Återupptagande av sessionen
Talmannen. -
Innan jag börjar vill jag vidarebefordra talmannens ursäkt för att han inte är här i dag. Han befinner sig på Irland i personliga angelägenheter.

Talmannen. -
Nästa punkt på föredragningslistan är det slutgiltiga förslaget till föredragningslista som utarbetats av talmanskonferensen vid sammanträdet den 19 september 2002 i enlighet med artikel 110 och 110a i arbetsordningen. Följande förändringar har föreslagits:
Angående onsdagen:
Jag har mottagit en begäran från Gruppen Europeiska enade vänstern/Nordisk grön vänster att tidigarelägga rådets och kommissionens uttalanden om Mellanöstern.

Wurtz (GUE/NGL).
Herr talman! Jag anser att det är en fråga om sunt förnuft. Den som följer arbetet i min grupp känner till den vikt vi lägger vid frågan om den internationella brottmålsdomstolen. Efter de händelser som nyss inträffat i Ramallah då det palestinska högkvarteret bombades och omringades måste naturligtvis denna fråga få företräde. Därför förefaller mig det förslag som ni nyss framlagt, nämligen att inleda onsdagseftermiddagen med frågan om Mellanöstern, synnerligen lämpligt.

Barón Crespo (PSE).
Herr talman! Min grupp håller med om den ändring av föredragningslistan som GUE/NGL-gruppen föreslagit. Men med tanke på allvaret i de händelser vi nu genomlever skulle jag för det första vilja tillägga att vi tar till oss och stöder det uttalande den höga representanten för GUSP, Solana, gjorde den 20 september. För det andra skulle jag vilja be er - eftersom det inte finns någon specifik resolution föreslagen om denna fråga - att för parlamentets räkning förmedla den resolution som antogs i april. För det tredje anser min grupp att man under nuvarande omständigheter bör dra tillbaka de två hoppingivande ändringsförslagen som lagts fram till Broks betänkande om läget i Mellanöstern.

Talmannen. -
Jag noterar ert påpekande om resolutionen från april.

Salafranca Sánchez-Neyra (PPE-DE).
Herr talman! Jag skulle i min grupps namn bara vilja säga att vi inte har något emot denna ändring i föredragningslistan. Såvitt vi förstår kommer ändringen dessutom göra det möjligt för den danska utrikesministern att närvara under debatten och att rådet i och med det kan delta.
När det gäller resolutionen håller jag med om den oro Barón uttryckt. Jag håller också med om de anmärkningar den höga representanten för GUSP gjort, och jag skulle vilja signalera att Broks betänkande innehåller ett antal stycken där parlamentets uppfattning om läget i Mellanöstern kommer till uttryck.

Cohn-Bendit (Verts/ALE).
Herr talman! Jag vill bara säga att jag stöder Wurtz förslag. Eftersom alla instämmer är det onödigt att utveckla saken närmare.

Marinos (PPE-DE).
Herr talman! Som jag har nämnt förut: på en anslagstavla utanför mitt kontor, där diverse affischer finns uppsatta, har någon skrivit följande mening: ?Chypre appartient aux Turcs? (Cypern tillhör turkarna). Till ert förfogande har jag den relevanta kopian som jag skulle kunna överlämna. I Grekland, herr talman, skyddas jag av polisens antiterroriststyrka eftersom jag anses utgöra föremål för de grekiska terroristerna. Här i Strasbourg anser jag att meningen i fråga utgör ett indirekt hot, med hänsyn till att jag är vice ordförande i den gemensamma parlamentarikerkommittén EU-Cypern. I min egenskap som sådan, men även som grekisk parlamentsledamot, stöder jag naturligtvis Cyperns anslutning till Europeiska unionen, trots motståndet från Turkiet, vars militär redan ockuperar 40 procent av landets territorium.
Jag ställer mig nu frågan hur jag kan skydda mig från det hot som denna incident utan tvekan utgör ...
(Talmannen avbröt talaren.)

Talmannen. -
Om ni sänder dokumentet vidare till berörda enheter kommer det att vidarebefordras till parlamentets säkerhetstjänst för utredning.

Heaton-Harris (PPE-DE).
Herr talman! Jag har översänt en rapport från kommissionen om dess disciplinnämnd till sammanträdestjänsten. Rapporten är ett häpnadsväckande vittnesbörd på kommissionens oförmåga att hantera sina interna angelägenheter, för att inte tala om Europas medborgares.
Under de senaste fem åren har 40 åtgärder vidtagits mot personer som befunnits skyldiga till sammanlagt 48 överträdelser. Trots de fall av våldtäkt, bedrägeri, barnpornografi, missbruk av medel, trakasserier, stöld, förfalskning, slag med skada som följd, korrupt beteende, aggression, korruption och intressekonflikter som har anmälts enligt rapporten, har endast en person sagts upp under de senaste fem åren. Kommissionen är helt klart oförmögen att genom sina interna disciplinära förfaranden vidta lämpliga åtgärder mot anställda som begår avskyvärda och i vissa fall straffbara handlingar.
Parlamentet måste få veta att de personer som är ansvariga för detta misslyckande själva har avsatts från sina befattningar. Vilka omedelbara åtgärder kommer att vidtas för att förbättra förfarandet, och vilka polisiära åtgärder har genomförts till följd av dessa överträdelser under de senaste fem åren? Jag begär att ni hänvisar den här frågan till ordförande Prodi som ett brådskande ärende.
(Applåder från höger)

Talmannen. -
Ert yttrande har noterats, vi har ert dokument och kommer att vidarebefordra det till herr Prodi.

van Hulten (PSE).
Herr talman! En ordningsfråga: Heaton-Harris tal publicerades i denna morgons upplaga av The Times, vilket är till hjälp, eftersom det innebär att jag kan besvara det nu.
Jag har kontrollerat hans upplysningar med kommissionen. I en administrativ not daterad den 29 juli 2002 rapporterar kommissionen att det sedan 1998 inträffat 49 - inte 50 - disciplinära ärenden. Av dessa ledde nio stycken till uppsägning - inte ett. En uppsägning berodde på bristande arbetsinsats, åtta på disciplinära överträdelser och 32 andra ärenden ledde till en rad straffåtgärder. Endast åtta av 49 ärenden ledde inte till fällande dom. Heaton-Harris är alltså felinformerad. Jag vet att vi har meningsskiljaktigheter när det gäller vissa frågor om reformen av kommissionen, men vi måste kunna föra en diskussion som grundas på fakta, inte fiktion.
(Applåder från vänster)

Corbey (PSE).
Europa och medborgarna, det pratas det mycket om. Nyligen tog jag emot ett klagomål från nederländska medborgare från Bellingwolde, en by vid den nederländsk-tyska gränsen. Klagomålet gäller vindkraftverk som de tyska myndigheterna satt upp alldeles intill gränsen. Den gröna strömmen går till Tyskland och olägenheten till den nederländska byn. Det ville nederländarna klaga hos Europeiska kommissionen om. Enligt Europeiska kommissionens webbplats kan varje medborgare vända sig till Eurojust; det är ett system som ger råd och hjälp till personer med ett juridiskt problem i samband med tillämpningen av gemenskapslagarna.
Europeiska kommissionen lovar på den webbplatsen att ett nätverk av juridiska rådgivare i de olika medlemsstaterna är beredda att ge gratis juridisk rådgivning. Det är ett fint löfte, men tyvärr gäller det inte för Nederländerna. I Nederländerna är ingen alls beredd. Europeiska kommissionens representation i Haag har i flera år väntat på att jurist skall tillsättas. Tills dess kan nederländare inte få någon juridisk rådgivning angående ett klagomål, och de blir skickade hit och dit.
Herr talman! Vi ber er att snabbt ta upp det här med Europeiska kommissionen. Det handlar här om ett praktiskt konkret problem för EU-medborgare som vill utnyttja sina rättigheter. Det kan inte vara så att en nederländsk by som vill kämpa mot olägenheterna från tyska vindkraftverk i praktiken inte har några rättigheter.

Talmannen. -
Vi kommer att fästa kommissionens uppmärksamhet på era anmärkningar.

Alyssandrakis (GUE/NGL).
Herr talman! Ännu en gång försöker staten Israel underkuva det palestinska folket och tillintetgöra dess ledare. Ännu en gång utförs dessa brott i tyst överenskommelse med Förenta staterna och Europeiska unionen, trots president Arafats förtvivlade vädjan.
Det danska ordförandeskapet betecknar denna dödsbringande attack endast som något improduktivt, och det grekiska utrikesdepartementets representant har rekommenderat den palestinska ledningen att omorganisera säkerhetstjänsten och isolera extremistgrupperna. Samtidigt fortsätter Europeiska unionen att finansiellt stödja och att sälja vapen till Israel, trots Europaparlamentets beslut om suspenderade handelsrelationer.
Det heroiska palestinska folket vet att det inte finns någon utländsk regering som står på deras sida i kampen om ett fritt land. Det som stärker dem är solidariteten folket emellan. Herr talman, ärade kolleger! Hur länge skall regeringarna inom Europeiska unionen gå emot folkviljan? Hur länge skall de likställa förövarna med offren när det alldeles tydligt framgår att källan till våldet är den israeliska ockupationen?

Talmannen. -
Vi kommer att genomföra en debatt om Mellanöstern på onsdag.

MacCormick (Verts/ALE).
Herr talman! En ordningsfråga: som ni vet fastslås det i artikel 2 att Europaparlamentets ledamöter har ett obundet mandat och att de inte får bindas av instruktioner eller uppdrag. Jag har från god källa hört att Pesca-gruppen, det vill säga Spaniens, Frankrikes, Greklands, Irlands, Italiens och Portugals fiskeriministrar höll ett sammanträde i Portugal den 15 september 2002 eller runt det datumet. Jag har dessutom hört att man under sammanträdet diskuterade tre förslag till betänkanden av Europaparlamentet, ett av Jové Peres och två av Varela. Om detta stämmer, förefaller det mig vara ett synnerligen skandalöst försök att kränka några av parlamentets ledamöters oberoende när de utövar sina uppgifter som föredragande. Jag begär att ni uppmärksammar rådets ordförandeskap på att ett sådant agerande av delar av rådet är oacceptabelt, och att ni ber ordföranden för vårt eget fiskeriutskott att fråga sina föredragande för att försäkra sig om att de agerar oberoende som föredragande för parlamentet.

Talmannen. -
Det är närmast smickrande att rådet tar så allvarligt på våra betänkanden och vill diskutera dem på ett sådant sätt.

Goebbels (PSE).
Herr talman! Föredragningslistan för denna session innehåller fyra lagstiftningsbetänkanden från utskottet för ekonomi och valutafrågor. Det gäller Kauppis och Torres Marques betänkanden samt Lullings båda betänkanden. Dessa fyra betänkanden kommer att behandlas utan debatt. Det är riktigt att det är fråga om ganska tekniska ärenden som av den anledningen kanske inte är så ?upphetsande? i politiskt hänseende, om jag får uttrycka mig så.
Jag finner det ändå egendomligt att Europaparlamentet bryr sig så lite som sitt eget lagstiftande arbete. Hur kan vi förvänta oss att konventet eventuellt skall bevilja oss mer rättigheter och mer möjligheter att medverka i lagstiftningsarbetet om vi slarvar ifrån oss vårt eget lagstiftningsarbete?
(Applåder)

Talmannen. -
Jag förstår vad ni menar, men ingen av de politiska grupperna har begärt en debatt, trots att de har rätt att göra det. Ett annat sätt att se på saken är att vi här i kammaren är så imponerade av det arbete som utskottet för ekonomi och valutafrågor genomför att vi har fullt förtroende för det.

Fava (PSE).
Herr talman! Ingen av kollegerna här i kammaren har väl kunnat undgå den senaste tragedin i raden, den desperation som kulminerade utanför Siciliens kust i dagarna: fjorton utomeuropeiska invandrare drunknade sedan de hade slängts i vattnet från den lastbåt de färdades med. För några dagar sedan led en annan båt skeppsbrott utanför Sicilien och trettiosju flyktingar fick sätta livet till. Offren under de senaste månaderna är redan hundratals - en liten, tyst och tragisk förintelse.
Italiens inrikesminister Pisanu ber unionen om hjälp och glömmer - vilket vi tillåter oss framhålla - att regeringen Berlusconis bidrag till dramat med utomeuropeiska invandrare, i termer av humanitet, civilisation och solidaritet, är en lag som stänger gränserna och inför krav på fingeravtryck. Vi vill att Europa skall spela en roll, men inte genom att ytterligare befästa kusterna militärt. Jag tror att Europa skulle kunna fastställa specifika åtgärder och insatser så att vi, i ursprungsländerna, kan lindra den desperation och den fattigdom som tusentals nordafrikaner flyr ifrån dagligen.

Goebbels (PSE).
Herr talman! Tillåt mig att för ett ögonblick återvända till ert svar. Ni har naturligtvis rätt när ni säger att ingen politisk grupp har begärt en debatt om de betänkanden som jag har nämnt.
Ändå anser jag att talmanskonferensen rutinmässigt borde införa åtminstone de betänkanden som gäller förslag om direktiv eller förordningar på föredragningslistan. Vi är lagstiftare; vi kan inte tillåta oss lyxen att avfärda lagstiftningsbetänkanden utan att tala om dem i denna kammare, att i själva verket ägna oss åt hemligt lagstiftande.

Corbett (PSE).
Herr talman! En ordningsfråga: jag håller inte med min vän och kollega Goebbels. Vi måste skilja mer på vad som är viktigt och vad som är mindre viktigt. Vi måste fastställa vilka frågor som bör diskuteras eftersom vi inte är överens, och vi måste undersöka de frågor som berörs närmare och komma överens om vilka frågor som kan behandlas med förenklat förfarande.
Det förfarande Goebbels syftar på ger oss möjlighet att göra detta. Det krävs endast att en politisk grupp begär debatt för att debatten skall genomföras. Uppriktigt sagt, om ingen grupp - inte ens Goebbels egen grupp - är övertygade om att det är värt att genomföra denna debatt kan frågan helt klart lämnas till utskottet, som även det sammanträder offentligt. Detta kommer sedan att ge plenum möjlighet att ägna mer tid åt viktigare frågor. Jag anser verkligen att vi bör göra på det viset.

Swoboda (PSE).
Herr talman! Eftersom Heaton-Harris uppenbarligen har fått felaktiga siffror, skulle jag bara kort än en gång vilja upprepa vad min kollega van Hulten redan har sagt: man har begärt nio avskedanden. Jag vill göra Heaton-Harris uppmärksam på att åtta av dessa av tekniska orsaker kallas removal och bara en dismissal. Jag vill bara anhålla om att man skall titta ordentligt på hur det faktiskt förhåller sig.
Jag vill be Heaton-Harris och andra kolleger att sluta upp med att föra en smutskastningskampanj mot kommissionen och verkligen lägga debatten med kommissionen och även med kommissionär Kinnock på en saklig nivå.

Kuhne (PSE)
Herr talman! Det som mina kolleger van Hulten och Swoboda har sagt kan jag komplettera, eftersom jag i förra veckan, med anledning av en begäran från en kvinnlig brittisk journalist som ville intervjua mig om detta, hade tillfälle att läsa denna rapport från kommissionen om disciplinära åtgärder. Kanske är det av intresse för några av kollegerna i parlamentet att denna journalist var en före detta assistent till Heaton-Harris.
Jag har bara en punkt att tillägga till de framställningar som Hannes Swoboda och Michel van Hulten gjort: Chris Heaton-Harris frågade nyss vad kommissionen tänker göra för att informera åklagarmyndigheterna. Samma fråga ställde journalisten till mig. Som svar på detta ställde jag en motfråga och undrade om det inte är så i alla europeiska länder, som jag åtminstone känner till det från mitt hemland, att åklagarmyndigheterna och motsvarande domstolar först beslutar om åtal skall väckas och att disciplinära åtgärder följer på detta. Utifrån detta frågar jag mig om Heaton-Harris har återgivit ordningsföljden riktigt.
(Applåder)

Laguiller (GUE/NGL).
Herr talman! De europeiska institutionerna, som för egen räkning övertar och sprider inställningen hos de nationella regeringarna, bedriver en systematisk privatiseringspolitik som leder till vanvård av statliga företag till förmån för privata intressen. Det är en reaktionär och oacceptabel politik, först och främst ur konsumenternas synpunkt, eftersom fungerande statliga företag är helt oförenliga med profitbegär. Ett tragiskt bevis på detta är järnvägsolyckorna i Storbritannien och flygplanskollisionen i Schweiz. Privatiseringspolitiken tjänar också som förevändning att angripa arbetarnas rättigheter. I Frankrike planerar ledningarna för det franska energiverket (EDF) och det franska gasverket (GDF), samtidigt som de förbereder sig för att öppna kapitalet för det privata näringslivet, att försämra pensionerna genom att förlänga inbetalningstiden och höja avgifterna och genom att sänka pensionsbeloppet.
Jag vill därför kraftigt protestera, både mot angreppen mot de statliga företagen och mot de hot som vilar över deras arbetare. Jag betonar min solidaritet med arbetarna i EDF/GDF, Air France och SNCF (franska statens järnvägar), som den 3 oktober kommer att demonstrera i Paris, och jag uppmuntrar dem som vill delta för att protestera mot de åtgärder som vidtagits mot arbetslivet.

Zrihen (PSE).
Herr talman! Tack för att jag fick ordet. Jag skulle vilja meddela er min förvåning: under sommarferierna skrev jag till kommissionär Patten för att fråga hur han anser att vi skall kunna hjälpa palestinierna att organisera eller omorganisera sina förvaltningar inför nästa val.
Jag är bara förvånad över att jag inte fått något svar, eftersom det var andra gången jag skrev till honom i detta ärende. Jag skulle vilja försäkra mig om att åtminstone på onsdag få svar på denna fråga.

Talmannen. -
Jag hoppas det.

Fiori (PPE-DE).
Herr talman! Med full respekt för allas rätt att begära ordet vill jag än en gång uppmana kollegerna att undvika att polemisera och blanda ihop dramatiska situationer som de som just har beskrivits, flyktingdramer som inträffar i Italien, med den italienska regeringens beslut i strukturella frågor. Jag har respekt för parlamentets roll, och jag tycker inte att vi utövar den på ett bra sätt när vi söker polemik för polemikens egen skull, varken gentemot varandra eller gentemot de människor som genomlever denna tragedi.

Mombaur (PPE-DE)
Herr talman! Till vår kollega på kammarens vänstra sida skulle jag bara vilja säga: Europeiska unionen är - vad privatisering beträffar - fullkomligt neutral. Men ett är historiskt riktigt: arbetstagarnas rättigheter har aldrig undertryckts mer än i de stater i vilka allt var förstatligat. Det är det tjugonde århundradets lärdom.
(Applåder från höger)

Korakas (GUE/NGL).
Herr talman! Under de senaste dagarna har vi med vrede och vånda kunnat följa uttalandena från den amerikanska ledningen, som i vilket fall som helst ämnar attackera Irak, även om så diktatorn Saddam beslutar att släppa in vapeninspektörerna.
Ledamöterna från det grekiska kommunistpartiet, och jag antar även hela det grekiska folket, motsätter sig en sådan utväg, vare sig med eller utan FN:s tillstånd. Vi anser det vara synnerligen obegripligt att Förenta nationerna, som skapades för att på fredlig väg lösa konflikter, behandlar dessa brott som om de vore legitima. Det som emellertid är mest frustrerande är att Förenta staternas ledning inte har några som helst samvetsbetänkligheter mot att basunera ut detta ytterst farliga påstående om en föregripande attack. Inser ni att vi här har att göra med den allra värsta sortens terrorism, riktad mot alla dem som inte godtar Förenta staternas herravälde, där man tagit sig rätten att kunna angripa alla dem som anses utgöra ett hot, eller som skulle kunna utgöra ett hot?
Min fråga, herr talman, är följande: kommer Europaparlamentet att inskränka sig till att spela rollen som den medbrottslige Pontius Pilatus i denna situation? I vilket fall som helst anser vi det vara ytterst nödvändig att våra länder förenar sina styrkor mot denna nynazistiska politik och att man sätter stopp för dessa paranoida brottslingar som styr Förenta staterna.

Posselt (PPE-DE)
Herr talman! Vi har i samband med det sjätte ramprogrammet för forskning diskuterat intensivt om skydd av embryon. På den tiden utsatte man företrädarna för etiska principer för ett massivt tryck och sade, att hur viktig frågan än är, så får den inte leda till en blockering av detta viktiga forskningsprogram, inom vilket skydd av embryon bara är en ytterst liten del. Nu har vi en situation där just dessa människor, som på den tiden resonerade på detta sätt, försöker blockera hela forskningsprogrammet eftersom en kvalificerad minoritet i rådet, som är ett rättsligt instrument, försöker genomdriva etiska principer som vi egentligen borde ha fastslagit på ett tidigt stadium.
Jag skulle vilja fråga i vilken mån Westendorp har rätt att gå omkring och för parlamentets räkning förklara att vi vill ha en budgetreserv för hela programmet eller för delar av programmet. Jag minns inte att vi någon gång har fattat ett sådant beslut i plenum. Jag ber er också att i trepartssamtalet med rådet i morgon inte ta upp sådant som vi här i parlamentet aldrig har röstat om!

MacCormick (Verts/ALE).
Herr talman! En ordningsfråga: av ert svar förstår jag att ni har missförstått vad jag menade med mitt yttrande. Jag håller fullständigt med er om att kammaren alltid bör glädja sig när rådet ägnar sådan uppmärksamhet åt våra betänkanden. Vad jag ville fästa uppmärksamhet på var emellertid att en underavdelning till rådet, Pesca-gruppen, skall ha hållit ett sammanträde där man diskuterade förslag till betänkanden från parlamentet som ännu inte granskats av det berörda utskottet, med andra ord, att de har ?mixtrat med? dessa betänkanden innan de setts av utskottet. Om detta stämmer är det en allvarlig överträdelse av parlamentets rättigheter och privilegier och i själva verket en överträdelse av artikel 2 i vår arbetsordning. Jag vill lämna in en protest om detta och föreslår att frågan tas upp med rådets ordförandeskap och med ordföranden för vårt eget fiskeriutskott.

Talmannen. -
Ni har alldeles rätt, jag missförstod ert första yttrande.

De Keyser (PSE).
Herr talman! Sedan vår sista resolution i Europaparlamentet har situationen i Irak utvecklats på ett både bra och dåligt sätt. Dåligt därför att situationen faktiskt blir alltmer spänd på det internationella planet och bra eftersom Irak villkorslöst har accepterat FN:s vapeninspektioner. I förrgår var jag i Bagdad, och det framlades ett förslag inför Tarek Aziz som denne accepterade. Han accepterade även att FN:s vapeninspektörer skall åtföljas av internationella observatörer på toppnivå, som kan respekteras av båda parter.
Detta skulle utgöra en garanti både för Förenta staterna och för Irak för att man inte skulle leka katt och råtta. När jag frågade Tarek Aziz om observatörer från Europaparlamentet vore välkomna svarade han att han inte kände till Europaparlamentet. Detta ger kanske anledning till en viss försiktighet från vår sida, trots att det finns förhoppningar om fred, att inte skicka en delegation i detta ärende till Irak och i synnerhet att inte ge sig ut för att vara någon neutral samtalspartner.

Caudron (GUE/NGL).
Herr talman! Jag gör ett mycket kort inlägg för att meddela min kollega att han säkerligen har blivit felaktigt underrättad.
Det föreligger ingen blockering från parlamentets sida. Parlamentet har röstat för en gemensam hållning som inte ens, vad gäller de etiska problemen, har ändrat den gemensamma hållning som rådet fastslagit. Parlamentet har accepterat en kompromiss som innehöll en fullständig anpassning till de ändringsförslag som parlamentet röstat för i en hel rad frågor, och i juli fick vi av en händelse veta att rådet tagit tillbaka sitt löfte. Det är detta löftesbrott från rådets sida som parlamentet kritiserar.
Det är därför som föredraganden, ordföranden i utskottet för industrifrågor, utrikeshandel, forskning och energi och skuggföredragandena regelbundet träffas för att göra parlamentets röst hörd i rådet, för att be att få bli delaktiga i förhandlingarna och se till att det löfte som givits av rådet och det spanska ordförandeskapet respekteras av det danska ordförandeskapet.
Det är mycket enkelt: det föreligger inget hot härvidlag från vem det vara må. Det handlar om ett fullständigt ansvarstagande parlament som vad gäller medbeslutande inte har velat gå så långt som till förlikning och som har accepterat en kompromiss. Det är denna kompromiss som ifrågasätts av rådet. Vilka åsikter vi än har för övrigt i etiska frågor måste vi alla vara överens om att kritisera detta slags uppförande.

Talmannen.
Denna punkt är avslutad.

Talmannen. -
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkandet (A5-0276/2002) av Evelyne Gebhardt för utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor om Republiken Frankrikes initiativ inför antagandet av rådets beslut om inrättande av ett europeiskt nätverk för rättslig utbildning (13348/2000 - C5-0757/2000 - 2000/0829(CNS)).

Berger (PSE)
Herr talman! Tack för att jag får tala här som ersättare för Gebhardt. Hon fick förhinder med kort varsel. Hon har bett mig att avge följande yttrande: Europa som ett område för frihet, säkerhet och rättigheter - det är ett ambitiöst men i första hand ett mycket centralt mål för hela unionen. Det utlovar trygghet för nästan 380 miljoner människor i 15 länder. Samtidigt skall detta område för frihet och rättigheter undanröja oro. För att skapa utrymme för detta behöver vi en mycket fint utmejslad lagstiftning på europeisk nivå. Vi gör bit för bit goda framsteg på detta område. Vi måste emellertid också som grund skapa en infrastruktur, annars bygger vi en ruin, och medborgarna blir med rätta besvikna.
Det beslut som ligger framför oss berör en viktig del av denna infrastruktur. Det gäller fortbildning av jurister på europeisk nivå. Med tanke på de helt olika systemen och rättstraditionerna finns det i detta sammanhang svåra frågor att lösa. Den franska regeringen har lagt fram ett intressant förslag. Gebhardt har som föredragande vidtagit några ändringar som förbättring. På några ställen har hon kompletterat förslaget. Tack vare alla inblandades goda samarbete har man lyckats nå ett gott resultat. Utskottet kunde rösta för förslaget med bara en nedlagd röst.
En av ändringarna gäller den rättsliga grunden; till skillnad från det franska förslaget, som anför artikel 31 och 34 i Europeiska unionens fördrag, stöder sig vårt förslag nu på artikel 42. Å ena sidan för att begränsa byråkratin, å andra sidan för att kunna utvidga nätet på ett flexibelt sätt. Det franska förslaget omfattar bara frivillig fortbildning för domare på det straffrättsliga området. Det är för lite. Till området för frihet, säkerhet och rättigheter hör naturligtvis också civilrätten, och detta område skapas inte endast av domare. Alla yrkesgrupper inom området för rättskipning och rättsvård, t.ex. även advokater och allmänna åklagare liksom polistjänstemän i Förenade kungariket, kan här ta hand om motsvarande uppgifter.
Hos alla dessa yrkesgrupper måste förståelsen för och godkännandet av de olika rättssystemen främjas, annars brister det i förtroende. Det skulle leda till att åtgärder som beslutas av domare och domstolar från ett annat rättssystem blir föremål för förbehåll. De måste emellertid godkännas och genomföras som om det handlade om avgöranden inom det egna, invanda nationella rättssystemet. Ett friktionsfritt och snabbt genomförande av förfaranden främjar medborgarnas förtroende när det gäller det utlovade området för frihet, säkerhet och rättigheter. Slutligen måste även inom rättsväsendet det gälla, som på ekonomins område är självklart: nya lärdomar leder till framgång.
Ett nät av fortbildning på det rättsliga området säkrar framgång, och det gör livet lättare för dem som är verksamma inom rättsväsendet. Det är absolut nödvändigt. Av Rapport 2000 om aktiviteterna inom Pro Eurojust framgår, att det inte alltid är lätt att samarbeta effektivt för dem som är verksamma inom rättsväsendet i olika medlemsstater, vare sig det nu beror på skillnaderna i lagstiftningen eller otillräckliga språkkunskaper inom ämnesområdet. Med ett starkt nät av fortbildning kan sådana stötestenar undanröjas. Låt oss knyta ihop detta nät!

Vitorino
Herr talman, ärade ledamöter! Jag vill först gratulera föredraganden Evelyne Gebhardt till hennes betänkande och instämma i den inledande utsagan att det rättsliga samarbetet på europeisk nivå kan fungera på ett effektivare sätt om de främsta inblandade, det vill säga domare och åklagare, får en kontinuerlig utbildning.
Detta behov erkändes och bekräftades av stats- och regeringscheferna i Europeiska rådet i Laeken, vilka gav en ny knuff för projektet att inrätta ett europeiskt nätverk för rättslig utbildning. I debatten som följde på den franska regeringens initiativ väckte kommissionen en rad frågor av rättslig och teknisk karaktär angående inrättandet av ett europeiskt nätverk för rättsutbildning.
Dess viktigaste frågor var följande: för det första, domarkårens oavhängighet, som måste bibehållas. Hellre än att införa stelbenta utbildningsscheman är det lämpligt att framför allt förse domarna och åklagarna med nödvändiga medel för att kunna skapa och genomföra denna utbildning på ett flexibelt sätt. För det andra är det nödvändigt att ta hänsyn till redan existerande strukturer och på ett fullständigt sätt undersöka disponibla instrument för medvetandegörande: det europeiska rättsliga nätverket och det europeiska nätverket för civila och kommersiella ändamål. Slutligen är det lämpligt att vara medveten om det allmänna problemet med en fördelning av det rättsliga samarbetet mellan de första och tredje pelarna i fördraget, vilket enligt vår mening innebär antagandet av två identiska dokument, ett problem som förvärras av specifika egenskaper relaterade till opting out-protokollen i Danmark, Förenade kungariket och Irland.
Europaparlamentet försökte i sitt stöd till initiativet besvara dessa frågor, främst den sista frågan om dubbel rättslig grund. Kommissionen ger sitt fulla erkännande av föredragandens ansträngningar. Den accepterar dock inte passerelle-formuleringen i artikel 42 i fördraget om Europeiska unionen, vilken vi anser är oproportionerlig och orealistisk.
Vi håller med om tanken att fördelningen av de rättsliga frågorna mellan de två pelarna skapar svårigheter. Men vi anser att det effektivaste sättet att komma över dessa svårigheter är att överge pelarstrukturen inom ramen för konventionen om Europeiska unionens framtid. I det arbetsdokument som kommissionen lagt fram om ett ?europeiskt nätverk för rättsutbildning? har vi föreslagit tre möjliga alternativ: att inrätta ett utbildningsnätverk genom ett dokument från rådet, inrätta en gemenskapsbyrå för detta ändamål, eller att bevara det nuvarande nätverkets verksamhet och samtidigt stärka unionens stöd till denna. Coreper kom den 27 juni i år fram till ett allmänt principavtal om det tredje alternativet och underströk det intresse man har för verksamheten i det nuvarande nätverket och en förstärkning av dess aktiviteter. Kommissionen anser att det för närvarande är det som bäst motsvarar behoven och som bör ge mest positiva resultat. Nätverket har för övrigt redan inlett sitt arbete med denna inriktning.
Rådet har antagit ett ramprogram för polissamarbete och straffrättsligt samarbete, Agis-programmet, utifrån modellen för gemenskapsramen för verksamhet för att underlätta det civilrättsliga samarbetet. Kommissionen anser därför att vi har program för att stödja verksamheten och respektera utvecklingen av den rättsliga utbildningen i Europa, såväl den civilrättsliga som den straffrättsliga, vilket vi menar är ett särskilt viktigt mål med tanke på den kommande utvidgningen.

Hernández Mollar (PPE-DE).
Herr talman! Jag välkomnar denna debatt då vi diskuterar en betydande åtgärd som utan tvivel kommer att leda till framsteg i genomförandet av det efterlängtade området av frihet, säkerhet och rättvisa. Jag vill först och främst gratulera föredraganden för det stora intresse han visat att ta sig an detta initiativ och för det utmärkta arbete han gjort.
Genom Amsterdamfördraget lyckades vi förse oss med de nödvändiga rättsliga grunderna för att på europeisk nivå utveckla ett antal åtgärder vars syfte är att förverkliga det fria, säkra och rättvisa Europa som vi alla önskar oss.
1999 kungjorde medlemsstaterna vid mötet i Tammerfors att det i ett verkligt europeiskt rättsligt område inte bör förekomma att de rättsliga och administrativa systemens bristande förenlighet och komplexa beskaffenhet skulle hindra människor och företag att kunna utkräva sina rättigheter eller avskräcka dem från att göra det.
För att undvika nämnda funktionsstörningar fastställde medlemsstaterna principen om ömsesidigt erkännande av rättsliga beslut och domar som hörnsten i det rättsliga samarbetet i unionen, såväl inom civilrätten som straffrätten. Men för att det ömsesidiga erkännandet skall vara möjligt är det nödvändigt att uppfylla även en annan princip, dvs. det ömsesidiga förtroendet. Det innebär att för att utländska rättsliga beslut skall godkännas som om de vore ens egna måste man ha fullt förtroende för såväl rättsordning som rättsväsen i det dömande landet.
Därför är utbildning av jurister i medlemsstaternas rättskårer, precis som initiativet tar upp i ett av skälen, nödvändigt för att det europeiska rättsliga området skall lyckas.
Även därför anser jag att det initiativ vi diskuterar är viktigt. Dess syfte är att skapa ett nätverk som gör det möjligt att upprätta nödvändiga förbindelser mellan de olika organ i medlemsstaterna som har hand om utbildning och fortbildning av de personer som arbetar i det rättsliga systemet. På så sätt kommer man att främja en förståelse mellan olika myndigheter och upprätta ett förtroendefullt klimat. Det kommer naturligtvis att leda till en större kunskap om de olika rättsliga systemen i medlemsstaterna och att det europeiska rättsliga området fungerar bättre. På så sätt institutionaliseras ett system för utbyten av bästa praxis, och ett ständigt flöde öppnas mellan de nationella organen, med respekt för varje organs identitet och det nödvändiga rättsliga oberoendet som är grunden för rättstaten.
Jag skulle vilja hålla mig till det jag anser är det viktigaste i detta initiativ, och som föredraganden redan tagit upp, dvs. nätverkets arbetsområde. Det har naturligtvis varit det de huvudsakliga diskussionerna kretsat kring, naturligtvis på grund av den direkta verkan de har på valet av rättslig grund.
Oberoende av den oklara spridning de rättsliga grunderna för att förverkliga området för frihet, säkerhet och rättvisa har i fördragen håller jag med föredraganden om att det inte tjänar något till att skapa ett nätverk som det vi nu diskuterar för det specifika straffrättsliga området. Rättvisan är i sig själv ett enhetligt begrepp, och därför är det mest lämpligt att skapa ett enda nätverk för samordning av de nationella rättssystemen, såväl på det civilrättsliga som det straffrättsliga området.
Om vi å ena sidan håller oss till den uppfattning som uttryckts av utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden, som avvisar valet av en dubbel rättslig grund om det skulle innebära förfaranden som inte är förenliga sinsemellan, och å den andra betydelsen och de mål initiativet strävar att uppnå, anser jag att valet av den bro som utformats i artikel 42 i fördraget om Europeiska unionen som rättslig grund är den mest korrekta vägen.
Vi utgår från principen att artiklarna införs i fördraget eftersom man tänker sig att sedan använda dem. Därför borde vi inte rädas att välja detta förfarande, oberoende av om det ännu aldrig använts. Dessutom ger valet av artikel 42 en ännu större betydelse eftersom det innebär att vi stöder en harmonisering av frågor där speciella förfaranden fortfarande gäller.
Därför vill jag i Europeiska folkpartiets (kristdemokraternas) namn insistera på behovet att stoppa denna rättsliga spridning och mångfalden av rättsliga grunder som finns för att förverkliga detta område. Initiativet kan tjäna till att i praktiken genomföra den vilja medlemsstaterna uttryckte i nämnda artikel 42 i fördraget och öppna vägen för en progressiv harmonisering av de viktigaste begreppen i straffrätten.

Andrews (UEN).
Herr talman! Som det just sades begränsades detta initiativ ursprungligen till fortbildning av domare som handhar straffrättsliga mål, men man insåg sedan att det var nödvändigt att utveckla en andra fas för fortbildning av domare som handhar civil- och handelsrättsliga mål. I vissa medlemsstater är det tradition att man inte får inkräkta på det rättsliga oberoendet. Detta finns förvisso inskrivet i den irländska författningen. Det är därför nödvändigt att finna en lämplig lösning på hur vi skall gå vidare i den här frågan. Jag är övertygad om att vi kan finna en lösning. Vi har redan ett oberoende nätverk för rättslig utbildning.
Utvecklingen har gått om det här betänkandet. Jag föreslår att vi nu omedelbart gör bruk av det befintliga nätverket och samtidigt ser till att stödet för det förstärks. Vi måste verkligen koncentrera oss på kampen mot terrorismen som, vilket vi alla vet, är nationell, europeisk och global, och dessutom är en prioritering för Europeiska unionen.
Jag välkomnar rådets beslutsamhet att tillsammans med medlemsstaterna agera fullt ut under Förenta nationernas beskydd i en global sammanslutning mot terrorismen. En terroristattack är en attack mot den mest grundläggande mänskliga rättigheten - rätten till livet. Attackerna sker i skydd av mörkret, självmordsbombare på fullpackade gator och bussar. Det finns alltid offer för terrorismen, precis som det finns offer för brott, offer för hungersnöd som orsakas av människan. Det finns statligt finansierad terrorism, krigsterrorism och vedergällning, vilket vi ser i Mellanöstern. Det slags terrorism som nu hotar världen har inga gränser och finns inte på någon identifierbar plats. Den rör ostraffat pengar och infiltrerar affärsvärlden, politiken och rättsliga system över hela världen. Irland har haft 30 år av terror, vilket slutade i ett dödläge. Vi måste lära oss läxan av det.
Nationer, städer och framför allt människor är offren för terrorismen. Offren är terrorismens verkliga fångar, gärningsmännen går alltför ofta fria.
Jag vill än en gång hylla föredraganden.

Turco (NI).
Herr talman! Det är tack vare reformeringen av vår arbetsordning som vi i dag diskuterar en text som - liksom många, alltför många gånger tidigare i detta parlament - kommer att antas av rådet i en annan form än den vi har fått framlagd för oss. Samtidigt tillåts vi inte diskutera Europeiska unionens förslag angående terrorismen, som har en helt annan inverkan på de europeiska medborgarnas fri- och rättigheter än det dokument vi tvingas ta ställning till.
Jag syftar särskilt på Galeotes betänkande i vilket man granskar två förslag från Konungariket Spanien, ett betänkande som vi i morgon skall rösta om utan att parlamentet ens får diskutera det. Jag talar om texter som till och med kommissionen, som vanligen är försiktig med att ta ställning, har framfört invändningar emot - dessa bifogas vårt betänkande - betydande invändningar av juridisk och politisk art. Tyvärr har de stora politiska grupperna i parlamentet beslutat att beröva kammaren också den vanliga illusionen av en diskussion, vilket skall påtalas. Tydligen vill man dölja innehållet i dessa åtgärder för allmänheten. Vi kommer alltså inte att tala om Konungariket Spaniens förslag om rättsligt och polisiärt samarbete i kampen mot terrorismen, ett förslag som man verkligen skulle kunna instämma i, men tanken att använda vanliga gemensamma utredningsgrupper liksom att använda Europol och Eurojust för att underlätta detta utbyte gör att de tvivel som flera gånger har framhållits i detta parlament återkommer. Vi saknar demokratisk och rättslig kontroll över Europol och Eurojust, och de står egentligen vid sidan av gemenskapsstrukturen. Dessutom finns det inga specifika garantier för hur medlemmarna i de vanliga gemensamma utredningsgrupperna kommer att agera.
Dessa frågor, som gäller brottsutredningar och rättegången i brottmål, är ofta minutiöst reglerade i lagstiftningen på nationell nivå, om inte rent av i grundlagarna, för att parternas rättigheter och skyldigheter skall fastställas. På europeisk nivå finns det dock ingenting av allt detta.
Också Konungariket Spaniens andra förslag undanhålls från medborgarna. Detta gäller mekanismer för att utvärdera de rättsliga systemen och deras införande på nationell nivå i kampen mot terrorismen, och är enligt Europeiska kommissionen fortfarande oacceptabelt på grund av sina brister, sin vaghet och på grund av att man våldför sig på den rättsliga grunden: än en gång är man beredd att trampa på principer och regler i terrorismbekämpningens namn. Åtgärden överskrider nämligen vad den rättsliga grund man åberopar tillåter, förutom att den kommer ovanpå den utvärdering som redan ingår i rambeslutet om kampen mot terrorism.
Vi måste göra vår röst hörd för rådet och tillbakavisa en text som aldrig kommer att antas liksom texter som stammar ur en vilja att bekämpa terrorismen också till priset av de grundläggande fri- och rättigheter som är själva grunden för demokratin. De stora grupperna i detta parlament har beslutat att inte debattera allt detta, vilket hade varit nyttigt och nödvändigt.

Coelho (PPE-DE).
Herr talman, herr kommissionär, mina damer och herrar! Europeiska rådet i Laeken uppmanade uttryckligen till ett stärkt förtroende mellan de inblandade i det rättsliga samarbetet så att man snabbt skulle kunna inrätta ett europeiskt nätverk för att främja domarnas utbildning.
Därför är det förslag vi behandlar inriktat på att garantera ett samarbete mellan medlemsstaternas rättsliga myndigheter genom inrättandet av ett europeiskt nätverk för rättslig utbildning som har som mål att stimulera sammanhållning och effektivitet i utbildningsåtgärderna för medlemmar av medlemsstaternas domarkårer, och att upprätta kontakter mellan de nationella skolor och institutioner som är särskilt lämpade för utbildning av domare i åklagarmyndigheten.
Vi instämmer i tanken att förstärka banden mellan domarna och de institutionella mekanismerna i det europeiska rättsliga arbetet för att underlätta övervakningen av yrkena i de olika stadierna av bygget av det rättsliga Europa, och på så sätt bidra till att befästa ett område med frihet, säkerhet och rättvisa och för att skapa en europeisk rättskultur.
Jag ber Berger att förmedla våra gratulationer till Gebhardt för det utmärkta arbetet och även meddela att vi instämmer i, vilket redan uttryckts av vår kollega Hernández Mollar, att detta nätverk skall omfatta alla rättsliga samarbetsområden i Europeiska unionen, det vill säga, både när det gäller straffrättsliga och civilrättsliga frågor. Med detta ger vi ett värdefullt bidrag till att förbättra kunskaperna och förståelsen för samarbetsinstrumenten, liksom till att stärka utvecklingen av ett förtroendefullt klimat hos domarna i de olika nationella rättsfrågorna. Detta kommer att gynna det ömsesidiga erkännandet av domar, såväl i civilrättsliga som i straffrättsliga fall, vilket när allt kommer omkring är hörnstenen i det rättsliga samarbetet.

Talmannen. -
Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 12.00.

Talmannen. -
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkandet (A5-0257/2002) av Robert Evans för utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor om asyl: gemensamma rutiner och inre säkerhet (KOM(2001) 743 - C5-0129/2002 - 2002/2053(COS)).

Evans, Robert J.E. (PSE)
. (EN) Herr talman! Som ni sade omfattar detta betänkande - om en ?öppen samordningsmetod? för asylpolitik och inre säkerhet - två metoder. Det är egentligen två betänkanden i ett. Det skulle ha delats upp i två separata betänkanden, men beroende på parlamentets regler och även på tidsbegränsningar och organisatoriska faktorer blev det ett enda betänkande.
Hela inställningen till den gemensamma asylpolitiken är en väsentlig del av vårt utskotts arbete, och vi är mycket engagerade i den här frågan. När det gäller den öppna samordningsmetoden betonar vi att den inte får bli en ersättning för parlamentets delaktighet i processen att arbeta mot en gemensam asylpolitik och naturligtvis även en gemensam invandringspolitik: vi tar ställning för att gemenskapsmetoden skall tillämpas fullt ut för dessa frågor. Det är mycket viktigt att parlamentet deltar fullt ut i lagstiftningsprocessen på det här området. Vi välkomnar den öppna samordningsmetoden. Att dela statistik och allt annat det medför får inte ses som en ersättning för en fullständig tillämpning av gemenskapsmetoden för en gemensam asylpolitik, en process som parlamentet måste vara fullständigt delaktig i.
Vi måste också se till att tillämpningen av den öppna samordningsmetoden inte medför att asylpolitiken förringas till den minsta gemensamma nämnaren för medlemsstaternas nuvarande politik. Vi vill ha höga standarder. Vi vill att bästa praxis skall följas. Därför måste den öppna samordningsmetoden tillämpas under en övergångsperiod mot ett andra skede, där asylfrågan är en fast punkt på lagstiftningsdagordningen.
Vidare skall man inte se bästa praxis inom den öppna samordningsmetoden som en ersättning för Genèvekonventionen och därtill hörande protokoll. Vi måste sätta press på alla medlemsstaters regeringar så att de integrerar asylpolitiken, och naturligtvis även invandringsfrågorna, i alla politikområden som ett övergripande politiskt mål.
Den andra delen av meddelandet handlar om inre säkerhet. Den frågan har klart flyttats upp på dagordningen sedan händelserna den 11 september förra året. Vi måste försäkra oss om att medlemsstaterna inbegriper Genévekonventionens bestämmelser om undantag för personer som kan ha varit inblandade i brott mot mänskligheten eller liknande handlingar som redan är klart definierade. Vi måste försäkra oss om att detta har lagts fram som en metod för att säkra att terrorister inte kommer in på Europeiska unionens territorium genom asylförfarandet. Det finns för närvarande inga bevis för att terrorister reser in i någon av Europeiska unionens medlemsstater och söker asyl, men syftet med betänkandet är att göra det fullständigt klart att det finns skyddsåtgärder och förfaranden för att täcka den eventualiteten.
Det är ytterst viktigt att de åtgärder som införs för att tackla hoten mot den inre säkerheten står i proportion till målet, är effektiva och framför allt skyddar de mänskliga rättigheterna.
Jag välkomnar kommissionens åtagande att endast utnyttja Genèvekonventionens undantagsklausuler som grund för att avslå asylansökningar, men jag betonar att undantagsklausulerna måste användas med försiktighet. Jag upprepar att Europeiska unionen måste ha en konsekvent inställning i den här frågan och inte utvisa personer till länder där de riskerar dödsstraff. Vi måste ha fullständigt klara regler för status och behandling av personer som kan bli föremål för undantag från internationella förfaranden, men som inte kan utvisas från Europeiska unionen av något av de skäl som kan leda till att de får denna status.
Med undantag för de reservationer jag har nämnt välkomnar vi i stort sett det åtagande kommissionen gör för att säkra att tillträde till asylförfarandet garanteras. Det är dock viktigt att betona att undantagsklausulerna inte bör beaktas rutinmässigt, detta av såväl praktiska som humanitära skäl.
Jag har lagt fram några ändringsförslag till detta betänkande, antingen för att rätta till smärre fel, eller på grund av bakslag i utskottet, men de förringar inte betänkandets vikt och betydelse. Jag vill berömma kommissionär Vitorinos arbete för att gå mot en gemensam europeisk asylpolitik. Den enda vägen framåt är att alla 15 medlemsstaterna har en likartad politik med riktlinjer som inte är liknande utan exakt likadana, och som erkänns och upprätthålls av samtliga medlemsstater.

Vitorino
Herr talman, mina damer och herrar! Europeiska rådet i Sevilla fastställde en viktig kompromiss i asylfrågor. Det fastställde slutet av år 2003 som bortre gräns för antagandet av alla lagstiftningsinstrument av första generationen för dokument som gäller den europeiska asylpolitiken. Jag anser att detta åtagande från stats- och regeringscheferna är viktigt för att justera den europeiska politikens trovärdighet på ett så känsligt område som asylpolitiken.
Jag döljer inte för parlamentet, och har aldrig dolt det, att förhandlingarna för närvarande är något oroväckande; jag tror framför allt inte att lösningen består av en harmonisering som är begränsad till den minsta gemensamma nämnaren. Det är inte där mervärdet i en europeisk asylpolitik ligger. Parallellt med dessa förhandlingar var FN:s flyktingkommissarie Ruud Lubbers närvarande på det informella mötet med rådet (rättsliga och inrikes frågor) i Köpenhamn i förra veckan, och han aviserade de viktiga beslut som kommer att fattas under nästa möte med flyktingkommissariatets verkställande kommitté: godkännandet av en agenda för internationellt skydd som jag är säker på kommer att bidra till debatten om de stora frågorna i asylpolitiken på global nivå och följaktligen på europeisk nivå.
När det gäller dagens betänkande tackar jag och gratulerar föredraganden för innehållet i hans betänkande. Kommissionen föreslår faktiskt införandet av en öppet samordnad politik på asyl- och invandringsområdet. Men jag vill än en gång här göra klart att vi inte tycker att den öppna samordningsmetoden och antagandet av lagstiftningsåtgärder för asylområdet på europeisk nivå är oförenliga. Tvärtom, att instifta lagar är en viktig del i skapandet av en gemensam asylpolitik. Asylpolitiken kan dra nytta av den öppna samordningsmetoden, samstämmighet och tillnärmande av rutiner, åtgärder och riktlinjer hos de nationella administrationerna i asylfrågor.
Jag döljer inte att inte ens medlemsstaterna är överens om tillämpningen av den öppna samordningsmetoden för asylpolitiken. Men sanningen är att själva rådet nyligen följde de linjer kommissionen föreslagit genom att yrka på ett inrättande av ett nätverk för de inblandade på asylområdet för informationsutbyte och analys av de rutiner som följs. Från kommissionens sida har vi avsikten att använda dessa instrument för att fastställa nya handlingsområden på asylområdet, inte bara för att jämföra politiken utan också för att göra de bästa rutinerna allmänna. Det är alltså ingen motsättning mellan den öppna samordningsmetoden och harmoniseringen enligt resultaten av Amsterdamfördraget, och vi anser även att när det gäller konventionen om Europeiska unionens framtid samt den framtida regeringskonferensen bör förenligheten av dessa två typer av instrument framhävas och strykas under.
Beträffande betänkandets andra dimension kommer vi att ta upp frågan om balans mellan den inre säkerheten och skyddsskyldigheter. För kommissionen är det enligt det dokument vi har skickat till parlamentet om förhållandet mellan att garantera den interna säkerheten och att uppfylla internationella skyldigheter och instrument avseende skydd möjligt att uppnå en rättvis balans mellan att garantera den interna säkerheten i Europa, framför allt efter den 11 september 2001, och skyddet av flyktingars rättigheter och andra viktiga värden för de europeiska demokratierna.
Kommissionen gläder sig åt att det betänkande vi diskuterar här i dag utgår ifrån denna grundinställning. Kommissionen rekommenderar också att flyktingar och asylsökande med god vilja inte skall bli offer för händelserna förra året, men samtidigt bör inte några möjligheter ges till dem som stöder eller begår terroristdåd att ta sig in i Europeiska unionens medlemsstater. Därför stöder kommissionen helt och hållet de riktlinjer som antagits och uttryckts av FN:s flyktingkommissarie för att den inriktning vi skall följa inte skall baseras på långtgående förändringar av flyktingarnas skyddssystem, utan i stället baseras på tillämpningen av de skyddsundantag som konventionen ger avseende flyktingar genom undantagsklausuler. Vi utgår ifrån åsikten att dessa klausuler skall användas i enlighet med UNHCR:s tolkning.
Slutligen, herr talman och ärade ledamöter, skulle jag vilja betona att kommissionen instämmer i den uttryckliga vädjan som Europaparlamentet gjort för att bekräfta unionens politik om att personer inte skall kunna utlämnas till länder där dödsstraff döms ut för deras brott, eller där man inte garanterar att de skall kunna dömas inom ramen för en rättvis och likvärdig rättsprocess.

González Álvarez (GUE/NGL)
Herr talman! För det första tackar jag föredraganden som tagit in flera av de stycken som antogs av utskottet för framställningar i betänkandet: om stadgan om de grundläggande rättigheternas roll, den fulla respekten för Genèvekonventionen, att särskilt uppmärksamma minderåriga som reser själva och kvinnor, lämplig utbildning för personal som är i kontakt med dem som ansöker om asyl och vikten av hjälp från de regionala och lokala organisationerna, frivilligorganisationerna och FN:s flyktingkommissarie.
Herr talman! Dock kvarstår några orosmoln som vi uttrycker i motiveringen, t.ex. det överdrivna framhävandet av känslan av osäkerhet som grund för att anta restriktiva eller repressiva åtgärder, inte bara gentemot de asylsökande utan också gentemot invandrarna.
Därför stöder föredraganden för utskottet för framställningar - så godkändes det i utskottet - genomförandet av gemenskapens handlingsprogram mot diskriminering, rasism och främlingsfientlighet.
En annan oro är att rådet skall anta de nationella ståndpunkter som är restriktivare i förhållande till rätten till asyl. I Sevilla såg vi de skillnader som fanns mellan de olika länderna i denna fråga.
Herr talman! Till utskottet för framställningar kommer det framställningar som har att göra med nekandet av asyl. Några är mer betydande och mer rättfärdigade än andra, det är så sant. Förra veckan kom det en som är ovanlig. Den handlade om en amerikansk medborgare som begär asyl i Sverige eftersom han känner sig förföljd i Förenta staterna och utsätts för stora påtryckningar. Sverige nekade honom denna asylansökan, och han vände sig då till utskottet för framställningar.
Denna framställan, som är ovanlig, visar på problemets komplicerade beskaffenhet och behovet att finna en balans, som kommissionären sade, mellan rätten till asyl och att medborgarna skall känna sig säkra.

Klamt (PPE-DE)
Herr talman, mina ärade damer och herrar! Förhandlingarna om en gemensam europeisk asylpolitik är sega och svåra. Ofta får man ett intryck av att vi har fastnat i en återvändsgränd. Trots alla motstridiga debatter om ämnet i parlamentet beror svårigheterna inte på Europaparlamentets medlemmar. Vi har arbetat snabbt på detta område, men våra rättigheter är bara av rådgivande karaktär.
Rådet måste - som vi alla vet - besluta enhälligt. Säkert är det därför lovvärt om kommissionen söker nya vägar. Jag säger emellertid: den öppna samordningsmetoden är i detta sammanhang ingen lösning för oss - i varje fall inte för Europaparlamentet. Europeiska folkpartiets grupp uttalar sig i motsats till föredraganden bestämt emot införandet av en öppen samordningsmetod på asylpolitikens område.
Den öppna samordningsmetoden leder ur vårt perspektiv till att man kringgår ett förfarande där beslutsfattandet är gemenskapens angelägenhet och till att Europaparlamentet utesluts. Det skulle vara första steget i riktning mot att åter göra asylpolitiken till en angelägenhet på regeringsnivå och att utesluta asylpolitiken från EG:s ansvarsområden.
Bortsett från att det i konventet finns en majoritet för övertygelsen att asylområdet fortsättningsvis skall regleras på gemenskapsnivå, kan och får vi inte tillåta att Europaparlamentet i egenskap av den enda demokratiskt legitimerade institutionen i Europa utesluts vid utformningen av en gemensam asylpolitik. Som en konsekvens av detta avvisar vi, Europeiska folkpartiets grupp, vår kollega Evans betänkande.
Vi har i vår grupp ytterligare skäl till att avvisa betänkandet. För det första: kravet att tolka undantagsklausulerna i Genèvekonventionen restriktivt. För det andra: kravet att säkerställa att ansökningar först prövas under beaktande av de heltäckande aspekterna av Genèvekonventionen innan några undantagsskäl prövas - en avvikelse från nuvarande rättspraxis - och att brådskande förfarande eller prövning inte rutinmässigt genomförs i dessa fall. För det tredje: kravet att säkerställa att man inte automatiskt överväger användning av undantagsklausulerna i samband med asylansökningar.
Vi kommer inte heller under några omständigheter att rösta för ett åsidosättande av Eurodac. Det får inte vara på det sättet att biometriska data - även fingeravtryck - som tas av asylsökande inte får användas i samband med förundersökningar i brottmål. Säkerhet har ett högt värde för medborgarna i Europeiska unionen liksom för de människor som söker skydd och säkerhet här.
Facit: Europeiska folkpartiets grupp kan bara rösta för vår kollega Evans betänkande om man i plenaromröstningen antar långtgående förändringar, som vi - Europeiska folkpartiet - har yrkat på i form av ändringsförslag. Under alla förhållanden måste emellertid parlamentet ta klart avstånd från den öppna samordningsmetoden.
(Applåder)

Terrón i Cusí (PSE).
Herr talman, fru Klamt, ledamöter! Det som mest oroar vår grupp är bristen på framsteg i medlemsstaterna och i rådet när det gäller invandrings- och asylpolitiken.
Medan vi här diskuterar om vi vill ha, eller inte vill ha, en öppen samordningsmetod kretsar debatten på gatan om de över femton döda på den italienska kusten, regnet av människor, lik, som flyter i land i mitt lands södra kustområden, situationer som den i Sangatte, som verkligen gör den allmänna opinionen utom sig. Jag skulle vilja säga att de blir det på två sätt: dels eftersom vi oroas av situationen, dels eftersom det verkar som om känslan av att vi står inför kaos, bristande kontroll och osäkerhet är den dominerande.
Vi vill naturligtvis ha gemenskapsförfaranden för asyl. Vi anser att vi inte kan fortsätta med den nuvarande situationen och därför är vi redo att stödja kommissionens förslag om en öppen samordningsmetod som ett steg mot en gemensam politik. Naturligtvis kan inte den öppna samordningsmekanismen ersätta en nödvändig rättslig tillnärmning och harmonisering, men den kan hjälpa till att bestämma dessa politikområden, i vilka Europaparlamentets roll också måste stärkas, samt samarbetet med UNHCR och frivilligorganisationerna.
Jag anser att man i dagens läge måste påminna sig om att asyl är en rättighet som våra stater beviljar förföljda personer - som utgår från våra staters och deras medborgares ställningstagande för friheten. Därför bör den vara ett motiv till stolthet och tillfredsställelse i mottagarsamhällena.
Därför är vi för - och jag tänker då på andra delen av betänkandet - att detta asylsystem skall fungera bra. Jag tror att en överdriven säkerhet också skulle innebära överdrivna skyddsåtgärder för dessa människor. Jag anser att tillämpningen av Genèvekonventionen och en större aktsamhet i de metoder vi fastställt för oss, inte när det gäller asyl, utan i andra rättsliga områden, som den gemensamma definitionen av terrorism eller det steg framåt som den europeiska arresteringsordern innebär, är mycket betydande och om de används effektivt bör de kunna vara tillräckliga för att garantera säkerheten utan att urholka rätten till asyl.
Jag vill också uttrycka vår oro för de länder som har dödsstraff, och jag vill säga att vi är emot samarbete och naturligtvis utvisning till dessa länder och också mot granskning av fall på rutinmässiga i stället för individuella grunder.
Herr talman! Jag beklagar att min tid är slut eftersom jag skulle vilja svara Turco, men jag tror att han inte talat om detta betänkande, så jag gör det i en ordningsfråga.

Schmidt, Olle (ELDR).
Herr talman! Jag vill börja med att tacka Robert Evans för ett som vanligt väl utfört arbete. För mig som liberal är det alltid ett nöje att samarbeta med Evans.
En av Europas absoluta ödesfrågor gäller hur vi sköter flykting- och asylpolitiken, hur vi integrerar dem som redan idag befinner sig inom EU och hur vi binder ihop asylpolitiken med det ökande behovet av arbetskraftsinvandring. Vår åldrande världsdel behöver nya invånare så väl. Det handlar givetvis också om vår inre säkerhet. Terrorismen skall inte få något fritt utrymme inom EU, och i det avseendet har vi självfallet alla ett ansvar.
Det borde vara en självklarhet att vi behöver ett gemensamt synsätt inom EU på dessa politikområden. Hur ser det då ut i verkligheten? Jag vet vad man säger i de högtidliga deklarationerna, men jag tycker att verkligheten talar ett annat språk. I flera av EU:s medlemsländer har man t.ex. vidtagit nationella åtgärder i stället för gemensamma åtgärder. Vi känner till den danska debatten, och vi har hört hur det har låtit i Tyskland. Det mesta har handlat om att hålla bort, stänga ute, köra ut, ta hårdare tag - det ointagliga Europa.
Herr talman! Det är mot denna bakgrund som Evans betänkande är så viktigt. Det måste finnas en balans mellan säkerhet och internationella skyddsförpliktelser. Budskapet är tydligt. Det behövs ett oinskränkt och rättssäkert asylsystem i hela EU, där intern säkerhet inte värnas på medborgarrättens bekostnad. Det behövs en gemensam invandringspolitik i EU, så att man kan lätta på asylsystemet. På detta område kan EU faktiskt lära av USA, trots att USA så ofta har kritiserats i denna kammare. En stor del av tillväxten och den ekonomiska utvecklingen i USA under de senaste åren har tillkommit i ljuset av en framsynt integrationspolitik. Någon sade: ?Hellre utlänning i USA än i Europa?.
Den öppna samordningsmetoden inom asylpolitiken skall ha som mål att alla länder skall uppfylla förpliktelser och sträva efter förbättrad standard och säkerhet, och det är bra.
Jag är också tacksam över att föredraganden och utskottet ytterligare stärkt kraven på rättssäkerhet och att kandidatländerna har inkluderats i samarbetet. Detta är ett förslag från oss liberaler. Jag tycker att det är oerhört viktigt att vi fastslår att ingen skall kunna utlämnas och riskera dödsstraff.
Till Klamt vill jag säga att samarbete och samordning är bra också inom asylområdet, men att målet måste vara gemensam lagstiftning. Det håller jag med om. Idag skyfflas människor runt i Europa likt kreatur. Det är inte värdigt, herr talman, i en union som bygger på humanism, tolerans och rättssäkerhet. Jag ger sålunda mitt helhjärtade stöd till Evans betänkande. Vi får dock aldrig glömma att rättssäkerheten inte får offras i kampen mot terrorismen. Terrorismen kommer att segra om vi offrar rättssäkerhet, personlig integritet och skydd för de mänskliga rättigheterna.

Lambert (Verts/ALE).
Herr talman! Vi vill gratulera föredraganden för att ha sammanfört två känsliga frågor. Många av oss hade hellre sett att de inte sammankopplades, eftersom säkerhetsfrågan ofta ger en tvivelaktig ursäkt för att underblåsa fördomarna hos dem som hellre vill begränsa asylrätten och föra en avskräckande politik gentemot dem som vill göra bruk av sina individuella och grundläggande rättigheter. Det gläder oss att vi kan instämma med föredraganden i hans yttranden om behovet av att upprätthålla de mänskliga rättigheterna och de civila fri- och rättigheterna.
Enligt vår mening får de civila fri- och rättigheterna inte underordnas säkerhetsfrågorna. Man säger oss att Europeiska unionens nyckelvärde är skydd för frihet, rättvisa och civila fri- och rättigheter och vi instämmer i den senaste talarens yttrande om att vi måste vara vaksamma när det gäller den här frågan. Vi stöder också fullständigt uttalandet att den härskande principen måste vara de internationella skyldigheterna, som skall tillämpas rättvist och humant.
Vi instämmer till exempel i det som sägs i slutsats 12, att omedelbara och generella kvarhållanden bör undvikas. Vi stöder även fullständigt slutsats 5 i betänkandet, där behovet av en holistisk infallsvinkel när det gäller asyl- och invandringsfrågor betonas, vilket skall ske genom att de införlivas som övergripande politiska målsättningar i alla politikområden, särskilt politik med en extern dimension, till exempel handel, utveckling, miljö och jordbruk.
Vi har länge hävdat att vi måste se vilka effekter Europeiska unionens politik får på det här området när den används som påtryckningsmedel, och efter Johannesburg måste vi bli ännu mer medvetna om att vad vi siktar på är hållbar utveckling genom att begränsa skälen för att söka asyl. Vi förlitar oss på att detta kommer att ingå i den öppna samordningsmetoden. Vi instämmer i den rad tvivel som har väckts om den öppna samordningsmetoden: på en rad politikområden har den nästan blivit en demokratisk förbifartsled, vilket leder till att Europaparlamentet, och även ofta nationella parlament, utelämnas. Vi hoppas dock att man genom den öppna samordningsmetoden kommer att finna lösningar på svåra frågor, såsom att finna bästa praxis för laglig inresa för asylsökande och andra invandrare.

Blokland (EDD).
Herr talman! Asylsystemet står under press, och för att lösa det här problemet måste vi prioritera en gemensam invandringspolitik. Evans går rakt på sak i punkt 1 i sitt betänkande.
Pressen på asylsystemet är verkligen stor. Många asylsökande anmäler sig vid Europas portar. Av erfarenhet vet vi att de flesta av dem inte omfattas av flyktingdefinitionen i Genèvekonventionen. Det har uppstått diverse uppfattningar om begreppet ?flykting?, och medlemsstaterna har utvecklat sekundära skyddsformer. Hur svårt det är att närma sig varandra visar sig i de förhandlingar om flyktingbegreppet som förts i rådet. Det är därför bra att utifrån de riktlinjer som Europeiska kommissionen föreslår jämföra medlemsstaternas lagar och politik för att fortsätta i en ömsesidig samverkan.
Den lösning som läggs fram i punkt 1 i Evans betänkande tycker jag dock av olika skäl inte är den rätta.
Det är naturligtvis ett konstigt resonemang som går i cirklar. Europeiska unionens medlemsstater har av olika egna skäl ingen aktiv invandringspolitik. Asylsystemet överbelastas genom att många personer som egentligen ingår i kategorin invandrare ändå försöker komma in i unionen via asylsystemet. De får den förvirrande benämningen ?ekonomiska flyktingar? påklistrad. Måste vi lösa det här problemet genom att föra en aktiv invandringspolitik? Det tycker jag ändå verkar vara att gå över ån efter vatten. Allra först måste det väl ändå fastställas att de här personerna inte har någon rätt till asyl.
Därefter kan man gå in på innehållet i idén med en invandringspolitik. Är det önskvärt för Europeiska unionen? Jag tror att man har mycket olika åsikter om det medlemsstaterna emellan. Det framgår också av reaktionerna på kommissionens meddelande om en öppen samordningsmetod för gemenskapens invandringspolitik. Den nederländska regeringen ser till exempel inte arbetsmigration som ett mål i sig. Undersökningar som de nederländska myndigheterna låtit utföra har visat att den här formen av migration för Nederländernas del inte är lösningen på föråldringsproblemet och flaskhalsarna på arbetsmarknaden. Jag kan föreställa mig att det för andra områden inom EU kanske är annorlunda, men det kan absolut inte tillämpas någon enkel generell politik för det här.
Dessutom löser det ingenting. Egentligen blir det då inte asylsystemet utan invandringssystemet som kommer att fungera som ett sätt att komma in i Europeiska unionen. Även om pressen på asylsystemet skulle minska så skulle den lika snabbt övergå till invandringssystemet och skapa samma missförhållanden.
Det finns ingen enkel lösning på problemet. Den bästa punkten i betänkandet är den där det yrkas på en integrerad syn på asyl- och migrationsfrågor, handel, utveckling, miljö och jordbruk. Så länge klyftan mellan fattig och rik är så stor, kommer nämligen människor fortsätta att försöka ta steget till en bättre framtid för sig själva och sina barn. Det är en lösning som först på mycket lång sikt kommer att bära frukt, men det finns ingen annan.
Under tiden måste vi inom Europeiska unionen fortsätta fundera över det praktiska genomförandet av vår asyl- och migrationspolitik. Barmhärtighet och rättvisa bör vara vårt rättesnöre. Barmhärtighet vid mottagandet av flyktingar som fördrivits från sina egna länder. Det betyder mottagande under människovärdiga förhållanden, vilket även betonas i betänkandet.
Samtidigt måste det råda rättvisa. Det är inte alltid enkelt. Det betyder nämligen rättvisa i form av tillgång till rättssystemet, men även i form av avvisning och utvisning.
De uteslutningsbestämmelser som i ljuset av händelserna den 11 september 2001 är mycket aktuella omfattas också av termen rättvisa. Dessa måste naturligtvis användas restriktivt och försiktigt. Det är dock farligt naivt att släppa in personer som inte har någon annanstans att ta vägen. Om vi vill garantera våra medborgares säkerhet så tillämpar vi de bestämmelserna. Där har det nämligen ibland funnits brister de senaste åren. Nederländerna verkade nästan göra en sport av att ta emot personer som inte släpptes in i andra stater. Nu upptäcker de vad det är de har släppt in. Alltså: jag går med på en restriktiv och försiktig tillämpning, men dock med den verklighetsförankring som krävs. Världen är tyvärr inget paradis fullt med välmenande människor.

Borghezio (NI).
Herr talman! Jag får intrycket att man i detta betänkande begår det allvarliga felet att blanda ihop den heliga principen om asylrätt, som flera gånger har åberopats och satts upp som en av de rättigheter som ligger till grund för Europeiska unionen, med den komplicerade och väsensskilda frågan om invandringen. Dessa frågor skall hållas isär ordentligt. Jag får detta intryck av texten i punkt 1.
Vi har framför oss ett betänkande som handlar om asylrättens rättsliga utformning. I punkt 1 i detta betänkande finns ett erkännande som är mycket oroande, eller borde vara det - främst för den som har skrivit det - nämligen att det enda sättet att få tillträde till Europeiska unionens territorium ofta är via asylförfarandet.
Om det är så är Europaparlamentets första skyldighet att sätta stopp för detta så att en viktig, grundläggande princip för vårt rättssamhälle inte kullkastas, varken av dem som har intressen av illegal invandring - den organiserade brottsligheten till exempel - och vill använda den för att föra in människor i Europeiska unionen som inte har rätt att komma hit och som bör hindras med alla medel, eller av dem som vill komma hit som terrorister, vilket är ännu värre.
I samma ordalag som författaren till Alice i underlandet - jag säger det med all respekt - har föredraganden berättat för oss att det inte finns några bevis på att asylrätten har använts för att föra in terrorister. Då tillåter jag mig att fråga följande: när vi nu vet att tusentals potentiella terrorister och fundamentalister har nästlat sig in på Europeiska unionens territorium - vi vet inte hur de har kommit hit, vilka de är eller vilken nationalitet de har - frågar jag mig hur man kan utesluta att många har kommit just tack vare asylrätten, vilket är någonting man lätt kan föreställa sig.

Coelho (PPE-DE).
Herr talman, herr kommissionär, kära kolleger! Asylpolitiken är en av de mest brännande och känsliga frågorna på gemenskapens dagordning. De senaste valen har varit fulla av sorgliga exempel på politiska utnyttjanden av situationer som handlar om asyl- och invandringsfrågor. En felaktigt förd asyl- och invandringspolitik har bidragit till en skrämmande tillväxt av främlingsfientliga och rasistiska reaktioner som vi måste fördöma. Därför är det viktigare än någonsin att införa gemensamma befogenheter i asyl- och invandringsfrågor, vilket återigen bekräftades av toppmötet i Laeken då man upprepade behovet av att anta en gemensam asyl- och invandringspolitik fram till 2004. Det är de europeiska medborgarna själva som förväntar sig och kräver åtgärder för att lägga ett europeiskt värde till den nationella politiken, vars begränsningar hela tiden blir allt tydligare, dels när det gäller säkerhetspolitiken, dels skyddet av rättigheter och grundläggande friheter.
Det förslag vi debatterar i dag ger stöd åt införandet av en öppen samordningsmekanism, där fullföljandet av en samordningspolitik skall fungera som stimulans och ett tillnärmande av de nationella lagarna och rutinerna. Vi instämmer i de kommentarer kommissionär António Vitorino nyss framförde inför kammaren där han betonade behovet av att vidta lagstiftningsåtgärder på gemenskapsnivå. Vi håller inte bara med honom när han tar upp behovet av denna lagstiftning och av att stärka harmoniseringen, utan också för att den första mekanismen, i stället för harmoniseringen, är en process som förvägrar Europaparlamentet en aktiv roll i denna process.
Det är viktigt att bedriva ett jämlikt och effektivt asylförfarande, också för att detta asylförfarande ofta har varit det lättaste sättet att komma in i unionen. Och även om vi kan skilja på olika saker, främst vad som är asyl och vad som är invandring, måste vi ändå understryka att det också är angeläget att inrätta en gemensam invandringspolitik som är rationell och trovärdig och som av nödvändighet innehåller en integrationspolitik för invandrarna, liksom en effektiv kamp mot den illegala invandringen och människohandeln. Inte bara av humanitära skäl, utan för att vi ständigt är medvetna om att ett minskat tryck på asylsystemet också kan uppnås därigenom.

Laguiller (GUE/NGL).
Herr talman! Jag vill först och främst protestera mot utvisningen av politiska flyktingar utan hänsyn till den mest elementära rätten till asyl som den utvisning av den italienske flyktingen Paolo Persichetti som genomförts av den franska regeringen. Så mycket mer som en rad franska regeringar har försäkrat många avsatta diktatorer en exil i välmåga och skyddat dem mot deras eget folk.
Tvärs emot Robert J.E. Evans betänkande som, frånsett vissa positiva sidor, fortfarande är alltför försagt i ärendet, anser jag att rätten till asyl bör vara en oinskränkt rättighet som inte kan ifrågasättas. Men mer allmänt är det alla europeiska medlemsstaters uppgift att lösa situationen för dessa tiotusentals personer som befinner sig på deras mark efter att antingen ha flytt från diktaturer eller olika former av förtryck som till exempel utövas mot kvinnor i vissa länder eller helt enkelt för att de flytt undan fattigdom. Alla de nationella regeringarna för i denna fråga en omänsklig och bakåtsträvande politik när de förvägrar ett stort antal av sina invandrare rätten till uppehållstillstånd som tillåter dem att vistas och arbeta i landet. Det är oacceptabelt att en grupp kvinnor och män skall vara utan alla rättigheter, förvandlade till villebråd för arbetsgivare som gynnar dåligt betalda svartjobbare och för skumma hyresvärdar.
Om Europaparlamentet ville visa att det åtminstone på denna punkt står för framsteg borde det klart och tydligt ta ställning i frågan. Parlamentet borde utöva påtryckning på den nationella politiken för att den invandrande arbetskraften inte bara skall beviljas de lagliga dokument som tillåter dem att leva ett värdigt liv och i öppen dager utan också möjlighet att åtnjuta samma politiska, fackliga och föreningsmässiga rättigheter som tillkommer alla medborgare i Europeiska unionen.

Boumediene-Thiery (Verts/ALE).
Herr talman, kära kolleger! Ännu en gång ser vi oss nödsakade att diskutera Europeiska unionens asylpolitik, tyvärr ur ?säkerhetspolitisk? synvinkel. Vi skall alltså i dag granska två dokument från kommissionen som på grund av sin natur, sitt tillämpningsområde och sina syften inte borde behandlas samtidigt, såvida man inte vill vidmakthålla sammanslagningar.
Denna gemensamma behandling av två ärenden, som båda är lika viktiga och lika ömtåliga, ger intryck av att asylsökarna är potentiella terrorister. Ändå visar kommissionen tydligt i sitt betänkande att det är föga troligt att terrorister använder sig av det förfarande som gäller för rätten till asyl. Det är sannerligen en paradox! Skulle inte medlemsstaterna snarare försöka undslippa sina internationella åtaganden genom att åberopa undantagsklausulerna, klausuler där en vid tolkning skulle resultera i att de fritogs från dessa åtaganden som likväl är grundläggande för de mänskliga rättigheterna?
På grund av alla svårigheter som uppstått genom asylfrågan och trots alla våra motsättningar får vi inte glömma att vi har att göra med offer och inte med brottslingar. Endast ett anpassat sätt och en restriktiv tillämpning av undantagsklausulerna kan säkerställa respekten för de europeiska staternas internationella förpliktelser när det gäller asylpolitiken. Politiken för återvändande, för utvisning eller utlämning bör erbjuda alla garantier vad gäller respekten för de mänskliga rättigheterna, framför allt om dessa personer riskerar dödsstraff i sitt hemland. Till detta kommer den sociala och inrikespolitiska situationen i varje land. Har man rätt att utvisa personer till länder där ett inbördeskrig rasar, där dödshotet i det dagliga livet läggs till den ekonomiska och sociala misären som i Algeriet eller på andra håll? Att inte utvisa är likväl ett krav som framförts av Europeiska unionen i våra associationsfördrag. Utlämning ifrågasätter självfallet var och ens rätt att söka asyl när livet står på spel.
Dessutom måste man hitta en europeisk lösning vad gäller de asylsökande som förvägrats rätten till asyl och som saknar rättigheter och får skarorna av illegala invandrare att växa ännu mer till förmån för de samvetslösa arbetsgivare som utnyttjar dem i eget intresse, medan dessa människor lever under omänskliga förhållanden mitt i våra europeiska demokratier. Dessa män och kvinnor har väntat så länge på att få svar från myndigheterna! Ofta har starka band knutits med mottagarlandet; barn har fötts; banden med hemlandet har blivit svagare eller upphört. Att utvisa dem skulle därför vara att på nytt rycka upp dem med rötterna. Den enda lösningen i dag skulle vara att ge dem laglig rätt att stanna.
Jag ville bara påminna om dessa faktorer för att säkerställa den universella respekten för de grundläggande rättigheterna, men jag stöder föredraganden.

von Boetticher (PPE-DE)
Herr talman, kära kolleger, herr kommissionär Vitorino! Det förvånar naturligtvis att en institution som kommissionen arbetar för den öppna samordningsmetoden. Lite grand är detta ju Metternichs metod i stället för Monnets metod, och just som europeisk kommission signalerar ni därigenom också ett misslyckande i era egna asylpolitiska ansatser. Att Evans å andra sidan som brittisk föredragande arbetar för en öppen samordningsmetod förvånar inte alltför mycket. När ni sedan nämner gemenskapens sysselsättningspolitik som ett positivt exempel på tillämpningen av denna metod är detta dock mycket märkligt, för uppenbarligen har ni inte på länge följt det aktuella sysselsättningsläget och arbetsmarknadssituationen i EU, annars hade den öppna samordningsmetodens misslyckande på detta område blivit uppenbart för er.
Låt mig lämna några anmärkningar till enskilda punkter. I betänkandet utgår man från att biometriska data om asylsökande inte skall användas till brottsutredningar innan det finns ett europeiskt dataskydd för detta. Den som röstar för detta måste naturligtvis vara beredd på frågan varför den allmänna dataskyddsnivån i Europeiska unionen och medlemsstaterna inte skulle vara tillräcklig för att i tillräcklig grad skydda asylsökande mot datamissbruk. När det gäller dataskydd har vi i Europa den högsta nivån i världen. Varför ni genom ett så löjligt krav vill förhindra en effektiv användning av Eurodac och därmed beröva våra medborgare detta skydd mot brottsliga handlingar förblir en hemlighet.
Det är också bra att man i detta betänkande kräver att förfarandena för erhållande av flyktingstatus skall påskyndas. I princip handlar det ju om prövning av en ansökan. Detta är också ett gammalt krav från PPE-DE-gruppen. Det är emellertid er grupp, herr Evans, som i olika betänkanden hela tiden har arbetat för nya besvärsinstanser, allt omfångsrikare och byråkratiska garantier i fråga om den rättsliga proceduren, allt färre möjligheter för staterna att framlägga bevis och därmed naturligtvis även längre förfaranden. Det vore alltså bra om ni en gång också kunde låta orden i detta betänkande följas av handling i andra betänkanden.
För det tredje - och det är huvudproblemet: ni säger i detta betänkande inte ett ord om de verkliga problemen i vårt samhälle. Ni säger inte ett ord om hur man skall behandla dem som stöder terroristhandlingar. Vad gör vi, om någon som en provokation mot vår befolkning vill kalla sitt barn för Usama bin Ladin? Vad gör vi med människor som offentligt jublar över bilderna från den 11 september? Vad gör vi med islamistiska predikanter som predikar hat och våld? Hur reagerar vi på människor som verbalt trampar våra grundläggande frihetliga demokratiska principer under fötterna?
Måste vi vänta tills dessa människor begår en terroristhandling innan vi får avvisa dem eller innan de har förverkat sin rätt som gäster? Det är ändå den aktuella fråga som för närvarande gång på gång ställs i vårt samhälle med tanke på det läge som vi befinner oss i. Det är också de frågor som vi måste ge svar på. Något sådant finns i själva verket över huvud taget inte i ert betänkande. Men dessa frågor kommer vi att bli tvungna att reda ut i många kommande debatter.
(Applåder)

Karamanou (PSE).
Herr talman, herr kommissionär! Det är tydligt att för många av Europeiska unionens medlemsstater har händelserna den 11 september och kriget mot terrorismen tjänat som ursäkt för att hindra genomförandet av en enhetlig europeisk asylpolitik. Inom Europeiska unionen minskade antalet asylsökande med nästan en tredjedel under årets fyra första månader jämfört med samma period förra året, medan det nära nog halverades under loppet av tio år. I Grekland, där man i regel är generös gentemot asylsökande, har man under årets första sex månader inte beviljat mer än 59 av totalt 2 810 asylansökningar. Det är en drastisk minskning jämfört med år 2001, då nästan tio gånger så många ansökningar beviljades.
Samtidigt visar uppgifterna från FN:s flyktingkommissarie att en stor del av flyktingströmmarna går till de närliggande och ofta fattiga länderna, medan det endast är ett fåtal som flyr till väst, om de alls lyckas komma fram. Det är betecknande att Europeiska unionen endast mottog 38 600 asylansökningar av de totalt 4 miljoner afghaner som var på flykt under förra året. Det innebär att endast en av 1 000 afghaner sökte skydd inom Europeiska unionen, medan majoriteten tog sin tillflykt till grannländerna. Dessa uppgifter talar sitt tydliga språk och visar att det är grundlöst att påstå att flyktingströmmar förmodligen hotar Europa och att vi därför borde omvandla Europa till en fästning.
Samtidigt ökar naturligtvis främlingsfientligheten inom Europeiska unionen, medan den allmänna debatten har kommit ifrån orsakerna till att dessa människor reser så långt hemifrån i ett försök att undgå brotten mot de mänskliga rättigheterna som begås i deras hemländer. Inte nog med att de stränga kontrollerna knappast bidrar till att hindra asylsökande från att komma till Europa, de uppmuntrar dessutom många till att försöka komma in olagligt och skapar tillfällen till människosmuggling. Resultatet blir att vi tvingas räkna människolik vid unionens gränser och kustlinjer och att nya former av slaveri och utnyttjande måste hanteras. Vi samtycker till den öppna samordningsmetoden, herr kommissionär, men den utgör inte en fullständig lösning på problemet. Vi hoppas att vi före slutet av 2003 har uppnått en enhetlig politisk linje.

Korakas (GUE/NGL).
Herr talman! Jag samtycker till reservationen från utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor avseende detta meddelande från kommissionen. Det är verkligen genomsyrat av tanken om Europa som en fästning, dit hundratusentals offer för denna imperialistiska politik nekas tillträde. Det ligger helt i linje med den främlingsfientlighet och rasism som dominerar inom Europeiska unionen, i synnerhet efter den 11 september, vilket tydligt framgick vid Europeiska rådet i Sevilla. Tyvärr finner man, bortsett från ett fåtal undantag, exakt samma tonläge i Evans betänkande.
I kommissionens meddelande, där man rekommenderar att införa den så kallade samordningsmetoden som ett övergångsstadium på vägen mot en fullständigt samordnad asylpolitik inom medlemsstaterna, tillbakavisar man i allt väsentligt den mänskliga aspekten, vilken skulle kunna förstärka asylförfarandet. Man fastställer nya repressiva åtgärder såsom förebyggande säkerhetskontroller, upprättande av en databas för biometriska uppgifter, t.ex. Eurodac-systemet för fingeravtryck, insamling av DNA-uppgifter osv., och allt detta vid en tidpunkt då antalet asylansökningar som beviljas inom EU:s medlemsstater redan är sorgligt lågt. Enligt uppgifter från FN:s flyktingkommissarie beviljade exempelvis Grekland endast 25 av 2 838 asylansökningar, eller 0,8 procent, under årets sex första månader, och endast 34 flyktingar beviljades tillfällig asyl av humanitära skäl.
Dessa uppgifter är rena skandalen om man betänker att den överväldigande majoriteten av människor som söker asyl i våra länder kommer från länder som Afghanistan, Irak, Turkiet, Iran och liknande länder med allvarliga problem. Och, olyckligtvis, är det fler än ett fåtal som i stället för att beviljas asyl blir repatrierade - för att använda den officiella termen - till sina ursprungsländer, trots det faktum att deras blotta liv står på spel.

Zrihen (PSE).
Herr kommissionär, herr talman, kära kolleger! Föreliggande betänkande utgör en del av de betänkanden som handlar om asyl, invandring, flyktingar och säkerhet. Man kan förresten förvåna sig över förekomsten av den sista punkten. Hur det än förhåller sig ger detta betänkande en helhetssyn på uppgiften; förhoppningsvis kommer betänkandet att tillåta att enhetligheten och samstämmigheten i våra åtgärder och direktiv bevaras och följaktligen att det blir slut på den fullständigt motsägelsefulla bild man får av ett Europa utan ryggrad på detta område.
Mängden av rättskällor gör det nödvändigt att ha en helhetssyn, och jag tror att den metod för samordning mellan medlemsstaterna som föreslagits kommer att bidra till striktare normer på detta område som främjar insyn, synlighet och slutligen utvärdering.
Alltsedan toppmötet i Tammerfors syftar våra åtgärder till att skapa ett europeiskt område med frihet, rättvisa och säkerhet. Dessa tre ord bör tillämpas på ett enda område där friheten bör betonas lika mycket som säkerheten och rättvisan, vilket nödvändiggör en gemensam rättstolkning och, framför allt, en framåtblickande syn på en gemensam politik.
Det europeiska området bör även utformas med de aktörer som befinner sig på detta område. Det bör erbjuda alla europeiska medborgare en skyddsstatus och inte en tillflyktsort med anledning av den allmänna rädsla som uppkommit genom den 11 september, denna oresonliga rädsla som bidrar till den ängligt tillbakadragande hållning som tillåter vissa att bevara sin främlingsfientliga och rasistiska inställning och påstå att det har att göra med en pragmatisk inställning. Jag måste påminna om att bakom alla dessa ord döljer sig män, kvinnor och barn. För oss gäller det alltså att se till att deras rättigheter respekteras medan vi speciellt uppmärksammar kvinnorna, barnen och våldsoffren.
Att slå fast ett Europa som värnar om individens rättigheter är också vårt sätt att här i Europa, inför rasismen, främlingsfientligheten, fanatismen och mot dödsstraffet slå fast att vi i all säkerhet vill bygga upp ett frihetens Europa och inte ett säkerhetens Europa som står för rasism och främlingsfientlighet.

Vitorino
. (EN) Herr talman! Jag vill göra två korta anmärkningar efter denna mycket intressanta och stimulerande debatt. Jag svarar först på inlägget från Boumediene-Thiery, och jag vill göra henne uppmärksam på det faktum att dessa två frågor inte sammanfördes av kommissionen. Vi tog upp dem i två separata dokument. Vi diskuterar dem båda tillsammans i dag till följd av parlamentets organisatoriska arrangemang. För en gångs skull kan ni inte ge kommissionen skulden.
Min andra kommentar, som är ett svar på inläggen från Klamt och von Boetticher, rör den öppna samordningsmetoden. Alltsedan Amsterdam har det stått fullkomligt klart att utvecklingen av europeisk asylpolitik kommer att genomföras i två steg (?generationer?). Den första generationen kommer att utformas som ett minimum av gemensamma regler om en rad inslag i asylpolitiken, den andra generationen, som kommer senare, kommer att grundas på ett gemensamt (kanske till och med ?enda?) europeiskt asylsystem.
Det står otvivelaktigt klart att lagstiftningen kommer att spela en nyckelroll i båda generationerna. Trots att vi ibland inte är överens om lösningarna måste ni erkänna att kommissionen lade fram alla förslag för det första stadiets lagstiftning endast ett år efter Tammerfors. Jag tillstår gärna inför kammaren, som jag alltid har gjort, att det har varit svårt att finna ett gemensamt spelfält för den här lagstiftningen i rådet. Rådet står i begrepp att anta en mycket berömd regel som grundas på en regel med femton undantag. Om detta uppnåddes inom kemin skulle det förmodligen vara värt Nobelpriset, att ha en regel med femton undantag, ett för varje medlemsstat. Vi måste erkänna att detta minimum av gemensamma regler inte är tillräckligt. Jag lade därför fram förslaget om att skapa en gemensam europeisk asylpolitik genom den öppna samordningsmetoden. Den öppna samordningsmetoden strider inte mot lagstiftningen. Målet med den är i stället att komplettera det otillräckliga resultat som alldeles säkert, och det tillstår jag, kommer att bli resultatet av denna första generations lagstiftning.
Jag vill även göra er uppmärksamma på det faktum att den öppna samordningsmetoden medför insyn i systemet. Detta är det bästa sättet att respektera subsidiaritetsprincipen. Vi kan inte ha ett centralt styrt system i Europa. Detta skulle strida mot subsidiaritetsprincipen. Varje medlemsstat skall ha rätt till att fatta beslut om och beakta asylansökningar och besluta om i vilka ärenden de beviljar asylstatus på grundval av ett minimum av gemensamma regler på europeisk nivå.
Kommissionen anser att vi bör utbyta bästa praxis och information. Så är inte fallet för tillfället, och detta innebär att den öppna samordningsmetoden tillför mervärde, eftersom den leder till insyn i medlemsstaternas sätt att hantera systemet. Enligt vårt förslag kommer parlamentet att delta i det arbetet.
Jag vill göra det klart att jag inte är emot några former av gemenskapsmetoden. Tvärtom, jag försöker säkra att vi vidtar nödvändiga och konsoliderade åtgärder för att nå målen i fördraget. Jag anser inte att den öppna samordningsmetoden är ett sätt att smita undan. På Lissabondagordningen finns det en glasklar hänvisning till den öppna samordningsmetoden. Om ni läser de förslag som kommissionen har lagt fram om ekonomiskt styre kommer ni att märka att vårt förslag går ut på att tillämpa den öppna samordningsmetoden för att fastställa lagligt bindande mål, vilket gör den öppna samordningsmetoden effektivare, vilket i sin tur leder till att vi kan nå mer konkreta resultat. Jag respekterar att ni inte är överens med mig i den här frågan, men jag anser att jag har rätt.

Talmannen. -
Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 12.00.

Talmannen. -
Nästa punkt på föredragningslistan är en gemensam debatt om följande två betänkanden:
A5-0309/2002 av Roberta Angelilli för utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor om kommissionens grönbok - Ersättning till brottsoffer (KOM(2001) 536 - C5-0016/2002 - 2002/2022(COS)),
A5-0312/2002 av Giacomo Santini för utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor om kommissionens förslag inför antagandet av rådets direktiv om att förbättra möjligheterna till rättslig prövning i gränsöverskridande mål genom att införa miniminormer för rättshjälp och andra finansiella aspekter med anknytning till civilrättsliga förfaranden (10856/2002 - C5-0423/2002 - 2002/0020(CNS)).

Angelilli (UEN)
Herr talman! Det betänkande som jag kort skall presentera handlar om kommissionens grönbok om ersättning till brottsoffer. Det är verkligen en mycket komplicerad problematik från juridisk synpunkt, men lyckligtvis håller det på att uppstå en viktig debatt om detta. Man försöker först och främst hitta lämpliga laginstrument och finansiella resurser för att trygga vad som borde vara ett brottsoffers grundläggande rättighet: att få en rättmätig kompensation för det lidande och den skada vederbörande utstått, särskilt när det inte finns någon förövare av brottet, i den meningen att denne inte kan identifieras eller inte kan ersätta offret.
Vi vet för övrigt att antalet offer för brott som begås i gränsöverskridande situationer ökar dramatiskt, främst till följd av att medborgarna rör sig mer inom unionen, men också tyvärr till följd av att brottsligheten ökar generellt, speciellt den mycket grova och omfattande brottsligheten, såsom terrorismen, pedofilin och människohandeln. Dessutom skall det understrykas att offren ofta får utstå ett dubbelt lidande: först som offer för ett brott och sedan som offer för ett överdrivet byråkratiskt system som behöver förenklas mer så att skyddet inte är otillräckligt, eller än värre obefintligt.
Av alla dessa skäl pekade man redan i Tammerfors uttryckligen på behovet av att fastställa minimiregler för skydd av brottsoffer när de viktigaste riktlinjerna inför skapandet av ett verkligt område med frihet, säkerhet och rättvisa drogs upp, framför allt när det gäller deras tillgång till rättsväsendet och rätt till skadestånd. Tyvärr har inte denna starka politiska viljeinriktning satt några påtagliga spår i lagstiftningen på gemenskapsnivå sedan 1999. Det främsta målet är därför att snarast möjligt skapa gemensamma minimiregler så att rätten till ersättning genomförs inom hela Europeiska unionens territorium, både för europeiska medborgare och för dem som lagligen är bosatta i Europa.
Ett sådant regelverk måste innehålla en klar, exakt definition av vilka typer av brott och skador som kan ge upphov till ersättning, som alla medlemsstaterna instämmer i. Dessutom kommer det också att bli nödvändigt att med samma precision och samsyn fastställa vilka subjekt som juridiskt sett kan utfå ersättning, bland annat med hänsyn till att brottsoffrens familjer och närstående ibland blir indirekta offer för brotten.
Framtagandet av dessa minimiregler är verkligen ingen lätt sak, och det av två skäl: det första är svårigheterna att få fram en lagtext, med tanke på att man måste dra i gång en komplicerad process för att harmonisera lagar i medlemsländerna som i dag är mycket olika, och det andra är det oundgängliga behovet av att skaffa fram tillräckliga resurser. Vad detta anbelangar finns det olika möjligheter att anskaffa medel. Man skulle kunna tänka sig att, som kommissionen föreslår, införa en särskild solidaritetsfond på gemenskapsnivå, dit dessutom medel som härrör från försäljning av egendom som konfiskerats från kriminella ligor kan föras.
Det prioriterade målet förblir dock att fastställa regler och förfaranden som är så harmoniserade som möjligt när det gäller hur brottsoffren behandlas. Allt detta skulle bidra till att avskaffa de ibland abnorma skillnaderna mellan medlemsstaternas regelverk. För närvarande finns det nämligen oacceptabla olikheter och därmed diskriminering av brottsoffren beroende på var offret är bosatt och i vilken stat brottet har begåtts. Det uppstår faktiska skillnader i behandlingen beroende på i vilket land brottet har begåtts och därmed ett flagrant brott mot den grundläggande principen om icke-diskriminering.

Santini (PPE-DE)
. (IT) Herr talman, herr kommissionär! I detta förslag till direktiv, som jag är föredragande för, försöker vi att fastställa gemensamma miniminormer för att se till att de medborgare som inte klarar av kostnaderna för en rättsprocess får ekonomisk hjälp. Det är ett initiativ som passar perfekt inom projektet att skapa ett område med frihet, säkerhet och rättvisa på unionens territorium, där alla medborgare kan vara säkra på att deras grundläggande rättigheter respekteras, oberoende av deras ekonomiska situation.
Den ursprungliga rättsliga grunden är artikel 61 i avdelning IV i EG-fördraget, som stadgar att rådet för att uppnå detta mål skall besluta om åtgärder som rör civilrättsligt samarbete. Europeiska rådet levde upp till detta vid sitt möte i Tammerfors i så måtto att man fastställde miniminormer för rättshjälp i gränsöverskridande fall: detta skall nogsamt betonas.
Kommissionen har tagit ett djärvare steg genom att föreslå att rättshjälpen skall utökas till att även omfatta interna fall. Utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor har antagit utmaningen och anammat kommissionens vidgade tillämpningsområde för direktivet: inte bara gränsöverskridande tvister alltså, utan även tvister inom ett och samma land.
Den rättsliga grunden måste alltså utvidgas och inte längre och enbart sökas i artikel 61, utan också i artikel 65 i fördraget. Dessutom finns det stöd för detta vidgade tillämpningsområde även i Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna, närmare bestämt i artikel 47.3, som föreskriver att rättshjälp skall ges till personer som inte har tillräckliga medel om denna hjälp är nödvändig för att ge dem en effektiv möjlighet att få sin sak prövad inför domstol. Det är första gången som vi på allvar tar itu med detta slags stöd på gemenskapsnivå. Det finns därför också en faktisk möjlighet att uppmana de medlemsländer som redan erbjuder sina medborgare en bestämd och adekvat rättshjälp - och det är inte så få - till en harmonisering.
Betänkandet, som antogs enhälligt av parlamentets ansvariga utskott, är ännu mer långtgående. I detta föreslår man nämligen att hjälpen skall utvidgas till att även omfatta förundersökningsfasen, inte bara själva rättsprocessen. Ofta kan man ju via en verksam medling försona parterna och undvika att gå till domstol, vilket minskar bekymren för de inblandade medborgarna och framför allt minskar kostnaderna.
Det är sant att denna öppning kan leda till att medlemsländernas kostnader ökar. Den politiska räckvidden och den sociala betydelsen hos ett dylikt direktiv skulle dock rättfärdiga - och gör det också - att parlamentet uppmanar rådet att ta detta steg. Vår främsta uppgift här är att ange politiska mål som kan bidra till att i verklig mening bygga ett medborgarnas Europa, ett Europa där lagen är lika för alla.
Som avslutning på denna presentation skulle jag vilja kommentera ett oförutsett och till och med lite oroande initiativ i sista minuten från rådets sida. Man översände - visserligen bara för kännedom och informellt - en ny text i uppenbart syfte att åter framhålla artikel 1, som begränsar tillämpningsområdet till enbart gränsöverskridande ärenden. Kort sagt försöker man - tycks det - ifrågasätta allting igen, man vill börja om från början och starta en ny debatt. Bortsett från sakinnehållet i detta, som strider emot parlamentsutskottets enhälliga uppfattning, finns det allvarliga fel när det gäller form och förfarande. Utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor har uttryckligen formulerat sin åsikt att hela processen fram till ett antagande, eller åtminstone framläggande i denna kammare, av ett betänkande som grundar sig på kommissionens text skall fullföljas enligt de mest elementära reglerna för samrådsförfarandet.
Om parlamentet skulle acceptera rådets försök att stoppa detta eller ett eventuellt förslag om återförvisning till utskottet skulle konsekvenserna för de rättsliga förbindelserna mellan institutionerna bli mycket allvarliga, liksom för samrådsförfarandet i sig eftersom det skulle innebära ett allvarligt brott mot bestämmelserna i fördraget.
Europaparlamentets företrädesrätt skulle undergrävas och ett mycket allvarligt prejudikat skapas för framtiden. Detta betänkande bör alltså gå vidare igenom hela den normala processen fram till en omröstning i parlamentet - detta är vad utskottet vill.
Avslutningsvis tar jag mig friheten att direkt be kommissionen och kommissionär Vitorino att säga något om denna situation.

Vitorino
kommissionen . (FR) Herr talman, mina damer och herrar! Som man har understrukit utgör skyddet och stödet för brottsoffren förvisso en av de viktigaste utmaningarna för att åstadkomma ett område med frihet, säkerhet och rättvisa. En första etapp avverkades i mars 2001 när rådet antog ett rambeslut för brottsoffrens status inom ramen för straffrutiner. Kort därefter framlade kommissionen sin grönbok om ersättning till brottsoffer.
Syftet med detta dokument var att inleda ett vidsträckt samrådsförfarande mellan medlemsstaterna och alla intresserade parter om de mål som är möjliga för ett initiativ från kommissionen på detta område. Bland de förslag som framlades påminner jag framför allt om fastställandet av ett minimikriterium för ersättning till brottsoffer inom unionen och tillämpningen av denna plan på gränsöverskridande fall. Jag uppskattar därför Europaparlamentets förberedande insatser för en resolution om kommissionens grönbok, och jag skulle framför allt vilja tacka Roberta Angelilli för hennes utmärkta och kloka betänkande. Jag är mycket glad att där kunna konstatera ett stöd för våra målsättningar samt en detaljerad och konstruktiv analys av de olika aspekter som täcks av grönboken. Jag skall inte göra några ingående kommentarer om de olika punkterna i det förslag som diskuterats, men jag kan försäkra er att de kommer att hjälpa kommissionen att fastställa de framtida åtgärderna. Som ni antagligen redan har märkt har den sista versionen av kommissionens resultattavla för området med frihet, säkerhet och rättvisa redan antytt att en uppföljning skall ske i höst genom ett förslag till direktiv om ersättning till brottsoffer. Den inställning som ni i dag har till grönboken kommer därför att bli ett mycket användbart bidrag till förberedelsen av vårt förslag.
Vad gäller förslaget till direktiv om rättshjälp har den grönbok som kommissionen offentliggjorde i februari 2000 lett till att ett förslag till direktiv framlades i januari 2002 som syftar till att fastställa miniminormer för rättshjälp. Som ni vet har detta förslag framkallat och fortsätter för övrigt att ge upphov till många diskussioner inom olika instanser av rådet. Framför allt har tillämpningsområdet för direktivet stått i centrum för debatterna. Kommissionen önskar att direktivet skall tillämpas på alla civilrättsliga och handelsrättsliga mål, men rådet har beslutat att dess räckvidd endast bör begränsas till gränsöverskridande mål. Följaktligen har förslagstexten ändrats i stor utsträckning, åtminstone på denna punkt. Den nya texten, som ännu är långt ifrån definitiv, har skickats av rådet till parlamentet för kännedom. Santini underströk nyss den situation och den institutionella betydelse som en sådan åtgärd innebär för parlamentet, och därför förstår jag fullständigt att utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor önskar att den ursprungliga texten med kommissionens förslag underställs ett beslut från detta plenarsammanträde.
Jag vill alltså tacka föredragandena Giacomo Santini och Diana Wallis för utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden för deras utmärkta arbete. För övrigt har flera korrigeringar som föreslagits i ändringsförslagen tagits upp i den text som just nu debatteras i rådet. Jag konstaterar i synnerhet att ändringsförslag 6 som gäller den första punkten i artikel 1 i förslaget är mycket tydlig på denna punkt, eftersom den går så långt att den utelämnar hänvisningen till gränsöverskridande mål.
I grund och botten är kommissionen fortfarande av den åsikten att förslaget till direktiv bör tillämpas på alla civilmål. Denna lösning ingår i förlängningen av Europeiska unionens stadga för grundläggande rättigheter där artikel 47 föreskriver att ?rättshjälp skall ges till personer som inte har tillräckliga medel, om denna hjälp är nödvändig för att ge dem en effektiv möjlighet att få sin sak prövad inför domstol?. Den ingår också i vårt uppdrag som består i att främja allas tillgång till rättvisa. Tyvärr måste jag säga att det knappast finns någon möjlighet att rådet skall ändra åsikt i frågan. I gengäld kvarstår en debatt om definitionen av den gränsöverskridande effekten som kan tolkas på ett vidsträckt eller inskränkt sätt. Kommissionen är angelägen att vidhålla en vidsträckt tolkning för att inte kränka legalitetsprincipen. Punkten skall behandlas av rådet (rättsliga och inrikes frågor) i oktober.

Gil-Robles Gil-Delgado (PPE-DE)
. (ES) Herr talman! Egentligen var det vår kollega, Wallis, som skulle vara föredragande av detta yttrande. Jag måste nu, med stora brister, ersätta henne i dag eftersom hon inte kan närvara. Det kommer att hindra er från att få en mycket komplettare föredragning. Jag vill också som talesman för utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden tacka Wallis för det utmärkta arbete hon gjort och för hennes välvilja att ta till sig alla förslag som kom från utskottet.
Logiskt sett borde utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden framför allt ingripa i de rent tekniska aspekterna i detta direktiv. Jag har försökt föra in några förbättringar. För det första att, i motsats till rådet, utsträcka dess omfattning till att omfatta även sådant av civilrättslig natur som uppkommer på grund av brottsliga gärningar eftersom vi ansåg att det inte fanns någon anledning att utesluta det. För det andra att försöka fastställa mer exakt vad vi egentligen menar med rättegångskostnader, vilka begrepp som skall innefattas och också att göra det möjligt att bibehålla rättshjälp vid överklaganden, genom att insistera på behovet av en granskning av ansökningar inom en viss tid, och för detta föreslå medlemsstaterna att utse behöriga myndigheter, och slutligen en återbetalning då privaträttsliga mekanismer finns för sådant.
De nyheter vi i dag fått från kommissionär Vitorino - och som kommissionen meddelade oss inom rätt tid - är inte precis hoppingivande, men vårt utskott för rättsliga frågor och den inre marknaden måste påminna sig - och det insisterade vår föredragande, som jag i dag ersätter, på - att i det fall rådet för in dessa betydande ändringar kommer fördragen att göra det nödvändigt att åter fråga parlamentet, och parlamentet är inte berett att abdikera från denna rätt utan är i stället berett att försvara den.

Ghilardotti (PSE)
Herr talman! I sitt yttrande om grönboken om ersättning till brottsoffer gratulerar utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden kommissionen till den ståndpunkt man har föreslagit och antagit. Vi stöder definitionen av tre huvudmål för eventuella åtgärder på gemenskapsnivå: först och främst det lämpliga i att brottsoffer inom unionen skall garanteras möjlighet till statlig ersättning, ett skyddsnät för alla unionens invånare. För det andra att man bör anta initiativ som syftar till att begränsa den orättvisa som kan uppstå på grund av de stora skillnaderna mellan medlemsstaternas ersättningsnivåer, och som i praktiken beror på i vilken medlemsstat brottsoffret bor eller där brottet har begåtts. För det tredje att man bör underlätta möjligheterna för brottsoffer som befinner sig i en gränsöverskridande situation att få statlig ersättning, det vill säga se till att brottsoffrens rätt till ersättning inte så mycket beror på var i unionen brottet har begåtts.
Utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden har dock framfört några synpunkter - och här tackar jag föredraganden Angelilli, som har godkänt innehållet i alla våra ändringsförslag - som går ut på att ersättningen bör täcka både materiella och immateriella skador som offret har lidit. Tidsfristerna för inlämning av en begäran om statlig ersättning bör vara väl tilltagna. Samma sak gäller för det datum från och med vilket tidsfristen beräknas (dies a quo), så att man undviker skiftande behandling. Dessutom är det mycket viktigt att harmoniserade formulär för begäran om ersättning upprättas på gemenskapens samtliga språk. Det fordras också minimigarantier för förfarandena, bland annat rätt till en opartisk rättegång, rätt att företrädas av advokat, rätt att få tillträde till förhandlingarna och att det blir lättare för brottsoffer i gränsöverskridande situationer att få statlig ersättning.
Avslutningsvis skulle gemenskapsinitiativet om ersättning till brottsoffer verkligen utgöra ett viktigt bidrag till byggandet av ett område med frihet, säkerhet och rättvisa i Europa.

Klamt (PPE-DE)
Herr talman, mina ärade damer och herrar! Skydd för brottsoffer är också på europeisk nivå sedan länge föremål för politisk diskussion. Sedan 1980-talet har Europaparlamentet regelbundet krävt förbättring av offrens ställning. Att brottsoffer måste stödjas och skyddas är obestridligt. Frågan är bara: hur och i vilken omfattning? Europa har i rådets och kommissionens handlingsplan från Wien tagit sig an frågan om behandling av offer och ersättning till offer. 1999 stod förbättring av brottsoffrens ställning i EU på Europaparlamentets föredragningslista. I Tammerfors formulerades ett upprop om att skapa miniminormer till skydd för brottsoffer.
I dag lämnar vi - Europaparlamentet - vårt yttrande till kommissionens grönbok om ersättning till brottsoffer. Det gör vi med övertygelsen att nationalstatliga regleringar om ersättning till brottsoffer inte är tillräckliga. Det får inte vara på det sättet att offer inom Europeiska unionen ersätts olika bara för att de förutom olyckan att ha utsatts för brott även har haft oturen att bli brottsoffer i fel land. Sålunda inskränker sig t.ex. en medlemsstat till att endast ersätta kostnaderna för psykiatrisk behandling när det gäller offer för sexuella våldshandlingar, medan i de andra medlemsstaterna kostnaderna för all läkarbehandling ersätts vid andra brott.
Ett annat område: i alla medlemsstater ligger bevisbördan på den som gör anspråk på ersättning, men graden av bevisbörda varierar kraftigt. Ytterligare ett exempel: i några medlemsstater är anmälan av brott en förutsättning för en eventuell ersättning, i andra är detta inte fallet. Dessa exempel ger en fingervisning om från vilka olika förutsättningar de femton olika medlemsstaterna utgår.
Kritiker förebrår kommissionen och även parlamentet för att besluten om skydd och ersättning för offer fattas och genomförs för långsamt. Man kritiserar också att föreliggande grönbok har som mål ett gemenskapsinitiativ i form av miniminormer. Från många organisationer som arbetar för offren önskar man en harmonisering. Jag kan mycket väl förstå önskan om snabba lösningar just från raden av organisationer som arbetar för skydd av brottsoffer. Det behövs emellertid många små steg och ett omfattande upplysningsarbete för att nå målet för ett europeiskt skydd av brottsoffer. Det innebär att finna och fatta beslut om gemensamma regler som gäller för alla och i alla medlemsstater.
Desto viktigare är det att i ett första steg fastställa miniminormer för statlig ersättning till brottsoffer som inte får någon ersättning från gärningsmannen eller på annat sätt. Allt detta beaktas i föreliggande grönbok. Detta initiativ är gott; som talesman för Europeiska folkpartiets grupp välkomnar jag det uttryckligen, för detta är rätt väg till en på gemenskapsnivå reglerad hjälp till brottsoffer i EU.
Avslutningsvis skulle jag uttryckligen vilja tacka signora Angelilli, dels för ett utomordentligt betänkande, dels också för hennes beredvillighet att stödja många ändringsförslag som fungerar som kompromisser mellan grupperna.
(Applåder)

Terrón i Cusí (PSE).
Herr talman! I min kollega Carmen Cerdeiras namn, som varit skuggföredragande för detta betänkande och som tyvärr inte kan vara här i dag, skulle jag vilja förklara den socialdemokratiska gruppens uppfattning.
Ni vet - och jag vill ge ett exempel - att för var dag som går passerar fler personer i Europeiska unionen sina staters gränser. Under 1999 var de 250 miljoner personer. Denna verklighet gör att de medborgare som förflyttar sig löper risk att utsättas för brott, såväl i som utanför den stat där de har sitt hemvist. Från stölder till, ibland, terrorism vars gissel fortfarande på ett grymt sätt plågar Europeiska unionens territorium.
Utan tvivel är den grönbok och det betänkande vi i dag antar ett framsteg för att få ett slut på de nationella fysiska gränserna när det handlar om brottsoffer. Vi bör uppnå att man inom detta område för frihet, säkerhet och rättvisa i unionen skall ge medborgarna en verklig tillgång till rättvisa så att de kan få ett lämpligt rättsligt skydd varsomhelst inom unionens territorium. Av den anledningen har medborgarnas Europa ingen mening för mig om man inte dessförinnan antar nödvändiga åtgärder för att förbättra och beakta även brottsoffrens rättigheter ur ett helhetsperspektiv.
Det är nödvändigt att alla personer, inklusive tredje lands medborgare, som direkt eller indirekt utsatts för ett brott på någon av unionens medlemsstaters territorium skall få en likvärdig minimibehandling. Europeiska unionen kan inte acceptera att personer behandlas olika beroende på i vilken medlemsstat de utsatts för brott eller beroende på sin nationalitet. Ersättningen till offren är en grundläggande aspekt för min grupp. Den bör vara kärnan i det europeiska brottsbekämpningssamarbetet.
Jag välkomnar kommissionens förslag och även Angelillis betänkande, som jag också vill gratulera med tanke på det intresse och den välvilja hon visat. Jag tror att alla grupper är mer eller mindre överens om detta betänkande.
Jag vill bara visa på några punkter som är grundläggande för oss och som vi vill uttrycka att vi är för: principen om icke-diskriminering i punkt 13, stödet till frivilligorganisationer som dagligen arbetar med brottsoffer, villkoren för behandling och mottagning av offren, på det sätt jag tidigare nämnt, harmonisering av ersättningssystem till brottsoffer som fastställts av medlemsstaterna i relation till levnadsstandard, garantin för alla medborgare och de med legal hemvist på unionens territorium att med hjälp av gemensamma kriterier kunna få ersättning då de är brottsoffer. Därför stöder vi bildandet av ett europeiskt organ för brottsoffer, bildandet av en europeisk fond som garanterar ersättningen till brottsoffer och naturligtvis fastställandet av harmoniserade formulär på unionens alla språk.
Då tror jag att vi har ett förslag som innebär ett verkligt steg framåt.

Cauquil (GUE/NGL).
Herr talman! Vi har varken något emot ersättning till brottsoffer eller till underlättande av det byråkratiska förfarandet som ofta försenar utbetalningen. Det är emellertid nödvändigt att vidga föreställningen om brottslighet och ersättning som är en följd av miljöbrott eller helt enkelt av de brott som företagsledare är ansvariga för när de, för att öka sina aktieägares vinster, gör inbesparingar vad gäller åtgärder som förhindrar olyckor.
Industrikatastroferna vid fabriken AZF i Toulouse i Frankrike, i Lanhelas i Portugal, i Enschede i Nederländerna, för att bara nämna några, har alla fått dramatiska konsekvenser både på det mänskliga och det materiella planet. Hur många har inte dött till följd av företagens överdrivna användning av asbest, till och med vid den tidpunkt då de skadliga egenskaperna hos detta ämne var helt kända? Eftersom det ofta handlar om företag som tillhör de rikaste och mäktigaste måste de ansvariga stå för kostnaderna. I detta fall är det naturligtvis inte skattebetalarna som skall betala; det är de berörda företagsledarna som måste åläggas att ersätta alla skador som de bär ansvaret för. Man måste i synnerhet tvinga dem att vidta nödvändiga åtgärder vad gäller säkerhet och kontroll för att undvika olyckor av detta slag.

Gollnisch (NI).
Herr talman, kära kolleger! Den markanta ökningen av brottsligheten, som Europeiska unionen delvis bär ansvaret för, ger upphov till problemet om ersättning till brottsoffren. I Frankrike har till exempel Jean-Marie Le Pen föreslagit att man omedelbart skall sammanföra försäkringssystemet för terrorismens offer med det sedan länge utarbetade systemet för krigsoffer.
Angelillis betänkande nämner fall av skada som drabbat medborgare från en medlemsstat på en annan medlemsstats område, då orsaken till skadan ligger i händelser som ägt rum på en annan medlemsstats område än där brottsoffret är bosatt, liksom skillnaderna mellan medlemsstaternas lagstiftningar.
Vi är överens om definitionen i denna slags ärenden av en miniminorm eller för att påskynda ratifikationen av Strasbourgkonventionen av den 24 november 1983. Däremot reserverar vi oss mot inrättandet av ett nytt europeiskt organ, som föreslås i artikel 16 d och i artikel 28. Förutom problemet att finansiera ett sådant organ skulle ett sådant inte upphäva de skillnader som följaktligen skulle kunna uppstå mellan offer för gränsöverskridande brott och vilka sålunda skulle dra nytta av denna europeiska fond och dem som fortsätter att lyda under ett nationellt försäkringssystem. Lösningen ligger i att anta en enhetlig och enkel europeisk regel som vad gäller den juridiska befogenheten eller den tillämpliga lagen skulle kunna vara lagen om den plats där brottet begåtts, lex loci delicti.

Coelho (PPE-DE).
Herr talman, herr kommissionär, kära kolleger! Vi behandlar två betänkanden som ingår i en rad åtgärder för att främja skapandet av ett område med frihet, säkerhet och rättvisa för att kunna ge ett användbart svar på de europeiska medborgarnas vardagsbekymmer. Jag vill gratulera våra kolleger Roberta Angelilli och Giacomo Santini eftersom det i båda betänkandena är tydligt att den stora utmaningen vi står inför handlar om att skapa ett verkligt område med rättvisa, där de europeiska medborgarna känner sig skyddade helt och hållet och har rätt till rättvisa och ser att deras rättigheter garanteras oberoende av den plats där de befinner sig och lika lätt som när de befinner sig i sitt eget land.
Angelillis betänkande ger lösningar för de medborgare som har utsatts för brott. Det är nödvändigt att vi lägger ned alla våra krafter på att undvika att de blir dubbla offer. Det är oacceptabelt att den som har blivit utsatt för brott skall bli offer igen för att systemet ger ett otillräckligt eller obefintligt skydd. Klamt har redan gett några belysande exempel på sådana situationer. Det är viktigt att förluster och skador ersätts omedelbart, fullständigt och på ett effektivt sätt. Därför är det nödvändigt att medlemsstaterna främjar ett lämpligt tillnärmande av respektive lagar och regler, för det är inte rättvist att man beroende på de djupa skillnader som existerar också skall se omotiverade skillnader i de ersättningar som de europeiska medborgarna har rätt till bara för att de har blivit utsatta för brott på en viss plats i Europeiska unionen i stället för på en annan. Det är också viktigt att medborgarna har tillgänglig och fullständig information om dessa rättigheter vilken ges på de olika gemenskapsspråken. Ofta utövas inte rättigheterna, inte för att rättigheterna inte existerar eller för att de inte är reglerade, utan för att medborgaren inte har rätt till denna information.
Santinis betänkande utgår ifrån konstaterandet att användandet av den fria rörligheten innebär en ökning av gränsöverskridande tvister som kan röra personer med så låga löner att de inte får tillgång till rättvisan eller kan få lämplig rättshjälp. Stadgan om grundläggande rättigheter, framför allt artikel 47, anger att tilldelning av rättshjälp skall ges den som inte har tillräckliga medel när denna hjälp är nödvändig för att garantera effektiviteten i tillgången till rättvisa. Vi är alltså överens om att det, såsom förutsågs i Tammerforsslutsatserna, skall finnas minimibestämmelser som garanterar en lämplig rättshjälpsnivå i hela unionen när det gäller de gränsöverskridande processerna, men vi vill dock understryka att medlemsstaterna alltid har möjligheten att besluta om mer gynnsamma bestämmelser i enlighet med respektive traditioner.

Cashman (PSE).
Herr talman! Jag vill börja med att gratulera Santini, som jag har varit skuggföredragande för å Europeiska socialdemokratiska partiets grupps vägnar. Det är ett mycket bra betänkande. Dock har vi gjort oss själva en del skada. Rådet kommer inte, som det redan sagts, ta lätt på den här frågan, eftersom vi felaktigt har breddat tillämpningsområdet. Jag håller fullständigt med om principerna i Santinis betänkande, men i ett samrådsförfarande måste vi vara realistiska när det gäller frågan om hur vi skall nå dessa principer.
Detta gäller särskilt gränsöverskridande mål. Om vi inbegriper interna tvister skapar vi många problem, inte bara för gemenskapen, utan även för medlemsstaterna som måste betala de eventuella mycket höga juridiska kostnader som blir följden. Det är därför jag rekommenderar den socialistiska gruppen att stödja det ändringsförslag som lagts fram av baronessan Ludford, genom vilket betoningen på att detta betänkande särskilt handlar om gränsöverskridande tvister återinförs.
Jag välkomnar att förordningen ?Bryssel 1? kommer att tillämpas för dessa tvister när det gäller ömsesidigt förstärkande av civilrättsliga beslut. Jag godtar likaså att den inte skall omfatta skattefrågor, tullfrågor och förvaltningsrättsliga frågor. Jag vill emellertid rätta till en sak. Det kan vara en språklig fråga, men Santini sade att medborgarna kommer att dömas utan hänsyn till deras finansiella situation. Detta stämmer inte, eftersom en övre gräns har fastslagits i direktivet.
Jag välkomnar att brottsoffer kommer att garanteras rättshjälp för att få ersättning. Vi instämmer i att rättshjälpen skall omfatta såväl rådgivning under tiden före rättegången som att företräda personen i fråga inför domstol. Vi stöder även förslaget att inbegripa mekanismer för att lösa utomrättsliga tvister i systemet.
Jag slutar som jag började, med att gratulera Santini; jag beklagar dock att vi faktiskt uppmanar rådet att inte godta våra rekommendationer, eftersom vi har breddat tillämpningsområdet och går mycket längre än vad vi kan nå här i kammaren.

Pirker (PPE-DE)
Herr talman, herr kommissionär! Vi har alla kämpat för att fri rörlighet skall finnas i alla former - och det är positivt - så att människorna också i full utsträckning tar denna fria rörlighet i anspråk. Tråkigt nog får denna fria rörlighet på det ena eller andra stället ändå negativa följder. Båda betänkandena tar upp detta. I det första betänkandet av Angelilli, som befattar sig med ersättning till brottsoffer, tas ett system upp som hjälper till att något mildra dessa negativa fenomen som också uppstår just på grund av denna fria rörlighet. Därtill försöker man att fastställa miniminormer över hela Europa, så att en medborgare som reser från en stat till en annan och lider skada erhåller en motsvarande ersättning vid lika förutsättningar.
Jag välkomnar att man med tanke på diskussionen efter den 11 september inte bara fokuserar på offer för specifika brott, utan att spektrumet vidgas och en minimistandard i fråga om hjälpinsatser används till förmån för berörda offer. Även när det gäller det andra betänkandet bör man påpeka att det egentligen är en konsekvens av den fria rörligheten och den gemensamma marknaden att det i ökande omfattning även förekommer rättstvister och brott över gränserna. Därför är det så viktigt att vi ser unionen även som en social gemenskap som inte tar rättigheterna från de människor som utsätts för sådana brottsliga handlingar och som är mindre bemedlade. Därför bör man välkomna och stödja detta steg.
Jag välkomnar särskilt Santinis konkretiseringar och utvidgningar, t.ex. att staterna svarar för rättegångskostnaderna eller att nationella myndigheter utses, till vilka ansökan om hjälp med rättegångskostnaderna lämnas. Därutöver finns det ytterligare en rad andra punkter som kräver ett mycket konkret stöd för drabbade brottsoffer och ersättningsberättigade. Båda betänkandena hjälper oss som medborgare i unionen att se positivt på livet i unionen med alla de principer som vi i samband med denna generositet vill och måste förverkliga. Jag gratulerar båda föredragandena till dessa utmärkta betänkanden. Hjärtligt tack!
(Applåder)

Evans, Robert (PSE).
Herr talman! Jag vill ta upp Angelillis yttrande i början av debatten, när hon talade om att den här frågan är mycket komplicerad ur juridisk synvinkel. Jag har ingen juridisk utbildning över huvud taget, men jag betvivlar inte, såsom kommissionären nämnde i sin kommentar om att jämka samman femton länders kemi, att ömsesidigt samarbete mellan femton länder och deras rättsliga system och juridiska processer är mycket svårt att uppnå.
Ur Europas vanliga medborgares synvinkel tror jag emellertid att begreppet brottsoffer är mycket enkelt. Vare sig en person befinner sig utomlands på semester, på affärsresa, eller kanske är student och utsätts för ett rån, ett våldsamt personbrott eller en terroristattack, tar personen i fråga det brottet mycket personligt och förväntar sig att någonting görs åt det. Vi blir alla lidande, hela tanken med Europa blir lidande om ingenting görs. Offren blir desillusionerade och frustrerade, och för dem har hela tanken med Europa misslyckats.
Vi gör därför alldeles rätt när vi gör allt vi kan för att fortsätta på det sätt som stakas ut i dessa två betänkanden. Det är nödvändigt att finna gemensamma regler, överenskommelser och avtal om rättshjälp så att medborgarna i så stor utsträckning som möjligt kan få det slags stöd de skulle förvänta sig i sitt eget land. Kommissionären talade om stadgan om de grundläggande rättigheterna. Den är ett steg framåt, men eftersom stadgan nu finns förväntar sig medborgarna att de har rättigheter även i andra länder. Vi har inrättat en inre marknad för varor och kapital och har gjort så att den fungerar som ett slags dyr lekplats. Precis som man i det förra betänkandet begärde gemensamma europeiska standarder för asylfrågor, gör vi följaktligen alldeles rätt i att begära gemensamma europeiska standarder för brottsoffer och tillträde till rättshjälp.

von Boetticher (PPE-DE)
Herr talman, mina damer och herrar! Tack så mycket, först till föredragandena men också till kommissionen. Herr kommissionär Vitorino! Ni ser att jag i dag åter fördelar beröm och kritik mycket välbalanserat.
För det första, beträffande skydd av brottsoffer. Under de gångna årtiondena har gång på gång världsomfattande icke-statliga organisationer bekymrat sig om brottslingar runt jorden, om förhållandena i fängelserna och brottslingarnas återanpassning till samhället. Tyvärr har vi ofta glömt bort offren för deras brottsliga handlingar och lämnat dem åt sitt öde. Än i dag garanterar inte på långa vägar alla medlemsstater ett omfattande skydd för brottsoffer, särskilt inte för medborgare i tredje land. Även offer för oaktsamhetsbrott finner i många stater lika lite beaktande som offer som inte kan hävda någon varaktig eller tungt vägande skada. Förebildliga är hittills bara de regler som finns för skadestånd till brottsoffer i de skandinaviska staterna Danmark, Sverige och Finland.
Som medlem av utskottet för framställningar konfronteras jag gång på gång med fall där skadestånd till EU-medborgare som blivit brottsoffer i andra EU-stater inte har utbetalats eller åtminstone har fördröjts på ett oacceptabelt sätt. Bara under det senaste året har ett dussin framställningar lämnats till oss av offer för våldsdåd inom unionen. Hittills har det dock inte funnits någon rättslig grund som gav oss rätt att ingripa. Detta kommer förhoppningsvis nu att ändras, särskilt om kommissionen också låter sin grönbok följas av konkreta rättsakter.
En sak bör vi i detta läge inte göra: vi bör inte bilda ytterligare en EU-fond, för det får inte vara på det sättet att medlemsstaterna här undandrar sig sitt eget ekonomiska ansvar. Om det är möjligt för USA att över hela världen ge ekonomisk kompensation till offren för den 11 september oberoende av deras nationalitet, då måste man också kunna kräva detta av medlemsstaterna i EU inom dess territorium.
Även förslaget från Santini om hjälp med rättegångskostnader är ett viktigt steg mot skapande av detta rättsutrymme. Vi har redan förordningen om samarbete och verkställande i civil- och handelsärenden. Vi har rättshjälp i brottmålsärenden mellan medlemsstaterna i Europeiska unionen. Därigenom har vi lyckats hjälpa medborgarna i Europa att snabbare och lättare komma till sin rätt över gränserna. Såtillvida är det verkligen på tiden att också utforma möjligheterna att få hjälp med rättegångskostnader på europeisk nivå, för bara på det sättet hjälper vi till med en rättvis tillämpning av de europeiska föreskrifter som redan finns även för dem som annars inte har råd med en rättegång.
Och, herr Cashman, det är fullständigt illusoriskt att tro att detta bara kan gälla för gränsöverskridande rättegångar, för om ni lägger er högre på europeisk nivå kommer er egen befolkning att visa sitt missnöje, och om ni lägger er lägre på europeisk nivå måste ni fråga er varför ni behandlar EU-medborgarna sämre än era egna. Därför är en utjämning absolut nödvändig. Jag vet verkligen inte varför vi inte skall driva detta även på europeisk nivå.
(Applåder)

Talmannen. -
Debatten är avslutad.
Omröstningen om Angelillis betänkande äger rum i morgon kl. 12.00, medan omröstningen om Santinis betänkande äger rum på onsdag vid samma tid.

Talmannen. -
Innan vi övergår till nästa punkt på föredragningslistan kan jag meddela att i dag med anledning av fastställandet av vår arbetsplan har 37 ledamöter protesterat mot tillämpningen av artikel 110a.3 i arbetsordningen för andrabehandlingsrekommendationen om hastighetsbegränsande anordningar. Det gällde Hatzidakis betänkande. Dessa 37 ledamöter tog sedan tillbaka sina protester. På grund härav står denna rekommendation på nytt upptagen till omröstning i morgon tisdag kl. 12.00.

Talmannen. -
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande av Marit Paulsen (A5-0306/2002) för Europaparlamentets delegation till förlikningskommittén om förlikningskommitténs gemensamma utkast till Europaparlamentets och rådets förordning om hälsobestämmelser för animaliska biprodukter som inte är avsedda att användas som livsmedel (PE-CONS 3641/2002 - C5-0321/2002 - 2000/0259(COD)).

Paulsen (ELDR)
. Herr talman! Det har nu gått nästan två år sedan oktober 2000 då kommissionen lade fram ett mycket bra förslag till förordning om hur de delar av slaktdjuren som icke används som livsmedel skall få användas. Jag måste säga att det var chockerande att upptäcka hur mycket underligheter och snusk som ändå gick vidare till foder och livsmedelskedjan. Detta kommer det nu att bli ett slut på.
Kommissionens förslag var bra. Parlamentet gjorde det dock betydligt mycket bättre, enklare, strängare och mer genomskinligt än det var från början. Vid första behandlingen hade vi 99 ändringsförslag, och rådet godtog 90 av dem. I andra behandlingen lade vi fram 9 ändringsförslag, och av dem godkändes 8. Det nionde, ett kompromissändringsförslag, fick vi så småningom igenom nästan helt och hållet. Vi hade dock ett förslag där vi beordrade kommissionen att lägga fram ett förslag, och i det avseendet gick vi nog i parlamentet över vår kompetensgräns. Kommissionen har ändock frivilligt lovat att lägga fram det förslag vi bad om.
Den viktigaste skärpningen från parlamentets sida gäller att det i framtiden kommer att vara totalt stopp för kannibalism i foderhanteringen. Det kommer inte längre att vara tillåtet att utfodra en art med proteiner från den egna arten. Sådan utfodring tror forskarna för närvarande utgör en möjlig orsak till ?galna prioner?, dvs. BSE, TSE, Creutzfeldt-Jakobs sjukdom etc.
Vi fick totalt stopp för all användning av kadaver och delar från sjuka djur, både som proteinmjöl och framför allt som fett. Detta fett är osedvanligt äckligt. Enbart fullständigt livsmedelsgodkända råvaror kommer att få användas i foder, kosmetika, läkemedel etc. Det är bara i cigarettfilter, bildäck och liknande som kadaverfett får användas i framtiden.
Vi har begärt och fått igenom en tydlig separation av hanteringskedjorna för de olika animala biprodukterna. Livsmedelsgodkända och icke-livsmedelsgodkända biprodukter får t.ex. inte hanteras i samma byggnad, utan det skall vara klart åtskilda byggnader och klart åtskilda transportcontainrar. Vi har faktiskt också fått igenom en outplånlig märkning med färg och, när det blir tekniskt möjligt, även med lukt av alla icke-livsmedelsgodkända biprodukter. Detta är till för att skydda våra bönder i Europa. Det är nämligen omöjligt att i en säck med färdigprocessat foder se varifrån proteinet eller fettet kommer, men nu skall det inte längre vara möjligt att lura dem som utfodrar sina djur.
Jag måste be att få tacka alla skuggrapportörer och alla som jag har samarbetat med inom parlamentet. Det har varit roligt och inspirerande. Vi har grälat, vi har samtalat, och vi har kommit överens. Det har varit en mycket god stämning och en god debatt i grupperna. Jag ber också att få tacka kommissionen och i synnerhet Colombo för ett intensivt och gott tekniskt samarbete. Jag vill även tacka ministerrådets arbetsgrupp och de inblandade i ordförandeskapen - det svenska, det belgiska, det spanska och numera det danska. Vi har alla samarbetat, och vi har utfört ett mycket bra arbete. Jag rekommenderar därför att vi enhälligt godtar förlikningsbudet när vi röstar i morgon. Det är viktigt att detta arbete nu avslutas. Industrin med biprodukter sysselsätter tiotusentals människor runtom i Europa, i huvudsak på landsbygden. Det är mycket centralt att de nu kommer i gång med sina investeringar och med sina ombyggnader, och att de får möjlighet att fortsätta med, en för oss alla, mycket bra industri.

Vitorino
. (EN) Herr talman! Jag vill å kommissionens vägnar börja med att säga att vi varmt välkomnar det gemensamma utkastet till förslaget om förordning för animaliska biprodukter som förlikningskommittén enades om den 12 september.
Detta förslag är den andra stora komponenten i vårt försvar mot BSE och andra allvarliga djursjukdomar. Den första komponenten var förordningen om TSE, som antogs förra året.
Detta förslag är mycket viktigt - det är väsentligt för säkra metoder för insamling, transport, lagring, hantering, bearbetning och bortskaffande av de miljontals ton animaliska biprodukter som produceras i unionen varje år. Att inte inrätta ett hållbart och omfattande regelverk för att ta itu med dessa biprodukter skulle vara mycket farligt.
Jag vill uttrycka kommissionens uppriktiga tack till fru Paulsen för hennes enorma ansträngningar och outtröttliga arbete under nästan två år för att försöka nå en överenskommelse mellan kommissionen och rådet om den föreslagna förordningen. Att vi har kommit så här långt beror mycket på hennes personliga engagemang, orubblighet och beslutsamhet.
Jag vill även särskilt tacka Caroline Jackson, ordförande för utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor, och Joseph Daul, ordförande för utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling, för deras värdefulla bidrag.
Kommissionen är mycket uppmuntrad av att alla tre institutionerna har nått en allmän överenskommelse om fyra nyckelprinciper. För det första, att endast animala biprodukter som är tjänliga som livsmedel skall användas i djurfoder, kosmetika och läkemedelsprodukter. För det andra att återanvändning inom arten - känd som ?kannibalism? - skall förbjudas. För det tredje att vissa bestämmelser skall skärpas för att förbättra kontroller och spårbarhet i sektorn för animala biprodukter. För det fjärde att vetenskapliga och tekniska utvecklingar skall beaktas vid godkännande av alternativa bortskaffningsmetoder.
Vi finner det även glädjande att den svåra frågan om matavfall slutligen har lösts. Lösningen ger möjlighet till en tillfällig lindring av förbudet mot användning av matavfall i djurfoder för några medlemsstater. Hanteringen skall dock ske under bestämda och strängt kontrollerade villkor som skall fastställas av Ständiga kommittén för livsmedelskedjan och djurhälsa.
Användningen av matavfall i djurfoder utgör ett stort hot för överföring av allvarliga djursjukdomar som mul- och klövsjuka och klassisk svinpest. Ingen vill naturligtvis se en upprepning av det utbrott av mul- och klövsjuka som nyligen inträffade i Förenade kungariket, vilket ledde till enorma förluster för jordbruket och samhället i stort.
Kommissionen kommer nu att inrikta sig på att förbereda åtgärder för genomförande - däribland godkännande av alternativa bortskaffningsmetoder och en inskränkning av återanvändning inom arten för fisk och pälsdjur - samt även ett antal övergångsåtgärder som omfattar frågor som matavfall och förbrukad matolja för att överbrygga luckorna innan förordningen börjar tillämpas.

Goodwill (PPE-DE).
Herr talman! För det första vill jag tacka Paulsen för det fullständiga stöd hon gett alla andra grupper under den första och den andra behandlingen, och för det andra vill jag gratulera henne till det sätt hon företrädde parlamentet på under förlikningen, detta gäller särskilt hur hon hanterade några av våra vänner i den tyska gröna gruppen, en svår uppgift under alla omständigheter, vilket jag är övertygad om att förbundskansler Schröder redan har blivit varse om och kommer att märka även i fortsättningen.
Europeiska unionen producerar miljontals ton animala biprodukter, och dessa delas upp i tre kategorier enligt risker för människor och djur. Kategori 1, vilken innehåller specificerat riskmaterial, hade samband med spridningen av BSE. Det gläder mig att även avfall från flygbolag omfattas av kategori 1, avfall som kan komma från länder som inte har samma standarder som vi har, även om jag är säker på att en del skulle säga att den mat som serveras ombord på flygplanen inte är tjänlig som människoföda hur som helst. Vi har kategori 3, vilken innehåller biprodukter som är lämpliga för mänsklig konsumtion och kategori 2, vilken omfattar allt det övriga.
Det stora problemet under förlikningen var frågan om matavfall, och där hade vi två nationella problem. I Förenade kungariket är matavfall förbjudet. Det hade samband med början av mul- och klövsjukeepidemin i nordöstra England och även med undersökningarna om utbrottet av klassisk svinpest i östra Anglia. Undersökningen pekade på att orsaken kan ha varit en kasserad skinksmörgås som slängts på ett fält med frigående svin. I Förenade kungariket har vi historiskt sett bearbetat vårt matavfall på jordbruken - så kallad svinmat. Detta system var mycket svårt att kontrollera och det är inte förvånande att det inte alltid fungerade.
På sätt och vis önskar jag att vi hade gått samma väg som man gjort i Tyskland och Österrike, där man inte bearbetar detta material på jordbruken, utan har inrättat toppmoderna anläggningar som kostat miljontals pund och som drivs med typisk tysk effektivitet. En del av dessa anläggningar är helt nya, och det vore orättvist att stänga dem med så kort varsel, särskilt om man tänker på var avfallet annars skulle ta vägen. Det kanske skulle forslas till soptippar, vilket är fallet med en stor del av avfallet i Förenade kungariket, och där plockas det upp av gnagare och fiskmåsar som sedan sprider det runtom i trakten. En andra möjlighet att bli av med avfallet är förbränning, vilket är såväl dyrt som skadligt för miljön. Det är mycket bra att vi förhandlade fram denna övergångsperiod till den 1 november 2006.
Jag sade att vi inte har svinmat i Förenade kungariket. Däremot återvinner vi förbrukad matolja från till exempel fish-and-chips-butiker, detta monument över den kulinariska konsten, men även från andra matställen och privata hem som producerar förbrukad matolja. I Förenade kungariket var detta en blomstrande industri. Varje vecka forslades en 25-litersdunk bort och köksmästaren fick 5 pund sterling, med andra ord en del av den svarta ekonomin. Matoljan forslades bort för att bearbetas till djurfoder. När man började tvivla på lämpligheten av att fortsätta med detta började insamlarna ta ut en avgift, och då ordnade köksmästarna saken på annat sätt. Det innebar att matoljan spolades ned i avloppet. Detta har i sin tur lett till stopp i avloppsledningar och andra miljöproblem, eftersom stelnade fetter och oljor skadar infrastrukturen under våra gator där avfallsvattnet förs bort.
Det är viktigt att Förenade kungariket får en förlängning, så att man hinner se över situationen och utvärdera riskerna med fortsatt användning av matolja, även om jag personligen anser att den är oviktig, och för att inrätta system för alternativ användning, såsom biodiesel.

Whitehead (PSE).
Herr talman! Det första som alla som tjänstgjort i förlikningskommittén måste göra är att gratulera Paulsen till hennes energi och orubblighet när hon klarade av en komplicerad situation som ibland nästan gick över styr på grund av vissa mycket okonventionella manövrer. Detta skulle inte ha varit rättvist mot parlamentet, och det gläder mig att de många parterna i denna överenskommelse kunde komma överens.
Paulsen var tvungen att hålla nerverna i styr eftersom händelser på annat håll, däribland val, medförde särskild press när det gällde det sätt dessa frågor betraktades på. Ändå rättfärdigades hennes åsikter hela tiden av de fortsatta skandalerna med livsmedelsföroreningar, vilka pågick i en rad medlemsstater under år 2002, och det sätt som den här frågan har lösts på.
Vi vet allt om fullständig spårbarhet av specificerat riskmaterial i Förenade kungariket eftersom vi fick ett bryskt uppvaknande i och med BSE-krisen och tvingades införa, nästan under pistolhot, någonting som nu kommer att bli enhetligt i gemenskapen. Detta är bara bra. Jag anser att det antal biprodukter som har letat sig in i livsmedelskedjan i år visar på att vi både nu och i fortsättningen när denna förordning fullständigt genomförs måste vara vaksamma för att se till att framför allt principen om separation följs strängt.
Jag går över till de frågor som Goodwill redan tagit upp om de problem som en del medlemsstater har haft. Det gläder mig att vi har funnit en lösning som ger möjlighet till en tillfällig övergångsperiod i stället för att strunta i behovet av att lösa den här frågan.
Jag kommenterar inte situationen för de österrikiska och de tyska industrierna, utan håller mig till Förenade kungariket. I Förenade kungariket hade vi särskilda problem: kanske kommissionären bör notera dem, eftersom vi i det slutliga yttrandet vill se hur dessa problem hanteras i samband med övergången.
Den första frågan, som Goodwill känner till, handlar om små förbränningsugnar som har använts som en ytterst försiktig metod för att avliva döda djur på plats med minimal riskperiod för förorening. Under övergångsperioden för inspektioner måste vi försäkra oss om att kommissionen till fullo förstår varför dessa förbränningsugnar har använts, som har varit en effektiv metod, så att de inte bara godtyckligt tas bort.
Det andra området är frågan om matolja. Förenade kungariket är nu berett att godta att övergångsperioden bör vara två år i stället för fyra, vilket är helt rätt. Med tanke på att detta direktiv inte kommer att träda i kraft förrän om åtta, nio månader från och med nu får den berörda industrin därmed tillräckligt lång tid på sig att anpassa sina metoder - och antagligen sina vinster - till andra sätt för bortskaffande av avfallet, särskilt på området för biobränslen.
Slutligen gläder det mig att Förenade kungariket drog tillbaka sina invändningar när det gäller tillämpningen av en övergångsperiod för utspridning av blod från slakthus på marker. Detta är en tämligen motbjudande vana. Vi skulle inte ha kunnat rättfärdiga den, och det gläder mig att Förenade kungariket drog tillbaka sina invändningar. Även i den här frågan måste principerna om hygien och separering komma först. Paulsen har visat oss vägen, och nu är det upp till oss att följa efter.

Staes (Verts/ALE).
Herr talman, kolleger! Först mina välmenade gratulationer till Marit Paulsen som i egenskap av föredragande lett oss genom den här förordningens minfält i en anda av ömsesidigt samråd. Jag är glad att den här förordningen ger oss en modern version av den föråldrade lagstiftningen om slaktavfall. Det var hög tid, efter två år av förhandlingar.
Det viktiga i den här förordningen är att djurkadaver och animaliska produkter av undermålig kvalitet inte längre kan föras in i näringskedjan. Det finns bara plats för produkter från slaktade djur som godkänts för mänsklig konsumtion. Det är också tydligt att ett nytt användande av djurmjöl i djurfoder endast kan diskuteras om kannibalism är utesluten och genom införande av åtskilda anläggningar och fullständig spårbarhet. Villkoret är alltså att den här förordningen fungerar friktionsfritt. Sista ordet har naturligtvis ännu inte sagts i den frågan. För att undvika kannibalism kommer det att krävas en viktig omorganisering av sektorn för upphämtning och bortskaffande av animaliskt avfall. Inom den sektorn vet vi att flera klåpare och skojare bedriver en mycket obskyr verksamhet och att det rör sig om ett mycket bedrägerikänsligt ämne. För vissa saker kommer det alltså att krävas viktiga insatser från medlemsstaternas sida när det gäller kontroller. Det har mycket riktigt Whitehead påpekat.
Slutligen, kolleger, något om det köks- och restaurangavfall som innehåller animaliska produkter. I den frågan nådde vi fram till en anständig kompromiss. Det var inte lätt, men nu ligger kompromissen här. Den kompromissen har framför allt åstadkommits under tryck från de tyska och österrikiska kollegerna. Jag vill inte undanhålla er att den här problematiken är mycket känslig i mitt land. Alla jordbruksorganisationer i Belgien yrkar på ett absolut bekämpande av den verksamheten på grund av hälsoriskerna. Små orsaker kan verkligen få omfattande följder. Tänk bara på mul- och klövsjukan och den afrikanska svinpesten. Jag kan dock meddela er att majoriteten av min partigrupp ändå kommer att godkänna de här texterna.

Klaß (PPE-DE)
Herr talman, herr kommissionär, mina ärade damer och herrar! Ofta kan bara kompromisser leda ut ur svåra situationer. Jag tackar Paulsen å det hjärtligaste för hennes insats och för hennes uthållighet i sökandet efter en gångbar kompromiss, som vi ju slutligen också har funnit och som med allt taget i beaktande är tillfredsställande för oss. Vi rekommenderar också att det gemensamma förslaget godkänns.
Jag skulle vilja använda min talartid i dag för att helt tydligt säga att jag inte omedelbart med flygande fanor var för denna kompromiss. Skälet är att vi i en fråga skjuter på beslutet och lämnar över ett uppdrag med öppen utgång till kommissionen. Det handlar om tillvaratagande av matavfall, herr kommissionär, som enligt min uppfattning på intet sätt har funnit en slutgiltig och för all framtid gällande lösning. Det som lämpar sig som människoföda och sedan blir över är ju inte på långa vägar något riskavfall med allt vad det för med sig i fråga om behandling och bortskaffande bara för att ingen människa längre kan eller vill äta det. Robert Goodwill har också pekat på de många problemen när det gäller att bli av med avfallet. Matavfall innehåller emellertid också värdefulla näringsämnen som också kan bli bra djurfoder om insamlandet organiseras på bästa sätt och tillverkningen sker i form av skulor under iakttagande av högsta tekniska och hygieniska standard - vilket bevisas av exemplen från Tyskland och Österrike. Vi vet mycket väl att matrester kan sprida epidemier och sjukdomar bland djur. Därför behöver vi optimal tillredning enligt höga normer. Tekniken möjliggör detta. Därför kan ett generellt förbud mot att göra foder av matrester inte försvaras, i synnerhet som man inte heller har fastställt hur dessa rester till slut skall hanteras. Förvandlas menyn på tallriken när den kommer från bordet plötsligt till riskavfall?
Vi kräver ett generellt förbud mot att göra foder av matrester bara till dess att man kan påvisa hur en vederbörlig tillverkning skall genomföras. Ämnet är alltså i och med kompromissen ännu inte slutgiltigt ur världen. Kommissionen uppmanas nu att till slutet av 2004 lägga fram ett förslag för tillvaratagande av matavfall. Jag bekräftar denna uppmaning med en anhållan om att beakta den möjlighet som nu finns att använda skulor vid tillverkningen. Små och medelstora företag, familjeföretag och jordbruksföretag har till en del gjort stora investeringar. Framför allt får det inte uppstå något tomrum då först ett förbud utfärdas och någon tid senare tillstånd ges, så att tiden går utan att något avgörande faller. Företagen behöver planeringssäkerhet. Djurfoder i Europeiska unionen måste vara säkert och tillförlitligt för djur och människor.

Auroi (Verts/ALE).
Herr talman, herr kommissionär, mina damer och herrar! Det är nu min tur att tacka Marit Paulsen för att hon med stor skicklighet har lett en förlikning som inte var lätt och för att hon på så sätt i dag gör det möjligt för oss att uppnå en god kompromiss. Kommissionär Vitorino har påpekat att det framför allt gäller att försvara sig mot BSE. Det är som om vi delvis hade glömt att detta var huvudproblemet och att det låg bakom alla direktiv som vi har antagit på sista tiden i fråga om livsmedelssäkerhet.
Man förbjuder återanvändning i livsmedelskedjan av djurkadaver och av animaliska biprodukter som inte är avsedda att användas som livsmedel. Man förbjuder animalisk kannibalism, och det är bra. Spårbarheten hos livsmedel har förbättrats. Slutligen undviker man korskontaminering. Allt detta är gott och väl, men tyvärr finns det anledning till bekymmer, för om man har gjort framsteg vad gäller avlägsnande av matavfall förefaller det mig som om den förpliktelse som ålagts medlemsstaterna delvis har uppskjutits. En alltför lång övergångsperiod har föreslagits; andra kolleger har sagt det före mig. Två år var i stort sett tillräckligt för att kunna lösa problemen. Till exempel kan olja fungera som biomassa för biobränsle, etc.
Men vissa stater kommer i morgon att vara laglydiga och vidta de nödvändiga åtgärderna, medan andra kommer att vänta tills i övermorgon; de kommer att vänta till år 2006 genom att utnyttja kommittéförfarandet. Detta påminner på ett mycket obehagligt sätt om det som hände mitt under BSE-krisen när vissa stater påstod att de inte hade några fall av galna kosjukan, därför att de inte gjorde några tester. Den dag då de utförde tester fann de fall av galna kosjukan. Men just dessa stater är i dag inte tillräckligt förståndiga förefaller det mig. Förfarandet måste påskyndas.

Keppelhoff-Wiechert (PPE-DE)
Herr talman, herr kommissionär, mina kära kolleger! Först ett hjärtligt tack till föredraganden, fru Paulsen. Jag är för att man skall behålla tillverkning av foder ur matrester med bibehållande av rådande stränga villkor. För att det inte skall råda någon oklarhet: vi talar här om mat som är officiellt godkänd som människoföda. För att det nu en gång skall stå klart för mina åhörare - det handlar till exempel om bröd som inte går att sälja, som följande dag inte längre är färskt, om kakrester och annat. Den därvid föreskrivna upphettningen av matrester utgör en tillräcklig åtgärd för att förebygga epidemier och möjliggör dessutom ett vettigt tillvaratagande av dessa rester och hindrar på så sätt ytterligare avfallsturism. Dessutom erhåller just svin därigenom en optimal försörjning av viktiga amino- och fettsyror, så att också importen av foderråvaror kan minskas. Även negativa verkningar av flytande foder, alltså skulor som utvinns ur matrester, är relativt lite kända hos gödsvin.
En väl avpassad steriliseringsstandard för att döda sjukdomsalstrare måste garanteras. Resultatet av förlikningsförfarandet med de sju ändringarna godkändes ju utan vidare av rådet, och beträffande det synnerligen viktiga ändringsförslag 25, som innehåller en vittomfattande kompromiss, välkomnar jag rådets text som från den 1 november 2002 föreskriver övergångsåtgärder för högst fyra år med strängt kontrollerade villkor.
En säker bekräftelse från kommissionen om att man till slutet av 2004 skall utarbeta ett direktiv om bioavfall inklusive köks- och matavfall måste framför allt ha som mål att slå fast hur dessa på ett säkert sätt skall användas, tillvaratas och återanvändas. Kontaminering måste kontrolleras, och detta är en väg som vi välkomnar. Just de företag som har investerat väldigt mycket pengar i dessa åtgärder för att svara mot de högsta krav, officiellt kontrollerade företag, är den bästa garanten för ett kontrollerat, ofarligt bortskaffande och bearbetande av matavfall för tillverkning av foder. Ett generellt förbud kan inte garantera tillräckliga kontroller. Här skulle vi kunna räkna upp en hel katalog med exempel. De föregående talarna har redan pekat på detta. Var hamnar det då? Vi bör inte heller i framtiden förstöra detta värdefulla foder.
Låt mig avslutningsvis säga att jag i denna fråga personligen är en stor anhängare av en förordning och inte av ett direktiv, eftersom jag ser olika tillämpningar i länderna och anar en snedvridning av konkurrensförhållandena, och om det inte står rätt till, så står det inte rätt till någonstans, varken i Tyskland eller i Österrike eller i någon annan medlemsstat på denna inre marknad.

Graefe zu Baringdorf (Verts/ALE)
Herr talman, herr kommissionär! Även jag skulle uttryckligen vilja tacka Paulsen för det goda samarbetet. Resultatet skäms inte för sig. Jag tror att vi här har en bra förordning. Därmed infrias parlamentets krav, som har arbetats fram i den tillfälliga undersökningskommittén om BSE.
Framför allt är det därför viktigt att det här inte enbart talas om tillverkning av foder och tillstånd att tillverka foder på bestämda villkor; fastmer klargörs också vad som sker med det som man inte kan göra foder av. Här regleras alltså även bortskaffandet. Det måste vi också klara av när det gäller matavfall. Enbart ett förbud räcker inte, eftersom man inte vet var avfallet då hamnar. Jag har ju alltid sagt att man inte kan tömma det i dikena intill vägarna. Just då blir det nämligen farligt, när det osteriliserat och okontrollerat möjligen kommer i kontakt med djur. Då kan det leda till spridning av pest och mul- och klövsjuka. Inte när det är steriliserat.
Det gläder mig att kommissionen har gått med på detta förslag och säger att den till 2004 skall lägga fram ett direktiv - fru Keppelhoff-Wiechert, jag tycker också att det borde vara en förordning - om bioavfall och att man här också vill reglera alla användningsmöjligheter för matavfall inklusive tillverkning av foder.
Tyvärr finns det inget protokoll om den kompromiss som vi har slutit. Eftersom det ju blir nästa parlament som förhandlar om detta - och hur snabbt faller inte en sak i glömska - kommer jag att dela ut en protokollsanteckning som ni kan titta på. Möjligtvis kan vi underteckna den och därmed också säkerställa detta som vår vilja när detta skall behandlas under nästa mandatperiod.

Talmannen. -
Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 12.00.
(Sammanträdet avbröts kl. 20.15).

