Tal av ordföranden
Ordföranden
Herr ordförande för rådet, herr ordförande för kommissionen, mina damer och herrar, för mindre än 50 år sedan, när jag för första gången kom till det Alsace som i dag står som värd för oss, var Europa en blodbefläckad kontinent i ruiner, delad av ett halvt sekel av omvälvningar och andra världskriget. I öster hade järnridån fallit över tio europeiska stater och i sydväst fortsatte Spanien och Portugal att styras av diktaturer.
En handfull européer hade dock vid detta tillfälle det mod och den klarsynthet som krävdes för att slå in på en ny väg och ersätta konflikter med en djup förståelse, som genom att gå utöver tillfälliga allianser och samarbete, utgick från målet att genom offentliga demokratiska institutioner finna ett gemensamt intresse.
Sedan dess har vi kommit en lång bit på väg och framgångarna har överträffat alla förväntningar. De sex ursprungliga stater som var med och grundade gemenskapen har nu blivit femton och de utgör det största kända samväldet. Berlinmurens fall och slutet på det kalla kriget har gjort det möjligt för miljontals européer att återfå sin frihet och att, trots alla välkända svårigheter, med bestämda steg slå in på vägen mot integration. Andra kontinenter tar efter vår gemenskapsmodell.
Om den europeiska integrationsprocessen, trots de felaktigheter och brister som kännetecknar alla mänskliga konstruktioner, har varit framgångsrik, varför är då våra medborgare oroliga? Varför tvivlar de, varför struntar de i integrationsprocessen eller avvisar den öppet just i det ögonblick när medlemsstaternas regeringar och unionens institutioner har ambitiösa planer för att integrera dem och behandla deras oro och intressen?
Det rör sig utan tvekan om det välkända fenomenet att övervunna svårigheter tenderar att glömmas bort och att framgångar tenderar att försvinna i ett töcken inför dagens problem som naturligtvis inte är av mindre betydelse. Med 18 miljoner arbetslösa, en ekonomi kännetecknad av stagnation och en konstant ökning av antalet socialt marginaliserade européer finns det mer än tillräckliga skäl för att våra medborgare skall fråga sig vart vi är på väg och varför.
Det är inte min avsikt att i detta öppningstal ge uttömmande svar på dessa frågor. Min avsikt är mer blygsam, nämligen att påminna om att Europeiska unionen har ett grundläggande mål, dvs. att bevara freden och att det för att uppnå detta mål är nödvändigt att unionen även fortsättningsvis förbättras och stärks.
Behovet av en europeisk federation för att bevara freden skrevs in redan i Schumandeklarationen av den 9 mars 1950 och den har inte förlorat sin giltighet under dessa 46 år. Det är möjligt att vissa tänker att risken för ett världskrig är borta, men varken krig eller våld har försvunnit från den internationella scenen. Bosnien, Rwanda, Burundi, Zaire, Somalia och många andra tragiska händelser påminner oss dagligen om detta.
Européerna är allt mindre toleranta mot unionens oförmåga att ingripa i dessa konflikter för att stävja dem eller åtminstone för att återställa freden. Det räcker inte med att tala om för medborgarna att unionen inte kan göra mer därför att den saknar förmågan. Det är nödvändigt att erkänna att den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken som inrättades av Maastrichtfördraget har varit ett totalt misslyckande och det är nödvändigt att snarast möjligt ersätta den med ett effektivare, dvs. mer gemenskapsbetonat och mindre mellanstatligt system i enlighet med parlamentets flera gånger upprepade begäran. Varför mer gemenskabsbetonat och mindre mellanstatligt? Därför att i uppbyggandet av ett enat Europa, och detta måste understrykas flera gånger, står gemenskap för effektivitet och mellanstatlighet för försening, långsamhet och i slutändan för misslyckande.
Som bevis för detta borde det räcka att göra en jämförelse mellan de processer som har föregått EEG och EFTA å andra sidan. Svårigheterna att utveckla den andra och tredje pelaren i Fördraget om Europeiska unionen är ännu ett bevis för detta.
Europa bör inte endast bekymra sig om freden utanför dess gränser. Även inom Europa störs freden av sådana fenomen som terrorism, organiserad brottslighet, handel med barn samt narkotikahandel. Det är omöjligt att effektivt bekämpa denna ondska separat i varje land och i många fall räcker det inte ens med samarbete mellan domare och poliser. För att bemöta den inre marknaden för brottslighet behöver vi ett verkligt europeiskt rättsligt och polisiärt område.
Det tycks som den stora majoriteten av medlemsstaternas regeringar är beredda att på allvar diskutera denna fråga under regeringskonferensen. Det räcker dock inte med god vilja om gemenskapens institutioner på grund av vissa individers reservationer ännu en gång marginaliseras. Parlamentet har föreslagit rimliga former för att stegvis införliva de aspekter av rätts- och inrikespolitiken som inte längre kan lösas genom samarbete inom ramen för gemenskapens befogenheter. Medlemsstaterna skulle ta på sig ett enormt ansvar om de inte kunde överlåta sin nationella suveränitet till gemenskapen för att lösa problem som har en så avgörande betydelse för freden och medborgarnas säkerhet.
Denna fred, mina damer och herrar, är även beroende av att det i unionen bibehålls ett brett socialt samförstånd om formen för att fördela frukterna av arbete och rikedom. Detta samförstånd, som är resultatet av en lång kamp som har lett till stora uppoffringar för arbetarklassen, inbegripet regelrätta, ofta blodiga, konflikter, har banat väg för en allmänt utbredd medvetenhet om att dialog och enighet mellan arbetsmarknadens parter är det bästa sättet att med säkerhet uppnå en ökad social rättvisa. Det enorma uppsving som den inre marknaden innebar för medlemsstaternas ekonomier har utan tvivel varit en viktig faktor för att nå det tillstånd som vi kallar välfärdsstaten och som i så hög grad underlättar det samförstånd jag syftar på.
Behovet av att på global nivå konkurrera med andra ekonomiska stormakter och de omvandlingar som har skett till följd av införandet av den inre marknaden gör det nu nödvändigt att anpassa välfärdsstaten till de nya omständigheterna. Ett sätt vore kanske att stärka arbetsmarknadsparternas roll mer än de offentliga myndigheternas samtidigt som man, vilket jag insisterar på, behåller de grundläggande dragen i vår europeiska sociala modell som vi inte alls vill överge.
En modell som grundar sig på en fin balans mellan de tre värderingar som är gemensamma för alla verkligt demokratiska samhällen, nämligen frihet, jämlikhet och broderskap eller solidaritet. Ingen av dessa kan offras utan att det drabbar demokratin och hotar den sociala freden.
Mina damer och herrar, det åligger parlamentet att övervaka att dessa värderingar står i förgrunden för den europeiska integrationens utveckling och för hur gemenskapens institutioner fungerar och naturligt nog skall processen börja i denna kammare. I den skrivelse som jag har tillåtit mig att dela ut till Er, mina damer och herrar, för att be om Er röst har jag formulerat några förslag och presenterat några uppslag som i synnerhet är kopplade till behovet av att underlätta kontakten med våra väljare, att ge ledamöterna ett större utrymme att uttala sig och ge mer liv åt våra debatter. Samtidigt vore det lämpligt att fastställa ett mål om att upprätta en enhetlig stadga som svarar mot det självklara kravet på lika behandling för de som innehar samma uppgifter. Avsaknaden av en sådan har allvarligt skadat oss.
Jag skall inte här gå in i detalj på dessa eller andra frågor rörande parlamentets verksamhet, men jag vill dock uppriktigt be om Ert stöd för att skapa större insyn och högre effektivitet i vår verksamhet eftersom jag är medveten om att också en ordförandes bästa intentioner vore dömda att misslyckas utan detta stöd.
Det är absolut nödvändigt att kvaliteten på parlamentets arbete höjs, att arbetet medger större insyn samt ett större deltagande om vi verkligen vill att det arbete som utförs här skall kunna stilla den oro som unionens medborgare uttrycker. Det vore dock ett oförlåtligt fel att begränsa vår insats till de förändringar som krävs för att vår institutions interna arbete skall fungera bra. Det verkliga målet är att flytta parlamentet närmare medborgarna. Jag välkomnar i detta sammanhang de viktiga framsteg som har gjorts under min föregångare, Klaus Hänsch, mandatperiod och jag insisterar på att det är vi ledamöter som utgör det viktigaste bandet mellan parlamentet och medborgarna
Om medborgarna kommer att anse valen till Europaparlamentet 1999 som en viktig politisk händelse som kan komma att inverka på den framtida inriktningen för den europeiska integrationen beror till stor del på den insats vi gör för att närma oss medborgarna under de kommande två och ett halvt åren och på vår förmåga att ta oss an deras bekymmer och problem.
Mina damer och herrar, vi är här för att representera européerna och för européerna är det viktigt att unionen hjälper dem att uppnå ett friare, jämlikare och mer solidariskt samhälle.
Unionen kan lyckas med detta endast om den på ett elegant sätt kan lösa de tre utmaningar den står inför:
Den första rör moderniseringen av gemenskapens institutioner under regeringskonferensen. Jag har tidigare hänvisat till några grundläggande aspekter, men jag kan inte förbise nödvändigheten av att alla institutioner anpassas för att bli överskådliga, demokratiska och effektiva i en union som redan har femton medlemmar och som snart förmodligen kommer att få fler. Denna anpassning kommer inte att lyckas om det tillfogas organ och mellanstatliga metoder till en redan alltför komplex konstruktion.
Våra medborgare förstår inte och kan inte förstå det komplicerade pelarsystemet, de förfaranden och rättsliga grunder som i dag kännetecknar unionen. De är vana vid ett enkelt mönster med en eller två kammare som lagstiftar, ett verkställande organ, ett antal domstolar som dömer och upprätthåller respekten för lagen och de förväntar sig att allt skall vara nedskrivet på ett språk de förstår. Att avlägsna sig från detta mönster innebär att riskera demokratins berättigande, att avlägsna sig från rättsstatsprincipen och att gå mot ett misslyckande. Europa är lyckligtvis inte längre ett fall för en specialiserad minoritet och det kan inte gå vidare utan stöd från européerna och det kommer inte att få detta stöd om inte européerna ser institutioner som de kan förstå, styra och kontrollera.
Den andra utmaningen rör Ekonomiska och monetära unionen. Det kommer inte enbart att vara en monetär union. Vi kommer att ha en gemensam valuta, men inte bara en valuta. Vi kommer även att ha en gemensam ekonomisk politik eftersom de övergripande riktlinjerna för medlemsstaternas, såväl " innanförländer" som " utanförländer" , ekonomiska politik kommer att fastställas av gemenskapens institutioner. Parlamentet har i denna fråga en mycket speciell uppgift som består i att se till att dessa riktlinjer motsvarar våra medborgares behov och intressen och att de uppoffringar som görs för att sanera våra ekonomier omsätts i nya arbetstillfällen och avskaffandet av den sociala utslagningen. Vi har på detta område ett brett samarbete med de nationella parlamenten i sökandet efter former och politiska modeller som gör det möjligt att vända tendensen från det tudelade samhälle som vi till varje pris vill undvika.
Mina damer och herrar, den tredje av de stora utmaningar som vi står inför gäller utvidgningen av unionen till övriga européer, de länder på vår kontinent som ännu inte har kunnat förena sig med oss. I dag är det enda verkligt historiska målet för de europeiska nationerna att skapa ett starkt och demokratiskt Europa som kan verka som en fredsfaktor i världen.
För detta måste vi alla samlas i en union som är en förebild för politisk, social och ekonomisk sammanhållning. En orientalisk basar, en marknad dit man går i enda syfte att tillskansa sig en ekonomisk fördel på andras bekostnad, tjänar inget till. Det krävs en gemenskap, ett sökande efter en gemensamt intresse styrt av demokratiska institutioner och som drivs av en fast besluten integrationsvilja. Detta är utan tvivel ytterligare en av de viktiga utmaningar som regeringskonferensen står inför och denna bör ta sådana frågor som ligger medborgarna nära såsom kampen mot arbetslösheten, vilket jag här vill betona ännu en gång, och den sociala utslagningen samt miljön och medborgarnas hälsa på stort allvar.
Mina damer och herrar, vi måste oförtröttligt fortsätta denna kamp och vi måste få med oss den allmänna opinionen och öppna vägar in i framtiden. Jag kan bara lova Er att jag inte kommer att sky någon möda och att jag alltid kommer att vara lyhörd för Era initiativ och riktlinjer. Jag säger detta med den säkerhet som kommer från vetskapen om att parlamentet i likhet med goda sjömän alltid har kunnat utnyttja rådande vindar, såväl med- som motvind, för att navigera mot en hamn som inte ens kan skymtas.
Våra medborgare famlar i dag i osäkerhetens mörker. Precis som européerna på Christoffer Kolumbus karaveller kommer de tillbaka till oss med sin oro och sina tvivel. Det kommer an på oss att bekräfta den inslagna vägen, att följa den med bestämda steg och att visa dem att vi i dagens skuggor redan kan känna morgondagens friska dagg.
Härmed vill jag avsluta med att detta historiska mål inte kan uppnås utan att parlamentets roll stärks. Kant påpekade mycket riktigt " att kampen för parlamentet är kampen för friheten" . Igår, i dag och för alltid har varit, är och kommer att vara en kamp för jämlikhet och solidaritet, kampen för en framtid i fred.

Justering av protokoll
Ordföranden
Protokollen från sammanträdena fredagen den 13 december 1996, måndagen den 13 januari och tisdagen den 14 januari 1997 har delats ut.
Finns det några synpunkter?

Colom i Naval
Herr ordförande, i protokollet av den 13 är jag inte upptagen på närvarolistan, säkert på grund av egen försummelse.

Ordföranden
Tack så mycket, Colom i Naval. Det skall korrigeras.

Corbett
Herr ordförande! I protokollet från den 13 januari står det att jag utsetts till ledamot av Europaparlamentet. I själva verket så valdes jag.
(Applåder) I Förenade kungariket gör vi så, också då en vakans uppkommer i Europaparlamentet under löpande mandattid, att vi inte bara tar nästa ledamot på en partilista, utan i stället genomför ett fyllnadsval.
(Applåder)
Ordföranden
Tack så mycket, Corbett. Jag tvivlar inte på att er anmärkning kommer att tas i beaktande vid regeringskonferensen om den bestämmer sig för att ta upp temat om ett enhetligt valförfarande, som berör oss så grundligt.

Falconer
Herr ordförande! På sid 9 i protokoller står det att Falconer sagt att något val aldrig genomförts. Det borde stå " dessa val" , eftersom jag hänvisade till valen av vice ordföranden.
För det andra så framgår det inte av protokollet att jag protesterade mot förfarandet, som ni föreslog, och att ni sedan inte tog någon notis om denna protest.

Ordföranden
Tack så mycket, Falconer. Detta noteras. Det enda jag påpekade var att ni inte invände då jag ställde frågan, även om jag senare uppfattade er protest.

Herman
Herr ordförande, i måndagens protokoll finns inte mitt namn på närvarolistan, men jag var närvarande.

Ordföranden
Vi antecknar det, Herman. Jag antar för övrigt att ni röstade, detta bör alltså finnas med i protokollet.

Green
Herr ordförande! Tillåt mig att påminna er om att en ledamot av denna kammare i december kunde ses rösta två gånger vid en av omröstningarna - och faktiskt medgivit detta för denna kammare - genom att använda ett röstkort som tillhörde en annan ledamot av kammaren. Ni känner till att den frågan, som utgör en allvarlig kränkning av reglerna, efter debatt i denna kammare hänsköts till parlamentets presidium. Jag ber er vänligen rapportera vad presidiet har beslutat göra med avseende på denna betydande kränkning av reglerna i denna kammare.
(Applåder)

Ordföranden
Nåväl, Green, jag läser gärna, för allas kännedom, upp de två sista styckena i presidiets protokoll, även om alla känner till att presidiets protokoll är en offentlig handling som delas ut till alla ledamöter. Jag läser upp dessa två sista stycken:
" Presidiet åhör ett inlägg av ordföranden, där han påminner om att presidiet enligt artikel 22.3 i arbetsordningen har befogenhet att avgöra frågor som rör sammanträdesordningen, att det beslut som Fontaine fattade i plenum inte möjliggör en retroaktiv tillämpning av en sanktion mot Pasty på grundval av artikel 110 samt informerar presidiet om sin avsikt att rikta en skrivelse till denne, som understryker allvaret i det inträffade och beklagar kränkningen av de grundläggande principerna för parlamentarisk demokrati, vilket skadar bilden av församlingen och dess värdighet. Ett eventuellt tillkännagivande i kammaren beslutas av sammanträdets ordförande. Presidiet noterar ordförandens beslut, efter att ha hört Fontaine, ordförande för sammanträdet då händelsen inträffade, och efter att ha inhämtat åsikter från medlemmarnas av presidiet, att skicka en skrivelse till Pasty, vari understryks den absoluta nödvändigheten av att respektera och att garantera respekten för bestämmelserna i artiklarna 110 och 117 i arbetsordningen" .
Alltså, jag repeterar, presidiets beslut lyder helt enkelt så här: " Presidiet noterar ordförandens beslut, efter att ha hört Fontaine, ordförande för sammanträdet då händelsen inträffade, och efter att ha inhämtat åsikter från medlemmarna av presidiet, att skicka en skrivelse till Pasty, vari understryks den absoluta nödvändigheten av att respektera och att garantera respekten för bestämmelserna i artiklarna 110 och 117 i arbetsordningen" .

Green
Herr ordförande! En ordningsfråga. Detta beslut från presidiets sida väcker flera frågeställningar. För det första tycks det mig, i beaktande av presidiets tolkning av dessa handlingar, framstå som klart att den person som satt som ordförande vid tillfället ifråga gjorde fel i sin tolkning av arbetsordningen, eftersom vad som borde ha skett vid en betydande kränkning av reglerna var att ordföranden skulle ha utvisat ledamoten från kammaren med omedelbar verkan. Till följd av att ärendet hänsköts till presidiet, och presidiet sedan inte ansåg sig kunna agera retroaktivt, står det klart att utvisning är omöjlig på grund av en felaktig tolkning av den person som satt som ordförande vid tillfället ifråga. Detta är ytterst beklagligt, och från min grupps synpunkt gäller att, oavsett var i kammaren en ledamot som fuskar på detta sätt sitter - vare sig det är till vänster eller till höger - så kommer min grupp fortsättningsvis att begära omedelbar utvisning av ledamoten ifråga vid den tidpunkt då incidenten inträffar. Vi nöjer oss inte med mindre.
För det andra uppmanar jag er att bekräfta att skrivelsen tillställts den berörda ledamoten, samt att läsa upp skrivelsen för denna kammare, så att alla får veta exakt vad som sagts i detta parlaments namn till en ledamot som gjorde sig skyldig till en kränkning av reglerna i denna kammare.
(Applåder)

Martens
Herr ordförande! Jag skulle vilja understryka att presidiet naturligtvis är behörigt för denna angelägenhet. Genom initiativet från Green har ni tillkännagivit presidiets beslut. Dessutom har ni inför detta parlament tillkännagivit innehållet i den skrivelse som presidiet sänt till Pasty. Jag tycker att innehållet i denna skrivelse, det vill säga de två stycken som jag hört läsas upp, innebär att tillrättavisningen av den aktuelle ledamoten offentliggörs och i sig är detta naturligtvis en sorts sanktion.

Anastassopoulos
Herr ordförande, alla kollegor känner till att tolkningen av arbetsordningen alltid utgör en fråga som framkallar stora diskussioner. Detta händer också många gånger i presidiet. Vi hade en mycket lång diskussion angående denna fråga. Jag skulle inte kunna acceptera Pauline Greens anmärkning. Hon vet hur mycket jag uppskattar henne, men i det här fallet är jag inte överens med henne. Jag tycker att den elementära sanningen ålägger mig att säga att Nicole Fontaine inte tolkade arbetsordningen felaktigt. Arbetsordningen gav henne möjligheten att driva på utvisningssanktionen, och den tillät henne att göra det med oinskränkt handlingsfrihet. Arbetsordningen säger kan. Kan, fru Green, det innebär ingen förpliktelse. Ordföranden just den dagen, i samband med ett mycket besvärligt sammanträde, som tröttade ut oss oerhört, och efter diskussion även med parlamentet, samtyckte till att vi måste överlämna ärendet till presidiet. Jag tror inte att hon tillämpade arbetsordningen felaktigt, hon var inte tvingad att utvisa Pasty, och jag tror inte vi bör skapa intrycket av att fru Fontaine handlade felaktigt. Hon gav sitt samtycke på det sätt som hon tyckte att hon borde göra för att avsluta den där dagen och ärendet gick även vidare till presidiet och det såg vi, fru Green. Jag är inte överens med er, ni tar fel här, se på arbetsordningen, den säger kan , vilket inte innebär någon förpliktelse. Hädanefter, om ni på nytt tittar i arbetsordningen, ska ni få se att vi kommer att ha en lång diskussion. Herr Kerr sitter bredvid er, och vi samlade ihop dessa slutsatser och ordföranden formulerade skrivelsen till Pasty, därför att mera än ett år har gått åt till att diskutera tillämpningen av artikeln angående utvisning.
(Applåder)

Ordföranden
Detta är ett känsligt och svårt ämne, som rör en av denna kammares ledamöters anseende och själva kammarens anseende. Jag anser att vi bör lyssna på de fem personer som har begärt ordet. Därefter har Green begärt ordet. Innan jag åter överlämnar ordet till henne skall jag ge ordförandens tolkning i denna fråga.

Malone
Herr ordförande! En ordningsfråga. Jag var närvarande vid det tillfälle som nu diskuteras, och det var första gången jag hörde en ledamot öppet tillstå för denna kammare, och framföra sina ursäkter, för att ha röstat fel och ha röstat två gånger. Han ursäktade sig nog inte ordentligt, men det tycks mig som om han var ångerfull.
Jag vill inte ägna mig åt motbeskyllningar. Eftersom det var en mycket känslig omröstning om Zimmermanbetänkandet, och många av omröstningsutslagen hade mycket små marginaler, kan man undra hur giltigt utfallet av omröstningen om betänkandet kan anses vara? Har vi rätt att genomföra en ny omröstning om betänkandet, eftersom jag inte vet hur Baldi hade röstat om hon varit närvarande, och vi inte vet om Pasty utnyttjade Baldis röst på det sätt hon hade önskat. Vi vet heller inte hur många gånger detta hände, eftersom det tillstods först då det påpekades av Tomlinson. Många av oss såg vad som hände, men medgivandet kom först sedan saken påpekats för ordföranden. Dessa frågor måste klarläggas.
(Applåder)

Ordföranden
Malone, det finns en sak som måste stå fullkomligt klar: resultatet av en omröstning kan inte, när ordföranden en gång har offentliggjort det, ändras. Dessutom konstaterade sessionstjänsten i det här fallet att även om denna ogiltiga röst hade avgetts hade resultatet blivit detsamma. Det hade förändrats med en röst, men resultatet hade blivit detsamma. Följaktligen vore jag tacksam om vi inte återigen insisterar i denna fråga. Resultatet fastslogs när frågan var uppe och ingen invände då mot omröstningens giltighet. Därför förblir nu nämnda resultat sålunda när Fontaine väl har offentliggjort omröstningsresultatet.

Van Dijk
Ordförande! Beträffande resultatet av omröstningen. Jag skulle ändå väldigt gärna vilja att ni här inför denna sal ännu en gång tillkännager resultatet av omröstningen. Om de upplysningar jag har är riktiga var detta ändringsförslag mycket omstritt och antogs det med en rösts övervikt, alltså rösten tillhörande fru Baldi som inte var närvarande i salen, vilket betyder att detta ändringsförslag inte skulle ha antagits eftersom det inte fick majoritetsstöd om den rösten inte skulle ha avgivits. Det gör det hela naturligtvis desto värre. Det var ett mycket omstritt ändringsförslag. Jag förstår absolut inte att det inte vidtas mer sanktioner mot Pasty för att i framtiden kunna förebygga sådana här utväxter i denna kammare. Jag skulle gärna vilja att ni här än en gång högt och tydligt tillkännager röstresultatet för oss så att vi alla vet om ni verkligen har rätt. Det var en individuell omröstning, alltså är det möjligt.

Ordföranden
Van Dijk, jag ber er att vara medveten om det som ordföranden precis har sagt. Jag erinrade först om att sessionstjänsten konstaterade att protokollet i fråga inte påverkade omröstningsresultatet. Därefter erinrade jag om bestämmelsen att när omröstningsresultatet en gång offentliggjorts, är detta oåterkalleligt. Och jag ber er också att betänka att det i protokollet från efterföljande dag inte fanns någon invändning mot denna omröstning.

De Vries
Ordförande! Jag tycker inte om att ta till orda i sådana här debatter men det handlar här om en allvarlig sak som kan skada kammarens anseende. Jag var inte personligen närvarande vid nämnda omröstning och vill därför inte uttala mig om vad som hände på torsdagen vid det föregående sammanträdet. Jag vill göra ett uttalande om arbetsordningen. Varken artikel 117 eller artikel 110 gör gällande någon roll för presidiet. Alla hänvisningar till presidiet i denna diskussion är alltså oförenliga med arbetsordningen. Arbetsordningen talar endast om ordförandens roll.
Min fråga, ordförande, är alltså också en direkt fråga till er. Artikel 110 i arbetsordningen anger att i fall som detta kan ordföranden, efter en formell varning, föreslå parlamentet att fördöma det beteendet. Får jag tolka era ord så, herr ordförande, att ni just formellt varnat vår kollega i fråga i enlighet med artikel 110 i arbetsordningen och att ni alltså tagit ert ansvar enligt vår arbetsordning. Jag skulle gärna vilja ha klarhet på den här punkten.

Ordföranden
Innan jag ger ordet till Fontaine skall jag svara på frågan som de Vries har ställt direkt till mig. Jag nämner artikel 110 eftersom 117 hänvisar till 110 och åtföljs av en tolkning som just säger att vad gäller 117 skall den behandlas enligt 110. Artikel 110 lyder: " Vid grova fall av störande uppträdande kan ordföranden, " kan , det vill säga, ordföranden har rätt att göra det eller att inte göra det " efter att först ha givit en formell varning, antingen genast eller senast vid följande sammanträde, " således måste det vara samma dag eller dagen därpå, " föreslå parlamentet att ledamoten omgående utvisas från plenisalen och avstängs i två till fem dagar" .
Därmed står det klart att sammanträdesordföranden använder sina befogenheter när det allvarliga i situationen uppenbaras. Och jag kommer ihåg, för jag var närvarande, att i kammaren fanns det de som ansåg att ärendet skulle vidarebefordras till utskottet för arbetsordningen, men det var vid det tillfället ingen som krävde utvisning av ledamoten i fråga utan man ansåg att det var lämpligt att förelägga ärendet till presidiet. Kanske minns inte kollegorna denna tidsfrist, men jag förstår det så, och det är en befogenhet som tillkommer ordföranden eller utskottet för arbetsordningen, att när dessa två dagar väl har förflutit är det omöjligt att genom att hänvisa till arbetsordningen använda artikel 110 och tillämpa denna sanktion. Och denna min tolkning överensstämmer med den som Hänsch gjort i protokollet. Således finns det två tolkningar som sammanfaller. Likväl säger jag nu att jag kommer att vidarebefordra dagens protokoll till utskottet för arbetsordningen så att utskottet, om det anser detta vara lämpligt, granskar denna tolkning. Men för tillfället anser såväl ordförande Hänsch som jag själv att artikel 110 slår fast en absolut klar tidsfrist. Dessutom vill jag påminna er om att, enligt artikel 110.2, " Parlamentet skall ta ställning till en sådan disciplinär åtgärd vid en tidpunkt som ordföranden fastställer, antingen vid det sammanträde vid vilket händelsen i fråga ägde rum eller vid ett av de tre följande sammanträdena" . Men naturligtvis måste den disciplinära åtgärden föreslås samma dag eller den följande.
Därför kunde inte varken presidiet eller ordförande Hänsch genom att använda sina befogenheter, vidta sanktioner i detta fall. Jag upprepar att om man anser att detta skall ändras, kommer det att ske genom den regelrätta kanalen, vilken är utskottet för arbetsordningen. Därför bedömde presidiet, jag läste upp protokollet, att ordförande Hänsch, genom sin befogenhet att se till att god ordning råder under sammanträdena, var i sin fullständiga rätt att vända sig till ledamoten med en skrivelse.
Ni ber mig att läsa upp skrivelsen. Jag vill göra er uppmärksamma på att om jag läser upp ordföranden Hänsch skrivelse måste jag också läsa upp svaret från Pasty och det av en mycket enkel anledning: att var och en som blir anklagad har rätt att bli hörd och givetvis är denna försvarsmöjlighet förutsedd i arbetsordningen.
Under dessa villkor och eftersom arbetsordningen inte förutser om man bör läsa upp skrivelsen eller inte, överlämnar jag till kammaren att besluta om skrivelserna skall läsas upp.

McGowan
Herr ordförande! Jag gjorde det klart och tydligt från början att jag ville yttra mig. Jag vill påpeka två viktiga saker. Vad gäller artikel 110 så står det absolut klart hur situationen ser ut. Det är en artikel som vi diskuterat under lång tid, och frågan ligger egentligen i presidiets tolkning av vad som utgör " följande sammanträde" . Följande sammanträde är i själva verket idag - det första tillfället vi har att ta upp saken. Det framgår mycket tydligt av arbetsordningen att det är parlamentet som beslutar.
Vi känner alla till att " en person - en röst" är en helt grundläggande princip för detta parlaments arbete och jag måste framföra till er, herr ordförande - och jag hoppas ni lyssnar mycket noga - att ni är den femte ordföranden i Europaparlamentet som jag tagit upp denna fråga med. I tolv års tid har i detta parlament försiggått något som en del på skoj kallat " att spela piano" . Detta är första gången som en undersökning genomförts av ett ordförandeskap som identifierat en ledamot som till slut - motvilligt - medgav sig skyldig.
Det andra viktiga påpekandet är att detta Europaparlament, till en betydande kostnad med allmänna medel, skickar representanter som internationella observatörer till alla delar av världen - exempelvis till Afrika och Östeuropa. För bara en vecka sedan så återkom jag, såsom representant för den socialistiska gruppen, Stasi från Europeiska folkpartiets grupp, och André-Léonard från den liberala gruppen, från det första flerpartivalet till en lagstiftande församling i Tchad. Vår viktigaste uppgift som observatörer var att kontrollera att det inte förekom något fusk och att ingen av de röstande röstade mer än en gång. Om vi inte visar oss vara i stånd att beakta vår egen arbetsordning så kommer en del av oss i Europaparlamentet att vända oss till det internationella etablissemanget, inklusive Lomékonventionens gemensamma råd, för en undersökning av de demokratiska tillvägagångssätten i själva denna församling.
(Applåder)

Ordföranden
Tack så mycket, McGowan. Jag ställer nu frågan till kammaren om jag skall läsa upp de aktuella skrivelserna.
(Parlamentet beslutade att uppläsning skulle ske.) Således kommer jag att läsa upp skrivelserna.

Green
Herr ordförande! Det gläder mig att ni avser att läsa upp skrivelsen. Låt mig säga att jag anser att en uppläsning av en skriftväxling vore helt olämpligt. Vi ber er, såsom ordförande i denna kammare, att läsa upp en skrivelse som denna kammares ordförande tillställt en ledamot. Om en skriftväxling kommer att ske mellan er och ledamoten ifråga, så är det något helt annat. Vi vill höra den skrivelse ordföranden skickade till följd av en incident i denna plenarförsamling. Presidiet kan sedan ta hand om konsekvenserna.

Ordföranden
Green, jag har stor respekt för er uppfattning, men den som bestämmer över omröstningens innehåll är ordföranden och ordföranden ser till allas och var och en av ledamöternas försvar. Om en ledamot genom en skrivelse försvarar sig mot en anklagelse som riktas emot honom, är det minsta vi kan göra som demokrater att lyssna på hans svar. Därefter är det upp till var och en att bilda sig en uppfattning, men jag kan inte under några omständigheter vägra att låta en av våra kollegor försvara sig inför en beskyllning, och jag kommer inte att göra det. Jag tänker läsa upp båda skrivelserna.
(Applåder) " Jean-Claude Pasty, ledamot av Europaparlamentet.
Bäste ledamot, Jag har av sammanträdesordföranden torsdagen den 12 december 1996, Nicole Fontaine, underrättats om att ni vid omröstningen angående betänkandet av Zimmerman om skydd av minderåriga utfört vad ni själv i ert inlägg kallat dubbelröstning.
Detta är en uppenbart allvarlig handling eftersom det i artikel 117 i Europaparlamentets arbetsordning står: " Rösträtten är personlig. Ledamöterna skall avge sina röster personligen och var för sig."
Efter att ha inhämtat åsikter från medlemmarna av presidiet, måste jag tyvärr, med bestämmelserna i artiklarna 117 och 110 i tankarna, och i kraft av ordförandens uppgifter och skyldigheter, i synnerhet de som åläggs honom i artikel 19 i arbetsordningen, meddela er att ert uppträdande vid sammanträdet torsdagen den 12 december 1996 utgör ett brott mot artikel 117 och betraktas som ett grovt fall av störande uppträdande.
Dessutom är det min plikt att högtidligen påminna er om att missbruk av rösträtten i vårt parlament kränker de grundläggande principerna för parlamentarisk demokrati och följaktligen inte kan annat än skada vår kammares anseende och värdigheten hos dess ledamöter.
Med vänlig hälsning, ärade kollega, etc..."
Jag har fått ett brev från Pasty som lyder:
" Herr ordförande, Er företrädare, Klaus Hänsch, har tillställt mig en skrivelse daterat den 9 januari 1997 med referensnummer 00090, som rör omröstningen angående betänkandet av Zimmerman om skydd av minderåriga den 12 december 1996, och vars innehåll jag inte kan acceptera.
Formuleringarna i denna skrivelse utgör ett allvarligt etiskt problem, eftersom det antyder att jag avsiktligt utfört dubbelröstning. Detta vore synnerligen allvarligt. Jag har endast begått ett enkelt tekniskt misstag, som jag helt och hållet tar ansvar för, vilket jag förklarade under sammanträdet.
(Blandade reaktioner) I denna skrivelse, som undertecknats av Klaus Hänsch, har institutionens ordförande i mina ögon - genom vad som däri antyds och underförstås - gjort sig skyldig till den extremt allvarliga handlingen grovt förtal.
Jag har alltså rätt att förhöra mig om de verkliga motiven bakom formuleringarna i detta dokument och om hur man önskar använda sig av det.
(Blandade reaktioner) Jag ber er alltså att undersöka möjligheten att annullera detta dokument för att ersätta det med en skrivelse vars formuleringar överensstämmer med verkligheten.
Var försäkrad om, herr ordförande, etc..."
Det säger sig självt att ordföranden inte kan och inte bör annullera en skrivelse som redan har skickats. Den har skickats och den har fått ett svar. Det enda beslut som kan fattas från och med nu är att hänvisa ärendet till utskottet för arbetsordningen för att få veta vilken rättslig hållning kammaren bör inta när en liknande händelse inträffar.
Jag har två förfrågningar om anföranden rörande det här ämnet. Sedan går vi vidare med föredragningslistan.
(Applåder)
Fontaine
Herr ordförande, min avsikt är inte att förlänga den här debatten, men eftersom jag hade den förfärliga uppgiften att som sammanträdesordförande hantera denna svåra situation, så anser jag mig skyldig mina kolleger några förklaringar.
Jag påminner om att den här händelsen alltså inträffade under december månads sista sammanträde innan jullovet. Ett antal av mina kolleger begärde en prövning, vilken jag genast genomförde och prövningen avslöjade det ni redan vet. Såsom Anastassopoulos mycket klart uttryckte det är arbetsordningens artikel 110 är mycket tydlig. Ordföranden kan företa en utvisning. Detta är tydligt och jag tror inte att verbet " kunna" har någon annan betydelse på något av alla våra språk.
Jag bedömde inte, av orsaker som man mycket väl kan bestrida, att jag borde utvisa den berörda kollegan omgående. Och, de Vries, jag vill påminna er om att artikel 22.3 i arbetsordningen föreskriver att " presidiet undersöker besluten som rör sammanträdesordningen" .
Det var därför jag trodde att jag borde genomföra förslaget som jag fick av Tomlinson, om jag minns rätt, jag tror att protokollet bekräftar det, att överlämna ärendet till presidiet, är ett mycket lägligt förslag i en sådan känslig situation.
Jag begärde alltså en omgående hänvisning till presidiet. Som ni ser gjordes detta omedelbart, eftersom det presidium som följde därpå, det sista presidium som leddes av ordförande Klaus Hänsch, undersökte frågan. Resultatet känner ni till.
Jag vill genast lugna van Dijk. Vi har självklart granskat om omröstningens resultat gällande det ifrågasatta ändringsförslaget, ändringsförslag 13 i Zimmermans betänkande, har påverkats. Lyckligtvis har det inte det.
Detta, ärade kollegor, är vad jag hade att säga i den här frågan.
(Applåder)

Green
Herr ordförande! Jag vill göra det helt klart att jag inte ifrågasätter Fontaines agerande eller beslut såsom ordförande. Jag kanske inte har samma tolkning som hon, men jag ifrågasätter inte att hon agerade i enlighet med arbetsordningen och erkänner Anastassopoulos' heroiska försvar av sin presidiekollega. Jag bestrider inte Fontaine, även om jag kanske inte har samma tolkning som hon.
Jag blir emellertid förfärad av den skrivelse från Pasty ni läst upp.
(Applåder) Låt oss göra det klart att det som hände i denna kammare observerades av många av kammarens ledamöter. Det handlar inte om någonting som inträffat i ett privatrum, där det hade kunnat föreligga olika uppfattningar om vad som hände. Ingen kan rösta på såväl sina egna vägnar som på någon annans vägnar, och göra det av misstag! Detta är fullständigt oacceptabelt herr ordförande.
Ett klart brott mot arbetsordningen har förevarit. Om vi från den den berörda ledamoten - vilken jag, som ni lagt märke till, inte namngav i mina inledande anmärkningar - fått en klar ursäkt till denna kammare, efter skrivelsen från ordförande Hänsch, så hade vi kunnat betrakta saken som utagerad. Men som det nu är måste jag ifrågasätta vad ni gör, som ordförande för denna kammare, för att ta itu med ett angrepp på kammarens ordförandeskap från en enskild ledamot, som observerats när han fuskat vid omröstning i denna kammare. Er integritet som ordförande och vår integritet som ledamöter står på spel.

Ordföranden
Green, jag har föreslagit kammaren, och kammaren har godkänt det, att jag också skall läsa upp skrivelsen från Pasty så som man läser upp varje genmäle som en person gör, och detta genmäle kan inte i något fall inskränkas. Uppläsningen av denna skrivelse, från min sida, förutsätter inte ett accepterande eller godkännande av vad en av våra medlemmar säger till sitt försvar.
Jag har på ett mycket klart sätt uttryckt presidiets ståndpunkt, som helt och hållet stöder ordföranden Hänsch agerande, och därför behöver jag inte insistera på det som presidiet i denna kammare har sagt tidigare.
Det är uppenbart att vi befinner oss inför ett känsligt problem. När sammanträdesordföranden, i stället för att fatta ett beslut, föredrog att hänvisa ärendet till presidiet, väckte det frågan, och den har väckts igen, om vilket som är det behöriga organet och vilket som är det lämpliga förfarandet för att lösa ärendet. Och det behöriga organet för detta är utskottet för arbetsordningen. Jag hänvisar ärendet till utskottet för arbetsordningen, för att utskottet mot bakgrund av detta fall, som saknar prejudikat, skall kunna förbättra de tillämpliga normerna, om det anser detta lämpligt.
För i dag återstår inget mer och jag betraktar detta ärende som avslutat.
Martens, jag skall ge er ordet men jag ber er att inte återigen insistera på att ta upp ärendet.

Martens
Jag skulle helt kort vilja säga två saker: jag var närvarande i salen då händelsen inträffade. Det är sant att Tomlinson föreslagit att lägga fram saken för presidiet. Fontaine gjorde detta med kammarens medhåll. För det andra: ert beslut att nu förvisa frågan till utskottet för arbetsordning, valprövning och ledamöters immunitet, är i mina ögon rätt beslut.

Ordföranden
Tack så mycket, Martens.
Protokollen justeras därmed.

Muscardini
Herr ordförande! Jag har nu i en halv timma begärt att få yttra mig om arbetsordningen, men ni har hela tiden gett ordet till Green, som har pratat om sina egna angelägenheter i en halvtimma. Nu vill jag också tala om arbetsordningen, eftersom även jag är ledamot av denna kammare. Även om vi sitter till höger, så har vi rätt att yttra oss!

Ordföranden
Muscardini, detta ämne är avslutat. Vi kommer inte att ta upp det igen genom något inlägg.

Muscardini
Herr ordförande! Jag avsåg tjänstemannen som sitter på er högra sida och som inte verkar ha något intresse av den här sidan av kammaren, men som har tittat på mig fem eller sex gånger. Jag begär att få yttra mig i denna kammare som alla andra, annars kommer vi att få stanna i kammaren för alltid!

Ordföranden
Muscardini, i en första omgång gav jag ordet till alla och envar av de talare som begärde det.

Muscardini
Herr ordförande! Jag vill inte yttra mig om diskussionen. Jag vill tala om arbetsordningen, inte göra ett inlägg i diskussionen!

Ordföranden
Muscardini, tjänstemännen informerar ordföranden, och sköter sammanträdet på det sätt vi anser lämpligt. Han kan naturligtvis missta sig, men försöker komma framåt i föredragningslistan.

Val av kvestorer (fortsättning)
Ordföranden
Detta är resultatet av den andra valomgången i valet av kvestorer:
Antal röstande: 449 Blanka eller ogiltiga röster: 13 Avgivna röster: 436 Absolut majoritet: 219
Röstfördelningen är:
Bardong: 225 röster Killilea: 182 röster Paasio: 216 röster Viola: 171 röster
Bardong har fått absolut majoritet av de avgivna rösterna. Jag lyckönskar vår kollega till utnämningen.
(Applåder) Det återstår fortfarande två kvestorsposter att besätta. Det är därför nödvändigt att en tredje valomgång äger rum. Jag vill påminna om att i tredje valomgången sker med relativ majoritet för de poster som återstår att besätta. Röstsedlar och kuvert har delats ut. Eftersom det ännu återstår att besätta två poster kan ni inte ange fler än två namn. I det fall röstetalet blir lika, utses de äldsta kandidaterna.
(Omröstningen genomfördes.) Jag ber rösträknarna att bege sig till sal 3 på andra våningen för att verkställa rösträkningen.

Europeiska rådets möte i Dublin - Irländska ordförandeskapets verksamhet och resultaten från Världshandelsorganisationens kongress
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är den gemensamma debatten om:
rådets rapport och kommissionens uttalande om Europeiska rådets möte den 13 och 14 december 1996 i Dublin-uttalande av rådets tjänstgörande ordförande om irländska ordförandeskapets verksamhet inklusive resultaten från Världshandelsorganisationens kongress i Singapore 9-13 december 1996.Bruton, rådets tjänstgörande ordförande har ordet.

Bruton
Herr ordförande! Jag vill börja med att gratulera er till att ha blivit vald, samt också ge ett erkännande åt Hänsch för hans utmärkta arbete i den befattning ni nu övertagit. Europeiska unionens irländska ordförandeskap, som just löpt ut, kännetecknades av ett mycket nära samarbete med parlamentet. Omkring 40 olika möten genomfördes mellan olika irländska ministrar, som representerade ordförandeskapet, och olika parlamentsutskott.
Det är nog inte fel att säga att det irländska ordförandeskapet blev mycket lyckat. Enligt min uppfattning beror det i så fall på att vi, under ordförandeskapets tid, lyssnade noga till vad parlamentet sade, och efter bästa förmåga försökte omvandla det demokratiska mandat ni utgör till konkreta åtgärder på rådets nivå.
Vi var också mycket angelägna under vår ordförandeskapstid att Europas medborgare skulle förstå det arbete vi utförde, och att de skulle identifiera sig med det; att de skulle säga sig: det här har betydelse för oss. Det var därför som vi i inledningen av ordförandeskapsperioden valde ut fyra uttryck, som på ett mycket lättbegripligt språk sammanfattade vad det var vi försökte göra. Dessa var: säkra arbetstillfällen i Europa, säkrare gator i Europa, goda pengar i européernas fickor och plånböcker samt fred i Europa, mellan Europa och dess grannar samt mellan dess grannar. Det gläder mig att kunna konstatera att vi gjorde framsteg under de sex månaderna, inom vart och ett av dessa områden, som är områden som var och en i Europa kan se som något som har betydelse för dem och för deras liv. Min rapport till parlamentet här idag kommer att återkomma till dessa fyra teman.
Vad, till att börja med, området goda pengar beträffar, så kan man väl hävda att vi gjorde viktiga framsteg vid toppmötet i Dublin vad gäller förberedelserna för den ekonomiska och monetära unionen. I synnerhet så utgjorde avtalet om stabilitets- och tillväxtpakten, avtalet om den nya växelkursmekanismen och om Eurons rättsliga status, som gjordes upp mot slutet av det irländska ordförandeskapet, viktiga steg mot goda pengar i européernas fickor och plånböcker. Jag vill i synnerhet ge ett erkännande åt min kollega, premiärminister Jean-Claude Juncker i Luxemburg, för hans bidrag till vad vi uppnådde vid mötet i Dublin.
Vad gäller säkrare gator i Europa har vi varit särskilt framgångsrika. Här har vi att göra med ett problem som berör européerna i hög grad: den säkerhet de känner sig ha, eller sakna, när de lämnar sina hem, eller till och med i sina hem, gentemot organiserad brottslighet. Vi vet alla att våldsbrotten ökar. Det faktiska antalet rapporterade förbrytelser kanske inte ökar, men vi har fått se en upptrappning av det våld som utövas när sådana brott begås. En stor del av denna våldsbrottslighet hänger samman med en ökad handel med otillåtna droger.
Det gläder mig att kunna konstatera att vi under det irländska ordförandeskapet gått framåt väsentligen vad gäller att göra Europas gator, och även landsbygden, säkrare för våra medborgare. Vi enades om en resolution om allvarlig handel med otillåtna droger. Vi enades om gemensamma åtgärder för närmandet av lagstiftningen och av polisens, tullmyndigheternas och de administrerande myndigheternas arbete vad gäller kampen mot narkotikaberoende och handeln med olagliga droger. Vi enades om ett femårsprogram för att hjälpa människor med narkotikaberoende att minska detta beroende, och att minska förekomsten av narkotikaberoende, och vi enades om ett program för ett närmare samarbete mellan våra tullmyndigheter och näringslivet i kampen mot narkotikan, så att det gränsfria Europa vi skapat inte skall kunna bli något som lätt kan exploateras av dem som sysslar med brottslighet. Dessutom tog vi ett mycket viktigt beslut i Dublin, när vi kom överens om att beställa en omfattande rapport om organiserad brottslighet, som kommer att föreläggas det holländska ordförandeskapet i april i år.
Den andra viktiga målsättningen är att säkra arbetstillfällen för européer. Det utgör påtagligen den största utmaningen av dem alla. Om människor är narkotikaberoende, och genom att vara narkotikaberoende skapar en marknad för brottslingar, så beror det i många fall på att de inte har något annat sätt att göra sina liv uthärdliga på. De har inga arbeten, inget hopp, ingen känsla av värdighet, igen känsla av att deras liv betyder någonting, och i ett försök att utplåna allt detta tar de till narkotika. Om man till exempel ser på användningen av heroin i Dublin, den stad jag känner till bäst, så föreligger en mycket nära korrelation mellan långtidsarbetslösheten inom ett noga definierat geografiskt område, och omfattningen av heroinmissbruket. Heroinmissbruket begränsar sig till områden med långtidsarbetslöshet. Lättare narkotika - annan narkotika - träffar man på överallt, men heroinet står i en direkt relation till långtidsarbetslösheten. Det visar att det finns en koppling mellan problemet med arbetslösheten och många av de andra problem vi ställs inför som ett samhälle.
Vi antog Dublindeklarationen om sysselsättning. Denna deklaration erkänner att huvudansvaret för att skapa sysselsättning, när allt kommer omkring i första hand ligger hos de nationella regeringarna, men att det i praktiken ligger hos marknadsekonomin. Det ligger i att företag och enskilda antingen förbättrar sin egen utbildning så att de blir lättare att anställa eller, om de är företag, i att de ökar sina marknader så att de behöver anställa fler personer.
Det är en illusion att låtsas att de politiska institutionerna skulle kunna lösa problemet med arbetslösheten. De kan inte det, vare sig de utgör nationella eller europeiska institutioner. Vi bör inte ställa oss förhoppningar, som inte har med verkligheten att göra. Det finns en risk med deklarationer om sysselsättning. Vi ägnar oss åt självbedrägerier om vi tror att vi genom att anta deklarationer, eller till och med använda stora summor pengar, som politiker skall kunna lösa problemen med arbetslösheten. Det kan vi inte. Vi kanske kan förbättra ramarna, vi kanske kan förbättra de omständigheter i vilka människor fattar de beslut som leder till nya arbetstillfällen. Men det stora ansvaret vilar på människornas egna skuldror.
Enligt min åsikt så ligger det viktigaste vi kan göra vad gäller sysselsättningen inom utbildnings- och omskolningsområdet. Jag anser detta vara den allra största utmaningen för Europeiska unionen. Utbildning är ett område där Europeiska unionen traditionellt hållit sig i bakgrunden, och som i första hand betraktats som en nationell angelägenhet. Vi har å andra sidan engagerat oss djupt i yrkesutbildning. Men föreligger det i dagens moderna värld egentligen någon klar linje mellan utbildning och yrkesutbildning? Är inte all yrkesutbildning egentligen utbildning och har inte, i viss mening, all utbildning inslag av yrkesutbildning?
Om vi tänker tala insiktsfullt om att göra européerna mer lättanställda måste vi kanske tala lite om att förbättra deras färdigheter, deras utbildning och deras attityder.
I en modern värld, som styrs av informationsteknologi och av vetenskapliga framsteg, så är det alltmer så att det inte är en persons förmåga att göra någonting som bestämmer hur lätt det är att anställa honom eller henne - det är i stället personens förmåga att tänka, att kommunicera, att ordna fakta på ett visst sätt och att bearbeta information. Det är det som är avgörande för vars och ens värde på arbetsmarknaden. Det är inte någon förmåga man får genom yrkesutbildning, utan det är något man får genom utbildning - genom att människor, om man så vill, utbildas att hitta den styrka de redan har i sig; genom att utbilda dem att inse att de flesta av oss endast förverkligar 10 % av vår potential, och genom att uppmuntra dem att upptäcka de 90 % som återstår. Det är utmaningen i sysselsättningssituationen i Europa: bygga upp en ökad tillförsikt hos européerna för deras egna förmågor. Det är den stora utmaningen när det gäller sysselsättningen.
Jag delar parlamentets besvikelse över att inga medel avsatts för de transeuropeiska näten, men låt oss inte inbilla oss att detta är en fråga av avgörande betydelse för sysselsättningen; så är inte fallet! Det är på utbildnings- och yrkesutbildningsnivån som problemet med sysselsättning för européerna - européernas möjligheter att få jobb - in på 2000-talet kommer att avgöras.
Jag vill slutligen ta upp den fjärde prioritering jag nämnde, som är ett fredligt Europa och fred mellan Europa och dess grannar och runt omkring Europa. Det finns skäl att hävda att Europa under det irländska ordförandeskapet blev allt mer erkänt som en aktör i fredsprocessen i Mellanöstern, till följd av det första toppmötet i Dublin. Det gläder mig att vi nu, kanske delvis till följd av engagemanget från Europas sida, slutligen kommit till den punkt där en överenskommelse idag på förmiddagen initierades mellan premiärminister Netanyahu och president Arafat.
Vi har också sett en kvalitetsmässig förbättring av våra förbindelser med Förenta staterna under det irländska ordförandeskapet. Den åtgärd Förenta staternas president vidtog med avseende på upphävandet av paragraf 3 i HelmsBurton-lagen kan ses som en direkt följd av de framgångsrika överläggningarna före jul mellan Europeiska unionen och Förenta staterna.
Vi lämnar över ordförandeskapet till Nederländerna, en av grundarna till Europeiska unionen. Jag är alldeles säker på att man kommer att göra ett bra jobb - och man gör redan det. Det är väldigt viktigt att vi gör allt som går att göra för att säkerställa att fördraget upprättas i Amsterdam. Om det inte upprättas i Amsterdam vid den planerade tidpunkten kommer hela utvidgningsprocessen att försenas, och alla de strategiska avgöranden som hänger samman med den kommer att lämnas öppna.
Alla vet att tidpunkterna för val i de olika länderna inverkar på beslutsfattandet. Men om beslut måste tas - och det måste de - så är det förmodligen bättre att ta dem på en månad än att ta fyra månader på sig för att fatta dem. Jag tror inte det föreligger någon större anledning att förlänga plågan. Vi vet att en del av de beslut vi har att fatta kommer att bli obehagliga för oss alla - inte samma beslut för alla länder, förstås. Vi kan lika väl göra jobbet i Amsterdam som att skjuta upp det, och jag hoppas att så blir fallet.
Jag vill avsluta mina anmärkningar här med att säga att Europa, enligt mitt sätt att se, har vänt sina blickar inåt under de senaste tre eller fyra åren. Vi har tittat inåt på projektet med en gemensam valuta, projektet med ett nytt fördrag, projektet med den inre marknaden. Vårt tänkande är mycket inåtvänt - och det med nödvändighet - eftersom vi om vi inte kan få ordning på våra interna angelägenheter inte kan agera utåt. Men jag hoppas att nästa fas i Europas utveckling kommer att bli mer utåtriktad, när vi väl har klarat av detta. Världen står inför stora filosofiska, kulturella och etiska utmaningar, och där kan och bör Europa vara en av huvudaktörerna.
Om jag skulle nämna den viktigaste utmaning Europas politiker för närvarande står inför, så är det inte frågan om vilka instrument vi kan hitta för att klara problemen med den gemensamma valutan, eller de exakta relationerna mellan parlamentet och kommissionen, eller mellan rådet och parlamentet. Frågor av detta slag är viktiga för alla oss här, men de kanske inte är särskilt viktiga för våra medborgare. Det som är viktigt är detta: förstår våra medborgare det filosofiska, etiska och kulturella projekt vi är inbegripna i för det 21: a århundradet? Förstår vi de etiska problem vi ställs inför till följd av den enorma befolkningstillväxten i Afrika, problemet med de fattiga människor som omger denna lilla privilegierade ö som Europa utgör?
Förstår vi, och kan vi klara, de etiska frågor som uppkommer med avseende på det sätt på vilket vi använder så mycket av världens resurser? Om vi gör en demografisk prognos 50 år framåt i tiden så inser vi att vi inte kan fortsätta med det, eller tillåta andra länder att göra det. Det finns, skulle man kunna säga, en demografisk och miljömässig tidsbomb, som vi måste desarmera, och vi måste besitta den förståelse som gör det möjligt för oss att göra det.
Med teknologins hjälp har vi skapat en global marknad: pengar kan flyttas från den ena änden av världen till den andra på bara några sekunder. Men som vi alla vet så bygger marknader inte enbart på regler, utan de bygger på en gemensam etik. Om det inte finns en gemensam kulturell förståelse för grunden för affärerna så kommer inga affärer att vara möjliga på lång sikt.
Har vi någon global etik? Förstår vi affärsvärldens etik i en världsomfattande skala, eller kommer den globala marknad vi skapat att bli ett område utan etiska principer, där människor bara utnyttjar varandra utan att bry sig om följderna?
(Applåder) Förstår vi detta, när vi ofrånkomligen rusar mot än högre inkomster för de människor som befinner sig allra överst på skalan, vad gäller sin kapacitet att utnyttja denna globala marknad? Förstår vi att detta innebär att det fortfarande finns en massa människor som lämnats helt på efterkälken? Är det inte så att globaliseringen, på sätt och vis, ökar inkomstklyftorna i Europa? Och vad innebär det för den solidaritet som är så viktig för att européerna skall få en identitetskänsla, en medborgarskapskänsla? Har den bakomliggande uppfattningen av vad vi är hunnit ikapp den globala verkligheten? Om vi pressas tillräckligt mycket så vet vi alla vad vi är: irländska patrioter, franska patrioter, brittiska patrioter, skotska patrioter och så vidare. Är den uppfattningen av vad vi är - denna mycket nationalcentrerade känsla av vad vi är - verkligen en relevant form av definition för en värld som nu är global, där människor som tillhör en etnisk grupp kan flytta sig fysiskt inom 24 timmar och, vad deras transaktioner beträffar, inom en millisekund, från en kultur till en annan? Denna typ av självdefinition, denna kulturidentitet som vi har kvar sedan åren före kriget, lämpar sig egentligen inte för den värld vi har skapat på den globala marknaden.
När regeringskonferensen är överstökad, och den gemensamma valutan har upprättats - vilket, erkänner jag, inte är någon lätt uppgift - så kommer debatten i Europa att förskjutas mer till filosofi, kultur och etik. Om den förskjuts till dessa områden så kommer allmänheten att bli långt mer intresserad av Europa än vad den är idag. Avståndet mellan medborgarna och institutionerna kommer att minska, eftersom vi då kommer att börja tala om saker som människorna själva oroar sig över, och vi kommer att definiera Europa i termer som direkt inverkar på den slags filosofiska uppfattning människor har om betydelsen av deras liv. Detta är utmaningen för Europa de närmaste åren.
(Applåder)
Ordföranden
Tack så mycket, Bruton, för ert inlägg och för era vänliga ord i inledningen gentemot detta ordförandeskap. Nu har Santer ordet på kommissionens vägnar .

Santer
Herr ordförande, ärade premiärminister, mina damer och mina herrar, att sammanfatta det irländska ordförandeskapet är en trevlig uppgift. Ännu en gång har ett litet land visat att det storartat kan sköta ett ordförandeskap. Det irländska ordförandeskapet har tagit många initiativ och det har satt upp väl övervägda mål. Jag kan inte ta upp dem alla, jag tror också att slutresultatet av det här arbetet återges på ett bra sätt i föredragningslistan för Europeiska rådets möte i Dublin, ett möte som gjorde utgången för detta ordförandeskap till en viktig händelse.
Nu en månad efteråt skall vi bedöma det i förhållande till våra stora mål för Europeiska unionen. Har det underlättat utvecklingen av en union som ständigt för Europas folk närmare? Har det bidragit till att föra unionen närmare medborgarna? Slutligen, har det lagt grunden för gemenskapens framtid när man nu närmar sig den nya utvidgningen?
På dessa tre frågor svarar jag ja, men vill genast tillägga att Europa behöver mer. Man måste gå mycket längre, ständigt framhärda. Så är det när det gäller den gemensamma valutan, när det gäller sysselsättningen och när det gäller samarbetet i rättsliga och inrikes frågor. Så är det också när det gäller regeringskonferensen som nu går in i sin sista fas.
Herr ordförande, jag har alltid sagt att den gemensamma valutan skall förverkligas och att det kommer att ske enligt planerna. Rådet i Dublin har undanröjt ytterligare hinder på den väg som skall föra oss dit. Det är ett mycket positivt budskap. Grunderna för de två förordningarna gällande eurons rättsliga status har accepterats och de kommer att kunna fullbordas, den första skall träda i kraft redan det här året, den andra redan 1998, när rådet kommer att ha beslutat om vilka medlemsstater som skall delta i euroområdet.
Europeiska rådet har antagit den nya växelmekanismen i syfte att garantera den inre marknadens sammanhållning mellan de länder som deltar i euroområdet redan den 1 januari 1999 och de som inte deltar i den, mellan de som är s.k. " ins" (deltar), " pre-ins" (ännu inte deltar) eller " out" (deltar inte). Det uppnådda avtalet om stabilitets- och tillväxtpakten har framförallt undanröjt de sista orosmolnen. Det har förstärkt den monetära unionens goda framtidsutsikter. Vi har hittat fram till den nödvändiga kompromissen, en bra kompromiss. Budgetpolitiken ingår numera i en lämplig ram. Här ser vi beviset på att den politiska viljan förblir beslutsam. Den samverkar med medlemsstaternas budgetansträngningar och här vill jag också upprepa min ursprungliga övertygelse: tillväxten återvänder, och om medlemsstaterna inte ger upp kommer fler länder delta i euroområdet redan den 1 januari 1999.
Avtalet om stabilitets- och tillväxtpakten är alltså i monetärt hänseende det här rådets bästa kännetecken. Det manar oss till optimism. Det är för övrigt en signal samtliga ekonomiska och finansiella aktörer i Europa och runtom i världen har hörsammat. Var och en vet numera att man från och med den 1 januari 1999 måste räkna med euron. Presentationen av de framtida eurosedlarna vid det här senaste Europeiska rådet var ett lyckligt sammanträffande. Det gav den gemensamma valutan ett ansikte. Det visade det mycket konkreta med vårt projekt, som rör alla européer och som är ett medel i kampen mot arbetslösheten. Detta skall sägas tydligt: för mig är den europeiska valutan ett medel och inte ett mål, den är ett av de vapen vi kan använda i kampen mot arbetslösheten.
Herr ordförande, våra ansträngningar för sysselsättningen får inte försumma någon väg. Detta är innebörden av förtroendepakten för sysselsättning. Ingenting får försummas för att främja sysselsättningen. Och jag vill gratulera det irländska ordförandeskapet till att det inte har hushållat med sina krafter. Dublin-deklarationen är ett bevis på det. Samarbetet mellan kommissionen och ordförandeskapet har varit lysande och fruktbart, ett samarbete kring målen för förtroendepakten för sysselsättningen. Jag har utformat den för att just mobilisera alla europeiska aktörer på alla nivåer. Det finns bevis på att de här idéerna konkretiseras och dessa bevis är en kraftfull stimulans för att gå ännu längre, först och främst för medlemsstaterna. Det är de som skall genomföra reformerna. Om de dessutom rådgör med varandra, om de samordnar sina insatser, kommer det att uppstå en europeisk multiplikatoreffekt.
I enlighet med slutsatserna från Essen har rådet antagit det andra betänkandet om sysselsättningen: det är ännu ett steg i den gemensamma mobiliseringen. Liksom beslutet att skapa en kommitté för sysselsättning och arbetsmarknad, som skall spela en viktig roll i att hjälpa rådet i utformningen och verkställandet av en europeisk strategi för sysselsättning. Vi bör alltid avancera tillsammans för att modernisera våra ekonomier. Och istället för att visa sura miner, låt oss uppskatta de som tar initiativ, de som rör på sig! Ute på fältet aktiverar sig folk, det är därför de territoriella pakterna har mottagits väl i Europas regioner. Europeiska rådet har beslutat att hjälpa fram och finansiera ett sextiotal sådana pakter.
Arbetsmarknadens parter samlar sig också, och för första gången i gemenskapens historia har fackföreningar och arbetsgivare presenterat en gemensam deklaration vid Europeiska rådet. De förhandlar just nu på europeisk nivå om arbetsorganisation och flexibilitet. Den inre marknaden hör också till de främsta prioriteringarna för förtroendepakten för sysselsättning. Jag skall inte sammanfatta de framsteg som har gjorts under det irländska ordförandeskapet.
Vi skall inte bara fullända den inre marknaden, den gemensamma marknaden, utan också utnyttja hela dess potential. Det finns betydande reserver av tillväxt och sysselsättning. Jag har således förpliktat mig att i juni, vid Europeiska rådet i Amsterdam, presentera en handlingsplan och en noga angiven tidsplan för att detta mål skall uppnås innan den 1 januari 1999. Min avsikt är att återfylla den inre marknaden med kraft, med hjälp av tydliga och prioriterade förslag, som syftar till att åtgärda de brister som fortfarande kvarstår. Vi skall också se till att uppfylla alla kriterier för att den inre marknaden skall fungera på ett bra sätt. För att utnyttja hela dess potential bör man till exempel försäkra sig om att företagen är väl informerade om de nya tillfällen som dyker upp. Ordförandeskapet har sett till att det tredje fleråriga programmet för små och medelstora företag antagits. Jag gratulerar det till detta, för de små och medelstora företagen spelar en avgörande roll för sysselsättningen, de bör veta att den inre marknaden också är deras spelplan, inte bara de stora företagens.
Herr ordförande, om det finns ett område där det irländska ordförandeskapet har bidragit exemplariskt så är det inom området för rättsliga och inrikes frågor. Om kampen mot droger är medborgarnas prioritet så har det varit en irländsk prioritet och Dublin har visat att det är en europeisk prioritet. För att stärka samarbetet i rättsliga och inrikes frågor har fyra program antagits: Grotius, Sherlock, Voisin och Stop. Om dessa program kan sättas igång redan det här året måste man tillskriva Irland dessa framsteg.
Detsamma gäller för kampen mot den organiserade brottsligheten. Den känner inga gränser, det vet vi. Våra stater måste känna sig solidariska och visa det. Rådet har beslutat om bildandet av en grupp på hög nivå. Den har uppdraget att upprätta ett handlingsprogram enligt en strikt tidsplan. I det avseendet konstaterar jag ett mentalt framsteg. Det skulle kunna vara lovande inför regeringskonferensen och det är därför som den här utvecklingen nu måste översättas i handling. Jag vet att ni delar min övertygelse. Om vi äntligen ger oss medlen för att föra den här kampen så kommer européerna att märka det.
Herr ordförande, jag kommer nu till vad som kommer att avgöra unionens institutionella framtid. Vid slutet av sex månaders intensivt arbete har ordförandeskapets slutdokument gjort det möjligt att urskilja den klarare. Vi bör berömma det irländska ordförandeskapet för detta: det har kunnat välja och tillämpa bästa möjliga metod under dessa sex månader. Jag har också uppmärksammat era företrädares engagemang för regeringskonferensen, Guigou och Brok. Jag gläder mig också åt att Europaparlamentets och kommissionens ståndpunkter sammanfaller på många punkter. Men man skall inte bedra sig, vi är fortfarande långt ifrån att ha skrivit in klara ansvarstaganden inför medborgarnas önskningar och inför problemen med utvidgningen. Det kommer att vara det nederländska ordförandeskapets roll, vi kommer alltså att tala om det i eftermiddag.
Herr ordförande, mina damer och mina herrar, ni hade också önskat att vi skulle kunna diskutera resultaten från ministerkonferensen i Singapore. De är på det hela taget positiva. Där har Europeiska unionen uppnått en bekräftelse av de förpliktelser som gjordes under Uruguay-rundan, såsom vi önskade, men de utvidgades inte, såsom framförallt de länder som exporterar textil- och jordbruksprodukter önskade. Singapore-deklarationen om multilateralism och ickediskriminering inom tjänstesektorn är uppmuntrande, liksom avtalet om informationsteknologiska produkter och det politiska engagemanget för telekommunikation.
Jag kan inte förbigå den passage som ministerdeklarationen ägnar initiativet till förmån för de minst avancerade länderna, för det är kommissionens verksamhet som har gjort att det förslaget inte helt sonika begravdes. Det stämmer att frågan om förhållandet mellan miljö och handel inte har fått den framgång som kommissionen önskade, och inte heller frågan om grundläggande sociala normer. Jag förblir övertygad om att vi i framtiden får möjlighet att utveckla våra idéer, som vi för övrigt redan kommer att kunna göra när det gäller två andra nya ämnen som unionen lägger stor vikt vid: förhållandet mellan handel och investeringar, såväl som mellan handel och nationella konkurrensregler.
Herr ordförande, man säger ofta, alltför ofta, att européerna misstror Europa. Jag delar inte den uppfattningen. Min starka känsla är att européerna har förblivit välvilligt inställda till Europa. Om de förhåller sig avvaktande idag, är det för att man under många år har framställt samarbetet på ett överdrivet ideologiskt sätt. Det är inte min metod - låt oss se till verkligheten, låt oss bevisa att unionen gagnar européerna så kommer vi att återfå deras stöd! Det är min politiska väg, och det har även varit Irlands, resultaten av det ser vi nu! Det nederländska ordförandeskapet kommer att gå samma väg, vi skall tala om det i eftermiddag. Europa har allt att vinna!
(Applåder)

Green
Herr ordförande! På den socialistiska gruppens vägnar välkomnar jag Irlands premiärminister, John Bruton, hit till kammaren idag, och vill ta tillfället i akt att så väl tacka honom för som gratulera honom till det utsökta arbete den irländska regeringen utfört under de sex månader den stått för Europeiska unionens ordförandeskap.
Irland tog över ordförandeskapet vid en avgörande tidpunkt, när regeringskonferensen hamnat i bakvatten, när en samlad ansträngning erfordrades för att försöka få fart på den igen. Även om min grupp i många avseenden kritiserar det förslag till fördrag som det andra toppmötet i Dublin utmynnade i, och många av dem kommer att tas upp av specialisterna i min grupp senare under denna debatt, så råder föga tvekan om att den irländska satsningen på att, och framgången med att, ta fram ett förslag till fördrag som omfattar många av de viktiga frågor som avhandlas, utgjorde en imponerande prestation, särskilt i beaktande av de mycket konkreta meningsskiljaktigheter som förelåg mellan unionens medlemsstater i sådana känsliga frågor som: flexibilitet och omröstning med kvalificerad majoritet; sysselsättning och den sociala dimensionen; den tredje pelaren och kampen mot narkotika; internationell brottslighet och terrorism; utvecklingen av en gemensam utvecklings- och säkerhetspolitik; samt utvidgningen av unionen och mycket, mycket annat.
Irland tog dessutom över ordförandeskapet vid en tidpunkt då tidtabellen för den ekonomiska och monetära unionen krävde åtgärder, vid en tidpunkt då EMU-konceptet var föremål för angrepp i många medlemsstater och när det hade varit enklare och mycket bekvämare att släppa på gasen och vänta på att senare ordförandeskap tog upp utmaningen.
Jag vill ge ett erkännande åt Ruairi Quinn, som varit ordförande i ekonomi- och finansministrarnas råd under det irländska ordförandeskapet, och som var fast besluten att inte välja den enkla vägen, utan i stället att lyckas med sina föresatser att nå enighet med avseende på stabilitetspakten, att slutföra de rättsliga arrangemangen för Euron och strukturen för nya EMS, och allt detta när det irländska ordförandeskapet var mitt inne i en hektisk tidplan med rådsmöten, med de besvärliga frågorna om unionens budget för 1997, och samtidigt genomförde en ambitiös serie sammankomster med detta parlament. Jag vill ge ett erkännande åt Mitchell, som är närvarande här idag, med avseende därpå. Ordförandeskapet träffade också detta parlaments utskott och politiska grupper, samtidigt som man naturligtvis regerade i Irland och var engagerade i den krångliga processen att söka uppnå verklig fred och försoning i Nordirland.
Det kanske är mot Irland och dess goda ekonomi, dess växande potential och dess spirande tillförsikt som våra blickar skall vändas när vi frågar oss varför ett av unionens minsta länder lyckats så bra med ordförandeskapet för unionen. Till skillnad mot sin stora granne förstår den irländska regeringen - och när vi lyssnar till Bruton här idag förstår vi varför - det europeiska perspektivet. Landet har engagerat sig i Europeiska unionens processer, inte enbart i ett mycket praktiskt avseende utan genom en intellektuell utvärdering av Irlands framtidsutsikter och plats i världen. Det demonstrerades väl av Brutons kommentarer.
Jag vill ett ögonblick vända min uppmärksamhet till unionens dagordning på det utrikespolitiska området de senaste sex månaderna. Irland har spelat en väl genomtänkt och eftertänksam roll också inom detta ytterst svåra område. I detta parlament har vi gratulerat utrikesminister Dick Spring till hans intelligenta och lyhörda hantering av Europas roll i fredsprocessen i Mellanöstern. Än en gång i motsättning till många statsöverhuvuden i unionen, så agerade det irländska ordförandeskapet med en mognad som förlänade unionen heder och vi vill tacka premiärministern för det också.
På den här sidan av kammaren betraktar vi er ordförandeskapstid som en framgång. Det innebär naturligtvis inte att vi är överens med er vad gäller varje beslut och varje uttalande, och det förväntar sig Bruton heller inte. Absolut inte. Men vi kan konstatera att det irländska ordförandeskapet genomfördes på ett effektivt sätt, med ett hårdnackat försvar för europeiska målsättningar och med integritet. Det har lagt grunderna för det holländska ordförandeskapet och det har visat att Europa kan spela en roll internationellt. En sådan roll är av allra största betydelse för närvarande. Ordföranden kan erinra sig att Europeiska unionen spelade en underlättande roll i fredsprocessen för Mellanöstern vid Barcelonakonferensen, som initierade unionens medelhavspolitik. Jag välkomnar dagens undertecknande av Hebronavtalet, och är säker på att alla gör det.
Mot bakgrund av de föreliggande spänningarna i östra Medelhavet finns det nu ett tillfälle för unionen att demonstrera sin underlättande roll ånyo, genom att tillämpa den inom ramen för Medelhavskonferensen, för att samla alla dem som berörs av den föreliggande spänningen - Turkiet, Grekland och Cypern, alla som berörs av och engagerar sig i medelhavsproblematiken.
Inom kort skall utrikesministrarna, även Irlands, träffas inom ramen för Medelhavskonferensen för att diskutera säkerhetsfrågor. Jag uppmanar dem, och jag hoppas ni uppmanar dem, som avgående ordförandeskap men del av Europeiska unionens trojka, att utöva sina betydande diplomatiska och politiska inflytanden för att begränsa såväl spänningen som den desperata och farliga kapprustning som dragit igång i östra Medelhavet. Vi bör driva den fråga som stått på dagordningen under de två senaste årens demilitarisering på Cypern, med samma styrka som de nu driver kapprustningen i östra Medelhavet.
Avslutningsvis har det irländska ordförandeskapet lagt en fast grund för de efterföljande ordförandeskapen vad gäller regeringskonferensen och EMU, och visat att lyhörd diplomati som inser vad Europa kan göra, och vilken roll Europa kan spela i dagens värld, är något vi måste erbjuda. Vi tackar ordförandeskapet för det.
(Applåder)

Martens
Herr ordförande! Det europeiska toppmötet i Dublin och Irlands ordförandeskap var en klar framgång. Som kommissionens ordförande just sagt så har det ännu en gång bevisats att parlamentsledamöterna från ett mindre land kan vara stora ordförande för Europeiska rådet. Så var utan tvivel fallet med Taoiseach John Bruton och hans ministrar som genomfört sitt uppdrag på ett effektivt sätt och med stark europeisk övertygelse.
Euron är nu sjösatt. Inte bara för att de sju eurosedlarna kommer att vara i omlopp i flera länder från och med 2002 utan också för att det i Dublin beslutats om " stabilitetspakten" .
För oss är denna stabilitetspakt inte en tvångströja för våra ekonomier. Vi är tvärtom övertygade om att räntefötterna kommer att sjunka och gynna den ekonomiska tillväxten och sysselsättningen. Därför är det hög tid att vi övertygar övriga medborgare i Europa om att det är just denna ekonomiska och monetära union som är det bästa vapnet mot den arbetslöshet som på ett sådant dramatiskt sätt fortsätter att undergräva vårt samhälle och jag anser då också att det uttalande om sysselsättningen som ni, herr ordförande, framtvingat från Europeiska rådet i Dublin är ett riktigt genombrott. Jag känner till miljön i Europeiska rådet lite grand, ni har verkligen åstadkommit ett riktigt genombrott och det är en mycket stor framgång.
I Dublin beslutades också att finansministrarna skulle bilda en sorts gemensam ekonomisk regering gentemot Europeiska centralbanken. De måste fastställa Europas externa förbindelser med övriga valutazoner, i synnerhet med dollarzonen. Européerna kommer alltså att med enhetsvalutan drastiskt kunna begränsa den valutaturbulens som stör hela sektorer av vår ekonomi.
Det irländska ordförandeskapet lyckades också leda in förhandlingarna om regeringskonferensen i en politisk fas. Efter ett framgångsrikt genomförande av regeringskonferensen i Amsterdam måste vi inleda utvidgningen. Den är av avgörande betydelse för stabiliteten i vår världsdel och dess säkerhet. Folken i Central- och Östeuropa har höga förväntningar. Men jag måste säga att, om toppmötet i Amsterdam inte lyckas att organisera Europeiska unionen på ett effektivt, verkningsfullt och demokratiskt sätt, skulle det vara oansvarigt att påbörja dessa förhandlingar om utvidgningen.
Därför måste mycket känsliga frågor, som t.ex. kommissionens sammansättning, Europaparlamentets befogenheter, röstviktsförhållanden, majoritetsbesluten i rådet och domstolens befogenheter regleras. Den europeiska diplomatin måste bli ett riktigt instrument för samverkan och gemensam säkerhet. Det europeiska försvaret måste upprättas.
Tyvärr måste jag, trots ert ordförandeskaps framgångar med avseende på inrikespolitik, konstatera att de ståndpunkter som intogs i Dublin med avseende på t.ex. kontakterna med Ryssland, konflikterna i området kring de stora sjöarna i Afrika och tillståndet i f.d. Jugoslavien ännu inte uppfyller kraven på en riktig gemensam utrikes- och säkerhetspolitik. I brist på politisk vilja och genom avsaknaden av gemensam insikt i européernas viktiga intressen på världsnivå, har ännu inte de villkor uppfyllts som behövs för att forma Europa till en verklig makt som på världsscenen kan agera på jämlik fot med Förenta staterna.
Även regionalpolitiskt och jordbrukspolitiskt måste unionens finansiering anpassas. Anpassningen av denna finansiering är en nödvändighet för att vissa medlemsstater inte ska ha intrycket av att de måste bära orättvist höga kostnader för utvidgningen.
De anmärkningsvärda framstegen, som också i vissa nationella ministerier godtas, med avseende på en riktig gemensam polisstyrka, en sorts europeisk FBI och ett europeiskt rättsområde, är goda tecken för oss att tillsammans dra i strid mot terrorismen, narkotikahandeln och den internationella brottsligheten. Även för detta måste det irländska ordförandeskapet hyllas. Varje initiativ för att gemensamt gripa sig an rättsväsendet och den inre säkerheten och för att underkasta sig en demokratisk kontroll kommer att kunna räkna med vårt stöd. För de kommande månaderna är det av avgörande betydelse att ni med ert dokument för första gången lett in förhandlingarna i en politisk fas. Jag hoppas att momentumet inte glöms bort och att det nederländska ordförandeskapet tar över rodret i samma anda, men det ska vi snart tala om.
Jag önskar er, och även kommissionen av hjärtat lycka till med resultatet av toppmötet i Dublin.

Collins, Gerard
För det första vill jag gratulera er, herr ordförande, till att ha blivit vald och önska er alla möjlig framgång under er ämbetstid. Cuirimse céad mile fáilte roimh Taoiseach na h'Eireann agus Aire Gnothai na h'Eorpa ata anseo chun deire oifiguil a chuir le Uachtaranacht Eireann don Comhphobail
Jag hälsar rådets avgående ordförande, och hans Europaminister Gay Mitchell, varmt välkomna vid deras formella besök vid Europaparlamentet, för att avsluta Irlands ordförandeskap för unionen. Vi gläder oss alla åt framgångarna för det irländska ordförandeskapet. Till Taoiseach och hans regeringskollegor, och de många hundra statstjänstemän som berörts, vill vi framföra ett äkta tack och att vi är mycket stolta över er för ett väl utfört arbete.
Det gläder mig också att kunna konstatera att toppmötet i Dublin blev ett av de mest lyckade toppmötena under senare år. Verkliga framsteg gjordes inom de fyra huvudprioriteringar det irländska ordförandeskapet ställde upp när det inledde sin period, och som godkänts av parlamentet. Dessa var den gemensamma valutan, kampen mot brottslighet och narkotika, regeringskonferensen och problemen med sysselsättningen. Införandet av en gemensam valuta inom mindre än två år är nu väl på väg; stabilitets- och tillväxtpakten säkerställer att finansmarknaderna, investerarna och allmänheten alla kan lita på att Euron kommer att bli en stabil valuta, och att den inte kommer att bli föremål för kursvariationer till följd av kortsiktig politik som bedrivs av en eller flera regeringar inom den nya valutazonen.
Jag välkomnar de framsteg som gjordes i Dublin för att stärka samarbetet mellan Europeiska unionens länder i kampen mot organiserad brottslighet och internationell narkotikasmuggling. Den illegala narkotikahandeln ligger bakom en stor del av misären i alla våra länder, och brott som begås mot människor och egendom för att finansiera narkotikaberoende innebär att ett stort antal medborgare lever i konstant fruktan för sin personliga säkerhet. De som i sista hand är ansvariga för att tillhandahålla den olagliga narkotika, som nu finns tillgänglig i samhällena runt om i unionen, har länge verkat på internationell basis och effektiva åtgärder för att sätta stopp för denna verksamhet kräver också ett samordnat internationellt gensvar.
Unionen bör avsätta resurser från sin årliga budget för att hejda smugglarna när de för in narkotikan i unionen, för att kontrollera distributionen av ämnen som används vid tillverkning av narkotika i unionen, och för att undersöka narkotikakungarnas olika former av penningtvätt. Det förslag till ändring av fördragen, som regeringskonferensen förelade toppmötet i Dublin, utgör en fast bas varifrån man kan gå vidare till det slutliga och mest kontroversiella skedet i överläggningarna om ett nytt fördrag.
Överenskommelsen vid toppmötet om förslaget till ändrade förslag utgjorde ett mycket viktigt genombrott, och de berörda är värda ett särskilt tack, i synnerhet regeringens representant Noel Dorr, för den ledande roll han spelade i detta avseende. En av de frågor som ännu återstår att avgöra vid dessa överläggningar är den om hur många kommissionsledamöter som skall utses i framtiden. Det är av allra största vikt att vidmakthålla kommissionens politiska legitimitet i alla medlemsstaterna, liksom också hos de olika ländernas medborgare. I det långa loppet är detta endast möjligt om varje land har en plats i kommissionärskollegiet.
En andra institutionsfråga som återstår att lösa är den om hur ordförandeskapet för Ministerrådet skall se ut i framtiden. Man har sagt att de mindre europeiska länderna vare sig skulle ha de resurser eller den förmåga som krävs för att ta på sig den betungande uppgift det innebär att leda unionens affärer, och att det nuvarande systemet med roterande ordförandeskap på sex månader vardera borde överges. Det irländska ordförandeskapets resultat de senaste sex månader, och då i synnerhet under toppmötet i Dublin, visar dock tydligt, liksom också det föregående irländska ordförandeskapet, att mindre medlemsstater kan svara för effektiva och framgångsrika ordförandeskap, och att de i många fall kan få igenom överenskommelser som de större medlemsstaterna inte klarar av under sina ordförandeskap. Erfarenheterna från de senaste sex månaderna visar att det finns starka skäl att behålla det nuvarande systemet med ett roterande ordförandeskap i rådet.
(Applåder)

Cox
Herr ordförande! Å den liberala gruppens vägnar skulle jag vilja börja med att gratulera Taoiseach och hans regeringskollegor till det utsökta genomförandet av Irlands sex månaders ordförandeskap för unionen.
Det har varit en period som utmärkts av en stark fokusering, hårt arbete och betydande framgångar. På det mest effektiva och bestämda sätt som är möjligt har den visat alla dem som förfäktat, att ett roterande ordförandeskap mellan samtliga medlemsländer inte skulle komma att fungera i framtiden, att de haft fel.
Ni, Taoiseach, har utan minsta tvekan visat - och för Irlands del inte för första gången - vilken kapacitet de mindre medlemsstaterna har när det gäller att uppfylla sina åtaganden med god effekt, vilket förvånat många av de kritiker på medlemsstatsnivån som ihärdigt förespråkar en förändring,
Jag vill också hylla Irlands statsförvaltning som, trots att den är liten, lyckats klara uppgiften att förbereda och genomföra ordförandeskapet och, i många fall, anordna många av de över 2000 möten som ingår som ett led i ordförandeskapet.
Mot bakgrund av den osäkerhet som omgav frågan för det andra toppmötet i Dublin, har den kanske allra mest betydande politiska prestationen utgjorts av överenskommelsen om stabilitetspakten, som en del av de nödvändiga förberedelserna för den ekonomiska och monetära unionen. Utöver att åstadkomma enighet med avseende på Eurons rättsliga status, och de allmänna principerna för ERM II, har det irländska ordförandeskapet också vidmakthållit och fördjupat arbetet i riktning mot en gemensam valuta. Också här illustrerades de mindre medlemsstaternas förmåga att spela en roll som redbara mellanhänder, och medla mellan de större staterna, väl och underströks av det irländska ordförandeskapet med biträde av Luxemburgs premiärminister, vilket erkänts här idag.
Den liberala gruppen är emellertid besviken över de tröga och motvilliga framsteg som till dags dato gjorts vad gäller flera av liberaliseringssträvandena, i synnerhet telekommunikation och postala tjänster. Detta är inte ett direkt misslyckande från ordförandeskapets sida, utan snarare ett misslyckande vad avser den kollektiva viljan hos själva rådet. Och vad som är än mer upprörande är att det är ett misslyckande att se den konkurrenskraftiga dynamiken hos en öppnare global ekonomi - som Taoisech talade så vältaligt om. En fråga som, om den inte löses, kommer att göra att Europa förlorar arbetstillfällen i det långa loppet, snarare än skydda arbetstillfällen, som många av förespråkarna för rådande status quo tycks tro.
Det är med avseende på regeringskonferensen som det irländska ordförandeskapet lämnat sitt största bidrag. Förslaget till fördrag kännetecknas av såväl ambition som realism, och utgör en heder för sin författare Noel Dorr. På den institutionella nivån, och vad frågan om flexibilitet anbelangar, är vi emellertid besvikna över att ytterligare framsteg inte gjorts. Det vore olyckligt om vi tvingades till illa genomtänkta eller illa avfattade lösningar, utan tillräckligt av eftertanke och debatt, eftersom detta kommer att ha en avgörande betydelse för vår förmåga att klara en utvidgning - återigen en fråga som Taoiseach med rätta framhävde som nästa stora utmaning efter regeringskonferensen.
(Applåder)

Puerta
Herr ordförande, fastän vi för närvarande inte har någon irländsk representant i min grupp, även om det finns ett associerat parti, som för övrigt är representerat i den irländska regeringen, skulle jag vilja uttrycka även vår grupps tacksamhet för det arbete som den irländska gruppen utfört i sitt europeiska ordförandeskap.
Inläggen från Bruton är djupa och briljanta och hans Europaminister har utfört ett verkligt exemplariskt arbete beträffande relationen med Europaparlamentet.
Med detta sagt, vill jag också i min grupps namn ge uttryck för min oro och en viss besvikelse över toppmötets resultat, även om jag vet att det nederländska ordförandeskapet kommer att få medlemmarna i det irländska ordförandeskapet att framstå i ännu bättre dager. Varför hyser vi denna oro och besvikelse? Därför att det finns en svaghet i förslagen vad beträffar de institutionella reformerna för bättre fungerande institutioner, dess demokratisering och framför allt angående utvidgningen.
Vi är utan tvivel nöjda med den nya rubriken om sysselsättning, men något skydd av de offentliga tjänsterna nämns inte och inte heller finns någon bestämmelse för den politik som syftar till att skapa sysselsättning. Vi beklagar att man inte har förberett något verkligt framsteg i frågan om medborgarskap och har en känsla av att de viktigaste besluten i reformen kommer att tas i sista minuten, utan vare sig genomlysning eller direkt information till medborgarna eller deras företrädare för att de skall kunna diskutera igenom det på att ansvarsfullt sätt.
Vi håller inte med om vissa utsagor om sysselsättning och saneringspolitik. Vi kan inte se att den hårda budgetsaneringen för en övergång till euron automatiskt innebär en ökad sysselsättning. Vi delar inte denna åsikt. Vi tror att arbetslösheten och, parallellt med den, den ekonomiska spekulationen kommer att öka. Det är nödvändigt att de finansiella transaktionerna i Europa som har att göra med spekulation beskattas.
Det finns nya möjligheter till sysselsättning inom miljöområdet och inom ramen för det sociala arbetet men det är inte tillräckligt. Vi tror att vi måste tänka över den tredje fasen i Ekonomiska och monetära unionen. Vi måste återigen fundera på de effekter som uppstår i vissa nationella ekonomier, i vissa samhällen. Och vi är fortfarande starkt oense om syftet med stabiliserings- och tillväxtpakten.
Stabiliserings- och tillväxtpakten kommer kort sagt att ställa krav på den framtida budgetpolitiken i medlemsstaterna och i några länder kommer detta att skapa allvarliga problem.
Vad beträffar medborgarnas Europa, stöder vi kampen mot narkotikahandeln, vi måste i ännu högre grad bekämpa den tvättning av svarta pengar som narkotikahandeln ger upphov till, och vi beklagar att bildandet av det Europeiska övervakningscentret för rasism och främlingsfientlighet inte har beslutats.
Vad beträffar de internationella frågorna, är vi väl överens med den framställning som lagts fram angående Palestina men beklagar den överdrivna toleransen och förståelsen gentemot den turkiska regeringen. Den turkiska regeringen har ingen trovärdighet i uppfyllandet av de mänskliga rättigheterna för att man skall behandla dem på detta sätt, därför att den alltmer kränker dessa för alla medborgare och särskilt för den kurdiska befolkningen.
Vi skulle också önska att det vidtogs mer bestämda åtgärder angående Kuba så att möjligheter till samarbete mellan Europeiska unionen och Kuba kan uppnås med alla ömsesidiga garantier och i avsikten att nå en högre grad av demokratisering.
Jag har inte mer tid ordförande Bruton, men ni skall veta att vår kritik är mycket lojal och vi hoppas att ert goda arbete i framtiden bär frukt på regeringskonferensen. Jag skulle kunna säga, utan någon som helst ironi, att Gud hör vår bön och stöder oss i dessa svåra tider, för vi kan inte bara förlita oss på institutionerna.

Roth
Herr ordförande, kollegor, ärade herrar från rådet och kommissionen! Låt oss påminna oss december! Hur gladde vi oss inte, Santer, för de presenter vi skulle få i Dublin! Sedan blev det väldigt högtidligt - jag såg det bara på tv - och julklappsutdelningen började. De europeiska jultomterna öppnade sina säckar och packade upp inför löpande kamera.
Ni minns väl: John Major var nöjd eftersom han hade fått allt som han ville. Chirac sa att Dublin hade förlänat oss en bild av ett nytt Europa. Kansler Kohl talade - helt i överensstämmelse med årstiden - om karavanen som drar vidare. Herrarna John Bruton och Jack Santer täckte tacknämligt på det som var uteslutna och sa att arbetslösheten var outhärdligt hög och inte respekterade några gränder. Det var ganska förvånande att alla var så julaktigt lyckliga och nöjda.
Jag kom, i det här sammanhanget, att tänka på ett annat påstående, ett helt annat påstående, ett sant påstående. Men det har inte en toppolitiker sagt utan någon helt annan. Påståendet lyder, jag citerar: " Politik kan man här definierar som genomdrivandet av ekonomiska mål med hjälp av lagstiftning." Det var ingen regeringsrepresentant, nej, det var Kurt Tucholsky som 1919 sade detta och det var nästan som om han suttit med vid bordet 1996, vid det irländska eftermiddagstoppmötet. Detta påstående uttrycker, tillspetsad och mycket precist vad som faktiskt kommit ut av detta bittert tvingande och stort kungjorda reformverk. Ett projekt, som gör det ännu lättare för näringslivet att bedriva ekonomisk verksamhet. Ett projekt i vilket grundrätter reduceras till rent önsketänkandet och - John Bruton sa det - på något sätt förpassas till någon aldrig inträffande dag. Det är också ett projekt i vilket de östeuropeiska ländernas deltagande i Europa inskränker sig till rollen av att agera hjälppolis i kampen mot den organiserade brottsligheten.
Självklart, det handlade om tillväxt i Dublin. Jag är också för tillväxt - och vilken sen då - men för en helt annan slags tillväxt! Jag är inte för mer profit och mer ekologisk förstörelse, utan för mer demokrati, för mer social rättvisa, för mer förnuft i miljöfrågor, för mer Europa, alltså för hela Europa, och detta förbundna med varandra, inte satta efter varandra.
Europa är till sina medborgares fromma i trängande behov av ett demokratiskt och rättsstatligt fundament. I underlaget från regeringskonferensen talas också om detta, men bara i rubriken. Texten själv har inte det minsta med demokrati att göra: inte mer öppenhet, inte mer medbestämmanderätt, inte mer deltagarätt och inte mer demokratisk kontroll.
Jag ställer frågan, är det inte att tala med dubbel tunga när regeringscheferna hemma uppträder som europeiska demokrater och i Dublin finner behag i odemokratiska intriger. Stabilitetspakten i Dublin är i själva verket en slags bolagsstadga, man skulle kunna säga det europeiska aktiebolagets och den lyder under järnhårda stabilitetslagar enligt mottot: för det första, EU som etableringsplats är heligt, att skydda och befordra den - är högsta plikt. För det andra, ett ostört idkande av ekonomiska intressen är garanterat. Ingen får mot sitt samvete tvingas till miljövård eller skydd av sociala och demokratiska rättigheter. Alla ytterligare frågor reglerar Europol och Euron, så fullständigt, som om Europol och Euron faktiskt var dörröppnaren, patentmedlet gentemot alla problem och som om dessa två förvärv verkligen var till någon nytta för medborgarna.
Den som verkligen vill ha Europa, den måste sätta sig emot detta!
(Applåder)

Saint-Pierre
Herr ordförande, ärade kolleger, Europeiska rådet i Dublin har definitivt satt igång arbetet med den gemensamma valutan, tillåt mig att här bara ta upp regeringskonferensens arbete.
Förslaget till ändring av fördraget som det irländska ordförandeskapet gjorde, vilket vi bör berömma det för, har den stora förtjänsten att lyfta fram regeringskonferensens situation, det har vi redan påtalat i en resolution i december. Situationen utmärks av en total blockering inom området för institutionella reformer och en faktisk frånvaro av vilja att gå framåt från ett antal regeringars sida.
Min grupp anser att ingen kan unna sig lyxen att vänta utan att riskera ett köpslående i sista minuten, med osäkra och oförutsägbara resultat, vilket framför allt skulle äventyra inte bara utvidgningen, i sig allvarligt nog, utan också unionens framtid i sin helhet.
Vi är övertygade om att vårt parlament måste åstadkomma en strategi, utöver sitt förslagsarbete, som det naturligtvis måste fullfölja. Vilken politiska strategi skall vår församling ha under de resterande sex månaderna, utöver det utmärkta arbete som våra två observatörer gör och de resolutioner vi röstar igenom? Det är en desto mer relevant fråga då samtyckesförfarandet inte gäller förhandlingsresultaten.
Jag tror det är nyttigt att påminna om att parlamentet vid den senaste utvidgningen förpliktade sig till att inte acceptera fler utvidgningar utan en omfattande institutionell reform. En sådan reform skulle bl a innebära ett faktiskt medbeslutande mellan Europaparlamentet och rådet, att principen om enhällighet överges, att kommissionen förankras som mittpunkten i unionens institutionella system och en förstärkt samarbetsklausul för att i framtiden undvika all blockering och handlingsförlamning.
Avslutningsvis skulle jag vilja ge er en högtidlig inbjudan, ordförande Santer, så att kommissionen förenar sig med parlamentet i den här kampen. Kommissionen är ju den som ser till att fördragen efterlevs. Den riskerar ett tungt ansvar om den inte varnar den allmänna opinionen och staterna om farorna med en utvidgning som inte föregås av en verklig institutionell reform.

De Gaulle
Herr ordförande, Europeiska rådet i Dublin har på nytt visat motsättningen mellan de stater som enbart ser valutan som ett ekonomiskt styrmedel och de stater som ser den som en central beståndsdel i deras politik.
Genom att sluta upp kring den tyska ståndpunkten, som prioriterar en revalvering av tillgångarna framför en politik som stimulerar den globala efterfrågan, gör vissa franska ledare ett stort strategiskt misstag och en betydande ekonomisk feltolkning, vilket kan få allvarliga konsekvenser.
Vilket intresse kan Frankrike ha, men även USA och Förenade kungariket, av att få till stånd en bred allians under tysk kontroll i Centraleuropa, när en traditionell maktbalanspolitik lätt skulle kunna hålla Tyskland i schack? Den europeiska konstruktionen har ändrat karaktär. Jean Monnets utopi har blivit en plats för diffusa rivaliteter, en gigantisk poker vars insats är Europas hegemoni. En ny strategi för ett gammalt mål!
Stabilitetspakten, till vilken man har lagt till ordet tillväxt för den goda sakens skull, tenderar å andra sidan att införa en extremt rigid ekonomisk modell som är väldigt tvingande för medlemsstaterna. De kommer således inte bara att dikteras i fråga om valutapolitiken utan också om budget-, skatte- och socialpolitiken, dvs. så gott som all politik. I företagens värld existerar yrkesarbetande endast om de ger vinst.
General de Gaulle slog fast att Frankrikes politik inte ska föras på börsen. De som hävdar att man måste lita på marknaden genomför i realiteten andras politik. Ställda inför denna uppenbara sanning nöjde sig värdarna i Dublin med en svag tillväxt och accepterade utlokaliseringar, fastän de känner till de skadliga konsekvenser som denna försummelsens politik har på sysselsättningen och den sociala sammanhållningen.
Mina damer och herrar, ni vet att villkoren för att införa den gemensamma valutan långt ifrån kommer att uppfyllas under 1997, och att det verkliga beslutet inte kommer att fattas innan det franska parlamentsvalet 1998. Vilket beslut som än fattas kan det franska folket när som helst tillfrågas om Europa i en folkomröstning. Det kan ni inte ändra på!

Cushnahan
Herr ordförande! Jag vill börja med att gratulera Taoiseach, Tánaiste, De Rossa och även minister Mitchell och irländska statstjänstemän för att de en gång för alla tveklöst visat att en liten nation inte bara kan ta på sig det ansvar det innebär att inneha ordförandeskapet i EU, utan också att den kan genomföra sin uppgift med stor framgång.
Under de gångna sex månaderna har det irländska ordförandeskapet ökat takten i arbetet mot en gemensam valuta. Det identifierade en integrerad europeisk sysselsättningsstrategi, som innefattade makroekonomisk politik och strukturella reformer, det lade grunden till betydande initiativ för att säkerställa ett effektivt europeiskt samarbete mot organiserad brottslighet i allmänhet och narkotikahandel i synnerhet och, vilket är lika viktigt, det försåg oss med det anmärkningsvärt enkla och lättlästa förslaget till fördragstext, som identifierar de olika valmöjligheter vi har att ta ställning till.
När vi överväger dessa alternativa möjligheter har det senaste europeiska modeordet kastats in i debatten från kommissionens och medlemsstaternas sida - flexibilitet. Utgör detta nya koncept den omedelbara lösningen som hjälper oss att reda upp våra svårigheter, eller är det en trojansk häst som kommer att underminera satsningarna mot en slutlig, federal union? Jag fruktar att det är det sistnämnda, i synnerhet om det erbjuder ett system som mångfaldigar möjligheterna att välja bort och den möjliga fragmenteringen, snarare än ett gemensamt syfte. Unionens integritet kräver att alla som tror på den följer samma väg, så som den klart och tydligt lagts ut av grundarna.
Denna kärnintegritet är viktigare än att massera motspänstiga medlemsstaters egon, som utgjort och som kommer att fortsätta att utgöra hinder för framsteg. Det är inte en godtagbar ursäkt att vi avbryter framstegen mot unionen, genom uppoffring av viktiga principer för att behålla en eller annan blockerande medlemsstat ombord.
Vi bör beakta erfarenheterna från Maastricht. Vi kompromissade med våra ambitioner avseende den sociala stadgan och den gemensamma valutan, för att uppnå samstämmighet. Priset för kompromissen i vårt ställningstagande blev emellertid inte enighet, det blev en bortvalsmöjlighet och en försvagad text.
Av dessa skäl är jag oroad av John Majors definition av flexibilitet tidigare i veckan. Den indikerar att en majoritet medlemsstater skulle kunna tillåtas gå vidare med en närmare integrering, förutsatt att de får medgivande därtill av de medlemsstater som är av annan åsikt. Detta är inte flexibilitet, det är minoritetens diktatur över majoriteten. Den centrala frågan måste beaktas tidigt snarare än sent. Det slutgiltiga unionsmål som en överväldigande majoritet av medlemsstaterna eftersträvar får inte vara föremål för utpressning på obestämd tid. De som inte delar vår uppfattning bör en gång för alla upplysas om att vi inte tänker skapa strukturer för flera olika bortvalsmöjligheter. I stället tänker vi skapa strukturer där de kan gå ur helt och hållet om de så önskar, och ge resten av oss möjlighet att gå vidare med vår gemensamma vision om ett förenat Europa obehindrad. Jag hoppas att det holländska ordförandeskapets valspråk kommer att bli " välj att gå med eller välj att gå ur" .
(Applåder)

Pasty
Herr ordförande, ärade kolleger, herr ordförande i rådet, toppmötet i Dublin kommer förmodligen att förbli en viktig etapp i verkställandet av Ekonomiska och monetära unionen till det planerade datumet, den 1 januari 1999, vilket utgör ett mycket viktigt politiskt mål för Europa. Det finns alltså anledning att berömma det anmärkningsvärda arbete som har utförts under er ledning, herr ordförande, under de sex månader som har förflutit under irländskt ordförandeskap.
Förutom de betydande framsteg som har gjorts inom det monetära området har det irländska ordförandeskapet, i enlighet med de mål det ställde upp, lyckats skapa ett brett samförstånd kring de riktlinjer som följas i framtiden när det gäller sysselsättningspolitik samt när det gäller de åtgärder som i framtiden måste samordnas bättre för att bekämpa drogtrafiken, den organiserade brottsligheten, terrorismen och sexuellt utnyttjande av barn. Vi bör alltså gratulera det irländska ordförandeskapet till de utmärkta resultaten och tacka för allt det har gjort för att uppnå dem.
Ingåendet av stabilitets- och tillväxtpakten, vilket anses vara en avgörande etapp i införandet av en gemensam valuta, är utan tvivel detta mötes viktigaste händelse p.g.a. dess betydelse för den europeiska konstruktionens framtid.
En Gallupundersökning som har genomförts i fyra av Europeiska unionens länder - Tyskland, Förenade kungariket, Frankrike och Italien - visar tydligt att medborgarna inte misstar sig om att det är viktiga saker som står på spel, att de sluter upp kring det eller att de avser att göra det med oro. Det som står på spel är faktiskt inte enbart tekniskt eller ekonomiskt, det är politiskt i ordets rätta bemärkelse.
Införandet av en gemensam valuta, euron, i början av 21: a århundradet, utgör ett sanningstest vi inte kan slippa undan. Antingen kommer inte processen att slutföras, då kommer den europeiska konstruktionen att reduceras till vad den har blivit idag, dvs. en stor marknad, en tullunion, med tendenser att mer och mer upplösas till ett omfattande frihandelsområde, öppet och utbjudet för mondialismens vindar. Eller så lyckas processen, och Europeiska unionen blir, styrkt av den nya solidaritet och disciplin som den monetära unionen skapar, en verklig ekonomisk makt och, efter att ha förnyat sina institutioner, en politisk makt. Det handlar inte bara om en förändring utan om en verklig förändring i den europeiska konstruktionens utveckling.
Om vi vill lyckas med den här förändringen, så måste processen med de institutionella reformerna utvecklas parallellt. Denna pågår just nu inom regeringskonferensen men den har inte satt igång på allvar. Det är det nederländska ordförandeskapets tur att ta över och se till att toppmötet i Amsterdam blir, i fråga om institutionerna, en motsvarighet till vad toppmötet i Dublin var i fråga om valutan.

Neyts-Uyttebroeck
Herr ordförande! Jag skulle i min tur vilja rikta mina lyckönskningar till den irländska regeringen för det förträffliga sätt som de upprätthållit ordförandeskapet på. Jag skulle vilja ägna den minut jag har åt den institutionella aspekten.
Som det visar sig i slutförklaringen från Dublin har denna tematik ju knappast kommit upp till diskussion. Det behöver vi inte heller förvånas över eftersom det irländska ordförandeskapet framlagt mycket få förslag i ämnet, övertygade om att de viktigaste, de känsligaste, institutionella ärendena skulle tas upp först vid slutförhandlingarna. Det innebär att vi kanske kan hoppas mycket men att vi samtidigt måste frukta mycket och i varje fall måste vara mycket vaksamma. En punkt där vaksamhet påbjuds är risken att ärenden under den tredje pelaren tas bort från den tredje pelaren men inte alls hamnar under den första och därigenom hamnar i en institutionell vänthall som inget enda parlament kan kontrollera.

Ribeiro
Herr ordförande, i alla Europeiska råd händer olika saker och några episoder kommer att stanna kvar i medvetandet.
Toppmötet i Dublin fick naturligtvis sin historia. Framför allt cirkulerar historier om dess föregångare, och då främst förra mötet i Nürnberg och den skrivelse mellan Kohl/Chirac som lade en skugga över det irländska ordförandeskapets dokument, vilket hade förtjänsten att det försökte utvärdera de sociala skillnaderna. Likaså Ekofin-mötet, som frambringade många underlag för politiska beslut, principiella och i grunden tekniska, och dessutom episoderna om yttrandena från de huvudansvariga i medlemsstaternas regeringar, som inför toppmötena för en gångs skull löste och klargjorde vilka beslut man kommer att behöva ta ställning till.
Jag vet inte om Dublin kommer att stanna kvar i toppmötenas historiebok för sina episoders skull, men det verkar som om mycket mark röjdes på det tekniska området vad beträffar tillfälle och möjlighet att fatta politiska beslut, och Europeiska rådet fick många uppdrag att genomföra under detta halvår i Nederländerna.
Stabilitetspakten och den stärkta konvergensen kommer att finnas kvar som teman, om Dublin kommer att stanna kvar i det historiska medvetandet, eftersom principerna för en stabilitets- och tillväxtpakt godkändes som, vilket Claudia Roth så väl uttryckte, är en lågkonjunkturspakt som också fastställer villkoren för hur lågkonjunkturen skall kunna ursäkta underskott som anses vara alltför stora.
Alla frågor som rör utvidgningen av EU och sysselsättningen blev framflyttade, eftersom utvidgningen inte får störa detta steg mot en gemensam valuta, vilken uppfattats som avgörande. Som om de arbetslösa och det som så många gånger kallats prioriteternas prioritet borde eller kunde vänta!
Än en gång var den verkliga ekonomin frånvarande i Europeiska rådet. Man förbereder sig för att genomföra fattade beslut och kringgår den sociala situationen såsom människor upplever den, och man kringgår också den pågående sociala kampen - hinder som man skulle önska vore mindre. Men det är de inte. De kommer att avgöra framtiden för denna " konstruktion" och avgjort bidra till framtida toppmötens historieskrivning.

McKenna
Herr ordförande! Jag vill hälsa vår Taoiseach, Bruton, välkommen hit och gratulera det irländska ordförandeskapet, inklusive våra statstjänstemän, till det hårda arbete de lagt ner. Jag är för ett roterande ordförandeskap; systemet bör behållas. Men när det väl är sagt, så är jag inte tillfreds med utfallet.
Jag tror inte att något av det som det irländska ordförandeskapet gjorde hämmade ansträngningarna att förvandla Europeiska unionen till en militär supermakt, eller fick stopp på ökningen av gapet mellan rika och fattiga, vilket är det sannolika utfallet av EMU. " Anpassa Europeiska unionen till förmån för dess medborgare" är rubriken på dokumentet med förslag till ändringar i fördraget. Detta är fullständigt missvisande. Några ändringar i dokumentets säkerhetsavsnitt föreslår en ökad militarisering av Europeiska unionen. De enda medborgare som skulle vinna på detta är vapentillverkarna. Det är en tragedi att den irländska regeringen misslyckades, och i själva verket inte ens försökte, att få med tillräckliga skyddsklausuler i förslagen till ändringar för att skydda den irländska neutraliteten, och att den inte föreslog att nedrustning som målsättning skulle skrivas in i fördraget. I själva verket skulle de föreslagna ändringarna komma att fördjupa Europeiska unionens relationer med den kärnvapenutrustade Västeuropeiska unionen, och bereda väg för en kommande sammanslagning mellan de två.
Stabilitetspakten för EMU, som medlades fram i Dublin, är inte något att yvas över, även om en fortsatt kamp mot arbetslösheten utgjorde ett uppgivet mål för det irländska ordförandeskapet. Det spelade en andrahandsroll, jämfört med forceringen för att få fram en överenskommelse om Euron. Finansminister Quinn har beskrivit EMU som ett i grunden politiskt projekt, men han har inte lyckats påvisa några politiska fördelar det kommer att medföra, eller minska fruktan för att det bara kommer att öka skillnaderna mellan rika och fattiga. Jag tror också att det vore dåraktigt av Irland att gå med i EMU, om Förenade kungariket stannar utanför, vilket verkar alltmer sannolikt. Mindre än en tredjedel av Irlands handel sker med de länder som troligen går med i EMU från början, under det att 70 % av den är med Förenade kungariket och resten av världen.

Malone
Herr ordförande! Jag vill också hälsa på Taoiseach och tacka honom för hans underbara, spontana anmärkningar här idag. Jag tror han redan har gratulerats. Ni kan Taoiseach, se vilken respekt ledamöterna här har för vad ni och era kollegor uträttat under det irländska ordförandeskapet. Det måste sannerligen utgöra en god uppmuntran för er. Jag är mycket stolt över vad ni åstadkommit och ni bör med rätta vara stolt över ett väl utfört arbete. Jag tror att detta toppmöte kommer att betraktas som en dundrande succé på många olika nivåer. Jag skall här bara ta upp tre olika områden.
För det första så anförtroddes det irländska ordförandeskapet uppgiften att ta fram ett förslag till ett fördrag, för att ersätta Maastricht. Detta klarade ni inte bara i tid, som utlovat, utan ni lade dessutom fram ett 140-sidigt dokument som, till skillnad mot det gällande fördraget, utan svårighet kan läsas av vanliga medborgare och som, viktigast av allt, dessa kan fatta vid denna första genomläsning.
För det andra så visar förslaget att regeringskonferensen gjort framsteg med avseende på ett antal olika avgörande institutionella frågor. Viktigast härvidlag är erkännandet av behovet av en ytterligare demokratisering av beslutsfattandet.
Jag välkomnar i synnerhet satsningen på att effektivisera medbeslutandeförfarandet, som ger verklig jämlikhet åt bägge sidorna av Europeiska unionens lagstiftande mandat - ministerrådet, som representerar medlemsstaterna, och vi i Europaparlamentet, som representerar folket.
Jag välkomnar dessutom inriktningen på en ökad tillämpning av medbeslutandeförfarandet. Jag är emellertid medveten om att detta endast är principinriktningar. De måste få kött på benen. Jag hoppas att den ambition det irländska ordförandeskapet visat, som kulminerade i förslaget till fördrag, nu kan genomföras i tid före toppmötet i Amsterdam.
Det andra viktigare framgångsområdet var utan tvekan EMU. Många talare har nämnt detta. Framsteg gjordes med avseende på det nya europeiska monetära systemet, Eurons rättsliga status, samt stabilitets- och tillväxtpakten. Om dessa beslut hade sjabblats bort hade hela EMU-projektet underminerats. Det är viktigt att dessa framgångar nu följs av ytterligare åtgärder, som stärker den demokratiska kontrollen, skyddar konsumenternas rättigheter och till fullo informerar den vanliga människan om övergången till den gemensamma valutan, så att domedagsprofeterna inte får rätt. Om EMU skall kunna vinna förtroende hos allmänheten så måste detta göras. Förklaringen måste finnas till hands, den måste vara tydlig och den måste överbringas av ett villigt medium.
Slutligen så välkomnar jag toppmötet i Dublin om sysselsättningen. Denna deklaration utgör ett av de mest betydande tecken jag, som parlamentariker, sett på att våra krav kan inverka på rådets ställningstaganden. Santer kan berätta för er att vi talar om sysselsättningen här gång på gång på gång. Nu ser vi handling i form av denna Dublindeklaration om sysselsättning.
Deklarationen måste nu följas upp med verklig handling enligt vad som lagts upp i specifika instrument, realistiska mål och effektiva tidplaner. Europeiska unionen måste sträva efter en ökad samordning mellan sysselsättningspolitiken och en tillväxtorienterad makroekonomisk politik. Det holländska ordförandeskapet måste följa upp med specifika åtgärder för att förbättra utbildning, mer relevant yrkesutbildning, gemenskapsbaserade sysselsättningsinitiativ och prioritering av ungdomsarbetslösheten och livslångt lärande. Taoiseach, ni har tagit upp betydelsen av yrkesutbildning och utbildning, och sambandet med narkotikaberoende i städer såsom Dublin. Jag värderar att ni faktiskt förstår den vanliga människans krav och behov.
Än en gång vill jag gratulera er och önska er allt gott. Det gläder mig att se att irländska media är väl representerade här idag, och jag hoppas att de kommer att rapportera hem så att allmänheten i Irland får reda på hur högt uppskattat vårt ledarskap är.

Bonde
Herr ordförande, det finns ett antal viktiga punkter mot bakgrund av vilka man kan värdera Dublin och dokumentet fram till Dublin, och den första är öppenhet. Vad har då skett inom detta område? 189b om gemensamt beslutsfattande i samband med gemensamma regler, men inga verkliga framsteg. Det finns också en formulering om att acquis communautaire skall byggas ut. Det är inte ett beslut som medlemsstaterna skall ta, vilket Santer annars flera gånger har sagt skulle vara önskvärt. Demokrati - som är gemensamt beslutsfattande på ett antal områden som vi inte ännu känner till, utan i stort sett sker allt mindre genom parlamentarisk demokrati, eftersom fler befogenheter skall ges till EU. Sysselsättning - man skyndar sig att vidta åtgärder, men det finns inga jobb som ersättning för dem som går förlorade vid anpassningen till Ekonomiska och monetära unionens tredje fas. Utvidgning - här finns det förmodligen utsikter till att några få rika öst- och centraleuropeiska länder eller de rikaste av dem kan komma med från och med år 2005, men det är inte tal om någon snabb utvidgning som omfattar alla. Miljö - man hör många fina ord men det sker inga verkliga förändringar, bortsett från att tillvägagångssättet i domstolen som kom fram till att miljögarantin var olaglig och gjorde om den till en dispensuppgörelse, i samband med vilken kommissionen skulle godkänna varje avvikelse i medlemsstaterna, nu verkligen blivit bekräftat. Det är alltså fråga om verkliga steg tillbaka.
På de sex områden eller de sex punkter Danmark hade, kan man säga att det inte skett några framsteg. I gengäld får vi allt det vi inte vill ha: unionsmedborgarskap, polis, militär, gemensam valuta, maktmedlen i en förbundsstat, och det kan knappast överraska er, herr ordförande, att jag inte kan ställa mig bakom detta.

Blot
Herr ordförande, ärade kolleger, jag skulle vilja ta upp tre frågor apropå förmiddagens debatt. Jag anser inte att det finns så stor anledning till självbelåtenhet från det irländska ordförandeskapets sida. Den valutapolitik som det skryter med kostar oss enormt mycket och sysselsättningspakten stöter sig med marknadskrafterna inom den snäva ram som monetära unionen har framtvingat. Man har aldrig tagit itu med den undervärderade dollarn som är det verkliga problemet.
Man har också talat om framgång i fråga om säkerhet. Jag kan konstatera att 1950 begicks 250 000 brott och förbrytelser inom Frankrikes gränser. 1995 uppgick det till 4, 5 miljoner. De flesta länder i Europa har genomgått samma utveckling och man har inte kunnat konstatera en betydande nedgång det här året. Ordföranden sa nyss att livsledan kunde förklara en viss brottslighet, och särskilt behovet av droger. Men inom det här området tror jag att livsledan snarare kommer sig av de upplystas civilisation. De kalla och stela upplysta är okunniga om behoven av mänsklig värme som tillfredsställs genom familjen, religionen och patriotismen, vilka man alltför mycket negligerar.

Fayot
Herr ordförande, Dublin II utgjorde höjdpunkten för de sex senaste månadernas ordförandeskap, som, i ordets dubbla bemärkelse, sköttes av ett litet land. Som luxemburgare gläds jag åt det irländska ordförandeskapets framgångar. Dessa visar, om det så skulle behövas, att det politiska engagemanget för Europa inte beror på vare sig landets storlek eller antalet invånare. I förbigående sagt gläds jag också åt att Bruton här har erkänt den roll som Luxemburgs premiärminister hade i kompromissen om den monetära unionen i Dublin.
Den irländska framgången borde visa att systemet med roterande ordförandeskap är tillfredsställande. Det ger varje medlemsstat, liten eller stor, möjligheten att ge prov på sitt europeiska engagemang och sin effektivitet, oberoende av storleken på dess förvaltning. Och jag tror man ska dra lärdom av det inom ramen för regeringskonferensen.
Herr ordförande, utvecklingen av den europeiska konstruktionen är långsam och kräver tålamod. Man måste undvika att göra sig illusioner om kvalitativa språng. Toppmötet i Dublin har exempelvis inte åstadkommit någonting i fråga om sysselsättning. Ordförande Santers förtroendepakt för sysselsättning, som vi berömde i Europaparlamentet, har inte fått den nödvändiga politiska drivkraften, vilket för övrigt inte heller projekten för de stora transeuropeiska näten har fått, vilket Bruton påminde om.
Vi socialister förblir övertygade om att sysselsättningen står i centrum för Europas framtid. Det är utan tvivel, som Bruton uttryckte det, en filosofisk fråga, ett filosofiskt val. Det är inte vinsten som kommer att rädda Europa, utan investeringar, yrkesutbildning, och jag håller med om vad den irländske premiärministern sade i fråga om vikten av sådan utbildning. Det är de ekologiska och sociala normerna som kommer att rädda Europa. Vi medborgare förstår inte att kapitalismen, för att använda detta stora ord, har kunnat " civiliseras" inom en nationell ram under 1900-talet, men att den inte kan göra det inom en europeisk ram. Herr ordförande, sysselsättning, sociala normer, ekonomisk och social sammanhållning, allt detta hör ihop för oss socialister.
Ett sista ord, herr ordförande. Jag skulle här särskilt vilja berömma det irländska ordförandeskapets insatser när det gäller den inre säkerheten. Som socialister vill vi att en stor del av det som vi kallar den tredje pelaren ska ingå i det gemenskapsområdet och vi kommer att stödja de insatser i denna riktning som görs av kommande ordförandeskap, det nederländska och sedan det luxemburgska.

Brok
Herr ordförande, mina damer och herrar! Även jag vill tacka det irländska rådsordförandeskapet. Herr Taoiseach, ni har personligen bidragit med ett stort intresse och initiativ för presidentskapets bästa. Men personligen vill jag också tacka för det goda samarbetet med Gay Mitchell och Noel Dorr, som nyligen gjort viktiga insatser för Europaparlamentet i sin arbets- och regeringskonferens.
Det irländska rådsordförandeskapet har berett vägen det senaste halvåret för förhandlingar i samband med regeringskonferensen. Samförståndet rörande de sista kvarvarande hindren för valutaunionen har givit oss möjlighet att åter blicka framåt och koncentrera oss på regeringskonferensen. Valutaunionen är den sista hörnstenen i den ekonomiska integrationen. Nu måste de första stegen på den politiska integrationen tas. Det är min uppfattning att valutaunionen bidrar till Europas ökade konkurrenskraft, ökade stabilitet och skapande av nya arbetsplatser. Jag kan inte förstå, herr de Gaulle, att denna valutaunion skulle leda till något lands dominans utan snarare att denna valutaunion delar upp ansvaret mellan den Europeiska unionens medlemsstater på ett adekvat sätt och inte leder till någon dominans.
Det irländska rådsordförandeskapet har i sitt underlag till regeringskonferensen tagit ett viktigt steg från parlamentets sida sett. Man har nämligen lagt fram en fördragstext, enligt vilken medbestämmandeprincipen skulle bli en generell regel i lagstiftningsprocessen. Låt oss hoppas att man, under det nederländska ordförandeskapet, fortsätter de metodiska och innehållsmässiga förhandlingarna på dessa grunder. Det sägs också i underlaget att beslutsprocessen med kvalificerad majoritet måste byggas ut. Denna behöver vi för att uppnå unionens handlingsförmåga och möjlighet till utvidgning. Tyskland och Frankrike har även i sitt brev föreslagit att detta skall vara den generella regeln från vilken det skall finnas speciella undantag, alltså det motsatta förhållandet jämfört med idag. Om vi skulle kunna föra samman dessa båda koncept vore detta det genombrottet i den konstitutionella reform vi så väl behöver.
Jag kan inte ta upp många fler saker, som till exempel arbetet gällande det huvudsakliga innehållet i den tredje pelaren, det utrikes- och säkerhetspolitiska området. Tillåt mig av tidsbrist bara ta upp två saker helt kort. Det är viktigt att vi är uppmärksamma på att vi inte går mot en avparlamentarisering - här sitter Europaparlamentet och de nationella parlamenten i samma båt - och att vi inte får en ny tredje kammare. Framför allt vill vi slå fast att vi inte kan tala om en lyckad regeringskonferens om inte Europaparlamentet får det fulla budgetansvaret. Detta kommer att bli en viktig punkt för oss när vi vill se vad den här regeringskonferensen kommit fram till.

Azzolini
Herr ordförande! De sex månaderna under irländskt ordförandeskap har varit en period som präglats av intensivt och fruktbart arbete. Det Europeiska rådsmötet i Dublin för en månad sedan bekräftade de fyra viktigaste prioriteringar som antogs av ordförandeskapet i början av mandatperioden och detta är något som vår grupp applåderar och vill påminna den här närvarande församlingen om.
Bland de viktigaste punkterna kan nämnas: man vidtog ett antal viktiga åtgärder som rör rättsskipning och inrikes affärer; framsteg gjordes vad gäller den monetära unionen, som till exempel godkännandet av en växelkursmekanism; avtal träffades om de förordningar som tillsammans kommer att utgöra den rättsliga ramen för euron; principerna och de viktigaste elementen i den stabilitets- och tillväxtpakt som skall garantera budgetdisciplinen inom ramen för den ekonomiska och monetära unionen godkändes; viktiga resultat uppnåddes vad gäller tillväxt- och sysselsättningsstrategin, vilket ledde fram till en deklaration om sysselsättningen som utgör ett gemensamt ramprogram för de många beslut som sedan skall fattas på nationell nivå och på gemenskapsnivå för att uppmuntra och förstärka samverkan mellan olika makroekonomiska och strukturmässiga åtgärder inom ramen för olika sysselsättnings- och tillväxtstimulerande program för medlemsstaterna; på begäran av det Europeiska rådsmötet i Florens presenterades ett allmänt ramdokument för arbetet med att omarbeta fördragen, som har tre huvudmål: föra unionen närmare medborgarna, förstärka och utvidga den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken med syftet att göra den mer sammanhängande och effektiv och att inom ramen för den kommande utvidgningen garantera att institutionerna fungerar väl och att beslutsprocessen blir effektiv. Dokumentet utgör en god grund för de fortsatta förhandlingarna och kommer att göra det möjligt att, via en öppnare och mer djupgående process som strävar efter balans och kompromisser, kunna uppnå den ursprungliga målsättningen, som var att till den tidpunkt som bestämdes i den gemensamma regeringskonferensen - dvs. juni 1997 - presentera ett nytt och modernare unionsfördrag, som kan möta utmaningarna från nästa sekel, framför allt den framtida utvidgningen.
Det finns mera gott att säga om det irländska ordförandeskapet, herr ordförande, men tiden är knapp, så det får anstå.
Det irländska ordförandeskapet har lämnat över stafettpinnen till Holland: låt oss alla, under de kommande sex månaderna, förenas i ett konstruktivt och öppet europeiskt uppbyggnadsarbete.

De Clercq
Ordförande! Jag skall i brist på tid begränsa mig till en kortfattad och alltså ofullständig politisk utvärdering av ministerkonferensen i Singapore. Generellt kan man säga att konferensens bokslut var positivt. Världshandelsorganisationen har förstärkts genom denna konferens. En av de största förtjänsterna har säkert varit att man kom fram till ett multilateralt avtal om informationsteknologin. Dagens och framtidens sektor som redan nu över hela världen omsätter 400 miljarder dollar.
Upprättandet av en arbetsgrupp för offentliga upphandlingar är säkert viktigt. Det gör det möjligt att ytterligare förslag med avseende på konkurrens, investeringar och öppenhet vid myndighetsupphandlingar kan utarbetas. Tyvärr måste vi också konstatera att inga, eller mycket små, framsteg gjorts inom områden som bland andra hörde till våra prioriteter.
När det gäller miljön så kan vi konstatera att inga framsteg gjordes överhuvudtaget. Värre ändå, ämnet fördes praktiskt taget inte alls på tal. När det gäller de sociala klausulerna är det så att mycket lite uppnåtts om vi utgår från våra slutsatser. Våra ansträngningar har dock inte varit helt förgäves. Det faktum att den sociala klausulen och då i synnerhet hänvisningen till minimiarbetsnormer togs med i slutförklaringen, kan ses som en seger med tanke på det mycket starka motståndet från utvecklingsländerna.
Institutionellt. Det faktum att Europaparlamentet för allra första gången sedan GATT-avtalet ingicks, på plats har kunnat lägga fram förslag och förstärkt den roll vi spelar i unionens allmänna beslutsprocess. Det fortsätter dock vara så att parlamentets position på en sådan konferens är oklar. Den tillåter bland annat inte att en ordentlig kontroll utövas över Europeiska kommissionen.
Herr ordförande! Kollegor! Denna aspekt förtjänar i framtiden hela vår uppmärksamhet, framförallt i ljuset av revideringen av fördragen och av följande konferens med Världshandelsorganisationen.

Theonas
Herr ordförande, toppmötet i Dublin utgjorde ännu ett steg mot ett befästande av fattigdomens och arbetslöshetens europeiska union. Ledarna för unionens medlemsstater drev, trots sin okunnighet om de intensiva känslor av besvikelse och även de europeiska medborgarnas indignation, på antagandet av den antifolkliga stabilitetspakten, likgiltiga inför de dramatiska konsekvenserna på produktionsnätet, på sysselsättningen och på det sociala skyddet i alla staterna, och i synnerhet i de allra fattigaste. De framhärdar i sina ålägganden angående den så kallade politiska saneringen, dvs. den intensiva ensidiga åtstramningspolitiken gällande en vidare avreglering av arbetsmarknaden och den stränga nationalekonomiska anpassningen som kväver utvecklingen.
Toppmötet i Dublin medverkar till en ytterligare militarisering av den europeiska unionen, något som ökar oron hos Europas folk som kämpar för fred och socialt välstånd, för upplösningen av resterna efter det kalla kriget, såsom Nato och Västeuropeiska unionen, hos folken som genom nationella och förpliktande folkomröstningar kräver att få uttrycka sin åsikt och själva bestämma över Europas framtid.
Herr ordförande, angående utvidgningen skulle jag vilja uttrycka min djupa oro över ordförandeskapets genomskinliga avsikt, att inte förhandlingarna om en eventuell framtida integration av Cypern i den europeiska unionen genomförs uteslutande med den legala cypriotiska regeringen. Denna oro ökar p.g.a. en ihållande tystnad inom Europeiska unionens institutioner inför hoten från regeringshåll och militärt håll i Turkiet om en militär aktion mot Cypern, och med hänsyn till en förstärkning av deras försvar. EU måste utan omsvep fördöma Turkiets aggressiva hållning och aktiviteter.

Sainjon
Herr ordförande, alla vet att WTO har en viktig roll att spela när det gäller att reglera de internationella handelsutbytena på ett solidariskt sätt.
Således representerar kongressen i Singapore en obestridlig framgång, vilken kan användas för att skapa överenskommelser som ska bidra till att föra mänskligheten framåt. Men denna kongress har ställt mycket olika metoder och idéer i ljuset, särskilt när det gäller sociala normer. Att tro att det räcker med att framhålla problemet i en slutdeklaration, och att nöja sig med det för att lugna sitt samvete, eller att anse att det räcker med att hänvisa frågan till ILO under förevändning att man inte bör blanda ihop internationell handel och sociala rättigheter, är minst sagt inte speciellt seriöst, särskilt inte då man känner till denna institutions möjligheter till åtgärder.
Jag likställer det här beteendet med att gå alltför fort fram, vilket framför allt tyder på en politisk vilja från vissa regeringar inom unionen sida att begrava frågan om sociala normer i WTO. Mitt omdöme om unionen är hårt, den har inte lyckats uppvisa en enad front. Alla har inte spelat efter samma noter inom det här området, vilket har underlättat vissa utvecklingsländers manövrer. Jag är kritisk därför att unionen kunde och borde göra mer för att åstadkomma en grupp som arbetar med sociala normer inom ramen för WTO.
Herr ordförande, jag förstår att det inte alltid är det lättaste att hitta de bästa kompromisserna vid sådana svåra möten som det i Singapore. Men jag finner det chockerande och t o m bedrövligt att de utvecklade länderna har kunnat lämna informationsteknologi, whisky och konjak i utbyte mot utnyttjande, i vissa fall till döds, av miljoner barnarbetare, vars antal ständigt blir fler enligt ILO självt.
Ni kommer att förstå min reaktion som står för att människan betyder mer än den ekonomiska vinsten. En reaktion som står för en trohet mot demokratiska, solidariska och humanistiska värden. Jag önskar verkligen att unionen tar starka initiativ mot varje brist på respekt för den arbetande människans rättigheter, att den inte tvekar vidta nödvändiga åtgärder när noggranna uppgifter om rättighetskränkningar blir kända, som i Burma och på andra platser.
Vi har alltså ett val. Antingen lyckas vi införa sociala normer inom WTO, eller så kommer vi att få se åtskilliga sociala strider i de länder som anses vara politiskt och socialt stabila. Det som händer i Sydkorea idag bör tas som en allvarlig varning.

Hager
Herr ordförande! Det irländska förslaget behandlar ytterst viktiga teman. De har redan diskuterats flitigt och jag vill inte upprepa det som redan sagts. Vem stödjer inte i grunden de skisserade programmen i frågor som grundläggande rättigheter, rörelsefrihet, stärkandet av den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken eller den förstärkta kampen mot brottsligheten? Även de medborgare som gett oss våra mandat - och för att förekomma en fråga från herr Brok, gäller det en tredjedel av de österrikiska väljarna - även dessa medborgare är medvetna om dessa värdens betydelse och att de ständigt måste upprätthållas och förbättras genom hårt arbete. De känner dessutom till att det finns en bred enighet bland medlemsländerna och deras företrädare i de frågor som närmare diskuteras i underlaget. Vad de inte vet är vad regeringskonferensen vill göra av detta fördrag, det vill säga i hur hög grad detta fördrag skiljer sig från de som de redan givit sitt godkännande till.
Vi beklagar därför att, såsom vi ofta hört, viktiga materiella och framför allt konstitutionella frågor som är av stor taktisk betydelse för Europas framtid, förblir olösta och deras behandling skjutits åt sidan. Vi tror inte att vi kan motverka medborgarnas farhågor inför den framtida utvecklingen, eller nå den eftersträvande öppenheten, genom att hålla dem i okunskap. Snarare förstärks härigenom oron för en tilltagande centralisering, liksom genom uttalanden som av vår kommissionsledamot Fischler i en österrikisk dagstidning där han fullständigt tar avstånd från tanken på att Europaparlamentet skulle ha något inflytande på hans budgetering.
Den här typen av oro utlöses emellertid genom den planerade utvidgningen av majoritetsbeslut och omständigheten som att styrelsen i sina slutsatser till Dublin II föreslår att de rättsliga förutsättningarna för bruket av euron skall stödja sig på EG-fördragets artikel 235. Det märks i tilltagande grad och dessutom har bevisats i en studie av herr Bandet. Gemenskapen tenderar, på tvivelaktiga rättsliga grunder och utan hänsyn sin formella bekännelse till subsidariteten, tillägnar sig befogenheter som enligt vår uppfattning inte tillkommer den.

Morán López
Herr ordförande, jag vill också uppriktigt lyckönska det irländska ordförandeskapet till den uppgift som man åtog sig i ett besvärligt läge i unionens historia, och lyckades genomföra på ett bra sätt. Det har gett oss möjlighet att fastställa några riktlinjer som kan vara den väg på vilken vi den senaste förhandlingsperioden har kunnat ta oss fram till regeringskonferensen, till vilken jag skall begränsa mig som ordförande i utskottet för institutionella frågor i detta parlament.
Parlamentet har tagit en klar ställning i frågan om konferensen och institutionerna i två betänkanden som har gjorts om till parlamentsresolution: Martin-Bourlangesbetänkandet och Dury-Maij-Weggenbetänkandet. Parlamentsledamöterna känner till dessa och jag håller mig till dem.
De godkända linjerna på toppmötet i Dublin visar vilken väg som gäller för den senaste förhandlingsperioden. Med parlamentets strävan efter samarbete i de uppgifter som regeringskonferensen har, kan vi inte annat än peka på vissa svagheter, oklarheter och brister i detta dokument. Det finns svagheter vad beträffar definitionen av medbestämmandets omfattning. Regeringskonferensen är på god väg, men rent faktiskt är det som beslutats och godkänts mycket litet.
Man har inte tagit upp frågan om rådets majoriteter, vilket är det väsentliga temat såväl i unionens nuvarande situation som, i ännu högre grad, vid utvidgningarna. Man har inte heller tagit något viktigt steg framåt, i någon definition som möjliggör en förbättring av sysselsättningsproblematiken vilken är vårt samhälles, och utan tvivel unionens, största defekt. Det finns dessutom brister, skygghet och oklarheter. Det finns en skygghet i definitionen av utrikespolitiken, och i de instrument som står till förfogande för att genomföra den, och i detta avseende definieras inte kommissionens funktion.
Det finns inte heller några klara definitioner angående GUSP. Och i medborgarskapsfrågan finns inte heller några viktiga definitioner utan snarare intuitioner. Det finns oklarheter angående det förstärkta samarbetet och flexibiliteten, som troligen är de två tankar som kommer att möjliggöra en union inte bara för 15 utan för drygt 20. Vi hoppas att nästkommande period, den nederländska perioden, fördjupar och undviker dessa oklarheter.
Slutligen, relationen mellan de nationella parlamenten och Europaparlamentet fastställs inte på ett tydligt sätt i de stora linjerna från det irländska ordförandeskapet, som trots allt innebär en ram som vi betraktar som mycket betydelsefull, och för vilken vi lyckönskar det irländska ordförandeskapet.

Kittelmann
Herr ordförande, mina damer och herrar! Jag skulle vilja tillägga ett par ord till Singaporekonferensen. Jag kan alltid med viss överraskning konstatera hur vi i Europaparlamentet efter en stor konferens som Dublin eller en lyckad konferens som Singapore, inte gläder oss åt framgången utan snarare misskrediterar den genom överdrivna krav. Vi måste dock i egenskap av det Europeiska Parlamentet vara i stånd att värdera positiva resultat för att de människor på gatan som lyssnar, skall kunna se att det går framåt, i stället för att alltid använda en negativ bedömningsskala. Vem gagnar det. Och när de enskilda talarna dessutom i efterhand slår fast, vem som tackar dem, kommer de än en gång till samma slutsats: ingen annan tackar de än de själva, och inte ens detta är berättigad.
Vi har tillsammans upplevt en konferens i Singapore som många var skeptiska inför. Det var den första kontrollkonferensen vid vilken 150 länder kunde fatta beslut i enighet. Den Europeiska Unionens 15 länder, företrädda av rådets och framför allt kommissionens röst, kunde inget göra om ett land, exempelvis Albanien eller något annat sade: Nej, det vill vi inte. Under dessa omständigheter är konferensen en väsentlig och positiv milstolpe med tanke på WTO: s vidare utveckling. Detta vill jag slå fast här, och dessutom vill jag säga till rådet: Jag är glad att det varit möjligt för oss att vara representerade i Singapore med endast en röst. Det var Sir Leon Brittans förtjänst, och jag vill särskilt tacka honom för hans enastående uppträdande i kontakterna med de 15 olika ministrar som överlåtit sina röster till kommissionen och respekterat detta. Jag anser också att vi som parlament var deltagande så långt det var möjligt. Vi har tagit oss dit för att deltaga och detta skall vi också fortsätta med i framtiden. Jag är i grunden tacksam för detta även om parlament inte alltid når de mål man hade önskat.
Vi måste också vara mycket nöjda med tanke på vad som faktiskt blivit resultatet. En slutlig överenskommelse om informationsteknik som förbereder för en framtida reglering av telekommunikationer är en historisk händelse med tanke på världshandelns framåtskridande utveckling. Det kommer att öka välfärden och gagna den fria handeln. Vi kan alla se på detta som ytterst positivt. Icke desto mindre bör vi nämna det.
Avslutningsvis följande: Naturligtvis befinner sig NIC- och utvecklingsländerna i en ytterst svår situation. Varje dag kan vi läsa om oroligheter i dessa länder och om hur social armod breder ut sig. Att man där är orolig för att vi, med miljöregleringar och sociala krav, försöker minska deras konkurrenskraft är förståeligt. Det krävs en mun-till-mun-metod, en verkligt konstant ansträngning, för att övertyga dessa länder om att det ligger i deras eget intresse att vi kan komma vidare med varandra. Singapore var en lyckad konferens. Vi kan, som Europaunion, vara stolta över att ha deltagit och jag kan bara säga: Fortsätter vi i denna riktning kommer vårt mål om en fri världshandel också på lång sikt att nås.

Watson
Herr ordförande! Jag vill också gärna tala om Singapore, och jag anser att vi borde ha fört en separat debatt om detta viktiga ämne. Jag vill framför allt ta upp fallen Kina och Taiwan.
Kina skulle med rätta beklaga sig om politiska invändningar restes mot dess anslutning - efter framgångsrika ekonomiska förhandlingar. Samma logik måste tillämpas för Taiwan. De ekonomiska förhandlingarna om Taiwans anslutning till WTO skulle lätt kunna genomföras - eventuellt på bara några veckor. Så borde ske. Och Taiwan, ett av de betydande handelsländerna och en viktig demokrati, borde medges anslutning.
Det är osunt för väldens handelsutövanden att fortsätta med att utesluta Republiken Kina, till följd av de krav Folkrepubliken Kina ställer. Skillnaden här mellan en " Republik" och en " Folkrepublik" liknar skillnaden mellan en tröja och en tvångströja.
Vi måste naturligtvis få med Folkrepubliken också - så snart vissa grundläggande villkor har uppfyllts. Detta skulle stärka WTO och bidraga till reformerna i Kina. Under president Clintons nya politik för Kina ligger de amerikanska och de europeiska ståndpunkterna betydligt närmare varandra. Vi i ELDR-gruppen uppmanar våra förhandlare att fördubbla sina ansträngningar att uppnå en lösning på dessa problem. Och om de inte togs upp i Singapore så skulle vi vilja veta varför.

Martinez
Herr ordförande, Dublin har varit och Singapore har varit. I Dublin har man antagit pakten om budgetär återhållsamhet. Efter ett halvsekel av keynesianism förklarar man nu för oss att rikedom uppstår ur strävan efter myten om budgetbalans. Jag har undersökt alla statistiska serier för de offentliga amerikanska finanserna under 1800-talet och de europeiska offentliga finanserna, men någon budgetbalans har jag aldrig funnit. Det stämmer att man har antagit en stabilitetspakt med en budgetär straffrätt som möjliggör en bestraffning av de folk som kör i ett tillstånd av budgetär berusning. I Dublin handlade det också om den gemensamma valutan som man lovar oss till 1999 och den skisserade sociala klausulen, som skulle kunna få Adam Smiths land, som överallt har skapat nationernas misär, att återgå till ultraliberalism och samtidigt prata om det sociala.
Lyckligtvis har också Singapore varit. Det är uppenbart att man i Singapore lyckades undvika en katastrof, eftersom man ville öppna jordbruksakten igen, men inte gjorde det. Men Santer, låt oss inte börja om med Punta Del Este. Förenta staterna har antagit Fair Act. I april 1996 släppte de restriktionerna för styrmedel och sätter sig nu i styrkeposition inför att förhandlingarna återupptas i slutet av år 2000. Santer, låt oss inte hamna efter.
Herr ordföranden i rådet, att ni här sade att vi hade skapat en filosofisk sfär. Det var Dublins stora bidrag. Jag vill ändå påminna er om att Descartes föddes i Frankrike, utgav sina verk i Nederländerna och dog i Sverige. Han hade, han också, uppfunnit den filosofiska sfären, tillsammans med Spinoza, före Dublin.

Donnelly, Alan
Herr ordförande! Jag vill gratulera det irländska ordförandeskapet, och i synnerhet premiärministern och den irländska finansministern, till de framsteg som gjorts med den ekonomiska och monetära unionen.
Jag tror att december 1996 kommer att komma att betraktas som en vattendelare för hela processen med den ekonomiska och monetära unionen. Den utgjorde den vändpunkt där den ekonomiska och monetära unionen gick från att enbart utgöra en önskan hos Europeiska unionen, till att faktiskt bli en verklighet. Den kommer att utgöra en viktig tidpunkt i Europas historia.
Men jag vill vända min uppmärksamhet mot pakten för stabilisering och tillväxt. Låt oss inte glömma att den kallas en pakt för stabilitet och tillväxt. Det är av allra största betydelse att den överenskommelse som uppnåddes i Dublin genomförs precis så som den avfattats. Jag hoppas att alla de som skrev under överenskommelsen om pakten för stabilitet och tillväxt kommer att följa den så som den är skriven, och att inga eftertruppsaktioner kommer att genomföras, vare sig av ledamöter av det monetära utskottet eller av centralbankerna eller, i sanning, av någon finansminister från en större medlemsstat i Europeiska unionen, för att underminera den kompromiss man kom fram till i Dublin för pakten ifråga. Om det i något skede görs ett försök att ändra överenskommelsen, eller att göra den mindre sträng, så kommer detta parlament att fördöma det i grunden. Det är nödvändigt att den irländske statsministern och det tillträdande holländska ordförandeskapet följer överenskommelsen.
För det andra så vill jag ta upp en sak som den irländske premiärministern, Bruton, sade om regeringens roll när det gäller att skapa arbetstillfällen och få fart på ekonomin. Jag blev ganska besviken - med tanke på det utsökta samarbetet mellan de offentliga och privata sektorerna i Irland, som bidragit till de mycket höga tillväxttakterna i Irland under de senaste åren - över att premiärministern sade att det i en marknadsekonomi finns mycket litet utrymme för insatser från regeringens sida. Multiplikationseffekten hos offentliga investeringar har en avgörande betydelse för att främja tillväxt och främja sysselsättning. Om ni ser på den irländska ekonomin, herr premiärminister, så kommer ni att se att de offentliga investeringarnas roll i er egen ekonomi har varit av helt avgörande betydelse för att få tillväxt av det slag som kunnat ses de senaste åren. Det är därför som vi behöver samlade insatser på den europeiska nivån: en gemensam ekonomisk politik, i synnerhet med avseende på offentliga investeringar, så att vi kan öka tillväxttakten och komma till rätta med problemen med arbetslösheten.
Den sista sak jag vill ta upp är sambandet mellan det sätt på vilket vi nu har en centraliserad monetär politik, och det vi gör när det gäller den ekonomiska politiken. Jag vänder mig härvid till ordförande Santer och till den irländske premiärministern. Det är absolut nödvändigt att rådet, kommissionen och detta parlament under loppet av 1997 söker få till stånd en mekanism som utgör en motvikt till den centraliserade monetära makten hos Europeiska centralbanken, så att vi får någon slags ekonomisk makt inom Europeiska unionen. Det innebär en förstärkt ekonomisk och finansiell kommitté för finansministrarna; det innebär en starkare roll för Europeiska kommissionen; det innebär en starkare övervakande roll för Europaparlamentet. Det måste bli vår målsättning för 1997. Jag hoppas att kommissionen och rådet kommer att komma med förslag i detta avseende.

McCartin
Herr ordförande! Som så många andra vill jag gratulera det irländska ordförandeskapet till dess framgångar under dess mandattid och säga att, eftersom mindre länder har mindre resurser, den framgång de uppnått därför förtjänar så mycket större lovord. Jag vill gratulera Bruton, Taoiseach , och Spring, Tánaiste , och Mitchell, som alla har arbetat ytterst hårt och bidragit i oerhört stor utsträckning till denna framgång.
Jag vill också idag bekräfta att Bruton inte bara varit hängiven det europeiska idealet under sin tid som ordförande. Under alla år har han verkat för det europeiska idealet och varit en hårt arbetande och välinformerad förespråkare för en Europeisk union. Det är särskilt viktigt att nämna det vid detta tillfälle. I sitt nyårsbudskap, när han vände sig till sitt eget folk i sin egen stat, uppställde han som ett av sina tre mål att arbeta för att skapa ett federalt Europa. Det är lättare för oss i institutionerna att förespråka dessa saker; vi förväntas göra det.
Under de allra närmaste åren har vi tre uppgifter att klara av. Jag avser regeringskonferensen, den gemensamma valutan och utvidgningen. Några av dessa saker, i synnerhet utvidgningen, kommer inte att kunna genomföras utan uppoffringar från dem som är i Europeiska unionen idag. Om vi skall kunna lyckas inom detta område så kan vi inte göra det genom att träffa överenskommelser mellan våra egna institutioner - rådet, parlamentet och kommissionen. Vi måste övervinna den nationella allmänna opinionen. Nationella och regionala parlament spelar en mycket viktig roll. Det är därför som jag i så hög grad uppskattar det långvariga arbete för det europeiska idealet, i det irländska sambandet, som dagens irländske premiärminister, Bruton, lagt ner, och där han fått gott stöd av Mitchell.
Jag vill kort hänvisa till ett uttalande av McKenna, där hon säger att den europeiska monetära unionen är något dåligt, och att Irland bör hålla sig utanför. Hon grundade detta på våra handelsrelationer med Förenade kungariket och med resten av Europa. Hennes siffror är föråldrade. Idag exporterar vi 40 % av våra varor till kärnländerna i Europeiska unionen och 28, 5 % till den brittiska marknaden. Jag vill påminna henne om att vi gjorde mindre framsteg under 170 års monetär union med Förenade kungariket, än under 17 års monetär samordning med länderna i Europeiska unionen.

Van Velzen, Wim
Ordförande! Jag hoppas ni ursäktar mig men jag betraktar resultaten av det irländska ordförandeskapet och toppmötet i Dublin framförallt utifrån deras värde som startpunkt för det nederländska ordförandeskapet, framförallt när det handlar om sysselsättning.
Utan att jag därför vill klandra det irländska ordförandeskapet vill jag dock konstatera att de här ämnena ligger insvepta i en så tjock dimma att man inte kan säga, där har nu så mycket klarhet skapats, att det nederländska ordförandeskapet inte längre kan slå fel.
Vad vi menade när vi skapade avsnittet om sysselsättning var att det i alla fall skulle finnas en balans mellan å ena sidan valutapolitiken och å den andra den politik som syftar till tillväxt, sysselsättning och sammanhang i gemenskapen. Om vi ser till resultatet av ert ordförandeskap måste jag i alla fall konstatera att den balansen inte är närvarande i fördragsutkastet.
Sysselsättningspolitiken måste enligt detta utkast ligga i linje med de ekonomiska riktlinjerna, det är det enda som sägs i saken, men motsatsen måste också kunna vara fallet. Det är nu precis den punkt det handlar om. Man kan inte fortsätta med endast en ekonomisk-monetär politik om man inte samtidigt räknar med de effekter den har på sysselsättningen. Och då inte endast för de människor som redan har jobb utan också för de flera miljoner som befinner sig utanför arbetsprocessen och som trots de senaste årens ekonomiska operationer ännu inte har fått något jobb. Jag hoppas att den uppgiften nu ännu en gång klart och tydligt tränger fram till diskussionerna vid toppmötet.
Det är, kort sagt, fortfarande väldigt mycket som måste göras, framförallt eftersom förslaget från det nederländska ordförandeskapet faktiskt lider av samma brister. Att ta med Essen-förfarandet i fördraget, vilket det nu verkar som att vi tänker göra, är absolut inte tillräckligt. Vidare behöver vi ett tidsschema samt konkreta mål och indikatorer. Först då kan vi slopa det kravlösa i förklaringarna.
Jag vill till sist också lägga till en kommentar till herr Brutons inledning, där han pläderade för mer skolutbildning och arbetsmarknadsutbildning. I första hand är det en förståndig kommentar, även om det bara är för att medlemsstaterna drastiskt dragit ner på sina utgifter för skolutbildning och arbetsmarknadsutbildning de senaste åren. Det har för övrigt också mycket att göra med EMU och nu med stabilitetspakten. Men jag vill med instämmande citera en vetenskaplig rapport som igår offentliggjordes i mitt land och som pekar på att, hur viktig skolutbildning och arbetsmarknadsutbildning än är för en så kallad employability : det skapar inte ett enda jobb. Jag citerar här vad fru Papandreou, en av de tidigare kommissionsledamöterna i denna kammare sa: det finns i detta ögonblick människor i Europa som redan genomgått sex till sju olika arbetsmarknadsutbildningar och som fortfarande väntar på ett jobb. Den uppgiften ignoreras ständigt, hela tiden tror man att skol- och arbetsmarknadsutbildning, att ekonomisk stabilitet, automatiskt ska skapa sysselsättning. Det är nonsens om det inte är tal om en flankerande politik som är inriktad på att konkret skapa fler jobb. Jag skulle vilja att herr Santers stabilitetspakt i första hand koncentrerade sig på detta.

Nassauer
Herr ordförande, mina damer och herrar! Jag vänder mig till den tredje pelaren, de resultat som hittills framkommit från Dublin och de förväntningar vi har inför regeringskonferensen. De viktigaste framtidsplanerna vi har på detta område är Europol. I Maastrichtfördraget var allt överenskommet, men långdragna förhandlingar om konventionen gjorde att arbetet bromsades upp och har nu fastnat i ratificeringsproceduren hos de nationella parlamenten. Det är skandal att arbetet i Europol ännu inte kommit igång.
(Applåder) De nationella parlamenten uppmanas nu att göra sitt för att Europol skall ges möjlighet att kunna arbeta.
Punkt två: Övertygelsen om att Europol åtminstone medelfristigt behöver ges egen handlingsfrihet, breder ut sig allt mer. Inte för att åsidosätta den nationella polisen utan för att ha optimala förhandlingsmöjligheter; inte som ett europeiskt FBI men väl som en europeisk polismyndighet som är ansvarig för vissa svåra förbrytelser med en europeisk dimension.
Det är denna väg - för övrigt utstakad av detta parlament - som regeringskonferensen måste slå in.
Punkt tre: Vi vill alla se att väsentliga delar av den tredje pelaren införlivas i den europeiska gemenskapen. Det handlar framför allt om asyl och invandring. Det är riktigt. När gränserna inom Europa försvinner kan vi bara nå resultat med gemensamma bestämmelser för asyl. Om vi är av denna uppfattningen måste vi nu verkligen bemöda oss med att utarbeta gemensamma bestämmelser för beviljande av asyl. Ordentliga gemensamma bestämmelser för beviljande av asyl är alltså det tredje kravet som vuxit fram ur Dublin.

Schulz
Herr ordförande, mina damer och herrar! Jag delar inte alltid min kollega Nassauers uppfattning, men idag måste jag helt hålla med honom. Ty det är de facto en av de skamligaste resultaten av toppmötet i Dublin - och det beror enligt min uppfattning inte på det irländska rådspresidentskapet utan på den blockerande ställning vissa medlemsstaters regeringar intagit - att Europol alltid slås upp som det som effektivt och å det snaraste, skall bekämpa den organiserade brottsligheten i Europa. Men faktum är att inte kommer någonting annat än storslagna kungörelser från Europol.
Europol borde vara universalmedlet för kampen mot narkotikabrottsligheten. Men bekämpar Europol narkotikabrottsligheten? Nej!
Europol borde vara universalmedlet för kampen mot kärnkraftsrelaterad brottslighet, ett tema som för övrigt försvunnit ur den offentliga debatten. Finns det egentligen ingen nukleär smuggling längre i Europa? Antagligen inte, valet till den tyska förbundsdagen är ju över.
Europol skall vara ett sätt att bekämpa det sexuella utnyttjandet av barn, sades det på det senaste toppmötet i Dublin. Det vore för övrigt mycket angeläget att något görs där, men det händer inget.
Sedan en längre tid vet vi här i parlamentet att de nationella suveränitetsförbehållen - ty det är de det handlar om i slutänden - är viktigare än effektiv bekämpning av brottsligheten i Europa.
Vi hyser i vår fraktion inga förhoppningar att man i ministerrådet eller i de nationella regeringarna skulle ändra inställning. Vi litar till Er, herr kommissionsordförande! Det skulle ligga på er att ta initiativ, till exempel så som ni en gång så exemplariskt krävde av medlemsländerna att ställa operativa medel till förfogande för ert kommissionsarbete som faller under tredje pelaren för att i alla fall ni skulle kunna arbeta ordentligt.
Jag tänker på UCLAF, bedrägeribekämpningsenheten, som skulle kunna bli långt mer effektiv mot den organiserade brottsligheten. Tänk om kommissionen - i stället för att ständigt glädjas åt vad som enligt uppgift beslutas på toppmötena men som i verkligheten aldrig beslutats - skulle kräva något av medlemsländerna och säga: Försök för en gångs skull att verkligen bekämpa den organiserade brottsligheten med handlingar i stället för med ord. Då, herr Santer, skulle ni kunna vara säker på vår uppskattning. Men denna uppskattning har ni inte då ni ständigt kommer med förklaringar som berättar om allt som beslutats, men sedan aldrig omsätts i praktiken. Visar ni större mod, då är parlamentet på er sida.

Mann, Thomas
Herr ordförande! Republiken Irland hör inte till de största medlemsländerna i den Europeiska Unionen vad gäller ytan, men väl när det gäller dess framgångar. Ett stort mått av engagemang, kompetens och de vitala initiativ som rådsordförandeskapet under ledning av John Burtons regering visat är värda all respekt. Ni har byggt broar av förståelse och kommit till konkreta resultat i stället för de vanliga vältaliga men innehållslösa uttalandena. Har denna " doping" från Dublin också givit gensvar i det som vi prioriterar mest, nämligen kampen mot arbetslösheten, som omfattar 18 millioner människor? Det lyckades skärpa medlemsstaternas medvetenhet och samordna åtgärderna för att nå effekt.
Till detta hör: För det första, speciellt stöd även genom sysselsättningsinitiativ på lokal och regional nivå till problematiska målgrupper, som långtidsarbetslösa, arbetslösa kvinnor och ungdomar. För det andra, en tydlig kvalitetsökning av utbildning och fortbildning för att hålla sig à jour med den internationella konkurrensen och bli mer flexibel och mobil. För det tredje, att de planerade programmen för små och medelstora företag, vars sunda struktur och innovationsmöjligheter skapar nya arbeten, omsätts i praktiken.
Faktum är att vi bara står vid början av det nödvändiga undanröjandet av administrativa och skattetekniska hinder. Och dessutom har Jacques Santers förtroendepakt funnit allt mer stöd. Medlemsstaternas närmande till varandra, som testats med gott resultat i Essen för två år sedan och nu dokumenterats i deklarationen från Dublin är det bästa sättet att nå större gemensamt ansvar, samordning och samarbete på det europeiska planet. Allt mindre står i vägen för ett framtida sysselsättningskapitel, med verkligt innehåll, i fördraget.

Hughes
Herr ordförande! Under mina två minuter vill jag helt kort gå in på en aspekt av utfallet av WTOkonferensen i Singapore: frågan om beaktandet av internationellt erkända grundläggande arbetsmarknadsstandarder i världshandelsarrangemang.
När jag gör det vill jag gärna ge ett erkännande åt minister Enda Kenny, Irlands handelsminister, för hans energiska ansträngningar att få till stånd ett positivt samförståndsställningstagande för Unionen i denna fråga i Singapore. Det var ingen lätt uppgift, i beaktande av de fientliga inställningarna hos några av våra egna medlemsstater, inte minst Förenade kungariket, mot varje omnämnande överhuvud taget av våra grundläggande arbetsmarknadsstandarder i slutdeklarationen. En del kommer att vara missnöjda med den paragraf om arbetsmarknadsstandarder som finns med i slutdeklarationen, eftersom den inte gör annat än på nytt bekräftar ett engagemang för principen för sådana standarder, understryker ILO: s roll och noterar behovet av ett fortsatt samarbete mellan ILO: s och WTO: s sekretariat i denna fråga. Frågan görs inte till någon driftsfråga inom WTO: s ramverk, och jag delar Sainjons frustration i detta sammanhang.
Men efter att ha varit med på konferensen i Singapore, och klart och tydligt ha sett den fientliga inställningen till varje omnämnande av dessa saker, från såväl ett antal industriländer som ett antal utvecklingsländer, så delar jag den åsikt Willy de Clerq, som ledde vår delegation där, framförde, att det faktum att denna fråga inte ströks från förhandlingarna i sig bör betraktas som en framgång, snarare än känna mig besviken.
Lågan har hållits vid liv. Det räcker inte. Den socialistiska gruppen uppmanar såväl kommissionen som rådet att i sitt förberedande arbete för nästa ministerkonferens - och det måste inledas nu - utgå från de referenser vi nu har, för att säkerställa att framsteg görs med avseende på grundläggande arbetsmarknadsstandarder, liksom vad gäller miljöstandarder, samt för att säkerställa att vi får en världshandel som är såväl rättvis som fri.
Jag vill uppriktigt tacka det irländska ordförandeskapet för dess värdefulla insatser i detta sammanhang.

Pimenta
Herr ordförande! Jag vill börja med att gratulera det irländska ordförandeskapet till det utmärkta arbete det utfört under de senaste sex månaderna, och för dess utmärkta samarbete med Europaparlamentet, i synnerhet inom miljöområdet och i det internationella sammanhanget, vilket var fallet i Singapore.
Herr ordförande, olyckligtvis hände det ingenting i Singapore vad miljön beträffar. Europaparlamentet har under två års tid visat sin fullständiga motvilja mot beslut vad beträffar miljöpolitiska förhållanden och GATT-normerna.
I Singapore visade delegationen från Europaparlamentet, under Willy Declercqs fantastiska ledarskap, i alla fora, att den inte kan acceptera att Världshandelsorganisationen fortsätter att nonchalera trettio års internationella miljööverenskommelser, fortsätter att nonchalera giltigheten hos de konventioner som bekämpar den olaga handeln med utrotningshotade arter, transporterna av giftigt avfall, skyddet av ozonskiktet och försöken att minska klimatförändringen.
Vi kan inte fortsätta att godta det hemlighetsmakeriet inom Världshandelsorganisationen och det sätt på vilket den behandlar organisationer utanför regeringarna. Och vi skulle vilja rikta ett ord till kommissionen angående vad den säger om den viktiga " dossiern" för handel och miljö beträffande leg-hold traps . Leon Brittan lyckades få kommissionen att nonchalera ministerrådets och detta parlaments vilja, genom att driva en politik som inte tillämpar gällande gemenskapslag - förordning 91 - och nonchalerar Europaparlamentets röst, nonchalerar miljöministermötet i december. Ordförande Santer, ni kan vara säker på att vi kommer att kritisera kommissionens uppförande beträffande dess hållning till handel och miljö och särskilt till leg-hold traps .

Randzio-Plath
Herr ordförande! Det irländska presidentskapet har på ett korrekt sätt framhävt resultaten för förberedelserna inför valutaunionen. Detta är välkommet. Äntligen kan vi få klarhet i hur stor den internationella dimensionen av valutaunionen blir, ty vi behöver stabila ramavtal även på ett internationellt plan. Se hur Bretton-Woods systemet brakade samman. Vi kan inte låta våra statsfinanser hamna i spekulationens strypgrepp lika lite som vi helt kan överlåta handel och ekonomi i marknadens händer. I detta avseende var Singapore konferensen en verkligt lyckad konferens när det gäller öppnade av marknaden och liberalisering.
Enligt vår åsikt återstår emellertid fortfarande mycket att göra - även för den Europeiska Unionen - för att kunna fullfölja Europaparlamentets krav. Det gäller framför allt vidare framsteg i genomförandet av en rättvis världshandel. Vi har ett alldeles för oklart regelverk, inte bara när det gäller miljö och sociala området utan också när det gäller den internationella konkurrensordningen. Vi kan inte inom den Europeiska Unionen lagstifta mot monopol och kartellbildning samtidigt som vi dels möjliggör och dels stabiliserar en sådan monopolisering på ett internationellt plan. Det är därför vi behöver en internationell konkurrensordning som hjälper till att förverkliga en rättvis världshandel.
Detta gäller också för det andra området. Europa måste här, annorlunda än i Singapore, tala med en samlad röst. Ett presidentskap och en kommission kan inte genomföra någonting när det i Singapore ställs klart att den Europeiska Unionen är splittrad i denna fråga. Här krävs att framsteg görs. Det får inte vara så, att man går i den riktningen att den fria världshandeln fortsätter att vara framgångsrik och leder till ökad tillväxt på bekostnad av utsugning av människor och plundring av naturtillgångarna.
Idag kan vi inte bara simpelt avfärda sysselsättningstoppmötet i Lyon. Uttalandena från G7: s stats och regeringschefer att vi skall utnyttja våra chanser till globalisering kan jag bara se som cyniska när det är människorna och vår planet som blir till offren för en sådan politik. Därför behöver vi, såsom GATT och WTO alltid har eftersträvat, en rättvis, reglerad världshandel så som vi i Europaparlamentet alltid har krävt.

Bruton
Herr ordförande, mina damer och herrar. Jag vill tacka er alla för era vänliga ord om det irländska ordförandeskapet, och i synnerhet för de välförtjänta lovord som riktats till departementschef Gay Mitchell, som hade hand om förbindelserna med parlamentet för det irländska ordförandeskapets räkning.
(Applåder) Jag vill bara göra fyra avslutande påpekanden. Det här är det andra tillfället i mitt liv som jag talat inför Europaparlamentet. Det första var i september. Vid den debatten rådde en anda av genomträngande pessimism och kritik mot Europas prestation. Stämningen vid denna debatt är helt annorlunda. Det här är en positiv debatt där folk kräver att Europa skall göra mer, men i dessa krav finns en underliggande känsla av att Europa har förmåga att göra mer. Den förändringen av atmosfären från september till januari utgör en stor heder för parlamentets ledning, och innebär också ett hälsotecken i Europa.
För det andra så utgör det fördrag det irländska ordförandeskapet lade fram i Dublin ett förslag för folket. Det är ett fördrag för Europas medborgare. Det är inte ett fördrag för enbart en ekonomisk sammanslutning. Det innehåller föreskrifter med avseende på kraftfullare insatser mot brottslighet och narkotika. Det innehåller för första gången föreskrifter avsedda att garantera enskilda mänskliga rättigheter. Det inför för första gången konceptet uthållig utveckling i fördraget, något som är mycket viktigt för alla oss som bryr oss om miljön. Det stärker fördragets föreskrifter om skydd av konsumenten i motsats till skydd av producenten. Det omnämner dessutom för första gången en jämlikhetsställning mellan Europaparlamentet och ministerrådet vad medbeslutandet beträffar. Dessa olika saker visar att detta fördrag för Europa närmare dess medborgare.
(Applåder) Det för mig till den tredje saken. Detta fördrag måste ratificeras. Det kommer inte att ratificeras om inte medborgarna förstår att det innehåller något som är värdefullt för dem. Som framgick tydligt i debatten så är inte detta något som vi kan vara det minsta självbelåtna över. Vid alla våra diskussioner om fördraget är det ytterst viktigt att vi inte glömmer att vi måste översätta språket i fördraget till något som verkligen kommer att göra människorna villiga att lämna sina TV-apparater, sina matbord där de äter middag med sina familjer, och gå till en vallokal någonstans i Europa och rösta Ja. Det kräver en kommunikationsansträngning. Vi måste inte bara göra det på rätt sätt, utan vi måste också förenkla det och göra det till något som innehåller ett känslomässigt budskap som folk kan ta till sig på ett positivt sätt. Det är den politiska utmaningen vi står inför.
Slutligen så håller jag verkligen med alla de ledamöter som påpekat, i synnerhet med avseende på Europol, att det inte räcker med att anta ett fördrag eller en deklaration, om inte ratificerings- och genomförandeprocesserna i medlemsstaterna blir lika starka som den politiska viljan att anta förslaget i det första rummet. Därvidlag måste parlamentet vara vaksamt med avseende på att enskilda medlemsstater kan komma att halka efter. Jag godtar all den kritik som riktas mot medlemsstaterna här, rörande deras oförmåga att genomdriva deklarationer. Våra meriter är inte lysande, och meriterna för dem som är mest vältaliga för ett antagande av en gemensam europeisk ståndpunkt, är många gånger de sämsta när man ser till det praktiska genomförandet, och många gånger är meriterna hos dem som är mest kritiska, och som tar längst tid på sig att anta gemensamma europeiska ståndpunkter, de allra bästa vad gäller att omsätta dem i praktiken.
(Livliga och ihållande applåder)
Ordföranden
Jag har mottagit nio resolutionsförslag, ingivna på grundval av artikel 37.2 i arbetsordningen.
Omröstningen kommer att äga rum torsdag kl. 12.00.
Jag förklarar debatten för avslutad.

Val av kvestorer (fortsättning)
Ordföranden
Jag offentliggör resultatet av den tredje valomgången för val av kvestorer:
Antal röstande: 464 Blanka eller ogiltiga röster: 9 Avgivna röster: 455
Röstfördelningen är:
Killilea: 194 röster Paasio: 214 röster Viola: 169 röster
Som resultat av den tredje valomgången förklarar jag ledamöterna Paasio och Killilea valda till kvestorer av Europaparlamentet och lyckönskar dem hjärtligt till utnämningen.
(Applåder) I enlighet med artikel 16 i arbetsordningen bestäms rangordningen av kvestorerna i den ordning de valts.

Omröstning (antalet parlamentariska utskott och antalet utskottsledamöter)
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är omröstning om förslaget till beslut (B4-0028/97), som ingivits av åtta politiska grupper, om antalet parlamentariska utskott och antalet utskottsledamöter.
Ändringsförslag 1 har dragits tillbaka.
Fabre-Aubrespy har ordet i en ordningsfråga.

Fabre-Aubrespy
Herr ordförande, i fråga om ändringsförslag 1, som ni just talade om, skulle jag vilja tacka de kolleger som gick med på att underteckna ändringsförslaget tillsammans med mig. Jag skulle också vilja tacka PPEgruppen som möjliggör en representation av alla grupper i utskottet för arbetsordningen, valprövning och ledamöters immunitet genom att avstå från en plats.
Ändringsförslaget tog upp frågan om alla politiska gruppers representation i utskotten. Jag anser att ni borde hänvisa de senaste årens praxis till utskottet för arbetsordningen, en praxis som består i att " neutralisera" vissa utskott och därigenom, anser jag, kränka arbetsordningens artikel 135. Den artikeln föreskriver faktiskt en rättvis representation av samtliga politiska grupper och grupplösa ledamöter i utskotten, utan att åtskillnad görs mellan de utskott som inte är " neutraliserade" och de som beskrivs vara det. Det hör inte till det normala att ordförandekonferensen kan utarbeta ett förslag till ett parlamentariskt utskott där en politisk grupp inte är representerad, och särskilt inte till utskottet för arbetsordningen. Jag anser att den här punkten förtjänar att klargöras för att ge artikel 135 en lämplig tolkning .

Ordföranden
Tack så mycket, Fabre-Aubrespy. Jag skall överväga ert förslag. I vilket fall som helst vet ni, i egenskap av suppleant och aktiv i utskottet för arbetsordningen, lika väl som jag att samtliga ledamöter och politiska grupper kan lägga fram de frågor de anser lämpliga, för detta utskott.
Vi skall nu genomföra omröstningen om förslaget till beslut.
(Parlamentet antog förslaget till beslut.)
(Sammanträdet avbröts kl. 13.00 och återupptogs kl. 15.00.)

Nederländska ordförandeskapets verksamhetsprogram och situationen i Serbien
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är uttalandet från rådets ordförande om det nederländska ordförandeskapets verksamhetsprogram och om situationen i Serbien.
Van Mierlo, rådets ordförande, har ordet.

Van Mierlo
Herr ordförande! Ärade parlamentsledamöter! " Europa är demokratins vagga" , det tycker vi om att säga. Ändå är det ingen som skall förneka att det finns ett konstant tomrum mellan den europeiska integrationsprocessen och den demokratiska legitimeringen av densamma. Vilken förklaring man än må ha för den bristen, den utmanar oss att alltid hålla i tankarna att en lösning är nödvändig.
Med denna vetskap framträder jag inför denna kammare. Det är mig en stor ära att få vara bland er idag, särskilt då ni igår valde en ny ordförande. Tillåt mig lyckönska er, herr ordförande, med er utnämning och också önska er mycket kraft och klokhet i er nya tjänst.
Må vårt möte här idag lägga grunden för en fruktbar samverkan mellan rådet och parlamentet under det kommande halvåret.
Det nederländska ordförandeskapets verksamhetsprogram har betecknats som stramt. Det är sant men det är inte hela sanningen. Vi är strama för att vi är ambitiösa. Återhållsamhet, inte i våra målsättningar utan i deras tjänst. Det finns inget utrymme och ingen tid för ett par särskilda nationella prioriteter. Det finns en europeisk dagordning och bara den, och jag kan just nu inte tänka mig en större ambition än att med den dagordningen uppnå de resultat som Europa behöver.
Med denna vetskap har Nederländerna i alla fall lagt upp programmet för sitt ordförandeskap under det kommande halvåret. Våra irländska föregångares handlingskraftiga arbete är därvid ett starkt stöd i ryggen. Texten till vårt verksamhetsprogram har ni redan skriftligen kunnat ta del av. Min muntliga inledning kommer att begränsa sig till de viktigaste politiska utmaningarna.
Vi har en tendens att ge sekelskiften en betydelse som ligger högt över det egentliga fortskridandet av en serie årtal. Hur det än må vara med den saken så är det i alla fall säkert att det kommande skiftet av årtusende mer eller mindre sammanfaller med genomgripande förändringar i Europa. Förändringar som äntligen kan bota den misströstan som gror i detta sekels sista timmar. Det är inte någon naturlag som nu plötsligt verkställs. Det är en historisk chans som vi kan gripa och som vi kan ge form. Den chansen får inte glida oss ur händerna. I åratal har man diskuterat om dilemmat kring förhållandet mellan fördjupning och utvidgning. Vilket bör få förtur? Den yngsta europeiska historien har hämtat upp denna debatt från sin intellektuella fastlåsthet. Ingen kan längre gömma sig bakom fördjupning eller utvidgning i hemlig förväntan att det andra alternativet får mindre chans att lyckas. Berlinmurens fall har gett oss det historiska imperativet till utvidgning. Samtidigt har vi upptäckt att vi inte kan utvidga om vi inte också kan fördjupa oss. Det står alltså ett... ett.
Den största möjliga utvidgningen av Europeiska unionen är på väg. Den utvidgning som till slut kan ge unionen rätt att klassas som " europeisk" . Samtidigt arbetar vi på den största möjliga politiska fördjupning som integrationen någonsin skall genomgå; jag tänker på den ekonomiska och monetära unionen. Vi har undrat under vilken fas av den europeiska integrationen vi kommer att ha ansvaret för ordförandeskapet. Det är alltså precis före det skede då de två mutationerna i vår europeiska utvecklingsprocess skall äga rum, utvidgningen och förverkligandet av Europas monetära union. Och Europa är inte klart för detta. Därför är Nederländernas viktigaste ambition uppdelad i två delar: ett fördrag om sex månader och ett fördrag av betydelse; ett fördrag som gör det möjligt för oss att klara av de två mutationerna. Därför är vårt första bekymmer hur vi ska hantera regeringskonferensen, hantera ansatsen mot EMU och mot utvidgningen. Vid sidan om detta finns ett antal frågor rörande utrikespolitiken som är av så stor omfattning och av sådan livsviktig betydelse för Europa att de oundvikligen kommer att hamna på vår tallrik, att de inte är utvalda prioriteter utan helt enkelt musts .
Först skall jag säga något om regeringskonferensen, EMU och utvidgningen.
Regeringskonferensen sker alltså i ljuset av det tjugoförsta århundradet; ett århundrade som måste få se ett odelat Europa. Arbetet med en regeringskonferens som kan ge ett hållbart resultat, det är vår insats. Våra irländska föregångare har lagt en god grund för detta. Men också andra bidrag från Frankrike, Tyskland, Portugal och Beneluxländerna ger därtill viktiga impulser. Europaparlamentet bidrar aktivt, både i form av resolutioner om regeringskonferensens teman och genom dess ledamöters, herr Brok och fru Guigo, konstruktiva medverkan i förhandlingsgruppen.
Vi har fortfarande mycket arbete kvar. För att börja på de känsliga områden där framgångarna ännu är ringa: som t.ex. det omfattande området institutionella reformer. Jag tänker på mer beslut med kvalificerad majoritet, på relationen mellan institutionerna, där också Europaparlamentet ingår. Diskussionen om ett känsligt tema som flexibilitet måste från och med nu bli mer konkret. Flexibilitet är det nyckelord som måste häva den skenbara motsättningen mellan fördjupning och utvidgning. Förmågan att uppträda flexibelt måste skapa utrymme för båda utgångspunkterna. Utan flexibilitet kommer en mycket större union att stelna. Flexibilitet är dock också en medicin som skall tilldelas sparsamt och med omsorg. En för stor dos kommer att få unionen att splittras.
Intellektuellt sett kommer det säkert att bli regeringskonferensens svåraste frågeställning, på samma sätt som institutionerna kommer att bli det politiskt svåraste problemet. Inom båda de områdena måste vi vidta åtgärder för att så snabbt som möjligt kunna fylla igen de vita fläckarna i det irländska utkastet.
Vi måste hålla fast vid de framsteg som redan gjorts inom andra teman. Så framträder till min glädje en trend mot större lagstiftande befogenheter för denna kammare. Vi kommer att ge denna utveckling vårt kraftiga stöd. Det gäller också förstärkningen av er roll vid utnämningen av kommissionen. Måste inte hålet i den europeiska demokratin täppas till från två håll? Då framträder frågan om hur de nationella parlamentens europeiska funktion kan förstärkas, utan att detta sker på bekostnad av Europaparlamentet.
Vi är överens om att unionens internationella agerande äntligen får den effektivitet och det sammanhang som passar dess vikt. Det samförståndet hindrar dock inte att en riktig europeisk utrikespolitik tar lång tid på sig att växa upp. Varför är det egentligen så? Standardsvaret hänvisar till de stora motsättningarna mellan olika nationella intressen. Men är de så stora som det alltid antas? Vid närmare eftertanke finns det enligt mitt tycke, förutom några få verkligt hårda motsättningar, också många konstruerade motsättningar mellan nationella intressen. Tjänar inte de sistnämnda i första hand till att stöda den nationella identiteten? Om det är fallet så sker det motsatta mot vad vi pretenderar: det är inte politiken som formas efter intressena utan intressena som konstrueras till förmån för politiken. Låt oss med denna vetskap ta oss an den förlamande enstämmighetskulturen.
Förbättrade strategier inom områdena rättsväsende och inrikespolitik - ett område som är av avgörande betydelse för vår inre säkerhet - är också något som tidigt bör stå på regeringskonferensens dagordning. Unionen måste kunna uppträda med mer handlingskraft mot växande gränsöverskridande brottslighet och illegal narkotikahandel. I detta avseende är det inte bara resultatet av regeringskonferensen som är avgörande. Europeiska rådet i Dublin har lagt fram diverse förslag till åtgärder som vi vidtar eller redan vidtagit. Möjligheterna till förstärkning av det praktiska samarbetet mellan nationella myndigheter inom dessa områden är inte på långa vägar uttömda.
Utformningen av ett nytt fördrag går nu in i en avgörande fas. Ett nytt fördrag kommer bara om alla engagerar sig i detta. Inte för något sådant som: " Amsterdams ära" , även om det ju är en ära för oss att göra Amsterdam till en framgång.
Den ekonomiska och monetära unionen är på väg mot den tredje fasen och kan inte vändas tillbaka. En solid och stabil euro är i sikte tack vare en stabilitets- och tillväxtpakt. Tack vare samförstånd över strukturen i en ny växelkursmekanism och över den rättsliga ramen kring euron. Detta ordförandeskap skall göra allt för att upprätthålla processens dynamik och trovärdighet. I första hand genom ett gediget fullbordande av den politiska beslutsprocessen i Dublin inom de områden som jag just nämnde.
Låt mig framförallt vara tydlig när det gäller våra åsikter med avseende på medlemskapet. Det är mycket enkelt: varje land som uppfyller kriterierna är välkommet. Ju fler, desto bättre. Utvidgningen av unionen med Central- och Östeuropeiska länder samt Medelhavsländer innebär stora ansträngningar för dessa länder, men också för oss. För mig är det klart att en union utan starka fundament, inte utan skador skall kunna genomgå en omfattande ytterligare utvidgning. Kärnan i vår egen unionsförberedning ligger alltså i nödvändigheten av ett påtagligt resultat av regeringskonferensen. Det är också kärnan i vårt ordförandeskap. För tillträde till unionen måste kandidaterna genomföra intensiva förberedningar. Framförallt för att effektivt kunna delta i den inre marknaden.
För tillträde till unionen måste de berörda länderna också ha en så bred bäryta som möjligt. En sådan växer inte med hjälp av enbart tekniska abstraktioner utan genom en äkta, intensiv dialog. Så samlas ömsesidiga intryck. Så prövas förväntningar mot verkligheten. Nackdelen med en strukturerad dialog, så som vi för den, är att den inte har en struktur och att den inte är en dialog. Därför skall vi sträva efter att göra dessa tankeutbyten mer innehållsrika. Genom att begränsa oss till ett eller två problem som är ordentligt behandlade i förväg. Det gäller för integrationen i dess fulla bredd, från den inre marknaden till materier som rättsstaten och good governance .
Sedan något om utvidgningen.
En fredlig, demokratisk och välmående europeisk världsdel under nästa sekel: det är ingen vision längre, det är ett politiskt uppdrag för att se till att den kommande utvidgningen lyckas. Förhandlingsprocessen kommer otvivelaktigt att bli seg, jobbig och långdragen. Men därvid måste utgångspunkten vara den fråga som sitter djupt inrotad i vårt europeiska samhälle. Frågan lyder: hur kombinerar du jämlikhetsprincipen med verklighetens olika förmågor?
Jag är medveten om att en utebliven hållbar lösning på problematiken i Cypern kan lägga en inte ovidkommande börda på utvidgningen som helhet. I vetskap om detta, men också med avseende på Cyperns egna tillträde, skall vi arbeta för att unionen nu gör allt för att komma närmare en lösning, genom intensiva överläggningar med alla inblandade parter, självfallet också med Turkiet. Med dessa överläggningar har vi redan börjat, också med Förenta staterna och Förenta nationerna. Det är viktigt att vi arbetar tillsammans inom ett och samma program, utan dolda handlingsprogram hos de olika deltagarna. Jag hoppas att också ni, i ljuset av detta, skall skänka nödvändig uppmärksamhet åt relationerna med det landet.
Så långt regeringskonferensen, EMU och utvidgningen som vi ser som en strategisk triangel. Men det slutar inte där. Världen runt om oss väntar inte på något sådant som slutet på en regeringskonferens. Inte heller medborgarna och ekonomin. Därför skall vi skänka den fortgående strategiutvecklingen, lagstiftningen och förvaltningen av unionen hela vår uppmärksamhet. Ni har i vårt verksamhetsprogram läst hur vi vill göra detta.
Stora inre utmaningar är och förblir: ökad sysselsättning, arbete under goda arbetsförhållanden, personlig och offentlig säkerhet samt skydd av vår dyrbara miljö. I år kräver fördrivningen av rasism en extra insats.
Integrationens ekonomiska grundsten - dess trogna arbetshäst - är och förblir den inre marknaden. För att den inre marknaden ska fungera i verkligheten krävs ständigt vår omsorg och våra insatser. Vi får inte isolera den. Det handlar inte bara om mer marknad ur den kommande enhetliga valutans perspektiv. Också om sambandet mellan marknad, miljö och människa.
Det externa agerandet kräver också vår permanenta uppmärksamhet. I första hand eftersom de många blodiga regionala konflikterna inte får lämna oss likgiltiga. I andra hand eftersom intressena hos den ekonomiska stormakt som unionen är kräver påpasslighet. Slutligen också eftersom förhållandet mellan politik och ekonomi i de internationella relationerna har blivit mycket mer invecklade. Att fortsätta aktivt engagera sig för mänskliga rättigheter och demokrati hör också till vårt externa agerande. Dessa värden bildar ju hjärtat i det som kallas vårt europeiska samhälle. Men även mer funktionella skäl kräver allt mer ett handlingsprogram för mänskliga rättigheter på europeisk nivå. Det har ju blivit svårare för enskilda medlemsstater att effektivt kunna föra en sådan strategi enbart på bilateral grund. Insatserna för mänskliga rättigheter och demokrati bör också utgöra en del av ett brett och koherent tillvägagångssätt med avseende på förebyggande av och kontroll över konflikter.
Jag nämner ytterligare några viktiga regionala utmaningar.
Till att börja med fredsprocessen i Mellanöstern, där idag för första gången sedan länge, om inte ett genombrott så åtminstone en klar framgång kan rapporteras. Det avtal om Hebron som man i natt kom fram till är ett viktigt steg på väg mot en rättvis och stabil fred, ett steg som kan ge fredsprocessen det absolut nödvändiga momentum som behövs. Det är glädjande att Europeiska unionen, i nära samarbete med parterna och med Förenta staterna, i ansatsen till detta avtal visat sig kunna lämna ett väsentligt bidrag till fredsprocessen. Detta bidrag behöver inte begränsa sig till det ekonomiska stödet till processen. Ekonomi och politik kan inte heller här kliniskt skiljas från varandra. Utan det ekonomiska stödet från Europa skulle förhandlingsprocessen helt klart komma i fara. Från detta komplementära förhållande hämtar unionen sin rätt till och sin plikt att spela en aktiv roll i processen. Inte i första hand som förhandlare eller medlare vid bordet, men därför inte heller mindre politiskt. Det understryks av alla parters positiva uppskattning av den roll som vår representant, herr Moratinos, spelar. Jag vill gärna ta detta tillfälle i akt att uttrycka även ordförandeskapets stora uppskattning för hans insatser och hans effektivitet.
I f.d. Jugoslavien är Europeiska unionens roll mer uttryckligt politisk eftersom flera medlemsstaters militära engagemang kompletterar de diplomatiska och humanitära insatserna. Det krävs stor uppmärksamhet och uppfinningsförmåga för att hålla farten i genomförandet av freden. Utgångspunkt för detta är de beslut som Peace Implementation Council nyligen fattade i London.
Man har bland er bett mig säga något om den föreliggande resolutionen i ert parlament om Förbundsrepubliken Jugoslavien. Även om jag naturligtvis inte vill föregå omröstningen om denna resolution, kan jag försäkra er att ordförandeskapet stöder innebörden i er resolution. Rådet har flera gånger tydligt skrivit under på slutsatserna i betänkandet Gonzales och uppmanat president Milosevic att erkänna valresultatet från den 17 november. Jag gör just nu en rundresa bland alla medlemsstater för att överbringa ordförandeskapets besked och också för att förhöra mig om deras specifika utgångspunkter. Överallt kommer naturligtvis situationen i Belgrad på tal. Det finns en stor enighet i vad man känner beträffande situationen där. Jag har också från början varit beredd, och är det fortfarande, att resa till Belgrad så snart vi kan göra något verkligt produktivt där. Men det ögonblicket vill jag välja med noggrannhet. De underrättelser som nyligen nådde oss från Belgrad verkar peka på att Milosevic, om än steg för steg, lyssnar till dessa uppmaningar, framförallt i första hand till uppmaningarna från demonstranterna. Vägen mot demokratisering i Förbundsrepubliken Jugoslavien är dock lång och så länge inga tillfredsställande resultat uppnåtts i Serbien måste världen fortsätta utöva tryck på Milosevic och ge sitt stöd till oppositionen och studentrörelsen.
Uppläggningen i den plan som kallas för post-Barcelonaprocessen är bra. Det vill säga lovande för den euromediterrana stabiliteten i bred bemärkelse. Genomförandet är dock starkt beroende av hur befintliga regionala konflikter förlöper. Inte minst fredsprocessen i Mellanöstern. Detta ordförandeskap ska i alla fall göra kraftiga insatser för en vidare utveckling i post-Barcelonaprocessen. Vi accepterar inte den rollfördelning mellan nordliga och sydliga medlemsstater som hotar att ta form inom rådet: den sydliga för utvidgning i Medelhavsområdet och den nordliga för en utvidgning åt öster. Stabiliteten i Medelhavsområdet angår alla i Europeiska unionen! Spaniens, Italiens och Greklands grannländer är också grannar till oss länder i norr.
(Applåder) Därför är det en extra förmån att som nordligt land kunna ge uttryck för den uppfattningen genom att genomföra medordförandeskapet i Barcelonaprocessen med stor uppmärksamhet och intensitet.
Goda transatlantiska relationer förblir en hörnsten i vår utrikespolitik. Även detta är en punkt som man absolut inte får ge mindre uppmärksamhet, eftersom det skulle utmynna i en minskning. Ty de relationerna är inte längre självskrivna som under det kalla krigets dagar då vi var totalt beroende av kärnvapnen och amerikanerna. Vi som nu vill behålla relationerna skall behöva sköta dem, nära dem och investera i dem. Vi får inte utarma den transatlantiska dialogen till endast business and economics eftersom gemensamt amerikanskt-europeiskt agerande i global mening många gånger kan vara av avgörande betydelse. Europa och Amerika behöver varandra i en värld med många källor till instabilitet. Inom så många områden - om det nu gäller världshandelssystemet, kontrollen över en regional kris eller umgänget med Ryssland - är ett nära transatlantiskt samarbete nyckeln till framgång. Bristande samverkan är däremot en garanti för misslyckanden. Där kultur och intressen stämmer överens måste vi samla de krafterna. Till exempel för att skydda våra gemensamma värden, som återigen de mänskliga rättigheterna. Där skillnader finns måste vi kunna tala om dem och hantera dem. Därför måste vi aktivt främja den transatlantiska dialogen och verkställandet av verksamhetsplanen mellan Europeiska unionen och Förenade staterna.
Den skriande situationen i regionen runt de stora afrikanska sjöarna kräver självklart europeiska insatser. Förutom en förlängning av den humanitära hjälpen måste unionen i allt högre grad inrikta sig på konfliktförebyggande och konfliktkontroll. Även i detta avseende samtalar vi med amerikanerna, redan nu, för att se om vi kan komma fram till ett effektivt gemensamt handlingsprogram i denna mycket svåra fråga.
Jag vet mycket väl att jag nu långt ifrån nämnt alla intresseområden i utrikespolitiken men jag vill ändå övergå till slutfasen i mitt anförande och lägga fram ett par tankegångar kring den europeiska integrationens förändrade karaktär.
Europeisk integration var länge i mångas ögon en " teknisk abstraktion" . Temat hade en till största delen marginal plats i nationella politiska debatter. Med kommunismens fall och med " Maastricht" har Europa hamnat i hjärtat av alla medlemsstaters politik. Traditionella inrikespolitiska teman har fått en europeisk dimension, vare sig man vill eller inte. Den här utvecklingen har dramatiskt förändrat integrationens karaktär. " Europa" var mer eller mindre samma sak som en teknisk dagordning " där borta i Bryssel" . Europa blir nu allt mer summan av nationalpolitiskt känsliga ämnen. En utomordentligt jobbig, en oundviklig men enligt mitt tycke inte enbart negativ utveckling! Jobbig eftersom interaktionen mellan europeisk och nationell förvaltning, mellan demokrati på europeisk nivå och på nationell nivå har blivit väldigt mycket mer invecklad. Men har inte den nationella förvaltningen också hela tiden blivit allt mer invecklad? Låt oss inte inbilla varandra något annat på den punkten!
Jag tänker ofta att den kris vi upplever i Europa och den vanmakt vi känner i Europa är summan av all vanmakt på nationell nivå, varigenom vi lider brist på växelpengar när vi förhandlar i Bryssel. Vi har så lite utrymme och små marginaler hemma för att komma tillbaka med ett besked som inte är trevligt för väljarna. Det är jobbigt och oundvikligt, men det finns en positiv aspekt i det hela också. Den hänvisar till integrationens mognad. Vad tjänar den europeiska integrationen annars till om den inte rotar sig i våra europeiska medborgares sinnen? Om den inte träffar saker som berör dem? Medborgare identifierar sig helt enkelt just nu lättare med sin egen stat och sin egen region men de inser allt mer, och märker det dagligen, att oändligt många utmaningar ligger utom räckhåll för den nationella staten. Medborgaren och Europa, de två håller allt mer ögonen på varandra. Och ändå är de fortfarande allt för främmande för varandra.
President Václav Havel, som 1994 höll ett imponerande anförande i denna kammare, hade också uppmärksammat denna problematik. När han läste Maastrichtfördraget förvånade sig Havel över det faktum att man hade ställt upp gemensamma spelregler för en grupp länder som inbördes var så olika. Han var imponerad över den sinnrika uppbyggnaden. Men hans slutledning var: My reason has been spoken to, but not my heart . Nu finns det en skillnad mellan fördragets döda bokstäver och den europeiska integrationens levande verklighet. Men faktum kvarstår att den unionen är en konstruktion och av många också upplevs som en konstruktion. Jag frågar mig själv om man någonsin ska kunna begära något som liknar lidelse för Europa som konstruktion. Har detta europeiska sekel inte lärt oss nog om det kluvna förhållandet mellan känsla, ståt och krig? Och ligger inte i det vi lärt oss precis existensgrunden till den konstruktion som kallas europeisk integration?
Att européer kan identifiera sig med den europeiska förvaltningen, det är visst nödvändigt. Men då i form av vad jag skulle vilja kalla klok känslomässighet. Den kan naturligtvis inte framtvingas. Inte genom " katt och mus" -spel mellan huvudstäderna inbördes och med " Bryssel" , eller genom konkurrens inom demokratin mellan europeisk och nationell nivå. Absolut inte genom uppskruvade europeiska pretentioner. De leder bara till en nödvändig ofullkomlighet och skapar alltså ofrid på förhand. Men med en sådan ambitionsnivå som i den så kallade real politiken når vi inte heller fram.
En identifikation med Europa kan bara växa fram om den europeiska konstruktionen på ett övertygande sätt kan uppfylla sina uppgifter. Och bara om den i bred mening är demokratiskt legitimerad. Alltså också genom att ge insyn och tillgänglighet.
Identifikationen med Europa gynnas också av en ärlig, öppen och omsorgsfullt förd debatt mellan nationella politiker över gränserna. Den ökande europeiseringen av vad jag kallade nationella känsligheter, kräver detta.
Måste vi i det här läget inte tillsammans utveckla en sorts ny kultur? Fördraget behöver när allt kommer omkring för min del inte tala till hjärtat. Det får däremot vad mig anbelangar bli något mer lättläst.
Europeiska unionen är en konstruktion. En unik interaktion mellan den överstatliga nivån och de nationella medlemsstaterna. Unik också i den meningen att det nästan är lättare att säga vad den europeiska unionen inte är än vad den är. Europa existerar i omvärldens ögon mycket mer än i européernas uppfattningsförmåga. Att klargöra vad unionen är och framförallt vad den kan och alltså måste vara, det är ett uppdrag för alla de som deltar i den europeiska integrationen. Inte bara inom de europeiska institutionerna utan också i våra nationella regeringar och i våra nationella parlament.
Det är i alla fall insatsen för det nederländska ordförandeskapet.
(Applåder)
Ordföranden
Tack så mycket, rådets tjänstgörande ordförande, för er lyckönskning och för ert tal.
Van den Broek har nu ordet, på kommissionens vägnar.

Van den Broek
Ordförande! Å ordförande Santers och hela kommissionens vägnar vill jag gärna tillägga ett ord till minister Van Mierlos spännande inledning, varmed jag lyckönskar honom och hans team. Ni vet att ordförande Santer tyvärr inte kan vara med oss den här eftermiddagen eftersom hans närvaro krävdes vid parlamentets undersökningskommitté om BSE.
Ordförande! Jag kan fatta mig kort. Den 7 januari i år besökte den fulltaliga kommissionen Haag för att där prata igenom det nederländska ordförandeskapets planer och det var glädjande att, vid dessa intensiva och mycket fruktbara överläggningar, kunna konstatera att prioriteterna ligger fullkomligt parallellt med varandra. Det är för övrigt självklart och inte alls någon överraskning. Vi medger alla att det nederländska ordförandeskapet under de kommande sex månaderna står inför en utomordentligt svår uppgift, eftersom det inte handlar om en enda prioritet: det finns flera prioriteter. Kanske med en extra accent på regeringskonferensen som vi alla förväntar oss så mycket av och jag vill här också uttrycka min fulla tilltro till att den kommer att ge goda resultat under det nederländska ordförandeskapet. Nederländska ordförandeskap har för övrigt viss erfarenhet av regeringskonferenser och jag kan påminna om att inte heller Maastricht 1991 såg dagens ljus utan födslovåndor. Utan tvivel kommer vägen till Amsterdam också att vara en krokig sådan, men det är värt besväret. Av det minister Van Mierlo sagt har vi också alla kunnat förstå att det nederländska ordförandeskapets motivation är stor och att den övertygelsen, att Europa utan en framgångsrik avslutning i juni kommer att ta några steg tillbaka istället för framåt, har trängt djupt in i oss. Även kommissionen lovar, säkert när det handlar om utvidgningen, att den förbereder sig på att mot mitten av det här året ha alla förberedande dokument beträffande utvidgningsprocessen klara. Det gäller yttrandena beträffande alla tio medlemsansökningarna från Central- och Östeuropeiska länder, inbegripet de baltiska staterna, samt dokumentet om utvidgningens effekter på våra olika europeiska politiska områden, i synnerhet den gemensamma jordbrukspolitiken och regionalpolitiken i Europa. Det innebär också att ett nytt ekonomiskt ramförslag skall läggas fram för finansieringen av unionen efter 1999 och att ett brett handlingsprogram där de politiska följderna av utvidgningen och olika scenarion med avseende på själva utvidgningsprocessen, för förhandlingarna - hur de skall föras, hur övergångsperioden skall hanteras - skall läggas fram. I korthet skall Europeiska kommissionen parallellt med ordförandeskapets insatser också bidra med sin andel. Det gäller naturligtvis likaså för alla andra stora teman, t.ex. den ekonomiska och monetära unionen och det bidrag som kommissionen vill ge till den vidare debatten och då särskilt den institutionella debatten vid regeringskonferensen, där också hos oss intresset för ämnet " flexibilitet" - och jag instämmer gärna med herr Van Mierlos kommentarer om detta - får särskild uppmärksamhet. Ni kan inom kort förvänta er ett skriftligt bidrag om detta från kommissionen.
Ordet sysselsättning har nämnts. Det är jag glad för. Ni vet hur engagerade kommissionsordförande Santer och kommissionen känner sig att i samband med sysselsättningsfrågan fortsätta hamra på det extra värde som uppkommer tack vare konvergens i politiken på denna punkt, tack vare sysselsättningspolitik. Även här kommer kommissionen i Amsterdam att lägga fram mer ingående förslag, bl.a. i form av en åtgärdsplan för att se till att den fria rörligheten på vår inre gemenskapsmarknad ytterligare fulländas.
Med avseende på utrikespolitiken samlas vi bakom de prioriteter som nämnts. Jag är överens med herr Van Mierlo om att det finns många fler än vad tiden tillåter att vi räknar upp.
Jag vill helt kort säga ytterligare något om situationen i Belgrad med tanke på det förslag till resolution som lagts fram och de frågor som ställts till kommissionen om detta. Det är självfallet så - och här fungerar jag som ett eko till herr Van Mierlo - att unionen, inbegripet kommissionen, insisterar på att president Milosevic helt och hållet följer rekommendationerna från González-kommittén. Så som det för kommissionen är självklart att, innan det skett och innan ytterligare ett antal andra villkor från Dayton-processen är uppfyllda, det inte kan bli tal om att knyta formella band mellan Europeiska unionen och Belgrad, att ingå samarbetsavtal, att bidra med teknisk hjälp eller att ge Belgrad handelsförmåner, som vi hade förslag till i beredskap men som med tanke på den nuvarande politiska situationen i Belgrad inte längre står på programmet.
Jag vill återigen lyckönska herr Van Mierlo till hans inledning och å kommissionens ordförande Santers och hela kommissionens vägnar lova honom allt stöd. Vi ser fram emot ett intensivt samarbete med ordförandeskapet.

d'Ancona
Ordförande! Det är en stor ära för mig och det är också ett nöje att å den socialistiska gruppens vägnar kunna utrycka några synpunkter som välkomnande av det nederländska ordförandeskapet. Min politiska grupp har höga förväntningar på det och jag tycker också att det anförande som minister Van Mierlo hållit här skriver under dessa förväntningar, men också för att vi inte tvivlar på den nederländska regeringens pro-europeiska inställning och särskilt er inställning, herr Van Mierlo. Men det är ju så att en vän prisar man inte bara. Vänskap klarar också av kritik och jag skulle vilja göra ett par kritiska randanmärkningar.
Till att börja med behövs det mer uppmärksamhet - och det vet ni också - för överbryggandet av klyftan mellan Europa och dess medborgare. Byråkratins Europa, med ministerråd som hålls vid underliga tidpunkter, med obegripliga avtal utan insyn. Ett sådant Europa får inte nederländarnas och de andra européernas hjärtan att slå snabbare. Därför förväntar vi av det nederländska ordförandeskapet en större öppenhet, mer och bättre insyn i beslutsprocessen, mer överläggningar också med Europaparlamentet. Det är egentligen inte klokt att vi ibland måste resa till Stockholm för att få reda på vad som hänt i rådet. Nederländerna med sin öppna och demokratiska tradition har här en uppgift att fylla och det gäller också för den andra förargelseklippan, nämligen det dåliga förvaltandet av unionens finansiella resurser. Parlament, kommission och råd måste tillsammans se till att de resurserna används på ett sparsamt och korrekt sätt. Egentligen saknar de nederländska planerna konkreta förslag för en förbättring av kontrollen. Jag måste säga att det också gäller för ledamöterna av detta parlament själva. Det måste komma ett europeiskt statut för alla ledamöter i Europaparlamentet. Vi har bett om det tio år nu och jag tycker att rådet måste medverka i den frågan. Vi förväntar oss att ordförandeskapet tar initiativ till att förverkliga ett sådant statut redan i år.
Europa behöver bäryta. Medborgarna måste börja tro på det europeiska projektet igen. Det kan också ske genom att se till att unionen håller ordning på sina inre angelägenheter och det kan bara med en tydlig politik, genom konkreta och synliga resultat. Självklart är vi glada över ordförandeskapets insatser inom området sysselsättning, för vi behöver jobb i Europa. I många av unionens länder ligger arbetslösheten på över 10 % och naturligtvis leder det till aktioner från fackförbundens sida. Slagordet " EMU är lika med arbetslöshet" är visserligen felaktigt men att blint jaga efter monetära målsättningar är lika fel. Mer investeringar i människor, fortsatta insatser för förkortning av arbetstiderna, mer möjligheter till kortare eller längre ledigheter av vårdnadsskäl eller för omskolning och vidareutbildning, planerna ligger där och väntar på att verkställas. Europa har där verkligen, som komplement till vad medlemsstaterna gör, en uppgift. Europa behöver också en starkare gemenskapspolitik inom området rättsväsende och inrikesfrågor. I allra högsta grad ett område som medborgarna bekymrar sig om. Det handlar om internationell brottslighet, narkotika- och rasismbekämpning, bedrägeri och asylpolitik. I Maastricht togs planer fram för att föra in den tredje pelaren under den första gemenskapspelaren, men jag har en känsla av att motsatsen skedde, för vi ser nu precis hur det överstatliga förstärks, det får alltså inte ske.
Kritik alltså, men låt mig också säga ett par positiva saker. Vi hyser väldigt stor uppskattning för vad som sägs om miljön. Vi har där ett kraftigt program och det gäller också för biståndet. Vi tycker det är fantastiskt att man kommit fram till ett samordnat, integrerat handlingsprogram, både när det gäller miljön och biståndet. Jag ska inte säga något om vad ministern sagt här om regeringskonferensen eftersom det är något som vi alla naturligtvis skriver under på av hela vårt hjärta.
Vi tycker att Europa har hamnat ur balans. All vår uppmärksamhet behövs för att återfinna jämvikten. Jämvikt mellan nord och syd, även ekonomiskt, jämvikt mellan europeiskt egenintresse och internationell solidaritet. Insatser för EMU, men också för arbete, också för natur, också för jämlikhet. Naturligtvis innebär ett ordförandeskap också, det förstår vi fullständigt, att balansera, att söka efter jämvikten och inte halka. Men när balanskonstnären inte vågar och stannar upp, då faller han oåterkalleligen ner.
Minister Van Mierlo! Jag önskar er mod och inspiration på den slaka linan och jag hoppas kunna hälsa er på den andra sidan med en varm applåd från den socialistiska gruppen.

Maij-Weggen
Ordförande! Trots den konstruktiva europeiska berättelsen som jag vill lyckönska minister Van Mierlo till, har det nederländska ordförandeskapet inte börjat under en alltför lycklig stjärna. Den onödiga och okloka diskussionen om ett i sig ganska återhållsamt irländskt dokument om en gemensam strid mot den internationella narkotikabrottsligheten, gav prov på bristande insikt i andra medlemsstaters position och bristande samordning i eget hus.
Jag hoppas uppriktigt att det går bättre under resten av ordförandeskapet, också eftersom Nederländerna tidigare alltid lett Europeiska unionen på ett förträffligt sätt. Vi har alltså på denna punkt ett gott rykte att förlora.
1991 lyckades det till slut för Nederländernas förra regering att ordna Maastrichtfördraget och fördraget för en ekonomisk och monetär union. Det var en snygg prestation av f.d. premiärminister Lubbers, f.d. minister Van den Broek, som är närvarande här idag, och f.d. minister Kok. Och det är egentligen anmärkningsvärt att i vårt land nederlaget i och med black monday , som det sedan länge inte längre talas om i Bryssel och i Strasbourg, verkar väga så mycket tyngre än den dubbla framgången i december 1991. Är det masochism, är det rädsla att misslyckas? Jag hoppas att det inte är det sistnämnda, för det är egentligen ett dåligt tecken. Det visar sig också, för det finns lite nytt, lite kreativitet och lite företagsamhet i det nederländska programmet. Nederländerna sköter butiken väl, verkar det, man avslutar det löpande handlingsprogrammet. Det verkar brista något i mod och inspiration. Den viktigaste uppgift som måste genomföras är slutförandet av regeringskonferensen.
Vilka är här för oss som kristdemokrater de viktigaste justeringspunkterna? På vad ska vi testa resultatet?
För det första anser vi att det måste göras tydligt i det nya fördraget vad det europeiska medborgarskapet innehåller. Och här vill vi ha med ett viktigt komplement till fördraget. Vi vill att inte en enda medborgare inom unionsområdet får diskrimineras. Inte på grund av ras, inte på grund av härkomst, av religionstillhörighet, av könstillhörighet, av hudfärg, av sexuell läggning och inte heller av handikapp. Vi vill alltså gärna en artikel 1 i den nederländska grundlagen och då i det europeiska fördraget i Amsterdam.
Vi vill också att de europeiska institutionerna tvingas anpassa sitt byråkratiska och teknokratiska arbetssätt och fungera öppet, med insyn och demokratiskt. En allmän rätt till information för medborgarna, en lag om offentlighet i förvaltningen på europeisk nivå och normala befogenheter för Europaparlamentet, för det är ju inte klokt att detta parlament efter 18 års direkta val ännu inte förfogar över alla befogenheter.
Europeiska unionen måste vidare ordentligt bromsa upp harmoniseringen av absurd lagstiftning över detaljer. Den konstiga malström som vi får om gräsklippare, om storleken på bananer och jordgubbar och om fetthalten i choklad. Geelhoed hade rätt i Nederländerna: vi måste koncentrera oss på nutidens verkligt viktiga problem, på nutidens stora internationella problem, kampen mot arbetslösheten, kampen mot miljöförstöringen, kampen mot den internationella brottsligheten, narkotikahandeln och vapenhandeln. Och därför jagar man vid Europol visserligen stulna bilar men ännu inte efter bortförda barn. Och vi måste också - jag tycker att fru d'Ancona har fullständigt rätt i det - göra en extra ansträngning för att få en bättre kontroll över bedrägeri och svindleri. Varför inte ett bättre samarbete mellan nationella revisionsrätter och europeiska revisionsrätter? Vi måste kunna agera med större slagkraft i utrikespolitiken. Det är nu egentligen så att vi reagerar som en by med femton brandkårer som sitter i ändlösa sammanträden innan de rycker ut för att släcka en brand, och då är det inte så konstigt att Förenta staterna passerar oss och ofta redan finns på plats vid ett visst brandområde innan Europa överhuvudtaget har diskuterat klart.
Ordförande, det är på det sättet vi vill anpassa Europa. Men jag hyser stark oro över hållningen inom det lila kabinettet i Nederländerna eftersom man tydligen inte är ense i ett antal avgörande frågor. Hur är det med beslutsprocessen? Är det så att VVD fortfarande håller fast vid ett veto på ett antal punkter, och detta medan de övriga parterna faktiskt är för kvalificerad majoritet? Är det så att VVD egentligen fortfarande motsätter sig en sysselsättningspolitik medan minister Melkert visst vill ta initiativ på det området? Hur ligger det till med det demokratiska innehållet i unionen om det handlar om ståndpunkterna inom det lila kabinettet? Stämmer det att VVD-ministrarna i kabinettet motsatt sig en utökning av budgetbefogenheterna så att vi snart bara utökar den lagstiftande befogenheten och inte befogenheterna med avseende på budgeten? Är det verkligen så att hälften av den europeiska budgeten fortsätter att fastställas på ett odemokratiskt sätt även i framtiden?
Och så utrikespolitiken. VVD vill här inte ha någon utvidgning av de europeiska befogenheterna medan övriga parter visst gör det. Ordförande, problemen och meningsskiljaktigheterna skapar en stor svaghet i det nederländska ordförandeskapet. Hur kan man lägga fram ett bra kreativt och modigt handlingsprogram om man är så splittrad i sitt eget hus? I det nederländska programmet finns ju inte heller mycket nytt och kreativt och företagsamt.
Europeiska folkpartiet väljer förnyelse i Europa och solidaritet med länderna i Central- och Östeuropa. Vi väljer enhet i mångfald, ett kraftigt, slagkraftigt och gemensamt Europa. Det har alltid varit den kristdemokratiska linjen och den kommer vi att fortsätta hålla även i framtiden.
Jag känner mig " nederländsk" ända in i det djupaste av mitt hjärta och det vill jag också gärna förbli, men vår säkerhet och vår välfärd kan bara garanteras i en gemensam europeisk kammare. Jag hoppas av hjärtat att det nederländska ordförandeskapet lyckas. Jag är mycket hellre stolt över ett bra nederländskt resultat än jag måste skämmas för de dåliga resultaten och mot den bakgrunden tillönskar jag framförallt det lila kabinettet mer enhet och tillönskar minister Van Mierlo, vars pro-europeiska inställning jag inte ett ögonblick tvivlar på, stor framgång och mycket kraft.

Van Bladel
Ordförande! Mitt fosterlands fader - jag tror uppriktigt på nationernas Europa - är prinsen av Oranje från Frankrike och samtidigt greve av Nassau i Tyskland. Ett första exempel på fransk-tyskt samverkan under vars ledning Nederländerna uppstod. Willem van Oranje Nassau brukade vid svårigheter säga på franska: Il n'y a pas besoin d'espérer pour entreprendre et ni de réussir pour persévérer. Man behöver inte hoppas för att skrida till handling eller lyckas för att framhärda. Det skulle jag vilja ge den nederländske ordföranden med på vägen, fastän förhållandena inte är så utsiktslösa som de var 1548. Jag tackar herr Van Mierlo för hans filosofiskt konstruktiva bidrag.
Ni är visserligen primus inter pares för fjorton medlemsstater men med tanke på det faktum att efterkrigstidens europeiska idealism har förbleknat och den europeiska idén hotar att urvattnas, kan ni inte längre dölja er bakom begrepp som flexibilitet och pragmatism. Det förstår ni också. Efter Tysklands återförening står vi vid aftonen före utvidgningen, en historisk möjlighet att förhindra att vi fastnar i en breddad handelszon.
Ordförande, hur hanterar ni nu i praktiken den svävande nederländska narkotikapolitiken för att via den svävande politiken komma fram till ett framgångsrikt bekämpande av brottsligheten? Förslagen till fördjupning förblir otydliga. Är ni nu beredd att acceptera en Benelux-växlingskommissarie eller inte? Hur kan ni fortsätta hävda att ni agerar meningsfullt i fredsprocessen i Mellanöstern när ni inte ens gjort det i Europa och inte gör det nu heller? Det är på nytt Förenta staterna som aktivt stöder den serbiska oppositionen och tar gadden ur den lilla raketkrisen på Cypern.
Så obalanserat att fortsätta stöda skändare av de mänskliga rättigheterna som Algeriet och Syrien, medan förbindelserna med Turkiet där unionen har skyldigheter och tjänar mycket pengar hotar att urvattnas. Vad håller ni nu egentligen på med i den förmenta utrikespolitiken? Jag kan inte upptäcka någon linje i den.
Sedan det demokratiska underskottet. Det ligger inte hos Europaparlamentet utan hos er! Ni är ordförande för den hemliga lagstiftningen i Europa. Ändå friar vi hellre än vi fäller. Vid vägens slut prövar vi er politik på följande punkter: Har lagstiftningen hos Europas viktigaste lagstiftare, ministerrådet, blivit lika offentlig som den i ert medlagstiftande Europaparlament? Fördragsändringar behövs inte, arbetsordning räcker. Räddas Europas sociala ansikte av arbetstagarnas lagliga medbestämmande?
Mänskliga rättigheter. Er kritik blir hängande i Kina men i Surinam har den betydelse. Klargör ni om Bouterse vid tiden för morden hade nederländskt medborgarskap eller inte och ser ni till att de på mystiskt vis försvunna handlingarna om det medborgarskapet läggs på bordet? Det hjälper de mänskliga rättigheterna, det bekämpar den internationella narkotikahandeln. Håller ni fast vid den hårda euron till exempel? Vad har ni gjort åt Europeiska unionens styrbarhet innan ni börjar med utvidgningen? De punkterna kommer vi att bedöma vid vägens slut.
Herr ordförande, jag vill å den lilla delegationens inom gruppen Union för Europa vägnar tillönska er all framgång, för Europa behöver det, förtjänar det och vi måste alla samarbeta för stabiliteten och säkerheten. Jag tillönskar er stor framgång, herr Van Mierlo.

De Vries
Ordförande! Jag skulle vilja begränsa mig till huvudsaken, nämligen den europeiska politiken och gärna överlåta den nederländska inrikespolitiken till kollegorna i andra kammaren, som fru Maij-Weggen med så mycket nostalgi tänker tillbaka på.
(Applåder) Europeiska unionen går in i sin viktigaste utvecklingsfas sedan 1957. Unionen står vid ett vägskäl. Antingen har Europa, både nord och syd, en valuta, en enda valuta, år 2002 eller också förspiller vi den här chansen för en generation framåt. Antingen införlivar unionen de demokratiska länderna i Östeuropa eller också försakar den sitt viktigaste uppdrag. Antingen behåller den sina unika institutioners integritet intakt eller också kommer Tysklands geopolitiska vikt återigen att väcka agg i resten av Europa.
I ljuset av dessa uppgifter avskräcks flera nationella ledare från att ge Europeiska unionen den nödvändiga ledningen. Alltför ofta väljer de att underblåsa nationalismens eld genom sin handling eller sin underlåtenhet att handla. För ofta ger de efter för frestelsen att ge Europa skulden för impopulära nationella beslut, medan de själva tar åt sig äran för vad unionen uppnått. Härigenom hotar unionen att bli brännpunkten för våra medborgares oro istället för ett fokus för deras hopp. Det är en farlig utveckling. Den europeiska integrationen är inte oåterkallelig. Nationalism är destruktivare och Europeiska unionen skörare än många tror.
I ljuset av detta är de viktigaste uppgifterna för unionen under det nederländska ordförandeskapet tydliga och klara. De är: för det första se till att enhetsvalutan snart blir stark och stabil och för det andra förbereda unionen för utvidgningen genom att göra den slagkraftigare och mer demokratisk. Elva länder står i kö för att tillträda. Sex i Central- och Östeuropa, tre i den baltiska regionen och två i Medelhavsområdet. Ju större mångfald i unionen, desto svårare blir besluten att fatta. En union med 18 till 26 stater står alltså inför ett avgörande val: antingen begränsa vetorätten eller också se sig dras ner till en mindre upplaga av OSSE. Men för våra medborgare blir en union som inte längre kan fatta snabba och handlingskraftiga beslut snart ovidkommande. En sådan union förlorar definitivt sina medborgares stöd. Ingenting skadar unionens trovärdighet mer än dess ständigt misslyckade försök att tala med en röst i den internationella politiken. Det kan delvis skyllas på missbruket av vetorätten. Portugal blockerade ett EU-avtal med ASEAN, Spanien ett avtal med Kanada, Förenade kungariket stoppade en gemensam ståndpunkt om kemiska vapen, Grekland blockerade unionens Medelhavspolitik. Möjligheten till utpressning inom handelspolitiken och utrikespolitiken är just nu helt enkelt för stor. Därför är det nödvändigt med en fördragsändring på den här punkten. Naturligtvis räcker det inte med bara en fördragsändring. Medlemsstaterna måste också vara beredda att tillsammans fördela de gemensamma intressena och principerna. Ingenstans är det mer nödvändigt än i f.d. Jugoslavien. När skall unionen äntligen agera för att få Belgrad och Zagreb att utlämna de misstänkta krigsförbrytarna? Unionen gör visserligen sympatiska kommentarer om slutsatserna i London. Men det är inte särskilt övertygande och absolut inte effektivt. Jag uppmanar alltså det nederländska ordförandeskapet att föreslå en gemenskapsåtgärd som innebär att all ej humanitär hjälp till f.d. Jugoslavien blir konkret beroende av utvisningen av misstänkta till Haag.
Våra medborgare har också ett brådskande behov av ett europeiskt svar på de snabbt växande problemen i samband med den gränsöverskridande brottsligheten och migrationen. Jag pläderar för ett frontalt anfall mot bedrägeri och svindleri. För en bättre kontroll av våra yttre gränser och för ett rättvist system för ansvarsfördelning med avseende på flyktingar. Ett handlingskraftigt agerande på alla dessa punkter kräver att medlemsstaterna begränsar vetorättens förlamande effekt. Unionen måste kunna agera där våra medborgare vill att vi ska agera, det vill säga vid akuta internationella problem. Det är dags att unionen äntligen verkställer de löften som gavs till medborgarna i Maastricht. Nationella politiker måste låta Europeiska unionen vara mer än bara summan av den nationella egoismen. Må det nederländska ordförandeskapet i det avseendet bli framgångsrikt.

Miranda
Herr ordförande, jag skulle här vilja göra en utvikning i denna, debatt som tills nu hållits på nederländska för att här föra in några " penseldrag" med söderns färger. Som redan nämnts finns tre frågor av större vikt på föredragningslistan. Dessa överlappar varandra, vilket i vissa fall gör dem oskiljaktiga och oundvikligen placerar dem bland de frågor som har prioritet hos det nederländska ordförandeskapet. Jag syftar på slutetappen av regeringskonferensen, den tredje etappen av Ekonomiska och monetära unionen samt utvidgningen. Det finns andra frågor, som också är särskilt kännbara för våra länders medborgare och därför värda särskild uppmärksamhet. Bland dessa betonar jag de växande sociala problemen - och då i synnerhet arbetslöshetens gissel - medborgarnas deltagande i gemenskapens verksamhet och beslut, samt genomförandet av de principer om sammanhållning och solidaritet inom gemenskapen som stadfästes i fördraget.
Det förvånar säkert ingen att jag vill börja med att berätta om min övertygelse att föga eller inget går framåt med detta ordförandeskap vad beträffar de tre sista frågorna som jag förut betonade. På det sociala området, och i synnerhet på sysselsättningsområdet, skymtar faktiskt inga stora förändringar, eller betydelsefulla förändringar, eller grundläggande förändringar i vad som hittills följt av gemenskapspolitiken. Med tanke på den fixering som infunnit sig beträffande tillämpningen av de nominella konvergenskriterierna, kan man förutse större flexibilitet, fler avregleringar, fler osäkra anställningar, högre arbetslöshet. Naturligtvis uppskattar vi några av de rekommendationer som står på det nederländska ordförandeskapets program, som till exempel den om större jämställdhet mellan män och kvinnor. Men vi är överens om, att detta i den rådande situationen inte är tillräckligt. En nyorientering - och vad oss anbelangar, en djupgående förändring - är oumbärliga.
Samma sak skulle kunna sägas beträffande medinflytande för de alltmer oroade medborgarna, som är mer och mer avskilda från gemenskapens verksamhet och avgöranden. Strax innan slutet av regeringskonferensen och den tredje etappen av Ekonomiska och monetära unionen borde man kunna förvänta sig en engagerad hållning och ett starkt deltagande av de europeiska medborgarna, då man siktar på en vidsträckt, pluralistisk och engagerad diskussion och på att rådfråga medborgarna genom att ordna folkomröstningar i dessa frågor. Detta har emellertid redan Europaparlamentet självt betonat. Likväl gör det nederländska ordförandeskapet föga framsteg i denna fråga utan håller sig till välkända och begränsade förväntningar på regeringskonferensen och avsikter som vi säkert noterat, men som förefaller oss alldeles för vaga.
Vad sammanhållningen beträffar är tomrummet totalt. Det nämns inte ens ett ord om denna fråga, vilket inte hindrar att just detta är symptomatiskt och avslöjande för en viss uppfattning om gemenskapen.
Nu återgår jag till de tre huvudteman som jag nämnde i början av mitt inlägg. Under morgonens debatt har vi redan haft möjlighet att utvärdera olika sidor av resultaten från toppmötet i Dublin, varför vi avstår från att upprepa det vi då påstod, och koncentrerar oss på en aspekt som tycks mig vara särskilt relevant och aktuell. Detta sagt apropå Ekonomiska och monetära unionen, med direkt samband med det nuvarande ordförandeskapet. Det handlar om den nuvarande nederländske finansministerns påstående beträffande den begränsade grupp länder som, vilket han påstod, kommer att bildas i början av den tredje etappen av EMU. På så sätt framhöll han utvecklingsnivåerna och styrkan hos dessa länders ekonomier och förbigick respekten eller bristen på respekt för de nominella konvergenskriterierna. Ett sådant yttrande gjorde oss inte förvånade. För övrigt väntade vi oss att det skulle dyka upp när som helst, från ett eller annat håll. Inte bara för att vi alltid betraktar de där kriterierna som konstlade och godtyckliga, utan också för att svårigheterna att uppfylla dem för det första är uppenbara, även för länder med bättre finanser och för det andra att det som faktiskt eftersträvas är skapandet av en stark valuta och slutligen för att vi alltid misstänker att de slutliga besluten på detta område skulle vara eller kommer att bli definitivt godtagna som utpräglat politiska kriterier. Emellertid, och här avslutar jag, kräver allt detta att det nuvarande ordförandeskapet detaljerat och objektivt klargör vad som faktiskt föreslås inom detta område. Det är detta som nu krävs av er.

Aelvoet
Herr ordförande, kollegor! Jag fortsätter här raden av ej nederländska talare. Det är en god vana att man i början av året lyckönskar varandra och jag tillönskar det nederländska ordförandeskapet framförallt mycket mod för att kunna knäcka de hårda nötter som de under de kommande månaderna kommer att konfronteras med. I arbetsprogrammet som lagts fram sägs det att Nederländerna prisar sig lyckligt över utkastet till ett nytt fördrag som Irland arbetat fram. Ändå skulle jag vilja fästa er uppmärksamhet på att en stor majoritet av detta parlament påpekat att detta fördrag, förslagen som cirkulerar runt det för det irländska ordförandeskapets räkning, här inte faller i så god jord och det särskilt med anledning av en viktig punkt, nämligen att demokratiseringen inte alls går särskilt mycket framåt. Närmare bestämt, och kollega Brok har sagt det mycket tydligt här på förmiddagen, att en verklig fara hotar vid en vidare utbyggnad av unionen, att vi verkligen har att göra med en avparlamentarisering och det skulle vara det sista vi vill. För det är naturligtvis inte klokt att å ena sidan starta kampanjer för att äntligen föra Europa närmare medborgarna och å den andra sidan frysa ut dessa medborgares förtroendevalda. Det är av den anledningen jag skulle vilja påpeka att parlamentsfunktionen tvärtom måste förstärkas och jag tänker på BSE-skandalen, som just av vårt utredningsutskott blottlagts i all tydlighet, som på ett övertygande sätt visar att de folkvaldas roll är oersättlig om man vill säkerställa befolkningens intressen och i synnerhet då medborgarnas hälsa. Erfarenheten visar att kommissionen och rådet alltför lätt tar intryck av lobbyverksamheten från vissa medlemsstaters regeringar. Jag tror alltså att det gäller att lägga fram bevis för att parlamentet just precis måste vara i stånd till att säkerställa dessa väsentliga intressen. Därav också vårt krav att parlamentet får medbestämmanderätt när det gäller jordbruket, annars är det lönlöst.
Vad beträffar förslagen angående den inre marknaden tycker jag ändå att det lite för lättvindigt hävdas att det skulle vara den bästa garantin för tillväxt och sysselsättning. Vilken sorts tillväxt pratar vi då om? En tillväxt med mer nedsmutsning och mindre utsikter till sysselsättning? Det är uppenbart att den inre marknaden inte alls har haft några bra resultat med avseende på skapande av nya jobb och dessutom skulle jag vilja fästa uppmärksamheten på att vi allt oftare ser konflikter uppkomma mellan goda miljönormer i medlemsstater och den så kallade fria konkurrensen på den inre marknaden. Om Tyskland med skattelättnader vill uppmuntra en miljövänlig energi så avfärdas detta som konkurrensförfalskning, medan länder som anstränger sig för att internalisera miljökostnaderna angrips, medan de som externaliserar miljökostnaderna snedvrider konkurrensförhållandena. På den sortens förfaringssätt, som just ökar på den inre marknaden, på dem kan man helt enkelt inte bygga en hållbar utveckling.
Direkt otillfredsställande är de aviserade initiativen för sysselsättning. Det är ännu en gång en rapport där det hänvisas till Ekofin som de senaste åren bevisat att det mer är en block om foten än en stimulans. Vi har förresten med flera kollegor agiterat mot detta.
Till sist skulle jag vilja avsluta med att hävda att när ni, herr Van Mierlo, säger att ni gärna ställer er frågan om en europeisk konstruktion kan vara entusiasmerande för medborgarna, att svaret på detta är att det i alla fall kan vara lite entusiasmerande om unionen profilerar sig som ett emanciporiskt politiskt projekt med hänsyn till en ogripbar och okontrollerad världsmarknad. Jag uppmanar det nederländska ordförandeskapet att vara mycket aktivt med avseende på mänskliga rättigheter i yttre relationer. Nederländerna har vad det beträffar inte det bästa ryktet, man överlåter helst respekten för de mänskliga rättigheterna till europeiska initiativ. Nåväl, nu sitter ni i den europeiska ordförandestolen. Snälla ni, gör då den här gången något åt saken och pressa bland andra Milosevic att erkänna alla valresultat i sitt land.

Dell'Alba
 Mijnheer de Voorzitter, kära kolleger! Även jag skulle, efter Miranda, vilja införa ett annat språk i denna mycket holländska debatt, som till största delen har hållits på holländska, för att visa min glädje över att Nederländerna innehar ordförandeskapet under innevarande sexmånadersperiod. Jag kan inte glömma, som medlem av det transnationella radikala partiet, att holländaren Bos ledde den arbetsgrupp som inom Förenta Nationernas ram har lyckats utverka att man där - även tack vare hjälp och stöd från Europeiska unionen - bestämde 1998 som det datum när den internationella tribunalen skall konstitueras, vilket i konkret handling visar att man kan gå små steg åt rätt håll om den politiska viljan finns: och detta är en förhoppning jag har, att andra länder kan ledas i samma riktning under det holländska ordförandeskapet.
De utmaningar som vi har framför oss och som ni har framför er är naturligtvis viktiga och, skulle jag vilja påstå, av avgörande betydelse för Europeiska unionens framtid. För den ekonomiska och monetära unionen är 1997 uppenbarligen ett nyckelår: vi får hoppas att det holländska ordförandeskapet skall kunna tillgodogöra sig de åsikter som framkommer allt tydligare, så att vi, samtidigt med den nödvändiga marschen mot den gemensamma valutan, också för en diskussion om nödvändigheten av en politisk dimension i styrningen av ekonomin, så att denna enhet inte bara blir monetär, utan faktiskt kan förverkliga, i och med den gemensamma valutan, den styrning av ekonomin som efterlystes av Jacques Delors, förutom vilken den dag när den gemensamma valutan träder i kraft även riskerar att bli den dag när den europeiska allmänheten i allt högre grad vänder sig bort från det Europa och den Europeiska union, på vilka vi i stället bör satsa allt, också på grund av de globala utmaningar vi nu står inför. Vad gäller regeringskonferensen, för vilken vi har det utmärkta dokumentet från utskottet för institutionella frågor, som jag hoppas att Europaparlamentet antar i morgon, är min förhoppning att det holländska ordförandeskapet verkligen ser den som ett viktigt ytterligare bidrag i ansträngningarna att lyckligen slutföra det arbete som inleddes under det irländska ordförandeskapet.
Vad gäller de utmaningar som vi står inför vad gäller utrikespolitik och säkerhet, så har jag dessvärre kunnat konstatera de begränsningar som finns, men med beslutsamhet tror jag trots allt att en del viktiga resultat kan uppnås, som till exempel idén att förbjuda dödsstraffet eller, vad gäller Kina: ge inte upp inför det veto som Italien och Frankrike tänker utnyttja för att hindra er att lämna in en motion om Kina till kommissionen för mänskliga rättigheter i Genève. Fortsätt framåt: ni har Europaparlamentet med er och det är små steg i rätt riktning.

Van der Waal
Herr ordförande! Den största utmaning det nederländska ordförandeskapet står inför är otvivelaktigt slutförandet av regeringskonferensen. Institutionella reformer behövs för att göra unionen lämplig för 25 medlemsstater eller fler. Irlands generella utkast för revideringen av fördragen innehåller på den här punkten bara en inventering av problemen. Det blir alltså en svår väg att gå.
Under tiden har det dock blivit tydligt att revideringen framförallt går i riktning mot ett fördjupande av den europeiska integrationen. Det vill säga strävar mot mer europeiska befogenheter och ytterligare centralisering av beslutsprocessen på europeisk nivå. Utgående från ett visst koncept för den önskade framtida uppbyggnaden av unionen är detta för handen liggande. Man får dock inte förbise de negativa aspekter som är förbundna med detta. Särskilt måste man tänka på den växande klyftan mellan den europeiska förvaltningen och medborgarna.
Jag vädjar därför till det nederländska ordförandeskapet att med avseende på denna oroande företeelse, som är en vidare centraliserings baksida, särskilt uppmärksamma två saker. Det irländska dokumentet innehåller positiva anknytningspunkter för detta.
För det första utarbeta det goda förslaget om tillämpningen av subsidiaritetsprincipen i ett protokoll som skall bifogas fördraget. På toppmötet i Edinburgh i slutet av 1992 gjordes klara uttalanden om denna princip som en reaktion på Danmarks avvisande av Maastrichtfördraget. Dessa definitioner övertogs tyvärr inte av Europaparlamentet och inte heller i det irländska dokumentet. Tillämpning av uttalandena i Edinburgh kan emellertid avsevärt bidra till att de europeiska reglerna minskar i omfattning och detaljrikedom. Det är nödvändigt om en union med 25 eller flera medlemsstater med ständigt ökande ömsesidiga skillnader skall vara möjlig att styra. I det sammanhanget får det nederländska ordförandeskapet inte heller tveka att, om det behövs, återlämna vissa ärenden som övertagits av unionen till medlemsstaterna.
En annan värdefull anknytningspunkt i det irländska dokumentet är förslaget att förstärka de nationella parlamentens position i förvaltningen av Europa. I diskussioner om den demokratiska kontrollen av den europeiska beslutsprocessen talas det mycket om ett demokratiskt underskott. I allmänhet söks lösningen på detta problem i en utökning av Europaparlamentets befogenheter. Man får dock inte glömma att de nationella parlamenten bildar grunden för den parlamentariska demokratin i Europa och att detta också upplevs så av medborgarna.
Vi stöder då också de förslag som är inriktade på att stadigt integrera de nationella parlamenten den europeiska beslutsprocessen, bland annat genom att i tid tillsända dem de europeiska lagstiftningsförslagen.
Flexibilitet verkar under de kommande månaderna bli det viktigaste hindret vid förhandlingarna. En idé har framförts om att inte låta länder som avvisar vidare överförande av suveränitet utgöra ett hinder för en tätklunga av länder som visst är beredda att göra det. Särskilt förtjusta över dessa idéer är vi inte. Det kommer att leda till ett sönderfallande av samarbetet och göra unionens beslutsprocess mer invecklad. Vi tycker det verkar vara bättre att begränsa samarbetet i EU-sammanhang till de politiska områden som har samband med den inre marknaden. Länder som vill ha ett mer långtgående samarbete på områden som utrikespolitik och rättsväsende kan i detta avseende sluta avtal som ligger utanför fördraget.
Till sist hoppas vi att det nederländska ordförandeskapet lyckas avsluta regeringskonferensen med framgång. Men vi anser det vara bättre med ett kvalitativt bättre resultat än att lyckas hålla ett självupplagt tidsschema. Jag tillönskar det nederländska ordförandeskapet mycket andlig och fysisk spänst.

Amadeo
Herr ordförande! Vi har lyssnat på ert inlägg och anser att många av de program och projekt som presenterades är lovvärda och värda allt stöd. Vi hoppas bara att de aktuella akterna inte skall förbli öppna i framtiden och att problemen skall sopas undan för att sedan ta upp plats i de kommande ordförandeskapens program.
Vi inom Alleanza Nazionale anser att de kommande månaderna blir av avgörande betydelse, eftersom regeringskonferensen skall avslutas under perioden och att man därigenom äntligen skall kunna förfoga över de verktyg som krävs för att förstå vilken typ av Europeisk union vi skall ha i framtiden; om det skall bli, som man säger, en union " à la carte" , dvs en union där varje land kan avgöra vad som är av intresse utan att känna sig bundet av förpliktelser som inte passar, eller ett Europa med en enda gemensam marknad och en gemensam valuta, där de enskilda ländernas ekonomiska och monetära politik bestäms av en europeisk centralbank och av ett begränsat antal bankirer knutna till den tyska marken; eller en utvidgad Europeisk union som omfattar länderna i Östeuropa och som går " i otakt" om reglerna inte ändras och med andra ord med enorma sociala problem och sysselsättningsproblem som begränsar dess rörelsefrihet och dess möjligheter att ta initiativ inom andra sektorer; eller, som vi inom Alleanza Nazionale önskar, ett Europa som, förutom den ekonomiska och monetära enheten, äntligen skall tala med en röst i frågor som rör utrikespolitik och säkerhet, ett Europa som anser att Medelhavsområdets problem, inte minst problemen med befolkningsexplosionen bland grannfolken i Nordafrika och den därav följande illegala immigrationen av desperata människor som söker arbete och ett drägligt liv, är av vital betydelse för de egna intressena och den egna existensen.
När det gäller dessa och andra problem skulle det holländska ordförandeskapet kunna ge ett viktigt bidrag, även om vissa uttalanden från det holländska ordförandeskapet och ordföranden i den holländska riksbanken får mig att misstänka att uppmärksamheten riskerar att riktas enbart mot förverkligandet av den gemensamma valutan och uppfyllandet av Maastrichtkriterierna. Tillåt mig påpeka, herr ordförande, trots att mitt parti befinner sig i opposition i Italien, att de ansträngningar som den italienska regeringen gör för att uppfylla sina åtaganden enligt Maastrichtfördraget, och som vi inom Alleanza Nazionale ställer oss mycket kritiska till, förtjänar att respekteras av alla och inte tillåter att någon tar sig rätten att döma ut dem i en anda av självgodhet eller överlägsenhet.

Ordföranden
Jag har mottagit sju resolutionsförslag, ingivna på grundval av artikel 37.2 i arbetsordningen.

David
Herr ordförande! Det vilar ett stort ansvar på det nederländska ordförandeskapets skuldror. Europa befinner sig i ett kritiskt utvecklingsskede, med två monumentala utmaningar hägrande på horisonten. För det första har vi naturligtvis utvecklingen mot den sista fasen av den ekonomiska och monetära unionen, men vi har också, vilket är lika avgörande, Europeiska unionens utvidgning mot Medelhavet och i Central- och Östeuropa.
Som vi alla vet så kommer anslutningsförhandlingarna inte att inledas förrän regeringskonferensen har avslutats, och efter det holländska ordförandeskapet. Men om de eventuella förhandlingarna skall kunna bli framgångsrika så måste förberedelser genomföras under de närmaste sex månaderna. I stället för gårdagens något innehållslösa överläggningar så måste det nu till en verklig ansträngning att föra en konstruktiv dialog. Ett antal viktiga frågor måste tas upp - frågor som handlar om allt ifrån aspekter av den inre marknaden och till det civila samhällets utveckling i Östeuropa i all dess komplexitet.
Låt oss i detta sammanhang också rikta vår uppmärksamhet på Europeiska unionens reformer, reformer som är nödvändiga för att en utvidgning skall kunna genomföras. I denna kammare är vi alla medvetna om behovet av institutionella förändringar, men låt oss inte glömma att våra budgetstrukturer, i synnerhet strukturfonderna och den gemensamma jordbrukspolitiken, också måste reformeras i grunden. Utan dessa förändringar kan en utvidgning helt enkelt inte genomföras.
Under de närmaste åren måste utvidgningen av unionen, tillsammans med EMU, stå allra överst på vår dagordning. Utvidgningen handlar inte om, utan om när och hur. Utvidgningen ligger i såväl Europeiska unionens som ansökningsstaternas intresse. Den ligger i unionens intresse därför att den kommer att ge oss en större marknad, och att den kommer att bidra till att säkerställa fred och stabilitet. Den ligger i de ansökandes intresse därför att unionen kan hjälpa dem till ekonomiskt välstånd och till politiska framsteg.
Jag vill understryka att vi allesammans, gemensamt som européer, har en moralisk skyldighet att samarbeta med länderna i Central- och Östeuropa, så att de kan frigöra sig från arvet från de senaste omkring fyrtio åren. Miljöförstörelsen, den omfattande ekonomiska misshushållningen och kvävandet av alla verkligt demokratiska ansatser utgör olika aspekter av det arvet. Tillsammans med Östeuropas folk måste vi övervinna dessa aspekter på ett slutgiltigt sätt. Tillsammans skall vi skapa ett nytt och enat Europa - ett Europa som omfattar såväl öst som väst.
I hög grad kommer den hastighet med vilken utvidgningen sker, och den utsträckning i vilken de enorma problemen övervinns, att bero på det holländska ordförandeskapets förberedande arbete. Jag hoppas att de nödvändiga förberedelserna kommer att ske, och jag är säker på att så blir fallet.

Salafranca Sánchez-Neyra
Fru ordförande, jag skulle också vilja uttrycka mina välgångsönskningar till det tjänstgörande ordförandeskapet. Jag anser att det man bör kunna vänta sig av ett bra ordförandeskap inte är att det skall kunna lösa alla problem som Europeiska unionen nu står inför, vilket vore en fysisk omöjlighet av tidsmässiga orsaker, utan att det, genom att ena olika viljor och uppnå en samstämmighet, kan bli i stånd att driva på den europeiska integrationen, vilken just nu, fru ordförande, befinner sig i ett avgörande skede i sin tidsplan. Jag anser att det tjänstgörande ordförandeskapet måste handla med en stor dos klokhet, skicklighet och med mycken taktfullhet.
Och tillåt mig, tjänstgörande ordförande i rådet, att säga att det inte har gått att förstå de uttalanden som er kollega, tjänstgörande ordförande i Ekofin-rådet har gjort, och som på ett klart oriktigt sätt har talat om en viss hysteri hos några medlemsländer för att gå med i den monetära unionen.
Jag tror, fru ordförande, att det inte åligger det tjänstgörande ordförandeskapet att bedöma medlemsstaternas kapacitet, och jag tror, fru ordförande, att det är meningslöst att onödigtvis avlägsna sig från samstämmigheten, framför allt i ett tema där enda rättesnöret bör vara fördraget. Emellertid, till sanningens ära, måste man säga att tjänstgörande ordföranden, i sitt inlägg under eftermiddagen, klargjort sakerna och satte pricken över i: et.
Jag tror, fru ordförande, att vad vi i dag verkligen har att bedöma är tjänstgörande ordförandeskapets mål och prioriteringar. Och i detta avseende skulle jag vilja, tjänstgörande ordförande, ställa två frågor. Den första är om det nederländska ordförandeskapet, med anledning av Ekofin-rådets arbetsmöte i april, har förutsatt en första analys av granskningen av de ekonomiska perspektiven med tanke på gemenskapens framtida finansiering. Därefter, tjänstgörande ordförande, vill jag fråga om ni har förutsett möjligheten till en slutsats av regeringskonferensens arbeten med fördragsreformen på en hypotes om 14 stycken, och om kontakterna som det nederländska ordförandeskapet har haft med myndigheterna hos den nuvarande brittiska regeringen, har lett till något initiativ för att komma ur den återvändsgränd som en situation av den här typen ger upphov till.
Jag avslutar, fru ordförande, så som jag började genom att upprepa mina välgångsönskningar till det nederländska ordförandeskapet och påminna tjänstgörande ordföranden att ordförandeskapets utmaning, som han uttryckte det på ett mycket bra sätt i början av sitt inlägg, och som i viss mån är samma utmaning som Europeiska unionen i sin helhet står inför, är den om hur man på ett klokt och omdömesgillt sätt skall förena det som enar oss och det som skiljer oss åt och om hur vi gör medlemsstaternas, inklusive den som innehar ordförandeskapet, rättmätiga intressen förenliga med att forma den europeiska unionen som en välstämd orkester.
Och för detta, tjänstgörande ordförande, har vi i vår grupp två metoder, och dessa är att sätta idéerna så många gånger som nödvändigt i idealens tjänst och att var och en söker sin egen nytta i den gemensamma nyttan.

Santini
Fru ordförande, herr rådsordförande! Även jag ansluter mig till de positiva omdömena vad gäller de prognoser och framtidsutsikter som ni, fru ordförande har beskrivit vad gäller regeringskonferensen, den monetära unionen, och den utökade och förstärkta dialogen. Just inom denna positiva ram finner jag emellertid anledning till stor tveksamhet, och jag beklagar att jag måste införa negativa synpunkter vad gäller det tydliga steg bakåt som Europeiska unionen riskerar att ta inom områden som rör det politiska, sociala och ekonomiska livet, framför allt den inre marknaden, handelspolitiken och det ödesdigra problemet med sysselsättningen, som vi alla brottas med. I ert program, fru ordförande, finns det inte ett ord om turismen, den turism som redan tidigare levt sitt liv inom ramen för Europeiska unionen som något högst slumpmässigt, närmast en programhektoplasma. Denna turism är nu död, nej, mördad någon gång i mitten av förra månaden av ministerrådet. Meddelandet om dödsfallet gavs av utskottet för transport och turism, som jag antar numera endast kallas för utskottet för transport, till stor förvåning för alla dem som i åratal arbetat med två projekt.
Det första av dessa var ett ännu blygsamt projekt som kallades " Gemenskapsåtgärder till stöd åt turismen" , som startades 1994. Det var ett småskaligt projekt, med en budget av endast 6 miljoner ecu. Om man tänker att min alpregion, som endast omfattar 450 tusen invånare avsätter 1 miljon mer än vad som avsatts för hela Europeiska unionen, så ger detta en uppfattning om betydelsen av att man ägnar uppmärksamhet år turismen. Men projektet avsåg emellertid turismen under 2000-talet, med andra ord dog den nyfödde en för tidig död! En turism som nämns i unionsfördraget, där den beskrivs som en sektor, en verksamhet av fundamental betydelse. Och siffrorna talar sitt tydliga språk, herr ordförande: 9 1/2 miljoner människor verksamma inom branschen, en siffra som kan utökas med lika många familjer, 65 % kvinnor, 296 miljoner turister per år i Europa, 165 miljoner dollar per år i intäkter, nästan mer än 5 % av den totala europeiska bruttonationalprodukten. Allt detta har tydligen inte fått något genomslag. Man har, som sagt, tagit död på turismen. Men inte turismen i Venedig, Paris, Madrid eller Amsterdam som sprider sig av sig själv, som är oundviklig, automatisk.
Fru ordförande, det gäller turismen i de underutvecklade regionerna, de perifera områden där turismen innebär bröd och liv, ofta den enda ekonomiska resursen. Det är denna turism som jag vill framhålla, en turism som också uppfyller de viktiga kraven att vara ett instrument för sammanhållning - ett ord som vi ofta tar i vår mun - möjlighet till möten, stimulans för att skydda och värdesätta vårt kulturella, historiska och konstnärliga arv. En turism som sedan kan stimulera alla de andra sektorerna: transporter, handel, jordbruk. Och samtidigt håller vi på med att diskutera, vilket har skett nyligen, användningen av fiskyngel vid uppfödningen av havsabborrar eller halten av kakao i choklad. Herr minister, lyssna på de 12 länder som har sagt ja till turismen, inte de tre som, i enlighet med en absurd enhällighetsprincip, har sagt nej.

Bertens
Fru ordförande! Herr agerande ordförande för rådet! Välkommen bland oss. Att regeringskonferensen avslutas med framgång är av stor betydelse, det vet var och en, för den framtida utvecklingen i unionen. Och inte bara behöver unionen en mer handlingskraftig demokratisk förvaltning utan fördjupandet av unionen är också nödvändigt för att förstärka vår roll i världen, utvidgningen av unionen och en legitim auktoritet som kan bära EMU.
Jag vill påminna om den mödosamma ratifikationen och ikraftträdandet av Maastrichtfördraget för att, antagligen helt i onödan, framhålla ordförandeskapets stora ansvar. För mycket hemlighetsmakeri och för lite demokratisering blev då nästan fatalt för Maastrichtfördraget.
Öppenhet och demokrati är krav som inte bara lever i Europaparlamentet utan också skall bestämma unionens framtida legitimitet hos medborgarna. Inte genom en dyr informationskampanj utan med hjälp av seriös demokratisering kan vi säkerställa den legitimiteten.
Med rätta skänker ordförandeskapet mycket uppmärksamhet åt effektiviteten och den kräver avskaffandet av vetorätten, beslutsprocessen, den kvalificerade majoriteten i rådet. Men för ett medborgarnas Europa behövs mer än så. För majoritetsomröstning krävs parlamentskontroll. Den kontrollen kan naturligtvis inte genomföras på ett effektivt sätt på nationell nivå eftersom ministern kan nedröstas och ändå vara bunden vid ett fattat beslut. Därför är en kontroll som genomförs av Europaparlamentet inte en önskan från gnällspikar som vill ha mer makt utan ett enkelt krav på demokrati.
Demokrati innebär mer. Det kräver också att förmenta effektivitetsöverväganden inte måste leda till att rådet framhärdar i den överstatliga finansieringen av jordbrukspolitiken och, som det ser ut, även utrikespolitiken och justitiepolitiken. Antingen gemenskapsmetoden, men då också med parlamentskontroll, eller ineffektiviteten i en finansiering av medlemsstater som klamrar sig fast vid en formell suveränitet. Dessutom måste det komma ett slut på utdelandet av europeiska resurser utan en ordentlig parlamentarisk kontroll. Det borde vi förresten ha lärt oss genom alla bedrägeriskandaler.
Det nederländska ordförandeskapets första politiska handling verkar tyda på att det förväntas att flexibilitet skall föra med sig all välgång. För att kunna undvika blockader inom den nuvarande eller framtida unionen kommer flexibiliteten att vara oundviklig. Vi måste se till att de utvalda institutionella engagemangen håller unionen verkningsfullt och demokratiskt styrbar, med insyn.
Jag vet av egen erfarenhet, det är ingen nyhet, att denna minister, detta ordförandeskap, hyser ett varmt hjärta för demokratin. Jag har därför fullt förtroende för att han kommer att göra sitt allra bästa. Men jag vädjar också till ordförandeskapet att arbeta fram en aktiv utrikespolitik. Instrumenten, hur bristfälliga de än är, finns redan. Dessa instrument är mycket nödvändiga med avseende på Cypern. Unionen får inte gömma sig bakom Förenta nationernas överhöghet. Det har inte fungerat. De okloka cypriotiska vapenköpen visar bara på labiliteten i status qou. Vi får inte glömma att krisen och instabiliteten är ett resultat av den turkiska ockupationen av den norra delen av Cypern som vi accepterat i 23 år. Unionens ordförandeskap bär i elfte timmen innan förhandlingarna om tillträde skall börja ett särskilt ansvar.
Vad består det väsentliga bidrag från unionen som den nederländske premiärministern nyligen hänvisade till av? Turkiets överreaktion får inte leda till att löftena till Cypern inte uppfylls. Därför ställer jag mig frågan, vad skall jag tro om beskeden i nederländska medier att den nederländska regeringen inte helt utesluter leverans av luftvärnsrobotar till Turkiet? Jag tycker inte direkt att det verkar vara ett bra exempel på tyst diplomati.
För övrigt tillönskar jag naturligtvis ordförandeskapet mycket klokhet och ambition.

Carnero González
Fru ordförande, till skillnad från min kollega och landsman Ignacio Salafranca förstod jag perfekt den slutliga meningen i uttalandet från tjänstgörande ordföranden i Ekofin-rådet och finansministern i Nederländerna, som premiärministern i det landet på ett ganska logiskt men också diplomatiskt sätt har försökt dölja.
Han påminde oss om vad Ekonomiska och monetära unionen faktiskt innebär och i ännu högre grad hur de, som vi skulle kunna kalla de ekonomiskt och finansiellt starkare länderna i unionen, tolkar den. Han sade att denna Ekonomiska och monetära union kommer att innebära ett Europa med två hastigheter och, att " de starka" dessutom funderar på om några " svaga" länder kommer att vara bekväma eller inte för detta Europa med två hastigheter.
Med andra ord, han har kommit hit för att säga vad Bundesbanks ordförande och andra valuta- eller regeringsansvariga verkligen kan tänkas anse om detta Europa med en hård kärna.
Följaktligen har jag förstått meddelandet perfekt. Jag tror att många spanjorer, italienare, greker och européer har förstått perfekt vilken framtid som väntar oss i denna typ av Ekonomisk och monetär union. I detta fall kan inte diplomatin göra mycket för att dölja vad som har sagts och där tanken inte kommer ifrån hjärtat utan ifrån plånboken. Detta säger en som utan något som helst tvivel är oense om det så olycksaliga kapitlet i Maastrichtfördraget som Ekonomiska och monetära unionen är.
Jag har använt större delen av min tid för att tala om ett tema som vi inte kommer att ta upp till behandling, och nu vill jag inte underlåta att säga två saker. Vi debatterar också situationen i Serbien. Jag anser att detta parlament bör begära att tjänstgörande ordförandeskapet kräver av president Milosevic att han erkänner alla de resultat som utföll i lokalvalen den 17 november. Men vi får inte glömma att det finns ett annat land som har uppkommit ur före detta Jugoslavien och som har haft svårigheter, till och med för att få komma med i Europarådet, på grund av avsaknad av demokrati, och jag tänker på Kroatien. Vi måste ha en enda måttstock att mäta med och inte två: en och samma för alla.
Jag avslutar med att påminna om att jag som spanjor kände en viss besvikelse när jag såg att programmet för det nederländska ordförandeskapet glömt utvecklingen av relationerna med Kuba. Jag vet inte om det kan bero på att President Clinton för några dagar sedan i sitt senaste uttalande tackade oss för vår ståndpunkt att frysa, och inte stoppa, en så oacceptabel lag som Helms-Burton.

Van Dijk
Ordförande! Herr Van Mierlo och herr Patijn! Er kollega Kok sade igår angående EMU att politikerna hellre skulle tiga om det. Nå, jag kan lova er att det tänker jag inte göra. Det står mycket illa till med demokratin i Europa om vi inte får prata om det, om ett ämne som gör medborgarna allt mer oroliga. Och med rätta, för EMU i sin nuvarande form leder till social nedbrytning. Den erbjuder en budgetär tvångströja men inga åtgärder mot skattekonkurrens. Det finns massor av texter om sysselsättningen men inga instrument för detta. I kapplöpningen mot euron lämnar medlemsstaterna 20 miljoner arbetslösa ute i kylan. En sådan enhetsvaluta leder till tvedräkt. De södra länderna är rädda för att missa EMU-tåget och minister Zalm - det har redan sagts här - kallade den oron för hysterisk. Han var därmed för öppenhjärtig.
Bästa sydeuropeiska vänner, ni skulle bara veta hur man i Nederländerna pratar om ert deltagande i EMU. Man är gladare om ni inte klarar det. Allt måste vika åt sidan för en hård euro, även Amsterdam-fördraget om det behövs. För det har premiärminister Kok upptäckt: EMU-gräl står verkligen i vägen för revideringen av fördraget, medan en vidare politisk integration just är ett villkor för monetär integration. En valutaunion som inte är en social och ekologisk union, som inte skapar nya arbetstillfällen, riskerar att gå under av splittring mellan regeringar och medborgarnas misstro, för vad mig beträffar får EMU gärna ställas tillbaka i kylskåpet tills dess att vi har ett bättre fördrag som gör unionen mer demokratisk och slagkraftigare och det är redan svårt nog.

Gollnisch
Fru ordförande, ärade kolleger, vad kan man önska sig av det nederländska ordförandeskapet? I vilken riktning är det möjligt att föra Europas framtid, med hänsyn till fördragens extrema och alltmer tvingande innehåll?
Först och främst, på det ekonomiska och finansiella området kommer det nederländska ordförandeskapet tvingas att förhandla om den gemensamma europeiska marknaden. I det avseendet kommer det säkert att vara mycket upptaget av en rad monetära frågor som avgör den omtalade gemensamma valutans framtid.
Det vi hoppas på är att man inte kommer att offra det europeiska välståndet, sysselsättningen och de fria företag som fortfarande finns kvar i Europa för dogmen om monetär stabilitet, samt att våra olika ekonomier inte ska få utstå nya monetära begränsningar som förhindrar nödvändiga justeringar.
Det nederländska ordförandeskapet säger att det även kommer att vara aktivt i fredsprocessen i Mellanöstern. Vad man kan önska sig här, och det blir säkert svårt, är att Europas röst ska skilja sig från Amerikas. Våra intressen är inte desamma och vi har en annan roll att spela.
När det gäller kriminaliteten, blir det säkerligen nödvändigt att återkomma om vissa oförsiktiga bestämmelser rörande öppnandet av gränser, såväl inre som yttre.
I fråga om utvidgningen önskar vi att det europeiska ordförandeskapet överväger de faror som är förbundna med att ta med ett land som olyckligtvis nyligen söndrades, splittrades i två delar, av ett oförklarligt krig.

Marinho
Herr ordförande, på ett klart och koncist sätt, som juridiskt har sin grund i fördragen, definierar det nederländska ordförandeskapet i sin programtext med skärpa de utmaningar som vägen till euron kräver av oss.
Vanligtvis läser bara ett fåtal de förpliktelser som står inskrivna i ordförandeskapens arbetsprogram, och om de gör det, är det inte med någon betydande uppmärksamhet. Men denna gång blir texterna av största vikt för oss vad gäller innehållet av det nederländska ordförandeskapets förpliktelser politiskt, mot medborgarna och allmänt, och likaså vad gäller protesten mot de yttranden som nyligen gjorts av finansministern, Gerrit Zalm, då han i ett penndrag och utan minsta återhållsamhet dömde de sydliga länderna till uteslutning i fråga om den gemensamma valutan. Bland annat sade han två särskilt allvarliga saker. Det första var att han inte ansåg det fördelaktigt att sydliga länder, där solen vanligtvis skiner på vintern, från början tillhör den första kärngruppen med gemensam valuta. Det andra var att han till och med ansåg de ansträngningar som dessa stater gör för att uppfylla konvergenskraven som ett hysteriskt agerande. Naturligtvis klimatbetingat, föreställer jag mig.
Den som är ordförande i Ekofin-rådet får inte säga dumheter av detta slag. För det första eftersom det bara är på grundval av fördraget och det strikta uppfyllandet av gemenskapslagens kriterier kräver som det fastställs vilka länder som skall ingå eller inte ingå i kärngruppen. I denna fråga är vi alla likvärdiga, och det finns inga stater som är mer likvärdiga än andra. Vad den nederländske ministern gjorde, var att utan någon objektiv eller laglig grund, uttrycka sin åsikt i ett för relationerna mellan staterna mycket känsligt ämne, med antaganden om gemenskapsnormer som inte existerar. För det andra uttryckte han sig sårande om ansträngningarna hos de regeringar, medborgare och länder som tror på den europeiska förpliktelsen och gör allt för att föra den strikta politik man kommit överens om i sammanhanget.
Som vilken ansvarig person som helst med medelmåttiga kunskaper i europeiska frågor erkänner, är denna politik en oundgänglig hjälp för att sanera de europeiska staternas finanser, den bekämpar arbetslösheten och stöder projektet med en gemensam valuta ställd mot den amerikanska dollarn och den japanska yenen.
Jag noterar, ärade ordförande, era uttalanden i början av presentationen av arbetsplanen och i denna debatt och jag gläder mig åt dem. Jag vill också påminna om premiärministerns uttalanden. Wim Kok är en person som jag hyser den största respekt och aktning inför, och han ansåg dessa uttalanden vara en blunder. Faktiskt kommer Gerrit Zalm att behöva flera månader, flera år, mycket längre tid på sig än ett ordförandeskap varar för att lära sig Fördraget om Europeiska unionen, studera Maastrichtkriterierna och läsa föreskrifterna för oberoende organisationer, som till exempel OECD, för att inte förvånas över att behöva dra slutsatsen att, åtminstone när det gäller mitt land Portugal, så ligger vi jämsides med Nederländerna vad gäller huvuddelen av Maastrichtkriterierna och avsevärt bättre till än ni vad statsskulden anbelangar.
Det är just därför vi anser, att Nederländerna har all rätt, från och med det att man uppfyller kriterierna, att liksom vi, liksom Spanien, liksom Italien ingå i den första kärngruppen med gemensam valuta. Det är min önskan, en önskan som jag framställer till det nederländska ordförandeskapet, att det i till slut kommer att ha gjort allt för att projektet att skapa en gemensam valuta blir ett projekt som är så gemensamt som möjligt för alla européer, baserat på strikta krav, men också baserat på jämlikhet mellan alla stater i denna union.

Pack
Ordförande, kära kolleger, rådsordförande! Jag yttrar mig enbart över temat Serbien. Jag välkomnar rådets beslut från den 9 januari. Där krävs av den serbiska regeringen full respekt för resultaten av kommunalvalen i Serbien, d.v.s. oppositionsalliansen Zajednos seger. I beslutet förväntas att pressfriheten och ett slut på trycket mot de oavhängiga medierna garanteras och att en dialog påbörjas mellan alla politiska krafter i Serbien.
Efter det att en utrikesminister från denna Europeiska union, innan jul, genom ett onödigt besök i Belgrad och med okloka uttalande, åter misskrediterat den Europeiska unionens utrikespolitik, var, med deklarationen från rådet från den 9.1. i portföljen, mitt besök i Belgrad förra vecka, särskilt lätt.
Oppositionsalliansen Zajedno, studenterna och med dem hundratusentals serbiska medborgare, befinner sig sedan veckor ute på gatorna. Om våra utrikesministrar så som jag under natten från torsdag till fredag inpå bara huden hade fått uppleva denna uppbrottsstämning skulle de sannolikt ha formulerat ett ännu större stöd för detta demokratiska uppbyggnadsarbete och hotat med strängare straffåtgärder mot Milosevic och hans regering och även verkställt dessa.
Alla de som menar att man vet vad man har Milosevic, men inte oppositionen, borde besinna sig och ställa frågan. Är någon som 1991 blodigt slog ner en demonstration, som beordrade angreppet på Slovenien, anbefallde kriget mot Kroatien med de första massgravarna i Vukovar, som ursprungligen är ansvarig för kriget i Bosnien med koncentrationsläger, massgravar, deportationer och vilken den amerikanska diplomatin 1992 betecknat som Butcher of the Balkans , är han trovärdigare, är han bättre ägnad att upprätta en demokrati i Serbien än ledarna för oppositionen, som han ville ta ifrån valsegern? Oavsett hur skiftande - jag har redan nämnt det här - de två manliga ledarna för oppositionsblocket de sista åren varit, de sista veckorna har visat att de med stöd av civilbefolkningen, och med fredliga medel, vill ge Serbien ett nytt demokratiskt ansikte.
Jag förväntar mig att väst åtminstone visar dem samma förtroende som Milosevic och ytterligare mer, då de ingått ett förbund med fru Pesic, som är ledare för " Civil Alliance" och som redan från börjat kämpat mot kriget i regionen. Jag förväntar mig också att den Europeiska unionen lägger mera värde på att Milosevic, och även andra om de skulle komma i regeringen, äntligen löser kosovofrågan, för det var där det började och där kommer det väl också att sluta!
Mina damer och herrar! Milosevic är inte heller längre den enda garanten för Daytonavtalet. Ansvaret för det ligger nu i Sarajevo, i Pale och i Banjaluka, och damerna och herrarna där måste ställas till ansvar, de måste ses som våra samtalspartner. Och, mina damer och herrar, allt vore betydligt lättare om Karadzic äntligen befann sig där han hör hemma.
Jag kände under dagarna och nätterna i Belgrad att människorna äntligen ville befria sig från milosevicregimens repression. Jag hoppas, ärade kommissionsledamot van den Brook, att ni, med den Europeiska unionen, hjälper just de oberoende medierna och just radio B 92, som spelar en utomordentlig roll för demokratiprocessen. Det var vid tiden för det sista nederländska rådsordförandeskapet, och utrikesminister van den Brook, som kriget i före detta Jugoslavien startade. Gör vad ni kan, herr rådsordförande, för att bana väg för Serbien till Europa och ge Bosnien en verklig fred.

Hermange
Fru ordförande, herr ordförande i rådet, det nederländska ordförandeskapet inleds i en avgörande tid, en tid då Europeiska unionen står inför en dubbel utmaning; utvidgning och fördjupning.
När nu regeringskonferensen pågår är det viktigt att inte förlora vårt mål ur sikte att vid sidan av det monetära Europa förverkliga människornas Europa, dvs. ett Europa som bemöter folkens oro och önskningar. Människornas Europa, det är ett Europa som bryr sig om de svagaste, de mest behövande, de utslagna, barnen och de unga.
Det är därför, herr ordförande, som jag har varit uppmärksam på era förslag om sysselsättning och socialpolitik. Sökandet efter ekonomiska villkor som gynnar utvecklingen av arbetsmarknaden bör vara prioriterat. Samtidigt är det nödvändigt att skydda och utveckla den europeiska sociala modellen, det är den som producerar rikedomen i våra samhällen och ekonomier.
I det avseendet kommer regeringskonferensen att ha det tunga ansvaret för att äntligen ge Europeiska unionen en oomtvistlig behörighet i sociala frågor, vilket framför allt ger den möjlighet att agera mer effektivt i kampen mot social utestängning.
Med anledning av den förödelse som narkotika skapar för våra unga, när det gäller beroende, lidande och hälsa gläder jag mig åt att det nederländska ordförandeskapet har gjort kampen mot internationell brottslighet och drogtrafik till en av sina främsta prioriteringar. Ett faktiskt samarbete mellan våra länders polis-, tull- och rättsväsenden är nödvändigt för att aktivt kunna kämpa mot drogtrafiken, men som ni vet, herr ordförande, det är lika viktigt att harmonisera de europeiska lagstiftningar som avser bekämpningen av drogtrafik och användning av droger. Utan en sådan harmonisering skulle vi inte kunna föra en effektiv kamp och medborgarna, särskilt de unga, skulle inte kunna åtnjuta säkerhet.
Slutligen vill jag, i samma anda, be det nederländska ordförandeskapet om att inte nonchalera det allvarliga problemet om skydd av barn i Europa, vilket inte är en oro som kan kopplas till dagens aktualiteter, men det handlar om grundläggande saker som står på spel för Europeiska unionen.
Herr ordförande, jag tar tillfället i akt för att förnya mitt förslag om skapandet av ett europeiskt centrum för förebyggande och kamp mot våld mot minderåriga. Detta centrum är tänkt att fungera som de europeiska byråerna, det skulle vara en instans som samordnar åtgärder, men också en unik plats för information och utbyten. Dess främsta uppgift skulle vara mycket konkret, att söka efter försvunna barn genom att sätta nationella forskningscentra i samband med varandra och att samordna bestämmelser som våra länders föreningar och familjer har inrättat.
När 1997 års budget röstades igenom visade parlamentet och rådet att de stödde verkställandet av åtgärder till förmån för skydd av barn. Den här beslutsamheten måste snarast konkretiseras, och jag vädjar till rådets ordförande att blåsa liv i den vilja som krävs för att realisera det här projektet, så att de 80 miljoner barn som lever i Europeiska unionen kan växa upp i ett Europa som är vänligt och som självklart är förberett för en bättre framtid.

Alavanos
Fru ordförande, jag vill önska det nederländska ordförandeskapet lycka till under det här halvåret. Nederländerna är ett land som inte tillhör de stora, ett dynamiskt land som skulle kunna spela en roll av positiv syntes, jag skulle vilja säga, en ganska annorlunda och mycket mera social roll än den vi såg i samband med Maastrichtfördraget, och mycket mera accepterad av de europeiska medborgarna.
Vi upplevde en sensibilitet från det nederländska ordförandeskapets sida, gällande en rad frågor som står i relation till de medborgerliga rättigheterna. Men i flera frågor upplevde vi total brist på sensibilitet, och vi lyssnade till det nederländska ordförandeskapets verksamhetsprogram här i Strasbourg. Här i Strasbourg där Europaparlamentets plenum upprepade gånger har tagit upp de allvarligaste frågor i samband med Turkiets kränkning av de mänskliga rättigheterna, och där Europadomstolen för de mänskliga rättigheterna i Strasbourg under de senaste månaderna har fattat två beslut, där den fördömer Turkiet, med avseende både på de mänskliga rättigheterna gällande det kurdiska folket, och i samband med den cypriotiska egendomen i de av den turkiska armén ockuperade delarna av republiken Cypern.
Utifrån denna synpunkt, herr ordförande, skulle jag vilja ställa följande fråga: Ni är ordförande i Europeiska unionen sedan några veckor. Igår efter en upptrappning av hoten, hörde vi Turkiets islamiske premiärminister, Erbakan, öppet hota Grekland, en av EU: s medlemsstater, och Cypern, en stat som står i nära förbund med EU, med krig och med ockupation av territorier. Erbakan sa exakt så här: " Grekland lärde sig en läxa 1922 när deportationen av greker från Mindre Asien inträffade, och 1974 när halva Cypern ockuperades, och Turkiet är berett att åter ge en lektion" . Ett krigshot mot en medlemsstat, medlem i den europeiska unionen, och inför detta hot om krig hör vi inte varken en protest eller ett allvarligt ställningstagande från ordförandeskapets sida. Vi hör och ser från er sida endast diplomatiska samtal utan betydelse, som blott bereder mark för ett sammankallande av associeringskommittén-Turkiet. Ingen vill ha en isolering av Turkiet. Ingen vill ha murar mellan Turkiet och Europa. Men man vill att Turkiet respekterar medlemsstaterna, respekterar Europeiska unionens demokratiska ordning, på samma sätt som alla andra länder gör, och av unionen och av dess ordförandeskap kräver vi mod och kurage nog att stå för sina skyldigheter och att stödja de medlemsstater som hotas med dylika krigsrop. Jag förväntar mig ett svar från er, herr ordförande.

Swoboda
Fru ordförande, herr rådsordförande! De senaste veckorna har man ibland sagt holländarna att kraven på ordförandeskapet inte är för lågt satta. Men man kan också säga att de är mycket, mycket anspråksfulla. Herr van den Broek har ju hänvisat till att ett fullföljande av fördjupningen och utvidgningen kräver väldigt mycket överläggningar och ansträngningar.
Jag frågar er, herr rådsordförande, om ni just när det gäller utvidgningen är medveten om vilka förutsättningar som krävs. De har delvis redan nämnts. Jag tänker på de institutionella förutsättningarna. Där vill jag stödja er, då ni kommer från ett litet land, i det att i framtiden och i händelse av en större union måste naturligtvis även de små länderna ha en stark representation. Jag tänker på regionalstödet. Vilka idéer kommer Nederländerna att tillföra en sådan diskussion och kommer de att utforma regionalstödet så att det även är tillämpbart i en större union? Jag tänker på jordbruksstödet. Är ni beredd att stödja att man från en politik som direkt subventionera jordbruket omfördelar i riktning mot ett stöd för landsorten, framför allt med tanke på de sociala aspekterna?
Något som sällan nämns, men där jag mig framför allt från Nederländerna väntar mig ett visst stöd är också miljöpolitiken och moderniseringen av kärnkraftverk i framför allt den östra hälften av Europa. Jag stödjer fullkomligt era ansträngningar att på allvar nå en lösning här, men jag tror att det krävs väldigt många förutsättningar.
Jag nämner dessutom helt kort något som är viktigt i samband med nedrustning och krig. Vi står inför, och jag tror att detta också kan genomföras med det nederländska ordförandeskapets hjälp, ett slutgiltigt förbud mot personminor. Och då gäller det produktion, handel, spridning och att man verkligen förstör de personminor som redan finns. Jag ber slutligen om att den Europeiska Unionen för en framgångsrik kamp mot personminor, något som har företagits inom FN: s ramar men som man måste visa tecken på inom Europa. Och jag hoppas att ni kommer nå detta under ert ordförandeskap.

Peijs
Herr ordförande! Under de kommande månaderna kommer Europa att ställas på prov. Kommer unionen att kunna reformera sig själv så pass att det tjugoförsta århundradet kan emotses med förtröstan? Ett nytt sekel med talrika utvidgningar och alla tillhörande integrationsproblem. Vissa av reformerna som är nödvändiga för att anpassa förvaltnings- och demokratistrukturen efter den nya situationen kan göra mycket ont för enskilda medlemsstater.
Nederländerna står inför den inte ringa uppgiften att skapa samförstånd runt detta mycket svåra val. Och i samförstånd var och är Nederländerna specialiserat. Enligt vissa är just det kärnan i den framgångsrika inhemska ekonomin. Just det faktum att Nederländerna är vant att kompromissa och sträva efter samförstånd, kan göra det nederländska ordförandeskapet till ett historiskt ordförandeskap. Därvid passar det sig inte, och jag tycker att min kollega Salafranca sagt det på ett utomordentligt hövligt sätt, vilket jag tackar honom för, att en finansminister under ordförandeskapets första vecka lägger fram sin uppfattning så oförblommerat och så odiplomatiskt att man måste vara rädd för att samförstånd och förtröstan blir svåra att finna. Till och med ett barn kan räkna ut vilka länder som minister Zalm betraktar som hysteriska. Ett land som Spanien till exempel som just har fryst sina löner för tjänstemännen för att kunna uppfylla EMU-kriterierna har mycket svårt att försvara detta på hemmafronten om EU-ordföranden samtidigt förklarar för pressen att denna regering är hysterisk. Å min politiska grupps vägnar måste jag då också be den nederländske ordföranden om en förklaring till detta beteende.
Även valutan, ordförande, kommer ännu att kräva mycket uppmärksamhet från den nederländske ordföranden. Reglerna runt eurons rättsliga status, sista handen som ska läggas på stabilitetspakten, en resolution om ett nytt ekonomiskt monetärt system, för alla dessa punkter krävs tilltro och enstämmighet. Då valutan kräver stort samtycke från unionen kvarstår ett antal bekymmer. Kanske är det nederländska ordförandeskapet utomordentligt lämpat för att ta sig an dessa problem. Jag syftar då på arbetsmarknadspolitiken och arbetslösheten i unionen. Nederländerna kan betona de strukturella anpassningar av politiken som är nödvändiga med avseende på stela lönesystem, anpassning av sociala förmåner och större arbetsrörlighet. En punkt för kritik i det nederländska ordförandeskapets program är frånvaron av ett turistråd. Långsamt börjar det bli allmänt känt att turismen kan betraktas som den största arbetsgivaren i hela Europeiska unionen. Eftersom både unionen och den nederländska regeringen har " arbete, arbete, arbete" stående på sin fana så är det desto obegripligare att den nederländske ordföranden ignorerar turismen som om den inte existerar. Vidare tillönskar jag av hjärtat den nederländske ordföranden ett medborgarvänligt Amsterdam-fördrag som är lika kreativt som staden själv.

Crowley
Fru ordförande! I likhet med andra ledamöter vill jag önska det holländska ordförandeskapet alla framgångar under ett mycket viktigt år för Europeiska unionen. Det arbete det irländska ordförandeskapet utfört har redan upprättat många av de måttstockar vi måste gå efter. Att döma av vad som sades i parlamentet i förmiddags, som svar till den senaste ordföranden Bruton, framgår att tonvikten ligger vid ett Europa som är närmare folket, som är angeläget för människorna, som kan reagera snabbt och mildra farhågor, men som samtidigt kan uppväcka entusiasm och passion hos människor.
Så i stället för att upprepa vad andra talare framfört vill jag bara för det holländska ordförandeskapet nämna två områden, där jag skulle vilja se litet handling. Ett har redan omnämnts i det ordförandeskapsdokument som ledamöterna fått; det gäller kampen mot internationell brottslighet och olaglig narkotikahandel. Detta är ett av det områden som bekymrar den vanliga medborgaren, som utgör ett förkroppsligande av Europeiska unionen, allra mest. Ett program på BBC World Television förra fredagskvällen betonade ånyo att 82 % av all brottslighet i Förenade kungariket är drogrelaterad. Färska siffror från den irländska polisen anger att 76 % av all brottslighet i Irland är drogrelaterad. Eftersom Interpols narkotikaenhet ligger i Holland, så hoppas jag att det holländska ordförandeskapet kommer att fortsätta det arbete som inletts av det irländska ordförandeskapet, för samordnade och gemensamma insatser, för att flytta dessa frågor från den tredje till den första pelaren, och för en alltmer ökad samordning och ett alltmer ökat samarbete mellan medlemsstaterna för att komma till rätta med vad som utgör en ond och avskyvärd olaglig verksamhet.
Som en fortsättning därpå så handlar min andra och sista punkt om att, i fall denna Europeiska union skall ha någon betydelse så måste den skydda dem som är allra mest sårbara i vårt samhälle, och det är våra barn. Vi har det fortlöpande fallet med pedofilringarna i Belgien. Vi har de fortlöpande vardagsproblem barn konfronteras med, inte bara när det gäller sexuellt och känslomässigt utnyttjande, utan också fattigdom, bristande möjligheter och bristande skydd. Med den stora föreliggande mängden välvilja borde det nu finnas möjlighet att införa en nya artikel i det nya fördrag, som det holländska ordförandeskapet - hoppas vi - kommer att lägga fram under sin ordförandeskapstid, för att säkerställa att barns rättigheter och friheter till fullo och separat innefattas däri. Kan vi inte skydda den framtid våra barn utgör, vad är då för mening med att skydda nutiden?

Theonas
Fru ordförande, det holländska ordförandeskapet belastas med de åtaganden som fastställs av tidigare toppmöten och senast i Dublin, för att främja integrationen av regeringskonferensen, den tredje fasen av EMU samt utvidgningen av den europeiska unionen mot länderna i Central- och Östeuropa. Det säkra med en aktion i denna riktning, är att det holländska ordförandeskapet kommer att lägga sin lilla sten till uppbyggandet av fattigdomens och arbetslöshetens Europa. De europeiska folken kan inte förvänta sig en förbättring av sin levnadsnivå och sina arbetsförhållanden, utifrån det arbete som kommer att genomföras även under nästkommande sexmånadsperiod.
Med anledning av situationen i Serbien, skulle jag först av allt vilja anmärka på det försiktiga sätt på vilket rådets ordförande närmade sig frågan i sitt uttalande. Fru ordförande, trots de oerhörda svårigheter som de möter såväl på ekonomisk nivå till följd av införandet av embargot, som på grund av de problem som har skapats med anledning av krigssituationen i området på Balkan, så är det serbiska folket i stånd att garantera den demokratiska processen och att utöka sina demokratiska rättigheter om de tillåts vara fria från externa påtryckningar och internationella intentioner.
Den serbiska regeringens beslut att ogiltigförklara de allmänna valen och reaktionen som detta beslut framkallade, tvingar fram en strävan efter en lösning på denna fråga inom ramarna för Serbiens rättsliga ordning, och konkreta slutsatser från de politiska krafterna, som skall leda fram till att det serbiska folkets verkliga problem träder fram och som skall befria dem från dagens situation som skapar en lämplig terräng för dem som vill undergräva det serbiska folket och Serbiens rättigheter, och det skall förstärka deras kamp för fred i området, demokrati och socialt välstånd. Med hänsyn till detta, kan vi inte förstå avsikten att framtvinga nya åtgärder och att diktera nya villkor i Serbien med erkännandet av oppositionens demokratiska rättigheter som förevändning. Det går inte längre att på ett oförstående sätt provocera fram en beredvillighet till att acceptera ytterligare ålägganden att vidta åtgärder som i den slutliga analysen försvårar livet för detta serbiska folk. Då det serbiska folket, efter Daytonavtalet, på goda grunder väntade på upphävandet av sanktionerna mot dem, såg det inte bara att detta förpliktande aldrig uppfylldes utan tvärtom att inga tillfällen gick till spillo när det gällde att bevara och utöka åtgärderna på deras bekostnad, och till och med mycket värre då all information som publiceras idag i pressen samtidigt visar att den serbiska regeringen redan rör sig i riktning mot att erkänna oppositionens rättigheter och att acceptera resultaten av de nyss hållna allmänna valen.
Det verkar redan som om resultaten av valet accepterats i de viktigaste städerna som i Belgrad och i Nis. Jag tror att Europaparlamentets ihärdighet gällande åläggandet av nya villkor kan sammanfattas så här: Detta försök kan enbart karakteriseras som hyckleri, för annars förlorar orden sin innebörd, om vi inte kallar denna inriktning, denna inställning för hyckleri.

Willockx
Ordförande! Herr minister! 1997 är ett ytterst viktigt år för Europa, det har här redan upprepade gånger sagts och det med rätta. Det är också ett år då Europa leds av små länder. Trojkan består mycket riktigt av Irland, Nederländerna och Luxemburg. Små länder med slagkraft som vill fortsätta traditionen med små länders goda ordförandeskap. Utan tvivel gjorde Irland bra ifrån sig. Nederländerna står nu inför den mycket speciella, kanske historiska, uppgiften att slutföra regeringskonferensens final eller att förbereda finalen. Vi känner med avseende på det nederländska ordförandeskapet, sammanfattningsvis, ett vaksamt förtroende. Förtroende för det traditionella, effektiva och pragmatiska tillvägagångssättet. Även vaksamhet eftersom vi i tidningsurklipp, i intervjuer med viktiga personer i den lila koalitionen i Nederländerna, som t.ex. herr Bolkenstein, ibland läser saker om Europa som är just de motsatta när det gäller inspirationen mot vad vi vill med Europa. Jag räknar därför med, herr Van Mierlo, herr ordförande, herr Patijn, att ni inte kommer att använda herr Bolkensteins inspiration som ledstjärna under ordförandeskapet för regeringskonferensen, utan snarare Benelux-memorandumet.
Herr Van Mierlo, jag är glad att ni pläderade för mer kvalificerad majoritet. Det är av grundläggande betydelse för Europas genomförbarhet. Ändå är jag besviken över att enhetligheten i skattepolitiken uttryckligen underströks och bekräftades redan vid det nederländska ordförandeskapets första presskonferens. Medan just det nederländska ordförandeskapet lägger så mycket vikt vid bandet mellan fiskalitet och sysselsättning, medan just det nederländska ordförandeskapet lägger så stor vikt vid koldioxidskatten, medan vi just konstaterat att koldioxidskattens lidandeshistoria förorsakats av just den förlamande enhetligheten.
Får jag för det tredje rikta mig till herr Patijn, som ordförande för budgetrådet.
Herr Patijn, ni har bevittnat den fullständiga känsla av missnöje som uppstått mellan parlamentet och rådet. Får jag vädja till er att på informellt sätt så snart som möjligt försöka bryta igenom den här missnöjeskänslan. Jag tror vi är skyldiga till vår del av ansvaret för det missnöjet men att skulden i första hand ligger hos rådet, som de senaste åren i det sammanhanget inte fungerat så bra.

García-Margallo Y Marfil
Fru ordförande, herr tjänstgörande ordförande i rådet, ärade ledamöter, den 31 december skålade vi, en grupp parlamentsledamöter, för det nederländska ordförandeskapets framgång, entusiastiska som vi var över dess föregående ordförandeskaps framgång som kulminerade i undertecknandet och ratificeringen av Maastrichtfördraget.
Den 6 januari, heliga tre konungars dag som ytterligare illustration, debuterade landets finansminister och tjänstgörande ordförande i Ekofin-rådet med några uttalanden i vilka han visade sig vara anhängare av en mycket begränsad Ekonomisk och monetär union för att bokstavligen försäkra eurons trovärdighet.
Som om dessa uttalanden inte vore framgångsrika nog tillät sig finansministern att lägga till att de sydliga länder som gör anspråk på att ansluta sig till unionens tredje fas från den första vågen förfaller hysteriskt. För det andra, genom att agera europeisk lagledare, begränsade han den tredje fasen till att omfatta Tyskland, Beneluxländerna, Frankrike och kanske, sade han, med litet tur, Irland och Österrike.
Rådets tjänstgörande ordförande, i ert tal har ni frågat er, och därtill citerat Havel, om man kan kräva en passion för Europa, detta parlament har naturligtvis en sådan, men det är inte med sådana tal som man överför en passion för Europa eller får den att växa hos den befolkning som utgör Europa.
Uttalandena av finansministern, litet ljumt korrigerade av er dagen därpå, saknar taktfullhet, de är klumpiga och oförenliga med Europeiska unionens fördrag, och vad värre är, de speglar en anda som inte är förenlig med parlamentets uttalanden, som det alltid har framfört, med önskan om en stabil, solid, stark och trovärdig euro, och att det önskar att ju fler länder som kan integreras i gemenskapsvalutan, desto bättre för Europa, därför att man på så sätt skulle undvika en onödig uppdelning mellan norr och söder, mellan fattiga och rika, mellan de grå takens Europa och Medelhavseuropa.
I ett klassiskt verk, som ni säkert är bekant med, " Don Juan Tenorio" , sägs att en viss ånger ger frälsning åt själen. Rådets tjänstgörande ordförande har i detta parlament tillfälle att högtidlighålla det uppenbara och säga att den enda regeln angående tillträde till den gemensamma valutan är Maastrichtfördraget, er finansminister må tycka vad han vill, genom att göra ett något mer avancerat uttalande och säga att den nederländska regeringen önskar att antalet länder i Europa som skall ansluta sig till denna valuta skall vara större eller, slutligen, i en höjdpunkt av extas och passion för Europa, skulle ni kunna göra ett önskvärt uttalande, en tolkning av fördraget som möjliggör för maximalt antal länder att delta i den gemensamma valutan. Ni skulle, i en gest av generositet, kunna applådera ansträngningarna hos regeringar, likt min egen, som utför ett mycket hårt arbete för att delta i första ledet, fulla av entusiasm för den nya europeiska konstruktionen, som den tredje fasen i valutaunionen utgör. Om det är så, frälser tjänstgörande ordförande sin själ. I motsatt fall är jag säker på att den kommer att fördömas.

Wiersma
Fru ordförande! För min del hyllar jag Nederländernas utrikesminister för hans utförliga klarläggning av landets ordförandeskap. Jag vill bara behandla en sak i mitt bidrag och det är frågan Serbien, eller, för att uttrycka det tydligare, Förbundsrepubliken Jugoslavien.
Det nederländska ordförandeskapet kan vad parlamentet beträffar direkt sätta igång med denna brådskande utrikespolitiska fråga som vi vill ge extra uppmärksamhet i den här debatten. I flera veckor har vi med spänning följt händelseutvecklingen i Förbundsrepubliken Jugoslavien. Veckor av en imponerande och fredlig protest mot förfalskningen av lokala valresultat. För Serberna var och är tydligen måttet rågat.
Länge har regeringen Milosevic internationellt hållits i lä på grund av Dayton. Det går inte längre. Valfusk är valfusk och OSSE-delegationen har utan tvivel fastslagit detta.
Den serbiska regeringen måste följa rekommendationerna från González-delegationen i deras helhet. Inte heller om detta kan det finnas några tvivel. Unionen kan inte ha något att göra med en regering som skändar de demokratiska spelreglerna på ett så grovt sätt. Den serbiska regeringen stänger med sitt agerande av vägen till Europa. Relationerna måste frysas så länge president Milosevic inte gett med sig till 100 %. Kommissionsledamot Van den Broek delar, visade det sig nyss, som tur är denna uppfattning.
Unionen och medlemsstaterna måste anstränga sig att se till att IMF inte gör några eftergifter gentemot den nuvarande serbiska regeringen. Det handlar för oss inte bara om att rätta till valresultatet. Frågan är ett exempel på den oroande halten av demokrati i Serbien. Det måste bli bättre. Unionen måste göra detta tydligt men vara beredda att hjälpa till att förstärka demokratin i landet. Var och en är ansvarig för det. Milosevic vacklar just nu. Hans eftergifter har dock inte gjort särskilt stort intryck på demonstranterna. Landets president behöver tydligen ytterligare ett par knuffar i rätt riktning. Ordförandeskapet kan hjälpa till med det genom att organisera en särskild trojka-delegation som på plats kan utöva nödvändiga påtryckningar.
Jag var lite besviken över minister Van Mierlos reaktion som sa att han delar åsikt med innebörden i föreliggande resolution men att han på den punkten ännu inte vet om han måste genomföra en sådan handling som att sända dit en trojka-delegation. Jag tycker att Europeiska unionen inte får vänta för länge och därmed åter riskera att initiativet överlämnas till amerikanerna. Det går aldrig att exakt veta när och med hur stor framgång man kan sända ut en sådan delegation. Jag anser att människorna i Belgrad har rätt till Europeiska unionens tydliga närvaro. Europeiska unionen, jag säger det ännu en gång, måste vara mycket synligare närvarande i Belgrad. Det är viktigt för oppositionen nu, men samtidigt en investering i de framtida relationerna med ett förhoppningsvis mer demokratiskt land.

Valverde López
Fru ordförande, andra kollegor har kritiserat den nederländska finansministerns politiska felsteg. Detta tema bör inte få störa realiteten i det nederländska ordförandeskapets program, och jag vill lyckönska rådets tjänstgörande ordförande till att vara den första av ordförandena som gör en tolkning som är anpassat till fördragets anda och bokstav, till essensen av vad rådets roterande ordförandeskap representerar, lång ifrån all viljepolitik och demagogi inriktad på inrikespolitiska mål.
Jag tror också att från parlamentet bör vi inte göra rådets ordförandeskaps debattperioder alltför nationellt koncentrerade. Med detta sagt, fru ordförande och rådets tjänstgörande ordförande, och genom att följa inriktningen på ert eget program, vill jag gå in på några punkter i den europeiska realiteten som ni hänvisar till för att påminna om några av de grunddrag som vi i detta parlament anser väsentliga. Jag tror att det är mycket viktigt att ert ordförandeskap ägnar sig åt att rensa ut i lådorna hos rådet, som är den institution som har flest eftersläpade projekt för direktiv och förordningar. Det är varken kommissionen eller parlamentet som släpar efter i lagstiftningsprocessen, det är rådet. Där finns ett ämne som inte avslutats och vi hoppas mycket på er skyndsamhet.
Ni skulle också göra en stor tjänst om ni i rådet hade framgång med att föra fram fördragens anda och inte på ett förvrängt sätt såsom det praktiska arbetet har påbjudit. Jag menar att rådet, alltför ofta, söker en överenskommelse, till och med i de fall där fördraget gör det möjligt att rösta med kvalificerad majoritet. Detta går också emot fördragen och försenar på ett obefogat sätt besluten.
I samma anda, herr ordförande, borde ni hejda de infall av återförande av vissa frågor till de nationella länderna som några regeringar försöker genomföra. Jag tänker konkret på miljöpolitiken, och inom detta område måste vi komma ihåg att ett av förslagen som ni påminner om i ert program, ett definitivt igångsättande av överenskommelsen om energins koldioxidnivåer, är något som vi väntat på sedan 1992, det år då toppmötet om jorden ägde rum och på vilket vi formellt och med en internationell karaktär förband oss att snarast genomföra denna lagstiftningsåtgärd i Europeiska unionen.
När vi talar om andra områden, som inrikespolitik, tror jag att det definitiva godkännandet av avtalet om gemensamma europeiska gränser brådskar, liksom åtgärderna för terroristbekämpning och givetvis, det som många andra kollegor har nämnt, drogbekämpningen.
Herr ordförande, jag anser att man i nästa fördrag inte bör avskaffa de skilda befogenheterna för de nationella parlamenten respektive Europaparlamentet. Varje avskaffande av eller blandning mellan dessa i de skulle vara mycket negativ för vårt framtida arbete.

Collins, Kenneth
Fru ordförande! Först av allt så vill jag säga att jag, åtminstone inom miljöområdet, hälsar det holländska ordförandeskapets mål med tillfredsställelse. Jag anser dess program utgöra en underlig blandning av välgrundad ambition och overklighet; overklighet eftersom jag tror att det blir problem med tidplaner och det gemenskapens maskineri som inte finns med i det program de lagt fram. Den verklighetsanknytningen måste absolut tillskapas.
Jag tycker det är berömvärt att man vill säkerställa en ordentlig integrering mellan miljö- och hälsovårdspolitiken och annan politik, i synnerhet sysselsättningspolitiken. Det tycker jag är mycket bra. Det gläder mig verkligen att de tar detta på allvar. Men jag skulle gärna vilja komma med en eller två specifika kommentarer.
Jag hoppas att det holländska ordförandeskapet under sina sex månader kommer att föra det femte miljöåtgärdsprogrammet framåt, i första hand genom att säkerställa att rådets samtycke från december verkligen förs vidare till parlamentet, så att vi kan inleda vårt arbete med andrabehandlingen. Jag hoppas att man kommer att sträva efter att åstadkomma avtal om såväl dricks- som badvatten. Förstabehandlingen har redan skett i parlamentet, och jag kan inte se varför man inte skulle kunna göra framsteg. Jag hoppas verkligen att man gör det.
För det tredje så håller jag med ordförandeskapet om att införandet och genomdrivandet av miljöpolitik utgör ytterst viktiga frågor, men vill uppmana det att inte uppnå överenskommelse vid det första miljörådet, utan i stället vänta till det andra så att det får möjlighet att konsultera och diskutera med parlamentet i denna mycket viktiga fråga.
För det fjärde hoppas jag att ordförandeskapet kommer att försöka ta itu med biloljeprogrammet, och också här inte vid det första miljörådet utan vid det andra, eftersom jag tror att vi kan vara till nytta därvidlag.
Avslutningsvis så hoppas jag att ordförandeskapet inser att vi ännu inte har något ramprogram om vatten, och att det därför kommer att anmoda kommissionen till samtycke därvidlag, så att vi kan börja arbeta tillsammans. Jag önskar ordförandeskapet lycka till under dess sex månader, trots vissa medlemsstaters obstruktioner i rådet.

Oostlander
Herr ordförande! Som reaktion på minister Van Mierlos utförliga anförande skulle jag egentligen vilja säga något som kanske ger den gnutta passion som han längtar så efter. Jag vet att han står öppen för det. Jag skulle vilja påminna honom om det faktum att den europeiska integrationen varit ett vågstycke som tidigare generationer modigt antagit och med detta försökt förverkliga en dröm. Det handlade om att inte längre samtala så mycket om mot varandra riktade svärd utan mycket mer om en effektiv användning av plogbillar. Det har egentligen lyckats. Man kan alltså egentligen säga att vi idag till viss del lever i en förverkligad utopi. Lägg det i händerna på den byråkratiska pragmatiken och ni får till slut endast en konstruktion över, och det var början på ert anförande.
Men jag tror att det är väldigt viktigt ge i synnerhet dynamiken i den nederländska regeringen som unionens ordförande vad den behöver. Jag antar att den uppgiften hos er ligger i goda händer.
Så över till den tredje pelaren, en del av konstruktionen. Det krampaktiga fasthållandet vid nationell suveränitet ligger på kollisionskurs med medborgarnas säkerhet. Jag tror att man börjar inse det allt mer. Därför är det nu av största betydelse att det suveränt beslutas att ta sig an brottsligheten på europeisk nivå. Det är särskilt farligt att obetänksamt gå vidare i denna mycket klassiska sektor av rättsstaten utan Europeiska domstolens befogenheter och nödvändig parlamentarisk kontroll på europeisk nivå.
Som påminnelse: hemma känner ni till parlamentets utredningsutskott Van Traa om hur polisen och rättsväsendet sköter sig. Vi ska behöva inse hur obetänksamt det är att verkligen gå vidare på detta område utan en sådan möjlighet på europeisk nivå. Det är inte vår mening, och det har det aldrig varit, att ta befogenheter från de nationella parlamenten utan bara skaffa de befogenheter som lagts som hittebarn hos rådet, på fel adress i Bryssel, ett hälsosamt gemenskapstak över huvudet.
Jag tycker att ni borde vara något ambitiösare och med avseende på asylpolitiken gjorde ni en lustig kommentar om den nederländska politiken i frågan. Ni pläderar egentligen för att omsorgen för ett bedrägerisäkert pass läggs i händerna, tror jag, på kommissionen. Det ser så ut. Är det inte ett för ensidigt nederländskt regeringsintresse? Med tanke på allt som hänt så tycker jag att det ligger en aning humor i saken.

Reding
Herr ordförande, det nederländska ordförandeskapet kommer inte att ha det lätt. Risken för att det inte kommer att fattas några viktiga beslut innan det brittiska valet är stor och då återstår bara några veckor till toppmötet i Amsterdam. Att på dessa få veckor åstadkomma vad andra inte har lyckats med på flera månader är på gränsen till omöjligt, och detta gäller ett område där medborgarna har höga förväntningar på unionen.
De vill att deras personliga säkerhet garanteras, att det förs en effektiv kamp mot den internationella brottsligheten, att brott som begås mot barn, drogtrafiken, bedrägeri och korruption bekämpas effektivt. Vad kan vi nu konstatera? Inom alla dessa områden har det mellanstatliga samarbetet visat sig vara ineffektivt. Vare sig det handlar om rättsligt eller polisiärt samarbete är bilden alltid densamma. Den grova brottsligheten har inrättat sin europeiska sfär medan de som borde bekämpa denna grova brottslighet gömmer sig bakom sina så kallade suveräna intressen och därför gör väldigt lite, om ens något. Att fortsätta på den här vägen, herr ordförande, är utan tvekan att gå mot ett misslyckande. I gengäld har vi gemensamma strukturer för att lösa de här problemen, inte bara när det gäller visum, asyl och invandring, utan också och framförallt när det gäller förebyggande av brottslighet samt polisiära och rättsliga insatser.
Två slutsatser gör sig alltså gällande. För det första, de som klamrar sig fast vid sin suveränitet skall veta att om de inte ger upp en del av den så riskerar de att förlora den helt och hållet. Och för det andra, om det nederländska ordförandeskapet inte i tid hinner få ihop ett paket med effektiva åtgärder mot den organiserade brottsligheten, att det avstår från att sammanfatta och överlämnar uppdraget till nästa ordförandeskap. Det är faktiskt bättre att vänta lite och förfoga över ett bra dokument, än att skynda sig och under flera år behöva utstå konsekvenserna av ett system som inte fungerar.

Van Mierlo
Ordförande! Jag ber att få tacka de ärade parlamentsledamöterna för deras bidrag, för berömmet naturligtvis och för de lovord som uttalats, men bestämt också för de kritiska kommentarer som fällts. Vi befinner oss ju i början av processen och som ordförande har jag visserligen naturligtvis mina egna åsikter i flera ärenden som också är Europas, men jag måste dock som ordförande framförallt lyssna till alla röster som hörs, eftersom de allihop snart spelar en roll när vi måste binda samman dem till samförståndsåsikter. Därför är jag tacksam för nästan alla kritiska kommentarer, varvid jag dock tar avstånd från de kommentarer som hade ett starkt nationalistiskt inslag. En parlamentsledamot höll sig ingående sysselsatt med detta och sade sen i onödan att hon kände sig nederländsk från topp till tå. Nåväl, hon har heller inte dolt det ett enda ögonblick. Men också mot henne är jag tacksam för de kritiska synpunkter hon yttrat och som jag också kan använda. Det gäller egentligen för alla parlamentsledamöter. Jag kan kanske också hålla mig lite kortare eftersom många av kommentarerna ligger inom ministrarnas olika fackområden. De kommer ni att få se här i stor omfattning. Jag skall överlämna era kommentarer, som alla noterats och som framförallt också befinner sig inom det området - t.ex. nästan alla herr Collins kommentarer - till våra fackministrar i deras egenskap av ordförande för rådet. De kommer att mer konkret kunna gå i dialog med er om detta.
Många har sagt det - herr Oostlander har kanske sagt det med störst eftertryck - vi befinner oss i ett avgörande år. Europa har påbörjat sin konstruktion med passion, men det ligger inte något motsägelsefullt i det. Vad jag sagt är att vi inte på en gång kan försöka uppväcka någon passion för denna konstruktion hos alla medborgare. Men vi som håller på med den måste däremot känna passion för den, annars går det inte. Jag behöver en tydlig funktionell passion och den vädjar jag även till hos andra för att kunna genomföra det här arbetet.
Som jag sa så är det omöjligt att behandla allting i detalj. Men jag tar ett par områden som nästan alla talat om. Sysselsättningen har blivit en punkt som vart efter tagits upp på olika sätt i diskussionen. En hade stora förväntningar, en annan är besviken. En tredje är orolig för att det är miljön som kommer att få stryka på foten. Hela sysselsättningstemat har redan sedan Essen framstått som en uppgift för ordförandeskapet och för unionen och som blir allt tydligare. Dispyterna gällde framförallt vad man ska göra med sysselsättningen i fördraget. Som det för ögonblicket ser ut, när jag ser mig omkring, så finns det flera länder som är skeptiska till frågan om man verkligen effektivt kan sköta sysselsättningsfrågan i unionen, men det är inte en skepsis som gäller målsättning eller ansvarsfördelning, det är en skepsis som gäller frågan om unionen kan skaffa fram ett effektivt instrument för detta. Det är det som det handlar om. Men efterhand har dock en större förståelse vuxit fram, också hos dem som hade en mer skeptisk inställning. Det ser då också ut som att det kommer att komma en tydlig paragraf om det i fördraget.
Jag kommer nu till EMU som många av er talat om och ofta som om EMU är sysselsättningsmålets fiende. Låt mig säga er att det enligt mitt tycke är en felaktig uppfattning. Varje land som får ordning på sin ekonomi, märker att det på kort sikt kan ha kortvariga negativa effekter på sysselsättningen. Men det uppstår en situation som därefter kan ge mycket större sysselsättning. Vi har själva varit med om det i Nederländerna och vi skördar nu frukten av det. Egentligen är det precis likadant med EMU. EMU är inte sysselsättningens fiende. Det kan, genom det beteendemönster det kräver för att passa med det, kortvarigt ha en sådan effekt. I verkligheten kommer det att ha en gynnsam, så förväntar man, inverkan på förmågan att skapa arbetstillfällen.
Jag tror det här är rätt plats att ännu en gång - i onödan egentligen för jag sa det så tydligt nyss i mitt första anförande, men kanske har, vad jag kan höra, inte alla kunnat höra det - berätta hur det ligger till med det nederländska kabinettets hållning med avseende på tillträdet till EMU. Låt mig först säga något till försvar av min kollega från finansdepartementet. Jag fick nyheterna från de olika utländska tidningarna - och det var så jag fick höra talas om det och då hajade jag till och tänkte: " Himmel, har han sagt det, menade han det" ? Jag frågade honom om det och jag fick ett mycket korrekt svar från honom. Ordet hysteri föll i samband med en beskrivning av länder som inte direkt är klara det första året utan ett eller två år senare, men innan euron är här. Och det är länder som anses kunna följa med EMU redan från början. I det sammanhanget har han sagt: " Det vill jag hellre än att de på ett hysteriskt sätt försöker bli klara till ett speciellt år" . Med andra ord, vad innehållet beträffar avstår jag från kommentar, men det är i alla fall välmenat. De berörda länderna behöver i alla fall inte känna sig förolämpade av den kommentaren. Den ståndpunkt det nu handlar om och som redan i två år av hela kabinettet i Nederländerna intas som ståndpunkt, premiärministerns ståndpunkt, inbegripet utrikesministern, inbegripet finansministern, det är den ståndpunkt som jag berättat om och jag kan inte säga det tydligare: var och en som kan uppfylla kriterierna är välkommen och ju fler, desto bättre. Där finns inga baktankar med som att ja, då kanske ändå tänka på... Nej, så är det. Så har vi alltid sagt. Det är ju så att i Nederländerna har man den uppfattningen att man måste vara sträng i de där kriterierna. Att man inte får börja rucka på dem. Den uppfattningen har man. Jag riktar mig alltså särskilt till de länder som under en hel vecka kunnat unna sig lyxen att känna sig sårade.
Låt mig säga ett par saker om demokrati. Där under faller allt som medborgaren kopplar samman med beslutsprocessen. Det innebär alltså både insynen och den parlamentariska kontrollen. Den spelar en av de viktigaste rollerna i diskussionerna vid regeringskonferensen. Jag väntar mig också att det på den punkten kan bli verkliga resultat. Det nederländska ordförandeskapet inspireras självt mycket av tanken att minska det demokratiska underskottet. I våra förslag finns det många befogenheter för att öka Europaparlamentets möjligheter till kontroll. Vi står inte ensamma. Det är ju så att, det vet var och en, det finns olika åsikter om detta. Det ena landet ger det hela en annan laddning än det andra. Nåväl, det är nu helt enkelt så och det gäller så många olika saker. Det är vår uppgift att uppnå samförstånd om detta. Men tvivla inte på den laddning som man tar itu med. Det är ändå det viktigaste jag kan säga er för ögonblicket.
Låt mig säga något om de kommentarer som fällts angående de mänskliga rättigheterna. Jag har skänkt detta en hel del uppmärksamhet. Jag har sagt att jag tycker det är en växande uppgift för Europa. Det framläggs som att Nederländerna hellre överlåter behandlingen av de mänskliga rättigheterna åt Europa. Får jag bara säga en sak om det. Det är inte " överlåta till" av bekvämlighet. Jag säger det eftersom jag märker att alla länder har stora svårigheter att ensamma föra en effektiv politik med avseende på de mänskliga rättigheterna. Jag tror att vi av den anledningen med avseende på stora länder, emerging economies som Kina och egentligen hela Sydostasien, Indonesien hör också lika väl dit, eftersom det är så viktigt, måste söka efter nya vägar att prata om det här och se till att vi får kraft i våra händer att upprätthålla de värdena eller få dem tillbaka i de fall vi förlorat dem. Det kan ni alltså bara tolka i dess positiva bemärkelse.
Det har fällts ett antal kommentarer om den tredje pelaren. Låt mig ännu en gång med eftertryck tala om hur viktig Nederländerna tycker att den är, inte bara för window-dressing , inte för att det på den punkten uppstått en känslig debatt mellan Frankrike och Nederländerna om olika uppfattningar om narkotikapolitiken. Och, säger ni, de skilda uppfattningarna kommer väl att finnas kvar ännu en tid, även om jag måste konstatera att det efterhand kommer allt mer förståelse för en narkotikapolitik som kanske har en mycket nationell idéuppbyggnad, som är uppbyggd på ett typiskt nederländskt sätt, men som faktiskt ger resultat som, om jag ska vara ärlig, är oändligt mycket bättre än i grannländerna. Det är otroligt svårt. Vilket land kan rättfärdiga inför sina medborgare att det överger en politik som ger så goda resultat, bara för att ett annat land vill det eller för att det ofta finns så mycket oförståelse för den. Det hindrar inte att det också vilar ett stort ansvar på Nederländerna, där negativa effekter av det nationella tillvägagångssättet går över gränserna till andra länder. Jag kan försäkra er att jag ser det som en utmaning och att jag är stolt över att just Nederländerna nu kan leda den high level group som gemensamt ska bekämpa brottsligheten och narkotikapolitiken, och att vi kan leda organiseringen av den action commune som det varit så mycket uppmärksamhet runt. Jag är övertygad om att vi kan visa att det går att nå fram till en mycket intensivare, större och effektivare samverkan på dessa punkter, utan att grunden i en nationell politik måste överges.
Låt mig säga något - herr De Vries har sagt något om det men jag tror att alla känner det så - om punkten Jugoslavien och krigsförbrytarna. Vi har uppmanats att vidta åtgärder på det området. Låt mig säga er detta. Jag betraktar själv det faktum att de krigsförbrytarna kan gå fritt omkring som en svulst som, om vi inte kan få bort den, blir det allvarligaste hindret för att nå det vi strävar efter i Bosnien-Hercegovina, nämligen en multi-etnisk stat, som också kan vara multietnisk, som kan fungera. Inte bara det. Det är också för den krigsförbrytartribunal som för tillfället är och egentligen utstrålar och symboliserar världens samvete, men inte har några fler krigsförbrytare för att kunna fungera, liksom en förolämpning mot vår strävan mot internationell rättsordning och skyddande av värden. Det är av den anledningen som vi inte resignerar. Jag erkänner att det är mycket svårt att arrestera dessa personer med de befintliga krafter som finns i Jugoslavien. Jag ska inte gå in på detaljer. Ni känner själva delvis till dem. Men det faktum att det hittills inte gjorts något effektivt åt det betyder absolut inte att länderna i Europeiska unionen finner sig i detta. Man kommer då in på ett område som det är svårt att prata offentligt om, för man börjar då tänka på andra sorters åtgärder. Det enda som jag kan be er om är att tro mig när jag säger att vi inte finner oss i detta faktum, att vi inte har råd att göra det.
Ett antal kommentarer gjordes angående flexibilitet. Jag har redan sagt att intellektuellt blir detta det svåraste problemet. Man kan på bästa sätt sammanfatta det så här: vi behöver det och ändå bör man betrakta det med misstänksamhet, annars kommer integrationsprocessen att hotas innan man vet ordet av. Det är med den inställningen vi ska försöka att ändå ge form till den kapacitet som behövs för att få till stånd en försoning, som jag kallar den, mellan utvidgningens imperativ och fördjupandets imperativ. Skilda hastigheter kan här bilda en bro, om tillämpningen sker med omsorg och varsamhet. Även här konstaterar jag att det finns stora motsättningar. Inte desto mindre är jag övertygad om att vi kan ordna godtagbara paragrafer i fördraget om flexibiliteten, med stor återhållsamhet inom gemenskapen i allmänhet med avseende på flexibilitet i den första pelaren. I den andra pelaren ligger det annorlunda till, eftersom vi där söker efter befrielse från vetorättens tyranni. Det är absolut nödvändigt. Herr Bertens, men även många andra som t.ex. herr De Vries, har påpekat detta. Vi vill absolut komma fram till en effektivare, verklig utrikespolitik. Inte för att omröstningar sker så ofta men vetorätten själv lägger sin skugga över hela beslutsprocessen i rådet. Allt för ofta leder det samförståndet antingen till att inget beslut tas eller till ett beslut med minsta gemensamma nämnare som grund för själva beslutet.
Ett enda ord om Cypern. Många parlamentsledamöter har talat om detta. Jag har redan sagt det, om vi inte kan lösa Cypern-frågan så hindras vi i våra friheter, både vad gäller NATO-utvidgningen och utvidgningen av Europeiska unionen, i alla fall ligger ett hot där. Arbetet måste ske med stor återhållsamhet. Det är utan tvivel så att vi nu för ögonblicket har ett vad man brukar kalla window of opportunity att göra något. Nästa år är det val på Cypern och vi måste egentligen nu lägga grunden för de förhandlingar som snart, ett halvår efter regeringskonferensens avslutande, måste komma till stånd. Situationen har förbättrats något, men det är tillfälligt, med anledning av de robotar som beställts men som tillsvidare inte kommer att placeras ut där under de första sexton månaderna. Även med anledning av att grekiska och turkiska flygplan gör sina överflygningar. En vädjan har genom mig framförts till båda parter att avstå från allt som kan leda till ökad spänning.
Låt mig ge ytterligare ett svar, särskilt riktat till herr Bertens, fast det egentligen inte hör hemma här, det har dock ett europeiskt element, nämligen om den eventuella leveransen av robotar till Turkiet. Det är helt enkelt så att det här handlar om ett NATO-land. Turkiet hamnar därigenom i kategorin möjliga vapenleveranser. Frågan om de vapnen kan komma att sättas in mot kurder bedöms åter mycket kritiskt. Överhuvudtaget bedöms varje officiell begäran om leverans mot frågan om leveransen kan ha en spänningshöjande verkan i ett område. Det är de kriterier som vanligtvis tillämpas, och som också här tillämpas, men det finns för närvarande ingen begäran om leverans, att föregripa den här sortens beslut fungerar med andra ord i sig själv också spänningshöjande. Det är onödigt och därför gör jag det inte heller.
Bara ett enda ord om Mellanöstern. Det sades att vi har andra intressen där än amerikanerna. Det kan kanske mycket väl vara så om vi går in på detaljer. Generellt är Mellanöstern ett hot inte bara mot freden där utan om den freden inte kommer till stånd, då blir det ett hot för hela världen. Jag tror att när det gäller grundintressena så är de desamma för amerikanerna såväl som för européerna.
Jag slutar här, inte i övertygelsen att jag svarat tillfredsställande på allas frågor, men i övertygelsen att jag kommer att vara här flera gånger till och säkert kommer att få möjlighet att gå närmare in på de kommentarer som gjorts.

Pack
Herr rådsordförande! Jag beklagar att ni egentligen endast svarat våra nederländska kollegor trots att vi ju ändå utgör ett mycket europeiskt parlament. Europeiskt betyder ju just, tyskt, franskt, portugisiskt o.s.v.! Jag uttalade mig mycket konkret om Serbien och skulle gärna vilja ha ett konkret svar från er om Serbien och inte bara från van den Broek, utan också från rådsordföranden.
Jag ber er, rådsordföranden, att svara med några få meningar och substantiellt.

Ordföranden
Ni måste förstå att debatten har varit mycket lång och tiden är knapp.

Van Mierlo
Ordförande! Det är sant, ni har rätt, det är en mycket viktig punkt i sig själv men jag sätts också lite under tryck, på grund av er dagordning.
Även herr Wiersma har med avseende på Serbien uttryckt sin besvikelse över att jag inte direkt sagt att vi omedelbart skall åka dit med en trojka.
Får jag säga er att på min resa längs huvudstäderna behandlas frågan Serbien alltid mycket utförligt. Att känslorna är mycket kongruenta och att vi alla är beredda att spela den roll som är den mest effektiva. I det ögonblick som vi kan åka dit för att göra något effektivt, då åker vi dit. Men du kan inte bara åka dit på känsla, för det kan mycket väl hända att när du varit där och kommer tillbaka med tomma händer, att du får en kontra-politisk effekt, medan du tre dagar senare kanske visst skulle kunna göra något men att du inte längre kan det eftersom du nyss har varit där. Vi måste med andra ord hålla det hela inom termer av vad som är effektivt, men låt mig säga att alla länder är nöjda och med övertygelse står bakom de som har visat att det också finns ett annat Belgrad än Milosevics Belgrad. Ni behöver inte tvivla på detta, jag har inte hört stött på något undantag och jag förväntar mig inte heller möta någon annan åsikt under min fortsatta resa.

Alavanos
Herr ordförande, precis den fråga som Pack ställde skulle jag själv vilja ställa: Jag tror inte att den enbart måste besvaras inför de nederländska ledamöterna. Jag ställde frågan till ministern, angående uttalandet av Erbakan igår. Det står skrivet i hela den europeiska pressen idag, vad Turkiet är berett att göra på Greklands bekostnad, att den turkiska armén är beredd att göra det som den gjorde 1974 på Cyperns bekostnad. Ordföranden kan inte förtiga denna fråga, detta hot mot en medlemsstat. Jag förväntar mig inom en halv minut ett ställningstagande från ordföranden.

Maij-Weggen
Jag har en fråga som ställts av tre politiska grupper men som egentligen inte besvarats, nämligen frågan hur det nederländska ordförandeskapet står i frågan om den så efterlängtade utvidgningen av parlamentets budgetbefogenheter vid sidan om lagstiftningsbefogenheterna, som ni verkligen säger att ni står bakom. Men om budgetbefogenheterna har tvivel rests genom ett antal uttalanden och det uppfattas här som mycket allvarligt. Det skulle vi alltså gärna vilja ha minister Van Mierlos reaktion på. Frågan ställs inte bara av vår politiska grupp utan också av tre andra grupper.

Salafranca Sánchez-Neyra
Herr ordförande, jag har begränsat mig till att formulera två frågor och sanningen är att jag inte har fått svar på någon av dem. Den första är mycket enkel: det handlar om att veta om Ekofinrådets arbetsmöte har förutsatt sig att genomföra en första undersökning av revisionen av de ekonomiska perspektiven för att finansiera Europeiska unionen år 2000.
Den andra frågan är viktig och är, herr ordförande, om det tjänstgörande ordförandeskapet, efter förhandlingsrundan, och speciellt efter kontakterna som det har haft med den nuvarande brittiska regeringen, överväger en lösning på 14 av regeringskonferensens arbeten om fördragsreformen.

Antony
Herr minister, jag kommer att fatta mig mycket kort. Ni sade att det inte fanns en enda avvikande röst. Jag tror att det för fem år sedan, då massakrerna i Vukovar ägde rum och då man här fortfarande stödde den jugoslaviska röda armén, faktiskt fanns mycket få avvikande röster, nämligen min och mina vänners. Idag kan vi till skammen tillfoga det löjeväckande.

Van Mierlo
Ordförande! Med avseende på Turkiet så har jag beslutat låta associationsrådet behandla relationerna med Turkiet. Turkiet är en bundsförvant i NATO-sammanhang. Det finns mycket kritik att yttra över Turkiet men såväl de positiva som de negativa sidorna måste behandlas och det är av den anledningen som vi så snart som möjligt kommer att hålla associationsrådet om Turkiet så att alla dessa punkter kan tas upp till behandling. Jag vädjade igår mycket tydligt till de inblandade och i detta fall också till herr Erbakan att avstå från uttalanden och åtgärder som kan verka spänningshöjande. Men ni får inte underskatta att det på båda sidor just nu sker spänningshöjande tankeutbyten. Det måste behärskas av båda sidor annars kommer vi inte fram till det som hur som helst måste ske för att till exempel hitta en lösning för Cypern.
Vad inflytandet på budgeten beträffar så räcker det med denna kommentar: tankeutbytena om åtskillnaden mellan obligatoriska och icke-obligatoriska utgifter vid regeringskonferensen ger inte mycket hopp, och det är helt enkelt realistiskt att bara konstatera faktum, om att den åtskillnaden skall tas bort. Det innebär inte att alla tycker att det måste förbli så som det är just nu, men jag har, tror jag, i ett tidigare skede svarat att vissa delar av integrationsprocessen nu helt enkelt definitionsmässigt sker stegvis. För närvarande förväntar jag inte mycket utrymme för att ändra i skillnaden mellan obligatoriska och icke-obligatoriska utgifter.
Det är i första hand finansministrarna i Ekofin som skall besluta om en informell sammankomst om de finansiella framtidsutsikterna. Det står i det nederländska ordförandeskapets verksamhetsprogram att en informell, en till intet som helst förpliktande, inventering av ståndpunkter skulle kunna äga rum men det har kommit så många protester mot detta att det är frågan om den här sammankomsten överhuvudtaget kommer att äga rum. Jag tycker personligen att när ett land påminner om avtalet att hoppa över detta och förblir vid denna ståndpunkt så är det inte möjligt att ändra denna punkt på dagordningen. Men om sammankomsten ändå skulle äga rum så kommer det att handla om ett rent informellt och till intet förpliktande utbyte av tankar.
En fråga har också ställts angående läget med avseende på Förenade kungariket. Det är svårt att på en minut svara på detta utan att trampa någon på tårna. Jag har inte mycket till övers för tanken att de fjorton tillsammans försöker komma fram till slutsatser och lämnar Förenade kungariket med alla ärenden i ett isolerat läge. Det verkar för mig vara kontra-produktivt. Man ger då anledning till politisering och polarisering i Förenade kungarikets valkampanj och det har vi minst intresse av.
Jag vill tala om att jag inte har något som helst behov av att lägga mig i Förenade kungarikets valkampanj. Det är inte vår sak, det är deras demokrati, det är deras värden som står på spel, och jag har ännu mindre anledning att uttala mig om vilken vinnare jag vill se. Det enda jag har rätt att göra, och det är å flera människors vägnar, är att hoppas att britterna under valkampanjen lyckas prata om Europa på ett inte alltför negativt sätt. För om det är fallet, om det uppstår en kampanj där den mest anti-europeiske kandidaten kan få flest röster, jag säger inte att det skall hända, men om det skulle vara så, då kommer vinnaren, vem det vara må, att få mycket lite utrymme att under den korta tiden därefter komma till förhandlingar. Och låt oss vara uppriktiga, vi behöver britterna för att bygga Europa och vi vill också ha dem med oss. För att göra det måste vi göra vårt jobb. Vi måste alltså så gott det går försöka glömma att problemet finns där. Låt dem föra kampanjen. Låt oss också tillsammans med britterna försöka att så konstruktivt som möjligt gå igenom de där ärendena och låt oss undvika att situationer uppstår där britterna i slutskedet före valet står helt isolerade på alla viktiga punkter. För övrigt gör vi klokt i att inte tänka så mycket på de brittiska valen ett tag. Det är också ett falskt sätt att framställa saken om man menar att Förenade kungariket är det enda land som på viktiga punkter står i vägen för samförståndet. Det är inte sant och vi måste vägra att hålla den bilden levande. Det är inte i Förenade kungarikets intresse och inte heller i Europas.

Ordföranden
Tack så mycket, Van Mierlo.
Jag förklarar debatten för avslutad.
Omröstningen äger rum i morgon kl. 12.00.

Valverde López
Herr ordförande, jag tror att den dagliga praxis i vårt arbete måste tjäna till att korrigera vår föredragningslista och det sätt på vilket vi planerar vårt arbete. Jag ber, herr ordförande, att ni framför till presidiet att debatter som den som just har ägt rum bör förberedas bättre och med tillräcklig tid så att när rådets ordförandeskap, som i det här fallet, är berett att svara på ett öppet sätt och på parlamentets traditionella sätt, har tillräckligt med tid till sitt förfogande för att svara och att man inte behandlar dessa debatter som en debatt vilken som helst, därför att för oss är det här mycket viktigt. Jag vill också uppmärksamma ordförandeskapet på att i nästa delsammanträde är en debatt med Europeiska rådet planerad. Jag hoppas att Europeiska rådet förbereds på att ha tillräckligt med tid för att diskutera på ett öppet sätt i en öppen och parlamentarisk dialog, så som detta parlament alltid kräver och som är så nödvändigt. Denna begäran önskar jag att ni framför till presidiet.

Ordföranden
Det stämmer. Den skall läggas fram till presidiet.

Distansavtal
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande (A4-0009/97) från Europaparlamentets delegation till förlikningskommittén om förlikningskommitténs gemensamma utkast till Europaparlamentets och rådets direktiv (C4-0666/96-00/0411(COD)) om konsumentskydd vid distansavtal (Föredragande: Oomen-Ruijten).

Oomen-Ruijten
Ordförande! Förlikningsförfarandet vid distansavtal har, tycker jag själv, fått fina resultat. Vi har uppnått väldigt mycket vid dessa förhandlingar. Egentligen mer än vad rådet ville och det är första gången som rådets ståndpunkt ändrats mellan den gemensamma ståndpunkten efter den andra behandlingen och förlikningsförfarandet. Första gången i det avseendet att det, fast det till en början inte gick med på parlamentets önskningar, ändå enhälligt godtog dem. Efter alla parlamentets ändringsförslag har de för första gången godtagit ett sådant förslag med kvalificerad majoritet.
Jag har i delegationen märkt att det ihärdiga pockandet på förklaringar från rådets sida, förklaringar till varför du gör något, ställandet av motfrågor, kan bära frukt, och av de 31 ändringsförslagen har då också inte mindre än 26 av de 31 ändringsförslagen i sin helhet eller i anpassad form tagits med i texten.
Tre ändringsförslag hade därvid, huvudsakligen av tekniska skäl, blivit överflödiga. Två ändringsförslag tog föredraganden tillbaka av praktiska skäl. Ett bra resultat om man tänker på att rådet från början egentligen inte ville ta över ett enda ändringsförslag.
Slutligen ligger det nu ett direktiv klart som uppfyller ett akut behov. Ett viktigt stycke konsumentskydd inom ett område där inga europeiska regler överhuvudtaget gäller och där de verkligen behövs. Det är viktigt med beaktande av det stora språng som distansförsäljningen av varor och tjänster tagit. Allt mer används befintlig men också ny teknologi. Vi köper skivor via TV, vi köper kläder via internet och vi bokar semestern per telefon. Det används allt mer. Vi gör det inte bara i eget land utan också över gränserna tar vi kontakt med leverantörer och tar leverantörerna kontakt med oss. En myndig konsument måste på den inre marknaden vara i stånd att vid de köp han eller hon gör också väl genomtänkt kunna gå till verket, göra väl genomtänkta val. Det ligger inte bara i konsumentens intresse utan det ligger också i intresset för den som levererar varorna eller tjänsterna.
För att kunna definiera dessa val måste ett antal villkor vara uppfyllda. En av huvudpunkterna är rätten till grundlig information. I direktivet anges att konsumenten måste känna till bland annat pris, viktigaste egenskaper, betalningssätt och, i förekommande fall, kostnaderna för leveransen av vara eller tjänst innan avtal tecknas. Parlamentet vill också att, vid förskottsbetalning, pengarna betalas tillbaka om inte en likvärdig tjänst levereras. Vi har ställt upp ett antal villkor i den riktningen med avseende på marknadsföringen. Det har kommit ett förbud mot användande av fax, den tillkopplade telefonen, anrop per telefon, och om telefonen används för hemförsäljning eller marknadsföring finns det nu i alla fall regler om att var och en inte längre utan vidare kan störas mitt i maten.
Ordförande, något väldigt viktigt, och dit rådet egentligen inte ville komma, och vad som tidigare endast reglerades av det finstilta i ett avtal, är leveransen av likvärdig vara. Det skulle alltså innebära att om jag i mitt eget land måste driva en valkampanj och jag behöver gröna T-shirts men de levererar röda T-shirts istället så kan jag i och för sig bli av med dem till socialisterna men jag hade faktiskt velat ha gröna. Mina röda T-shirts måste alltså kunna sändas tillbaka och det måste jag också ersättas för med pengar.
Den sortens fall, vanligtvis endast reglerade i det finstilta, finns nu också med i lagstiftningen och det kostade mycket möda.
Sedan punkten finansiella tjänster. Ett ändringsförslag som vi lämnat in om denna punkt antogs tyvärr inte med ett antal rösters övervikt - jag är ännu tacksam mot ett antal liberala kollegor, D'66-kollegor och så ett par kollegor från den andra sidan. Vad vi däremot har uppnått - det säger jag också till min kollega Fernand Herman - är att det nu finns en förbindelse från rådets sida beträffande grönboken om finansiella tjänster, att där det finns luckor kommer det nya möjligheter till lagstiftning.
Vad som sedan måste regleras och vad som egentligen också är helt nytt är punkten klagomål. Vi har i denna lagstiftning angivit att även konsumentorganisationer kan vidta rättsliga åtgärder också inom ett annat rättsområde. Jag tror att det är helt nytt. Jag vill också framhålla blomsterutkörningen: den skulle falla under direktivet. Helt nytt är också att i ett förlikningsförfarande, i gemensamma överläggningar mellan råd och parlament, också för detta har en bra reglering tagits med.

Whitehead
Herr ordförande! Vi har diskuterat viktiga frågor ingående denna eftermiddag, men det är nu lämpligt att en av den holländska politikens prydnader nu får komma med det första anförandet i det holländska ordförandeskapet, i ett ämne som hon i hög utsträckning gjort till sitt eget de senaste åren. Jag vill gratulera henne till den tid hon lagt ner för att få fram detta direktiv till ett mycket tillfredsställande medlingsläge. Jag vill också i förväg framföra mina ursäkter till henne, och till kommissionsledamot Bangemann som jag skulle vilja ställa en fråga till, eftersom jag måste gå vidare direkt för att ställa en annan fråga till ordförande Santer i det tillfälliga utskottet för BSE, som genomför sitt sammanträde parallellt med denna debatt.
Jag vill bara komma med några korta påpekanden, eftersom mycket redan sagts av föredraganden. För det första så medför den enorma ökningen av direktförsäljningen att konsumenten erbjuds såväl det bästa som det sämsta i denna nya värld. Det bästa genom att få tillgång till en massa nya tjänster. Det sämsta därför att det inte finns något skydd i form av kunskaper om de försäljningsmetoder som används. Ibland ställs konsumenten i detta läge i vad man på engelska, som en lån från holländskan kallar ett " forlorn" [förlorat] hopp. Jag tror det heter verloren hoop på holländska. Den situationen, där man inte vet tillräckligt mycket om vad som händer med och kring en, är vad detta direktiv har sökt komma till rätta med.
Det gläder mig att tjugosex av de förslag som gick till medling antagits, i synnerhet i beaktande av den ganska bedrövliga bakgrunden, och den tvååriga förseningen i det föregående parlamentet, när denna fråga fastnade i rådet. Den processen har nu frigjorts, och de landvinningar vi gjort gläder mig.
Jag vill säga några ord om de frågor föredraganden tog upp. Vi har fått många viktiga tillägg till texten. Vi har nu givit konsumenterna sju arbetsdagar att ändra sig. De kommer att informeras ordentligt när de skall tillsändas ersättningsvaror. De kommer att gottgöras om de ändrar sig och de har rätt till full gottgörelse om leverantören går i konkurs, eller inte tillhandahåller den tjänst det handlar om. Detta är otroliga punkter, och tillsammans med skyddet mot försäljning på säljsidans initiativ per telefon, ett tillägg som jag varit engagerat i tidigare, så ger de ett ganska omfattande skydd.
Kvar står emellertid problemet med ekonomiska tjänster. Kommissionsledamot Bonino åtog sig att framlägga ett meddelande om ekonomiska tjänster och, om så erfordrades, ett direktiv. Ett år senare har vi bara en svag grönbok och ingen lagstiftning. På såväl utskottets vägnar som för egen räkning vill jag fråga kommissionsledamot Bangemann var kommissionen står idag i denna fråga? Detta parlament vill uppmana kommissionen och den nya generaldirektören för GD XXIV - när han eller hon har utsetts - att visa samma beslutsamhet inom detta område, ekonomiska tjänster, som föredraganden har visat.
Slutligen välkomnar jag, som kommer från ett land där regeringen är motsträvig när det gäller att ge konsumentorganisationer rätt att driva grupptvistemål i domstolar, den möjlighet som nu finns tillgänglig i alla medlemsstater. Som Oomen-Ruijten med rätta säger så är detta en ny vändning, och en som jag hoppas kommer att tas upp i alla länder inklusive mitt eget. Jag vill uppmana Förenade kungariket att tillåta legitima konsumentorganisationer, och inte bara ombudsmannen för hederlig handel, att väcka sådan talan.
Till följd av det hårda arbete alla som varit inblandade i detta direktiv lagt ner, men framför allt föredraganden, så när inte konsumenterna längre ett förlorat hopp utan känner i stället en fast förvissning om att de kommer att ha rätt skydd tillgängligt.

Garosci
Herr ordförande! Låt mig först av allt få gratulera till återvalet och önska lycka till i framtiden! Vad gäller distansavtalen, så innehåller förslaget, i enlighet med Europaparlamentets avsikter, tre saker: den första, enligt föredraganden, är att ge konsumenterna en precis, lättfattlig och utförlig information som omfattar rätten till återbetalning, uppföranderegler och allmänna föreskrifter. Den andra är en harmonisering av rutiner och villkor vad gäller slutkonsumentens rätt att dra sig ur avtalet, Den tredje, slutligen, är införandet av ett effektivt system för att lösa gränsöverskridande tvister.
Medlemsstaterna skall dessutom vara skyldiga att anpassa sig till direktivet inom tre år efter dess ikraftträdande, medan man begär att kommissionen utarbetar ett betänkande om hur direktivet tillämpats, inom fyra år efter dess ikraftträdande.
Vi uppskattar med andra ord det arbete som utförts, framför allt av föredraganden, som vi tackar, av hela medlingskommissionen och av kommissionen som varit så positiv till kompromissförslagen att den godkänt praktiskt taget samtliga ändringar som föreslagits av Europaparlamentet.
Vår grupp stöder med andra ord det gemensamma förslaget, glada över att ha bidragit till att ge slutkonsumenten ett modernt instrument till försvar av de egna rättigheterna.

Kestelijn-Sierens
Ordförande! Kollegor! I motsats till de ändringsförslag som låg framför oss vid den andra behandlingen, behandlar vi idag en kompromiss som vittnar om mer realism och som är godtagbar för alla ledamöter av denna kammare. Jag är särskilt glad över att de finansiella tjänsterna uteslutits. Inte för att jag vill spara denna sektor, utan skälet är att de finansiella transaktionernas speciella egenskaper inte går att förena med detta direktivs allmänna karaktär. Närmare undersökningar, bland annat via grönboken, måste bringa klarhet i de problem som finns. Vidare står jag bakom artikel 10 beträffande användandet av vissa kommunikationstekniker och det så kallade cold calling . Tyvärr hotar den uppnådda kompromissen att bli ett ofött barn eftersom cold calling regleras på ett annorlunda och mindre pragmatiskt sätt i ISDN-direktivet. För att förhindra detta har jag, å min politiska grupps vägnar, inlämnat ett ändringsförslag till Medina-Ortega-betänkandet. I varje fall stöder min politiska grupp den kompromiss som uppnåtts för direktivet om distansavtal.

Gollnisch
Herr ordförande, ärade kolleger, det betänkande som återsänts till oss från parlamentets och rådets förlikningsförfarande syftar till en juridisk harmonisering av formerna för distansavtal, som har gett upphov till otillåten konkurrens.
Det finns idag mängder med tekniska hjälpmedel: trycksaker, standardiserade brev, kataloger, telefon, med eller utan mänsklig eller automatisk medverkan, radio, bildtelefon, telefax och beställning av varor via hemterminal med hjälp av TV, vilket kommer att öka i framtiden med hjälp av CD-ROM, modem som sätter persondatorer i förbindelse, etc.
Jag vill lyckönska föredraganden och jag kan konstatera att direktivet tillhandahåller en rad instrument som kommer göra det möjligt att uppnå de här målen: ångerperiod, möjlighet till återbetalning av provavgift under vissa förutsättningar, särskiljande mellan professionella och amatörer, förbud för vissa avtal, särskilt de som rör finansiella tjänster, specifik information, etc.
Min enda reservation gäller det faktum att en uppgift, som för mig verkar vara fundamental, inte förekommer i utkastet till direktiv och inte nämns i Oomen-Ruijtens utmärkta betänkande. Det handlar om den lag som kan tillämpas på sådana kontrakt. Handlar det om tidpunkten för erbjudandet? Handlar det om tidpunkten för godkännandet, eller om den plats där godkännandet mottogs? Denna fråga är helt grundläggande, särskilt i förhållande till att avtalen kan underställas tredje stats lagstiftning, vilket skulle göra det möjligt att kringgå den europeiska lagstiftningen. Jag anser att vi, generellt sett för övrigt, borde ha intresse av att ytterligare harmonisera internationell privaträtt snarare än grundregler.

Bangemann
Herr ordförande ! Oomen-Ruijten var för blygsam. Det är verkligen en utomordentlig framgång, ett arbetsresultat som man med rätta kan vara stolt över och jag vill tacka er mycket hjärtligt för detta!
Jag skall gå in helt kort på två frågor som ytterligare ställdes. Whitehead och andra har även hänvisat till finansservice. Ni vet att vi angående detta lagt fram en grönbok som också kommer att behandlas vidare i parlamentets utskott. Så fort den diskussionen avslutats kommer vi självklart också ställa sådana förslag som tar upp det som parlamentet har bidragit med i debatten. Till det som Gollnisch sade: förslaget förändrar inte den allmänna rätten. Det vill säga; till frågan om vilken rätt som skall tillämpas gäller de allmänna regler som fortfarande existerar. Vi behöver inte ta upp de här på nytt, de är tillräckligt klara. Det finns ju en internationell konvention och den är naturligtvis tillämpbar här.

Ordföranden
Jag förklarar debatten för avslutad.
Omröstningen äger rum i morgon kl. 12.00.

Nya livsmedel och nya livsmedelsingredienser
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande (A4-0006/97) från Europaparlamentets delegation till förlikningskommittén om förlikningskommitténs gemensamma utkast till Europaparlamentets och rådets förordning om nya livsmedel och nya livsmedelsingredienser (C4-0667/96-00/0426(COD)) (Föredragande: Roth-Behrendt).

Roth-Behrendt
Herr ordförande, herr kommissionsledamot, kollegor! Först och främst vill jag klara ut ett missförstånd som kanske föreligger bland vissa kollegor men framför allt bland allmänheten. Den som tror att vi med denna lagstiftning beslutar om gentekniskt modifierade livsmedels vara eller icke vara på marknaden misstar sig. Detta beslut togs för länge sedan, i det tysta så att säga, och det som vi måste göra idag är att stifta regler för hur genteknik får användas i produktionen av livsmedel, något som tidigare reglerat sig självt. Det gäller framför allt att i konsumenternas intresse reglera de delar som är viktiga för att skydda och informera konsumenterna samtidigt som det erbjuder rättssäkerhet för industrin.
Jag är som föredragande, som i fem års tid har sysselsatt mig med detta ämne, övertygad om att den kompromiss som vi idag presenterar här och om vilken vi i morgon kommer att rösta, erbjuder följande: Säkerhet och information för konsumenterna men också rättssäkerhet för den producerande industrin.
Tillåt mig att säga några ord kring tre punkter: Tillämpningsområdet för den här lagen utesluter inte någon del. När det gäller tillsatsämnen i livsmedel utgår man från principen om vertikal lagstiftning, så som det är bekant för oss i den Europeiska unionen. Det betyder att en lämplig översyn av lagstiftningen över tillsatsämnen i livsmedel eller sötningsmedel skall genomföras. Vi har fått kommissionens försäkran - och jag litar direkt på herr Bangemanns ord som han givit mig och kammaren - att om en lucka skulle upptäckas som inte är lagligen reglerad, såsom fallet är med enzymer, kommer denna lucka i lagstiftningen att regleras. Detta är också kommissionens uppgift och jag litar på dem så långt.
Vi har en tillståndsreglering, som klart och tydligt reglerar kriterierna för säkerhet och kontroll, och denna återfinns också i lagstiftningen. Möjligen hade jag önskat att vi kunde hoppa över det förenklade förfarandet men jag kan också utan problem acceptera de här båda olika förfarandena. Detta är för mig ingen knäckfråga i kompromissen.
Slutligen har vi punkten märkning, runt om vilken intressant nog nästan allt rör sig. Om ni, kollegor som tillhör detta parlament sedan en längre tid, drar er till minnes att i början, 1992-93, var det nästan inte tal om någon märkning. Vi har fått kämpa länge mot kommissionen och rådet. När vi nu idag i kompromissen kan säga, att alla livsmedel som på något sätt skiljer sig från andra måste märkas, så är det något som jag kan stå för med gott samvete och som ger konsumenterna en hög grad av information. Överallt, där man gjort analyser, kommer konsumenterna att veta att detta är gentekniskt modifierat eftersom det är märkt. Ni känner säkert till och kan erinra er att när det gäller exempelvis bestrålning eller andra procedurer för analysering, förändras dessa metoder dagligen eller månatligt. Vi kan alltså vara säkra på att det antal livsmedel som märks ut och förses med etiketter säkert kommer öka avsevärt de närmaste månaderna och åren.
Jag skulle vilja hålla emot kritikerna till den här kompromissen: Stadsmusikanterna från Bremen, åsnan, hunden, katten och tuppen som bröt upp och försvann till ett fjärran land, eftersom de menade att vad som helst är bättre än döden. Det är en illusion att tro att denna saga skulle bli aktuell även i detta fall. Det kommer inte att ske! Vi hittar inte alltid något bättre. Jag kommer att lyssna uppmärksamt när Breyer senare talar, och jag ber henne att göra detsamma med mig! De kollegor och organisationer utanför detta parlament som tror att om vi inte har någon kompromiss eller lagstiftning så kommer alla de 15 medlemsländerna att i övermorgon stifta egna lagar, de kan jag bara le åt! Dessa kollegor förefaller vara utrustade med ett stort mått av fantasi, vilket naturligtvis kan vara bra men som också kan vara farligt när det gäller att stifta lagar.
Om medlemsländerna hade velat göra detta, så vore det sedan länge gjort. Men vilket medlemsland har en omfattande lagstiftning kring märkning? Inget land har detta, inte ens mitt eget! Om vi vill respektera den gemensamma marknadens krav så vet vi att alla varor kommer att vara fritt tillgängliga, dvs. de kommer att röra sig fritt, flyta fritt, inom den gemensamma marknaden. Vad har vi då? Vi har kanske, om två eller tre år när den interna lagstiftningsproceduren är färdig, någon form av lagstiftning i tre eller fyra medlemsländer. I alla övriga har vi ingenting. Men vi vet hur svåra diskussionerna var i rådet. Varför har rådet, i två års tid, inte kunnat enas om en gemensam ståndpunkt? Just för att det stora flertalet av medlemsländerna i rådet inte vilja följa parlamentets linje när det gäller tillämpningsområde och märkning. Naturligtvis är kompromissen en kompromiss. Den är inte ett 150 % uppfyllande av julens önskelista! Jag hade gärna sett att det varit så men sådan är inte verkligheten.
Det som Europaparlamentet, efter andra behandlingen i förlikningskommittén lyckats erbjuda konsumenterna när det gäller säkerhet, tydlighet och tillförlitlighet vid framför allt märkningen, det som vi har tillkämpat oss - jag säger verkligen kämpat, för det har varit en kamp - det är en stor seger. Vi bör vara tillräckligt självmedvetna att också se det så och inte förringa dessa resultat, utan i stället med stolthet presentera dem för den Europeiska unionens medborgare!

White
Herr ordförande! Jag vill börja med att gratulera föredraganden till de utsökta förhandlingar hon förde i förlikningskommittén. Jag vill också tacka kommissionen, som underlättat denna slutliga överenskommelse, eftersom dess roll och hjälp under förlikningens gång var ytterst välkommen.
Liksom Roth-Behrendt anser också jag att detta är en överenskommelse som egentligen inte behöver försvaras: den talar för sig själv. Om vi inte nått den överenskommelse vi nu nådde, så kunde jag inte säga som jag nu gör, att märkning erfordras när det gjorts en ändring som måste anges på etiketten. Utelämnandet av ordet " betydande" , och de eftergifter rådet gjorde när det gick med på att det ordet togs bort - om ni ursäktar ordleken - var betydande.
Vi har fått ett rätt tillkrånglat språk till följd av den kompromiss som gjorts. Nu säger vi " om livsmedel inte längre motsvarar ett befintligt livsmedel eller en befintlig ingrediens." Den ordalydelsen används i stället för ordet " betydande" . Det är synd. Det är klumpigt, och det hade varit bättre att bara ta bort ordet " betydande" och sedan ha låtit det bero med det.
Till dem som kritiserar oss måste jag säga att jag helt och hållet håller med om det Roth-Behrendt just sagt. Är det skäligt för oss att förvänta oss att 15 medlemsstater plötsligt skall samordna sin lagstiftning, och kräva märkning inom hela Europeiska unionen? I själva verket så är det Europaparlamentet, som genom att utnyttja den makt medbeslutandeproceduren ger på ett positivt sätt, som insisterat på ett konsumentskydd som annars inte hade åstadkommits med kommissionens ursprungliga förslag. Om det låter självbelåtet så får det göra det, men vi är här för att representera den stora europeiska valmanskåren, och i det avseendet har vi uppnått våra syften. Jag är mycket tacksam gentemot alla berörda i förlikningskommittén, för den kompromiss vi gemensamt uppnått.

Valverde López
Herr ordförande, i denna slutfas av debatten måste vi, som andra kollegor har sagt, ägna uppmärksamhet åt det budskap vi förmedlar till allmänheten. Detta måste vara ett budskap om säkerhet, för säkerhetsvillkoren hos produkterna har förbättrats liksom informationsvillkoren. Det är således ett positivt budskap.
Likaledes måste vi understryka att denna förordning också inleder en vetenskapligt effektiv bedömning för att förebygga alla slags miljöfaror, den försäkrar att konsumenternas rätt till en god hälsa skyddas, och den slår också självklart fast några specifika kompletterande krav om information till konsumenten där det är nödvändigt.
I frågan angående märkningen, där en stor politisk batalj har ägt rum, är det viktiga att produkten skall vara en kvalitetsprodukt, precis som det viktiga för trafiken är tillgång till säkra vägar och inte vägar fyllda med varningsskyltar. Det är detta vi har försökt nå här, att ge konsumenterna den grundläggande säkerheten och därefter förse dem med tillräcklig information.
På detta område tror jag att det har varit ett tillfälle att hitta en balans för att tillkännage att ett livsmedel inte anses likvärdigt och en klar definition av de precisioner av tolkningen av denna omständighet. Jag tror att vi i denna bemärkelse kan vara lugna och att detta är det grundläggande budskap som vi skall förmedla till medborgarna.
Med denna förordning avslutar dessutom Europeiska unionen en överdrivet lång debatt och det är bra att parlamentet har deltagit i den på ett mycket aktivt sätt.
Jag vill lyckönska den föredragande för det arbete hon har genomfört, trots några inledande meningsskiljaktigheter och även Bangemann, som i slutfasen hjälpte oss i våra förhandlingar med rådet, det är bara rätt att erkänna detta.
Europeiska folkpartiets grupp stöder fullständigt den resolution som vi kommit fram till genom denna text.

Eisma
Vi får väl ändå lov att gratulera oss själva, ordförande, till det resultat som uppnåtts och särskilt får vi lov att gratulera föredragande Roth-Behrendt. Det är naturligtvis en kompromiss men om vi tänker på att det för några månader sedan fortfarande fanns ett mycket stort motstånd mot den gemensamma ståndpunkten i flera medlemsstater så får jag lov att säga att nu har vi kommit någonstans. Naturligtvis är det essentiellt för oss att produkter eller delar av produkter som modifierats nu måste märkas. Det är oerhört viktigt för konsumenten. Vi anser som liberaler att det är väldigt viktigt att konsumenten kan välja mellan en genetiskt modifierad artikel och en ej modifierad artikel. Naturligtvis är det en kompromiss men om ni röstar mot det här förslaget är det ett steg tillbaka. Det är alltså lite eller ingenting. Om vi har lite kan vi också kontrollera bättre och ha en bättre lagstiftning. Tänk till exempel på beslutet om den genetiskt modifierade majsen. Nu har vi något att samarbeta med kommissionen med på gemensam basis. Jag skulle säga, låt oss alla rösta för detta förslag, då blir vi inte stående med tomma händer.

Breyer
Den föreliggande kompromissen är en förordning för ickemärkning och är ett lurendrejeri gentemot konsumenterna! Den garanterar ingen omfattande märkning av gentekniskt modifierade produkter och är ett fuskverk. Konsumenterna famlar återigen i mörker. Lika lite som sojaolja tillverkad av gentekniskt modifierad soja märkes lika lite märkes mjölk, som kommer från kor som utsatts för gentekniskt modifierade tillväxthormoner. Att här tala om en omfattande märkning är helt enkelt etikettsvindleri. Novel food -förordningen baserar sig på denna ruttna kompromiss. Det är en sekretessförordning för 80 % av de gentekniskt modifierade livsmedlen.
Den övervägande delen av de gentekniskt modifierade livsmedlen skall hållas hemlig för konsumenterna. Det är liktydigt med tvångskonsumtion. Inte en enda mening finns i förordningen om märkningens innehåll.. Men konsumenterna har rätt till klara och entydiga märkningar. Men märkningen överlämnas i stor utsträckning till tillverkaren och den uttrycker sig mycket förskönande och oklart, typ " framställt med modern bioteknologi" eller " näringsfysiologiskt optimerat" , ja, jag har t.o.m. hört från företrädare från industrin att man borde märka produkten som " miljövänligt producerad" . Ett hån gentemot konsumentskyddet och konsumenternas önskemål om en klar och omfattande märkning. Därmed blir det också klart att kompromissen skapar förvirring hos konsumenterna och ger genteknikindustrin fria händer.
Kompromissen garanterar heller inte ett seriöst tillståndsförfarande. För de flesta genteknikprodukter räcker en enkel anmälan hos kommissionen och den garanterar överhuvudtaget inget skydd för konsumenterna. Var finns då de hälsomässiga granskningskriterierna? De finns det överhuvudtaget inte! Att tala om ett skydd för konsumenterna är rent bedrägeri!
Riskerna för människa och miljö är på förhand givna. Gentekniskt modifierade livsmedel utgör även i fortsättningen rena ryska rouletten för allergiker. Det saknas ett offentligt register och en omfattande ansvarighet. Detta bidrar heller inte till något förtroendeskapande hos konsumenterna. Kompromissen är ett slag mot konsumentskyddet och är precis som en schweizerost fullt med hål.
Påståendet att en dålig förordning är bättre än ingen alls, är ett politiskt fattigdomsbevis och är felaktig. Förordningen förhindrar vittgående märkningsregler i medlemsstaterna. Jag rekommenderar den fördragande att än en gång se igenom sitt anförande från första och andra behandlingen.
Kompromissen är ett förräderi gentemot konsumentskyddet! Den är en eländig, usel rättsakt och kommer att skaka EU-medborgarnas förtroende under lång tid!
Säg nej till detta fuskverk och sekretessförordning! Detta uppmanar jag er å det skarpaste!

Weber
Herr ordförande! I mitt land vill 85 % av befolkningen inte konsumera genmanipulerade livsmedel. Om vår församling vill respektera den demokratiska principen om valfrihet för konsumenter, så måste vi garantera öppenhet med avseende på ursprunget för ingredienserna i vårt dagliga bröd. Det innebär att konsumenten måste ha rätt att få veta hur det spannmål och den soja han äter har framställts. Det kompromissdirektiv vi just nu diskuterar lämnar inga garantier i detta avseende.
I praktiken så skulle kriterierna för märkning av genmanipulerade livsmedel upprättas först efter antagandet av detta direktiv, och de skulle utarbetas av kommissionen. På luxemburgska kallar vi det för att " köpa katten i säcken" . Allvarligt talat så tycker jag inte vi skall göra det. Å andra sidan så finns ännu inte kriterierna för upprätthållande av livsmedelssäkerhetsföreskrifter, vilka också de skall upprättas enbart av kommissionen. Efter allt vi sett i samband med galna ko-sjukan så bör parlamentet inte lämna över detta ansvar till kommissionen.
Skulle kammaren komma att rösta för denna kompromiss så skulle registreringsproceduren bli ett så kallat " förenklat förfarande" . Denna registrering skulle inte ske vid medlemsstaternas livsmedelsmyndigheter, utan vid själva kommissionen. Jag tvivlar på att kommissionen har tillräckligt med personal för att skapa tillsynsorgan med erforderligt kunnande. I praktiken skulle kommissionen få lita på producenterna, vilket jag personligen inte skulle göra.
Av dessa skäl - den bristande öppenheten och den bristande säkerheten för konsumenterna - rekommenderar jag att kompromissen avslås.

Sandbæk
Herr ordförande, förlikningskommittén och särskilt fru Roth-Behrendt förtjänar mycket beröm för att ha avlägsnat undantaget från den obligatoriska produktmärkningen, som innehåller eller består av genetiskt modifierade organismer, om genmanipuleringen uteslutande sker på grund av jordbruksmässiga orsaker. Vi vet att de europeiska konsumenterna är mycket skeptiska till genmanipulering. De har rätt att få göra ett kvalificerat val, och detta uppnås till viss grad genom förlikningstexten. Men tyvärr inte i en så stor grad att det nu är tal om en ansvarsfull konsumentpolitik. Märkning är konsumentupplysning och bör vara obligatorisk. Den bör omfatta alla typer av produkter och även uppmärksamma framställningsprocessen. Jag vill t.ex. inte under några omständigheter köpa en vara som är framställd av en produkt som fått en gen tillsatt som gör den resistent mot, låt oss säga round up . Den dag det finns så stora koncentrationer av round up i dricksvattnet att man kommer att förbjuda eller begränsa användningen av det, kommer detta nästan att vara ekonomiskt omöjligt på grund av att man i så fall inte heller längre kan använda de genmanipulerade växterna. Det är ett stort problem att produkterna inte bara skall vara framställda av genetiskt modifierade organismer, utan också vara " novel" för att åläggas ett tillståndsförfarande. I och med detta faller alla redan marknadsförda, genmanipulerade produkter utanför förordningens ramar.
Sist men inte minst är jag principiellt emot att ställa ut en check in blanco till kommissionen och kommittéerna. Detta är just precis vad som är på väg att hända med denna förlikningstext. Väsentliga och politiska beslut sker utanför de folkvalda politikernas räckvidd. På kommittésammanträden inom stängda dörrar skall det alltså avgöras när en produkt som är framställd av genetiskt modifierade organismer skiljer sig i väsentlig grad från den traditionella produkten, och hur och om produkterna skall märkas. Mot bakgrund av kravet på insyn och öppenhet vid varje förfarande måste den danska undergruppen trots förlikningskommitténs stora insats rösta emot förlikningstexten.

Graenitz
Herr ordförande, herr kommissionsledamot, kollegor! För nästan precis tio månader sedan röstade vi under andra behandlingen om parlamentets ändringsförslag till Novel Food -förordningen. Då antogs säkerligen inte alla ändringar som så många i det här parlamentet hade önskat. Trots det vill jag, som den förste, verkligen gratulera Roth-Berendt till den kreativitet och klokhet med vilket hon med utgångspunkt från det som kommit fram i förlikningskommittén har lyckats ta fram det bästa för konsumenterna. Jag anser att parlamentet kan vara stolt över resultatet, om vi betänker vad vi egentligen utgick ifrån.
Jag skulle vilja anföra två punkter till frågan om märkning. För det första måste nu alla gentekniskt modifierade organismer när de finns i ett livsmedel och kommer från agrara eller andra modifieringar, märkas. Här föreligger stora skiljaktigheter jämfört med rådets och komissionens gemensamma ståndpunkt. För det andra är märkningen av gentekniskt modifierade beståndsdelar, - och jag ber er att lägga märke till språket, för jag talar här om både organismer och beståndsdelar - uppbyggt på påvisandet av avvikelse. Det är en mycket viktig sak eftersom just alla förfaranden inte är uppräknade här, med vilka bevis kan föreläggas. Det kan ge utrymme för utveckling vilket är särskilt viktigt för konsumenterna.
Till sist skulle jag vilja ta upp ytterligare en punkt. Det lyckades att slå fast i §14 att en långsiktig övervakning av effekterna både på den inre marknaden, utveckling av marknaden som på konsumentskyddet och folkhälsan genomförs från kommissionens sida. Och jag föreställer mig att vi då kommer att veta mycket mera om hur nya livsmedel påverkar människan.

Oomen-Ruijten
Ordförande! Får jag börja med att med uppriktighet lyckönska fru Roth-Behrendt. Varför? Jag vet hur det gick till när det gällde distansavtal. Ni har som föredragande inte haft turen att ha en ledamot av kommissionen som arbetade med er. Nej, det var snarare så att det var herr Bangemann som motarbetade parlamentet. Får jag därför gratulera er till det uppnådda resultatet. Det var det första.
För det andra, det fanns då sex ändringsförslag inlämnade. Ni var inte glad över att vi som PPE-grupp gjorde det. Jag tror nog att ni kan gräva ner stridsyxan nu, då ni fick fullt stöd från PPE-gruppen för att förverkliga de sex ändringsförslagen, ni har visserligen gjort det men också det var jobbigt att göra själv. Alltså en andra gratulation.
Jag hörde just fru Breyer och även herr Weber läsa upp en text som gjorde gällande att konsumenterna här blev lurade. Jag skulle väldigt gärna bjuda herr Weber, som kommer från ett land som också ligger i Benelux, att komma till Nederländerna och se hur det fungerar. Precis det som konsumentorganisationerna där har gjort, det sitter här i den lagstiftning som vi föreslår. Alltså inte lura några konsumenter, nej, se till att det hur som helst händer något gott.
Tre stickord. För det första, säkerhet. Vi har lärt oss mycket av BSE-affären. Jag tror alltså därför absolut att det är viktigt att de jordbruksmässiga egenskaper, som först hade tagits bort, nu finns med.
Andra egenskapen det är information. Information behövs för att konsumenten ska kunna göra ett bra val. Den informationen ges nu. Inget undantag är möjligt längre, så att konsumenten - och det visar Greenpeace-undersökningen - vet vad han äter.
En tredje punkt, och det är jag också ledsen över precis som fru Roth-Behrendt, det är vad som nu kommer att hända med aromer och extraktionsmedel. Det har ännu inte reglerats och det måste verkligen anpassas.

Lannoye
Herr ordförande, jag skulle också vilja ansluta mig till flera kolleger för att tacka Roth-Behrendt för hennes insatser, även om jag själv inte alls kommer fram till hennes slutsatser. I morgon skall vi uttala oss om det modifierade arbetsordningsförslaget, som har genomgått många missöden, och personligen skulle jag vilja skingra alla missförstånd mellan oss: för att nå ett bra resultat uttalar man sig inte om det arbete Europaparlamentets delegation i förlikningskommittén har gjort, vars handlingsutrymme var mycket litet, alltför litet enligt min mening. Man skall uttala sig om den färdiga produkten och denna färdiga produkt kan vi inte acceptera.
Det kan vi inte göra av flera anledningar: först och främst är det tydligt att vissa substanser som uppstår under födoämnesomvandlingen, i synnerhet enzymer, inte alls täcks av lagstiftning. Vi har inte längre någon juridisk garanti för vilken lagstiftning som skall tillämpas på lösningsmedel, tillsatsämnen och färgämnen. Och när det gäller riskbedömning kan vi i dokumentet se att flera födoämnen som produceras via genetisk teknologi endast är föremål för en enkel anmälan till kommissionen. Vid tidpunkten för deras introduktion på marknaden kommer det inte att finnas ett auktorisationsförfarande.
Bara av den här anledningen finner vi att dokumentet är otillräckligt! Men det är inte allt! Etiketteringen är faktiskt inte heller tillräcklig längre: det finns ett visst skenbart framsteg, men många osäkerheter kvarstår i denna berömda artikel 8 som vi har debatterat så länge. Givetvis kommer dessa osäkerheter att öppna dörrar för ett viktigt handlingsutrymme för kommissionen. Och vi har all anledning att tro att kommissionen är mer upptagen av att den inre marknaden skall fungera än av konsumenternas säkerhet...
Slutligen tror jag att allt är upplagt för en trivialisering av tillflykten till genetik. Jag säger faktiskt " trivialisering" , det vill säga den successiva urholkningen av en lagstiftning som syftar till att reglera tillflykten till genetik. Detta anser jag oacceptabelt då vi vet att många osäkerheter kvarstår, särskilt när det gäller långsiktiga konsekvenser.
Jag skulle vilja att vi verkligen drar lärdom av galna ko-krisen, och jag är trots allt lite förvånad över optimismen som råder i denna församling när det gäller vilka slutsatser som skall dras. Först och främst har principen om försiktighetsåtgärder inte tillämpats, experternas arbeten har varit hemliga för allmänheten och slutligen har det inte funnits någon konsumentinformation. Dessa är emellertid elementära krav som skulle ha kunnat förhindra galna ko-krisen.
Nej, hör nu, låt oss försöka undvika en " galen lax" -kris. I varje fall kan vi inte acceptera att gå i den riktningen. Vi föredrar ett provisoriskt rättsligt tomrum framför en kortsiktig lagstiftning - för att få en bättre lagstiftning senare!

Bowe
Herr ordförande! Jag rekommenderar kammaren att anta denna kompromiss från förlikningskommittén om nya livsmedel. Kompromissen utgör i allt väsentligt en där parlamentet har erkänt de tekniska realiteter som hänger samman med detta direktiv om märkning, och där rådet har accepterat människors rätt att veta vad som ingår i den mat de äter. Utveckling av genmanipulering genom teknologi har generellt sett gjort detta direktiv nödvändigt, och under det att offentligt antagande och den uppenbara nyttan av de fördelaktiga effekterna av bioteknologi inom sådana andra sektorer som medicin och farmakologi nu står klara, så är så inte omedelbart fallet när det gäller växt- och djurbioteknologi eller genetiskt manipulerade livsmedel. Vissa personer hävdar att kommersiell användning och utsläppande av genmanipulerade frön kan vara skadligt såväl för andra växter som för människan.
Tillsammans med bioteknologins ekonomiska och sociala aspekter ställer detta politikerna inför nya problem. Av dessa skäl har vi sökt upprätta ett märkningssystem, som säkerställer att konsumenterna får reda på vad det är de äter och som möjliggör ett fritt val från konsumenternas sida. Vi har försökt säkerställa en så hög informationsnivå som möjligt, med bibehållen genomförbarhet och genomdrivbarhet. De viktigaste lärdomarna för dem som söker exploatera de nya bioteknologierna är uppenbara för mig. Endast en öppen dialog med konsumenten, och en gemensam satsning av industri och vetenskap att vara så öppen och ärlig som möjligt, kan skapa den atmosfär i vilken kundernas förtroende tillåter dessa produkter att vara godtagbara.
Jag rekommenderar kammaren att anta detta förslag, i fast förtröstan om att det är ett steg framåt från Europaparlamentets sida, för att uppfylla konsumenternas önskemål på den europeiska inre marknaden.

Hautala
Herr ordförande, denna förordning är på väg att bli till ett fikonlöv för industrin. Efter detta kan man säga, att konsumentskyddet är i sin ordning och att vi inte längre behöver oroa oss vid matbordet. Men så är det ju sannerligen inte.
Herr Bangemann, skulle ni kunna tala om för oss, varför utredningarna om säkerheten hos nya livsmedel inte är offentliga. Detta anser jag vara en flagrant undervärdering av konsumenterna.
Herr Eisma, det är helt klart, att vissa medlemsländer måste försvaga sin lagstiftning. Det är alltså fel att påstå, att De gröna är ansvarslösa, eftersom de inte avser att ge sitt stöd till att denna förordning träder i kraft. En stor del av de genmodifierade livsmedlen kommer att förbli utan märkning på förpackningen, och ändå finns det många människor som med sina pengar inte vill rösta för produktionen av genlivsmedel.
Lyckligtvis kvarstår för den vakne konsumenten möjligheten att köpa produkter, som är märkta " producerat utan genmodifikation" . Men det största mysteriet, herr ordförande, är ändå, vem är det som egentligen behöver genmodifierad mat?

Gebhardt
Herr ordförande, kollegor! Förlikningsresultatet som vi idag diskuterar är en rungande örfil åt kommissionsledamot Bangemann. Han ville förhindra en märkning av gentekniskt påverkade eller modifierade produkter. Bangemann borde ta sig en närmare titt på en kondomförpackning. På den står det: Längd över 170 mm, skaftdiameter 33 mm, väggstyrka ca 0, 07 mm. Jag tror inte att ett förälskat par intresserar sig för längd, bredd eller tjocklek hos ett kondom. Men jag är övertygad om att alla har rätt till exakta uppgifter om ursprung och egenskaper hos sina livsmedel. De vill veta och skall få veta, vad de köper. Med den uppnådda kompromissen över Novel Food-förordningen har medborgarnas befogenhet och fria val vid inköp bekräftats. Detta är bra. Därför borde vi i morgon med stor övervikt rösta för den förändrade förordningen, så att vi äntligen får in en fot i dörren och kan arbeta vidare.

Thyssen
Ordförande! Den debatt som vi för här idag är som vi vet slutdelen av långa förhandlingar. Det finns fortfarande motståndare här i denna sal, inte så många som tur är, som gärna framställer ärendet som om det här handlar om en motsättning mellan den inre marknadens intressen och konsumentskyddsintressen. Nåväl, det är inte fallet. Resultatet var förhandlingarnas möda värd. Det är en framgång för konsumenten och även för parlamentet som sett till att luckor i tillämpningsområdet och när det gäller märkningen har fyllts.
Ärendet har ställt oss inför ett antal grundläggande val. I första hand om vi skulle tillåta eller förbjuda de nya livsmedlen. Ett allmänt förbud finns inte någonstans i världen. Det är inte heller önskvärt. Det stänger vägen för positiva vetenskapliga tillämpningar och utvecklingar. Det finns alltså bara ett alternativ: att tillåta dem och då reser sig frågan: i vilken grad skall vi dosera friheten?
Det är tydligt att den nuvarande situationen, där absolut frihet gäller, är ett dåligt val, inte minst för konsumenten. Idag kan konsumenten bara göra sina rättigheter gällande i efterhand via ansvarsbestämmelser. För övrigt står han egentligen lite ute i kylan.
I den gemensamma förslagstexten skyddas konsumenten faktiskt på två sätt. De produkter som kommer ut på marknaden måste uppfylla stränga licensvillkor. För det andra, konsumentens långtgående men rättfärdiga krav med avseende på information tillmötesgås.
Med denna bestämmelse får bioteknologin försvarbara chanser utan att riskerna för folkhälsan underskattas. Konsumenten informeras och att vi bidragit till detta kan bara understryka vår roll för konsumentskyddet. Jag hoppas att texten i morgon skall antas med stor majoritet.

Jackson
Herr ordförande! Jag hoppas vi aldrig finner anledning att ångra den strömning av optimism på vilken denna åtgärd ser ut att ta sig igenom Europaparlamentet. Jag ser detta som en av de allra viktigaste lagar i Europeiska unionen som kommer att föreläggas oss i år. Den kommer att inverka på den mat vi äter och, möjligen, människans framtid här på jorden.
Jag är en av de optimister som betraktar gentekniken som något som erbjuder oss hopp, inte bara om ökade livsmedelstillgångar utan också om minskad användning av insektsbekämpningsmedel och växtgifter i livsmedelsproduktionen. Men jag har vissa farhågor. Jag anser verkligen att det är vårt ansvar, såsom representanter för Europas folk, att hålla oss vaksamma och kontrollera att denna lag, som till vissa delar är ganska löslig - vilket jag tror att föredraganden själv håller med om - verkligen fungerar, med alla erforderliga skydd för hälsan hos Europas folk på plats.
Som jag ser det ligger för närvarande omkring åtta förslag om genmanipulerade produkter på Europeiska kommissionens bord i avvaktan på godkännande. Och ett 40-tal genmanipulerade produkter finns på marknaden utanför Europa för närvarande. Jag bedömer det som sannolikt att dessa 40 produkter kommer att föreläggas oss i Europa för godkännande inom kort.
Det är framför allt två saker som Europaparlamentets ledamöter måste göra när denna lagstiftning står i lagboken. För det första måste vi övervaka exakt hur genmanipulerade livsmedel märks. Detta får inte göras på ett så pass dunkelt sätt att föreskrifterna i artikel 8 blir meningslösa.
För det andra så måste Europaparlamentet tränga in i det hemliga arbetet i två viktiga kommittéer i Europeiska unionen: den ständiga kommittén för livsmedel och den vetenskapliga kommittén för livsmedel. Utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentskydd har mycket dåliga erfarenheter av dem. Vi har aldrig lyckats få till stånd någon verklig dialog med dem. Med om ni läser denna förordning så spelar de ändå en absolut avgörande roll när det gäller om dessa livsmedel skall hamna på våra bord eller inte.
Jag hoppas därför att parlamentet skall lyckas få ett mycket närmare samarbete med dessa kommittéer i framtiden. Rapporten från den tillfälliga undersökningskommittén om BSE understryker behovet av detta. BSE, och det faktum att en sådan vetenskaplig gåta kan uppkomma så snabbt och vålla sådan förödelse, bör naturligtvis ge oss anledning att tänka efter. Vi vet inte allting om följderna av vad vi gör. Vi måste vara väldigt måna om européernas hälsa.

Flemming
Herr ordförande, min åttioåriga faster har försäkrat mig han hon aldrig i livet skulle äta gentekniskt manipulerade livsmedel. Min unga dynamiska brorson däremot, ser i dessa nya livsmedel det slutgiltiga genombrottet för en tid då missväxt, livsmedelsbrist och hungersnöd över hela jorden skall få ett slut. Att vi, Europas medborgare, faktiskt kommer att ha makten att låta ett livsmedel helt försvinna från marknaden genom att helt enkelt inte köpa det, kan vi tacka detta parlament för om det i morgon anta detta utkast.
Aldrig tidigare har konsumenterna haft en sådan makt, aldrig förr har de fått en så omfattande information. Inget område bland de gentekniskt modifierade livsmedlen har uteslutits. Den som säger något annat, talar inte sanning! Säkerhet och kriterier för kontroll är tydligt beskrivna i förordningen. Den som hävdar något annat, talar inte sanning!
Förordningen poängterar särskilt att producenter också kan göra reklam för att deras produkter är traditionella livsmedel. Det kommer att finnas en fascinerande konkurrens, en konkurrens om köparnas gunst. Ingen behöver vara rädd för att äta gentekniskt modifierade livsmedel i framtiden om han eller hon inte vill det. Den som hävdar något annat, talar inte sanning!
Men det mänskliga forskningsbegäret låter sig inte undertryckas. Vi människor accepterar inga stängda dörrar. Varje framsteg medför också faror. Från de måste människorna skyddas. I detta får det inte finnas några kompromisser. Det har alltid varit de modiga som vågat göra framsteg, och som också nått dem.
Gentekniken är en revolution för medicinen. Kanske kan den också hjälpa till att minska bristen på livsmedel och hungersnöd.
Det hade varit omänskligt att göra det som rådet och kommissionen varit nära att göra, nämligen att helt sonika beröva medborgarna sin valmöjlighet. Morgondagens omröstning kommer att vara en höjdpunkt för parlamentet, en parlamentets seger över rådet och kommissionen.

Liese
Herr ordförande, mina damer och herrar! Även jag är av uppfattningen att denna kompromiss är en seger för Europaparlamentet. Man kan naturligtvis orda om huruvida det är en stor seger eller bara en tillfredsställande seger. Jag är av den uppfattningen att vi har uppnått det viktigaste. I alla de fall, då det föreligger en modifiering av ett livsmedel måste detta märkas. Det gör det möjligt för konsumenterna och framför allt också för allergiker att utesluta varje risk, om än aldrig så liten. Det existerar ingen rysk roulette, Breyer. Ni ljuger på denna punkt! Ingen bör på allvar tro att ett förkastande av denna kompromiss skulle ge ett bättre resultat. Ett förkastande skulle bara innebära att det sker, så som den amerikanska industrin och också många ansvariga inom den Europeiska Unionen önskar: Det blir helt enkelt ingen märkning alls. Detta är säkert också anledningen till att alla europeiska konsumentföreningar försöker övertyga oss att godta kompromissen.
Den ofta citerade jämförelsen till patenteringsdirektivet är inte alls speciellt behjälplig, för det första var det den gången en dålig lagtext som låg framför oss och nu är det en bra, och för det andra var då alternativet att under en viss tid, c: a 2-3 år, skulle de olika nationella patenträtterna behållas tills dess att vi kunde få en bättre europeisk. Här är det kompromissen som är alternativet. Det andra valet vore endast att inte ha någon som helst märkning, för inte ens de Gröna tror väl på fullt allvar att alla de femton nationella parlamenten hux flux skulle besluta om regler för märkning. Jag har ofta försvarat både de Gröna och Greenpeace mot orättfärdig kritik. Inte allt vad de Gröna säger, och inte heller allt vad Greenpeace säger, är dumheter. Men avslutningsvis vill jag säga: Kampanjen från Greenpeace och från de Gröna mot denna kompromiss är oförsvarlig opinionsbildning! Om de skulle lyckas i morgon så skulle dagens oacceptabla situation bli permanent, det vill säga genetiskt modifierad soja eller majs liksom andra livsmedel skulle stå omärkta i hyllorna, och därmed hade chansen gått förlorad. Alltså: rösta för.

Bangemann
Herr ordförande! Den avslutande debatten visar än en gång på hur svårt det är att få till stånd ett regelsystem på detta område som alla är nöjda med, för motpolerna på detta område - från tvångsmatning till en strålande seger för parlamentet - är ju faktiskt ganska skilda. Det här handlar ju heller inte om vem som har vunnit eller förlorat, utan det handlar om att hitta ett regelsystem som å ena sidan tillmötesgår konsumenternas berättigade krav, och samtidigt är ett praktiskt regelsystem. Ty en reglering som inte ger något, är allt annat än konsumentvänlig. Det har jag sagt ända från början. Jag är mycket glad över att vi har nått fram till en kompromiss. Den har en annan formulering än den vi föreslagit, i stället för kriteriet " signifikant skillnad" införs i stället ett kontrollförfarande, ett bevisningssystem. Det ena ersätts av det andra, men det är likväl en lika förnuftig reglering som den vi ursprungligen föreslagit.
Den hade emellertid inte varit förnuftig utan en sådan begränsning, praktiskt taget en gränslös märkning. Vi har alltid varit inställda på en märkning, vill jag gärna påpeka för de parlamentsledamöter som säger - för övrigt orätt och inte sant - att vi inte föreslagit någon märkningsplikt. Vi har alltid menat att den måste vara realistisk, vilket betyder att den inte får leda till att, efter en vidare utbredning av bioteknologi, 80 % eller 90 % av alla livsmedel märks. Detta beaktar knappast konsumenternas intresse. Då skulle ingen ta den på allvar. Det har vi nått nu, visserligen på ett annat sätt än det vi föreslagit men vi har nått det. Därför befinner jag mig mitt emellan de som säger att det är ett enormt framsteg och de som, i likhet med Breyer, säger att det inte är någonting alls. Jag ansluter mig till den föredragande. Det har jag gjort under hela proceduren.
Punkt 24 i hennes avslutande summering beskriver precis den situation som parlamentet står inför i morgon, nämligen frågan: Skall man godta en kompromiss som inte uppfyller parlamentets alla önskningar, befogade eller ej, eller skall man inte ha någonting alls? Skall man alltså ta ett första steg, och det anser jag. Det vi står inför här är inte slutet på historien - och det gäller inte bara för enzymer och andra ämnen som inte regleras här -, utan det gäller framför allt genomförandet av bestämmelserna i praktiken, något som nämligen inte alls är så enkelt. Det handlar ju inte om lagtexter som intill sista kommatecknet gör klart för kommissionen och de olika vetenskapliga utskotten hur de skall agera i enskilda fall. Det kommer inte att bli alldeles lätt och därför vill jag också be er om att anta detta. Jag vill också tacka den föredragande, för det är verkligen ett steg i rätt riktning. I slutänden är ju det som skall göras inte att se till att man till hundra procent får igen det man själv vill, eftersom demokrati inte bygger på att någon har hundra procent rätt, utan att alla kan enas kring något varmed alla kan leva bättre än tidigare.

Roth-Behrendt
Under de sju och ett halvt år som jag varit ledamot av detta parlament har jag hittills aldrig känt behov av att ge ett personligt uttalande kring någonting. Jag försöker i görligaste mån att undvika sådana metoder. Idag måste jag emellertid få göra det. Eftersom tiden är långt gången vill jag inte gå in på de olika kollegornas anföranden och inte heller på kommissionsledamotens tal. Jag tackar uttryckligen de flesta av mina kollegor. Mitt personliga uttalande gäller anklagelsen från Breyer att jag, i det att jag stödjer denna kompromiss, skulle bedra människorna, bedra dem när det gäller konsumenternas säkerhet. Jag protesterar mot denna anklagelse och ber er att ta det till protokollet.

Breyer
Herr ordförande! Jag skulle vilja ta tillfället i akt att göra en personlig kommentar. Liese har vid namn beskyllt mig för lögn, han menar att denna förordning inte innebär rysk roulette för konsumenter och allergiker. Det är motsatsen som är sann! Ni vet att det inte finns några hälsokriterier. Ni vet dessutom också att det inte finns något sätt att fastställa allergipåvisbarheten hos dessa gentekniskt modifierade livsmedel i förväg.
Den amerikanska hälsovårdsmyndigheten erkänner åtminstone detta faktum. Trots att jag alltså inte har någon möjlighet att från början pröva om ett livsmedel är allergiframkallande, för jag ut det på marknaden för att testas på konsumenterna. Detta är framför allt ett stor problem för allergiker.
Nu till Roth-Behrendts anklagelse. Jag har inte anklagat henne för lögn. Också Flemming har här indirekt anklagat de som tvivlar på denna förordning, de som gjort det tydligt att det inte finns någon 100 % märkning för gentekniskt modifierade livsmedel. Jag har fört fram exempel som exempelvis gentekniskt framställt tillväxthormon. Där skulle till och med Bangemann hålla med om att det inte finns någon metod att fastställa om så är fallet, och att det därför inte finns något sätt att bevisa det. Trots det är det en gentekniskt modifierad produkt.
Jag har bara hänvisat till vad Roth-Behrendt har sagt, den föredragande som förklarat att denna förordning innebär ett fullständigt skydd. Jag anser att andra talare har gjort klart att det inte finns det här absoluta skyddet. Vi har inga kriterier. Jag vill inte - och nu lyssnar inte Roth-Behrendt - angripa er personligen och det tror jag heller inte att jag med ett enda ord gjort. Men jag har rätt som ledamot och företrädare för konsumentskyddet att förtydliga: Hälsokriterierna saknas. Därför kan det inte vara tal om att vi har förberett ett hälsoskydd. Var snäll och nämn, om ni så önskar RothBehrendt, de aktuella hälsokriterierna. Det finns inga i förordningen!

White
Jag skulle vilja fråga kommissionsledamot Bangemann om han accepterar det faktum att artikel 8 nu, till följd av förlikningen, föreskriver omfattande märkning men att kommissionen, utifrån erfarenheter, om det skulle visa sig föreligga luckor i det system som skyddar den allmänna hälsan, i enlighet med det uttalande som bifogas förlikningsöverenskommelsen, skulle träda in för att säkerställa en omfattande märkning vid alla tillfällen?

Hautala
Herr ordförande, jag ställde åter en fråga till herr Bangemann och än en gång underlät han att svara. Jag måste därför upprepa frågan: Vad anser ni, herr Bangemann, om att utredningarna om säkerheten hos genmodifierade livsmedel inte är offentliga?

Liese
Jag skall hålla mig mycket kort. Om det kan tjäna saken så skulle jag, gentemot Breyer, ta tillbaka ordet lögn, som heller inte står i mitt manuskript. Jag vill däremot insistera på att det är fel att påstå att det spelas rysk roulett med konsumenterna och det handlar här också om ansvarslös opinionsbildning och att ut över detta hävda att situationen skulle bli bättre om vi avvisa den gemensamma ståndpunkten.

Bangemann
Herr ordförande, alltså först till frågan från Hautala: Jag har inte gett henne något besked eftersom jag inte trodde att vi, på grund av den knappa tiden, skulle behöva gå in på en sakdiskussion. Det faktum att dessa ansökningar inte är offentliga är fullt normalt. Så är också fallet när det gäller andra ansökningar som vi granskar. De offentliggörs emellertid i det att de skickas till de olika medlemsländerna och till de vetenskapliga utskotten, och där kan vem som helst orientera sig i saken. Det innebär att vi inte tvingar någon anmälare att publicera sin anmälan som någon sorts officiell tidning, men det som vi därefter gör blir offentligt.
Det som White sagt kan jag bara än en gång bekräfta. Jag har redan sagt det på den föredragandes begäran och det står dessutom i artikel 14. Vi kommer att följa upp allt som händer. Det finns en vattentät monitoring av allt som händer. Om det skulle visa sig att en lucka uppstår kommer vi att ta de konsekvenser som följer av detta och lägga fram nya förslag.

Ordföranden
Tack så mycket, Bangemann.
Jag förklarar debatten för avslutad.
Omröstningen äger rum i morgon kl. 12.00.
(Sammanträdet avbröts kl. 19.30 och återupptogs kl. 21.00.)

Gränsöverskridande betalningar
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande (A4-0004/97) av Peijs för Europaparlamentets delegation till förlikningskommittén om godkännande av förlikningskommitténs gemensamma utkast till Europaparlamentets och rådets direktiv om gränsöverskridande betalningar (C4-0660/96-94/0242(COD)).

Peijs
Ordförande! Förlikningskommittén, som jag som föredragande fick utgöra en del av, har kunnat instämma med det gemensamma utkastet till direktiv om gränsöverskridande betalningar. Om Europaparlamentet bekräftar detta direktiv den här veckan så har vi då äntligen det direktivet. Det ligger ett resultat på bordet som parlamentet kan vara nöjt med. Medlemsstaterna måste genomföra direktivet före den 1 januari 1999 när EMU inleds. Tyskland förväntade tidsproblem med införandet och har i en enskild förklaring lovat göra sitt yttersta för att klara tidsfristen. Vi har förståelse för deras svårigheter.
Vilket syfte har direktivet egentligen? Under det att tiden gått har det uppstått lite oklarheter runt uppkomsten och jag ger er en kort utläggning. Målet med direktivet är att förbättra tjänsterna för gränsöverskridande betalningar genom att främja deras ändamålsenlighet. Naturligtvis utomordentligt viktigt som förberedelse för den tredje fasen i den ekonomiska monetära unionen. Den inre marknaden och snart införandet av euron har lett till att antalet gränsöverskridande betalningar ständigt ökar i antal och i värde. För att optimalt kunna använda den inre marknaden är det för näringslivet, särskilt de små och medelstora företagen, av största vikt att man snabbt, tillförlitligt och billigt kan utföra betalningsöverföringar mellan gemenskapens olika delar. Så länge detta inte kan garanteras existerar ett stort hinder för den fria rörligheten av varor och tjänster inom gemenskapen. För medborgaren gör direktivet slut på en hel del irritation över dubbla och ofta höga kostnader, långa överföringstider och ingen klagorätt om betalningsöverföringen helt enkelt inte genomfördes.
Direktivet som gäller alla betalningar understigande 50 000 ecu ger framförallt ett förfarande som främjar kostnadsinsyn, betalningsöverföringens snabbhet och dess tillförlitlighet. Jag tror att den information som regleras i direktivet är själva hjärtat i direktivet. Så måste en institution, både före och efter betalningsöverföringen, ge kunden riktig information och måste medlemsstaterna se till att det finns lämpliga och ändamålsenliga förfaranden för reklamationer och överklaganden för avgörande av tvister. Jag tycker det är utomordentligt bra för våra medborgare att de vet vart de kan vända sig. Dubbel kostnadsräkning är i framtiden förbjuden.
Om det trots allt uppstår något fel vid betalningsöverföringen, så är uppdragsgivarens bankinrättning skyldig att ersätta uppdragsgivaren, inrättningens kund alltså, för den gränsöverskridande betalningen med ett belopp som högst kan uppgå till 12 500 ecu, plus den ränta som kunden gått miste om och eventuella utgifter. Detta inom 14 arbetsdagar vid banken efter, naturligtvis, att den avtalade tidsfristen mellan uppdragsgivare och kund gått ut. Självklart behåller varje uppdragsgivare, varje bankkund alltså, rätten att gå till nationell domstol och begära ersättning för det resterande beloppet.
Detta direktiv främjar alltså såväl insyn som tillförlitlighet och snabbhet vid gränsöverskridande betalningar. Så snart vi fått mer insyn och tydlighet skall också priset sjunka. Vi ser faktiskt redan nu effekten av det faktum att direktivet hänger i luften ovanför marknaden. Många banker - jag ser det i Nederländerna och jag ser det också i Tyskland - har redan infört en euro-betalningsöverföring som uppfyller alla krav i direktivet. Man kan alltså konstatera att det är ett mycket viktigt direktiv som kommer att främja den fria rörligheten av varor och tjänster inom gemenskapen.
Det slutresultat som nu ligger framför oss är i sin helhet mycket positivt. Europaparlamentet och rådets önskemål låg, när vi påbörjade förlikningsförfarandet, ganska vitt isär. Jag tror det är bra att båda parter blandat vatten i vinet och att de största tvistepunkterna kunna lösas. Vilka var det? Till exempel storleken på tillämpningsområdet, nu 50 000 ecu, alltså alla betalningar som understiger 50 000 ecu skall omfattas av direktivet, återbetalningsplikten: 12 500 ecu, och direktivets ikraftträdande: samma dag som vi påbörjar EMU, 1 januari 1999, träder också detta direktiv i kraft. Vi hoppas att det sker så i Tyskland också men det kan hända att det dröjer något längre där. Vi har ett direktiv som i tillräckligt hög grad skyddar konsument och näringsliv och som kommer att främja den inre handeln med varor och tjänster inom gemenskapen.
Å detta parlaments vägnar och de medborgare vi representerar, uppmanar jag medlemsstaterna att så snabbt som möjligt uppfylla de förpliktelser som detta direktiv medför och som är till nytta för alla europeiska medborgare och företag.

Harrison
Herr ordförande! Direktivet om kreditöverföringar över gränserna är goda nyheter för Europa, goda nyheter för dess medborgare, goda nyheter för småföretagen och goda nyheter för Europaparlamentet. Varför det.
För det första, vad gäller medborgare och konsumenter: vi har alla vid något tillfälle försökt skicka pengar över nationsgränser. Att ta sig upp för Eigers nordvägg kan vara enklare. Tänk på de förvånade ansiktena på andra sidan disken om du går in på din lokala bank, som jag en gång gjorde, och säger att du vill skicka pengar från England till Frankrike för att betala för en semester. Den bristande entusiasmen följs av en brist på information om hur en sådan transaktion skall gå till, hur lång tid överföringen kommer att ta, och vilka garantier du har för att pengarna inte försvinner på sin väg ut över Engelska kanalen.
Tänk på hur förvånad du blir över att såväl den avsändande som den mottagande banken vill behålla en del av pengarna, för att ha utfört denna elementära uppgift i den elektroniska tidsåldern. Det är dags att göra slut på detta dubbla avgiftsuttag en gång för alla, och så blir fallet med detta direktiv som instrument. Vi i den socialistiska gruppen är särskilt angelägna att skydda konsumenten, genom en återbetalningsgaranti på upp till 12 500 ecu för varje sådan transaktion. Den största vinsten för konsumenten kommer dock att ligga i behovet av insyn i bankernas kostnader och i villkoren för överföring. Klart anslagen information ger konsumenten verkliga möjligheter att vända sig till den som lämnar den bästa och billigaste servicen. Konkurrens kommer att kasta ljus över de stora bankernas dunkla och ingrodda värld, och få slut på de förseningar som i dag regelmässigt associeras med sådana transaktioner. Fru Dorothy Evans i Ellesmere Port, som ligger i min valkrets, blev så frustrerad när hon skulle skicka pengar till Sverige för att betala för tidningsprenumerationer att hon övergick till att skicka sedlar i kuvert. Hjälpen är på väg Dorothy!
Det är också goda nyheter för de små och medelstora företagen, vilkas fruktan för att skicka pengar till andra länder kan hindra dem från att fungera till fullo, och på ett effektivt sätt, på den europeiska inre marknaden. Varför riskera vinster när en penningtransaktion för att betala för varor eller tjänster tar bort hela incitamentet för att handla över gränserna? Att ta det säkra före det osäkra innebär i realiteten: " var inte med alls och agera på den inre marknaden" .
Goda nyheter för Europaparlamentet, och gratulationer till Peijs för hennes uthållighet med rådet. Genom att åberopa förlikningsförfarandet och nå en vettig kompromiss med rådet har vi visat att parlamentet är förmöget och skickligt vid tillämpningen av sina nya förlikningsbefogenheter. Än en gång manifesterar sig parlamentet såsom från folket, av folket och för folket.
En avslutande tanke: den ökade öppenhet som införs i lagen om överföring av pengar från ett land till ett annat, kommer i sig att bli alltmer uppenbar när den gemensamma valutan väl har införts. Bankerna kommer då inte längre att lägga växlingsavgifter till sina totalavgifter. Och ännu bättre är att de faktiska kostnaderna för den tjänst som tillhandahålls kommer att framgå klart. Den hälsosamma konkurrensens strålkastare kommer i sanning att lysa upp de europeiska bankernas mörka valv. Detta direktiv blir också goda nyheter för bankerna, som kommer att bli konkurrenskraftigare i Europas stora företag, den europeiska inre marknaden.

Garosci
Herr ordförande! Gratulerar till återvalet och lycka till i det framtida arbetet!
Som alla vet uppgår antalet gränsöverskridande betalningar inom Europeiska unionen till cirka 400 miljoner transaktioner per år, av vilka hälften inte överskrider beloppet 2 500 ecu. Om den nuvarande ökningstakten håller i sig uppskattar man att antalet gränsöverskridande banktransaktioner, med undantag för kontantbetalningar, kommer att överskrida en miljard i början av 2000-talet. Detta är ett resultat av den ökande gränsöverskridande verksamheten, ett större utbyte av varor, tjänster och pengar mellan de olika medlemsstaterna inom ramen för den inre marknaden. Det är med andra ord nödvändigt att vidta åtgärder för att få till stånd ett regelverk som garanterar skyddet av medborgarna i deras egenskap av bankkunder, vare sig det gäller små eller stora företagare eller vanliga småsparare.
Detta mål ligger helt i linje med skapandet och spridandet av en gemensam valuta. En banktransaktion mellan två olika städer inom gemenskapen bör betraktas som en transaktion mellan två städer i samma medlemsstat, vilket inte ger kreditinstituten ensamrätten att bestämma hur operationen skall genomföras, dvs. möjligheten att bestämma rutiner, valutor och avgifter efter eget behag.
Vi instämmer med andra ord i stora delar av det gemensamma projekt som godkänts av medlingskommissionen och ansluter oss till förslaget. Vi vill tacka föredraganden, framför allt, och även, tillåt oss att göra det, den franska regeringen som gjorde detta till en prioriterad fråga under sitt ordförandeskap under den första hälften av 1995, när man kom överens med praktiskt taget samtliga medlemsstater och med detta parlament som stödde överenskommelsen, i den fasta övertygelsen att det inte är ett bankirernas Europa vi vill ha, utan ett medborgarnas.

Boogerd-Quaak
Ordförande! Vår politiska grupp var framförallt i inledningsfasen ganska kritiska till beloppens takhöjd och har också arbetat hårt för att hjälpa till att anpassa takhöjden uppåt för de belopp som detta direktiv skall gälla. Detta oaktat anser jag att det resultat som vi nu har förtjänar aktning och jag vill därför också, precis som mina kollegor här, lyckönska fru Peijs till det uppnådda resultatet. Vår politiska grupp anser att det är av utomordentligt stor vikt att konsumentens rättigheter och småföretagens rättigheter i alla fall upp till vissa summor skyddas på ett adekvat sätt. Men jag måste få säga att bankerna kanske skulle kunna erbjuda något mer av garantier och säkerhet i avtalen med sina kunder. Om vi vill ha ett Europa med en marknad så måste vi också tillföra garantier med avseende på betalningstrafiken.

Gebhardt
Herr ordförande, ärade kollegor! I den föregående debatten underskred jag av misstag min talartid ganska betydligt. Jag hoppas att ni har överseende med att jag nu kanske tar något mer tid i anspråk.
Till saken: Mer hade varit bättre. Men jag tror att vi, som människorna har valt, har uppnått något i förlikningskommittén. Med alla förbättringar av det ursprungliga utkastet kvarstår ett problem som ger mig huvudvärk: Ansvarsgränserna är för lågt satta. Därigenom vältras i slutändan ett under omständigheterna existenshotande finansiellt risktagande över från den ekonomiskt starkare på den svagare affärsparten.
Som tur är, har legislativa regleringar inget evighetsvärde. Man kan förbättra dem efter lämplig tid. Jag hoppas också att våra samtalspartner i rådet håller ord. De har i förlikningskommittén lovat att de för genomförandet planerade trettio månaderna inte utnyttjas så att direktivet till den 1 januari kommer att införlivas i nationell lagstiftning överallt.
Med hopp om en snar revision med bättre konsumentskydd bör vi rösta för förlikningsresultatet.

Kuhn
Ordförande, ärade ledamöter! Konsumentutskottet, som kunde ta ställning, hade naturligtvis högre förväntningar på direktivet vad det gäller skyddet av konsumenterna. Trots det har jag sagt JA i förlikningskommittén och jag ber också parlamentet att säga Ja. Vi behöver ett direktiv för gränsöverskridande betalningstransaktioner och jag hoppas att medlemsstaterna till 1 januari 1999, alltså till starten av valutaunionen, som lovat, genomför direktivet.
Parlamentet kunde driva igenom sitt krav att direktivet för alla överföringar upp till 50 000 ecu, gäller. Därmed är merparten av överföringarna till den privata sektorn och till SMF täckt. Nivån på bankernas förlustansvarighet vid överföringar, som visserligen bokförts från överförarens konto, men inte hos mottagaren, med summan 12 500 ecu, är en kompromiss, som måste förbättras vid översynen av direktivet.
Under förlikningsförfarandet hade man ibland intrycket att rådet tror att vi lever i postdiligensens tidsålder och att de överförda pengarna transporteras kontant. En frivillig höjning från bankernas sida vore mycket önskvärt.

Marín
, vice ordförande i kommissionen. (ES) Herr ordförande, på kommissionens vägnar vill jag härmed tacka parlamentet för dess bemödanden med att försöka få förlikningsförfarandet att nå de resultat som idag har givit oss möjligheten att mellan de tre institutionerna nå en gemensam ståndpunkt. Det har också visat sig att förlikningsförfarandet ibland kan vara effektivt och att det är ett förfarande med vilket man medelst en interinstitutionell dialog mycket väl kan nå sådana positiva resultat. Jag anser att ledamot Peijs i detalj redan har beskrivit den överenskommelse som träffats genom förlikningsförfarandet och att majoriteten av de parlamentsledamöter som uttalat sig under debatten har påvisat de fördelar konsumenter, enskilda och företag kommer att få i och med detta direktivs godkännande. Därför ber jag här om ert tillstånd att inte behöva upprepa vad resultatet av förlikningsförfarandet består i.
Jag anser att fördelarna är påfallande. Det var, som de olika parlamentsledamöterna har förklarat, i första hand ett krav från alla de som använder sig av den här typen av tjänster. Läget är nu betydligt klarare. Läget är mer transparent för medborgarna och dessutom, vilket är det viktigaste och med vilket jag här avslutar, är det en bra åtgärd för att gradvis förstärka den inre marknaden.
Således tackar jag såväl er, Peijs, för era ord, som alla er andra, inklusive förlikningsförfarandet som idag tillät oss att ta detta positiva beslut.

Ordföranden
Jag förklarar debatten för avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 12.00.

Partnerskap EU-Latinamerika
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande (A4-0416/96) av Bertens, för utskottet för utrikes-, säkerhets-, och försvarsfrågor om meddelande från kommissionen till rådet och Europaparlamentet om Europeiska unionen - Latinamerika - nuläge och perspektiv inför en förstärkning av partnerskapet 1996-2000 (KOM(95)0495 - C40489/95).

Manzella
Herr ordförande! Innan vi inleder diskussionen om Bartens betänkande, skulle jag vilja rikta er uppmärksamhet på en procedurfråga: vi sätter igång att diskutera två betänkanden från utrikesutskottet, utan att vare sig delegationen för Sydamerika eller delegationen för Centralamerika har fått tillfälle att yttra sig.
Det är möjligt att det, ur formell synpunkt, går att rättfärdiga denna uraktlåtenhet; men jag tror att vad gäller diskussionens kvalitet, dvs. vad gäller effektiviteten i vårt arbete, så skulle det vara lämpligt att de delegationer som berörs av ämnet skulle få tillfälle att yttra sig.
Därför skulle ni, herr ordförande, om ni anser att mitt påpekande är relevant, eventuellt kunna göra utskottet för arbetsordningen uppmärksamt på frågan, för att se vilken roll de parlamentariska delegationerna spelar vad gäller effektiviteten i vårt arbete.

Ordföranden
Käre kollega, jag är ledsen, men det finns kollegor i denna delegation som kan lämna in ändringsförslag innan morgondagens omröstning, och detta bör ge svar på er anhållan. Jag tror inte att den kan återkallas, eftersom denna rättighet för delegationsmedlemmar existerar.

Manzella
Herr ordförande! Jag har inte begärt någon återremittering. Jag frågade bara om ni avsåg att gå vidare i diskussionen och underställa frågan utskottet för arbetsordningen för att den skulle undersöka vilken roll delegationerna bör spela i fortsättningen i dessa sammanhang.
Det faktum att man inte har engagerat de delegationer som arbetar med frågor som gäller Sydamerika påverkar det parlamentariska arbetets effektivitet negativt.
Det rör sig enbart om ett påpekande, herr ordförande, inför framtiden. Jag avsåg absolut inte att begära en återremittering.

Ordföranden
Käre kollega, jag skall framföra er anhållan till ordföranden.

Bertens
Ordförande! Får jag lov att för personlig räkning och även å min politiska grupps vägnar lyckönska er till ert återval som vice ordförande i parlamentet. Till min kollega Manzella ett hjärtligt tack för att han underströk betydelsen av att den latinamerikanska delegationen måste ha något att göra med detta betänkande. Jag kan lugna honom, där var jag ledamot i sju och ett halvt år, det är alltså bra och dessutom har jag bott femton år av mitt unga liv i den del av världen som vi nu talar om. Vi kan i alla fall pratas vid närmare, jag är nederländare och du är italienare och då skulle vi kanske kunna kommunicera med varandra på ett annat sätt.
Jag tackar kommissionen och framförallt kommissionsledamot Marín för meddelandet angående de framtida relationerna med Latinamerika. Den världsdelen befinner sig i full rörelse och en koherent vision från unionens sida som omfattar alla aspekter av relationen är av avgörande betydelse.
Allt för ofta betraktar européerna Latinamerika med samma ögon som på sjuttio- och åttiotalet. Latinamerika är inte längre diktatorernas, de skändade mänskliga rättigheternas, hyperinflationens, de intressanta men ack så hemliga contras eller contra-contras kontinent.
Det är delvis tack vare Europa. Unionen har sedan början av åttiotalet visat prov på en framgångsrik gemensam europeisk utrikespolitik. Herr Marín vet det mer än någon annan, San José-dialogen. Kollega Carnero, också en old hand i Latin- och Centralamerika, har skrivit ett bra betänkande om detta. Framförallt skall han i det betona på vilket sätt den gemensamma europeiska utrikespolitiken, som inte behöver institutionaliseras, fungerar. Och på detta bygger vi nu vidare.
Sedan dess har Europa dock stått stilla, medan Latinamerika snabbt förändrats. En politik med försoning, demokratisering och respekt för de mänskliga rättigheterna lade grunden för politisk och social stabilitet. Ekonomiska reformer och makroekonomisk stabilisering gav möjligheter till ekonomisk återuppbyggnad. Denna utveckling gav en stark impuls till regionalt samarbete, Andino-pakt, Mercosur, och så vidare.
Europa, återigen, försummade att växa med och lät bli att utnyttja många möjligheter som den senaste tidens utveckling erbjöd. Samarbetet behöll den ensidiga karaktären av bistånd. Undan för undan förlorade vi den latinamerikanska marknaden till Förenade staterna, tillsammans med NAFTA och med The Enterprise for America's Initiative som med glädje fyllde marknadens luckor, som lämnade Europa på efterkälken. När det gäller investeringar i och handel med Latinamerika överskuggar USA just nu Europa totalt.
Latinamerikas nya strukturer är fortfarande sköra. 35 % av befolkningen lever under existensminimum. Det finns inte tillräckligt utrymme för utbildning. Narkotika, korruption och straffrihet undergräver Latinamerikas politiska strukturer. Demokratiseringen förtjänar även fortsättningsvis vår uppmärksamhet. En ny fred i Guatemala är glädjande men förblir naturligtvis mycket bräcklig när vi inte fortsätter bidra till den.
Europa måste gå det nya Latinamerika till mötes som en vuxen partner. Kommissionens meddelande ger en första ansats till det. Det kan inte vara så att en sådan viktig region med sina ännu bräckliga strukturer ignoreras av gemenskapens utrikes- och säkerhetspolitik.
Kommissionens ansatser till en ny Latinamerika-strategi är dock för vaga och för obundna. Jag uppmanar kommissionen att utarbeta ett handlingsprogram som föreslår konkreta initiativ till en ny politisk strategi.
I mitt betänkande har jag föreslagit ett antal sådan konkreta initiativ. Dessa sträcker sig över utrikespolitik, ekonomi, integration, bistånd, säkerhet och försvar.
Beträffande utrikespolitiken måste Latinamerika betraktas som prioriterat område. Vi behöver inte bygga om den transatlantiska dialog som vi har med Förenta staterna och Kanada till en transatlantisk dialog med Latinamerika. Men Latinamerika måste bli en fast punkt på dagordningen.
Inom området ekonomi och integration måste unionen fortsätta främja en regional integration där och hålla kontakten med regionerna.
Vad beträffar biståndet så stöder jag kommissionens prioriteter. Som viktigaste bidragsgivare måste unionen uppmana alla andra länder att öka sina ansträngningar. Framförallt USA framträder som en alltför blygsam givare.
Säkerhet och försvar. I samband med säkerhet vill jag också tala om narkotikasamarbete. Narkotikasamarbetet måste utvidgas till andra delar av Latinamerika än de länder som ingår i Andino-pakten.
Säkerhet och försvar måste också komma upp på den Euro-Latinamerikanska dagordningen. En riktigt vuxen relation med Latinamerika kräver att också dessa områden uppmärksammas. Samarbete angående förebyggande diplomati, fredsförvaltning och liknande saker är en världsuppgift. Kontakter mellan relevanta organisationer är därför också mycket önskvärda.

Estevan Bolea
Herr ordförande, i yttrandet från det utskott för vilket jag är föredragande kommer jag naturligtvis att åberopa de aspekter som gäller beträffande energi samt forskning och teknologisk utveckling.
Mina damer och herrar, när det gäller Latinamerika talar vi om en marknad som består av 450 miljoner invånare. Följaktligen 450 miljoner konsumenter. Bertens menade att den Europeiska unionen har försummat den marknaden. Inte inom området för energi. Inom området för energi har stora investeringar gjorts av flertalet medlemsstater i den Europeiska unionen. Jag anser att de investeringar som gjorts är så pass betydelsefulla att man under de senaste åren helt har dominerat denna sektor.
I det här vidsträckta geografiska området är den ekonomiska tillväxten mycket betydelsefull men utvecklingsläget för den ekonomiska tillväxten är fortfarande låg, vilket gör att man kan förvänta sig en kraftig ökning av energiförbrukningen. Vårt utskott ser därför till att energi förbrukas effektivt. Redan nu finns vid kommissionens generaldirektorat I Alureprogrammet (Latinamerika - optimal användning av energiresurser) för samverkan mellan Latinamerika och Europeiska unionen, vilket är viktigt men otillräckligt. Det är illa utrustat. Ärade kommissionsledamot, vi behöver mer resurser till programmet ifråga eftersom vi anser det vara av stor vikt.
Vi anser också att de förnyelsebara energikällorna bör utvecklas, framför allt den hydroelektriska energin. Den hydroelektriska energins utvecklingspotential i Latinamerika är gränslös. Det är en energikälla som inte förorenar som de andra gör. Dessutom har vi djungeln i Amazonas som är en verklig avloppsbrunn för kolhydrat. Allt detta bör genom lämpliga avtal utnyttjas i vårt kommande samarbete
Och vad beträffar denna aktiva roll som vi bör vidareutveckla inom området för forskning och teknologisk utveckling, har vi föreslagit att några konferenser skall organiseras för utbyte av tankar om gemensam samverkan, forskarutbyte samt inledning av program inom näringsområdet för bioteknik, energi och framför allt miljö.

Pomés Ruiz
, föredragande av yttrandet från utskottet för utveckling och samarbete. (ES) Herr ordförande, vi står inför ett betydelsefullt betänkande, vilket även utskottet för utveckling och samarbete anser. Det är på tiden att Europeiska unionen börjar betrakta Latinamerika på samma sätt som man betraktar andra amerikanska nationer, som exempelvis Förenta staterna eller Kanada. Det är mycket bra att föredraganden framhäver hur våra förbindelser har övervunnit den vacklande inledningen och hur förbindelserna mellan de regioner som eftersträvar samförstånd nu har mognat. Vi eftersträvar samförstånd eftersom vi tillhör en liknande kultur, vilket har främjats genom Spaniens och Portugals anslutning till Europeiska unionen.
Även om intressegemenskapen mellan Amerika, Spanien och Portugal är vedertagen, precis som mellan Commonwealth och Förenade kungariket, så har gemenskapen inte agerat på samma sätt med Latinamerika. Stödet bör visa sig i en konsolidering av de olika myndigheter som kan få denna intressegemenskap att verka naturlig. Jag åsyftar här myndigheter som Europeiska investeringsbanken, ECIP eller Al-invest. Detta får mig att direkt dra slutsatsen av att Europeiska unionen ser på den utvecklingshjälp som ges och där EU står för den största delen med blida ögon, 54 % gentemot mindre än hälften från till exempel Förenta staterna. Trots allt detta finner vi att de europeiska investeringarna inte ökar utan istället minskar i de här länderna. Förenta staterna upptar 43 % av den totala handeln och 75 % av de direkta utländska investeringarna. Varför denna obalans, varför kan inte vi jämställas med Förenta staterna? En eloge för betänkandet samtidigt som utskottet för utveckling och samarbete uttalar sitt stöd för att relationerna med Latinamerika skall intensifieras och normaliseras.

Cabezón Alonso
Herr ordförande, ärade kommissionsledamot, ärade ledamöter, jag har med stort intresse läst såväl det betänkande som utarbetats av Bertens som de olika utskottens yttranden. Innehållet verkar vara ändamålsenligt och intressant och man försöker bidra till att stärka relationerna mellan Europeiska unionen och Latinamerika.
Precis som Bertens själv nämnde för ett ögonblick sedan, innebär ett närmande till Latinamerikas verklighet idag inte ett närmande till de senaste årtiondenas Latinamerika. Det innebär att en mycket mer komplex och aktiv värld upptäcks, med ljus och mörker, men med enorma möjligheter. En värld som delar på en identitet, men det är inte rätt att försöka reducera Latinamerika till en vag likformighet samtidigt som man glömmer bort skillnaderna. Latinamerika är ett uppstickande Chile och ett Nicaragua med svår fattigdom, ett Guatemala som ingår ett fredsavtal och ett Costa Rica som är ett exempel på en viss demokratisk stabilitet. Det är också mycket riktigt att Latinamerika är ett Colombia med upprorshärd med anknytning till narkotikahandel, och ett Peru där vi får bevista ett förkastligt bruk av våld samt kidnappning som ett politiskt instrument. Men det är också Mercosur, ett ambitiöst projekt, samt frihandelsavtalet mellan Mexico, Kanada och Förenta staterna.
Jag menar att Europeiska unionen bör eftersträva en mer global relation med Latinamerika genom att värdesätta kontinentens mångfald. Vi har instrumenten för den politiska dialogen. San José-dialogen, som också den har utarbetats av kommissionsledamot Marín, är ett exempel på detta, men den kanske inte är tillräcklig. Vi kan inte riskera att Latinamerika fortsätter att prioritera Förenta staterna samtidigt som Europeiska unionen bara betraktas som en trogen följeslagare.
Det är lämpligt att studera investeringarnas och handelsflödets utveckling mellan Europeiska unionen och Latinamerika för att kunna analysera hur framtidsperspektiven kommer att se ut. Vi har en lång väg att gå innan vi till exempel lyckas upptäcka den parlamentariska dialogens potential, eftersom det politiska samarbetet mellan Europeiska unionen och Latinamerika är av stor vikt reduceras detta i många fall till en dialog på ministernivå eller stats- och regeringchefsnivå. Den parlamentariska dialogen är ändamålsenlig för demokratins konsolideringsprocess och för den regionala integrationsprocessen.
Latinamerika och Europeiska unionen behöver varandra och i ett klimat av jämlikhet och gott samarbete behöver man ingående studera instrumenten för politiskt och kommersiellt samarbete. Var och en som har sett eller studerat samarbetet mellan Europeiska unionen och Latinamerika lär ha upptäckt att detta samarbete sker inom ett stort område. Emellertid, och kommissionen känner också till detta, är det ibland föga synligt för de medborgare som önskar fastställa samarbetsnivåerna.
Ett annat problem som drabbar flertalet latinamerikanska länder är skuldbördan. Europeiska unionen borde vara en aktiv partner som klarar av att utforma och lägga fram koordinerade och innovativa förslag som kan mildra bördan av de latinamerikanska ländernas utrikesskuld. Anledningen är att det i de flesta fall rör sig om företag med mycket stora inre motsättningar och som är i behov av ett stöd när det gäller de ekonomiska reformerna. Dessa reformer skall kunna korrigera siffrorna för arbetslöshet och fattigdom, ekonomiska reformer som man anser vara nödvändiga för att befästa, eller till och med i vissa fall för att skapa, en kollektiv solidaritetspolitik liknande den som vi i Europa kallar " välfärdsstaten" .
Några av länderna i Latinamerika har stora problem med narkotikahandel och korruption, men vi kan inte peka ett hycklande finger åt dem medan vi inte gör något åt det, eftersom det producerade kokainet inte blir narkotika utan att det finns konsumenter.
Jag avslutar här med att nämna att militärdiktaturernas epok praktiskt taget är förbi, men risken finns att andra slags populistregimer som inte kan lösa Latinamerikas strukturella problem tar över. Europeiska unionen och Latinamerika borde genom alla möjliga samarbetsformer mötas. Utskottets förslag går i den riktningen, liksom Bertens insatser.

Lenz
Herr ordförande! När det talas om förhållandet mellan Europa och Latinamerika vet man aldrig exakt i vilka familjehistorier mellan det förgångna och nutiden man blandar sig. Konflikt, samtal, handel och kritik avlöser varandra. Det finns systrar, bröder och kusiner, fadderförbindelser som sträcker sig över århundraden och årtionden, borgenärer och företagsamma in- och utvandrare. Men det som vi sysselsätter oss med idag är framtiden, närmare bestämt förhållandet mellan den Europeiska Unionen och Latinamerika som efter de konfliktfyllda åren mellan diktatur och demokrati, kampen för mänskliga rättigheter och uppbyggnaden av en gemensam marknad i Latinamerika skall vara ett partnerskap för båda inför 2000 talet. Det är viktigt såväl för den gemensamma utrikespolitiken som för vår utrikeshandelspolitik. Båda är drabbade. Från vår sida, och enligt Europaparlamentets önskemål som uttryckts i Bertens utmärkta betänkande, måste båda dessa utnyttjas av EU för att nå en transatlantisk dialog i vilken även Förenta Staterna bör delta.
Europaparlamentet har sedan sina första direktval i flera år bemödat sig om denna dialog. Maastrichtfördraget fordrar i artikel J.1 en dynamisk politik gentemot Latinamerika. Detta saknades länge.
Utvecklingen i Europa har trängt tillbaka intresset för den politiska processen i Latinamerika. Latinamerika har trots sitt tveklösa ekonomiska och demokratiska uppsving hamnat i skuggan av världspolitiken under 90-talet. I sitt meddelande " Europeiska Unionen - Latinamerika - nuläge och perspektiv inför en förstärkning av partnerskapet 1996-2000" , har kommissionen visat väg för återupplivandet av dessa relationer. De deltagande utskottens ställningstaganden, det konsekventa arbetet från delegationen för Syd- och Centralamerika, den interparlamentariska dialogen inom ramen för den interparlamentariska konferensen mellan Europaparlamentet-Latinamerikaparlamentet understryker den betydelse vi tillmäter konsekvenserna av resolutionen.
Vi har engagerat oss djupt i uppbyggandet av Mercosur, bildandet av regionala parlament i Latinamerika, Andenparlamentet, det centralamerikanska parlamentet. Vi får emellertid inte åsidosätta de svåraste frågorna. Droger, landsöverskridande kriminalitet och korruption, avveckling av handel i känsliga områden, kampen för en stärkning av mänskliga rättigheter och demokrati får inte åsidosättas.
Utfrågning angående avsaknad av straff för de brott mot mänskliga rättigheter som praktiserats på politiska motståndare i diktaturer, liksom många människor som drabbades av kampen har förra året i underutskottet för mänskliga rättigheter visat hur mångfacetterade och känsliga dessa följdproblem är. Demokrati och oberoende rättsskipning är starkt sammanbundna.
Det är det demokratiska Europas plikt att stödja stabiliseringen av demokrati för att i sin tur stärka antalet demokratiska stater i olika världsorganisationer, och därmed kunna utveckla gemensamma idéer kring konfliktförebyggande via säkerhets- och försvarspolitik.
Detta är vår uppgift och för detta har vi i Europaparlamentet alltid stått upp mot rådet och kommissionen. Vi välkomnar betänkandet.

Carrère d'Encausse
Herr ordförande, den nuvarande utvecklingen i Latinamerika utgör ett av de största glädjeämnena när seklet går mot sitt slut. Bilden av denna kontinent har länge varit den av en krutdurk där gerillarörelser och statskupper hör till dagordningen. Men idag gör fred och demokrati stora framsteg och det är Europeiska unionens plikt att understödja och delta i den processen. Jag gratulerar Bertens till ett utmärkt betänkande och välkomnar även jag kommissionens initiativ och inriktningen på dess meddelande, som syftar till att ge nya impulser till unionens förbindelser med Latinamerika.
På den begränsade tid jag förfogar över har jag inte möjlighet att gå in på de tre prioriterade inriktningar som enligt kommissionens förslag skall vara vägledande för unionens samarbete, även om jag stöder dem. Jag nöjer mig därför med att nämna vad som enligt min mening är en absolut förutsättning för varje slag av reform, närmare bestämt det stöd till förmån för en demokratisk utveckling som Europeiska unionen kan och bör ge.
Europeiska unionen kritiseras ofta för att i huvudsak ägna sig åt ekonomi och agera utifrån egen vinning. Denna kritik bortser från de insatser unionen gjort till förmån för en demokratisk utveckling i världen, genom att ingå samarbets- och associeringsavtal med länder där demokratin varit eller är hotad. Så är fallet på den amerikanska subkontinenten, där vissa demokratiska regimer fortfarande är instabila och där unionen på ett avgörande sätt kan bidra till att befästa den pågående processen. Kommissionens förslag om att upprätta ett partnerskap grundat på politik och handel mellan unionen och dessa länder är väl ämnat att fylla denna funktion. Jag ställer mig dock något tveksam till två punkter i betänkandet.
För det första föreslår Bertens en utvidgning av den ministerram som är den vanliga för denna typ av dialog och vill att Europaparlamentet och dess latinamerikanska motsvarighet inte bara skall närvara vid de interparlamentariska möten som organiseras, utan också vid ministermötena. Detta kan på ett onödigt sätt komma att störa samtalens institutionella ram, i ett läge när de hittillsvarande ganska spända relationerna får en ny start.
För det andra tänker jag på kampen mot narkotikahandeln. I sin motivering hävdar Bertens att problemet med narkotikahandeln är en fråga om tillgång och efterfrågan och att det framför allt gäller att skapa förutsättningar för alternativa utvecklingsmöjligheter, utan att inleda något " krig mot narkotikan" , eftersom förbud - som han säger - aldrig varit någon fungerande metod. Denna presentation av problemet bekymrar mig, för visserligen är det riktigt att alternativa utvecklingsmöjligheter måste skapas i de områden där dessa produkter odlas, men vi måste också begränsa narkotikahandeln med alla medel som står oss till buds och inte låta någon väg vara oprövad. Europeiska unionens uppgift är också att hjälpa dessa länder att befria sig från ett gissel som aldrig kan bidra till ett demokratiskt tankesätt.

Novo Belenguer
Herr ordförande, ärade kommissionsledamot, de senaste åren har verkligen betecknats av ett närmande mellan Europeiska unionen och Latinamerika, främst på grund av Spaniens och Portugals anslutning, en omständighet som förstärkt de båda kontinenternas kulturella likheter.
Med anledning av detta vill jag här nämna att vi samtycker med Bertens betänkande samtidigt som vi vill framhäva att det primära och grundläggande målet bör vara att utvidga och förstärka de åtgärder som främjar demokratins utveckling och konsolidering i de latinamerikanska länderna, precis som man också tar upp i kommissionens meddelande.
Därför anser vi att det är absolut nödvändigt att Europa gör en kraftansträngning för att gå till grunden med de latinamerikanska ländernas ekonomiska reformer och sålunda säkerställa framgången med den strukturella reform som för närvarande genomförs, genom att främja de olika latinamerikanska regionernas utveckling och framsteg och genom att särskilt uppmärksamma de uttalade sociala och ekonomiska olikheter som finns inom området.
För att lyckas med detta måste vi från Europeiska unionens sida agera mer kraftfullt och målmedvetet så att relationerna med Latinamerika blir den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitikens främsta mål. Vi bör ha i åtanke att det gängse handelsöverskottet mellan Latinamerika och Europeiska unionen minskade i början av nittiotalet, efter att ha tredubblats under åttiotalet, för att sedan praktiskt taget försvinna under 1993.
De senaste tre åren har ett underskott som redan uppgår till 1 500 miljoner dollar registrerats. Europeiska unionen är inte heller längre den huvudsakliga investeraren i Latinamerika, vilket pekar på att de nuvarande åtgärderna för att stärka samarbetet med Latinamerika inte är tillräckliga och att de saknar den ambition och dynamik som krävs.
Sammanfattningsvis anser vi det vara nödvändigt att utskottet utarbetar ett åtgärdsprogram för Latinamerika som, vilket redan nämnts, bör innehålla konkreta och gemensamma förslag som å ena sidan främjar framsteg och ekonomisk utveckling, och å andra sidan fred, demokrati och en absolut respekt för de mänskliga rättigheterna.

Souchet
Herr ordförande, ärade kollegor, Bertens betänkande handlar om kommissionens meddelande om Europeiska unionens förbindelser med Latinamerika, vilket naturligtvis bör ses för sig, men även som en del av en större helhet som också inkluderar de meddelanden som behandlar förbindelserna med Kanada, Förenta Staterna och Centralamerika.
Sammantagna är dessa texter ett uttryck för Europeiska unionens legitima strävan att mot bakgrund av det kalla krigets upphörande förnya sina relationer till hela den amerikanska kontinenten och skapa en motvikt till det kraftfulla centrum för ekonomi och handel som håller på att växa fram i Stilla havsområdet.
Jag gläder mig åt de aviserade åtgärderna för att främja utveckling och bekämpa narkotikan, försvara social rättvisa och miljöskydd samt fördjupa de kulturella förbindelserna. Däremot känner jag oro när våra AVS-partner slår larm om hur Loméavtalen ständigt undergrävs genom att handelspreferensavtal beviljas åt höger och vänster, och än mer inför de förödande konsekvenserna av det allmänna preferenssystemet för narkotika.
Vi känner idag till de snedvridna konsekvenserna av detta system, som skapades i bästa avsikt. Inte nog med att det har misslyckats med att i nämnvärd grad bromsa narkotikaproduktionen, det har också slagit ut hela sektorer av Europas trädgårds- och fiskenäring. Jag känner likaså oro när utvecklingen av våra handelsförbindelser framställs som något som med nödvändighet måste leda till en interkontinental frihandelszon, även om målet på detta stadium fortfarande formuleras i ganska vaga ordalag.
Om det verkligen är kommissionens avsikt att förhandla fram en serie handels- och tullavtal i syfte att skapa en transatlantisk frihandelsstruktur, utöver den multilaterala tullavtrappning som redan beslutats inom ramen för GATTavtalen, då skall man också tydligt redovisa sina skäl, för- och nackdelar, kostnader och vinster. Vilka konsekvenser får detta för sysselsättningen i Europa? Vad kommer vi att kräva i utbyte av våra handelspartner? Och framför allt, är det möjligt att förutse vilka konsekvenser sådana avtal skulle få på jordbruksområdet, när man känner till den sydamerikanska jordbrukssektorns produktivitet, arbetskraftskostnader och sociala och miljömässiga standarder?
Herr ordförande, alla dessa faktorer sammantagna gör att Gruppen Oberoende för Nationernas Europa - som uppskattar den höga kvaliteten på Bertens arbete - kommer att vara mycket observant på de konkreta förslag kommissionen utifrån betänkandet lägger fram.

Musumeci
Herr ordförande! Det ringa intresse med vilket Europeiska unionen under de senaste åren har betraktat länderna i Sydamerika, väcker ännu en gång frågan om frånvaron av en europeisk global strategi i utrikesfrågor, åtminstone vad gäller politik, handel och säkerhetsfrågor. Meddelandet från kommissionen till parlamentet har åtminstone den fördelen att det, efter år av tystnad, har pekat på behovet av att förstärka relationerna mellan Europeiska unionen och Sydamerika, samtidigt som man måste ge föredraganden, Bartens, erkännandet att ha fokuserat och visat upp brister och begränsningar vad gäller den exekutiva institutionens meddelande och att ha föreslagit seriösa och konkreta lösningar.
Det är ett allvarligt misstag att betrakta Sydamerika - vilket har skett hittills - som en i raden av diskussionspartners med vilka man skall ha sporadiska kontakter som bygger på ofta vaga och föga innovativa program. Endast politisk närsynthet kan hindra att Europeiska unionen - och dess medlemsstater - ser Sydamerika som ett geografiskt område av stor betydelse, åtminstone på det politiska och kulturella planet.
Till de strategiska skälen vill jag också tillfoga - om jag får - gemensamma historiska, kulturella och språkliga rötter, vilket gör den sydamerikanska subkontinenten till den mest europeiserade mellan de båda oceanerna: miljontals italienare, spanjorer, portugiser - för att bara ta ett par exempel - lever sedan generationer i de länderna, med andra ord miljontals europeiska emigranter som delar kampen mot fattigdom och social utslagning med den ursprungliga befolkningen.
Och medan Europa fortsätter att dåligt uppfylla rollen som privilegierad partner, så ockuperas tomrummet efter denna desertering av USA, som numera svarar för 43 % av Sydamerikas handel och 75 % av de utländska direktinvesteringarna.
Det gäller med andra ord att återta den förlorade tiden: kommissionen och rådet måste utarbeta ett globalt handlingsprogram för den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken vad gäller Sydamerika, men ett program som inte är abstrakt och i allmänna termer; ett program för ekonomiskt samarbete under den kommande fyraårsperioden som har tillräckliga ekonomiska resurser i förhållande till de nuvarande 1 340 miljoner ecu; en gemensam ansträngning i kampen mot droger och till förmån för mänskliga, sociala och kulturella aktiviteter. Under alla omständigheter borde Europa kunna ta aktiv del i den sydamerikanska kontinentens utvecklingsprocess. Vi får se under de närmaste månaderna om de politiska förutsättningarna och den politiska viljan finns att åstadkomma detta.

Theorin
Herr ordförande! Jag tackar Bertens för hans betänkande. Detta betänkande fyller liksom kommissionens dokument en viktig funktion. Det samarbete som inleddes i mitten av 80-talet inom ramen för San Josédialogen måste utvecklas och förnyas. Det utarbetade politiska och ekonomiska instrument som nu finns måste användas och uppdateras för att unionen skall kunna ge sitt stöd till den påbörjade processen i riktning mot demokrati och skydd för mänskliga rättigheter i regionen. Nya steg måste tas för att de båda kontinenterna skall kunna närma sig varandra vad gäller värderingar och normer i dessa frågor.
EU är i dag den största ekonomiska bidragsgivaren till Latinamerika. Politiskt sett har regionen emellertid minskat i betydelse för Europa, trots att kontinenterna kulturellt och idémässigt har närmat sig varandra under de senaste åren. Viktiga aspekter i unionens förbindelse med de latinamerikanska länderna t.ex. främjandet av demokrati, ökad respekt för minoriteter, miljöskydd, bekämpning av narkotikahandel och internationell brottslighet, utvidgar och fördjupar samhörigheten mellan de båda kontinenterna. I detta sammanhang krävs, precis som föredraganden påpekar, en fördjupad politisk dialog mellan EU och Latinamerika för att man skall ta tillvara och fortsättningsvis stödja denna positiva utveckling.
Jag ställer mig dock frågande till vissa aspekter på samarbetet som betänkandet tar upp. Att i detta sammanhang diskutera att man inom den politiska dialogen med dessa länder skall ta upp EU: s säkerhets- och försvarsaspekter på samarbetet anser jag vara att välja fel väg. Att EU skall stödja internationell fredsförvaltning, förebyggande av konflikter och förstärkning av demokrati finner jag självklart. Det bästa sättet för detta är, vilket föredraganden själv nämner, att utveckla en global strategi för ekonomiskt och politiskt samarbete med dessa länder. Att EU på detta globala område tar på sig FN: s roll tycker jag dock är ologiskt och felaktigt. Dessa aspekter bör och skall lösas på internationell nivå av ett organ som har den legitimitet som krävs härför.
Betänkandet tar också upp frågan om kontroll av vapenexport. Det är av stor vikt att denna export begränsas. Inom FN har det utvecklats ett frivilligt register för registrering av tunga vapen. EU bör verka för att detta register utvecklas, att registrering blir obligatorisk och att registret skall omfatta alla vapen, såväl tunga som lätta. Det skall ses som ett första steg mot en global begränsning av vapenhandel. Försvarsaspekter faller inte inom EU: s kompetens och skall följaktligen skötas på mellanstatlig nivå. Jag kan omöjligt stödja tendenser till att EU genom att påverka regionens säkerhets- och försvarsaspekter skall ta på sig en roll som världspolis.

Salafranca Sánchez-Neyra
Herr ordförande, jag vill också lyckönska Bertens till hans betänkande. Det är ett av få fall i parlamentet i vilket man inte bara understryker behovet av att förstärka relationerna med de latinamerikanska länderna utan också nödvändigheten av att än en gång tänka igen dem.
Latinamerika är när det gäller utrikesrelationerna Europeiska unionens fattiga släkting. Som jag så ofta säger så behöver Latinamerika inga gåvor, vad de behöver är tillfällen, och av de tre inriktningar som Europeiska unionen valt att agera på under nästkommande år, den politiska dialogen, samarbete och handelsförbindelser, anser jag att det är den politiska dialogen, med den parlamentariska dimension som mina kollegor redan har hänvisat till, som kommer att tjäna till rättesnöre för utvecklingen av dessa relationer.
Eftersom det var politiska skäl och inte ekonomiska som inledde San José-dialogen, eftersom det var politiska skäl och inte ekonomiska som befäste dialogen med Rio-gruppen och eftersom det är politiska skäl och inte ekonomiska som ska tjäna till rättesnöre för en politisk reform på Cuba i riktning mot en demokrati som respekterar grundläggande frioch rättigheter, precis som parlamentet har efterlyst.
Men även om den politiska dialogen är synnerligen viktig så kommer den att tyna bort om den inte åtföljs av åtgärder för samarbete som kan stötta den.
Jag är glad att se att Bertens är här eftersom han även deltog i debatten med det nederländska ordförandeskapet där frågan om den latinamerikanska prioriteringen inte alls nämndes. Jag menar att det är viktigt, när budgeten läggs fram för votering, att vi med förenade ansträngningar kan göra tillräckligt för att de betänkanden som då presenteras, och jag påminner här Bertens om att huvudföredraganden var ledamot i hans grupp, kan ha framgång.
Vad de kommersiella aspekterna anbelangar tror jag att siffrorna på den europeiska exporten som publicerades i början av januari för år 1995 är mycket tillfredsställande. Men vi uppmuntrar inte produktionen i de latinamerikanska länderna eftersom vi när det väl kommer till kritan konkurrerar med varandra om vissa produkter, och i många fall blockerar vi vår marknad för dem.
Jag tror att vi kan vara nöjda med vad som har gjorts även om mycket finns kvar att göra, och därmed upprepar jag min lyckönskan till Bertens.

Manzella
Herr ordförande! Denna debatt har bekräftat att Sydamerika idag utgör ett slags global frontlinje, i den betydelsen att det inte finns någon institutionell, ekonomisk, social eller konstnärlig verksamhet som inte måste ta hänsyn till det som för bara ett par år sedan betraktades som en osynlig kontinent, en desaparecido . Det internationella inbördes beroendet visar sig också i den mängd frågor som Sydamerika ställer oss inför: det gäller de tvåhundra miljoner fattiga, som hela tiden blir allt fattigare, och som kontrasterar mot en allt hänsynslösare exploatering som berör allt större områden inom kontinenten; det gäller den splittrade arkipelagen av olika nationaliteter som ofta allvarligt skadar rättsstaten till skillnad från de experiment med regionalt samarbete som faktiskt pågår även i Sydamerika; det gäller förseningar i framväxten av en rättsstat i ordets egentliga betydelse, som kontrasterar med en alltmer tilltagande och kännbar egoism.
Dessa motsättningar måste vi inom den Europeiska unionen vara fullt medvetna om, i vetskap om att världen blir allt mindre och att dessa motsättningar också, i viss utsträckning, är våra egna. Det är av denna anledning jag håller med Bertens på tre viktiga punkter: för det första, den transatlantiska dialogen måste bli dubbel och gälla både norr och söder; för det andra måste vår politik i Sydamerika bli en global politik, planerad utifrån en inventering av mål, tidsperspektiv och metoder; för det tredje måste kontakterna på ministernivå kompletteras med kontakter på parlamentarisk nivå, eller snarare ett forum för de olika individerna i samhället som även utgör en ram inom vilken de regionala amerikanska modeller som växer fram, som till exempel Mercosur, kan få hjälp och stöd genom samverkan med vårt regionala parlamentariska system.

Heinisch
Herr ordförande, herr kommissionsledamot, kollegor! Jag är nöjd med betänkandet och med kommissionens meddelande. Jag anser det vara viktigt att bygga ut relationerna mellan den Europeiska unionen och den latinamerikanska kontinenten, så att vi inte löper risken att trängas ut av USA på den här kontinenten. Dessutom håller jag med den föredragande om att det på många områden i kommissionens meddelande saknas konkreta förslag. En åtgärdsplan kommer inom den närmaste tiden att vara absolut nödvändig. Till exempel saknas förslag om hur man skall komma tillrätta med narkotikaproblemen, som i dessa länder är mycket akuta. Dessutom måste den allmänna samhällsekonomiska strukturen förbättras. Men det måste också utarbetas ett speciellt program för en målmedveten politik för utveckling av jordbruket där odling av andra produkter ersätter narkotika.
Jag välkomnar ansatsen som bygger på uppfattningen att en fördjupning av kunskaperna över den andra kontinenten och ömsesidig förståelse är viktig. Detta för att konsolidera rättsstaten och att införliva det civila samhället i en utveckling för ett system som bygger på mänskliga rättigheter.
Mina erfarenheter i utskottet för kultur, ungdomsfrågor, utbildning och media och i sydamerikadelegationen har visat hur viktigt det är att särskilt befrämja utbytet mellan unga människor. Därför vill jag uppmuntra en ytterligare utbyggnad av de bestående programmen för vetenskapligt-tekniskt samarbete speciellt för universiteten. Detta för att ge just unga människor och forskare möjlighet att delta i det nya partnerskapet och dra fördel av de gemensamma erfarenheterna.
I sin helhet är det vid latinamerikastudierna nödvändigt att finna en forskningsansats som försöker göra en jämförande studie av den europeiskt-latinamerikanska utvecklingen. Detta för att förstå såväl det som förenar och det som skiljer de båda kulturerna åt och ta hänsyn till dessa kunskaper vid alla ytterligare åtgärder. Endast så kan vi åstadkomma att den latinamerikanska kulturen blir behandlad och accepterad som en självständig sådan.
Avslutningsvis vill jag kommentera ytterligare en punkt, som för mig framstår som omöjlig att förbättra: Den mycket kritiserade europeiska byråkratin försvårar också här genomförandet av goda idéer. Det är viktigt att förenkla ansökningsreglerna för projekt och att bättre förvalta forskningsprogrammen. Endast så kan en snabb bearbetning av ansökningarna och ett snabbt tillstånd för projekten garanteras.

Howitt
Herr ordförande! Jag skulle vilja sälla mig till dem som gratulerar Bertens, och tacka honom för att ha tagit in ändringsförslag som jag förde fram som en del av utskottets för utveckling och samarbete yttrande över detta betänkande. Ändringsförslag som säkerställer utvecklingsprinciperna förstärker våra förbindelser med alla latinamerikanska länder, och markerar den kraftiga sociala inverkan strukturanpassningspolitiken har, vilket stöder ett betydligt ökat engagemang från det civila samhällets sida i vår dialog och våra överenskommelser, liksom också den känsliga frågan om rättvis tillgång till marknaden för produkter från länder som så själva väljer, och inte som väljs av oss.
Jag vill också framföra hur mycket jag håller med om föredragandens kommentarer om vikten av alternativ utveckling, som en del av kampen mot narkotikaproblemet, och vi bör önska det gemenskapsfinansierade alternativa utvecklingsprogrammet i Bolivia, som tillkännagavs förra året, lycka till, såsom det mest betydelsefulla programmet hitintills i sitt slag.
Jag beklagar emellertid att vi inte i dagens resolution kunnat prioritera två andra av mina ändringsförslag för stöd av specifika program för kvinnor, inklusive rätten att bestämma över sina egna kroppar, samt för att ånyo hävda vårt engagemang för ILO: s konvention 169 och bekämpa det flagranta missbruket av inhemska befolkningars rättigheter, vilket fortsätter i så gott som varje land i regionen.
Jag vill också ställa mig bakom föredraganden när han frågar kommissionen hur långt vaga koncept kommer att tillämpas konkret. I redogörelse C frågar vi oss vad det är för mening med demokratiska och sociala paragrafer i våra överenskommelser, när det tycks föreligga begränsade ansatser att övervaka och genomdriva sådana paragrafer? I redogörelse I kräver vi att miljön skall skyddas, samtidigt som Europa fortfarande stöder en massiv utbyggnad av vattenkraften i utvecklingens namn, och en som - enligt lokala församlingar och icke-statliga organisationer - kommer att ödelägga en av regionens största och mest värdefulla miljöer.
200 miljoner människor i regionen lever i fattigdom. I vilken grad överensstämmer det med kommissionsledamot Marins eget uttalande inför utvecklingsutskottet den 29 oktober förra året, att Mercosurländerna strukits från listan över mottagningsländer för utvecklingsbistånd, för att man skall kunna koncentrera sig på sådana fattigare länder som Bolivia och Peru? Ett till synes rikt land som Brasilien har fler fattiga invånare än något annat land här på jorden och Europa kan inte tiga still i denna fråga.

Marín
, vice ordförande i kommissionen. (ES) Herr ordförande, först och främst vill jag tacka Bertens för hans betänkande där det han påtalar gärna accepteras av kommissionen.
Allt som innebär att relationerna med Latinamerika förstärks, ges mer innehåll, ökar den europeiska närvaron, garanterar kvaliteten och kvantiteten av våra politiska, ekonomiska, finansiella, kommersiella och kulturella relationer, är något som borde vara ett naturligt mål för Europeiska unionen, om man beaktar de historiska och kulturella band de har till några samt de ekonomiska och kommersiella banden till andra.
I själva verket är det meddelande som kommissionen lade fram om hur våra relationer inför seklets sista femårsperiod ska se ut inte något annat än en praktisk guide som åsyftar att visa vad som ska vara A och O i vår aktivitet. Snarare än att introducera nya idéer beträffande Latinamerika kommer kommissionen att försöka konsolidera det ofantliga arbete som har gjorts, främst under de senaste två åren, då en total förnyelse skett alltsedan San José-konferensen och fram till de olika regionala integrationerna.
Vad är det för mening med att introducera nya idéer nu när San José-dialogen redan har förlängts i Europeiska rådet i Florens under förra årets sista sex månader? Vad är det för mening med att introducera nya idéer när vi fortfarande befinner oss i ett analyserande skede inför den definitiva upptakten av förhandlingarna med Mercosur, med Chile, det nya alternativet för de andinska länderna, samtidigt som vi försöker att finna en förhandlingsmodell för det avtal som är kvar, nämligen det med Mexico?
Jag skulle nog föredra att man under de kommande tre eller fyra åren konsoliderade det arbete som redan har gjorts, och som har varit betydelsefullt, eftersom det när allt kommer omkring inte är mer än knappt två eller tre år sedan som Europeiska unionen började skissera på en mer specifik strategi beträffande den latinamerikanska kontinenten. Som Cabezón sade så är Latinamerika inte ett homogent begrepp. Det finns många Latinamerika. Följaktligen krävdes en mer flexibel arbetsinsats, där Europeiska unionen från Latinamerikas norra till dess södra delar skulle erbjuda en lämplig samarbetsplattform i enlighet med ländernas regionala, territoriella och politiska behov samt graden av ekonomisk utveckling, men där endast Riogruppens horisontella nivå som ett särskilt forum för politisk dialog skulle upprätthållas. Vi började med att skissera ett program för subregional integration vilket vi så småningom har gett näring åt, och vi föreställde oss att vi var pionjärer inom vårt område.
Det finns ingen antagonism mellan Förenta staternas och Europeiska unionens ståndpunkt rörande till exempel frågan om Nafta. Med Nafta känner vi oss mycket lugna. På tre år har Nafta inte utvidgats till att omfatta något annat land i Latinamerika. Under de senaste tre åren har Europeiska unionen bidragit till Mercosur, Chile, ett nytt San José, ett avtal med Mexico, ett nytt allmänt preferenssystem för jordbruk. Vi måste revidera siffrorna, men om man använder OECD: s siffror, betyder det att Europeiska unionen svarar för 61, 5 % av utvecklingssamarbetet. Därefter kommer Japan med 19, 5 % och på tredje plats Förenta staterna med 14 %.
Det skulle vara mycket svårt att klandra Förenta staterna för att de inte ägnar sig tillräckligt mycket åt den latinamerikanska kontinenten när vi redan i förra årets OECD-siffror representerade 62 %, och än mycket mindre söka efterlikna dem när till och med Japan överträffade dem redan under förra året. Europeiska unionen kan inte klandras för detta eftersom den kraftansträngning som har gjorts är mycket beaktansvärd.
Däremot Bertens, har ni rätt i att trots att vi är den största biståndsgivaren så känner ingen till detta, eller känner till det väldigt lite. Det har ni rätt i. Men i den värld vi lever, vad består det påvisbara i? För att synas och vara närvarande behövs, förutom god vilja, pengar, pengar och åter pengar. Och det är föga troligt att Europeiska unionen skulle kunna vara synbar i det som görs när kommunikationsinstrumenten, som i ett mediasamhälle som det nuvarande, helt enkelt är så ömtåliga.
Oberoende av detta har ni i ert betänkande i samband med våra utrikespolitiska åtgärder föreslagit upp till 22 åtgärder beträffande GUSP och den politiska dialogen. Jag hoppas att den här frågan klargörs i Amsterdamfördraget eftersom det inte precis är inom området för GUSP som Europeiska unionen är som mest trovärdig.
För det andra kan jag heller inte hålla med om, som det har sagts, att de finansiella och kommersiella relationerna har minskat eftersom, och jag insisterar, detta inte motsvarar uppgifterna från OECD. För närvarande är Europeiska unionen beträffande Latinamerika den främsta kommersiella interlokutören i nio länder, och den andra i åtta länder. Bland dessa nio länder kan ekonomiskt sett de mest betydelsefulla inräknas. Jag menar Mercosur, Chile etc.
I kommersiella termer har utbytet mellan de två kontinenterna ökat under de senaste tre åren med 40 %, vilket är uppseendeväckande. Talar man om lager, har ökningen av de europeiska direkta investeringarna i de produktiva sektorerna under de senaste åren helt enkelt varit uppseendeväckande. Några av länderna inom Europeiska unionen har till och med trefalt kunnat öka sina direkta produktiva investeringar, och här behöver jag inte ge några exempel eftersom de nämns i massmedia varje dag.
Jag vill än en gång ta upp frågan om komplementaritet med Förenta staternas politik. I år, 1996, har Förenta staterna gått förbi oss vad gäller investeringar. Men ni vet att det finns produktiva direkta investeringar och investeringsfonder. Europeiska unionen fortsätter att vara Latinamerikas viktigaste partner, därav kvaliteten på vårt samarbete med produktiva direkta investeringar, det vill säga, kapital som investeras och som skapar rikedom, skapar också arbetstillfällen och utveckling.
Var därför på er vakt när ni analyserar OECD: s statistik beträffande de finansiella flödena, eftersom de finansiella flödena inte alltid motsvarar utvecklingsprocesserna eftersom det helt enkelt rör sig om ett flyktigt kapital som förändras med räntenivån.
Jag anser att det utan tvekan finns mycket kvar att göra men att vi inte plötsligt behöver klandra oss själva eftersom jag betecknar vissa sektorer som uppseendeväckande. Ekonomiskt sett har det gått bra och nu måste vi vidareutveckla det som vi under de senaste åren påbörjat.
Det finns en sak beträffande Latinamerika som man talar lite om men som jag anser vara väsentlig. Utan tvekan är kontinentens differential positiv och Latinamerika är inte längre kontinenten med galopperande inflation, militärjuntor och handelsskuld. Det finns en politisk stabilitet, stora framsteg har gjorts, vi har deltagit i fredsprocesser, handelsskulden har betalats. Latinamerikas problem inför nästkommande sekel, vilket är mycket viktigt och som jag menar att vi kommer att behöva tala om i framtiden, är den sociala skulden.
Latinamerika har inte betalat sin sociala skuld. Det finns stor fattigdom, ett stort socialt utanförskap. Ökningen av rikedomsnivåerna är uppseendeväckande, 7 till 8 procent ibland som ett medeltal för hela kontinenten, vilket gör att det liknar den asiatiska modellen. Men jag befarar dock att rikedomen i fråga inte fördelas på rätt sätt.
Jag menar att det är den frågan som verkligen återstår att lösa för den latinamerikanska kontinenten inför nästa århundrade. Man har anpassat sig ekonomiskt, man har anpassat sig finansiellt och man har anpassat sig " politiskt" , om man så säger. I framtiden bör man bekymra sig om kontinentens interna stabilitet, vilket medför att bekämpa fattigdomen, för om man inte gör det kommer det att vara svårt att bibehålla de ekonomiska och politiska framgångar som har uppnåtts de sista åren.

Ordföranden
Jag förklarar debatten för avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 12.00.

San José-dialogen
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande (A4-0418/96) av Carnero González för utskottet för utrikes-, säkerhets-, och försvarsfrågor om kommissionens meddelande till rådet (KOM(95)0600 - C4-0102/96) om förnyande av San José-dialogen mellan Europeiska unionen och Centralamerika.

Carnero González
Herr ordförande, det räcker med en snabb blick för att konstatera att det är stor skillnad mellan Centralamerika från åttiotalets början och Centralamerika i mitten av nittiotalet. Från att ha varit en landremsa med militärregimer, öppna väpnade konflikter och upprepade kränkningar av de mänskliga rättigheterna, så har vi mycket riktigt fått en region där de första pluralistiska politiska systemen tillkomna genom allmänna val tar sina första vacklande steg, där de mänskliga rättigheterna respekteras alltmer, där avtal som fått vapnen att tystna har slutits och där en nationell försoning lovordas som norm och syfte.
Det kalla kriget är över och naturligtvis så ligger centralamerikanernas egna ansträngningar bakom dessa förändringar till det bättre, från mörker till förväntan. Men Europeiska unionens åtgärder har också bidragit till detta, inriktad sedan mer än ett årtionde på den så kallade San José-processen. Processen är en av unionens utrikespolitiska aktiviteter som lättast kan placeras på budgetens kreditsida. Framför allt om man beaktar att begynnelsen och de första stegen och även fortsättningen utspelades och har utspelats under ogynnsamma omständigheter under Förenta staternas aggressiva politik som karakteriserade den så kallade Reagan-eran.
Men framgången får inte hindra oss att konstatera att det finns mycket kvar att göra för att nå en tillräckligt acceptabel situation i Centralamerika, såväl politiskt som socioekonomiskt. Det är nödvändigt att konsolidera demokratin genom att stärka rättsstaten och genom att uppnå full respekt för de individuella och kollektiva mänskliga rättigheterna, vilket bland annat kräver att oberoende rättsliga organ inrättas med vilka man effektivt ska bekämpa den avskyvärda företeelsen straffrihet.
Det är också nödvändigt att Europeiska unionen bidrar till att de undertecknade fredsavtalen uppfylls och tillämpas, där det sista var det som undertecknades den 29 december mellan Guatemalas regering och URNG-gerillan, och som utan tvekan var en storartad nyhet.
Framför allt kommer det att bli nödvändigt att ta itu med de enorma ekonomiska och sociala bristerna som beror på en bestående underutveckling och som för med sig en ökning av sociala obalanser, fattigdom, utanförskap och till och med uteslutning. Vi behöver inte enbart förnya San José-dialogen utan också förstärka och utvidga den så mycket som möjligt genom att framhäva de grundläggande målsättningarna och förse den med alla de instrument som kan vara nödvändiga för att uppnå dessa. Bland målsättningarna bör, förutom de som redan nämnts inom de politiska och sociala områdena, två stycken figurera som å sin sida kan anses ingå, det vill säga ett korrekt och acceptabelt införlivande av Centralamerika i den internationella ekonomin, inte medelst uppgörelser och regleringar utan medelst gynnsamma och ekologiskt sett hållbara strategier av personutvecklande modeller samt drivkraften för den egna regionala integrationen.
Den inriktningen har de olika förslagen i det betänkande som jag här presenterar på utskottet för utrikesfrågors vägnar, men jag skulle vilja betona ytterligare något.
Utarbetandet av ett globalt handlingsprogram inom den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken för Centralamerika, till vilket erforderliga anslag ges, på samma sätt som att det tillhörande ramavtalet om samarbete borde åtföljas av ett finansprotokoll som innefattar en väsentlig ökning av de anslag som tilldelas det centralamerikanska samarbetet. Programmet borde innefatta åtgärder för modernisering och konsolidering av rättsstaten, som till exempel bekämpning av straffriheten, främjande av de mänskliga rättigheterna, stöd åt flyktingar och återvändare, en demokratisk kontroll av de väpnade styrkorna samt minskade militära utgifter. Programmet borde även innefatta beskydd av ursprungs- och stambefolkningar samt främjande av kvinnors möjligheter, en utvidgning av det nya allmänna preferenssystemet vilket länderna i Andinska pakten omfattas av, ett efterskänkande, åtminstone partiellt av regionens utlandsskulder, ett nödvändigt stöd i kampen mot narkotikahandel och slutligen alla övriga åtgärder som kan ge en bättre levnadsstandard och som kan fortsätta att främja jämlikheten genom att, som redan nämnts, bekämpa fattigdom, uteslutning och utanförskap.
Likaså när vi nu har tagit ställning för en intensifiering av den politiska dialogen mellan Europeiska unionen och Centralamerika, föreslår vi att såväl Europaparlamentet som PARLACEN i ökad utsträckning deltar i densamma, de enda parlamenten i världen som överstatligt har blivit utsedda genom direkta val, och att ett konsultativt forum upprättas med det civila samhället där initiativ som det civila initiativet för den centralamerikanska integreringen (ICIC) och instanser som CIFCA (Köpenhamnsinitiativet för Centralamerika) kan ges lämplig status.
Vi bör heller inte förglömma vår önskan om att Europeiska kommissionen ska ges de materiella och humana anslag som behövs för att genomföra sitt uppdrag på bästa möjliga sätt.
Jag tror att om vi fortsätter med det positiva arbete som hitintills har utförts, så är det idag nödvändigt att sporra, ge kontinuitet och låta arbetet kulminera och inte slappna av för mellan Centralamerika och Europa finns det fortfarande mycket kvar att göra.

Newens
Herr ordförande! Det bidrag Europeiska unionen genom San José-dialogen lämnar till att få ett slut på de fasansväckande inbördeskrigen i Nicaragua, El Salvador och, på senare tid, Guatemala, är betydande och visar mycket klart den positiva roll Europeiska unionen kan spela på världsscenen.
Ironiskt nog så innebär emellertid fredens inträde att fokuseringen på området sannolikt kommer att sjunka snabbt, trots det faktum att många av de bakomliggande problemen inte på något sätt är lösta. Detta betänkande är viktigt, eftersom det identifierar de grundläggande behoven i området och tydligt och klart anvisar vilken politik Europeiska unionen nu bör driva.
San José-processen bör fortsätta att erbjuda möjligheter till åsiktsutbyten och diskussioner inte bara genom konferenserna - och jag har fått möjlighet att föra parlamentets talan vid två konferenser - utan också genom ett ökat engagemang i regionen från det sociala samhällets sida. Det är viktigt att vi tar alla steg för att ägna uppmärksamhet åt att skydda missbruk av nya mänskliga rättigheter och att stå emot mörkläggandet av de som skett tidigare, genom allmänna amnestier och motsvarande.
Ansträngningar måste också koncentreras på sociala frågor. Mycket stora antal människor - i synnerhet de inhemska befolkningarna - är i hög grad drabbade av fattigdom. Lindring av fattigdom, hälsovård och reformerad utbildning är av allra största betydelse, som inte kan åstadkommas genom nyliberala lösningar som åläggs utifrån.
Det står klart att regional integrering ligger i befolkningens övergripande intresse, men inte om inte särskilda åtgärder vidtas för att försvara alla sårbara gruppers intressen. Skuldproblemet och skyddet av miljön är andra frågor som inte får förbises eller glömmas.
Detta betänkande utvisar i vilken riktning politiken bör utvecklas. Europeiska unionen kan, och bör, spela sin fulla roll i denna region.

Lenz
Herr ordförande! Mycket av det som sagts om betänkandet från Bertens gäller naturligtvis även för det utmärkta betänkandet från Carnero Gonzáles. Därmed skulle jag vilja begränsa mig till några anmärkningar kring specifika problem i denna region. Än mer än Sydamerika var Centralamerika i många år föremål för häftiga debatter i detta parlament mellan de europeiska partierna och deras centralamerikanska motsvarigheter, gällande vilken väg som var den rätta. Idag härskar demokrati och fred i de flesta länderna. Nyligen har en demokratiskt vald president övertagit det andra fritt valda presidentskapet i Nicaragua och EU har skrivit under en överenskommelse med Nicaragua som syftar till stöd för förbättringen av utbildnings- och rättsväsendet.
Den dialog som inletts inom ramarna för San José-dialogen mellan Centralamerika och EU, och de följder detta haft sedan 1984 får sägas vara en av de få verkligt framgångsrika exemplen på en gemensam utrikespolitik. Ramavtalet mellan de länder som undertecknat det allmänna avtalet om centralamerikansk ekonomisk integrering från 1993 är en viktig hörnsten i samarbetet. Det måste skriva vidare och moderniseras. Men vi saknar en institutionaliserad parlamentarisk dialog som vi som Europaparlament skulle önska oss också på denna nivå. Men där det finns ljus, eller snarare blev ljusare, finns det också skuggsidor: höga skulder, dåliga ekonomiska förhållanden, sociala motsättningar, inlemmandet av hemåtvändande flyktingar, arbetslöshet, en inte alltid fungerande integration och omskolning av tidigare militärer å ena sidan men också motståndskämpar å andra sida. Allt detta hotar den ännu inte stabila demokratin. Det förekommer fortfarande kränkningar av mänskliga rättigheter. Vi har vid flera tillfällen sysselsatt oss med dessa frågor i Europaparlamentet, som till exempel med gatubarnen i Guatemala. Just Guatemala har nu inlett en fredsprocess, vilken vi ännu en gång vill lyckönska. Vi välkomnar och stödjer denna process. Men den svåraste uppgiften handlar om dess omsättande i praktiken. Efter år av militära aktioner, av terrorism, misstroende och oräkneliga döda måste man gå en gemensam väg vilket inte kommer att bli lätt. Här krävs att Europeiska Unionen, med sin gemensamma kommitté, är ett lämpligt instrument för medling. Vi får inte tappa i samarbetet med regeringar och partier, fackförbund och samhällsorganisationer. Vi måste utarbeta initiativ till främjande av rättsstatlighet och oberoende rättskipning för mänskliga rättigheter, och dess praktiska omsättning genom polis och militär.
Det är absolut nödvändigt att ett medborgarsamhälle utvecklas som också verkligen är berett att själv ta över politiska uppdrag och politiskt ansvar, samt att lösa sociala och ekonomiska problem. Här måste vi bidra med program för kommunal utveckling, för decentralisering, jordreformer, jämställdhet och lika deltagande för kvinnor. Detta program får inte bara sättas in som en krisåtgärd. Detta måste vi verkligen satsa på och m vi inte kan få det civila samhället att ta ansvar, om vi i EU inte förmår att hjälpa, då hjälper oss inte heller alla vackra ord här i parlamentet. Därför ber vi kommissionen att verkligen stödja detta.

Van Bladel
Ordförande! Ibland kan man här i världen med glädje konstatera att saker går bra och det är fallet just nu i Mellanamerika. För tio år sedan var jag korrespondent i Nicaragua och i El Salvador för att rapportera om striderna där och nu är det till och med fred i Guatemala.
Nu när det är fred är det också viktigt att rättsstat och demokrati konsolideras. Dialogen mellan EU och Mellanamerika har redan burit frukt. Det kan bli ännu mer om kommissionen vill gå med på herr Corneros förslag i hans förträffliga betänkande att framförallt upprätta ett detaljerat flerårigt program för Mellanamerika. Då, synes det mig, måste vi först och främst se till att så många samhällskrafter som möjligt kan delta i verkställandet, till exempel fackföreningsrörelsen. För vikten av detta inser de flesta regeringar i området inte helt och hållet. I Guatemala till exempel totalförbjöds så sent som förra året ett fackförbund för tjänstemännen. Det skulle nämligen vara särskilt tråkigt, och då ansluter jag mig till vad kommissionsledamoten sa i sitt senaste anförande om herr Bertens betänkande, om det kommer att hända samma sak i Mellanamerika som i Latinamerika, nämligen mycket tillväxt men ingen rättvis fördelning. Då fortsätter människorna att må dåligt. Kommissionsledamot Marín har därmed slagit huvudet på spiken, så ska vi inte gå till väga. Alltså hoppas jag att kommissionen håller ordentlig kontroll på att den sociala dialogen sätter igång, att fackförbunden deltar i den, men också arbetsgivarna. Ni tycker kanske det verkar konstigt men även arbetsgivarna saknar helt organisationsgrad i Latinamerika. Alltså en social dialog mellan arbetsgivare och arbetstagare av den typ vi känner till här i Europa skulle vara det bästa.
Jag ser till min glädje att inte bara kommissionsledamoten är här, experten på Latinamerika, utan också parlamentets nye viceordförande, som kommer från min politiska grupp. Jag hoppas att kommissionen följer upp detta betänkande av herr Carnero på ett bra sätt.

Manzella
Herr ordförande! San José-dialogen har blivit en modell för hur Europeiska unionen kan bedriva en integrerad politik. Att därför nedvärdera den och reducera den till enbart ett samarbets- och utvecklingsexperiment skulle vara ett allvarligt misstag för oss och för länderna inom området; om Sydamerika befinner sig i centrum av de stora planerna för hur världen skall utvecklas i framtiden, så befinner sig de länderna i centrum av detta centrum; de utgör den viktigaste men samtidigt också den svagaste länken när det gäller vår gemensamma politik, vilken i det här fallet skall ses som en helhet; PESC innebär med andra ord inte bara samarbete. Om vi går vidare i den riktningen, herr kommissionsledamot, så kommer stödet från detta parlament att bli hundraprocentigt.
Detta innebär att vi måste ha en klar idé och en plan för Sydamerika i vilken de ekonomiska och institutionella målen måste vara koordinerade. Pelarna som bär upp denna plan bör vara tre: en regionalisering av området som den enda lämpliga institutionella formen för att utnyttja de positiva effekterna av globaliseringen och motverka de negativa effekterna; för det andra, en utveckling mot regionala parlament, vilket är det mest moderna systemet för att föra en politik som skyddar mänskliga och politiska rättigheter i de aktuella länderna och för att kanalisera den sociala dialogen - i sammanhanget är det uppriktigt sagt beklagligt att man i dokumentet från Florens inte har nämnt Parlacen; slutligen, hjälp som riktas till kommuner och lokala organisationer under en strikt och intelligent övervakning från kommissionen och detta parlament, var och inom ramen för sin kompetens, för att förhindra manipulationer vad gäller mottagarna som kan leda till nya spänningar i länder som Guatemala som just har genomlidit ett inbördeskrig.

Marín
Herr ordförande, ärade parlamentsledamöter, först vill jag tacka föredragande Carnero González för betänkandet. Kommissionen är inte bara generellt sett av samma åsikt, utan också i de mer specifika frågorna är man överens, eftersom när allt kommer omkring är det som påtalas i Carneros betänkande i första hand - och här hänvisar jag till det jag tidigare sagt i min utläggning om Latinamerika - nödvändigheten av att förnya och återanpassa San José-dialogen som kanske i sin blygsamhet, och som en parlamentsledamot uttryckte sig, är en av de mest solida och övertygande utrikespolitiska handlingar som Europeiska unionen har lyckats genomföra inom den gemensamma utrikespolitiken. Om man beaktar San José-dialogen när Esquipulas II-avtalen ingicks och vad som senare har hänt i Latinamerika samt det politiska läge som vi för närvarande befinner oss i, kan man mycket riktigt tycka att man har tagit ett jättekliv beträffande den centralamerikanska landremsans politiska stabilitet. Mycket riktigt har upphörandet av det kalla kriget varit till hjälp och det är sant att freden i Guatemala principiellt har löst det sista inbördeskriget i området.
Hur har man gått till väga? San José-dialogen inleddes för tio år sedan, mitt under kalla kriget, där grundtanken var att få ett slut på inbördeskrigen, att uppnå demokratiska system samt att skissera på en ekonomisk utveckling.
Centralamerika har förändrats mycket under de senaste fem åren. Till och med synnerligen svåra och komplicerade politiska situationer har lösts på ett demokratiskt sätt, man har fått ett slut på inbördeskrigen. Och nu råkar vi på fenomenet med Guatemala. Nästa vecka, den 20 och 21, kommer det rådgivande forumet att mötas i Bryssel, organiserad och understödd av Europeiska kommissionen, vilket inte visar den ledande roll vi spelar utan vårt allt starkare deltagande i så känsliga processer som fredsprocessen. Därför var man tvungen att ge allt detta en ny dimension. Och därav Florens-avtalet för en ny syn på våra relationer med Centralamerika.
Vad som verkligen saknas i Centralamerika är föreställningen om en stat. Följaktligen kommer vår främsta målsättning kort sagt att vara att främja ett decentraliserat samarbete med det civila samhället. Min idé är att progressivt inkludera NGO, i första hand de lokala. Mikroprojekten, vi genomför nästan 400 per år i Bryssel, kostar mycket pengar, kräver mycket arbete och är naturligtvis svåra att kontrollera från Bryssel. Vi har idéer, vi har tillräckligt med pengar, men det saknas tjänstemän. Därför vill jag avleda flera små projekt till de lokala NGO, och istället skall vi koncentrera oss på rättsstaten, särskilt på parlamenten, vi kommer att i samarbete reformera flera parlament med Paraguay som pilotexempel, vid omorganiseringen av den statliga administrationen, rättsväsendet, skatteförvaltningen och finansväsendet. Detta kommer principiellt sett att vara det centrala i samarbetet under de närmaste fem åren, med den målsättningen att en demokratisk stat framför allt behöver ett samhälle som ger regionens olika freds- och politiska processer trovärdighet.
Det svar vi fått från andra sidan Atlanten har verkligen varit enastående och beviset är att vi inte behövde insistera mycket förrän myndigheterna i Guatemala, samma dag avtalet undertecknades, erbjöd oss att under de nya San Josépremisserna organisera det rådgivande forumet i Bryssel, vilket än en gång kommer att medföra att Europeiska unionen kommer att kunna leda det här försöket, vi kan göra det eftersom det är relativt anspråkslösa finansiella försök och vi har folk till detta.
Centralamerikas problem, mer akut på många sätt än i övriga latinamerikanska länder, är än en gång utanförskapet och fattigdomen. Och i den här frågan har jag blivit övertygad om att den latinamerikanska kontinenten antingen ser till att få starka, demokratiska och effektiva stater, eller så kommer det att bli mycket svårt att få utvecklingsbiståndet att fungera.

Ordföranden
Jag förklarar debatten för avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 12.00.

Skydd för privatlivet inom telekommunikationsområdet
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är andrabehandlingsrekommendationen (A4-0415/96) från utskottet för rättsliga frågor och medborgarrätt om rådets gemensamma ståndpunkt (C4-0470/96-00/0288(KOD)) inför antagandet av Europaparlamentets och rådets direktiv om behandling av personuppgifter och skydd för privatlivet inom telekommunikationsområdet, särskilt när det gäller det digitala flertjänstnätet (ISDN) och allmänt tillgängliga digitala mobila nät. (Föredragande: Medina Ortega).

Medina Ortega
, föredragande. (ES) Herr ordförande, jag vill bara säga att om vi skulle vilja hitta ett dunkelt namn, något som inte var transparent, så finns det inget roligare än det namn som detta direktiv eller detta rekommendationsförslag till direktiv för närvarande har, det kallas nämligen, åtminstone på spanska, och jag vet inte hur man skulle säga det på kommissionsledamotens språk, direktiv om skydd för personliga uppgifter och för privatlivet inom telekommunikationsområdet, särskilt när det gäller det digitala flertjänstnätet (ISDN) och allmänt tillgängliga digitala mobila nät. Det verkar mystiskt och synnerligen specialiserat.
Vad vi i själva verket har för handen är ett direktiv om att garantera skydd för personer inom telekommunikationsområdet. Och eftersom kommissionsledamoten är här passar jag på att nämna detta, och enligt principen om transparens och med den kännedom om gemenskapsrätten som ni har, är det mest troliga att ni accepterar en ändring av titeln i enlighet med ändringsförslag 2 i vår text, vilket tar upp direktivet om behandling av personuppgifter och skydd för privatlivet inom telekommunikationsområdet. Jag tror att ändringsförslag 2 är ett ändringsförslag som skulle kunna hjälpa unionsmedborgarna att förstå vad det är vi talar om.
Det här direktivet är ett komplement till ett annat direktiv som vi godkände för inte så länge sedan, direktivet om skydd för personuppgifter och för privatlivet i allmänhet, och här tillämpar vi det inom telekommunikationsområdet.
Ett annat förenklat ändringsförslag, som jag förmodar att kommissionsledamoten inte har framför sig eftersom det enbart åsyftar den spanska versionen, är ändringsförslag 1, som ersätter uttrycket " allmänna telekommunikationsnät" med " tillgängliga telekommunikationsnät" .
I varje fall så skulle jag vilja påstå att det arbete som har lagts ned på det här direktivet är bra, vi har tagit god tid på oss, och jag tror att det var bra att göra det eftersom allting har klarnat. Kommissionens första förslag till meddelande är från 1990, och det inkom tillsammans med det allmänna direktivet om uppgiftsskydd. Parlamentet tog tid på sig och sammanställde sitt första betänkande 1992. Därefter gick direktivet om uppgiftsskydd sin egen väg och ställdes utanför direktivet om uppgiftsskydd inom telekommunikationsområdet. Det ändrade förslaget från kommissionen till parlamentet och rådet är från 1994, det vill säga det gick fyra år mellan det första förslaget och det ändrade. Rådets gemensamma ståndpunkt är slutligen från 1996 och når oss i parlamentet när allting är klart och tydligt.
I utskottet för rättsliga frågor diskuterar vi detta på vårt särskilda sätt, där ganska stor enighet råder trots de politiska olikheterna och där vi försöker vinnlägga oss om att garantera privatlivet. Förmodligen är den största förändringen i direktivet att det inte bara tillämpas till skydd för fysiska personer utan också till skydd för de juridiska.
Vad som är meningslöst, och jag tror att kommissionsledamoten anser detsamma, är att i det här sammanhanget tala om subsidiaritet. Det är absurt att exempelvis för ett telefonsamtal mellan Paris och London tillämpa en lag i ett land och i ett annat en annan lag, för om vi försöker skydda människors privatliv borde det mest normala vara att tillämpa samma lag.
Här är det helt meningslöst att tala om subsidiaritet. Jag vidhåller att anledningen till att vissa engelska politiker tycker så mycket om det ordet är att det är mycket svårt att uttala och ingen vet vad " subsidiarity" betyder.
Om det telefoneras mellan Paris och London är det meningslöst att en lag tillämpas i Paris och en annan i London. Följaktligen passar inte subsidiariteten in och det är detta som ändringsförslag 7 går ut på. Det behöver inte finnas någon subsidiaritet. Det här direktivet skiljer sig från det andra i det att man inte enbart tillämpar det på fysiska personer utan också för att skydda de juridiska personerna, och utskottet för rättsliga frågor anser att denna utvidgning är bra. Men det som är helt meningslöst, eftersom vi återkommer till samma problem, är att juridiska personer skyddas i vissa länder men inte i andra. Det vill säga, om ett multinationellt företag ringer från Paris till London, kan deras samtal skyddas i Paris men inte i London. Detta är absurt och därför har några av ändringsförslagen koncentrerat sig på att förhindra detta. Även om jag som föredraganden måste rekommendera alla ändringsförslag, vill jag här föregripa och nämna att en politisk grupp, kort sagt den jag själv tillhör, kommer att försöka eliminera all rättslig befogenhet för det land som exempelvis tillåter att en skillnad etableras mellan de nationella kompetenserna.
När allt kommer omkring anser vi att man har gjort ett bra arbete, jag tror att det bara är några småsaker kvar att göra, och vi föreslår ett par ändringsförslag som skall förenkla lagen och gör den mer rationell. Det finns ingen plats för subsidiaritet och det finns ingen plats för olika lagstiftning.

Blak
Herr ordförande, redan idag kännetecknas informationssamhället av telekommunikation och dataöverföringar som tillsammans ger ett nästan obegränsat antal kommunikationsmöjligheter. Möjligheterna är lika oförutsägbara som de är talrika, och det är därför viktigt att den enskilde individen skyddas mot missbruk och att vi sörjer för att det sker en demokratisk kontroll. I och med landvinningarna inom utvecklingen på telekommunikationsområdet har det blivit möjligt att inhämta och distribuera personliga uppgifter t.ex. om människors intressen för vissa hemsidor, deras sexualitet osv. Även för Internet bör det ställas upp regler om privatlivets okränkbarhet, och det skall inte vara så att några indirekt förvägras tillgång till information för att det automatiskt medför att alla intresserade kan inhämta uppgifter som rör privatlivet. Det skall dock inte avhålla oss från att ha en förnuftig demokratisk kontroll över utbudet på Internet, en kontroll som skall skydda mot ett olagligt informationsutbud. Idag är det möjligt att hitta allt på nätet, allt ifrån hur man gör bomber och tortyrmetoder till hot mot anställda och barnpornografi, alltsammans kan distribueras för att det inte finns någon avsändaradress. Om vi t.ex. vill stoppa barnpornografin är det nödvändigt att det vid utbud av sådant material på Internet alltid levereras en adress, en personlig kod eller liknande, så att den utbjudande parten bär ansvaret. Principen om frihet under ansvar måste också gälla för Internet.

Palacio Vallelersundi
Herr ordförande, det är inte bara titeln, som mycket riktigt föredraganden, som utfört ett lovvärt arbete med detta betänkande, nämnde, och den gemensamma ståndpunkten som idag sysselsätter oss och som utan tvekan reflekterar en mödosam samstämmighet, utan hela texten är oklar och tvetydig och det är svårt att känna igen det första projektet som denna kammare i första behandlingen uttalade sig om.
Efter att ha sagt detta, måste jag insistera på att det här direktivet behandlar en komplex och känslig situation som kräver en omedelbar lösning. Det skall införlivas i ett mycket regellöst juridiskt område där olikheter i de nationella lagarna gör sig gällande, då det är fråga om att framlägga ett förslag inom ett verkligt teknologiskt och ekonomiskt slagfält, det vill säga telekommunikationer. Och till allt detta bör dessutom direktivets alla förvecklingar tilläggas.
Mellan första och andra behandlingen har det allmänna direktivet om skydd av personuppgifter trätt i kraft, vilket medför att detta direktiv blir ett sektorsdirektiv, mer inriktat på uppgifternas handhavande inom det specifika området för telekommunikation än det faktiska skydd som man oavbrutet refererar till i det allmänna direktivet, och det kunde ju inte vara på något annat sätt.
I förhållande till det första projektet inkluderas i det här direktivet dessutom, vilket föredraganden redan har påtalat, de juridiska personerna och vissa fastställda tjänster som inte beaktades i den primitiva versionen, som till exempel film på beställning samt några andra liknande tjänster. På grund av detta kommer Europeiska folkpartiets grupp i morgon att med sin röst stödja de ändringsförslag som utskottet för rättsliga frågor och medborgarrätt lagt fram med den tekniska ändring som 12 innebär och som lades fram av plenargruppen. En del har för avsikt att förbättra texten, det vill säga tjäna den juridiska säkerheten, och här framhåller jag ändringsförslaget beträffande titeln, för om innehållet har ändrats är det inte mer än rätt att även titeln reflekterar denna innehållsmässiga förändring. Andra, precis som föredraganden påpekade, åsyftar den korrekta användningen av begreppet subsidiaritet. Slutligen, så tenderar de flesta att bevara konsumenternas och företagens berättigade intressen.
Europeiska folkpartiets grupp kommer också att rösta för ett upphävande av artikel 12.3 och med beaktande av motivering 20, då vi anser att det inte finns några skäl till att särskilja fysiska och juridiska personer vid behandling och skydd av deras berättigade intressen.
Och slutligen, herr ordförande och herr kommissionsledamot, kommer vi att rösta för ändringsförslag 11, som Europeiska liberala, demokratiska och reformistiska partiets grupp lagt fram, och som vi anser vara nödvändig, inte bara när det gäller en strikt tillämpning av den inre marknadens krav, som inte passar samman med den dubbla möjlighet som ges i den nuvarande texten, utan också därför att vi tycker att det är en rättvisare kompromiss mellan företagens berättigade intressen och personers och nyttjanderättshavares berättigade intressen vid skydd av personuppgifter.

Thors
Herr ordförande! Som det tidigare sades sker det spännande förändringar inom telekommunikationsområdet. Tyvärr måste jag dock säga att jag ibland har känslan av att vi behandlar denna sak som om vi vore på väg in i framtiden med ryggen före; vi ställer ibland väldigt ålderdomliga krav. Vi har skapat begreppet " offentlig service" eller " allmän service" . Vi önskar att alla skall få tillgång till det rimliga, dvs. till låga kostnader. Men det finns inga " fria luncher" ! Vi kommer ihåg vad som har hänt i Östeuropa, där man trodde att det fanns " fria luncher" . Där betalar framtida generationer kostnaderna för detta missbruk.
Det direktiv som vi debatterar i dag tar i mindre utsträckning upp denna problematik, men den behandlas delvis t.ex. i artikel 8. Den beskrivning som finns i detta sammanhang och i många andra direktiv för telemarknaden motsvarar inte alls den situation som råder i de medlemsländer som hunnit längst i fråga om liberaliseringen av telemarknaden, t.ex. situationen i de skandinaviska länderna. Eftersom vi har väldigt olika situationer i de olika länderna, är det ytterst motiverat att man kan tillämpa subsidiaritetsprincipen. Att vi har hunnit långt i de skandinaviska länderna och att fri konkurrens ger möjligheter till att förbättra servicen och till att främja den regionala jämlikheten har vi också exempel på: kostnaderna för riks- och utlandssamtal har sjunkit betydligt och utvecklingen har varit kraftig. Låt mig nämna att det i fjol såldes 600 000 mobiltelefoner i Finland som har en befolkning på 5 miljoner; det är alltså inte bara de finländska ledamöterna av Europaparlamentet som har denna typ av apparat.
Vad skall vi då lära oss av detta? Jo, att vi för dessa sektorer, där den tekniska utvecklingen går framåt, inte ställer upp ålderdomliga krav som gör att våra resurser missbrukas och som förändrar Europas konkurrenskraft. Därför hoppas jag att vi i diskussionen tar fasta på detta.

Lindqvist
Herr ordförande! Telekommunikationerna växer, och det är därför viktigt att personuppgifter som finns i digitala telenät kan skyddas mot otillbörligt utnyttjande. Det är emellertid också viktigt att medborgare som så önskar kan få del av uppgifter som finns i olika teleregister. I detta sammanhang skall, enligt min uppfattning, huvudprincipen vara offentlighet, dvs. allt som står i telefonkataloger såsom telefonnummer och adresser skall vara offentligt om inte motsatsen beslutats. Det som inte är offentligt skall dock noggrant anges, och principen om personligt skydd får inte undantränga offentlighetsprincipen och rätten för envar att få del av uppgifter.
Detta finns tydligt reglerat i den svenska offentlighetsprincipen, och dataskyddslagen har fungerat bra. Som jag ser det får harmoniseringsregler inte gå längre än att offentlighetsprincipen kan upprätthållas. Självklart skall förbud mot avlyssning gälla, och abonnenter skall ha rätt att ha hemligt nummer. Enligt min uppfattning bör utformningen av detaljregler i så stor utsträckning som möjligt ske på nationell nivå.

Kinnock, Neil
Herr ordförande! Som kammaren känner till så kan det ursprungliga förslaget till detta direktiv, som Medina Ortega sade, dateras till år 1990, och det reviderade förslaget kom in 1994. Att komma fram till en gemensam ståndpunkt har - milt sagt - tagit något längre tid än vanligt och detta har, naturligtvis, gjort det lite besvärligt för detta parlament. I beaktande av det faktum att kommissionen är så mycket mer tacksamt gentemot denna kammare, för den konstruktiva attityd kammaren visat vid såväl första- som andrabehandlingen, och vi är särskilt tacksamma gentemot föredraganden, Medina Ortega, som också var föredragande av det allmänna direktivet om dataskydd, för hans särskilda tålamod och för det insiktsfulla och produktiva sätt på vilket han arbetat med förslaget till direktiv vid andrabehandlingen.
Vi kommer att tillhandahålla en tjänst åt såväl ekonomiska operatörer som konsumenter genom att anta detta direktiv. Det är uppenbarligen viktigt att den snabbväxande telekommunikationssektorn har kvar användarnas förtroende, och det står lika klart att dessa användare måste känna sig säkra på att den ökande mängd information de lägger ut på näten hanteras med fullständig integritet, och inte kommer att användas för andra syften som de inte avsett eller inte önskar.
Dessutom ökar allmänhetens medvetande om privatliv och dataskydd, och medlemsstaterna måste reagera på ett effektivt sätt på legitima angelägenheter. För att undvika omfattande skillnader mellan olika nationella föreskrifter, som skulle kunna hindra det fria tillhandahållandet av tjänster på den inre marknaden, så är det viktigt för oss att säkerställa att det finns en grundläggande uppsättning principer som kan respekteras rent praktiskt inom hela gemenskapen. Kort sagt så måste vi säkerställa att informationssamhället erbjuder möjligheter och ömsesidiga fördelar för alla. I den processen måste användarnas grundläggande rättigheter definieras nöjaktigt och skäliga konkurrensvillkor måste garanteras för alla operatörer. Detta är huvudsyftena med detta direktiv och mot den bakgrunden vill jag nu presentera kommissionens svar på ändringsförslagen.
Ändringsförslagen 2, 3, 4, 6, 7, 10 och 12 betraktas av kommissionen såsom användbara förbättringar av texten, och de accepteras därför beredvilligt av kommissionen. Ändringsförslag 9 tar bort operatörernas möjlighet att debitera abonnenterna för att inte lägga in deras uppgifter i den allmänna katalogen. Kommissionen är enig med parlamentet om att en enskild abonnent inte skall behöva betala för att vara privat, och vi kan därför ställa oss bakom det ändringsförslaget.
Jag måste emellertid informera kammaren om att de övriga ändringsförslagen inte kan accepteras, på grunder som jag hoppas kammaren kommer att finna rationella och kommer att kunna ställa sig bakom. Vad till att börja med ändringsförslag 5 beträffar så måste jag påminna kammaren om att förslaget till direktiv ger medlemsstaterna möjlighet att begränsa tillämpningen av artikel 11 om kataloger på fysiska personer, d.v.s. privatpersoner. Skälet till detta är uppenbarligen att möjligheten för juridiska personer, kommersiella företag och så vidare, att bestämma om de skall vara med i den allmänna katalogen eller inte, inte utgör någon grundläggande mänsklig rättighet utan snarare ett legitimt intresse. Man har därför ansett att arrangemang för att tillgodose juridiska personers legitima intressen inte behöver vara en föreskrift, som de som garanterar rätten att vara privat.
Argumentet för att erbjuda ytterligare alternativ för den allmänna katalogen utan kostnad skulle dessutom vara mindre tvingande för juridiska personer än vad de, naturligtvis, är när det gäller privata medborgare. Det ändringsförslag som lagts fram inför ett nytt element, nämligen en rätt till information om användaren, som inte på något sätt omfattas av direktivets substans, och som kan anses föreslå, om det tolkas a contrario , att medlemsstaterna skulle äga rätt att kräva av juridiska personer att de skall vara med i den allmänna katalogen. Det är inte avsikten och det krånglar sannerligen till frågan. På dessa grunder kan kommissionen därför inte godta detta ändringsförslag.
Kommissionen kan heller inte godta ändringsförslag 8 - helt enkelt därför att det innehåller ett skrivfel. Ändringsförslaget ersätts emellertid av ändringsförslag 12, vilket kommissionen kan godta. Kommissionen kan inte godta ändringsförslag 11. Ändringsförslaget skulle helt ta bort medlemsstaternas möjlighet att erbjuda utökat skydd åt enskilda abonnenter mot oönskade samtal. Den gemensamma ståndpunkten ger medlemsstaterna möjlighet att välja ett system som antingen omfattar oönskade samtal i försäljningssyfte, eller som inte gör det. Det innebär att regeringarna antingen kan förbjuda sådana samtal generellt, om inte abonnenterna angivit att de inte har något emot att ta emot sådana, eller medge sådana samtal generellt, samtidigt som de ger abonnenterna möjlighet att ange i en offentlig förteckning att de inte vill ta emot oönskade samtal i försäljningssyfte.
Kammaren kanske påminner sig att denna inriktning också valts i samma fråga i distansförsäljningsdirektivet, som diskuterades här tidigare idag. Kommissionen kan inte stödja detta ändringsförslag, eftersom det skulle ta bort alternativet med ett mer omfattande skydd, och skulle göra så utan något oavvisligt skäl som har samband med den inre marknaden.
Vad gäller förslaget att ta bort stycke 3 i artikel 11 så kan kommissionen inte stödja det, eftersom det föreligger giltiga skäl att inte tillämpa de detaljerade föreskrifterna med avseende på privatalternativet för fysiska personer på exakt samma sätt som för juridiska personer, som jag indikerade i svaret rörande ett annat ändringsförslag. För juridiska personer är det inte rätten till privatlivet det handlar om, utan snarare ett legitimt intresse att bestämma hur de skall presenteras i den allmänna katalogen. De behöver inte nödvändigtvis samma alternativ som privata medborgare och att erbjuda alla valmöjligheterna kostnadsfritt kanske inte alltid är försvarbart. En åtskillnad görs därför i artikel 11 i det föreslagna direktivet. Kommissionen skulle kunna stödja ett klargörande av artikel 11.3, för att förklara att juridiska personers legitima intressen skall beaktas i alla sammanhang, men inte nödvändigtvis på samma sätt som fysiska personers rätt till privatliv. Ett sådant tillägg till artikel 11.3 skulle kunna utformas således: " I detta fall måste medlemsstaterna säkerställa att tillräckliga alternativ finns tillstädes för att beakta de legitima intressena hos andra abonnenter än fysiska personer, vad avser införandet i allmänna kataloger" .
Som en sista punkt om ändringsförslagen så kan kommissionen inte stödja borttagandet av stycke 3 i artikel 12, återigen därför att det finns giltiga skäl för att inte tillämpa exakt samma föreskrifter för juridiska personer som för fysiska personer. För att kort klarlägga vad det handlar om, så vore det enligt kommissionen acceptabelt att lägga till en mening till artikel 12, så att den kom att lyda så här: " Medlemsstaterna äger begränsa tillämpningen av styckena 1 och 2 till abonnenter som utgör fysiska personer, i sådan utsträckning att de legitima intressena hos andra abonnenter än fysiska personer och, i synnerhet de små och medelstora företagens, skyddas i tillräcklig utsträckning" .
Jag hoppas att kammarens ledamöter efter att ha fått tänka efter kan godta kommissionens resonemang med avseende på det fåtal ändringsförslag som inte kan godtas. Jag hoppas dessutom att det kommer att bli möjligt att dra fördel av den grundläggande samstämmigheten hos kommissionens och denna kammares uppfattning, och att säkerställa ett antagande av direktivet mycket tidigt i år.
Jag tackar föredraganden och hans kollegor för det arbete de lagt ner på att förbättra detta förslag till direktiv.

Medina Ortega
, föredragande. (ES) Herr ordförande, kommissionsledamoten har just lagt fram en muntlig ändring till ett av betänkandena. Jag hoppas att jag kan få detta skriftligen så att vi kan formulera vår åsikt innan omröstning äger rum.

Ordföranden
Jag förklarar debatten för avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 12.00.

Flygledningstjänst
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande (A4-0381/96) av Cornelissen för utskottet för transport och turism om kommissionens vitbok om flygledningstjänst (ATM) - Frigörande av Europas luftrum (KOM(96)0057 - C40191/96).

Cornelissen
Herr ordförande! I veckan fick jag de senaste siffrorna om förseningarna i lufttrafiken. I november förra året hade över 20 % av den europeiska linjetrafiken en försening på en kvart eller mer. Jag är rädd för att efter förbättringarna under -93 och -94 kommer förseningarna nu att öka kraftigt igen. Det innebär stora besvär för resenärerna och kostar mycket pengar. Sakkunniga har räknat ut det här kan sparas 2, 5 miljarder ecu per år. 50 miljoner ecu i veckan slösas med andra ord bort. Förseningar är naturligtvis inte heller bra för säkerheten som för oss alla har högsta prioritet. Enligt vissa beräkningar befinner sig för det mesta 60 till 70 flygplan extra i luften till följd av överbelastningen. Överbelastning leder också till mer luftföroreningar och bullerstörningar. Orsaken till denna överbelastning är inte en brist på luftrum utan en otroligt ineffektiv hantering av det europeiska luftrummet. Flygledningen i Europa är fortfarande en nationell angelägenhet. Vi har kommit en bra bit på vägen när det gäller att avskaffa gränserna på marken men i luften har nationalismen fortfarande glada dagar. I Europa finns det till exempel 49 ATC-center, 31 nationella system, 18 leverantörer av programvara, 22 styrsystem och 30 programmeringsspråk. Jag kan inte förneka att det uppnåtts ansenliga resultat sedan ECAC-ministrarna 1988 beslutade om närmare samarbete. Vi måste helt klart fortsätta på den vägen men det räcker inte. Allt pekar på att lufttrafiken skall växa lavinartat. Experter förutspår en fördubbling under de kommande tio åren. En oförändrad politik med fortsatt uppsplittring av det europeiska luftrummet kommer att få katastrofala följder. Kommissionens vitbok gör detta övertydligt. En verklig europeisk strategi är nödvändig. Det är bara ett integrerat ATM-system som kan ge en hållbar lösning. Europas luftrum måste användas som en kollektiv enhet utan nationella gränser och skillnaderna mellan civilt och militärt luftrum måste upphävas. Jag har förstått att ECAC: s ministrar den 14 februari vill fatta ett beslut om en framtida institutionell struktur för det europeiska ATM.
Med beaktande av Europeiska unionens befogenheter på detta område vill jag gärna ställa ett par frågor till kommissionsledamoten: hur tänker han här säkerställa gemenskapens intressen? Jag nämner den nödvändiga åtskillnaden av bestämmelser och förvaltning. Hur kan det försäkras att planering och indelning av luftrummet ska bli en myndighetsbefogenhet? Hur undviker man att en medlemsstat genom ett veto hindrar en annan medlemsstats implementering? Hur säkerställs den demokratiska kontrollen på gemenskapsnivå? Borde vi för övrigt inte sträva mot en Eurocontrol-konvention som snabbare kan anpassas för att tillmötesgå tekniska, politiska eller ekonomiska förändringar? Är kommissionsledamoten beredd att hålla parlamentet informerat om utvecklingen och överlägga med oss om tillträde på nytt när man vet hur den nya konventionen kommer att se ut?
Benelux och Tyskland har nyligen tagit fram ett integrerat koncept för ATC-center som tillgodoser free route space över 30 000 fot. Är kommissionen beredd att stimulera den sortens regional utveckling som på kort sikt leder till förbättrad kapacitet? Det är absolut nödvändigt, även med tanke på säkerheten. 1996 var det värsta året någonsin för säkerheten inom luftfarten. 57 olyckor med över 1 800 döda och då räknar jag inte med olyckor som orsakades av sabotage. Även av säkerhetsintresse är en europeisk förvaltning av luftrummet med klar fördelning av befogenheter ett absolut must . Efter så många år av diskussion hoppas jag att medlemsstaternas regeringar uppbringar det politiska modet att äntligen sätta sina medborgares intressen i första rummet.

Lüttge
Herr ordförande, kollegor! Den gränslösa himmel som Pam Cornelissen talar om blir tyvärr alltför ofta till ett begränsat helvete. Förra året lade min kollega Brian Simpson och jag fram ett resolutionsförslag, föranlett av olyckan i Karibien där alla 189 passagerarna i ett plan från Birgen Air förlorade livet. Vi ville med detta göra klart att säkerhet i luften inte bara är något som kommer an på Air Traffic Control . Även andra faktorer måste inkluderas. Exempelvis tekniska normer för säkerhet men också kvalificerad utbildning för piloter och alla andra som arbetar med flygplan.
En del av de krav vi ställde har förverkligats. Några medlemsländer har tagit de första stegen mot införandet av en svart lista. Tillåt mig här att positivt omnämna den tyske kommunikationsministern herr Wissmann som har sett till att start och landningsförbud kan utfärdas vid brister som påvisats tack vara skärpta kontroller.
Allt detta är emellertid bara de första stegen. Min vädjan till kommissionen handlar om att verka för och framför allt sätta igång arbetet med ett direktiv som tvingar resebolagen att publicera de aktuella flygbolagen i sina kataloger. Detta sker i vissa medlemsländer. Vi avsåg med vårt resolutionsförslag att detta skulle utvidgas till att gälla hela unionen.
Det som framför allt kan göras på detta område är att inrätta ett enhetligt övervakningssystem för flygtrafik, ett Air Traffic Management . I åratal har vi som parlament krävt ökad effektivitet, kompatibilitet och förbättrad produktivitet. Det är vi enligt min mening skyldiga konsumenterna, och även flygbolagen som faktiskt också har en viss skyldighet. Vi vet att de europeiska flygföretagen befinner sig i en mycket stark konkurrenskamp, och de belastningar för omkostnader som Cornelissen talade om, talar egentligen för sig själva.
Som första steg måste en förbättrad koordinering som kan förhindra att flera felutvecklingar sker. Men jag tror att kommissionens centrala behörighet måste framkomma som ett snart resultat och dessutom, i enlighet med mandatet kommissionen fått för att förhandla med tredje land, måste även mandat ges för att dessa faktorer ska kunna få ett inflytande på förhandlingarna.
Jag tror, att det gemensamma luftrummet måste förverkligas tillsammans med länderna i Central- och Östeuropa och i hela Medelhavsområdet. Det handlar egentligen om att samma teknologi används för att göra utrustningen verkligt kompatibel. Detta sätter jag samman med förhoppningen att europeisk teknologi kan användas på detta område. Varför skulle vi, med vårt kunnande inom denna teknik, behöva handla " utifrån" . Det tror jag inte kommer vara nödvändigt.
Några helt enkla exempel: Min son är trafikpilot. Han berättar ständigt om tanklösheter av flygledare. Vid överflygningar av vissa länder, framför allt Italien och Frankrike ger flygledarna anvisningar på sitt eget språk. När det gäller terminologin borde det ju stå klart att engelska skall vara arbetsspråket. Allt detta måste tas med i den katalog över möjliga åtgärder. Jag har inte mycket förståelse för att man så tanklöst tar en sådan risk. Jag anser det vara oansvarigt. Vårt mål är enhetlighet genom en europeisk, och i möjligaste mån en gemensam europeisk flygtrafikmyndighet. Det är vårt gemensamma mål. För att nå dit måste vi ta några steg på vägen men jag tror att vi är eniga om denna målsättning.
Kära Pam Cornelissen, tack för det arbete som lagts ned på detta betänkande. Jag vill gärna utnyttja möjligheten att här i kammaren tacka så hjärtligt för det goda arbetet under de 2 1/2 åren hon varit ordförande i utskottet. Vår vän Pam Cornelissen har avgått från denna position. Tack så hjärtligt och tillåt mig berömma er för ert arbete.

Salafranca Sánchez-Neyra
Herr ordförande, jag vill också gratulera föredragande Cornelissen för dennes betänkande om ett så pass komplext och svårt ärende som vitboken om flygledningstjänst. Det måste erkännas att den analys som kommissionen gör i vitboken, är en synnerligen komplett och utomordentligt rigorös analys. Jag har emellertid inget annat val, i sanningens namn, än att överensstämma med föredragandens analys om att de lösningar som vitboken föreslår inte håller måttet med kommissionens briljanta analys. Man kan inte föreslå, som en lösning till det här problemet, att unionen helt enkelt skall ansluta sig till EUROCONTROL. Alla vet att EUROCONTROL, vilket blev helt klarlagt vid utfrågningen vi hade med utskottet för transport och turism, inte klarade av att fullgöra sina åtaganden att garantera ett harmoniserat system för flygledningstjänst i Europa på grund av att många av medlemsstaterna drog tillbaka den suveränitet de en gång hade beviljat organisationen.
Jag har alltid sagt att vi står inför ett allvarligt och brådskande problem. Allvarligt eftersom det berör driftskostnaden för våra företag, för vilka frånvaron av ett harmoniserat system för flygledningstjänst i Europa är mycket kostsamt, och brådskande eftersom varje försening inte bara orsakar förluster för våra företag utan också oöverskådliga besvär för våra medborgare. Jag tror att vi måste ta den här frågan på allvar, mycket på allvar.
Tills dess inga klara befogenhetsavgränsningar görs och ingen institutionell, politisk, administrativ, vetenskaplig och teknisk lösning nås, kan vi inte göra något. Ärade kommissionsledamot, jag vidhåller att befogenheten tillkommer Europeiska unionen, och det måste man beslutsamt ta på sig, att EUROCONTROL har de ekonomiska medlen men ingen befogenhet och att Europakonferensen med transportministrarna varken har medel eller befogenhet men däremot en hel del idéer. Jag uppmanar er härmed, ärade kommissionsledamot, att lägga fram några förslag på hur man skall bevara gemenskapens befogenheter och försöka finna en lösning på ett problem som berör kostnaden för våra företag och våra medborgares tålamod.

Wijsenbeek
Ordförande! Jag vill också börja med att lyckönska herr Cornelissen och tacka för de två och ett halvt år som han med stor iver lett vårt utskott.
Detta betänkande är faktiskt också ett uttryck för det fastän det är ett ämne som herr Cornelissen i flera år även i det nationella parlamentet har följt och med stor iver har han fortsatt sträva mot en bättre flygledning. Det är fortfarande sorgligt att behöva konstatera att det ännu inte blivit något av med det och att organisationen Eurocontrol, som vi väntade oss så mycket av i början, faktiskt, och i det här fallet måste man nästan säga bokstavligt talat, inte riktigt har lyft från marken.
Vad det beträffar skulle jag såväl till föredraganden som till kommissionsledamoten vilja ställa en mer ingående fråga i samband med det program som det nederländska ordförandeskapet lade fram för oss idag. I det står nämligen att en av rådsordförandeskapets målsättningar är att låta Europeiska unionen som sådan bli medlem av Eurocontrol. Medan det under betänkandets punkt 17 egentligen står något annat. Även föredraganden säger att vi måste tillträda som sådan men, säger han då i sitt betänkande, vi borde egentligen tillfoga något annat eller bygga upp en ny organisation inom EU. Jag vill gärna ha klarhet över detta, för när allt kommer omkring är det effektiviteten och för passagerarens säkerhet absolut nödvändigt att vi kommer fram till en bättre uppgörelse och mindre beskydd.

Van der Waal
Herr ordförande! Några kommentarer i telegramstil. Den splittrade bild som den nuvarande förvaltningen av luftrummet uppvisar är ett beklämmande problem. Det gör flygledningen extra dyr och leder till dyra förseningar. Men för objektivitetens skull måste det sägas att problemen på flygplatserna och lufttrafikens starka tillväxt också spelar en roll i det här. Trots det får det inte förekomma några tvivel över att ett effektivare förvaltningssystem måste eftersträvas. Vi anser att kommissionens förslag att skilja flygledningens reglerande och operativa verksamhet åt är ett bra bidrag till detta. Jag tycker vidare även att det är en klok politik av kommissionen att bara föra upp den reglerande verksamheten på överstatlig nivå. Parlamentets strävan att även placera verkställandet av förvaltningen hos en europeisk organisation, må vara den mest ekonomiska lösningen men de nationella myndigheterna vill hålla förvaltningen av luftrummet i egna händer. Därför, med detta förslag, likafullt ett steg framåt. Men länderna i Mellan- och Östeuropa måste också engageras i detta.
Slutligen, herr ordförande, om det verkligen förutspås en fördubbling av flygtrafiken till år 2010, börjar det då inte bli dags att inleda en diskussion om vad detta innebär för infrastrukturfaciliteter och miljöskatten.

Belleré
Herr ordförande, kära kolleger, kommissionsledamot Kinnock! Den inre marknaden inom flygtransportområdet har medfört en exponentiell ökning av flygtrafiken, med en konstant ökning av antalet rutter och flygbolag. Prognoserna pekar på att ökningstakten kommer att ha fördubblats fram till det första decenniet av 2000-talet.
Den kontinuerliga ökningen av flyglinjer och nya flygplatser sätter stark press på det europeiska flygledarsystemet och det är väl känt att redan nu utgör trafikstockningarna på flygplatserna ett hinder för den fria rörligheten för personer och varor.
Detta scenario tvingar oss att tänka efter och att lägga fram förslag, och enligt min mening är flygledartjänstens effektivitet en grundläggande förutsättning för att kunna hantera flygtrafiken.
Fram till idag har flygtrafiken hanterats av, och hanteras fortfarande av, nationella system. Men dessa strukturer är redan sedan länge otillräckliga i förhållande till trafikvolymen och dessutom är den fragmentariseringen redan idag en av huvudorsakerna till inte bara förseningar för passagerarna, men även till negativa konsekvenser vad gäller ekonomi och kostnader, såväl för flygbolagen som för de övriga företag som arbetar inom sektorn. Dessutom inverkar denna fragmentarisering av flygledartjänsten menligt på säkerheten i luften, vilket man kan konstatera av det stora antalet kollisionstillbud och olyckor som har inträffat under senare tid.
Det gäller med andra ord att se längre in i framtiden för att få en vision av hur flygtransportsektorn kommer att utvecklas globalt under den närmaste framtiden. Behovet av en enhetlig flygledartjänst för det europeiska luftrummet, som kan optimera utnyttjandet med hjälp av lämpliga enhetliga regler och operativa kontrollsystem, blir allt starkare.
Genom ett sådant instrument skulle man faktiskt kunna bestämma stränga gemensamma krav för att upprätthålla en så hög nivå på säkerheten som möjligt. Man skulle kunna harmonisera metoder och rutiner och tilldela flygrutter på basis av efterfrågan på trafik. Andra viktiga punkter i sammanhanget är tillämpning och kontroll av ny avancerad teknik, som till exempel digital teknik och satellitteknik, vilka erbjuder enorma potentiella möjligheter när det gäller ett höja effektiviteten inom flygledningstjänsten, samt gemensamma regler för utbildningen av flygledare.
Kommissionen, å sin sida, begränsar sig till att utföra en analys av de nuvarande bristerna i systemet och att rekommendera att man skiljer ansvaret för lagstiftningen från det operativa ansvaret vad gäller flygledartjänsten och att hela gemenskapen skall följa ett gemensamt Eurocontrol-system. Men vi förväntade oss faktiskt mer, dvs. att kommissionen skulle ikläda sig en mer betydelsefull roll. I stället saknas det i vitboken en verklig strategi på medellång och lång sikt för att förverkliga ett enhetligt kontrollsystem.
Jag vill därför, av de skäl som redovisats, instämma i vad som sagts av föredraganden Cornelissen och uttrycka min uppskattning för betänkandet och för det arbete han utfört under de gångna två och ett halvt åren som ordförande i utskottet för transport och turism.

Sindal
Herr ordförande, betänkandet är egentligen utskottets kompromiss, för det är alltid många omröstningar. Jag är inte nöjd med kommissionens tre förslag till lösning. Jag anser emellertid att kommissionens ena förslag kan användas som utgångspunkt. Betänkandet behandlar en mycket bred bas såväl tekniskt som politiskt och är mycket omfattande. Inte desto mindre är vi alla eniga om att det står hugget i granit: det finns problem.
Det är tre saker jag vill nämna. För det första att det överordnade är ett politiskt beslut om huruvida vi skall fortsätta i denna riktning. Vi kan inte diskutera teknik. Vi skall uppmuntra till att rådet kommer fram till ett politiskt beslut. Det kan finnas skillnader i tekniken eller ovilja, men inte desto mindre skall vi vidare. Parlamentet skall stötta och stimulera kommissionen i denna fråga, och det skall vi arbeta vidare med. För det andra räcker det inte med EU. På denna punkt är jag oenig med föredraganden. Vi skall inte ha ett demokratiskt organ som bara koncentrerar sig på de femton medlemsstaterna. Vi talar om hela den europeiska kontinenten. Om jag befinner mig på en höjd av 30 000 fot och närmar mig den polska gränsen, så är säkerhetsproblemen trots allt fortfarande desamma. Därför kan vi inte bara koncentrera oss på gemenskapen. För det tredje är flygbolagen som i konkurrensens heliga namn faktiskt hjälper till med att förvärra situationen. Det finns för lite material och för få anställda, men man tar på sig fler operationer och samtidigt kan man inte hålla sina slot- tider. När vi talar om trafikproppar i luften, Cornelissen, så är det ofta något som uppstår för att man inte kan lämna flygplatsen på grund av otillräckligt material. Man försöker spara här och där och kan således inte hålla sina slot- tider. De bolag som har tillräckligt med materiel och folk kan nog komma i luften i rätt tid. Vi måste ha en sammanhållen kedja från check in till check out . Det kan inte vara rätt att vi kan skicka människor både till månen och rymdstationen MIR, när vi inte kan skydda dem i vårt eget tättrafikerade luftrum.
Jag vill önska kommissionen lycka till i sitt försök att pressa rådet till att hitta en förnuftig lösning.

McIntosh
Herr ordförande! Jag vill gratulera Cornelissen som föredragande. Jag hoppas att detta inte kommer att bli det sista betänkande han har utarbetar åt utskottet. Jag välkomnar också kommissionsledamoten hit i kväll och tackar kommissionen för dess förslag. Det borde emellertid finnas mer i våra förslag som var gemensamt för kommissionen och Europaparlamentet. Lüttge har koncentrerat sig på ett enda språk. Jag skulle till det vilja lägga det faktum att det borde föreligga betydligt mer kompatibilitet mellan datorerna och de olika system som används av de nationella flygtrafikledarna.
Jag godtar ECAC: s förslag att det borde finnas en gemensam prestandamodell, med olika system. Jag hoppas att kommissionsledamoten inte medvetet missförstår - inte så att jag för ett ögonblick antyder att han gör det - vad vi i Europaparlamentet föreslår: det vill säga inte en monolitisk struktur utan bara ett enkelt system, men med flera leverantörer. Vi borde ha mer i Europa av vad man kan se i USA: ett enda system för flygtransportledning, där varje medlemsstat kan lägga upp och driva sina egna tjänster, men med riktlinjer och budgetar som fastslagits gemensamt.
Men vad det hela i slutänden handlar om, för alla oss som reser - inte minst affärsmännen och turist- och fritidsresenärer - är att investeringarna från medlemsstaterna hastar. Ökningen av flygtrafiken, och i det antal som använder vårt redan överbelastade system, kan inte vänta på att dessa budgetar skall komma på plats.
Jag rekommenderar kammaren förslagen i Cornelissens betänkande och hoppas det vinner fullt stöd.

Stockmann
Herr ordförande, kollegor, herr kommissionsledamot! Den som i likhet med oss ledamöter reser med flyg 2-4 gånger i veckan är känslig för problemen kring de europeiska flygbolagen och flygsäkerheten. Förseningar hör till vår vardag. Detta gäller för var femte flyg inom Europa. Förseningar, förlängda flygsträckor och en därmed stadigt ökande flygbelastning liksom ett tilltagande antal incidenter och olyckor påfrestar flygbolagens ekonomin och inte minst för oss konsumenter. Orsaken till detta är föråldrad administration av och säkerhetssystem i flygtrafiken, som är så nationellt präglade att de hör hemma i en annan tid än vår. Allt detta är bekant sedan länge, liksom den väntade fördubblingen av flygresor inom de närmaste femton åren. Vid upprepade tillfällen har parlamentet energiskt förespråkat en förbättring. Utan ett kvalitativt framsteg för ATC-ATM-systemen kommer de ovan nämnda problemen att öka explosionsartat. Till och med om man nu på en gång bestämmer sig för att omedelbart införa den nyaste tekniken, kommer det att ta ungefär tio år att implementera detta beslut.
Den lösning som vi alltså eftersträvar idag måste vara tillräcklig för de kommande trettio åren. Därför krävs också ett kvalitativt framsteg i de förändringar för Eurocontrols institutionella ramar som diskuteras i vitboken. Vi behöver en enhetlig lösning för hela Europa, och det snart. De tekniska lösningarna i form av satellitnavigering och telematikanvändning på managementområdet finns redan. Inte heller behöver de finansiella problem utgöra något verkligt hinder. Jag skulle till exempel kunna tänka mig en minimal skatt på flygbränsle som är öronmärkt för realiseringen av ett sådant ATC-ATM system. De besparingar som ett sådant system skulle innebära, skulle kompensera flygbolagens ökade kostnader.
Huvudproblemet är liksom tidigare institutionellt och därmed i princip politiskt lösbart, om vi bara vill. Faktiskt så borde inte bara vi politiker som är ansvariga för transportfrågor inse att luftrummet, i vilket vi sticker in våra huvuden, inte längre är att betrakta som nationellt. Inför millenieskiftet skulle en europeisk vind eller t.o.m. en storm, för lösandet av luftrumsproblemet göra oss alla gott. Tack också till den föredragande för ett exemplariskt betänkande.

Sisó Cruellas
Herr ordförande, jag skulle också vilja gratulera Cornelissen för det magnifika arbete som denne har lagt ned på att utforma det här betänkandet, precis som i allt annat han gör. Jag tror att Europaparlamentets hållning i den fråga som vi nu debatterar är vida känd. Kammaren har redan vid ett flertal tillfällen uttryckt sitt stöd för att i Europa skapa ett gemensamt system för flygledningstjänst för att undvika den nuvarande spridningen av kontrollcentrum, nationella system, leverantörer av ATM-tjänster, operationella system och språkprogrammering.
Spridning av det här slaget förekommer också vid val av teknologi och normalisering och mellan olika internationella organisationer och stater beträffande ansvar för att fatta globala politiska beslut om flygledningstjänst.
En sådan spridning bör undvikas då den negativt påverkar flygsäkerheten, kvaliteten på passagerarservicen samt kostnaderna. Dessutom påverkar den miljön på ett negativt sätt som en följd av trängsel och överbelastning i luftrummet och på flygplatserna. Å andra sidan, om inte betydande förändringar sker i det nuvarande läget så kommer man inte att klara av ökningen av flygtrafiken som år 2010 beräknas ha fördubblats.
Dessutom bör vi vara medvetna om att det, för att programmera och tillämpa de åtgärder som är nödvändiga för en enhetlig flygledningstjänst, kommer att ta cirka 10 år, eftersom hindren är många och svåra, av såväl juridisk, institutionell och politisk art som teknisk och ekonomisk.
Därför menar jag att en strategisk plan för att uppnå en enhetlig flygledningstjänst och att nämnda flygledning integreras inom det transeuropeiska transportnätet omedelbart bör presenteras, eftersom den målsättningen, precis som föredraganden anser, är omöjlig att uppnå genom vitboken då denna varken tar upp någon konkret åtgärd eller något åtgärdsprogram.

Matikainen-Kallström
Herr ordförande, att förbättra smidigheten i den europeiska luftfarten är en fråga med många dimensioner. Lufttrafiken orsakar problem, bland vilka buller- och miljöolägenheterna är de största. Vi måste finna lösningar både på nationell nivå och genom europeiskt samarbete. Detta är särskilt viktigt för oss finländare, eftersom vi geografiskt är mycket sårbara när det uppstår stockningar i lufttrafiken. Under långa flygresor läggs den ena förseningen till den andra och anslutningarna försvåras.
Det integrationsarbete, som Cornelissen kräver för att lösa problemen med hjälp av en alleuropeisk flygledningstjänst för luftfarten, är något som bör stödjas. Genom att göra rutterna mer direkta och genom att utveckla organisationen för civilflyget i de östeuropeiska länderna kan situationen förbättras. Ur Finlands synvinkel är det särskilt angeläget att understödja, att de baltiska länderna starkare än tidigare knyts till flygledningssamarbetet i Europa. Man borde också överväga vad som speciellt i de tidigare sovjetrepublikerna kunde göras för att modernisera flygmaterielen och öka flygsäkerheten, bl. a. borde man förbättra piloternas kunskaper i engelska, det allmänna flygledningsspråket. Här har vi en stilla tickande tidsinställd bomb. För att desarmera den måste unionen snabbt offra gemensamma resurser efter mönster av Tacis- och Phare-programmen.
Situationen måste också ses över på nationell nivå. Eurocontrol och ATM, i vilkas verksamhet också Finland delvis deltar, har fört med sig oomtvistliga fördelar för samordningen. De har emellertid inte förmått skapa enhetlighet i medlemsländernas flygledningsorganisationer eller öka deras säkerhet. Finland har tillsvidare som enda medlemsland i EU stått utanför Eurocontrol. Orsaken har bl. a. varit fruktan för kostnadsökningar på inrikeslinjerna, kontrollen av den militära lufttrafiken samt att det skulle bli svårare att stödja de lågtrafikerade flygplatserna. Finland, som är EU: s nordligaste och östligaste land, är förhållandevis stort, men glest befolkat, vilket gör att det är livsviktigt för Finland att upprätthålla ett väl fungerande nationellt flyglinjenät.
Trots centralisering bär varje enskild stat själv huvudansvaret. Varje land måste själv bära sitt ansvar och till exempel investera de ruttavgifter, som man uppbär, i åtgärder som garanterar att verksamheten fungerar i det egna luftrummet. Lösningen ligger inte bara i ett europeiskt samarbetsforum, utan nära de människor, som lider av de utsläpps- och bullerskador, som det överbelastade luftrummet orsakar.

Kinnock, Neil
Herr ordförande! Jag vill foga mig till alla dem, som under loppet av denna debatt framfört sin hyllning till Pam Cornelissen för det sätt på vilket han lett utskottet för transport och turism de senaste två och ett halvt åren och, i synnerhet vad mig anbelangar, det sätt på vilket han gjort det de senaste två åren. Innan jag träffade Cornelissen använde jag ibland det i England ibland använda uttrycket " double Dutch" [rotvälska (Dutch = holländska)], och i en ganska nedsättande bemärkelse för att beteckna oredig kommunikation. Efter att ha träffat Cornelissen, och haft nöjet att arbeta med honom i två år, kan jag säga att för mig kommer " double Dutch" i fortsättningen också att betyda dubbelt så tydligt och dubbelt så klokt som varje annat uttalande - eller åtminstone för det mesta. Jag förbehåller mig rätten att då och då göra avsteg från min egen regel.
Jag måste omedelbart tillägga att min uppfattning av " double Dutch" också gäller Florus Wijsenbeek. Hur skulle det kunna vara annorledes?
Jag sätter värde på Cornelissens och hans kollegors bedömning i denna fråga, liksom i andra, och det gläder mig därför speciellt att det betänkande de lagt fram givit starkt och omfattande stöd åt kommissionens vitbok om flygtrafikledning, som vi gav namnet " Frigörande av Europas luftrum" . Som jag inte behöver påminna kammaren, så är utvecklingen och moderniseringen av flygtrafikledningen en ytterst viktig fråga för de miljontals resenärerna i Europeiska unionen och, naturligtvis, för alla från alla andra ställen som använder sig av vårt luftrum; för flygbolag, flygplatser, och i sanning alla som har med branschen att göra. Jag hoppas därför att vi kan se fram emot betydande och snabba framsteg med alla nödvändiga förbättringar, av alla de skäl som framförts på ett så effektivt sätt av de ledamöter som bidragit till debatten här i kväll.
Eftersom det civila flyget i unionen har ökat, fortsätter att öka och kommer att öka i stor utsträckning de närmaste tio eller femton åren, så är det viktigt att flygledningen förbättras kontinuerligt för undvikande av stockningar, för att vidmakthålla och rent av öka säkerheten inom det civila flyget, samt för att sänka de mycket betydande miljökostnaderna och ekonomiska kostnaderna vilka, som flera ärade ledamöter sagt, uppkommer till följd av förseningar på såväl marken som förstås också i luften över Europeiska unionen.
Ledamöterna känner naturligtvis till att ansträngningarna de senaste åren lett till en del lovvärda förändringar jämfört med kriserna i slutet av 80-talet. Faktum är, vilket Cornelissen med rätta påmint oss om här i kväll, att antalet förseningar återigen börjat öka det senaste året, vilket måste göra alla vaksamma mot förnöjsamhet och som också måste driva alla ansvariga myndigheter, inklusive medlemsstaternas regeringar, till att arbeta för hållbara förbättringar av ledningen av Europas luftrum.
Som en del av ansträngningen att åstadkomma sådana förbättringar har kommissionen i flera års tid hävdat att Europeiska gemenskapen bör vara mer direkt engagerad i flygtrafikledningsfrågorna, och detta har förfäktats vid varje tillfälle - vad gäller kommissionen och vad gäller denna kammare - inte på grund av några maktanspråk eller något annat så småsint, utan enbart för att tillhandahålla praktiska lösningar på kroniska problem. Den inriktningen framgår klart av tonen och innehållet i den vitbok vi lade fram i mars förra året, och framgår sannerligen också av det betänkande vi behandlar här i kväll.
Sammanfattningsvis så skisserade vår vitbok olika vida kända brister i flygtrafikledningsarrangemangen på den europeiska nivån. Den gick igenom ett antal möjliga lösningar, och den drog den pragmatiska slutsatsen att Eurocontrol - det organ som i dag huvudsakligen tillhandahåller flygtrafikledningstjänster - bör ges betydande, nya, tillkommande lagstiftningsmässiga och ansvar. Vitboken underströk dessutom att, eftersom många av dessa nya ansvar skulle omfatta områden med etablerad behörighet för gemenskapen, så skulle gemenskapen i sig komma att bli en medlem av Eurocontrol i sig.
Kammarens ledamöter känner till att kommissionens initiativ avseende flygtrafikledning har utvecklats parallellt med den INSTAR-utredning som genomförs av European Civil Aviation Conference, som kommissionen varit djupt engagerad i och där vi, faktiskt, lämnat viktiga bidrag. Det anses nu allmänt att bägge initiativen kommer att få viktiga följder för de framtida europeiska ATM-arrangemangen vad gäller klarlägganden av ansvaren, maktbefogenheterna och strukturerna för Eurocontrol, och jag är ganska säker på att kommissionens uppfattning om de framtida institutionella arrangemangen för flygtrafikledningen på den europeiska nivån kan förenas med den hos ECAC, i synnerhet med avseende på en förbättring av ECAC, på majoritetsomröstning för säkerställande av effektivt beslutsfattande, på förbättrad samordning och förbättrat tillhandahållande av information - vilket allt utgör frågor som tagits upp under loppet av kvällens debatt av Cornelissen och andra - samt, naturligtvis, medverkan från gemenskapens sida.
Den viktiga frågan om gemenskapens medlemskap i nya Eurocontrol, som i sig väcker behörighetsfrågor, återstår förstås ännu att lösa - som vissa ärade ledamöter noterat. Denna diskussion kommer emellertid, hoppas vi, att fortsättas i transportrådet under det nuvarande holländska ordförandeskapet, och kommissionen har nyligen lagt fram förslag till överläggningsdirektiv, som skulle sätta i kraft de två huvudrekommendationerna i den vitbok jag nämnde tidigare i min framställning.
Jag vet att detta parlament, liksom flera andra, med mycket stort intresse kommer att följa rådets beslut i denna fråga och är därför desto mer tacksam för det noggranna och stödjande betänkande som Cornelissen och hans kollegor utarbetat utifrån kommissionens förslag. Det minsta jag skall göra som återgäldande, vilket Cornelissen önskade, är att hålla kammaren och transportutskottet fullständigt underrättade om all utveckling som äger rum, i medvetande om att vi har parlamentets stöd för våra ansträngningar att säkerställa de betydande och trängande förbättringar som är nödvändiga för flygtrafikledningen över Europeiska unionen.

Wijsenbeek
Herr ordförande! Jag vill ställa en mycket rak fråga: Det holländska ordförandeskapet vill uppenbarligen att EU skall gå med i Eurocontrol, som sådant, under det att stycke 17 i betänkandet talar om en ny organisation. Vad anser kommissionen.

Kinnock, Neil
Som Wijsenbeek känner till, efter att ha läst vår vitbok, så kom vi till den pragmatiska slutsatsen att allas intressen bäst kunde tillvaratas genom gemenskapens medverkan i vad vi kallar " ett nytt Eurocontrol" . Det holländska ordförandeskapet bekräftar klart och tydligt och förstår, vilket hedrar det, att det är ett nytt Eurocontrol vi talar om och som är föremål för diskussioner i medlemsstaterna. Vi emotser ett fortsatt stöd från den holländska regeringen och i synnerhet transportministern, Jorritsma, för våra ansträngningar att säkerställa en konvergens mellan de diskussioner som förs i ECAC och de förslag som framförs - enligt min uppfattning på ett förståndigt och produktivt sätt - i vår vitbok. Vi är glada över att ha kammarens stöd i dessa satsningar.

Ordföranden
Jag förklarar debatten för avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum på torsdag kl. 12.00.

Kollektivtrafik och statligt stöd
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande (A4-0419/96) av Castricum för utskottet för transport och turism om kollektivtrafik och statligt stöd.

Castricum
Ordförande! Många medborgare känner det som att Europa allt mer blir en angelägenhet där marknad och valuta står centralt. Förståelsen för utvecklingen blir mindre. Där tidigare fördelarna med fri rörlighet av personer, varor och tjänster upplevdes som självklara, verkar nu nackdelarna bli allt tydligare. Liberaliseringen av marknaden och konsekvenserna av strävandet mot en enhetlig valuta ledde till ovisshet och tvivel som gnager på unionens rötter. Mot den bakgrunden är också de offentliga tjänsterna uppe till diskussion, inte minst kollektivtrafiken. Initiativbetänkandet som vi nu behandlar antogs enhälligt av utskottet för transport och turism. Bärytan kan måhända bli ännu större när vi i morgon antar det enda ändringsförslaget från kollega Wijsenbeek och jag föreslår då också att vi gör det.
I föreliggande betänkande har jag försökt att över de ideologiska skiljelinjerna sammanföra myndigheternas överhöghet och marknadseffekternas möjligheter på ett mer harmoniskt sätt. Jag hoppas att det på det stora hela har lyckats. I ett otal dokument, senast i betänkandet om ett citizen's network , har detta parlament betonat kollektivtrafikens samhällsintresse. Ett större engagemang av Europeiska unionen är för handen liggande, framförallt också gränsöverskridande rörlighet. Ekonomiskt, ekologiskt och socialt är det absolut nödvändigt att kollektivtrafiken får en större roll. Samtidigt måste vi dock inse att rätten till rörlighet inte kan vara en absolut uppgift. I betänkandet uttrycks med så många ord att myndigheterna måste fortsätta bära det politiska ansvaret för de offentliga tjänsterna, att en liberaliserad kollektivtrafiksmarknad inte ger någon enda garanti för att sammanhängande nät skall fungera och att arbetstagarnas intressen inom kollektivtrafiken vid ändrade förhållanden också ska spela en central roll i dessa förändringar. Kärnan i dokumentet utgörs av tanken att kollektivtrafiken i dess bredaste mening inte kan fungera utan stöd från myndigheterna men att en bottenlös brunn, om en sådan må finnas, kan hellre dämpas genom klok strategi. Medborgaren har rätt till offentliga tjänster, däribland till kollektivtrafik. Samma medborgare har dock även rätt till att allt som kan göras görs för att organisera och verkställa de tjänsterna på ett ansvarsfullt sätt. Ekonomiska insatser bör vara resultatinriktade. Nödvändiga rationaliseringar måste ske på ett socialt försvarbart sätt. Vid allt detta måste man tänka på att undersökning än en gång visat att det existerar många mycket olika former av stöd till kollektivtrafiken i unionens medlemsstater. Det skulle vara bra om ett initiativ kunde tas till att samla in jämförbara uppgifter och därefter se efter om man kan bringa lite ordning i vad som nu ofta är ojämförbara storheter. Långsamt men säkert skulle man på det sättet kunna arbeta fram emot en situation där marknad och valuta har en egen plats men medborgarnas intresse och myndigheternas ansvar ändå står centralt.
Till sist vill jag tacka utskottet för transport och turism för det konstruktiva sätt på vilket man tagit sig an mitt förslag till betänkande, och alla de som bidragit med byggstenar till innehållet för deras medverkan och kreativitet. Jag ansluter mig å min sida gärna till de ord som tidigare riktats till kollega Cornelissen och som handlar om det sätt som han de första 2 1/2 åren av den här sessionsperioden lett utskottet för transport och turism.

Sindal
Herr ordförande, jag anser att Castricums betänkande är ett bra bidrag till debatten om allmänna kommunikationer. I parlamentet diskuterar vi ofta frågor som rör offentliga tjänster och allmänna kommunikationer. Detta är stadfäst i en rad betänkanden som varande en del av medborgarnas nätverk. Betänkandet handlar således inte om huruvida dessa kan stödjas, utan i högre grad om hur dessa skall tillhandahållas när det beslutats att stöd skall ges till allmänna kommunikationer.
Generellt kan man säga att statligt stöd som ges automatiskt gång på gång har burit en del av skulden till att det bildats monopol, eller till att dessa bevaras, och därför i princip skall undvikas. Som vi alla vet är vi också på väg i den riktningen. Men det är viktigt att slå fast att allmänna kommunikationer inte alltid är en verksamhet som ger överskott. Stora delar av transportmarknaden har liberaliserats. Detta innebär att transporter, särskilt i glest befolkade områden, många gånger kan vara ett problem. Man har inte hittat en lösning på detta överallt i EU. I och med antagandet av detta betänkande slår parlamentet fast att, om man vill det, skall man kunna säkra de allmänna kommunikationerna om man vill ha kvar denna service. Kravet bör dock vara att det offentliga åtagandet är öppet för insyn, och att det inte snedvrider konkurrensen.
Det är min uppfattning att vi har kommit över det hurdle , som det heter, att allt skulle privatiseras och ske på marknadens villkor. Nu bekänner vi oss till en offentlig tjänsteprestation, en offentlig förpliktelse, och det är jag mycket glad för. Jag önskar ännu en gång Castricum lycka till med betänkandet.

Jarzembowski
Herr ordförande, kollegor! På vår grupps vägnar skulle jag vilja tacka föredraganden Castricum för förslaget till betänkande. Jag tycker att det är ett lysande betänkande där Europaparlamentet formulerar sin grundläggande uppfattning över kollektivtrafik som städer, regioner och medlemsländer måste ombesörja i medborgarnas intresse. Dessutom berörs de statliga stödåtgärder som eventuellt krävs för att kollektivtrafiken blir tillgänglig.
Vi kristdemokrater håller med de andra grupperna i parlamentet om att det är städernas, regionernas och medlemsländernas plikt att definiera uppgifterna för den kollektiva närtrafiken eller den kollektiva regionaltrafiken, samt att ombesörja dess förverkligande. Gudskelov har socialdemokraterna arbetat sig fram till att kollektivtrafiken inte nödvändigtvis måste skötas av statliga företag. Än mer bör städerna och regionerna lägga ut kollektivtrafiken på entreprenad och ge uppdraget åt det företag - privat eller statligt - som kan erbjuda det effektivaste, konsumentvänligaste och ekonomiskt fördelaktigaste alternativet, och också verkligen gör det.
Om detta parlament kan ena sig om dessa grundsatser, och jag hoppas, herr kommissionsledamot, att inte heller kommissionen har något att invända mot dessa grundsatser, då kan vi som kristdemokrater - i motsats till socialdemokraterna - inte inse det nödvändiga i att regeringskonferensen formulerar en speciell artikel som tillägg i Maastrichtfördraget som generellt skall definiera allmänna tjänster.
Vidare ser vi heller inget allmänt intresse i att kommissionen utfärdar nya rättsföreskrifter. Jag är mycket spänd på om kommissionären är av den uppfattningen att vi som europeisk gemenskap och europeisk kommission nödvändigtvis måste utfärda nya rättsföreskrifter. Jag tror att subsidaritetsprincipen talar mot nya rättsföreskrifter och artiklar i det europeiska fördraget. Å andra sidan är vi som kristdemokrater av samma uppfattning som de andra grupperna i detta parlament att kollektivtrafiken i största möjliga mån skall finansieras av biljettpriserna och att, i den mån en offentlig finansiering ändå krävs för att täcka underskott, denna skall vara servicebunden och stå till förfogande för varje företag - statligt eller privat - som bedriver kollektivtrafik.
I den mån en speciell infrastruktur måste skapas för kollektivtrafiken kan detta helt och hållet byggas av offentliga uppdragsgivare och vi håller helt med Castricum att den som driver själva verksamheten får betala en viss ersättning för att använda den.
Jag tror att vi här i parlamentet i allt väsentligt är eniga om grundsatserna. Därför väntar vi på kommissionsledamoten anförande för att få reda på om även kommissionen är införstådd med Castricums utmärkta utkast.

Wijsenbeek
Herr ordförande! Detta betänkande har mycket riktigt ett brett och till och med enstämmigt stöd i utskottet för transport och turism. Vi har egentligen också i det sett ett komplement och till viss del ändå också en viss överlappning med betänkandet " Citizen's network" som jag själv fick lägga fram vid sammanträdesperioden i november.
Trots det faktum att kollega Castricum vill stöda mitt ändringsförslag, och det är jag honom mycket tacksam för, tror jag ändå att det finns en nyansskillnad mellan våra tillvägagångssätt. För det första, måste vi ändå inte sträva mot en - jag skulle nästan säga - systematisk subsidiering? För det andra, hur långt sträcker sig - jag skulle nästan säga - skyldigheten att tillhandahålla offentliga tjänster och kollektivtrafik? Jag tror att vi också i grönboken " Citizen's Network" konstaterat att det i vissa fall egentligen också skulle vara bättre om det inte fanns någon kollektivtrafik i vissa områden, utan hellre privattransporter som kan sättas in vid behov och som möjligtvis då också skulle kunna räkna med ett visst stöd från myndigheterna. I varje fall är vi, tror jag, överens om vissa områden och om den fråga som måste ställas om hur långt ett nät måste sträcka sig för att ge subsidier och vad ett nät är. Det är naturligtvis ett mycket tänjbart begrepp och då kan man säga att ett nät är en medlemsstats hela nät eller bara en viss linje inom den medlemsstaten som behövs för att ett nät skall upprätthållas.

Novo Belenguer
Herr ordförande, stöd till alla åtgärder som möjliggör universellt tillhandahållna offentliga tjänster, det vill säga en kollektivtrafik som kan garantera alla medborgare tillträde och som uppfyller det allmänna intresset, bör vara ett av de främsta målen för gemenskapens handlingsprogram inom transportområdet. Dessa offentliga tjänster, som tillhandahålls antingen av den offentliga eller den privata sektorn, bör genom etablerade och säkerställda bestämmelser regleras av staterna, så att man kan skapa och utveckla ett effektivt och tryggt integrerat transportsystem och följaktligen stimulera det här nyttjandet genom ett handlingsprogram och därmed förbättra sambandet kvalitet-pris, och därigenom göra medborgarna medvetna samt övertyga dem om de möjliga faktiska fördelarna som nyttjandet av ett offentligt transportnät för med sig.
Det är viktigt att komma ihåg att fördraget om Europeiska unionen explicit uppmärksammar företagens skyldighet att garantera en service av allmänt ekonomiskt intresse. Därför är det kanske lämpligt att vid nästa revision av fördraget om Europeiska unionen, som kommer att äga rum det här året, påtala att den här garantin på ett mer explicit sätt åsyftar kollektivtrafiken.
Jag skulle vilja framhålla den betydelse en garanterad kollektivtrafik har för randområden och landsbygd, områden som redan är mindre utvecklade och särskilt svaga när det gäller de offentliga transportnäten. Därför bör man vid tillhandahållandet av offentliga tjänster uppmärksamma och programmera större transportnät i vilka randområden och landsbygd inkluderas, kanske mindre uppseendeväckande men av vital betydelse för medborgarna.
Därför, och med detta avslutar jag mitt anförande, är det absolut nödvändigt att kommissionen gör en kontinuerlig uppföljning och noggrant undersöker de olika stöd som varje stat erhåller inom transportsektorn för att på ett riktigt sätt kunna uppskatta dess resultat och gensvar.

Swoboda
Herr ordförande, herr kommissionsledamot, ärade damer och herrar! Det finns så mycket enighet om detta säkerligen helt utmärkta betänkande av Castricum, så jag kommer inte att uppehålla mig länge vid detta. Betänkandet visar också på det framåtskridande som rent allmänt föreligger inte enbart på det trafikpolitiska området utan också på bedömningen av de statliga respektive privata insatserna. För ett par år sedan handlade det fortfarande om alternativen " marknaden mot staten" eller" marknaden eller staten" . Idag, och det visar betänkandet mycket tydligt, handlar det ändå om att maximalt kombinera marknaden och staten, för att uppnå maximala resultat.
Liksom det är klart att tjänstesektorn måste orientera sig mot marknaden, lika klart är det också att vi inte skulle klara oss helt utan subventioner och helt utan offentliga uppdrag. Detta gäller speciellt i trafiken, oavsett om det gäller stadstrafiken, den regionala, eller fjärrtrafiken.
Därtill ytterligare några kommentarer: Också statliga företag måste förstå att de producerar för en marknad. Så har inte alltid varit fallet. Offentliga företag måste reformeras. Endast då kan de förväntas bli accepterade av medborgarna. För detta måste de prestera något. Låt mig ta järnvägsföretag just i mitt hemland som exempel: De måste också utnyttja de tomter som de har. De kan inte förbli sittande och förvänta sig att den offentliga sektorn, d.v.s. medborgarna, skall skänka pengar så att de kan stoppa in subventioner. Samhället, det är det andra, måste beakta grundsatsen att deras stöd ges på ett sådant sätt att det innehåller incitament . Så att stödet snarare kan minskas och att de offentliga företagen inte tar det för givet att de varje år får en bestämd summa och nästa år möjligen en större.
På så sätt visar betänkandet upp en god väg som ytterligare kan utvecklas i en artikel och definieras innehållsmässigt. Men mer avgörande än en grundläggande artikel är emellertid vad som görs i praktiken. Om Europa använder sig av en sådan praxis, kommer det att bli en mycket bra väg.

Stenmarck
Herr ordförande! Låt mig i likhet med övriga tidigare talare få inleda med att tacka föredraganden Castricum för det arbete som han har lagt ned på detta betänkande.
Det är tre saker som jag vill framhålla som särskilt viktiga i diskussionen om kollektivtrafik. Det första kan låta trivialt, men det kan faktiskt konstateras att det är utomordentligt viktigt med kollektivtrafik. Den är ett sätt att komma tillrätta med trängselproblem och miljöproblem, vilket emellertid kräver att ett antal villkor uppfylls, t.ex. att kollektivtrafiken är tillgänglig. Den måste finnas när man behöver den, annars blir den aldrig någonsin ett alternativ till privatbilismen. Den måste också vara billig eller åtminstone ha ett konkurrensmässigt pris. I annat fall kommer den inte heller att väljas av resenärerna.
Det andra som är viktigt för kollektivtrafiken är att det finns konkurrens. Kollektivtrafik har alltför sällan utsatts för konkurrens från annan kollektivtrafik eller från andra operatörer på kollektivtrafikområdet. Detta är också något som måste uppmuntras.
För det tredje är det viktigt att vi lär av varandra. Det är stora skillnader mellan medlemsländerna i fråga om i vilken omfattning kollektivtrafiken subventioneras, kanske beroende på att tjänsterna köps upp på väldigt olika sätt. Genomsnittskostnaden för exempelvis linjebusstrafik i Sverige är 46 procent. Den är väsentligt högre i Belgien eller i Nederländerna. Det finns det ingen anledning att acceptera i tider med en kärv ekonomi inom hela EU.
Om vi kan uppfylla dessa krav, är det min övertygelse att kollektivtrafiken har en stor och betydligt mer aktiv roll att spela i framtiden. Det är dock värt att understryka att vi endast når dessa mål genom att göra kollektivtrafiken bättre och effektivare, och inte genom att skattevägen bestraffa bilister.

Kinnock, Neil
Herr ordförande! Jag vill börja med att välkomna det initiativ parlamentet visat med det betänkande som lagts fram av Castricum - och det är ett utmärkt betänkande - som ger en omfattande och aktuell översikt över den viktiga frågan om finansiering av offentliga transporter i unionen. Det är uppenbart för alla att det är absolut nödvändigt med allmänna transporter av hög kvalitet, som utgör ett verkligt alternativ till beroendet av privatbilar, för att målsättningarna i den gemensamma transportpolitiken skall kunna uppfyllas, och det står lika klart att förbättringar av effektiviteten hos de allmänna transporterna och insynen i de allmänna transporternas finanser därför ligger i hela gemenskapens ekonomiska, sociala och miljömässiga intresse.
Som kammaren känner till - och som Castricum och rent av Wijsenbeek påminde oss om - så har vi försökt klargöra detta med vår grönbok från kommissionen om medborgarnas nätverk, som lades fram vid den här tidpunkten förra året, där vi skisserar en vittomfattande strategi för uppfyllandet av de allmänna transporternas potential och som, bland annat, omfattar behovet att se över en del förefintliga regler, däribland dem om finansiering. En vitbok om en strategi för revitalisering av järnvägarna gick också igenom de förbättringar som erfordras med avseende på hur de flesta av unionens järnvägar finansieras, som en del av de ansträngningar vi tror är nödvändiga för att järnvägarna skall kunna öka sin roll framgångsrikt i våra system för allmänna transporter.
Som ett ytterligare exempel på för kommissionen och parlamentet gemensamma målsättningar och gemensamma sätt att tänka på, så nämnde kommissionens nyligen framlagda meddelande om tjänster av allmänt intresse transporter som ett exempel på en sektor där gemenskapen intagit en inriktning särskilt avsedd att beakta de offentliga tjänsternas behov.
På grund av brist på tid vill jag bara helt kort redogöra för hur kommissionen ser på den allmänna frågan om finansiering av allmänna transporter, innan jag lämnar ett antal mer specifika kommentarer om det betänkande som presenterats för oss här i kväll. För det första bör vi inte, vilket Castricums betänkande gör mycket klart, glömma att många utsökta transporttjänster, såväl privat- som offentligägda, tillhandahålls utan någon som helst finansiering med allmänna medel. Tjänster som är väl upplagda, drivs väl och till överkomliga priser för dem som nyttjar dem har naturligtvis större chanser att dra till sig taxebetalande passagerare i de antal som behövs för att täcka kostnaderna. Vi gör det grundläggande men viktiga påpekandet i grönboken om medborgarnäten.
Det finns emellertid andra fall, där offentliga myndigheter med rätta anser att det föreligger ett behov av en offentlig tjänst, som inte nödvändigtvis är genomförbar ur rent kommersiell synpunkt inom stadsområden och, som flera ledamöter framfört under debatten, även på landsbygden. I sådana fall är det uppenbart lämpligt och nödvändigt att offentliga myndigheter finansierar vissa tjänster, som tillhandahålls av operatörer för allmänna transporter, och det är värt att betona att sådan finansiering ur strikt synpunkt inte kan betraktas som statligt bistånd.
Beslutet om huruvida dessa tjänster skall finansieras eller inte fattas av uppenbara skäl bäst av behöriga och ansvariga myndigheter i medlemsstaterna. Men kommissionen har emellertid också otvetydigt ansvar. För det första att försöka upprätta en rättslig ram som lämpar sig för de omständigheter som gäller för de allmänna transporterna runt om i unionen. För det andra att upprätta de föreskrifter som erfordras för att säkerställa att medel för allmänna tjänster inte används som en dold och oansvarig metod att täcka förluster till följd av ineffektivitet, och att sådant stöd har rimliga proportioner och att " öppna" medel för nödvändiga specifika tjänster tillhandahålls för samhället i stort.
På motsvarande sätt är det många gånger lämpligt att offentliga myndigheter bidrar till kostnaderna för infrastrukturen för allmänna transporter, enär det står klart att, även om nyttjarna på ett flertal olika direkta och indirekta sätt betalar för den transportinfrastruktur de använder, dessa betalningar inte alltid räcker för att täcka hela kostnaden. Vad finansiering från medlemsstaterna beträffar så bör statliga bistånd bidra till utvecklandet av allmänna transporter av allmänt intresse, och kommissionen delar uppfattningen i förslaget till resolution om att öka insynen i finansieringen av allmänna transporter, i synnerhet genom att förbättra de data som tillhandahålls i den årliga konkurrensrapporten och i rapporter avseende statligt bistånd.
Tiden hindrar mig att svara mer ingående på Castricums betänkande, men jag vill gärna svara på det specifika förslaget att i fördraget ta med en särskild artikel om enbart allmänna tjänster - en fråga som togs upp på nytt här i kväll av Castricum och även av Jarzembowski. Jag måste meddela kammaren att kommissionen inte delar uppfattningen att en ny rättslig grund av det föreslagna slaget skulle vara nödvändig. I stället har vi i vårt meddelande om tjänster av allmänt intresse förespråkat införandet av ett omnämnande i det föreliggande fördragets artikel 3, att en specifik verksamhet för gemenskapen skall utgöras av ett bidrag till främjandet av tjänster av allmänt intresse. Denna inställning är sannerligen giltig vad transporterna beträffar, där en riktig balans mellan liberalisering och det allmännas intresse tillhandahålls inte bara av artikel 90 i fördraget, som den är formulerad, utan också av den sektorbaserade artikel 77.
Jag hoppas att kammaren efter övervägande kan hålla med om att detta är det mest genomförbara förfaringssättet för att uppfylla den målsättning som uttrycks i förslaget till resolution, en målsättning som jag måste säga att jag är mycket sympatiskt inställd till. Mer allmänt kan jag försäkra utskottet att kommissionen ständigt arbetar för att förbättra och söka slutföra de gällande reglerna om allmänna transporter. Samtidigt som vi tar full hänsyn till subsidiaritetsprincipen så beaktar vi också de problem som kan uppkomma i gränsregioner och andra regioner med särskilda transportbehov.
Som så många andra som medverkat i denna debatt, så anser mina kollegor och jag att de allmänna transporterna har en oumbärlig roll att spela när det gäller att lösa problemen med trafikstockningar, föroreningar och transportsäkerhet, och att få fram riktiga regler utgör alltid en viktig del av att uppnå detta. Detta är ytterligare ett skäl att välkomna Castricums betänkande, och jag rekommenderar den därför varmt för kammaren.

Ordföranden
Jag förklarar debatten för avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 12.00.
(Sessionen avslutades kl. 00.15.)

