i den här frågan, och jag beklagar verkligen att jag är tvungen att säga till er att jag inte kan se någon som helst möjlighet att den här frågan skall avslutas under det tyska ordförandeskapet, åtminstone inte med ett positivt resultat.

Ordföranden

Fråga nr 3 från Nikitas Kaklamanis (H-0227/99):
Angående: Ecevits uttalanden efter gripandet av Öcalan Den turkiske premiärministern Ecevit (han som 1974 gav order om militäroffensiven mot republiken Cypern, medlemsstat i FN och i dag ett av de kandidatländer som vill gå med i EU) sade till turkiska och utländska journalister omedelbart efter det att PKK-ledaren Abdullah Öcalan hade gripits att Turkiet " inte kommer att ta emot några råd eller rekommendationer från något europeiskt land när det gäller Öcalan-rättegången" .
Hur ställer sig EU: s ordförandeland till detta uttalande från premiärministern i ett land som fortsätter att hindra Kurdiska demokratiska partiet från att delta i val och som begått uppenbara brott mot de folkgrupper som lever på detta lands territorium?
Jag ber er, herr Verheugen, att besvara Kaklamanius fråga.

Verheugen
Herr ledamot! Europeiska unionen har i sin förklaring av den 22 februari 1999 tagit fasta på den turkiska regeringens försäkran om att Abdullah Öcalan skall genomgå en rättvis process. Europeiska unionen förutsätter att det innebär en rättvis och korrekt behandling liksom en offentlig och rättsstatlig process inför en oberoende domstol, tillgång till rättegångsbiträde enligt eget val och att internationella observatörer tillåts bevaka processen.
Europeiska unionen poängterar än en gång sitt strikta förkastande av dödsstraffet. Samtidigt bekräftar Europeiska unionen sitt fördömande av varje form av terrorism. Den legitima kampen mot terrorismen måste ske under iakttagande av de mänskliga rättigheterna, rättsstatlighet och demokratiska normer. Beträffande uteslutandet av Kurdiska demokratiska partiet från valet så känner ledamoten säkert till att den turkiska författningsdomstolen den 8 mars 1999 enhälligt avslog den allmänna åklagarens ansökan om ett tillfälligt förbud mot partiets valdeltagande.

Kaklamanis
Herr rådsordförande! Eftersom jag i morse hörde förbundskansler Schröder säga att Natobombningarna äger rum i de mänskliga rättigheternas namn och för att hjälpa den albanska minoriteten i Jugoslavien, eftersom jag tror att inte heller ni accepterar att de mänskliga rättigheterna bara skall gälla i vissa fall eller " à la carte" och eftersom de turkiska tidningarna i går skrev att utländska observatörer inte tillåts och inte heller kommer att tillåtas närvara under rättegången mot Öcalan, skulle jag vilja att ni mer konkret talade om för mig: om detta inte kommer att tillåtas, vilka åtgärder kommer rådet att vidta emot ett associerat land som Turkiet? För det andra, jag får intrycket av att ni inte känner till att det finns ett senare beslut som definitivt förbjuder Kurdiska demokratiska partiet att delta i valet, vilket följaktligen berövar 20 miljoner kurder den mänskliga rättigheten att uttrycka sig politiskt i valen. Vad ämnar ni göra åt detta?

Verheugen
Herr ledamot! Rådet utnyttjar alla sina politiska och diplomatiska möjligheter till att klargöra för den turkiska regeringen vad den europeiska standarden för de mänskliga rättigheterna innebär, samt att man förväntar sig att Turkiet uppfyller den europeiska standarden för de mänskliga rättigheterna i varje enskilt fall och i alla lägen.

Ephremidis
Jag skulle vilja fråga rådets företrädare följande:
För det första, tror ni uppriktigt, med de erfarenheter som ni själv och parlamentet har, att dagens turkiska regering kommer att hålla en rättegång som baseras på rättsstatens principer? Tror ni uppriktigt det, och på vad bygger ni i så fall denna tro?
För det andra, varför " hakar" ni omedelbart på det där om terrorism, oavsett om det existerar en sådan eller ej? Är det kanske så att den ger ett alibi till Turkiet att hantera Öcalan, eller vem som nu arresteras, hur som helst? Tar ni på er rollen av advokat? Ger det alibit till de turkiska myndigheterna?

Verheugen
Herr ledamot! Det är inte beroende av vad jag tror. Det är inte ens beroende av vad rådet tror, vad den turkiska regeringen kommer att göra, utan det är beroende av att vi utnyttjar våra möjligheter till påverkan för att uppnå vårt gemensamma mål, i det här fallet en rättvis och rättsstatlig process. Jag har redan talat om för er att vi tillämpar dessa möjligheter till påverkan, i stort sett dagligen.

Ordföranden

Fråga nr 4 från Maj Theorin (H-0228/99):
Angående: Västsahara Det västsahariska folket har i likhet med andra koloniserade länders befolkning rätt till självbestämmande och självständighet. Detta förhindras dock av Marocko som sedan snart 24 år ockuperar Västsahara i strid med Förenta nationernas stadga och internationell rätt. Marocko har förhindrat, förhalat och blockerat FN: s fredsplan. EU ger trots detta omfattande ekonomiskt bistånd till Marocko.
Hur ser rådet på relationen mellan EU: s bistånd till Marocko och det faktum att landet ockuperar Västsahara? På vilket sätt avser rådet medverka till att FN: s fredsplan genomförs?
Jag ber er, herr rådsordförande, att besvara Theorins fråga.

Verheugen
Fru ledamot! Rådet är redan starkt involverat i Förenta nationernas pågående aktiviteter beträffande folkomröstningen om självbestämmande för området Västsahara år 1999 och 2000. Utvecklingen har uppmärksamt följts av medlemsstaterna och genom aktiviteterna i Förenta nationerna. Inom ramen för den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken har initiativen från Förenta nationernas generalsekreterare behandlats kontinuerligt, i synnerhet av de ansvariga GUSP-arbetsgrupperna.
Ordförandeskapet avgav den 29 december 1998 en förklaring till Europeiska unionen, där man ger sitt oinskränkta stöd åt Förenta nationernas försök att uppnå en rättvis och hållbar lösning. Europeiska unionen har därför med stort intresse tagit del av följande beslut från den marockanska regeringen. För det första: En formalisering av UNHCR: s status i det aktuella området. Nu skall det bli möjligt att återuppta den förberedande registreringen i lägrena i Tindouf. Vi hoppas att diskussionen med UNHCR om förslaget till ett återförandeprotokoll för flyktingar skall inledas.
För det andra: Avtalet om stadgan för MINURSO, FN: s trupper i Västsahara, kommer att undertecknas. Det beslutet kommer att möjliggöra en metodisk fördelning i tid av de krafter som krävs för att genomföra fredsplanen, och den kommer samtidigt att underlätta det dagliga genomförandet av MINURSO: s operationer. Därför finns det ur Europeiska unionens synvinkel ingen anledning att på grund av utvecklingen i Västsahara ifrågasätta Europeiska unionens hjälp till Marocko.

Theorin
Tack så mycket för svaret. Jag har förstått att förhandlingar inleddes redan i går mellan FN och Marocko. Det skulle vara intressant att höra om rådet har någon information att ge därifrån.
Det jag tycker är centralt och viktigt är att vi alla har väntat så oerhört länge på att denna folkomröstning skall komma till stånd, och vi har framför allt länge utövat påtryckningar på Marocko. Då är det naturligtvis intressant att få veta om EU: s ministerråd är berett att utnyttja sin position och sin makt, även om vi ger ekonomiskt bistånd till Marocko, att sätta press på Marockos regering, så att den inte återigen fattar ett beslut om en folkomröstning och skjuter den på framtiden, utan verkligen genomför den.
Det finns ungefär 160 000 personer i olika flyktingläger och ungefär lika många soldater som bevakar dessa flyktingar. Därför finns det nog skäl att se till att detta arbete kommer i gång på ett rättvist och riktigt sätt. Jag skulle då gärna vilja höra vad rådet är berett att göra.

Verheugen
Fru ledamot! Rådet håller helt och hållet med om de politiska intentioner som ni påvisar. Även vi vill att man nu kommer fram till en lösning på den här konflikten genom en folkomröstning och fria val i anslutning till denna. Rådet har dessutom själv inlett en rad aktiviteter och givit sitt stöd åt andra sådana. Det kommer det också att fortsätta göra. Vi kommer att utöva de politiska påtryckningar som krävs framöver för att uppnå vårt gemensamma mål, och vi kommer att granska utvecklingen mot bakgrund av de nya besluten. Om den nya utvecklingen kräver att vi ändrar vår inställning och fattar nya beslut, då kommer vi också att göra det.

Pailler
Herr ordförande! Jag tror att vi kommer att tvingas be rådet, oavsett om det handlar om Turkiet eller Marocko, att utarbeta ett fördrag om vad diplomatiskt inflytande, avsikter och påtryckningsmedel egentligen är, för detta framstår som högst oklart.
Den inledande frågan kräver att saker och ting är tydliga. De ekonomiska stöden är ett påtryckningsmedel som man kan förstå sig på, om ni säger att ni vill använda er av dem, men ni säger att ni inte vill det. Vilka andra påtryckningsmedel föreslår ni då? Efter dessa vaga ord säger rådet - det kan man se i dag angående Kosovo - att allt har försökts när det gäller den diplomatiska vägen.
Vi har en del skäl till att tvivla på det. I vad består ert inflytande? Det skulle vi gärna vilja veta. Det är som för Turkiet: hur skall ni lyckas få garantier, inflytande, och med vilka medel? De ekonomiska medlen förefaller relevanta, men om det finns andra får ni gärna klargöra dem litet grann. Det rör sig trots allt inte om statshemligheter.

González Álvarez
Herr rådsordförande! Kanske verkar vi ledamöter besvärliga när vi visar så mycket oro för ett problem vi har hängande kvar, men ni måste förstå att vi tidigare har haft fall där det har varit bättre att förebygga än att beklaga.
Vi har fått nyheter om att det speciella sändebudet Baker som, vilket ni vet mycket väl, har medlat mellan saharier och marockaner med ganska stor framgång - det är också tråkigt att det är en amerikan och inte en europé som har medlat -, vi har som sagt fått nyheter, om att Charles Dunbar, Bakers specielle representant har kastat in handduken eftersom han säger att han inte står ut med att Marocko hela tiden är emot de förslag som FN lägger fram för att underlätta och garantera en rättvis folkomröstning om Västsaharas självständighet.
Jag insisterar på frågan, anser ni inte att det skulle vara bättre om Europeiska unionen använde - inte bara stödde - sitt goda inflytande på Marocko för att kräva att man under dessa mycket känsliga månader skall hålla denna rättvisa folkomröstning som saharierna väntar på så intensivt? Vi beklagar att vi måste trycka på detta, men det skulle vara värre om vi i december måste beklaga bristen på inflytande från Europeiska unionen.

Ordföranden
Jag beklagar också, fru González, att jag måste insistera på att ni begränsar er tid. Ni gick 30 sekunder över den tid jag hade gett er. Jag ber därför ledamöterna att ni försöker begränsa er tid då detta gör att vi kan klara av fler frågor.
Herr Verheugen, ni har ordet för att besvara frågan från Laura González-Álvarez.

Verheugen
Fru ledamot! Ni ställer under inga omständigheter till besvär. Ni kan vara säker på att jag ser lika allvarligt på problemet som ni. Men nu vill ni föra en politisk debatt med mig. Jag kan inte föra en politisk debatt med er, eftersom jag bara kan redogöra för den inställning rådet har. Det har jag redan gjort. Jag upprepar än en gång: Vi är överens om de mål som skall uppnås, det praktiska genomförandet åligger Förenta nationerna. Europeiska unionen stöder målen genom de möjligheter som står till buds, och om det skulle visa sig att de politiska instrument som hittills har använts är otillräckliga, då får man börja diskutera andra instrument. Men för ögonblicket bedömer rådet att det inte är nödvändigt.

Ordföranden
Eftersom de behandlar samma ämne kommer följande frågor att tas upp tillsammans:

Fråga nr 5 från Francisca Bennasar Tous (H-0235/99):
Angående: Öregioner enligt den nya ordalydelsen i Amsterdamfördraget I artikel 158 i Amsterdamfördraget fastställs det att gemenskapen skall sträva efter att minska eftersläpningen i de minst gynnade regionerna eller öarna, och i förklaring nr 30, som bifogas fördraget, erkänns det att " öregionerna är behäftade med strukturella nackdelar som har samband med deras ökaraktär och vilkas bestående natur hämmar dessa regioners ekonomiska och sociala utveckling" . De extrakostnader som uppstår inom person- och godstrafiken samt inom energiöverföringen utgör en av de viktigaste orsakerna till varför öregionerna inte kan konkurrera på lika villkor på den gemensamma marknaden. I artikel 129b (nya artikel 154) nämns uttryckligen behovet av att förbinda öar med gemenskapens centrala områden. Vilka åtgärder har rådet mot denna bakgrund för avsikt att vidta för att öregionerna verkligen skall kunna integreras på lika villkor i den gemensamma marknaden?
och
fråga nr 6 från Roy Perry (H-0241/99):
Angående: Interreg för öarAvser rådet att stödja kraven på att samarbete mellan öar inkluderas som ett specifikt inslag i Interreg-programmet, såsom parlamentets begär i sina ändringsförslag vid första behandlingen av Varela Suanzes-Carpegnas betänkande om Europeiska regionala utvecklingsfonden?
och
fråga nr 7 från Vincenzo Viola vilken har övertagits av Bennasar Tous (H-0246/99):
Angående: Integrerat program för EU: s öregionerMed utgångspunkt i artiklarna 154 och 158 i Amsterdamfördraget och förklaring nr 30 om öregioner, har kommissionens generaldirektorat XVII givit ut ett meddelande om utnyttjande av förnybara energikällor inom EU: s öregioner. Tidigare har GD XII låtit göra en studie över forskning och teknisk utveckling inom öregionerna och GD XI har givit ut anvisningar för avfallshanteringen på öarna. Innehållet i dessa skrifter har trots Europaparlamentets tydliga önskemål ännu inte omsatts i praktisk handling i ett integrerat program för öregionerna, där 14 miljoner medborgare från 12 olika medlemsstater lever, i syfte att ge öarna möjlighet att konkurrera på samma villkor på den gemensamma marknaden som fastlandsregionerna, vilka inte hämmas av öarnas geografiska nackdelar.
Vilka åtgärder tänker rådet vidta, till exempel inom ramen för reformen av strukturfonderna och gemenskapsinitiativet Interreg, för att förverkliga de mål rådet självt ställt upp i Amsterdamfördraget?
och
fråga nr 8 från Konstantinos Hatzidakis (H-0260/99):
Angående: Åtgärder för att stödja unionens öregionerArtikel 158 i Amsterdamfördraget slår bland annat fast att det är unionens skyldighet att vidta åtgärder för att minska eftersläpningen i de minst gynnade regionerna eller öarna. Också i förklaring nr 30 som bifogats Amsterdamfördraget erkänner man att öarna är behäftade med strukturella nackdelar som har samband med deras ökaraktär, och uppmanar unionen att beakta dessa problem och vidta särskilda åtgärder vid behov, för att bättre och på rättvisa villkor införliva dessa regioner med den inre marknaden. Mot bakgrund av detta undrar jag om rådet kan upplysa mig om vilka förberedande åtgärder rådet har vidtagit för att det som står i artikel 158 i Amsterdamfördraget och dess förklaring nr 30 skall omsättas i praktiken genom konkreta åtgärder och program.
Herr Verheugen, jag ber er att besvara dessa fyra frågor.

Verheugen
Herr ledamot! Rådet är medvetet om de speciella problemen för öarna och har alltid lagt stor vikt vid politiska strategier som kan främja öarnas integration i den gemensamma marknaden. Ett av de viktigaste målen i reformen av struktur- och sammanhållningsfonderna inom ramen för Agenda 2000 är att hjälpen huvudsakligen riktas till de mest behövande och fattiga regionerna. I det här sammanhanget kan rådet bekräfta regionalpolitikens uppgift att utveckla alla möjligheter för att åtgärda den strukturella obalansen och eftersläpningen och påskynda den ekonomiska och sociala utvecklingen i de missgynnande regionerna, inklusive öarna. Det kommer därför att utgå stöd till öregionerna även under nästa stödperiod. Det pågår för närvarande, inom ramen för det informella samrådet och lagstiftningsförfarandet, förhandlingar med Europaparlamentet om den exakta utformningen av den här så viktiga förordningen om Europeiska regionalfonden. Jag kommer direkt från ett samråd i den frågan, och jag kan informera er om en utveckling som bara är 45 minuter gammal. Det verkar som att man relativt snabbt kommer att kunna uppnå enighet mellan parlamentet och rådet i de ännu obesvarade frågorna.
Jag vill också påpeka att kommissionen nyligen har meddelat att man bör vara särskilt angelägen om att öregionerna omfattas av åtgärderna inom gemenskapsinitiativet Interreg C. Även det finner jag, utan att för den skull vilja förekomma det fortsatta förfarandet, vara meningsfullt.

Bennasar Tous
Det är första gången vi kan tala om öregionerna med rådet. Artikel 158 i Amsterdamfördraget, vilken utgör grunden för sammanhållningspolitiken, har blivit felaktigt översatt på några av unionens officiella språk. Den enda logiska meningen med denna artikel, tack vare den addenda som rådet i Amsterdam gjorde, är att räkna alla öregioner i unionen till de minst gynnade på grund av deras geografiska handicap, en källa till ökade kostnader, exempelvis i transport-och energisektorerna.
Rådet har emellertid tolkat artikeln i bestämmelserna för regionalfonden på ett restriktivt sätt genom att tala om minst gynnade öar. Denna definition är otydlig. Grundar man sig på ett ekonomiskt, geografiskt eller perifert kriterium? Framför allt skulle jag vilja säga att det är felaktigt för att det går emot den bifogade förklaringen nr 30 och mot själva det sunda förnuftet.
Varför var man i Amsterdam tvungen att göra en hänvisning till de minst gynnade öarna när dessa de facto redan var inkluderade med de minst gynnade regionerna som nämns i den gamla artikeln? Var det kanske inte rådets vilja att lägga till en ny kategori regioner, alla öar, bland de minst gynnade regionerna i Europeiska unionen?
Varför vill inte rådet nu vidhålla sin ståndpunkt från Amsterdam till förmån för öarna i de nya bestämmelserna för strukturfonderna?

Verheugen
Fru ledamot! Rådet håller absolut inte med om er tolkning av Amsterdamfördraget. Det är av en annan uppfattning och vidhåller denna. Rådets politik är att man vid bedömningen av öregionernas stödbehov givetvis måste ta hänsyn till behovskriteriet.

Perry
jag skulle vilja pressa rådsordföranden på denna punkt. I kommissionens riktlinjer för Interreg fastställs att särskild uppmärksamhet bör riktas mot mycket perifera och isolerade regioner. Jag företräder Isle of Wight, utanför Englands sydkust, vilket utan tvekan är en gränsregion, och den har en BNI på 64 procent av det europeiska genomsnittet. Kan jag resa tillbaka till Isle of Wight och berätta för befolkningen att de nya Interreg-förslagen kommer att stödja sådana öar som deras?

Verheugen
Herr ledamot! Jag är tacksam för den information har ni gett och kommer att vidarebefordra den till kommissionen. Det är varken min eller rådets uppgift att avgöra vilka områden i Europa som skall främjas och utifrån vilka kriterier. Det är kommissionens sak. Men jag vill uppmärksamma er på att ett område där välståndet uppgår till mindre än 75 procent av det genomsnittliga välståndet i Europa även betraktas som ett stödområde enligt strukturfondens mål 1. Ta ni upp detta med kommissionen, det är ingen fråga för rådet.

Hatzidakis
Herr minister! Vi talades tidigare vid enskilt, nu bör vi säga samma, eller åtminstone liknande, saker även offentligt.
Eftersom ni inte är öbo, öarna är inte bara regioner för semester med sol och bad. De är regioner som, särskilt under vintern, har stora problem som hänger samman med deras isolering. Denna utgör en ständig nackdel för öarna, och den berör väldigt många områden.
Vad jag vill understryka är att ni här ser många ledamöter som sysselsätter sig med frågan, och ni lyssnade tidigare till diskussionen i rådgivande kommittén, där jag uttryckte Europaparlamentets åsikter. Öarna utgör en sektor som vi måste hjälpa och skydda, och vad som beslutades i Amsterdam måste omsättas i handling. Interreg är en första chans. Interreg måste ges tyngd, inte bara till de perifera regionerna på fastlandet, utan också till öregionerna, och det är därför vi skulle vilja ha en förbindelse av rådet.
Avslutningsvis, herr ordförande, skulle jag vilja be ministern att tala om för oss om det finns någon i rådet som arbetar med att utforma en konkret strategi för öarna. Jag antar att svaret kommer att vara nej, men jag hoppas att en sådan skall bli verklighet i framtiden.

Verheugen
Herr ledamot! Det som gäller är det Europeiska rådet beslutade om Agenda 2000 i Berlin. Genom Agenda 2000 tillvaratas på ett i mitt tycke utmärkt sätt öregionernas intressen och behov. Vi håller ju för närvarande på att omvandla de politiska besluten från Berlin till förordningar, och rådets uppfattning är att man då kommer att ta stor hänsyn till de behov som råder i öregionerna.

Medina Ortega
Herr rådsordförande! Min fråga handlar om en särskild typ av öar, de som hör till de mest avlägsna regionerna vilka står med i artikel 299.2 i det nya Amsterdamfördraget, för vilka förutses en speciell stadga; men det handlar om en fråga vars svar herr Verheugen troligen inte ens behöver titta i sina anteckningar om eftersom jag tror att han var närvarande under natten för Europeiska rådet i Berlin.
Det fanns en text från EG-kommissionen i Agenda 2000-dokumentet enligt vilket dessa ytterst avlägsna regioner skulle befrias från kravet om 75 procent av gemenskapens BNI per capita för att vara kvar som mål 1-region.
Samma natt hävdade den spanska regeringschefen att detta mål hade uppnåtts men därefter, när vi har kontrollerat texten, ser vi att det inte är så. Jag vet inte om rådsordföranden kommer ihåg vad som faktiskt beslutades den natten och vad som gäller för de ytterst avlägsna regionerna angående dess inkluderande som mål 1-regioner efter överenskommelsen vid Europeiska rådet i Berlin.

Verheugen
Herr ledamot! Ni underskattar mitt goda minne. Jag vill inte lämna felaktiga uppgifter till er. Jag måste få läsa protokollet från Berlin, för jag kan inte erinra mig en sådan diskussion som ni nämner här. Jag kan bara tala om för er att det jag har sagt även gäller de ultraperifera områdena, och med det avses ju alltid öarna. Om behovskriteriet är uppfyllt erhåller de stöd.

Ordföranden

Fråga nr 9 från Roberto Speciale (H-0236/99):
Angående: Människohandel i Sudan Ett reportage i en stor italiensk dagstidning har nyligen väckt stor uppmärksamhet. Reportaget handlade om människohandel i Sudan, framför allt i landets södra del. Främst är det medlemmar av Dinka- och Nubastammarna, och även barn och ungdomar, som köps och säljs.
Känner rådet till de här uppgifterna?
Har rådet i så fall kontaktat myndigheterna i landet för att undersöka om uppgifterna är sanna och med kraft framföra Europeiska unionens absoluta avståndstagande?
Vilka tänkbara motåtgärder (till att börja med att avbryta alla bistånds- och samarbetsprogram) kan EU ta till för att få slut på människohandeln?
Herr Verheugen, jag ber er att besvara Speciales fråga.

Verheugen
Herr ordförande! Rådet känner till att det sker bortföranden, slaveri och slavhandel och liknande allvarliga kränkningar av de mänskliga rättigheterna i Sudan. Europeiska rådet konstaterade i sin förklaring av den 14 april 1998 om situationen för de mänskliga rättigheterna i Sudan, att det fortfarande sker allvarliga kränkningar av de mänskliga rättigheterna i Sudan. EU kräver att de mänskliga rättigheterna skall respekteras utan inskränkningar i alla delar av Sudan, och förespråkar att man framför allt i Sudan stationerar observatörer av de mänskliga rättigheterna. EU kräver förutom detta de internationella observatörernas obehindrade tillträde till sådana områden där det rapporteras om bortföranden, slaveri och slavhandel och liknande kränkningar av de mänskliga rättigheterna. Europeiska unionen lade på den 55: e kommissionen för de mänskliga rättigheterna i Genève fram ett resolutionsförslag, där man tydligt påtalade problemet med slaveriet. EU kommer att fortsätta påtala frågor om de mänskliga rättigheterna hos den sudanska regeringen, i syfte att uppnå en förändring av den sudanska regeringens syn på slaveriet. Det ekonomiska samarbetet mellan Europeiska unionen och Sudan har redan upphört med undantag för det humanitära biståndet. Ett upphörande av det humanitära biståndet skulle uteslutande vara till nackdel för den drabbade civilbefolkningen och kan därför inte komma i fråga som ett påtryckningsmedel gentemot den sudanska regeringen.

Verheugen
Herr ledamot! Jag kan konstatera att vi är helt överens om den politiska målsättningen. Er konkreta fråga om huruvida problematiken med de mänskliga rättigheterna kan tas upp i de samtal som nyligen påbörjats i Nairobi, kan jag inte besvara på rak arm. Jag ber er ha förståelse för att jag först måste informera mig om innehållet i dessa förhandlingar, och sedan lämnar jag gärna ett skriftligt svar på frågan.

Ordföranden

Fråga nr 10 från Jonas Sjöstedt (H-0238/99):
Angående: Amsterdamfördraget När beräknar rådet att Amsterdamfördraget skall kunna träda i kraft? Vilka hinder återstår för att så skall ske? På vilket sätt kommer Norges och Islands associering till Schengenavtalet att påverkas av Amsterdamfördraget?
Herr Verheugen, jag ber er att besvara Sjöstedts fråga.

Verheugen
Efter inlämnandet av det sista ratifikationsdokumentet den 30 mars 1999 träder Amsterdamfördraget enligt artikel 14 i kraft den 1 maj 1999. Island och Norge kommer att associeras enligt artikel 6 i protokollet om Schengenprotokollets integration i Europeiska unionens struktur i samband med Schengenprotokollets genomförande och fortsatta utveckling, baserad på det avtal som undertecknades den 19 december 1996 i Luxemburg. Det lämpliga förfarandet för detta kommer att fastställas i ett avtal med Norge och Island, som rådet kommer att ingå efter ett enhälligt beslut av de 13 medlemsstater som finns omnämnda i artikel 1 i Schengenprotokollet.
Rådets ordförandeskap har tillsammans med kommissionen fört förhandlingar med Norge och Island mot bakgrund av de av rådet antagna riktlinjerna. Rådet har informerats om resultatet av förhandlingarna; associeringsavtalet kommer att slutas så snart som möjligt efter Amsterdamfördragets ikraftträdande.

Sjöstedt
Först vill jag tacka rådet för svaret, och sedan har jag en kompletterande fråga. Om man läser det protokoll som är fogat till Amsterdamfördraget, och som handlar om att Schengenregelverket skall införlivas i EU-rätten, så står det att rådet skall fatta beslut om rättslig grund för de olika delarna av Schengenregelverket.
Jag undrar hur långt man har kommit med det arbetet, om det finns någon tidsplan när det skall vara färdigt, och om man i dag kan säga något om vilken rättslig grund de olika delarna av Schengenregelverket kommer att få enligt EG-rätten.

Verheugen
Med förbehåll för en omprövning, eftersom jag omöjligt kan känna till detta, kan jag tala om att arbetet inte är slutfört ännu. Problemet består i att det, som ni kanske redan vet, är en medlemsstat som har ett principiellt förbehåll, vad hela den här problematiken beträffar, och där vi för närvarande gör stora ansträngningar för att förmå den medlemsstaten att ge upp detta förbehåll.

Posselt
Tack så mycket, herr rådsordförande! Förbundskansler Schröder har ju i dag meddelat att en ny regeringskonferens kommer att äga rum och avslutas nästa år. Jag undrar bara om ni kommer att ge ert mandat för den regeringskonferensen innan Amsterdamfördraget träder i kraft och vilka delar av Amsterdamfördraget som kommer att bli föremål för nya förhandlingar.

Verheugen
Nej, mandatet kommer att tilldelas på sammanträdet i Köln första veckan i juni, och det är inga delar av Amsterdamfördraget som kommer att bli föremål för nya förhandlingar, utan det kommer bland annat att röra sig om de berömda left-overs från Amsterdam, men de utgör bara en del, det kommer också att handla om andra frågor.

Andersson
Jag vill bara ställa en fråga om den överenskommelse med Norge och Island som ju skall träffas inför Schengens införlivande i Amsterdamfördraget. Kommer parlamentet att höras om denna överenskommelse?

Verheugen
Här är det Amsterdamfördragets bestämmelser som gäller.

Ordföranden

Fråga nr 11 från Peter Truscott (H-0242/99):
Angående: Situationen i Jammu och Kashmir Kan rådet ge sina kommentarer rörande utsikterna för fred i Jammu och Kashmir? Har rådet några planer på att erbjuda sina tjänster för att fungera som medlare mellan Indien och Pakistan för att medverka till en lösning av Jammu- och Kashmirfrågan?
Ni har ordet, herr Verheugen, för att besvara Truscott.

Verheugen
Europeiska unionen har länge varit bekymrad över det spända läget i Kashmir som utgör ett hot mot freden och stabiliteten i området. Av den anledningen följer unionen uppmärksamt händelseutvecklingen där. I EU anser man att dialogen mellan Indien och Pakistan är nyckeln till en lösning på konflikten i Kashmir, som utgör en belastning för förbindelserna mellan de båda länderna. Unionen har därför uppmanat båda parterna att eftersträva en förhandlingslösning för alla, i de frågor som är olösta mellan de båda länderna, och då i synnerhet Jammu- och Kashmirfrågan.
Toppmötet mellan Indiens och Pakistans premiärministrar, som nyligen ägde rum i Lahore, ger anledning att hoppas att båda sidor på allvar vill upprätta goda grannförbindelser, något som kan komma att leda till bättre fredsutsikter i Jammu och Kashmir.

Truscott
Rådet känner till att Indien den 11 april testavfyrade en medeldistansrobot, Agni II, som har en räckvidd på 2 000 km och kan laddas med en kärnvapenspets. Mot bakgrund av denna allvarliga utveckling och möjligheten att det skapas ytterligare instabilitet i regionen, kommer rådet att utöka sina diplomatiska initiativ för att nå en lösning i Jammu och Kashmir?

Verheugen
Den frågan kan besvaras med ett ja. Rådet ser mycket allvarligt på den upprustning som sker i området, och den fråga ni tar upp kommer inom en snar framtid att diskuteras i den politiska kommittén.

Ordföranden
Eftersom frågeställaren är frånvarande bortfaller fråga nr 12.

Ordföranden

Fråga nr 13 från Ulla Sandbæk (H-0243/99):
Angående: Euron och Joschka Fischers tal den 12 januari 1999 Rådets ordförande sade i sitt tal till Europaparlamentet att införandet av euron innebär stora möjligheter och lika stora risker. En sådan risk uppstår " om inte detta modiga steg enligt logikens lagar följs av flera lika modiga steg för att avsluta integrationen" .
Rådets ordförande ombeds att konkretisera vilka ytterligare steg mot integrationen han anser vara nödvändiga, och varför.
Herr Verheugen, jag ber er att besvara Sandbæks fråga.

Verheugen
I de slutsatser som Europeiska rådet antog på sitt möte i Wien i december 1998, framhölls bland annat att euron kommer att stärka Europas förmåga att främja sysselsättning, tillväxt och stabilitet, och att införandet av den gemensamma valutan kommer att leda till ett ökat behov av ekonomisk samordning. Europeiska rådet poängterar framför allt att den ekonomiska samordningen måste fördjupas och stärkas för att säkra Ekonomiska och monetära unionens framgång och stödja en hållbar sysselsättningsfrämjande tillväxt.
En åsikt som framfördes var att de ständiga ekonomiska utmaningarna kräver ändamålsenliga och samordnade lösningar, som inbegriper budget-, penning- och strukturpolitiken. I anslutningen till detta anmodade Europeiska rådet Ekofin-rådet att i Helsingfors rapportera om hur den ekonomiskpolitiska samordningen äger rum i Ekonomiska och monetära unionens tredje etapp.
I huvuddragen för medlemsstaternas och gemenskapens ekonomiska politik för 1998-99 poängteras likaså att medlemsstaternas ekonomiska politik, i synnerhet deras finanspolitik och penningpolitik, som numera enbart åligger gemenskapen, liksom strukturreformerna i sig är logiska och bör tjäna som stöd åt varandra, så att man uppnår en låg inflation som åtföljs av en hållbar och sysselsättningsfrämjande tillväxt.

Sandbæk
Ni har redogjort för att det är finanspolitiken och penningpolitiken som skall samordnas, men kan ni specifikt nämna inom vilka områden av den ekonomiska politiken man räknar med att främja integrationen med anledning av EMU?

Verheugen
Rådet anser att en ökad samordning krävs på alla makroekonomiska områden, det vill säga inom finans-, budget-, skattepolitiken liksom inom politiken för den ekonomiska ordningen i dess snävare bemärkelse.

Martin, David
Jag är säker på att rådets ordförande har rätt när han säger att en gemensam valuta kräver att vi fördjupar vårt ekonomiska samarbete. Kan han emellertid hålla med mig om att Förenta staterna uppenbarligen har en gemensam marknad och en gemensam valuta, men har inte ansett det nödvändigt att harmonisera skatterna? För att göra euron till en framgång är det alltså inte nödvändigt att harmonisera den direkta och indirekta beskattningen.

Verheugen
Jag har observerat det och vill påpeka att jag inte talade om en harmonisering av skatterna. Jag talade om en samordning.

Ordföranden
Tack så mycket, herr Verheugen, för den semantiska preciseringen.

Ordföranden

Fråga nr 14 från José Salafranca Sánchez-Neyra (H-0245/99):
Angående: Toppmötet i Rio de Janeiro Europaparlamentet har som institution bidragit till utvecklingen av förbindelserna mellan Europeiska unionen och länderna i Latinamerika och under de senaste åren godkänt ökade anslag till de viktigaste budgetposterna för samarbete med detta område. Parlamentet har närvarat vid de formella och informella toppmötena för stats- och regeringscheferna inom Europeiska unionen och deltagit vid San José-ministerkonferensens och Riogruppens sammanträden.
Vilka planer har rådets ordförandeland för Europaparlamentets deltagande vid det kommande toppmötet i Rio de Janeiro i juni, då stats- och regeringscheferna från Europeiska unionen, Latinamerika och Västindien skall sammanträda?
Ni har ordet, herr Verheugen, för att besvara Salafrancas fråga.

Verheugen
Den frågan har varit föremål för ett trepartssamtal vid lunchtid i dag. Det är en fråga som nästan alltid diskuteras i trepartssamtalen mellan rådet, parlamentet och kommissionen, och det leder ständigt till samma resultat. Europaparlamentets ledamöters eventuella deltagande i konferensen för stats- och regeringscheferna från Europeiska unionen, Latinamerika och Västindien som kommer att äga rum i Rio de Janeiro i slutet av juni, är beroende av det förfarande som rådet beslutade om den 30 oktober 1998. Det förfarandet presenterades för Europaparlamentet i ett trepartssamtal av det österrikiska ordförandeskapet den 16 december 1998 och har också - som jag just nämnde - varit föremål för dagens trepartssamtal.
Förfarandet kan härledas ur en diskussion i frågan i samband med trepartssamtalet i Strasbourg den 17 juli 1998 mellan företrädare för tre institutioner - parlamentet, rådet och kommissionen. Rådet kommer i enlighet därmed att pröva den förfrågan som han erhöll av Europaparlamentets ordförande den 11 mars 1999, dvs. han kommer då att pröva om det är möjligt för Europaparlamentets ledamöter att delta på individuell basis.

Salafranca Sánchez-Neyra
Jag kunde naturligtvis inte veta, när jag skrev denna fråga, att den skulle bli föremål för diskussion i trepartsdialogen denna förmiddag.
Men jag skulle vilja veta - det är faktiskt en upprepad fråga eftersom jag ställde den till ordförandeskapets företrädare i konferensen för delegationsordförandekonferensen - om det tyska ordförandeskapet stöder, då det tycks frigöra sig från den mening som själva förbundskansler Schröder uttryckte i förmiddags angående den roll parlamentet bör ha i den europeiska integrationsprocessen, parlamentets deltagande - såsom det redan deltar i ministerkonferensen i Río och i San Joségruppen - och om det, vilket är logiskt, kommer att få ha en aktiv närvaro, eftersom frågan inte är föraktlig, och man inte kan säga att man under detta toppmöte inte skall fatta några budgetbeslut som berör eller kan beröra parlamentets befogenheter. Vilken är ordförandeskapets ståndpunkt? Skulle det stödja eller inte stödja en aktiv närvaro från parlamentet?

Verheugen
Som jag redan har påpekat kommer frågan om Europaparlamentets deltagande i Riokonferensen att behandlas utifrån de principer som har antagits av rådet. Ordförandeskapet kan inte agera på annat sätt, det måste hålla sig till de principer som rådet har beslutat om. Löften som sträcker sig utöver detta kan ordförandeskapet inte ge. Det har man inte rätt att göra. Om andra önskemål framförs utöver detta, innebär det att frågan måste tas upp i samband med den nu pågående processen med den institutionella reformen. Men här vill jag som ordförandeskapets principiella uppfattning i frågan säga att vi måste vara noga med att inte förväxla de olika uppgifterna, ansvarsområdena och nivåerna inom Europeiska unionen. Det måste alltid tydligt framgå vilket av Europeiska unionens organ som ansvarar för vad, så att medborgarna också får den nödvändiga insynen. Tendenser att blanda ihop de olika ansvarsområdena betraktar rådet som mycket negativa.

Ordföranden

Fråga nr 15 från Robin Teverson (H-0248/99):
Angående: Rösträtt i Gibraltar Europeiska domstolen för de mänskliga rättigheterna har fastslagit att invånare i Gibraltar har rätt att rösta i valen till Europaparlamentet. För att detta skall kunna bli verklighet måste ett enhälligt beslut fattas av rådet och ratificeras av medlemsstaterna för att ändra den nuvarande lagstiftningen, enligt vilken brittiska medborgare bosatta i Gibraltar, men inte medborgare i Gibraltar, har rösträtt i valen till Europaparlamentet.
Med tanke på dessa bestämmelser, vilka planer har rådet på att göra ändringar i fördraget för att folket i Gibraltar skall kunna rösta?
Herr Verheugen, ni har ordet för att besvara Tevesons fråga.

Verheugen
Det är en mycket känslig fråga. Det skulle verkligen glädja rådet om de båda inblandade staterna kunde komma överens i den här frågan. Rådet har ännu inte tagit itu med de eventuella konsekvenserna av den nämnda domen. Rådet tillmäter rätten att delta i valen till Europaparlamentet den största betydelse liksom förverkligandet av den i artikel 138 i EG-fördraget fastslagna principen om allmänna och direkta val.
En ändring av akten om införandet av allmänna direkta val av ledamöter till Europaparlamentet skulle förutsätta att rådet med Europaparlamentets godkännande enhälligt utfärdade motsvarande bestämmelser och rekommenderade medlemsstaterna att ratificera dem i enlighet med deras författningsrättsliga bestämmelser. Rådet är mycket angeläget om att få ta del av Europaparlamentets ståndpunkt i frågan.

Teverson
Herr ordförande! Jag håller med om att detta är en känslig fråga. Men det är också en principfråga, inte bara i teorin, utan den har prövats i Europeiska domstolen för de mänskliga rättigheterna, som nämns i min fråga. Det var ett domslut som fastställdes - inte av en liten majoritet av domarna vid denna domstol - utan med rösterna 15 mot 2, som är en mycket stor majoritet. De var alltså för principen om att när det gäller mänskliga rättigheter så bör medborgarna i Gibraltar få rösta i valet till Europaparlamentet. Så även om det gör mig besviken att rådets ordförande försöker få till stånd en överenskommelse mellan de två medlemsstaterna, så borde väl detta vara ett område där rådet driver utvecklingen framåt, med hänsyn till de mänskliga rättigheterna och ett domslut från en institution som inte ingår i EU, men som EU respekterar och som inkluderas i delar av Amsterdamfördraget? Kommer rådet att driva utvecklingen framåt för att justera denna brist på mänskliga rättigheter?

Verheugen
rådet. (DE) Herr ledamot! Med tanke på den problematik som präglar alla frågor i samband med Gibraltar, har jag inte möjlighet att redogöra för rådets inställning i tilläggsfrågor. Den måste i varje enskilt fall, för varje tilläggsfråga, diskuteras med medlemsstaterna. Jag måste få besvara den frågan skriftligt. Det gäller även andra tilläggsfrågor, eftersom jag inte har rätt att ge uttryck för några åsikter här. Alla frågor som hädanefter följer måste jag besvara skriftligt, eftersom de först måste bli föremål för ett intensivt samråd med de berörda staterna.

Habsburg-Lothringen
Herr rådsordförande! Det är inte första gången den här frågan behandlas här i Europaparlamentet. Vi har ofta tagit upp den på frågestunden. De här frågorna ställs ofta, och jag måste ärligt talat säga att parlamentet betraktar ert svar, att ni inte kan ge någon ytterligare information om man ställer fler tilläggsfrågor, som högst otillfredsställande. Kanske kan jag få göra följande påpekande och be att ni i det här sammanhanget följer upp frågan eller kanske, om det är möjligt, ger oss någon information. Man måste alltid ta hänsyn till att det finns två olika rättssystem i Gibraltar, eftersom man vet att Gibraltars gränser i dag inte överensstämmer med de historiska gränserna för Gibraltar, det vill säga, det finns en del av Gibraltar som utan tvivel är en del av Storbritannien, och en annan del, den nordliga delen, som kan betraktas som ett spanskt område under engelsk förvaltning. Kan man inte tänka sig att åtminstone de personer som är bosatta på det spanska område som lyder under engelsk förvaltning beviljas rätt att delta i valen? Det måste väl ändå vara möjligt!

Verheugen
Herr ledamot! Det är första gången man begär ett utlåtande i den frågan, och det är också första gången frågan behandlas. Om er fråga gällde, om ni får uppmärksamma mig på ett visst sakförhållande, så är svaret ja, det får ni.

Salafranca Sánchez-Neyra
Vi skall inte här gå in så djupt som frågan förtjänar på problemet med Gibraltar, en medlemsstats koloni i en annan medlemsstat i Europeiska unionen, vilket är en anakronism på tröskeln till 2000-talet.
Jag skulle däremot vilja ställa en mycket konkret fråga som inte handlar om en filosofisk tanke utan helt enkelt om det faktum att det agerande ordförandeskapet anser att Europeiska gemenskapen är en rättsgemenskap och att de rättsliga normerna, i detta fall fördragen, bara anses kvalificerade genom skyldigheten att uppfylla dem. Och om fördragen slår fast att man i denna fråga skall gå framåt genom enhälliga beslut, anser jag att rådet måste stödja de rättsliga normer vi har antagit och som rådet har antagit i Amsterdamfördraget.
Anser rådet att fördragets rättsnormer bara kan anses kvalificerade genom skyldigheten att uppfylla dem?

Verheugen
Herr ledamot! Det var en så pass principiell fråga att jag måste besvara den. Naturligtvis är rådet av den uppfattningen att Europeiska unionen är en rättsgemenskap och att den måste hålla sig strikt till sina egna normer och värderingar.

Ordföranden
Eftersom frågeställaren är frånvarande bortfaller fråga nr 16.

Ordföranden

Fråga nr 17 från Vassilis Ephremidis (H-0254/99):
Angående: Ämnet för ett informellt ministerrådsmöte mellan EU: s utrikesministrar Enligt pressuppgifter hölls det nära den tyska huvudstaden direkt efter det att underrättelsetjänsten gripit Öcalan och under häpnadsväckande hemlighetsmakeri ett informellt extraordinarie möte mellan EU: s utrikesministrar med deltagande även av Schweiz inrikesminister. Syftet med mötet var att samordna åtgärderna för att bryta sönder PKK: s logistiska struktur, fastställa en kod för samarbete och ömsesidigt tillhandahållande av information mellan underrättelsetjänsterna och " ta itu med" kurdernas kommunikationsnätverk i Europa, främst genom tv-kanalen MED-TV och tidningen " Özgür Politika" .
Varför sammankallades detta extraordinarie informella möte? Varför denna hemlighetsfullhet, vilka slutsatser drogs och vilka beslut antogs? Vilken roll skall Europol spela, och vilka andra nationella, internationella eller europeiska övervakningstjänster är inblandade i genomförandet av dessa beslut? Gäller dessa beslut uteslutande kurdiska organisationer eller avser de även andra organisationer och rörelser som verkar i EU-länderna?
Herr Verheugen, jag ber er att besvara Ephremidis fråga.

Verheugen
Den tyska inrikesministern kallade samman till ett möte på grund av händelserna kring gripandet av Abdullah Öcalan den 23 februari 1999, där inrikesministrarna i flera stater i Europeiska unionen och i Schweiz deltog liksom företrädare för kommissionen och rådssekretariatet.
Syftet med mötet var, något som media informerades om, att utvärdera nämnda händelser i de deltagande staterna. Informationsutbytet omfattade i synnerhet det sätt på vilket PKK organiserade demonstrationer samt antalet demonstrationsdeltagare i de enskilda länderna. Det fattades inga beslut, eftersom det inte rörde sig om ett rådsmöte i Europeiska unionen. Man kom enbart överens om ett förbättrat informationsutbyte inför framtida liknande händelser.

Ephremidis
Varför detta hemlighetsmakeri? Varför skulle detta möte mellan inrikesministrarna hållas hemligt? Var finns den öppenhet som måste styra i Europeiska unionen? Varför måste detta undanhållas medborgarna i Europeiska unionen, de medborgare som unionen vill vara så nära? Det var inget svar, herr ordförande.
Vad beslutades, vilken information utväxlades? Gällde diskussionerna enbart PKK? Har de rannsakat organisationen, har de dömt den och satt den under särskild kontroll? Eller gällde diskussionerna även andra organisationer som verkar inom Europeiska unionen? Är det kanske så att vi är på väg mot den typ av processer som Hitler och Gestapo förde först mot kommunisterna och judarna, därefter mot socialdemokraterna och slutligen mot varje demokrat? Eller är vi kanske redan där? Är det kanske så att vi befinner oss på en våg av McCarthyism, som kommer att breda ut sig över hela Europa unionen? Är det därför ni döljer detta? Så att ni skall kunna fatta beslut i hemlighet och till exempel förbjuda demonstrationer mot kriget, vilket redan har skett i Bryssel, av den belgiska staten?
Jag ber, herr ordförande, om ett svar. Såvida ministern inte återigen visar sig oförmögen till detta, men i så fall måste vi visa vår medkänsla, för att det kommer hit en minister som är oförmögen att svara på frågor.

Verheugen
Jag måste säga att jag är mycket förvånad över detta yttrande - för någon fråga var det ju inte - från ledamotens sida. I alla Europeiska unionens medlemsstater och i alla rättsstater är det så att de som ansvarar för den inre säkerheten givetvis inte kan föra sina känsliga samtal, till exempel i syfte att erhålla information, på offentlig nivå. Syftet med en sådan sammankomst skulle förfelas, om alla detaljer rapporterades till allmänheten. Jag tvivlar på att det är annorlunda i någon av Europeiska unionens medlemsstater.
Men jag vill gärna tillmötesgå er önskan om insyn och åtminstone ta upp en punkt som behandlades där, och som det inte finns någon anledning att hemlighålla. Man beklagade på mötet till exempel att Grekland inte omedelbart informerade sina partner i Europeiska unionen om att den kenyanska säkerhetsstyrkan hade gripit Öcalans och att denne uppehöll sig i Turkiet.

Rübig
Herr ordförande, ärade herr rådsordförande! Vi känner ju till att MED-TV och tidningen Özgur Politika har ett stort informationsutbud. Vi känner också till innehållet. Har rådet egentligen några planer på att utnyttja dessa kanaler till att erbjuda information till de kurder som lever bland oss?
Min andra fråga är: Vilka är de modeller som för närvarande tillämpas för kurdernas integration i Europa?

Verheugen
Herr ledamot! Jag kan inte se något samband mellan er fråga och den ursprungliga frågan och kan därför inte göra annat än att besvara er fråga skriftligt.

Ordföranden
Tack så mycket, herr Verheugen.
Ärade ledamöter! Vi skall behandla den sista frågan. Jag har redan meddelat att Verheugen i dag, på grund av sin resa, måste lämna oss kl. 18.50. Vi har två minuter kvar; jag hoppas därför att vi, med den korthet som Verheugen har vant oss vid och med hjälp av Eriksson, som i enlighet med arbetsordningen ersätter Seppänen, skall kunna genomföra denna sista fråga på två minuter.

Ordföranden

Fråga nr 18 från Esko Seppänen vilken har övertagits av Eriksson (H-0256/99):
Angående: EU: s tjänsteföreskrifter Vilken är rådets tolkning av följande: kan en och samma person på laglig väg samtidigt lyfta både lön och pension från en EU-institution? Vad tänker rådet, på grundval av artikel 232 i grundfördraget, göra om detta inte är tillåtet och ändå inträffar?
Herr Verheugen, ni har ordet för att besvara fråga nr 18.

Verheugen
Herr ordförande! Rådet har hittills inte hört talas om något fall av kumulering. Inte heller har kommissionen lagt fram något förslag till rådet i syfte att ändra det i tjänsteföreskrifterna fastställda kumuleringsförbudet.

Eriksson
Detta har Seppänen tidigare resonerat med rådet om. Vad det handlar om är att en av centralbankscheferna får ta med sig sin ganska stora pension och också har fortsatt lön, vilket gör att det blir en för finska medborgare oacceptabelt hög summa som personen i fråga kvitterar ut. Det är därför som vi nu undrar om man tänker acceptera detta och bevilja detta undantag just för centralbanksdirektören.

Verheugen
Fru ledamot! Jag tänkte nog att det var det handlade om - förvisso en gammal god bekant - och jag kan påpeka att den frågan redan har behandlats ingående på en av de senaste frågestunderna, och att jag redan har givit ett utförligt svar beträffande just det fall ni tänker på. Ingenting har ändrats i den bedömning av sak- och rättsläget som jag gjorde den gången.

Ordföranden
Tack så mycket, herr Verheugen.
Eftersom tiden för frågestunden med frågor till rådet är slut kommer frågorna nr 19 till och med 44 att besvaras skriftligt.
Jag tackar herr Verheugen för hans närvaro här hos oss.
Jag förklarar härmed frågestunden avslutad.

Ordföranden
Ephremidis har ordet för en ordningsfråga.
Herr Ephremidis; låt oss förstå saken rätt. Vi har avslutat frågestunden och jag har avtackat herr Verheugen, så när ni nu har begärt ordet för en ordningsfråga skall ni rikta er till ordförandeskapet, eftersom det är ordförandeskapet som skall besvara ordningsfrågorna. Ni har ordet i en ordningsfråga.

Ephremidis
Som ett avskedsord till rådets företrädare skulle jag vilja säga att han har agerat på ett ur parlamentarisk synvinkel omanligt sätt. Han anklagade mitt land i frågan om Öcalans arrestering. Det är en sak som han bör diskutera i råden, med företrädarna för den grekiska regeringen. Han kan inte framkasta en sådan usel anklagelse här! Jag upprepar att det är omanligt, både parlamentariskt och politiskt, och jag förvånas över att parlamentet accepterar att företrädare för rådet kommer med denna typ av fräckheter. Det var därför jag bad er om ordet, och inte för att jag ville komma med en följdfråga. Jag känner till arbetsordningen mycket väl, och jag fick också nyss veta av er att det ej är tillåtet att ställa en andra följdfråga. Rådets företrädare bör alltså med de ansvariga ministrarna diskutera frågan om Öcalans arrestering och den roll mitt land spelade då han överlämnades i händerna på de turkiska bödlarna.

Ordföranden
Tack så mycket, herr Ehpremidis. Era ord tas till protokollet och således är det redan uttalade ord.
Herr Papayannakis, för en ordningsfråga? Okej då, kom igen!

Papayannakis
Herr ordförande! Som ni vet handlar artikel 42 om de så kallade prioriterade frågorna, som enligt arbetsordningen skall besvaras inom tre veckor. Det vet jag mycket väl, och ni vet det bättre än jag.
Herr ordförande! Jag har här i min hand den skriftliga prioriterade fråga som jag lade fram den 7 januari 1999. Framlagd som sig bör och i enlighet med reglerna. Jag har dock inte erhållit något svar. Jag vill framföra detta klagomål det till er, det rör sig om en fråga till rådet - som befinner sig här, men naturligtvis inte lyssnar till oss -, och jag borde ha erhållit ett svar. Till vem skall jag vända mig, för att finna min rätt, som vi säger i Grekland? Jag skulle vilja ha ett svar, herr ordförande, men om jag inte kan få det, kommer jag att klaga även skriftligt till ordföranden.

Ordföranden
Herr Papayannakis, när man inte får något svar så gör man så som ni har gjort: ställer frågan i kammaren om varför man inte har något svar. Utifrån detta tar jag omedelbart på mig att undersöka skälen till att ni inte har fått något svar inom den regelmässiga tiden. Ni har alltså gjort vad ni skall: frågat ordföranden i kammaren och ordföranden skall då svara er vad som har hänt med er fråga. Jag skulle alltså vara tacksam om ni meddelar mig exakt vilken fråga det var, dess innehåll och den dag den lämnades in så att jag kan undersöka saken på ett lämpligt sätt.
Herr Rübig har ordet för en ordningsfråga.

Rübig
Herr ordförande! Jag vill bara hälsa besöksgruppen från förbundsstaten Oberösterreich från de privatanställdas fackförening hjärtligt välkommen till Europaparlamentet. Jag tackar för ert överseende.

Ordföranden
Ni har redan gjort det och det kommer att tas till protokollet.
Sammanträdet avbröts kl. 18.55 och återupptogs kl. 21.00.

Institutionernas verksamhet
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande (A4-0158/99) av Herman för utskottet för institutionella frågor om hur institutionerna kan fungera bättre utan att fördragen ändras.

Herman
Herr ordförande, kära kolleger! Det sista betänkande som jag skall lägga fram här i parlamentet kommer troligen vid ett illa valt tillfälle på dagen, men vid ett mycket bra tillfälle under året. Varför? Jo för att Prodi, som verkar ha fått allas stöd, så sent som i går sade att de europeiska institutionerna är i behov av djupgående reformer. Nå, för att Prodi inte skall vara den ende som föreslår den typen av reformer, har vi beslutat att hjälpa honom och ge honom en del idéer och riktlinjer, som vi har lyckats lägga fram till er tack vare det breda samförstånd som har uppnåtts i vårt utskott.
Det är inte alltid nödvändigt att ändra fördragen för att förbättra institutionernas sätt att fungera. Tidigare - det har erfarenheten visat oss - lyckades vi med att förfina och förbättra institutionernas funktion med hjälp av interinstitutionella avtal eller interna reformåtgärder. Men varje institution har i allmänhet ägnat sig åt sin egen organisation. Vi har i viss utsträckning brutit ett tabu. Den här gången har vi gått med på att rikta uppmärksamheten mot andra institutioner än vår egen. Vi vet att parlamentet också kan göra mycket, och har mycket att göra för att förbättra sitt sätt att fungera, men med hänsyn till den senaste händelseutvecklingen måste vi i synnerhet se över kommissionens funktion.
Vad gäller rådet har denna institution redan varit föremål för ett särskilt betänkande av Bourlanges, vilket kammaren antog för inte så längesedan. Det innehåller en rad förslag för att förbättra rådets organisation. Vi skall därför inte återkomma till den saken. Vi kommer alltså att begränsa oss till kommissionen och parlamentet.
Vad beträffar kommissionen, måste man vara medveten om att de nyligen avslöjade funktionsbristerna inte har uppkommit på senare tid. Orsakerna går långt tillbaka och de sitter mycket djupt. Det är i första hand allt som rör rekrytering, befordring och personalens motivation som har påverkats av en tilltagande åternationalisering och politisering, vilket har haft konsekvenser för detta offentliga ämbetes korrekta sätt att fungera, dvs. att vara opartisk och neutral. Det finns belägg för det här fenomenet, och det har gett upphov till de svårigheter vi nu ser.
Vi känner till att kommissionen ursprungligen skapades som en rättslig ram för att åstadkomma harmonisering, men inte för att förvalta program. Det fanns alltså en viss brist på överensstämmelse mellan kommissionens kultur, struktur och tradition å ena sidan, och å andra sidan de uppdrag som med tiden har anförtrotts kommissionen. Rådet, och faktiskt inte heller parlamentet, har inte gett den de medel som krävs för att fullgöra dessa uppdrag. Och det verkar som om kommissionen begick misstaget att acceptera detta. Det är en av orsakerna till dess funktionsbrister. Det andra skälet är naturligtvis avdelningarnas roll, som har blivit betydelsefull. Detta förklarar utan tvivel att det som de vise har bekräftat, nämligen en förlust av kontrollen över administrationen, för vissa kommissionärer - jag säger inte alla - delvis beror på avdelningarnas ökande betydelse.
När det gäller kommissionens interna struktur har man mångfaldigat generaldirektoraten för att ge ett växande antal kommissionärer sysselsättning. Och om man fortsätter på den vägen när kommissionärerna blir 30 till antalet i stället för 20, kommer man återigen att skapa lika många direktorat. Det stora antalet står inte i samklang med en intern samstämmighet och med uppdragens enhetlighet, och därför kommer det att få katastrofala resultat. Det har vi sett i fallet med de utrikes förbindelserna, som har fallit på fyra direktorats lott.
När det gäller parlamentet är våra förslag självklart något försiktigare, eftersom de konkurrerar med förslagen från utskottet för arbetsordningen och eftersom det krävs en enig kammare, vilket inte alltid är så lätt att uppnå. I huvudsak avser våra förslag kommissionen. De tar hänsyn till den diagnostik som jag just har beskrivit och som jag tror att de allra flesta kan skriva under på.

Pronk
Herr ordförande! Jag talar här som föredragande av yttrandet från utskottet för sysselsättning och socialfrågor. Vi har begränsat oss till ett ämne som ligger oss varmt om hjärtat, nämligen de decentraliserade organen. Jag måste först tacka föredraganden så hjärtligt för det sätt på vilket han har gått in på de decentraliserade organen i sitt betänkande. Det är något som ibland glöms bort, men fackutskotten som ägnar sig åt detta och även budgetutskottet har ibland funderat över detta.
Hur ligger det till med dessa organ? De har, som föredraganden själv säger, en viktig roll. De fördelas noggrant över de olika staterna. Det finns, som föredraganden själv med rätta säger, inga gamla medlemsstater som ännu inte har några organ, och vi är övertygade om att man kommer att hitta nya organ för de nya medlemsstaterna.
Ytterligare ett problem med de decentraliserade organen är, tror jag, att de alltid kan få mer personal än kommissionen själv. Vad bottnar det i? Såväl budgetutskottet som parlamentet, liksom rådet, liksom kommissionen själv vill gärna ge intryck av att de inte anställer någon extra personal. Men ursprungsländerna vill ändå gärna ha ett mer omfattande organ än vad det var från början, så de vill således göra det. Det är alltså möjligt att anförtro organen vissa uppgifter som kommissionen inte längre klarar av. På vilket sätt skall detta lösas? Så stor enhetlighet som möjligt, inte en total enhetlighet, vilket vi har sagt i vårt utlåtande och som föredraganden har övertagit, utan så stor enhetlighet som möjligt för att i varje fall samma kriterier skall vara uppfyllda.
Man måste verkligen hålla dessa decentraliserade organ under uppsikt, för om det får fortsätta på detta vis kommer på sikt förmodligen fler betalda personer att arbeta i dessa organ än hos kommissionen själv. Jag är mycket glad över att föredraganden på detta sätt har velat hörsamma vårt yttrande.

Schäfer
Herr ordförande, kära kolleger! Aldrig tidigare i den europeiska enighetens historia har det å ena sidan på så kort tid fattats så många viktiga beslut och å andra sidan inträffat så många dramatiska händelser som sedan den 1 januari. De sträcker sig alltifrån den framgångsrika starten för den gemensamma valutan och ikraftträdandet av Amsterdamfördraget till kommissionens avgång och den pågående anslutningsprocessen för 10 stater. Allt detta överskuggas nu av krigskonflikten i Kosovo som även inbegriper Europeiska unionen och dess medlemsstater. EU har aldrig stått inför större utmaningar än nu för att bli handlingskraftigt och redo för en utvidgning. Därför riktar vi i Hermans betänkande kritik mot kommissionens struktur samtidigt som vi är självkritiska beträffande vårt eget arbetsförfarande.
De viktigaste punkterna är: För det första, kommissionen måste ha tydliga ansvarsområden med kommissionärer och biträdande kommissionärer, analogt med ministrar och statssekreterare i de nationella regeringarna. Vi behöver en jämvikt mellan principen om kollegialitet och det individuella ansvaret hos de enskilda ledamöterna. Det främsta kravet är ändå öppenhet. Den nya kommissionen med Romani Prodi som ordförande i spetsen måste och kommer att få ta ett jättekliv i riktning mot en europeisk regering.
För det andra, Europaparlamentet måste koncentera sig på sina viktigaste uppgifter, det vill säga lagstiftning, lagstiftning, lagstiftning, val och kontroll av kommissionen liksom budgetbeslut. Allt detta måste kunna framställas och förmedlas offentligt. Vi får i dag ta konsekvenserna av gamla misstag samtidigt som vi förbereder oss för nya uppgifter. Det är måttstocken för medborgarna, liksom medborgarna är måttstocken för oss.
Jag vill som företrädare för parlamentets socialdemokratiska grupp, med tanke på att detta är kollegan Hermans sista betänkande, tacka honom för hans tjugoåriga insats, i synnerhet för hans engagemang och kreativitet och allt han har bidragit med på det institutionella området. Vi behandlar i dag i parlamentet det sista betänkandet av en - som jag vågar kalla - stor europé. Vi tillhör inte samma parti, men vi företräder i stort sett samma mål, samma principer, och jag tror att vi också har samma visioner. Jag vill slutligen som företrädare för min grupp ge uttryck för min högaktning till Fernand Herman för hans livsverk.
Applåder

Spaak
Herr ordförande, käre herr Herman! Mina första ord är att jag vill gratulera er till ert utmärkta betänkande såväl som till den öppenhet ni har visat för era kollegers förslag. Er erfarenhet som föredragande och detta mycket anmärkningsvärda bidrag till Europeiska unionens framsteg, gör att denna text kommer att bli en ofrånkomlig utgångspunkt för överväganden kring nästa institutionella kommission. Ni har verkligen under hela er karriär - vilket Schäfer just påpekade - bidragit till Europeiska unionens framsteg.
Det första ändringsförslaget från ELDR-gruppen syftar till att ytterligare förstärka punkt 32, genom att låta Europaparlamentet till fullo åta sig sin kontrollfunktion. Detta skulle möjliggöra, och det var kanske en av de saker som vi inte var överens om, herr föredraganden, att vi inte längre skall behöva förlita oss på kommittéer som " de vise" , där i alla fall en av medlemmarna visade föga klokskap genom att utgjuta sig i politiska förklaringar som inte går särskilt bra ihop med dennes ställning.
Det andra ändringsförslaget lämnades in av Corbett i utskottet, men godtogs varken av PSE eller av PPE och avslogs i utskottet. Det syftar till att ge Europeiska kommissionens ordförande befogenheten att ersätta en kommissionär när omständigheterna motiverar detta. Vi anser att detta förslag följer förklaring nr 32 i bilagan till Amsterdamfördraget, och att de skulle skapa ett ansvarstagande under omständigheter som vi har gått igenom och som hade besparat oss mycket bekymmer.
I övrigt, herr föredragande, sammanfaller era slutsatser lyckligtvis - det påpekade ni själv - med vilka avsikter Prodi i går förklarade sig ha för kommissionen, när han talade om en förstärkning av ordförandens roll, effektiviteten, öppenheten och det individuella och kollektiva ansvaret.
Jag insisterar liksom ni på att Europaparlamentet skall ta itu med en självkritik, och att det så snart som möjligt skall inleda en utredning om en mer öppen organisation. Detta skulle till exempel kunna markeras av färre allenahärskande pakter mellan de två stora grupperna, vilket inverkar negativt på den öppenhet som alla förespråkar.
Applåder

Vanhecke
Herr ordförande! Ett fint nederländskt ordspråk säger att vägen till helvetet är kantad med goda föresatser. Jag anser att detta ordspråk borde beaktas av alla dem som tror att man kan minska det demokratiska underskottet, bristen på tillsyn, slarvet inom förvaltningen och last but not least det nu berömda missbruket på europeisk nivå genom att flytta ännu fler befogenheter och ännu fler medel och möjligheter till den nivån.
Jag anser att det är det motsatta som borde ske. Erfarenheten lär oss ju att politiska förvaltningar endast kontrolleras effektivt och framför allt, vilket är viktigare, bedriver en effektiv självkontroll när de står medborgarna så nära som möjligt. Det är förresten - tror jag - den första tillämpningen av den subsidiaritetsprincip som vi alla här tjänar, åtminstone med läpparna.
Om vi vill förbättra funktionssättet hos Europeiska unionen och alla europeiska institutioner så står och faller denna förbättring således med en på alla områden genomdriven, konsekvent tillämpning av subsidiaritetsprincipen. Kort sammanfattat kan vi förbättra Europa genom mindre eurokratiska befogenheter, beskäftighet, mindre eurokratiskt krångel och byråkrati. Detta är - tror jag åtminstone - kärnproblemet och grundvalen för att åter göra institutionerna sunda. För närvarande har allmänheten en, jag fruktar till största delen riktig, bild av samtliga dessa institutioner, utan undantag - det skulle vara skrattretande att på grund av parlamentet endast peka ut kommissionen - som beskäftiga, penningslukande och improduktiva institutioner.
Det föreliggande betänkandet innehåller en stor mängd intressanta förslag, men ligger hur som helst i linje med den mest blinda eurofederalistiska logiken. Man ägnar sig i detta följaktligen endast åt att kurieren am Symptom . Det föreslagna åtgärderna utgör sålunda endast, för att avsluta med ett annat nederländskt talesätt, plåster på ett träben.

Barros Moura
Herr ordförande! Tillåt mig först gratulera, om han lyssnar till mig, min kollega och vän Herman, till hela hans arbete och i synnerhet hans betänkande som jag anser är mycket betydelsefullt, de allra flesta ändringsförslagen får mitt stöd.

Barros Moura
Herr ordförande! Detta betänkande visar att om det finns en politisk vilja är det, med det nuvarande fördraget, möjligt att reformera kommissionens verksamhet för att göra den till ett verkligt politiskt pådrivande organ i det europeiska bygget och ett organ som är oberoende av regeringar och privatintressen, samt att reformera Europaparlamentets verksamhet för att göra det till centrum i Europeiska unionens politiska liv.
Jag tycker att de flesta förslagen går i denna riktning. Jag har några reservationer mot vissa särskilda aspekter. Jag menar att det är nödvändigt att identifiera verkliga ansvarsområden eller portfolios till kommissionärerna, men jag förstår inte att man säger att det är nödvändigt att minska dem när kommissionens befogenheter ökar. Framför allt accepterar jag inte att man försöker skapa två kategorier, nämligen kommissionärer och underkommissionärer i Europeiska unionen, precis som det finns statsministrar och statssekreterare, när man samtidigt säger - och jag gratulerar till att föredraganden har godtagit mitt förslag i denna riktning - att fördelning av ansvarsområden mellan kommissionärerna inte bör ske på ett sätt som skapar hierarkier mellan små och stora länder. Det är en aspekt jag inte kan hålla med om.
Jag tycker dessutom att Herman, kanske för att han är belgare, är alltför centralistisk, det vill säga, han vill koncentrera tjänsterna till Bryssel och har en viss klentrogenhet till filialer. Jag anser tvärtom att filialerna, som bör rationaliseras, är ett effektivt sätt att närma medborgarna till Europeiska unionen.
Låt mig slutligen säga detta: Europaparlamentet kommer bara att reformeras - och jag kan tala ut eftersom inte jag heller kommer att återväljas - om man slutar med den absurda praktiken att rösta i kammaren i stället för att diskutera politiken i kammaren, vilket är vad som förväntas av valda ledamöter. Jag anser att förslagen från Herman går i rätt riktning, på så sätt kommer våra efterträdare att ha den politiska viljan att göra slut på denna handlingsförlamande rotation mellan de två stora grupperna och kan ge plats åt en politisk debatt, det vill säga, åt Europeiska unionens medborgares röster.

Neyts-Uyttebroeck
Herr ordförande, kära kolleger! Först skulle jag vilja hedra vår kollega Fernand Herman, eftersom detta faktiskt är det sista betänkande som han lägger fram för oss, och för att detta betänkande ger uttryck för den europeiska tanken och det europeiska idealet. Han har gett de bästa av sina krafter för Europeiska unionen och jag vill uttryckligen tacka honom.
Herr ordförande! Resolutionen om förbättringar av institutionerna som inte kräver någon ändring av fördraget är en av de byggstenar som parlamentet bidrar med för att rusta Europeiska unionen inför framtiden. Den rör som sagt kommissionen, organen och parlamentet självt. Den kommer att vara till nytta för kandidaten till kommissionsordförandeposten Prodi liksom för den följande regeringskonferensen som aviserades för oss i morse. Jag hoppas att kommissionens generalsekretariat och de enhetsansvariga kommer att följa rekommendationerna. Men jag är ännu inte så säker på detta, för deras beslut att inte återinsätta van Buitenen på hans tidigare post ger anledning att frukta det värsta.
Parlamentet har från sin sida lyssnat till Herman genom att godkänna ändringarna i arbetsordningen i samband med omröstningar och ändringsförslag, och genom att minska antalet utskott till ett antal som vi måste bestämma under denna session. Om detta parlament också i framtiden kommer att inta en återhållsam hållning då det gäller att anförtro kommissionen ständigt fler uppgifter, så kommer det att fortsätta agera i andan av vår kollega Hermans resolution. Jag vill gärna än en gång framföra min hyllning till denne.

Izquierdo Rojo
Herr ordförande! Vi har framför oss ett mycket strängt och briljant arbete som är enormt tydligt och mycket modigt: ett betänkande av Herman som svarar mot de mål om har föreslagits om att förbättra institutionernas funktionssätt.
Jag tycker, herr ordförande, att detta måste vara grunden, hörnstenen för alla efterföljande arbeten. Det är sant att tidsplanen - oundvikligen - inte gynnar det eftersom krisen i kommissionen fortfarande tydligt visar på allvarliga problem, behov och svar.
Det nya fördraget kommer att träda i kraft de närmaste veckorna och dessutom kommer inte den andra expertrapporten att vara färdig förrän om några månader. Detta betänkande kan alltså inte i sin helhet fånga upp de förbättringar som kommer att bli nödvändiga. Vi måste dock säga att det är ett arbete som har tagit itu med ett problem: det allvarliga problem som kommissionen möter genom att dess befogenheter, uppgifter, förvaltning av programmen som åligger den nu inte är i fas med de medel den förfogar över. Detta mycket allvarliga problem hade inte klargjorts i något parlamentsbetänkande, Herman har gjort det på ett mycket tillfredsställande sätt och han har gett svar. Det är möjligt att det inte är alla svaren, men det är svar som kommer att vara nödvändiga, som är en mycket effektiv grund i framtiden.
Enligt min mening är de artiklar som tar upp behovet av att förenkla parlamentets röstförfarande också mycket lyckade, herr Herman. Jag hoppas att dessa beaktas till fördel för alla.
Tack så mycket och mina gratulationer till Herman.
Applåder

Caudron
Herr ordförande! I kväll har även jag en minut för att säga vår kollega och vän Fernand Herman - som så ofta när han lägger fram förslag om de europeiska institutionerna - att jag i mycket stor utsträckning instämmer med honom och hans förslag.
När det gäller samtliga våra europeiska institutioner, krävs det verkligen mer öppenhet, demokrati och stramhet. För det första för kommissionen, det pratar man mycket om och man lovar oss mycket. Jag vill bara säga att jag personligen väntar med min bedömning tills jag har bevis. Men det gäller också parlamentet, som i sitt arbete måste ägna sig mer åt väsentligheter och inte förlora sig i detaljer för att på något sätt spänna över allt, något som ibland liknar en falsk demokrati.
Till sist och framför allt: öppenhet, demokrati och strikta ramar för rådet om det en dag vill vara en riktig regering. Men på den här punkten lämnar man definitivt Hermanbetänkandet och t.o.m. Bourlangesbetänkandet, för att gå in på nästa regeringskonferens, som jag tror jag hörde ordföranden tillkännage, bekräftas detta gläder jag mig åt det.
Gratulerar än en gång, herr Herman, med alla våra lyckönskningar.

Van den Broek
Herr ordförande! Tillåt mig att från min sida på kommissionens vägnar berömma Herman för hans detaljerade och mycket kreativa betänkande om ett problem som kan kallas avgörande, nämligen sättet på vilket institutionerna fungerar. Det säger sig självt att detta betänkande inte ytterligare behöver kommenteras av denna kommission, och inte ens får kommenteras av denna, men att detta snarare är den nye kommissionsordförandens sak, vilken tveklöst mycket gärna kommer att använda sig av den mycket rika erfarenhet som betänkandet ger uttryck för och som är Hermans erfarenhet; Herman som så vitt jag har förstått med detta betänkande och detta politiska testamente faktiskt tar avsked från Europaparlamentet. Tillåt mig att i alla fall ta tillfället i akt för att också på kommissionens vägnar tacka honom så hjärtligt för det särdeles omfångsrika och kreativa arbete som han har uträttat, även i samarbete med kommissionen. Vi har alltid haft särskilt mycket glädje av det nära och konstruktiva samarbetet med honom.
Jag tror att det normalt sett, och absolut när en fördragsändring äger rum som nu med Amsterdamfördraget, alltid är bra att syna institutionernas funktionssätt i sömmarna. Det säger sig självt att det i detta speciella fall, efter den kris som institutionerna nu har genomgått, i synnerhet kommissionen, är av största vikt att särskilt kommissionens förvaltningsverksamhet ännu en gång genomgår en noggrann granskning. Jag talar här av egen erfarenhet, men jag hänvisar också mycket gärna till det som också denna kommission, kolleger till mig, särskilt ordförande Santer, har satt igång för att försöka att just på denna punkt också förbättra kommissionens funktion.
Jag vill också spontant uttrycka min förhoppning om att reformerna inom kommissionen som sådan skall förstärka och inte förändra, för att inte säga upphäva, den institutionella balansen sådan den nu är. Jag hoppas också att kommissionen också i framtiden skall kunna fylla den motorfunktion som den traditionellt har försökt att fylla. Kommissionen har i slutändan också varit den stora motorn för att driva vidare integrationen inom Europeiska unionen.
Herman kommer sålunda att godta att jag från denna plats också tar tillfället i akt att önska den kommande ordföranden och snart dennes nya arbetslag utomordentligt mycket lycka till med att ingjuta ny kraft i Europeiska kommissionen och med att skapa en ny roll för kommissionen som också motsvarar det medborgarna förväntar sig av Europeiska kommissionen. Till detta vill jag också tillägga att också den nuvarande kommissionen i och för sig mycket väl kan se att den kris som vi för närvarande genomgår också kan ha sina goda sidor vad gäller stärkandet av den demokratiska kvaliteten och demokratihalten inom våra institutioner som sådana. Så i den meningen kan vi också verkligen acceptera de positiva sidorna av krisen.
Tillåt mig, herr ordförande, att avsluta med detta, för, jag upprepar, det är litet orealistiskt att i den speciella politiska situationen som för stunden föreligger kommentera betänkandet på kommissionens vägnar. Jag kan i alla fall säga till Herman att jag har läst betänkandet och kände igen mycket som också har sysselsatt oss inom kommissionen under de senaste åren. Jag är övertygad om att den nya kommissionen kommer att kunna ha nytta av många av dessa rekommendationer.

Herman
Herr ordförande! Jag kan inte låta det här passera utan att framföra mitt tack för de hyllningar och komplimanger som jag har fått ta emot. Här är vi de mest ivriga försvararna av kommissionens roll, och det är för att vi vill försvara den rollen som vi är kritiska till vissa aspekter, när kommissionen avviker från den rätta vägen.
Jag vill till alla mina kolleger säga hur rörd jag blir av era uppskattande ord och ert gillande av mitt betänkande, och jag vill genast tillägga att det är ett resultat av ett kollektivt arbete, att det inte bara återspeglar mina ståndpunkter. I institutionella utskottet har jag haft turen att ha många personer som har stött mig och som har gjort det möjligt för mig att göra det här arbetet. Jag skulle i dag vilja återgälda dem deras tack och säga hur rörd jag är.
Applåder

Ordföranden
Tack, herr Herman, för det viktiga dokument som ni har lagt fram för oss och som säkert kommer att uppskattas av alla era kolleger.
Jag skulle också vilja rikta ett tack till kommissionär van den Broek, och uttrycka min personliga åsikt om att det skulle finnas fler ledamöter som honom i kommissionen; vi skulle då få en långt bättre kommission.
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 11.30.

Ansökningar om medlemskap
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är gemensam debatt om följande betänkanden:
A4-0149/99 av Donner för utskottet för utrikes-, säkerhets- och försvarsfrågor om den återkommande rapporten från kommissionen om Estlands framsteg på vägen mot anslutning [KOM(1998)0705 - C4-0110/99], -A4-0154/99 av von Habsburg för utskottet för utrikes-, säkerhets- och försvarsfrågor om den återkommande rapporten från kommissionen om Ungerns framsteg på vägen mot anslutning [KOM(1998)0700 - C4-0113/99], -A4-0151/99 av Speciale för utskottet för utrikes-, säkerhets- och försvarsfrågor om den återkommande rapporten från kommissionen om Sloveniens framsteg på vägen mot anslutning [KOM(1998)0709 - C4-0112/99], -A4-0157/99 av Carnero González för utskottet för utrikes-, säkerhets- och försvarsfrågor om den återkommande rapporten från kommissionen om Tjeckiens framsteg på vägen mot anslutning [KOM(1998)0708 - C4-0111/99], -A4-0148/99 av Hoff för utskottet för utrikes-, säkerhets- och försvarsfrågor om den återkommande rapporten från kommissionen om Polens framsteg på vägen mot anslutning [KOM(1998)0701 - C4-0109/99], -A4-0159/99 av Bertens för utskottet för utrikes-, säkerhets- och försvarsfrågor om den återkommande rapporten från kommissionen om Cyperns framsteg på vägen mot anslutning [KOM(1998)0710 - C4-0108/99], -A4-0165/99 av Malone för utskottet för utrikes-, säkerhets- och försvarsfrågor om rapporten om uppdatering av kommissionens yttrande över Maltas ansökan om medlemskap [KOM(1999)0069 - C4-0163/99], -A4-0123/99 av Myller för utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentskydd om meddelandet från kommissionen till rådet, Europaparlamentet, Ekonomiska och sociala kommittén, Regionkommittén och kandidatländerna i Central- och Östeuropa om miljöstrategier inför anslutningen: utmaningen inför utvidgningen med kandidatländerna i Central- och Östeuropa [KOM(1998)0294 - C4-0380/98].
Donner
Herr ordförande! Eftersom detta förmodligen är sista gången jag kommer att tala i parlamentet, använder jag mitt modersmål, dvs. svenska.

Donner
Estland har gjort stora framsteg på vägen till medlemskap. Datum eller år går inte att fastställa, eftersom det med största sannolikhet är fler länder, bland dem Lettland och Litauen, som detta år tas med i processen, vilket i praktiken innebär en ny regeringskonferens. Min egen gissning är år 2004 eller år 2005. Problemet är att en alltför lång förhandlingsprocess kan ha negativa effekter på folkopinionen i kandidatländerna, alltså även i Estland.
Estlands obestridliga framsteg får inte fördunkla det faktum att landet lever med ett svårbearbetat arv från krig och Sovjetockupation. Förr eller senare - hellre förr än senare - bör landet kunna lösa sina minoritetsproblem och skapa ett samhälle där alla, oberoende av språk, står lojala inför demokratins och rättsstatens spelregler. Lojalitet bygger inte enbart på medborgarskap, utan också på gemensamma värderingar. Huvuddelen av utländska medborgare och statslösa personer i Estland är födda i landet och avser sannolikt inte att lämna det. Trots förbättringar i lagstiftningen, speciellt när det gäller barn födda år 1992 och senare, tycks Estlands politiska establishment medverka till att uppehålla en enligt min mening konservativ uppfattning i frågan om medborgarskap. För all framtid kommer Estland att bli ett mångkulturellt och mångspråkigt samhälle.
Utländska investeringar i Estland under fjolåret har nått en högre nivå, speciellt inom banksektorn. Trots detta och trots att huvudstaden Tallinns ekonomi till stor del är beroende av resenärer från Finland, är bytesbalansen negativ. Subventionerad import av livsmedelsprodukter från EU har ökat svårigheterna för det egna lantbruket. De ekonomiska skillnaderna mellan rik och fattig, mellan huvudstad och provins är mycket stora. De sociala transfereringarna, t.ex. till arbetslösa, är minimala.
Med öppnade gränser och öppen arbetsmarknad kommer en del ester att söka arbete i närliggande EU-länder. Hela denna process är emellertid nödvändig för att i någon mån utjämna skillnaderna mellan rik och fattig, mellan rika och fattiga länder.
Några ord om Estlands säkerhetsproblem som granne till Ryssland. I mitt land, Finland, menade man inför medlemskapet år 1995 att Europeiska unionen som sådan var en säkerhetsskapande och säkerhetstryggande gemenskap. Natos roll och militära kapacitet underskattades inte, men det fanns inte ett uttalat behov att söka anslutning till Nato. Estland har försökt att gå en annan väg genom att också söka medlemskap i Nato. Detta bygger enligt min mening på verklighetsfrämmande illusioner. Man kan i dag under Balkankrisens tid fråga sig om det hade gagnat Estland, eller Finland, med en gemensam landgräns mot Ryssland, att vara medlem av ett Nato som hittills inte har lyckats formulera en övertygande policy när det gäller tragedin i Kosovo.
I samband med diskussionerna om den nordliga dimensionen inom EU är det möjligt att skapa ett heltäckande realistiskt program som gäller de baltiska kandidatländerna, liksom delar av Ryssland, Skandinavien och arktiska regioner.
Den bästa garantin för Estlands framtid, förutom kommande EU-medlemskap, är fredligt samarbete med ett Ryssland som kanske någon dag övervinner sina enorma svårigheter och förstår att ett gott grannskapsförhållande gagnar alla parter.
Med denna tolkning är Estlands avsevärda framsteg sedan befrielsen också till fördel för Ryssland. En utvidgad union med alla baltiska länder som medlemmar stärker också unionen, vilket i varje fall Tyskland som nuvarande ordförandeland har förstått.

von Habsburg
Herr ordförande! I debatterna om utvidgningen tar man ständigt upp allt möjligt som saknar anknytning till den praktiska verkligheten. Jag har de senaste åren rest mycket i Central- och Östeuropa, praktiskt taget varje månad. Därför vet jag vad som är viktigast: Framsteg är endast möjliga när det garanterat råder fred. Det vill säga att den första förutsättningen är att det garanterat råder fred och politisk stabilitet. Sedan följer de ekonomiska framstegen automatiskt. I de här länderna är det uppenbart att det är politiken och säkerheten som måste prioriteras. Därefter kan man eftersträva ytterligare framsteg. Sådana tankegångar är särskilt viktiga när de länder som väntar på en utvidgning måste leva med en brandhärd intill gränsen. Vi har kriget i Kosovo. Därför måste man alltid ha en sak i minnet: Inom politiken måste man alltid förbereda sig på det värsta. Om det sedan inte inträffar, så tack och lov för det. Men då är man hur som helst förberedd, medan det är stor risk att det går snett om man blir överrumplad.
Den här utvidgningen är därför en av de bästa fredsgarantierna för oss i dessa farliga tider, för att inte säga den enda fredsgarantin som i längden kan erbjuda folk det de vill ha. Man får i synnerhet när man reser i dessa länder - jag tror inte att Donner har några invändningar på den punkten - och får förståelse för dess folk, lov att medge att freden för dem är den främsta uppgiften. Men freden kan inte uppnås genom fredsböner, utan endast genom beslut och en tydlig politik.
Givetvis är vi tveksamma på vissa punkter. Jag har till exempel hört sägas att utvidgningen kostar så mycket. Faktum är att den enda person som verkligen känner till Europeiska unionens finanser, det vill säga Friedmann. chefen för vår revisionsrätt, för inte så länge sedan var hos vår arbetsgrupp Pan-Europa här i Europaparlamentet, där han i sitt föredrag talade om för oss att man har överskattat kostnaderna för en utvidgning, eftersom man aldrig räknar med kostnaderna för en icke-utvidgning. Men de är enorma. Dessutom talar man om för oss - och där finns det gott om demagoger, även här, och vissa av dem finns till och med företrädda bland oss - att miljontals arbetssökande skall komma till oss efter utvidgningen. Dessa människor saknar erfarenhet. Vet ni, fördelen med att vara 85 - förlåt 86 - år gammal är att man kan säga att man har sett det mesta och mer därtill.
Jag kommer mycket väl ihåg vilket gnäll det var på den tiden då Spanien beviljades inträde. Nu kommer spanjorerna. Två år senare sade man till mig: " Men Gud, vart har våra spanjorer tagit vägen?" För att de givetvis föredrog att ta del av det spanska ekonomiska uppsvinget under Andalusiens sol i stället för att arbeta i dimman i Ruhrområdet!
Det är sådana erfarenheter som man bör ta fasta på. En viktig poäng är att vi inte behöver räkna med en konvoj utmed vägarna. Var och en av dessa nationer måste bedömas separat utifrån sina egenheter och den egna utvecklingen. Dessutom kan man utgå från att de som går i täten drar de andra med sig. Men om man rättar sig efter den långsammaste, då kommer man aldrig vidare. Så är det med alla länder i dag. Tillåt mig som föredragande om Ungern få säga att Ungern är ett av de viktigaste länderna. Det är i dag det ledande landet, eftersom det alltid har tagit sig vidare på grund av två anledningar: För det första, det fantastiska med det ungerska parlamentet är att det inte finns några partipolitiker där, utan endast patrioter, när det handlar om landet. De har framträtt enade. För det andra, för att de förstår att de skall företräda sitt land när de är i utlandet. Sedan kan de skälla på varandra - och tack och lov talar man i Ungern ett språk som vi andra inte begriper, så därför vet vi inte vad de säger.
Men samma sak gäller de övriga länderna på listan. Här vill jag framför allt säga något om de baltiska staterna: Det är fantastiskt att Estland skall tas med. Men det innebär inte att vi får glömma Lettland och Litauen. De tre bildar en enhet. I synnerhet vill jag påpeka följande: Vi får inte glömma att Europa under andra världskriget genom en europeisk stat, för att inte nämna Tyskland, utlämnade de baltiska folken till bödeln. Därför har vi en moralisk plikt att ta med balterna så snart som möjligt. Men det gäller även andra partner i den så kallade ledande gruppen, men även de som kommer efter den och som är livsviktiga för vår säkerhet, nämligen Slovakien, Rumänien, Bulgarien och inte minst Kroatien. För Kroatien är ett av de länder där den största utvecklingen har skett. Det är där man arbetar som hårdast, trots att man praktiskt taget inte erhåller någon hjälp från oss, och därför måste vi stödja dem.
Alla folk i Europa har rätt till Europa, till och med serberna, som det har talats så mycket om. Jag är definitivt för att serberna skall få ansluta sig, när de väl har blivit av med Milosevic och har en demokratisk regering. Det finns dessutom en anledning till att vi måste träda in för alla folk: Den europeiska enigheten är den enda konkreta idén för fred och välstånd. Den måste utgöra grunden för vår fortsatta politik. Därför, herr ordförande, en sista uppmaning: Låt oss skynda på! Vi bör inte låta saker och ting vänta, för de historiska tillfällena försvinner alldeles för snabbt.
Applåder

Speciale
Herr ordförande! Med er tillåtelse tänker jag tala om det som är ämnet för mitt betänkande, dvs. Slovenien.
Som bekant är Slovenien ett ekonomiskt solitt land som uppfyller de politiska och demokratiska kriterier som ställts upp. Bland de länder som har ansökt om medlemskap är Slovenien kanske det land som har det bästa utgångsläget, även om man tar hänsyn till landets dimensioner. Europeiska kommissionen har emellertid varit kritisk när det gäller den första fasen och hävdar att framstegen, framför allt när det gäller införandet av gemenskapsrätten, har gått långsammare och har varit osäkrare än vad som hade varit nödvändigt. De slovenska myndigheterna har tagit till sig kritiken och de ger ett intryck av att vilja reagera positivt. Under de senaste veckorna har regeringen därför lagt fram ett nationellt program för hur gemenskapsrätten skall kunna införas och en serie mycket viktiga lagar om mervärdesskatt, punktskatter och rätten att förvärva fast egendom. När Europaavtalet träder i kraft bör detta garantera att förhandlingarna fortsätter.
Det gäller att det nya initiativet från de slovenska myndigheterna blir uthålligt och kraftfullt - och det är detta som enligt min mening är problemet - för att man skall kunna inleda en positivare och snabbare fas i förhandlingarna. Det finns naturligtvis fortfarande många olösta problem i detta land som i alla andra, till exempel anpassning av de administrativa och rättsliga strukturerna och de reformer som krävs för att sådana åtgärder skall avsätta konkreta resultat. Kommissionen och Europaparlamentet måste stimulera och stödja landets ansträngningar i vänskaplig anda och med en kritisk och uppmärksam inställning. Detta är den roll vi skall spela, inte rollen som notarier.
Även om den övervägande majoriteten av de politiska krafterna i Slovenien fortsätter att förklara sig positiva till målet att ansluta till Europeiska unionen, så verkar detta inte alltid märkas när det gäller de gemensamma ansträngningar som görs. Det verkar inte som om medborgarna är helt och fullt engagerade i att uppnå detta mål, vilket informationskampanjen pekar på, som - och detta tycker jag är ganska signifikativt - verkar precis ha inletts och som verkar en aning kraftlös. Vi blev mycket förvånade när vi fick höra från de ansvariga att syftet med informationskampanjen inte är att övertyga om att anslutningen till Europeiska unionen är något positivt för Slovenien. Och då måste man fråga sig: vilket är målet för kampanjen, vad skall den tjäna till? Det är därför inte förvånande att, även om det fortfarande är en majoritet som är för en anslutning, så minskar antalet människor som stöder ett medlemskap i Europeiska unionen. I ett sådant läge kan de mentala förbehållen, likgiltigheten och en tendens att sluta sig inom sitt skal öka i stället för att minska och även påverka konflikterna mellan olika partier och politiska företrädare, vilket skapar osäkerhet och ett visst mått av sönderfall.
Situationen rymmer också vissa episoder som på senare tid har väckt en viss oro, till och med i den slovenska pressen. Konstitutionsdomstolen beslöt att skjuta upp de lokala valen i Kopers kommun, dvs. Capodistria - ett rättsfall som jag tycker verkar litet egendomligt och ganska kontroversiellt. Stadens borgmästare har vänt sig till domstolen för mänskliga rättigheter och har därmed lyft fram ett mycket känsligt problem. Jag har nyligen fått veta via tidningarna att en ledamot har utsatts för en behandling som strider mot de parlamentariska och demokratiska traditionerna för att ha kritiserat det beslutet inför det blandade parlamentariska utskottet EU-Slovenien.
Jag redovisar inte min oro för att förstora problemen. Jag tror att detta är episoder som kan förklaras med en viss tillfällig förvirring som måste dämpas av de slovenska politiska krafterna och av myndigheterna. Jag tror att Slovenien har alla förutsättningar och förmågan att klara sig mycket bra. Jag tror att de positiva faktorerna fortsätter att dominera. Just därför är det riktigt att kräva mycket av regeringen och av parlamentet. Det finns starka politiska krafter i Slovenien, ett civilt samhälle, mänskliga, kulturella och ekonomiska resurser som är mer än väl tillräckliga för att göra landet till ett föredöme för många andra. I den andan har jag försökt arbeta, som er föredragande, och i mitt arbete har jag haft stor nytta av det arbete som har utförts av utskottet för utrikes-, säkerhets- och försvarsfrågor och av de ändringsförslag som har lagts fram.
Låt mig avslutningsvis säga, herr ordförande, att även om Slovenien är ett litet land så intar det en mycket viktig och känslig geografisk position mellan norr och söder, mellan öster och väster i Europa. Slovenien skulle kunna berika Europeiska unionen kulturellt och politiskt och i sin tur bli berikat av unionen. Men man måste visa tydligt att det verkligen är detta man vill. I hela Balkanområdet behövs det stabilitet, utveckling och en integrationsprocess som går utöver den nationella identiteten, och här kan Slovenien lämna ett viktigt bidrag. Jag anser att nästa Europaparlament måste fortsätta att ha anslutning till och utvidgning av Europeiska unionen som ett prioriterat mål och, om möjligt, inte bara hålla kvällsdebatter i frågan.

Carnero González
Herr ordförande! Först av allt skulle jag återigen vilja konstatera att anslutningen av Tjeckiska republiken till Europeiska unionen uppnår praktiskt taget enhällighet hos allmänheten i landet. Som en spegling av det har den tjeckiska politiska klassen, trots de senaste politiska institutionella förändringarna, aldrig ifrågasatt detta prioriterade mål. Dessutom understryker verkligen den envishet och övertygelse med vilken Prag har strävat efter en anslutning till Atlantpakten landets politiska övertygelse för att integrera sig i de olika kontinentala strukturerna, vilka dessa nu är.
Jag tycker också att det är mycket viktigt att understryka att det i Tjeckiska republiken har skett en tydlig och perfekt assimilation av de värden som är grunden för gemenskapens Europa. Detta gemenskapens Europa som uppenbarligen inte bara är en ekonomisk process utan också önskar bli ett politiskt område där man faktiskt på ett harmoniskt sätt kan utveckla de olika europeiska folkens intressen. Jag anser därför att det är viktigt att trycka på betydelsen av att Prag accepterar de principer som utrikes- och säkerhetspolitiken grundas på och att det till och med var regeringen i Tjeckiska republiken som tog initiativet till att stärka det politiska samarbetet mellan ansökarländerna till Europeiska unionen.
Men utan tvivel är givetvis anslutningsprocessen till unionen en lång och successiv tillnärmningsprocess till gemenskapslagstiftningen. Det återstår mycket för Tjeckiska republiken att göra i denna riktning, liksom i de övriga ansökarländerna, vilket just Europeiska kommissionen återkommande rapport visar. Denna rapport, denna screening , kan faktiskt inte ses, för att säga så, som en betygsbok, anteckningsbok, utan snarare som en impuls för att man på ett korrekt sätt skall göra det som måste göras för Tjeckiska republiken och dess anslutning till Europeiska unionen.
Jag vill inte låta bli, herr ordförande, att peka på en viss oro som jag har visat från början i mitt arbete som föredragande, konkret angående situationen för den zigenska minoriteten i Tjeckiska republiken. Regeringen i Prag har förvisso omorganiserat ministeriekommittén för frågor som gäller denna minoritet och man har utnämnt Petr Uhl till regeringens företrädare för de mänskliga rättigheterna. Problemet med den sociala och kulturella integrationen för den zigenska minoriteten ligger fortfarande på bordet. Det handlar om en fråga som måste lösas på ett övergripande sätt, och därför är det oumbärligt att framför allt en ny kulturell integration sker i hela det tjeckiska samhället men det är Pragregeringens sak att använda alla lagliga åtgärder som gynnar denna integration. myndigheterna får aldrig försumma sitt ansvar. Samhället kan givetvis kräva att myndigheterna uppfyller det.
En annan punkt vi måste understryka gäller ökningen av arbetslösheten i Tjeckiska republiken vilken, enligt kommissionen, huvudsakligen beror på en försvagning av ekonomin och effekten av den industriella och ekonomiska omstruktureringen i landet. Det är nödvändigt att Europeiska kommissionen fortsätter att stödja den tjeckiska regeringen för att minimera de sociala följderna av tillnärmningen till gemenskapslagstiftningen, om möjligt. Jag menar därför att det tyska ordförandeskapets initiativ för att utvidga Phare-programmet också till stöd för den sociala dimensionen i ekonomin hos ansökarländerna är mycket lämpligt
Jag vill inte avsluta mitt inlägg, herr ordförande, utan att uttrycka två tankar. Ansökarländernas anslutning till Europeiska unionen är ett mål som vi alla delar, men för att detta mål korrekt skall uppnås måste vi också själva vara konsekventa. Därför måste jag upprepa att det är nödvändigt med en institutionell reform som förbereder unionen innan utvidgningen och för det andra är det nödvändigt att unionen har de nödvändiga medlen för att möta utvidgningens utmaningar. Jag anser, herr ordförande, att Berlintoppmötet i denna senare fråga inte direkt utgör ett exempel på de beslut som borde ha tagits, även om det givetvis alltid finns tid att avhjälpa det.

Hoff
Herr ordförande, herr kommissionär! Efter dagens debatt om konflikten i Serbien och deporteringarna i Kosovo har det tydligare framgått varför utvidgningen av unionen med de central- och östeuropeiska länderna, vid sidan om allt annat, är det viktigaste instrumentet för att säkra freden och även måste förbli det i framtiden. För oss européer gäller att man endast kan uppnå ett hållbart säkrande av freden i Europa och i världen tillsammans med våra grannar i öst.
Det gäller också med vetskapen om att Polen sedan mitten av mars är medlem i Nato. Polen gör som det största kandidatlandet i Central- och Östeuropa stora framsteg på den tekniska nivån i anslutningsprocessen, och vi kan utgå från det och hoppas att vi i slutet av det här året kommer att ha en fullständig överblick över hela situationen i anslutningsprocessen. Enligt min bedömning bör det också vara en lämplig tidpunkt för att samråda och eventuellt fatta beslut om en tidsplan för den fortsatta processen fram till anslutningen. Den polska regeringen - parlamentet (sejmen) och senaten - vill gärna att det sker, och vi bör inte utesluta den tanken, utan vi bör uppmana kommissionen att tillsammans med de ansvariga i Polen ta fram ett sådant förslag.
I kommissionens lägesrapport från november 1998 beskrivs Polen som ett land med stabila sociala och politiska förhållanden, som gör framsteg i utvecklandet av en fungerande marknadsekonomi. Om man tittar på ekonomiska fakta och litar på de ekonomiska prognoserna är Polen en av de starkaste ekonomierna i Central- och Östeuropa, med en tillväxt på över 5 procent, inflations- och arbetslöshetssiffror på under 10 procent och en real inkomstökning på 4, 5 procent. Statsskulden uppgår till 48 procent av BNP och budgetunderskottet uppgick 1997 till 2, 7 procent. Det motsvarar kriterierna i Maastrichtfördraget.
Eftersom Rysslands andel av utrikeshandeln endast ligger på 6, 4 procent, medan Europeiska unionen utgör 64 procent, har Polen påverkats i relativt liten grad av den senaste ryska krisen. Det kommer ändå, trots den positiva ekonomiska utvecklingen, att uppstå problem på de områden där en omstrukturering måste ske; inom kol- och stålindustrin. Omstruktureringen kommer att drabba ca. 210 000 arbetstagare. Den nedsmutsning av miljön som dessa industrier orsakar kommer också att skapa problem. Men moderniseringen av kol- och stålindustrin och minskningen av dess kapacitet har fått positiva effekter för nedsmutsningen av miljön. Men det kommer ändå att krävas ytterligare stora investeringar på området.
Polen satsar för närvarande 1, 7 procent av bruttonationalinkomsten på att förbättra sina naturresurser. I dag satsar man 10 procent av alla ekonomiska investeringar inom miljösektorn. Jordbruket är en annan sektor där det krävs ytterligare insatser. Ni känner till att var fjärde yrkesverksam person arbetar inom denna sektor, som endast står för 6 procent av bruttonationalinkomsten. De flesta jordbrukare producerar för eget bruk, inte för marknaden. Jordbrukssektorn med två miljoner gårdar, som i genomsnitt omfattar åtta hektar mark, kommer därför att bli ett stort socialt och regionalt problem.
Kol, stål och jordbruk är därför tre områden som kommer att kräva stora insatser i framtiden. Men det finns också områden där framgångsrika reformer redan har ägt rum: förvaltningsreformen, dvs. minskningen av antalet län (wojwoda), hälso- och sjukvårdsreformen, införandet av sjukkassor, pensionsreformen. Reformen av utbildningsväsendet kommer att träda i kraft i september 1999. Det här är i det stora hela en positiv rapport från kommissionen som visar att Polen gör framsteg.
Låt mig få återkomma till det jag sade i inledningen. Nu när vi är inne på tionde året efter den historiska vändningen år 1989, måste vi satsa allt på att driva anslutningsprocessen vidare. Det gäller båda sidorna, Europeiska unionen och de central- och östeuropeiska kandidatländerna. Vi måste med hjälp av Agenda 2000 bli redo för en utvidgning. Kandidatländerna måste bli redo för ett inträde. Vi får inte riskera att anslutningsglädjen i de central- och östeuropeiska länderna minskar. Inför det femte direktvalet till Europaparlamentet i mitten av juni, och inom ramen för den informationskampanj som den polska regeringen planerar, bör man utnyttja möjligheten att upplysa befolkningen om meningen och målsättningen med den kommande EU-utvidgningen och EU-anslutningen.
Förutom den stora sociala och ekonomiska betydelsen bör man framför allt framhäva den dominerande aspekten med ett fredssäkrande i hela Europa. På det sättet kan de nuvarande och framtida EU-staterna i stor utsträckning bidra till den politiska unionens mål.
Applåder

Bertens
Herr ordförande, herr kommissionär! Cypern uppmärksammades på ett märkligt sätt i nyhetssammanhang förra veckan, inom ramen för våldet i Kosovo. Den nordcypriotiske ledaren Denktash erbjöd de muslimska flyktingarna hundratusentals boplatser i spökstaden Magusta. Nicosia reagerade på sitt sätt genom att skicka Kyprianou till Milosevic för att där försöka, såsom han sade, åstadkomma en frigivning av de tre amerikanska militärerna på grundval av sekelgamla relationer. Jag säger detta, herr ordförande, herr kommissionär, för att man här ser hur lätt man på Cypern övergår inte till dagens ordning utan möjligen till övermorgondagens oordning.
Vi vet att denna ihållande konflikt började för en kvarts sekel sedan. Det finns vissa överensstämmelser mellan denna ihållande konflikt och det som i dag utspelar sig på Balkan. Varje dag påminns vi om vad detta kan leda till.
Vid sidan om alla de politiska ansträngningarna från Förenta nationerna, Förenta staterna och Europeiska unionen, måste jag ärligt säga att det inte ser ut som att stabiliteten och säkerheten på ön Cypern skulle vara säkrad, såsom Habsburg sade. Medlemskapet i Europeiska unionen kan möjligtvis leda till en lösning av delningen, men jag skulle hellre vilja kalla det ockupationen, av Cypern.
Tyvärr har medlemsförhandlingarna mellan Cypern och EU hittills inte varit speciellt framgångsrika. Denktash har som sista villkor krävt att hans republik måste bli erkänd, men, vilket är ännu märkligare, att Nicosia måste upphöra med sina europeiska aspirationer.
Herr ordförande! Förhandlingarna mellan båda gemenskaperna går snett. För ett ögonblick hade jag intrycket av att det fanns någonting som gick bra, nämligen då Cyperns president, Klerides, inte utplacerade ut några S 300-raketer. Dessa var, såsom jag hade förstått det, begagnade, för de kom från Ryssland. Säkerhetsläget på Cypern skulle å ena sidan visserligen kunna rättfärdiga en dylik utplacering, men å andra sidan skulle detta ha lett till att säkerheten på samma Cypern minskades. Jag har inte på något sätt sett någon endaste gest, inte från norra Cyperns sida och naturligtvis absolut inte från Turkiets sida.
Något som inte för lösningen närmare är de förklaringar som vissa medlemsstater har gjort, inklusive mitt eget land, Nederländerna, som mer eller mindre innebär att man motsätter sig Cyperns medlemskap så länge delningen inte är avslutad. Detta, herr ordförande, fråntar anslutningsprocessen dess katalyserande effekt och ger Turkiet så att säga en vetorätt vid EU: s val att uppta Cypern som medlem. Detta kommer långt ifrån att uppmuntra Turkiet att efter en kvarts sekel dra sig tillbaka från Cypern. Och detta sker nu, just nu när Cypern är på rätt väg, vilket framgår av kommissionens framstegsrappport. Endast på området för telekommunikation och informationsteknik ber Cypern om övergångsperioder. De övriga kapitlen som hittills har undersökts utgör knappast något problem. Siffrorna från republiken Cypern är femtio procent högre än de ekonomiska och finansiella indikationerna från norra Cypern. Relationerna mellan Cypern och Europeiska unionen blir intensivare, och om några år skall associeringsavtalet från 1973 övergå i en tullunion. Dock måste processen påskyndas. Man skulle kunna tänka sig en slags Phare-fondsåtgärd eller planering för Cypern.
Herr ordförande! Jag uppmanar slutligen kommissionen att låta de resterande 17 miljonerna euro i det nuvarande protokollet gå till partnerskapet inför anslutningen. De finansiella injektionerna skulle kunna påskynda anslutningen vilket skulle, som jag har försökt förklara, öka stabiliteten i området.
Jag avslutar, herr ordförande, med ett helt vanligt rutinmeddelande. I den nederländska texten förekommer ett pinsamt misstag eller tryckfel. I den andra punkten där det handlar om de avsevärda framsteg som har gjorts beträffande införlivandet av gemenskapens regelverk står det på slutet " justitie en buitenlandse zaken" (rättsväsende och utrikesfrågor). Jag har sett att det i den engelska och franska texten där tydligt står " inrikesfrågor" . Och så skall det också vara. Den nederländska texten, herr kommissionär, skall vara: " binnenlandse zaken" (inrikesfrågor).

Malone
Herr ordförande! Det gläder mig att återigen, under denna sammanträdesperiod, tala om Maltas anslutning till Europeiska unionen. Alla närvarande känner till historien om denna specifika medlemskapsansökan. När frågan senast togs upp, i mitt betänkande från 1995, var parlamentet mycket positivt inställt. Sedan dess har det skett ett regeringsskifte under 1996, och det fattades beslut om att skjuta upp ansökan och i stället försöka få till stånd ett stärkt associeringsavtal. Situationen förändrades igen i september 1998, i och med valen och ytterligare ett regeringsskifte, så ansökan är återigen aktuell och ligger på våra bord här i kväll.
Trots att ansökningsprocessen stannat av under två år, så har Malta fortfarande en mycket stark ställning. Landet har stabila demokratiska strukturer och de ekonomiska indikatorerna ligger nära genomsnittet i gemenskapen. Även om de maltesiska myndigheterna har infört mervärdesskatt, krävs det fortfarande mycket ny lagstiftning för att den maltesiska lagstiftningen skall bli jämförbar med gemenskapsrätten.
Förutom dessa reservationer, så är jag mycket glad att kunna säga att jag även vid detta tillfälle kan rekommendera en mycket positiv bedömning av Maltas ansökan. Jag välkomnar särskilt det faktum att kommissionen har rekommenderat att översynen av den maltesiska lagstiftningen skall påbörjas så snart som möjligt, i syfte att inleda förhandlingarna i slutet av året.
Jag beklagar emellertid att rådet och kommissionen har varit ganska dåliga på att komma framåt i detta sammanhang. Jag har märkt att det i synnerhet finns en förbehållsamhet från rådets sida, genom att man ville ha ett nytt yttrande från kommissionen, en uppdatering av yttrandet från 1993. Man sade att man återigen ville bedöma detta mot Köpenhamnskriterierna. Det blev sålunda stora förseningar där, men vi fick till sist detta yttrande från kommissionen i februari i år, vid ett stadium då förhandlingarna hade pågått ett bra tag med ansökarländerna i den första vågen. Jag beklagar denna försening.
Med hänsyn till de olika ändringsförslag som vi erhållit, så kommer jag i morgon att verka för delad omröstning när det gäller ändringsförslag 1. Jag kan verkligen rekommendera kammaren att ansökan helt och fullt måste ta hänsyn till den maltesiska opinionen. Alla som bevakar maltesisk media vet att den maltesiska regeringen har för avsikt att hålla en folkomröstning om frågan. Jag instämmer sålunda med detta specifika avsnitt i ändringsförslag 1. Jag kan emellertid inte stödja den andra delen, eftersom jag anser att den skulle vara en ovälkommen inblandning i Maltas inrikespolitik.
Jag kan verkligen rekommendera ändringsförslag 2, och kommer att lämna det till kammarens bedömning hur vi bör rösta om ändringsförslag 3. Jag tycker emellertid att vi bör följa en konsekvent linje här, och jämföra med andra anslutningsbetänkanden.
Slutligen uppmanar jag att Europeiska rådet vid dess sammanträde i Köln skall fatta beslut om att inleda förhandlingar om Maltas anslutning före årets slut. Kommissionen bör utarbeta ett anslutningspartnerskap, och tillhandahålla ett program om ekonomiskt stöd under den förberedande anslutningsperioden, för att hjälpa de maltesiska myndigheterna att överbrygga den ekonomiska klyfta som fortfarande finns mellan Malta och Europeiska unionen.

Myller
Herr ordförande! Jag är mycket nöjd med att mitt betänkande om utvidgningens miljöeffekter togs upp till behandling i parlamentet samtidigt som man debatterar medlemskapsansökningar. På detta sätt säkerställs ett av betänkandets huvudinnehåll, dvs. att miljöaspekterna måste ha en hög prioritet vid medlemskapsförhandlingarna och miljöfrågorna måste integreras med genomslagsprincipen i hela förhandlingsprocessen.
Den kommande förhandlingsomgången om medlemskap kommer att bli synnerligen annorlunda än den föregående vad gäller miljöaspekterna. Europeiska unionen tog nya medlemmar senast i början av 1995 då Österrike, Sverige och Finland anslöt sig till unionen. Miljölagstiftningen i dessa länder var till många delar till och med mera avancerad än inom Europeiska unionen. I dag är situationen helt annorlunda. Den outvecklade miljölagstiftningen i ansökarländerna är en av de största utmaningarna som står i vägen för medlemskapet.
Vi har nu också Amsterdamfördragets förpliktelser som kräver att miljöpolitiken skall integreras i allt beslutsfattande i Europeiska unionen. Tillämpningen av Amsterdamfördragets förpliktelser kommer att granskas för de olika medlemsländernas del vid Europeiska unionens kommande toppmöten. När medlemskapsförhandlingarna går vidare bör även ansökarländernas framsteg inom det här området följas upp.
Miljöproblemen i de tio central- och östeuropeiska ansökarländerna är enorma, och i förhållande till dessa problem är de tillgängliga medlen knappa. Ändå har miljösituationen blivit bättre sedan 1989, och i ansökarländerna finns till exempel stora arealer nästan orörd natur. Således är läget med tanke på naturens mångfald i dessa länder till och med mycket bra eller åtminstone betydligt bättre än i de flesta nuvarande medlemsländer.
Den accelererande ekonomiska tillväxten skapar å ena sidan utrymme för miljöförbättringar, men å andra sidan påskyndar den ytterligare miljöförstöringen om man inte samtidigt stramar åt miljölagstiftningen. Även nya investeringar i produktionen måste redan i detta skede när länderna förhandlar om medlemskap ske enligt den bästa tillgängliga tekniken. I själva verket måste de största ansträngningarna för att förbättra miljösituationen sättas in före anslutningen. Samtidigt måste man säkerställa att medel som ansökarländerna bland annat i samband med Agenda 2000 blivit lovade till fullo används till deras bästa.
Europeiska unionens budget kan emellertid bara bära en del av ansvaret. Det största ekonomiska ansvaret skall ansökarländerna själva ta. Europeiska unionens budgetfinansiering via ISPA och Phare-programmet kan som bäst bara fungera som en katalysator. Målsättningen bör också vara att via dessa system generera en 2-4-faldig summa till utvecklingen av miljöinvesteringar.
Ansökarländernas miljöproblem beror på långvariga brister och försummelser speciellt i fråga om vatten- och avfallshanteringen samt på utsläpp från industrin och energiproduktionen och från den i dag våldsamt ökande trafiken. Stora problem som alla känner till är också förknippade med kärnsäkerheten och förvaringen av kärnavfall. Även det här problemets lösning kräver väldiga ekonomiska resurser. Där måste även de internationella investeringsbankerna hjälpa till.
Allt som allt måste man ändå säga att Europeiska unionens östutvidgning kommer att ha en positiv effekt på den europeiska miljön när medlemskapet medför stramare miljönormer i länder som ansökt om medlemskap, när den ekonomiska tillväxten får en hållbar grund och länderna kan följa internationella miljöavtal. Om man skall uppnå detta måste man med varje enskilt ansökarland förhandla fram en realistisk tidtabell som grundar sig på respektive lands situation och där tyngdpunkten ligger på tiden före anslutningen. Övergångstider i fråga om miljölagstiftningen kan bara tillåtas i undantagsfall och när ansökarländerna själva så önskar och samtidigt förbinder sig till tidtabellen för genomförande. Man skall dock inte gå med på övergångstider som är längre än 5 år.

Spencer
Herr ordförande! Om man skulle titta ned på vår kontinent från rymden, så skulle man inte se Europeiska unionen, ansökarstater och icke-ansökarstater. Allt man skulle se är tätbefolkade, komplicerade, ömsesidigt beroende länder på en udde på eurasiska kontinenten. Detta är en nyttig tanke för oss alla när vi funderar över de utmaningar som utvidgningen innebär. Våra föroreningar är ett gemensamt arv som vi alla delar.
Jag blir särskilt hänförd när jag ser på Europa utifrån dess flodsystem, i stället för dess politiska strukturer. Jag kommer mycket väl ihåg hur jag påverkades när jag fick veta - under ett flytande symposium på Svarta havet förra året - att en mycket hög procentuell andel av de föroreningar som håller på att ta död på Svarta havet inte härstammar från länderna vid havet, utan från rester av kväve och jordbrukskemikalier från Österrike och Tyskland, som lagts på jorden i hjärtat av Europa som ett resultat av en del av den felaktiga miljöpolitiken inom vår gemensamma jordbrukspolitik, och som får effekter hundratals och åter hundratals kilometer bort i en annan del av kontinenten.
När vi undersöker miljökonsekvenserna och utmaningarna i samband med utvidgningen, kommer vi inte under anslutningsprocessen att försöka påtvinga de stater som vill ansluta sig till oss, samma typ av miljömässigt katastrofala projekt som vi ofta godkänt inom unionen under de senaste 40 åren på grund av vår egen okunnighet.
Jag vill bara ta upp en sak till. Trots min oro för miljön så är jag optimist, och på samma sätt som författaren till betänkandet, så tror jag att mycket kan göras för miljön under utvidgningsprocessen. Jag är misstänksam mot de som använder miljöutmaningarna som ett argument för att fördröja utvidgningen. Jag anser att det finns mycket som vi kan göra. Problemet går att lösa, men vi måste göra det samtidigt som vi har i åtanke att kontinenten är sammanlänkad miljömässigt och ekologiskt.

Theorin
Herr ordförande! Utvidgningen är naturligtvis en väldigt stor utmaning för Europeiska unionen. Det är en stor och angelägen uppgift som vi har framför oss. Utvidgningen kräver omfattande förändringar, såväl för kandidatländerna - för Ungern - som för Europeiska unionen. Det är till exempel nödvändigt att i grunden förändra EU: s jordbrukspolitik som i dag tar hälften av EU: s budget.
Det kräver också anpassningar av kandidatländerna när de så kallade Köpenhamnskriterierna skall uppfyllas. Exempelvis måste demokrati och mänskliga rättigheter befästas, och hänsyn gentemot och skydd för minoriteter är en viktig fråga för ett land som Ungern. Det är naturligtvis önskvärt att processen går så fort som möjligt, men det går knappast att fastställa något datum då dessa förhandlingar skall vara avslutade.
För alla kandidatländerna - också för Ungern - gäller det att stärka åtgärderna mot korruption. Det är viktigt att såväl kommissionen som den ungerska regeringen tar hänsyn till de sociala omkostnader som hänger ihop med den ekonomiska och finansiella omstruktureringsprocessen. Anpassning till EU-anslutningen får inte ske till priset av en försämring för de sämst ställda, i form av ökad arbetslöshet, i form av ökade klyftor mellan människor, eller i form av utanförskap för olika etniska grupper. Förhandlingen om anslutningen till Europeiska unionen måste omfatta hela samhället. Därför är det viktigt att en ständig dialog förs från den ungerska regeringens sida med såväl oppositionen som arbetsmarknadens parter.

Poettering
Herr ordförande, kära kolleger! Jag vill själv, men även som företrädare för Europeiska folkpartiets grupp, rikta ett tack till och uttala min respekt, mitt erkännande och min högaktning för en stor personlighet: Otto von Habsburg. Så som han talade här i dag har han under 20 år talat här i Europaparlamentet, ända sedan 1979. Jag minns så väl hur han talade om dåvarande Sovjetunionen som det sista kolonialväldet på jorden, som hade införlivat de tre baltiska staterna Estland, Lettland och Litauen. Käre herr von Habsburg, den gången var det många som log åt er. Jag har alltid varit övertygad om att ni har haft rätt. Ni hade en vision om att dessa stater måste lyckas ta sig loss. I dag har den visionen blivit verklighet. De kan ansluta sig till Europeiska unionen och ni är ett exempel på att det är visionärerna som är de verkliga realisterna.
Vi talar om Estland, Ungern, Slovenien, Tjeckien, Polen, Cypern och Malta. Men vi bör även se längre än så - det har Otto von Habsburg påpekat - nämligen till Lettland, Litauen, Slovakien, till Bulgarien och Rumänien. Vi i PPE betraktar anslutnings- och förhandlingsprocessen som en helhet och är övertygade om att vi måste hålla måttet, och att anslutningen av dessa länder, som vi är bundna till genom ett Europaavtal, snart måste bli verklighet. Naturligtvis finns det förutsättningar för det. Länderna måste skyndsamt och intensivt föra reformprocessen framåt. Det är med glädje vi konstaterar de stora framsteg som sker.
Vi måste uppmuntra dessa länder och får därför inte ge ifrån oss några negativa signaler. För om vi får dem att tappa modet, då är det inte möjligt att bevara reformprocessen och dynamiken i dessa länder, något som skulle vara till nackdel både för dem och för Europeiska unionen. Därför säger vi till dessa länder: Ni är välkomna, människorna i dessa länder är välkomna in i Europeiska unionen, eftersom de vill ansluta sig till vår värdegemenskap. Därför kommer vi på rådsmötet i Helsingfors i slutet av året kräva att anslutningsförhandlingar även upptas med Lettland, Litauen, Slovakien och naturligtvis också, i enlighet med vår önskan, med Malta.
De baltiska staterna har fått utstå mycket lidande under det här århundradet, något som Otto von Habsburg redan har påpekat. Nu när man inte släpper in dem i Nato, söker de en trygghet i Europeiska unionen. Och när vi ser på Kosovo de här dagarna, måste vi medge att det är vår plikt att så snart som möjligt bevilja de baltiska staterna inträde i Europeiska unionen.
Vi måste inleda den inre reformen av Europeiska unionen. De institutionella reformerna är självskrivna, eftersom vi vill tillvarata vår handlingskraft. Vi måste dessutom vidta praktiska åtgärder. Vi har föreslagit att t.ex. kandidatländernas ledamöter skall kunna delta som observatörer på våra utskottsmöten i parlamentet, då vi behandlar frågor i samband med anslutningen. Men vi har även krav på t.ex. Tjeckien. Vi uppmanar dem att upphäva lagar och dekret från åren 1945 och 1946, som gäller deportering av enskilda folkgrupper i det forna Tjeckoslovakien.
Vi står inför en stor utmaning. Att vi år 1999 skulle kunna tala om det här problemet, hade vi inte vågat drömma om år 1989. Men nu talar vi om det, och därför måste vi göra det som krävs, så att den vision som börjar bli verklighet, även inom överskådlig tid blir en realitet, så att vi sedan kan hälsa Centraleuropas folk välkomna in i Europeiska unionen och till Europaparlamentet.

Frischenschlager
Kära kolleger! Även jag vill haka på Otto von Habsburg som sade: Låt oss skynda på så att vi inte går miste om ett historiskt tillfälle! Och jag tror att det är viktigt. Jag har vid mina besök i kandidatländerna lagt märke till att de inte förstår vår tvekan; om ni till exempel nämner ett datum för deras eventuella anslutning, som i Ungerns fall år 2002, då begriper de inte varför vi inte hoppar högt av glädje. Det är helt klart att det viktigaste för en anslutning är att de nödvändiga kriterierna är uppfyllda. Det är också klart att de gör stora framsteg på många områden, på det ekonomiska området till exempel, och beträffande demokratin och de politiska kriterierna. På andra områden är det förvånansvärt nog inte så, som till exempel med förvaltningsreformen och i synnerhet med reformen av rättsväsendet. Ibland är det svårt att förklara för dem, att en rättskultur som också utövas inom rättsväsendet och vid domstolarna är förutsättningen för en fungerande inre marknad, liksom en demokrati är en given förutsättning för en politisk union. Det kommer vi att få lägga ned mycket arbete på att övertyga dem om. Men å andra sidan bör vi utveckla en otrolig finkänsla i samband med framförandet av vår kritik, så att vi inte uppnår motsatt effekt. För man får ofta intryck av att de inte bara ogärna vill höra kritik - för vem vill väl det! - utan att de även blir kränkta i sin nationella stolthet, vilket ger upphov till negativa reaktioner.
Men på en punkt råder det inga tvivel: Vi måste tydligt visa att vi är mycket intresserade av att en anslutning, när kriterierna väl är uppfyllda, äger rum så snart som möjligt. Vi får inte överföra våra bekymmer på dem och bete oss som om vi vore rädda för deras ekonomi och deras befolkning. Det är den viktigaste punkten, och därför måste vi se till att dessa anslutningar, när kriterierna är uppfyllda, äger rum så snart som möjligt, och det är något vi måste understryka i våra samtal!
Applåder

Posada González
Herr ordförande, kära kolleger! Jag måste göra några allmänna betraktelser över frågan om anslutningen till unionen av de nio länder med vilka vi bedriver anslutningsförhandlingar.
Jag är naturligtvis för utvidgningen till dessa nio länder, men jag fruktar, med tanke på budgetplanen och att dessa länder är fattigare än de nuvarande länderna i unionen, att vissa regioner som Galicien och Portugal kan komma att marginaliseras och hamna ännu mer i periferin genom minskningarna av strukturfonderna, vilket därigenom försvårar den nödvändiga ekonomiska och sociala sammanhållningen i Europa.
Under den senaste mandatperioden har jag röstat för utvidgningen av unionen till tre rika länder, Österrike, Finland och Sverige. De mindre rika länder som nu knackar på vår dörr förtjänar givetvis att höra till vår gemenskap för ekonomiska och sociala intressen. Vi måste alltså samarbeta för dess utveckling, så att vi kan utvidga den österut och förlänga " vägen till Santiago" ända till Moskva och Uralbergen, en dröm som skulle kunna bli verklighet inom tjugo eller trettio år.
Dessa länder kommer förvisso också att vara en idealisk bro till utvecklingen av våra förbindelser med Ryssland, Ukraina och Vitryssland. De olika föredragandena i utskottet för utrikes-, säkerhets- och försvarsfrågor understryker allmänt de svårigheter som det är nödvändigt att få bort, och gratulerar till de redan uppnådda framgångarna, och insisterar på att reformerna skall följas av åtgärder i syfte att mildra de sociala konsekvenserna. Därför är det särskilt nödvändigt att, i länder som Polen, inleda långtgående reformer på det sociala området, i administration och hälsa. Reformer som med säkerhet kommer att beröra de svagaste befolkningarna särskilt, och speciellt i de reformerade länderna.
Vad gäller det särskilda fallet med Malta, gratulerar jag till kommissionens rekommendation om att den kritiska undersökningen av Maltas lagstiftning bör inledas genast, så att förhandlingarna med detta land kan påbörjas före årets slut.

Hulthén
Herr ordförande! Jag vill använda dessa två minuter till att understryka vikten av Myllerbetänkandet som handlar om miljön och en miljöstrategi i samband med utvidgningen. Myllers betänkande är alldeles utmärkt; det märks att det har varit en engagerad föredragande som har skrivit det. Just miljöfrågorna är en av de största utmaningarna som vi har i samband med utvidgningen.
Jag vill understryka två punkter. Jag tror att vi bör utnyttja den resurs som finns i dag i de öst- och centraleuropeiska länder som vill komma med i unionen. För det första gäller det försprång som de har kanske framför allt inom jordbrukssektorn, där den ekonomiska situationen har gjort det till en ekologisk möjlighet att bedriva ett jordbruk på ett kanske något annorlunda sätt än vi gör i unionen. Jag tycker att vi med alla medel skall försöka stödja ett jordbruk som är så giftfritt som möjligt.
För det andra bör vi också stödja det som i dag existerar i många av de öst- och centraleuropeiska länderna, nämligen ett väl utbyggt kollektivtrafiknät, i stället för att uppmuntra en utvidgad privatbilism.
Detta handlar ju inte bara om en lagstiftning som kommer uppifrån, utan det är viktigt att man satsar på de lokala organisationerna, både frivilligorganisationerna och t.ex. Urban Forum, som i dag finns i unionen, så att det utvidgas och också kommer till Öst- och Centraleuropa.

Ordföranden
Tack så mycket, fru Hulthén. Jag gav er en och en halv minut men hur som helst gav jag er tecken att ni lugnt kunde fortsätta.

Tindemans
Herr ordförande! Efter min kollega Otto von Habsburgs utmärkta inledning till problemet med utvidgningen önskar jag endast göra ett fåtal påpekanden beträffande Slovenien, med anledning av det för övrigt goda betänkandet från min kollega Speciale.
Vi glömmer redan alltför lätt att Slovenien tidigare hörde till Jugoslaviska federationen. Landet frigjorde sig från denna federation, precis som Kroatien, Serbien och Bosnien-Herzegovina, och skulle väldigt gärna vilja bli medlem av Europeiska unionen. Det blev en suverän stat, och vi skulle kalla det att vara " liten men tapper" .
Psykologiskt har landet tydligen inga svårigheter att placera in sig i det europeiska landskapet. Slovenien är det land som är närmast av alla kandidatländer att klara villkoren som måste vara uppfyllda för att ett land skall kunna bli en fullvärdig medlem av Europeiska unionen. Det kommer följaktligen att ha ett stort symbolvärde om ett avtal härom tämligen snart kommer till stånd. Det skulle också kunna utgöra ett exempel för de andra kandidatländerna. Vad återstår för dem att göra? Redan nu hänvisar man i betänkandet till följande årsrapport.
Det kommer alltså ännu att dröja ytterligare en tid innan man kan börja tala om positiva resultat. Om jag minns rätt så var villkoren för medlemskap följande: gemenskapens regelverk, Maastricht, att vilja vidareutveckla Europa, marknadsekonomi och mänskliga rättigheter. Min fråga är: vad kräver man under förhandlingarna beträffande gemensam utrikes- och säkerhetspolitik? Enligt min uppfattning föreligger nu ett utmärkt tillfälle för de femton medlemsstaterna att nu just fastställa vissa grundprinciper på området, som nykomlingarna följaktligen också kommer att vara tvungna att acceptera. Nu eller aldrig; nu borde det visa sig i vilken utsträckning vi menar allvar med en sådan gemensam politik.
Och hur behandlas problemet med solidariteten? Vad betyder konvergens av ståndpunkter under förhandlingarna? Vilken är Sloveniens ståndpunkt? Jag skulle vilja tillägga följande: Vad anser de om subsidiaritet? Måste vi inte också tekniskt hjälpa dem att bekämpa inflationen för att således så snabbt som möjligt stärka ekonomin?

Ryynänen
Herr ordförande! Även med tanke på vår gemensamma miljö är EU: s östutvidgning en väldig utmaning. I bästa fall skapar utvidgningen en stark grund för en ekonomisk tillväxt som baserar sig på hållbar utveckling i länder som ansökt om medlemskap. Detta kommer dock inte att ske automatiskt utan vi har i våra händer omätliga svårigheter att uppnå så mycket som möjligt med hjälp av relativt knappa utvecklingsanslag. Därför är det nödvändigt med prioritering, utnyttjande av ansökarländernas egna resurser och separata skräddarsydda lösningar. Det handlar om en process där man behöver förmåga till förändring och anpassning efter resultaten. Jag vill också helt ställa mig bakom tankar som föredraganden Myller fört fram och som har ett bra och realistiskt grepp. Man måste upprätta en förteckning över miljölagstiftningens prioriteringar, vars genomförande man sedan skall följa upp med hjälp av objektiva indikatorer. Jag vill betona det, på vilket sätt man i praktiken skall genomföra och kontrollera investeringar för en hållbar utveckling. För ansökarländernas förvaltning innebär verkställandet av miljölagstiftningen en väldig utmaning, och därför måste man från EU: s sida stödja just den här verksamheten, även med hjälp av utbildning och informationsutbyte.

Titley
Herr ordförande! Innan jag börjar, skulle jag vilja be om att få instämma i Poetterings gratulationer till von Habsburg för hans arbete. I egenskap av den socialdemokratiska gruppens samordnare, vill jag tacka honom för hans hjälp och råd under den tid jag har varit samordnare, och för hans högkvalitativa arbete i utskottet. Jag är socialdemokraternas sista talare, och mitt jobb är därför inte att tala om enskilda länder, utan att summera de allmänna debatterna.
Jag skulle emellertid vilja börja med att citera ur Tjeckiens ansökan om medlemskap i Europeiska unionen. I ingressen till denna ansökan säger tjeckerna: " Det europeiska projektet har alltid handlat om upplyst fantasi, politiskt mod, träget arbete, kritik, nykter realism, solidaritet och konsten att samarbeta, anpassa sig och kompromissa" . Jag tror inte att vi kan hitta en mer träffande kommentar till den process som vi just nu genomgår.
Vi bör förstå att om 1980-talets utmaning för Europeiska unionen var skapandet av den inre marknaden, och 1990-talets utmaning var skapandet av den gemensamma valutan, så kommer utmaningen under de första åren av nästa årtusende att vara utvidgningen av Europeiska unionen, så att den blir fördjupad, och även skapandet av en stabil zon som omfattar hela kontinenten. Detta är vår möjlighet att återförena Europa, att bygga en hel kontinent på principerna för fred, stabilitet och välstånd. Om vi tvivlar på värdet av dessa egenskaper, så kan vi bara rikta blickarna mot före detta Jugoslavien. Den dröm vi bör kämpa för är drömmen att återförena Europa. Den mardröm som bör sporra oss i våra strävanden, är vad som sker i f.d. Jugoslavien. Det är dessa alternativ vi står inför.
För att återvända till Tjeckiens ansökan, så talar de om nykter realism. Detta måste - utan tvekan - bli en viktig motivationskälla. Det är en komplicerad process. Låt oss inte på något sätt undervärdera svårigheterna. Vi har våra egna svårigheter med Agenda 2000, som nämnts under debatten i dag. Men vad gäller ansökarstaterna så måste de genomgå en ekonomisk reformprocess, och inte avvika från den inslagna vägen.
Vi måste i synnerhet se till att det skapas en effektiv konkurrenspolitik i alla ansökarstater, och att det finns nödvändigt respekt för de immaterialrättsliga frågorna, vilken kommer att bistå de inhemska investeringarna som är så viktiga för alla dessa länder. Vi måste se till att det sker en modernisering av ländernas förvaltningar.
Som jag sagt många gånger under dessa debatter, så tycker jag att de största svagheterna i dessa länder är förvaltningen och rättssystemet, och bristerna när det gäller modernisering och investeringar. De måste alla vidta åtgärder mot korruption, eftersom - som vi själva känner till - korruption underminerar den politiska processen. Man får inte på något sätt se mellan fingrarna under denna process. Vi måste vara ärliga och realistiska. Vi måste visa solidaritet och förståelse för de svårigheter som dessa länder genomgår. Vi måste se till att vi kan hantera de sociala konsekvenserna av dessa reformer.
Men ansökarstaterna måste också förstå att ingen av dem ännu är medlem av Europeiska unionen. De kommer alla att bedömas efter sakliga hänsyn. De måste fortsätta de processer som de genomgått, och visa tålamod under förhandlingarna.
Vad som också behövs - vilket tjeckerna påpekade - är en upplyst fantasi och politiskt mod. Om bara viljan finns, så kan politiken lösa alla problem. Låt oss använda oss av denna fantasi och detta mod, så att utvidgningen av Europeiska unionen kan ske före valet till Europaparlamentet år 2004.

Cushnahan
Herr ordförande! Jag skulle först vilja gratulera föredragandena. Trots min starkt positiva inställning till utvidgningen, så inser jag emellertid att det finns verkliga dilemman som vi måste ta itu med under utvidgningsprocessen. Å ena sidan har vi en politiskt och, sannerligen, moralisk skyldighet att följa fördraget genom att ge tillträde till nya medlemmar i enlighet med detta. Å andra sidan så måste vi se till att upptagandet av nya medlemmar inte blir till skada för fördragens framtida funktionssätt. Unionsjargongen sammanfattar problemen. Skall man fördjupa innan man utvidgar eller utvidga innan man fördjupar?
Vi tog en risk vid den senaste utvidgningen genom att släppa in tre nya medlemmar innan det hade skett några betydande institutionella reformer för att ta itu med konsekvenserna av det utvidgade medlemskapet. Denna risk förstärktes genom en mycket betydande EU-negativ minoritet i två av dessa länder som, om det hade blivit i majoritet, under vår nuvarande inadekvata institutionella struktur, hade kunnat förlama gemenskapernas själva funktionssätt. Denna risk, som jag hoppas har försvunnit, kan vi inte ta igen även om detta innebär att vi måste skjuta upp utvidgningen. En utvidgad icke-reformerad gemenskap är ständigt utsatt för allt större meningsskiljaktigheter som kan omintetgöra utvecklingen mot vårt slutliga mål, dvs. Europas förenta stater. Som en parentes, dristar jag mig att påstå att detta var en hemlig ambition hos vissa av anhängarna av den tidiga utvidgningen.
Det finns nu ett nytt skäl till att skynda långsamt under utvidgningsprocessen. Euron har fått en framgångsrik start och har etablerats som en världsvaluta, men den är fortfarande i sin linda. Dess fortsatta goda hälsa är ett avgörande villkor, inte bara för unionens och medlemsstaternas ekonomiska goda hälsa, utan också för den ekonomiska livskraften. Det kan inte ske någon utvidgning om inte ansökarstaterna är redo att anslutas till den gemensamma valutan, och inte utgör något hot mot dess integritet och ställning. De måste också ha en önskan om att ansluta sig, så att man undviker att ytterligare förvärra den nuvarande situationen med en tudelad union. Förhoppningsvis kommer alla medlemsstater att ha sett ljuset och anslutit sig till den gemensamma valutan före utvidgningen, så att ansökarstaterna inte kommer att ha något val i denna fråga.
En utvidgning under de rätta förhållandena kommer att låta de nya medlemsstaterna ta del av fördelarna med fördragen. En utvidgning under felaktiga förhållanden kommer helt säkert att stoppa utvecklingen, och förmodligen vända på den, så att den sker i negativ riktning. Vi måste göra det på rätt sätt, och jag är övertygad om att vi kan klara av det.

Bianco
Herr ordförande! Jag tänker begränsa mig till att uttrycka en förhoppning om att vi skall kunna hämta in den tid som gått förlorad och att Malta äntligen skall kunna bli medlem i Europeiska unionen. Jag hoppas med andra ord att man skall kunna överge den tveksamhet och osäkerhet som hittills verkar ha utmärkt rådets och kommissionens hållning. Frånsett Maltas begränsade mått vad gäller territoriet och befolkningen, så spelar landet en viktig roll i försöken att utarbeta och befästa den politik för Medelhavsområdet som är en av de fronter där även det framtida Europas öde kommer att avgöras. Vi måste ha klart för oss att nya scenarier uppkommer hela tiden, och att en viktig faktor om detta skall bli verklighet är att man övervinner den negativa attityden från Libyens sida.
Därför måste Malta behandlas positivt inför nästa möte med rådet i Köln. Alla element finns där redan: den tidigare labourregeringens ståndpunkt har ersatts av den nuvarande regeringens beslutsamhet och de viktigaste makroekonomiska indikatorerna är goda, vilket föredraganden Malone har redovisat. Jag hoppas bara att ni skyndar på, herr kommissionär.

Burenstam Linder
Herr ordförande! Som Donner har visat, finns det mycket positivt att säga om Estlands framsteg och reformtakt, liksom om Lettlands och Litauens. Jag konstaterade med glädje resultatet av valet i Estland den 7 mars. De partier som tydligast arbetar för medlemskap i EU vann och har bildat regering. Särskilt glädjande är det att se att Mart Laar har utsetts till ny statsminister. Det var han som under åren 1992-1994 ledde den regering som satte Estland på den reformkurs som har blivit så framgångsrik.
Den 25 mars i år var det precis 50 år sedan 20 000 estniska medborgare massdeporterades från Estland av de sovjetiska ockupationsstyrkorna. Den tragedin utspelades inte på TV-rutorna som dagens hemskheter. Därför är anledningen desto större att påminna om dem.
De nuvarande medlemsländerna har redan före utvidgningen vunnit stora fördelar för oss genom de reformer och ansträngningar som kandidatländerna har gjort för att uppfylla de krav som ställs. Det kan vi påminna väljarna om i valet i juni. Omställning till marknadsekonomi i dessa länder har gett oss nya marknader och sysselsättning, en större stabilitet har medfört att de har klarat den ryska krisen bättre, och vi har sluppit att gå in med hjälpprogram. Framför allt har deras ansträngningar att lösa tvister och förbättra mänskliga rättigheter medfört att vi har sluppit " Kosovokriser" i vårt närområde. Detta är den nya dimensionen av EU som fredsprojekt.

Dimitrakopoulos
Herr ordförande, kära kolleger! Utvidgningen av Europeiska unionen är utan tvekan den första stora utmaningen för Europeiska unionen då den tar steget från det tjugonde till det tjugoförsta århundradet.
En av de grundläggande förutsättningarna för att den skall lyckas, är att den geografiska balansen bibehålls då ansökarländerna ansluts. Ur den synvinkeln är Cyperns anslutning särskilt betydelsefull. Det är positivt att anslutningsförhandlingar i det här fallet har påbörjats och stadigt går framåt. De måste fortsätta i samma takt tills de fullbordas på ett lyckosamt sätt. Somliga av Europeiska unionens medlemsländer har tyvärr försökt lägga hinder i vägen och koppla samman resultaten från anslutningsförhandlingarna med lösningen av den politiska och militära situation som under 25 år har plågat ön. Det är, milt uttryckt, ett diplomatiskt snedsteg som går emot Europeiska unionens och i utvidgningens filosofi, och det sätter utvidgningsarbetet i farozonen.
Bertens utmärkta betänkande utgör ett stort steg i rätt riktning, och av den anledningen måste det röstas igenom.

Virgin
Herr ordförande! Myller har skrivit ett mycket intressant och bra betänkande om miljöstrategier som skall gälla inför de öst- och centraleuropeiska ländernas medlemskap i EU. Det är ett viktigt betänkande som dessutom passar väl in i det engagemang som Europaparlamentet alltid visar för miljöfrågorna.
Jag skulle dock vilja peka på ett par punkter i betänkandet som jag inte kan stödja. Det sägs bland annat att privatiseringsprocesser som pågår i kandidatländer sannolikt kommer att äventyra skyddade områden och bevarandet av den biologiska mångfalden. Jag är av exakt motsatt uppfattning. Jag tror att de pågående privatiseringarna är väsentliga i en sund miljöpolitik. Länderna i Öst- och Centraleuropa har ju en sorglig historia av totalitära system som ju i själva verket efterlämnade allvarliga miljöproblem. Nu ankommer det på de enskilda länderna och på EU att förbättra miljösituationen i gemensamma ansträngningar.
Det människor äger vårdar de. Därför är det av yttersta vikt att lagstiftningen värnar rätten till ägande. Om någon förorenar min mark, så måste min rätt att få kompensation av förorenaren, på det ena eller det andra sättet, vara ställt utom allt tvivel. Det är ju själva grunden till den princip som vi hyllar: förorenaren betalar-principen.
Myller skriver även i sitt betänkande att ett allt intensivare jord- och skogsbruk samt vägbyggande äventyrar miljön. Jag instämmer inte i den analysen. All mänsklig verksamhet leder till förändringar i miljön. Dessa behöver inte vara skadliga, men ibland leder mänskliga ingrepp till negativa konsekvenser för miljön. Det är just därför som det är viktigt att fastställa klara gränser, men inte kategoriskt fördöma vissa företeelser. Ett normalt jord- och skogsbruk innebär inte nödvändigtvis att miljön äventyras. Av den anledningen är det inte lämpligt att uppmana kandidatländerna att avstå från vad vi anser vara ett normalt skogs- och jordbruk. Däremot är det viktigt att de följer den miljölagstiftning som vi har beslutat om.
Avslutningsvis vill jag understryka den stora miljöpolitiska vinst som ligger i utvidgningen, och som kommer att leda till bättre miljö i hela Europa.

Günther
Herr ordförande, herr kommissionär! Jag vill säga ett par ord om Malta. Till att börja med vill jag tacka alla som har bidragit till att Malta diskuteras i samband med de andra kandidatländerna, så som man planerade på rådsmötena på Korfu och i Essen. Även till er, herr kommissionär van den Broek, vill jag rikta ett särskilt tack, för att ni från den stund då Maltas nuvarande regering tog upp ansökan om medlemskap igen, har engagerat er starkt i den frågan.
Men i det här sammanhanget vill jag ställa ett par frågor till kommissionen. Första frågan: Vi har en expertgrupp för utvidgningen. Den består av särskilda enheter för varje land. När kan den enhet som ansvarar för Malta inleda sitt arbete?
Min andra fråga gäller det fjärde finansprotokollet. Enligt protokollet har 5 miljoner euro avsatts för Malta och Cypern i budgeten 1999. Men med kommissionens hjälp kom man redan innan de senaste valen på Malta överens om att finansprotokollet för Malta skulle förlängas med ett år. Nu fattas det några miljoner euro, för att de inte har tagits med i budgeten. Anser ni att det finns någon möjlighet att genom ett Notenboom-förfarande, eller på annat vis fullgöra denna förlängda version av finansprotokollet?
En tredje kommentar till det aktuella betänkandet: Jag beklagar verkligen att föredraganden inte ansåg att det var nödvändigt att närvara vid den här debatten. Jag vill ta upp de ändringsförslag som har lämnats in till betänkandet. Ändringsförslag 1, där man lägger ansvaret på auktoriteterna och förvaltningen på Malta, att det nu bara är deras godkännande av anslutningen till Europeiska unionen som återstår, riktar sig enligt mig till fel mottagare. Vi fick ju i Norges fall uppleva hur det slutligen var befolkningen som fick avgöra hur man skulle göra, utan att man dessförinnan lade ansvaret på myndigheterna. I det stora hela vill jag tacka för att vi kan föra den här debatten här i dag.

Van den Broek
Herr ordförande! Jag riktar ett stort tack till föredragandena och de övriga som i kväll har varit med och debatterat den viktiga frågan om utvidgningen av Europeiska unionen. Låt mig börja med att än en gång understryka, och detta gäller faktiskt för alla inom kommissionen som arbetar med utvidgningsförberedelserna, att vi är djupt övertygade om vilken historisk och unik chans som detta innebär för Europeiska unionen att sprida fred och stabilitet över större delar av denna kontinent. Jag håller alltså helt med von Habsburg, och alla dem som har upprepat hans ord i kväll, om att vi just under dessa veckor och månader av krig i Kosovo på nytt blir mycket starkt medvetna om vad det betyder att få leva i denna gemenskap med värderingar för fred och frihet och utan förtryck. Vi är skyldiga att hjälpa alla dem som eftersträvar att utgöra en del av denna gemenskap genom denna svåra och komplicerade integrationsprocess, vilken på grund av sin natur inte kan verkställas från den ena dagen till den andra.
Jag vill i alla fall lugna de ärade ledamöterna, såsom jag också har lugnat kandidatländerna, med att säga att den så att säga institutionella kris som vi konfronteras med för närvarande, och som naturligtvis också i viss mening påverkar kommissionens arbete, vad oss beträffar inte får leda till någon försening av utvidgningsprocessen och inte heller kommer att göra det. I den meningen fortskrider alla förberedelser och vårt arbete med dessa i oförminskad takt, och samma sak gäller de förhandlingar som förs separat med varje land.
I december förra året pratade vi utförligt om situationen i de kandidatländer med vilka några formella förhandlingar ännu inte har inletts. I dag har turen kommit till de övriga sex.
Herr ordförande! Låt mig börja med att säga att alla de instrument inför anslutningen som vi förfogar över, för att hjälpa kandidatländerna under förberedelserna, utnyttjas fullt ut. Kommissionen skall denna höst upprätta fortsatta framstegsrapporter, men vi avser också att i oktober i år, det vill säga före toppkonferensen i Helsingfors, på grundval av de då konstaterade framstegen och utvecklingen, anpassa, så att säga justera, de för er välkända partnerskapen inför anslutningen. I detta ögonblick kan vi i alla fall säga att alla tio Europaavtalen har trätt i kraft, och att anslutningsstödet, beträffande vilket Europeiska rådet i Berlin nådde en överenskommelse, kommer att fördubbla det ekonomiska biståndet till länderna i Central- och Östeuropa. Förväntningen är att det inom ramen för Phare-Twinningsprogrammet, inom loppet av detta år, kommer att finnas runt 100 experter från vår EU-medlemsstater på plats i kandidatländerna, och att det antalet enligt vår uppfattning måste fördubblas till år 2000. Dessa experter har till uppgift att till de viktigaste departementen i kandidatländerna överföra sin kunskap om tillämpningen av gemenskapens regelverk. Då handlar det om långvariga utplaceringar på området för jordbruk, rättsliga frågor, inrikes frågor, finansiella frågor och miljö.
Vid sidan om detta har varje kandidatland godkänt ett nationellt program för införlivandet av gemenskapens regelverk, vilket specificerar vilka personalrelaterade, budgetära och även institutionella resurser som krävs. Dessa länder har också ombetts att fram emot början av nästa sommar anpassa sina program så att de överensstämmer med den senaste utvecklingen.
Innan jag säger något om vart och ett av de sex länderna för sig, skall jag kanske säga ett ord om Malta eftersom Malta naturligtvis intar en något speciell position till följd av avbrottet i dess medlemsansökan. I december förra året kunde jag meddela er att Maltas ansökan åter hade aktiverats. Detta ledde till att rådet bad oss att på nytt justera dess rekommendation från 1993, och denna offentliggjorde vi den 17 februari. Slutsatsen i denna rekommendation var i korthet att det egentligen inte förelåg några problem för Malta beträffande de politiska kriterierna, men att det på det ekonomiska området verkligen behövdes kompletterande eller strukturella reformer, samtidigt som det tvååriga avbrottet i Maltas förberedelser inför medlemskapet också hade lett till att Malta hade kommit litet efter med övertagandet av gemenskapens regelverk. Enligt kommissionen förtjänar det att rekommenderas att snarast möjligt inleda undersökningar, vilket också kommer att ske, så att, som vi säger i rapporten, medlemsförhandlingarna kommer att kunna inledas i slutet av detta år. På detta sätt riktar vi möjligen, vilket jag hoppas, en uppmuntran till toppmötet i Helsningfors i december. Men i slutändan är det ändå Europeiska rådet självt som måste besluta om att inleda dessa förhandlingar.
Vi är vidare helt och hållet förberedda inför dessa. Jag kan även lugna Günther, för vad beträffar task force -förhandlingarna så har vi redan förutsett att dessa kommer att kunna utvidgas så snart som de formella förhandlingarna med Malta verkligen inleds. Vi kommer också att, vilket jag skulle kunna säga till Bertens, men i detta fall även till Malone, undersöka i vilken utsträckning man både för Cypern och för Malta skulle kunna omvandla dagens finansprotokoll till ett med de andra kandidatländerna jämförbart finansiellt instrument. Man arbetar för närvarande på detta, och vi återkommer till det så snart som möjligt.
Förhandlingarna är i sig en komplicerad process, men jag finner det glädjande att kunna meddela att man redan i slutet av förra året hade påbörjat diskussionerna om sju av de totalt 31 förhandlingskapitlen. Kandidatländerna har, då de har konfronterats med nödvändigheten av att bestämma deras förhandlingspositioner, på relativt kort tid kraftigt förbättrat sin interna organisation och samordning. De av oss ställda frågorna beträffande deras kapacitet att också kunna verkställa regelverket, var för dessa länder en sporre under deras förberedelser på detta viktiga område. Jag säger detta till Titley som gjorde ett påpekande kring detta.
Vi har absolut för avsikt att vad kommissionen beträffar behålla tempot i inledandet av diskussionerna om dessa kapitel. Detta betyder att förhandlingar om ytterligare åtta extra kapitel kan komma igång före sommaren. Det tyska ordförandeskapet har själv förkunnat detta. Det betyder att man omkring mitten på detta år kommer att ha påbörjat förhandlingar om hälften av alla kapitel. Detta säger något om de ansträngningar som har gjorts, både av kandidatländerna själva, av ordförandeskapet och av kommissionen. Vi vill verkligen inte hålla tillbaka tempot.
Ni vet att det handlar om politiska kriterier, ekonomiska kriterier och gemenskapens regelverk och den administrativa kapaciteten. Innan jag gör ett par påpekanden för vart och ett av länderna, vill jag snabbt allmänt kommentera dessa fyra viktiga kriterier som, som ni vet, fastställdes i Köpenhamn 1993. Vi har vid vår utvärdering av novemberrapporterna förra året noga undersökt hur demokratin i kandidatländerna verkligen fungerar. Vi har då med stor tillfredsställelse, för att inte säga entusiasm, kunnat konstatera att dessa demokratier trots allt på det hela taget har konsoliderats.
Det återstår, ja fortfarande, ett antal viktiga aspekter kring rättsstaten och demokratin som måste fortsätta uppmärksammas och som behöver utvecklas ytterligare. Jag tänker på minoritetspolitiken, vilket tveklöst är ett mycket aktuellt ämne i dessa dagar, men också på exempelvis stärkandet av den dömande makten. Vi ser att det i mycket många länder, för övrigt inte bara i kandidatländerna, utan också i medlemsstaterna, råder en tämligen stor tröghet i rättegångssystemet, vanligtvis på grund av otillräcklig bemanning inom rättsväsendet.
Jag vill göra ett allmänt påpekande beträffande de ekonomiska kriterierna. Alla de länder som vi förhandlar med har gjort avsevärda framsteg i riktning mot marknadsekonomi, men man kan konstatera att en stark ekonomisk utveckling särskilt har ägt rum i länder som Estland, Ungern och Polen, vilka för övrigt alltsedan rekommendationernas offentliggörande också har kämpat oavbrutet med reformarbetet. Vi har i rapporten inte gjort någon hemlighet av att utvecklingen i Slovenien och Tjeckiska republiken vad detta beträffar varit mer begränsad, och det klart framstod som nödvändigt att uppmana dessa länder att skynda på. Detta har vi också talat om för dessa länder, och de har också erkänt detta och vidtar de för ändamålet nödvändiga åtgärderna.
Jag vill nu ta upp frågan om takten för anpassningen till regelverket. Frågan gäller inte bara om länderna är i stånd att överta denna lagstiftning, utan också vilken kapacitet de har att också verkställa den. Och på den punkten anser jag att kandidatländernas resultat och prestationer skiljer sig ganska kraftigt åt. Vi konstaterade i november att Ungern och Estland allmänt sett har hållit ett bra tempo samt att Polen på vissa områden har gjort stora framsteg, samtidigt som landet på andra områden åter har hamnat på efterkälken. Också på denna punkt har vi åter tvingats konstatera att Tjeckiska republiken och Slovenien ligger litet efter.
För det ömsesidiga förtroende som är omistligt för ett medlemskap i Europeiska unionen är det också av avgörande vikt att kandidatländerna förfogar över de administrativa och rättsliga resurser som krävs. Länderna får inte under förberedelserna tillåta sig att försumma detta område. Detta är också skälet till varför vi har arbetat så mycket med hela twinning -operationen i samband med vilken experter från medlemsstaterna kan ställas till förfogande för kandidatländernas regeringar för en längre tid.
Jag skall snabbt gå igenom alla sex länderna och göra ytterligare ett antal speciella kommentarer. Polen har exempelvis gjort stora framsteg beträffande de politiska kriterierna genom ikraftträdandet av den nya brottsbalken och rättegångsbalken och genom tillsättandet av en ansvarig för skyddet av de medborgerliga rättigheterna. På det ekonomiska området har Polen under det gångna året haft en hög årlig tillväxt och, jag upprepar det Hoff sade, en avtagande arbetslöshet och inflation, stabil valuta och en ökning av de utländska direkta investeringarna. Parallellt med detta har man gjort en seriös ansträngning för att få till stånd en ekonomisk omstrukturering av den sociala tryggheten och av järn-, stål- och stenkolsektorn.
Man var inte lika framgångsrik vad gäller anpassningen av regelverket, i synnerhet på miljöområdet, och lagstiftningsarbetet måste påskyndas liksom ansträngningarna för att locka investeringar till miljösektorn. Viktiga lagar om intyg och konformitetsbedömning har kommit på efterkälken, vilket ger upphov till - och det är därför jag nämner dem - problem med tillgången till den polska marknaden. Vad gäller den mest kända sektorn i Polen, jordbruket, instämmer jag fullständigt med Hoff i de påpekanden hon redan har gjort och i hennes analys då hon säger att det är nödvändigt att driva vidare de strukturella reformerna, framför allt på området för landsbygdens utveckling och förbättring av de veterinära och fytosanitära inrättningarna. Vad beträffar programmet för omstruktureringen av järn- och stålindustrin, lovprisar jag polackerna för det enorma arbete de har investerat i detta. Det krävs dock att man gör en ännu större ansträngning för att ytterligare förtydliga de två största företagens hela privatiseringsstrategi, samt upprättar ett tydligt tidsschema för privatiseringen och omstruktureringen.
Jag ställer mig gärna bakom Hoffs rekommendation att fortsätta med stödet från Phare till åtföljande sociala åtgärder under omstruktureringen av järn- och stålsektorn. Man kommer således att ta hänsyn till detta inom ramen för Phare-programmet för i år. Här finns ett enormt sysselsättningsproblem med i bilden.
Tjeckiska republiken har jag redan tidigare talat om. Endast begränsade framsteg kunde göras beträffande den allmänna anpassningsprocessen och utförandet av prioriteringarna för den korta tiden för partnerskapet inför anslutningen. I betänkandet från Carnero González anges ett antal prioritetsområden där Tjeckiska republiken borde vidta åtgärder inför anslutningen, såsom till exempel anpassningen av lagstiftningen till regelverket i allmänhet, men också reformeringen av statsapparaten, reformeringen av rättsväsendet, privatiseringen av de statliga bankerna, politiken avseende statligt stöd, skyddet av miljön samt den fortsatta integrationen av, vilket här González med rätta har framhållit, zigenska minoriteten.
Den nya regeringens program innehåller talrika prioritetsfrågor som mycket riktigt överensstämmer med dem som gäller partnerskapet inför anslutningen, men vi hoppas att denna regering också skall lyckas att nu omsätta dessa prioritetsfrågor i konkreta resultat.
I fråga om Ungern kan jag hålla mig ganska kort. Viktiga framsteg har gjorts på ett antal områden, särskilt genom antagandet av ett allmänt reformpaket för rättsväsendet och fullföljandet av de strukturella, ekonomiska reformerna. En annan mycket fördelaktig utveckling är stärkandet av den ungerska statsapparaten genom att utvidga personalbeståndet - detta framkallar naturligtvis avundsjuka hos oss i egenskap av kommission - och organiserandet av utbildningsprogram på medellång sikt.
På vissa områden, såsom miljöskyddsområdet, fortskrider den rättsliga harmoniseringsprocessen dock tämligen trögt, och planeringen beträffande den regionala utvecklingen befinner sig också fortfarande i inledningsfasen. Det behövs ytterligare kompletterande ansträngningar för att upprätta en väl fungerande enhet för kontroll av statligt stöd. Detta är i sig också en mycket viktig fråga.
Jag går över till Estland där vi ser en klar utveckling. Det är verkligen också ett föregångsland, där framför allt framstegen rörande medborgarskapslagstiftningen förtjänar att applåderas. Vi vet vilka politiska ansträngningar som detta varit förenat med. Desto mer hoppas vi, och jag gör ingen hemlighet av att detta oroar mig i viss mån, att man ytterligare en gång ordentligt kan granska språklagen och lagen om parlaments- och rådsval som antogs efter att vår senaste rapport offentliggjordes, därför att dessa lagar enligt vårt första intryck skulle tänkas kunna stå på spänd fot med de internationella normerna på området. Kommissionen är gärna beredd att tillsammans med Estland arbeta fram lösningar och delar Donners åsikt om att det behövs mer åtgärder som syftar till en integrering av de icke-estnisktalande. Estland måste också, men på den punkten är landet inget undantag, göra en extra ansträngning för att förstärka den administrativa kapaciteten.
Slovenien är det nästa sista landet i förhandlingsländernas kö. Framför allt framstegsrapporten från november har tydliggjort att Slovenien inte har gjort tillräckliga framsteg i fråga om harmoniseringen sedd i sin helhet. Vi har också talat igenom detta ordentligt med regeringen under ett besök hos Lljubljana. Jag vill uttrycka min tilltro till att det här landet kommer att göra ett klipp, eftersom jag håller med dem som har talat om Slovenien, bland annat Tindemans, och sagt att det är ett land som förfogar över all nödvändig kapacitet för att möjliggöra en snabb och smidig integration. Ur den synvinkeln framstår Sloveniens prestationer som mindre lyckade, åtminstone var så fallet i november förra året. Men jag säger åter igen att jag hoppas att regeringen är i stånd att komma i fatt de andra länderna. Slovenien vet precis vad som behövs och vad som måste göras, och nu måste man också politiskt uppmuntra ett förverkligande av detta.
Slutligen, last but not least , har vi Cypern. Låt mig börja med att säga att vi högt värderar, och även känner oss i viss mening lugnade av, jag upprepar vad Bertens sade, att president Klerides hade klokheten att undvika spänningar på ön genom att trots allt upphäva beslutet om utplaceringen av de defensiva raketerna. Detta har säkert bidragit till stabiliteten på ön. Låt mig också här uttrycka min förhoppning om att det kommer att tas nya politiska initiativ som på nytt kan sätta fart på FN-processen kring delningen av ön och även dialogen mellan president Klerides och Denktash. I väntan på detta anser jag, och detta säger jag också till Dimitrakopoulos, att förberedelserna inför Cyperns anslutning till unionen måste fortgå i oförminskad takt. Det föreligger fortfarande ett generöst erbjudande från president Klerides till den turk-cypriotiska gemenskapen om att delta i förhandlingsdelegationen inför anslutningen. Vi hoppas vad detta beträffar fortfarande på bättre tider.
Vad gäller den ekonomiska utvecklingen vill jag säga följande. Alltsedan rekommendationen från 1993 angående Cypern återstår fortfarande att bekräfta huruvida denna ekonomi förfogar över grundkapaciteten att anpassa sig till de utmaningar utvidgningen innebär. Ur den synvinkeln måste man faktiskt ägna större uppmärksamhet åt omstruktureringen av den inhemska finansiella sektorn, vilken måste bidra till att denna sektor också klarar att bemästra det konkurrenstryck som följer av avregleringen i fråga om rörligheten av kapital. I fråga om införlivandet av gemenskapens regelverk har de behövliga framstegen gjorts, särskilt med anknytning till tullunionen. Men det krävs ytterligare avsevärda ansträngningar på området för den inre marknaden, och då tänker jag åter i synnerhet på skatte- och finansområdet. Sjötransport, telekommunikation, rättsliga och inrikesfrågor är också områden som kräver särskild uppmärksamhet när det gäller Cypern. I samband med Bertens begäran angående framläggandet av ett förslag till en finansiell mekanism, så upprepar jag att jag beträffande Malta redan tidigare har sagt att vi arbetar med att ersätta det finansprotokollet. Vi återkommer till detta senare.
Herr ordförande! Jag avslutar. Jag viger ytterligare några ord åt det intressanta och genomarbetade betänkandet från Myller. I maj 1998 antog kommissionen ett meddelande om strategin inför anslutningen på miljöområdet. Nödvändigheten av denna strategi framgår direkt av Agenda 2000-förslagen där man erkänner att införlivandet av gemenskapens miljölagstiftning kommer att utgöra en enorm uppgift för de central- och östeuropeiska länderna som endast på lång sikt och endast till ett mycket högt pris kommer att kunna fullgöras. Man talade nämligen då om belopp mellan 100 och 120 miljarder euro. I meddelandet studerar man några av de praktiska frågorna som är relevanta vid de central- och östeuropeiska ländernas upprättande av nationella strategier för att införliva gemenskapens regelverk utan att föregå utdelningen av fonderna till följd av anslutningsinstrumenten. Två av de viktigaste punkterna i detta meddelande handlar om ansträngningarna som de central-och östeuropeiska länderna måste göra. Dessa är omfattande, men också kostsamma. Det är likaså viktigt att inse att dessa inte bara är viktiga ur miljösynpunkt, men också är ekonomiskt motiverade. Eftersom unionens ekonomiska bistånd endast omfattar en mycket liten del av de nödvändiga medlen är det av absolut grundläggande vikt att angripa denna tillnärmningsprocess på ett målinriktat, effektivt och strategiskt sätt.
Herr ordförande! Jag anser att jag därmed i korthet har försökt göra en lägesrapportering, som möjligen ändå blev för lång, mot bakgrund av att denna kommission, åtminstone detta kollegium av kommissionärer, antagligen inte längre kommer att bära ansvaret för upprättandet av nästa rapport. Jag vill i alla fall ta detta tillfälle i akt att framföra mitt hjärtliga tack till parlamentet, i synnerhet till föredragandena och alla dem som har visat ett stort intresse för, eller har varit involverade under diskussionerna om utvidgningsprocessen, för den uppmuntran som de ständigt och jämt har givit kommissionen till att själv också ta nya initiativ för att hålla tempot i utvidgningsprocessen.
Jag skulle vilja avsluta med att säga, även riktat till kandidatländerna själva, att det var vår filosofi och även vid dagens datum fortfarande är vår filosofi att vart och ett av kandidatländerna skall bedömas enligt dess egna meriter och dess egna framsteg, också om detta kan föranleda en viss differentiering. Här är det följaktligen utomordentligt viktigt att klargöra att utvidgningsfamiljen förblir en enda familj även om den ena i ett visst ögonblick kan ha gjort fler framsteg än den andra. För alla dem som sysslar med denna utvidgning så är den kallade all-inclusiveness -principen också en grundprincip, en utgångspunkt, och det kommer den i vilket fall som helst också att förbli.

Ordföranden
Tack så mycket, herr van den Broek, för ert noggranna, detaljerade och intressanta inlägg.
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 11.30.

Avtal och samordnande förfaranden
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är debatten om betänkande (A4-0137/99) av Thyssen för utskottet för ekonomi, valutafrågor och industripolitik om
I.om förslag till rådets förordning (EEG) nr 19/65 om tillämpning av fördragets artikel 85.3 på vissa grupper av avtal och samordnade förfaranden [KOM(1998)0546 - C4-0627/98-98/0287(CNS)]; II.om förslag till rådets förordning om ändring av rådets förordning nr 17, första förordningen om tillämpning av fördragets artiklar 85 och 86 [KOM(1998)0546 - C4-0628/98-98/0288(CNS)]; Thyssen har ordet som föredragande.

Thyssen
Herr ordförande! Det betänkande jag här skall redogöra för antogs enhälligt av utskottet för ekonomi, valutafrågor och industripolitik så när som på en röst. Det handlar om konkurrenspolitiken och också om två förslag rörande vertikala avtal. Det ena ändringsförslaget rör den första av rådets förordningar angående tillämpningen av fördragets artiklar 85 och 86. Detta är den berömda förordningen 17/62 som ger kommissionen rätten att bevilja individuella undantag. Det andra rör en anpassning av förordning 19/65 som reglerar kommissionens fullmakt att bevilja gruppundantag. Systemet med gruppundantag, som kommissionen redan har använt i mer än trettio år, är tydligen inte längre tillräckligt smidigt för att kunna ansluta till de snabbt föränderliga distributionsstrukturerna. Dessutom blir man alltmer medveten om risken för att avtal som visserligen uppfyller de juridiska villkoren för att kunna komma i åtnjutande av ett gruppundantag, i praktiken ändå kan ha konkurrensbegränsande effekter om de ingås mellan företag med en stor marknadsdominans.
Under 1997 ställde kommissionen upp detta och andra konstateranden och publicerade en grönbok om vertikala begränsningar. Även parlamentet utnyttjade tillfället för att uttala sig i frågan. Vi erkände nödvändigheten av en ändring av politiken, men delade ändå inte ovillkorligt kommissionens åsikt om införandet av " marknadsandelen" som ett grundläggande särskiljningskriterium. I och med de förslag som nu ligger på bordet påbörjar kommissionen en första konkret ändringsfas. Kommissionen vill i framtiden införa ett enda stort gruppundantag för alla grupper av avtal, och detta skall gälla återförsäljning av både varor och tjänster och återförsäljningsvaror samt avtal rörande industriell egendom.
För detta krävs för det första en utvidgning av tillämpningsområdet för förordning 19/65. Dessutom vill kommissionen stryka de alltför strama juridiska villkoren vad gäller avtalsinnehållet. Vidare vill den ge de nationella konkurrensmyndigheterna befogenhet att dra in möjligheten till ett gruppundantag. För att detta skall följa juridiskt konsekventa mönster, måste också tillämpningsområdet för förordning 17/62 anpassas, vilket kommissionen också föreslår. Slutligen vill kommissionen införa möjligheten att för avtal som inte har anmälts individuellt, men ändå ifrågakommer för ett undantag, bevilja ett sådant undantag med retroaktiv verkan från och med den dag då de slöts. Detta om förslagen.
Vad beträffar ståndpunkten som utskottet för ekonomi, valutafrågor och industripolitik intar, konstaterar jag att utskottet i stora drag delar kommissionens mening när denna hävdar att man med de föreslagna ändringarna uppnår en konkurrenspolitik som i framtiden bättre kommer att vara anpassad till den ekonomiska verkligheten. Men det finns dock även nackdelar. För det första har jag tvingats konstatera att i motsats till vad kommissionen påstår, är det inte så att alla ekonomiska sektorer välkomnar den föreslagna politiska inriktningen. Marknadsaktörer som verkar inom ölsektorn eller som har avtal med bensinstationer gör det inte. Sektorer som tillämpar specifika regler, som har visat sitt värde i praktiken, särskilt sektorn för ölleveranskontrakt, fungerar nu tillfredsställande för både hotell- och restaurangsektorn, de stora och de små bryggerierna, storhandeln och också konsumenterna. Ändå påstår kommissionen att det inte föreligger tillräckliga ekonomiska och juridiska argument för att behålla en specialreglering för dem. Således lyder min första fråga till kommissionen som följer: Vilka övertygande motiv anför kommissionen för att byta ut ett till allas belåtenhet väl fungerande system som inte skadar konkurrensen på marknaden för denna sektor?
För det andra skulle jag vilja att kommissionen talade om hur man i det allmänna gruppundantaget skall behandla kontraktens löptid, och i synnerhet huruvida kontrakt som löper parallellt med långtidsinvesteringar kommer att kunna fortsätta gälla lika länge som i dag?
För det tredje har jag en fråga om övergångsperioden för löpande avtal. Jag undrar om de avtal som har ingåtts under det nuvarande systemet också i dess helhet kan fullgöras inom detta system, eller om den nya regleringen kommer att tillämpas på dem, och om så är fallet, från och med när?
För det fjärde vill jag gärna ha en officiell bekräftelse av kommissionens löfte om att informera parlamentet och lämna utrymme för att upprätta en rapport om den avsedda gruppundantagsförordningen och guidelines innan kommissionen fattar detta beslut definitivt.
Avslutningsvis, herr ordförande, är jag nyfiken på kommissionens hållning beträffande ändringsförslag 9, som rör företagsjuristers yrkeshemlighet, samt på vilken hållning kommissionen kommer att inta rörande bildistributionssektorn när gruppundantagsförordningen för denna sektor upphör att gälla år 2002. Jag tackar er på förhand, herr kommissionär, för klara, relevanta svar.

Rübig
Herr ordförande, ärade damer och herrar! Vi diskuterar i dag en del av det totala paketet med en reform av den europeiska konkurrensrätten. Även Europeiska unionens anti trust -myndighet har de senaste åren utvecklats till en spjutspets för Europeiska unionen, som är jämförbar med den utveckling som har skett i Förenta staterna sedan slutet av förra århundradet. Vi behöver bestämmelser som garanterar en fri marknad och ger skydd mot monopolsituationer. Det är enbart konkurrensen som kan garantera de lägsta priserna för konsumenten, kvalitet, fri tillgång till marknaden liksom slutligen även innovationer och arbetstillfällen.
Herr kommissionär, ni har flera gånger med rätta hänvisat till parlamentets stöd i kontakten med de ansvariga tjänsteenheterna. Kommissionen kan även i fortsättningen räkna med att parlamentet tar på sig en konstruktiv roll i samband med de reformer av konkurrensrätten som skall inledas. Dit hör naturligtvis också en ingående analys av föreliggande meddelande avseende vertikala distributionsbegränsningar. Principiellt sett handlar det där givetvis om att man enligt praxis - och jag betonar enligt praxis - skapar förordningar om gruppundantag. Efter en bedömning av de vertikala avtalens effekter kan vi säkert bilda oss en bättre uppfattning om situationen på den inre marknaden än vi kan göra med hjälp av stränga formella kriterier. Det kommer att gälla i ännu större utsträckning sedan förenklingarna av de formella kraven har kommit de små marknadsaktörerna till godo. Då gör vi rätt i att övertyga alla sektorer om nödvändigheten av en sådan reform.
Föredragande Marianne Thyssen har rätt i sitt påpekande att det inte finns något som hindrar att man tar med undantag eller speciella förfaranden i beräkningen för sådana sektorer, där marknadsaktörerna är helt nöjda med dagens koncept. Vissa distributionsförbindelser speglar dessutom det företagsekonomiska behovet, exempelvis i samband med mängden utförda investeringar eller de vinster de resulterar i. Hur som helst bör förändringar på känsliga områden knytas an till relevanta övergångsperioder. Redan i mitt land är förmögenhetsvärden i miljardklassen beroende av det förfarandet.

Lulling
Herr ordförande, herr kommissionär! Visst är det lovvärt att kommissionen, och framför allt dess behörige kommissionär, van Miert, ser till att fördraget tillämpas på ett korrekt sätt i syfte att förhindra konkurrenssnedvridningar på den inre marknaden. Van Miert är inte här nu, men jag vill ändå säga honom att man uppenbarligen inte kan anklaga honom för att ha förlorat kontrollen över sin förvaltning.
Man bör emellertid inte vara överdrivet nitisk när man ifrågasätter ett system som har fungerat bra, framför allt om revideringen av konkurrenspolitikens vertikala restriktioner riskerar att äventyra en hel sektor, som tack vare exklusiva distributionskontrakt, bl.a. ölkontrakt, har fungerat på ett bra sätt fram tills nu. Både bryggerierna och café-, hotell- och restaurangsektorn har varit nöjda. Som föredraganden Thyssen betonade på ett mycket bra sätt, investerar bryggerierna i fastigheter och installationer för sina kunder, i visshet om att kunna avsätta produkter med en ganska begränsad hållbarhet. Caféägare, krögare och hotellvärdar drar fördel av investeringar som de inte skulle kunna finansiera eller förhandsfinansiera själva. Vari ligger det förkastliga?
Kommissionen måste förstå - och övertyga oss om det - att en reform måste garantera att en operatör som ingår avtal i egenskap av ett bryggeri måste få leveranskontrakt på minst tio år, med hänsyn till att investeringarna inom den sektorn är omfattande och ger avkastning i ganska långsam takt.
Inom sektorer som ölsektorn - men också inom råoljesektorn där de nuvarande reglerna tillfredsställer marknadens operatörer - måste man antingen skapa undantag från den allmänna förordningen eller välja att skapa sektorsspecifika regler. På det här området får det inte vara fråga om att ge kommissionen fria händer.
Därför vill vi här uppmana kommissionen att förbinda sig till att följa parlamentet och se över sin ståndpunkt. Framför allt i ett litet land som mitt, herr ordförande, kan en ny föreslagen regel för marknadsgränser leda till att våra bryggerier helt enkelt får stänga igen. Det får inte bli tal om det. Även om man säger sig det inom kommissionen.

Van den Broek
Med antagandet av grönboken i januari 1997 inledde kommissionen översyn av sin konkurrenspolitik vad beträffar distributionsavtal. Sedan dess har vi i en öppen dialog med Europaparlamentet fått stöd för denna översyn. Detta stöd för en av de viktigaste reformerna av den europeiska konkurrenspolitiken är naturligtvis av stor vikt. De två förslagen till rådsförordningar som står på dagordningen i dag utgör ett andra steg. De är avsedda att ge kommissionen möjlighet att anta nya regler angående distributionsavtal. Jag är föredraganden, Thyssen, tacksam för det stöd som hon har velat ge kommissionens förslag genom sitt betänkande.
Efter det att rådet har antagit rådsförordningen kommer kommissionen att framlägga ett förslag till gruppförordning för alla vertikala avtal med en marknadsandel som understiger ett visst tröskelvärde. Samtidigt skall kommissionen lägga fram förslag till direktiv för de avtal som faller utanför gruppundantaget. Europaparlamentet kommer att informeras om båda förslagen innan kommissionen antar de definitiva texterna. Kommissionen ställer sig bakom ett antal av ändringsförslagen. Låt mig dock bara nämna de ändringsförslag som kommissionen har mycket svårt för och inte kan stödja. Kommissionen kan överta ändringsförslag 2 angående förordning 19/65 samt ändringsförslag 1 beträffande förordning 17. Det är inte riktigt att påstå att särskilt små och medelstora företag inom öl- och bensinsektorn skulle tvingas bära eventuella nackdelar av revideringen. De små och medelstora företagen kommer inom alla sektorer att dra nytta av avregleringen som följer av revideringen, samtidigt som användningen av tröskelvärden för marknadsandelar kommer att hindra dominerande företag att blockera marknaden.
Detta är skälet till att ett antal bryggerier och storhandeln inom ölsektorn stöder revideringen samtidigt som vissa dominerande aktörer motsätter sig den. Det finns ett antal ölmarknader där blockering synes utgöra ett problem, och detta understryker bara nödvändigheten av att behandla denna sektor som alla andra. Emellertid skall man i direktiven ta hänsyn till den specifika situationen med långtidsinvesteringar inom denna sektor och inom andra sektorer. Av samma skäl kan kommissionen inte rekommendera ändringsförslag 3 angående förordning 19/65. Det är för övrigt överflödigt att understryka att möjligheten till sektorspecifika regler kommer att finnas kvar, för den möjligheten kommer alltid att finnas.
Kommissionen har också invändningar mot ändringsförslagen 3 och 4 beträffande principen om rättsliga privilegier för företagsjurister. Lagen skyddar förtroligheten i skriftlig kommunikation mellan en självständig jurist och ett företag, och gör det därmed omöjligt för kommissionen att använda sådana handlingar som bevisning vid tillämpning av de europeiska konkurrensregler. Detta skydd benämns vanligen legal privilege . Däremot är handlingar som en företagsjurist har tagit emot eller skrivit för det företag där denne är verksam inte skyddade. De framlagda ändringsförslagen innehåller förslag om att utvidga principen legal privilege till att omfatta även företagsjurister. Kommissionen erkänner frågans betydelse, men kan inte stödja ändringsförslagen och detta av tre huvudskäl.
För det första faller denna fråga utanför den nuvarande revideringen som ju endast är inriktad på konkurrenspolitiken beträffande vertikala avtal. Den omfattande rådfrågning som kommissionen företog med anledning av dess grönbok berörde inte alls frågan om legal privilege för företagsjurister. Ett godkännande av ändringsförslagen skulle leda till en ändring av ämnet för den aktuella lagstiftningsprocessen och till ett beslut som inte föregåtts av någon rådfrågning av samtliga berörda parter.
För det andra håller vi för närvarande på att överväga en långtgående reform av förordning 17, inklusive en översyn av kommissionens undersökningsbefogenheter. Om det alls måste göras något åt principen legal privilege , så borde det ske inom denna ram.
För det tredje tror vi inte att det är rätt tidpunkt för att lösa frågan om legal privilege nu. Den föreslagna utvidgningen av principen kräver särskilt att man fastställer en ny europeisk status för företagsjurister, baserad på jämförbara regler för yrkesmässig etik och disciplin. Detta kommer nog ännu att ta litet tid.
Herr ordförande! Nu har Thyssen kompletterat sitt betänkande genom att ställa ytterligare fem eller sex frågor. Jag hade tänkt mig att här besvara den första av dessa frågor muntligt, samt fråga Thyssen om det går bra för henne att jag besvarar de övriga frågorna skriftligt i morgon. Jag har här för hand skrivit ned dem på papper, men för att spara tid vill jag gärna svara skriftligt.
Vad beträffar frågan som också ställdes av Lulling, nämligen vilka de övertygande skälen är till att ändra reglerna för ölsektorn, så är svaret att det nuvarande gruppundantaget ger dispens för blockering. Det gör ingen skillnad om ett bryggeri nu har fem procent, fyrtio procent eller nittio procent av krogarna knutna till sig. Detta är ingen bra politik för den skyddar inte konkurrensen. Det nuvarande gruppundantaget har onödigt detaljerade formkrav. Detta leder till onödig juridisk osäkerhet. Ett exempel på detta är den brittiska marknaden. Om ingen blockering förekommer så har man ingenting att frukta med de nya reglerna. Herr ordförande! Med detta vill jag gärna avsluta besvarandet av frågor.

Rübig
Herr ordförande! Jag vill ställa en fråga eller snarare be om ett klargörande: Jag skulle gärna vilja veta - och det har ju också diskuterats - hur det geografiska upptagningsområdet kommer att definieras för marknadsaktörerna. Hur definieras begreppen lokal, regional, nationell och över hela Europa? Jag tror att det är ett viktigt kriterium för undantagen, och kanske är det möjligt att ge ett skriftligt svar på den frågan.

Van den Broek
Jag skulle gärna vilja besvara också denna fråga skriftligen.

Lulling
Herr ordförande! Inte heller jag instämmer i kommissionärens svar, men jag vet att van den Broek inte är ansvarig, det är i grund och botten van Miert. Man kan inte fastställa gränsvärden i ett litet land som mitt, där ett litet bryggeri kanske är dominerande, men på en mycket begränsad marknad, medan ett bryggeri som " Bitburger" i närheten av oss, som har en mycket starkare ställning och en mycket större omsättning, inte betraktas som dominerande, eftersom Tyskland är enormt i förhållande till Storhertigdömet Luxemburg. Det innebär slutet för våra bryggerier. Det får inte vara tal om det. Vi skall också diskutera detta med van Miert. Jag vill inte anklaga van den Broek för någonting. Det är inte hans område, men man kan inte acceptera den typen av svar. Det är inte seriöst.

Thyssen
Herr ordförande! Jag skall hålla mig kort. Jag är naturligtvis nöjd med att få mina frågor besvarade skriftligen, men på en fråga skulle jag nog ändå gärna vilja ha en muntlig reaktion, därför att jag tror att det är viktigt att svaret ges inför publik. Det är frågan om kommissionen förbinder sig att se till att enheterna för konkurrenspolitiken i utskottet för ekonomi, valutafrågor och industripolitik åtar sig att, i synnerhet innan den allmänna gruppundantagsförordningen definitivt antas och innan dessa guidelines fastställs, kommer till parlamentet med förslagen och vi får en chans att skriva ytterligare ett betänkande i ämnet. Jag tror nämligen att det är viktigt för att gå djupare in på de konkreta frågor som här också har tagits upp av mina kolleger.

Van den Broek
Vad beträffar Lullings inlägg tycks det mig klokt, såsom hon själv egentligen föreslår, att det hon säger tas upp och behandlas närmare av kommissionär van Miert. Jag skulle naturligtvis gärna vilja ge henne ett tillfredsställande svar nu. Hon har erkänt att man kanske inte kan vänta sig det av mig i detta ögonblick.
Till Thyssen skulle jag vilja säga att jag menade mig egentligen ha besvarat hennes första fråga under mitt anförande. Jag hör här att man befinner sig under en viss tidspress i fråga om detta gruppundantag. Så i den mån det måste bli fråga om rådfrågning, måste denna ske inom en kort tidsfrist. I slutet av detta år upphör de nuvarande gruppundantagen att gälla.
Slutligen skulle jag vilja säga att när Thyssen talade om rådfrågning, om jag hörde rätt, så tror jag att van Miert här mer tänkte på information, vilket inte hindrar att det även genom information naturligtvis kan uppstå ett tankeutbyte. Detta tillägger jag nu bara på eget bevåg.

Thyssen
Herr ordförande! Jag vill bara säga att vi i alla fall har för avsikt att tillsammans med parlamentarikerna som kommer att komma tillbaka, eller som lugnt räknar med det, arbeta mycket hårt och arbeta mycket snabbt i den följande lagstiftande församlingen. Om det måste gå snabbt, då kommer vi att se till att det går snabbt. Men vi skulle gärna vilja få tillfälle att ändå utbyta tankar om detta innan några definitiva beslut fattas. Det är också i den andan som jag har skrivit mitt betänkande. För att samarbeta lojalt med kommissionens enheter har jag inskränkt mig till de frågor som nu juridiskt var aktuella, just därför att vi hade fått löfte om att vi skulle kunna ändra på detaljer senare.

Ordföranden
Tack så mycket, fru Thyssen.
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 11.30.
Van den Broek begär ordet.

Van den Broek
Jag har en något ovanlig begäran. Det handlar om utvidgningsfrågan som diskuterades före den här frågan. Jag gjordes av misstag uppmärksam på detta av Speciale, som var föredragande för Slovenien. Jag har pekat på hur Slovenien på ett antal sätt har hamnat i underläge under förberedelserna inför anslutningen, och då har jag inte nämnt följande positiva aspekter som jag ändå mycket gärna skulle vilja komplettera betänkandet om föregående fråga med, om det är möjligt. Det jag vill säga är följande: Sedan den återkommande rapporten offentliggjordes börjar förberedelserna inför anslutningen spira. Sålunda har vissa viktiga lagar antagits, bland annat på området för mervärdesskatt, punktskatt och bolagsrätt. Man har antagit en banklag, och man har godkänt ett regeringsprogram rörande 82 prioriterade lagar som ansluter till gemenskapens regelverk och som före årets slut skall genomgå förkortade parlamentsförfaranden. Herr ordförande! Jag skulle sätta mycket stort värde på om jag kan göra föredraganden rättvisa vad detta beträffar, och jag ber Speciale härmed om ursäkt för detta utelämnande.

Ordföranden
Tack så mycket, herr van den Broek. Ert inlägg kommer att tas till protokollet.
Ärade ledamöter! Låt mig säga att vi nu har avslutat föredragningslistan för i kväll och tacka kammarens sessionstjänst för dess ovärderliga arbete under en så lång dag med så mycket arbete.
Sammanträdet avslutades kl. 23.50.

