Genoptagelse af sessionen
Formanden
Jeg erklærer Europa-Parlamentets session, der blev afbrudt den 24. oktober 1997, for genoptaget.
Som nogle af medlemmerne er blevet underrettet om, har Europa-Parlamentets formand gennemgået en mindre, ufarlig operation, nemlig for blindtarmsbetændelse. Derfor afløser jeg ham på denne talerstol for at åbne mødet. På alles vegne ønsker jeg ham snarlig bedring.

Godkendelse af protokollen
Formanden
Protokollen fra mødet i går er omdelt.
Hvis ingen gør indsigelse, betragter jeg den som godkendt.

McIntosh
Fru formand, jeg tager ordet i henhold til forretningsordenen for at forhøre mig, om kommissæren er er i stand til at komme til Parlamentet i dag eller ej for at afgive en hasteredegørelse om den franske lastbilsblokade og den kendsgerning, at Frankrig overtræder Romtraktaterne. Kan De bekræfte, at kommissæren kommer her i dag for at afgive en erklæring?

Formanden
Kære kolleger, jeg vil gerne bede dem, der stod i begreb med at fremsætte forslag om ændring af dagsordenen i anledning af dette spørgsmål, om venligst at høre, hvad jeg har at sige: Om et øjeblik stiller jeg Dem et forslag, som er helt i overensstemmelse med, hvad De ønsker.

Wijsenbeek
Fru formand, man skal ikke betragte os i denne side af salen som et vedhæng, for ikke at sige en blindtarm. Hvis fru McIntosh havde fulgt debatten forud for Deres meddelelse, fru formand, ville hun havde vidst, at det var Den Liberale Gruppe, der havde anmodet om en forhandling om dette emne, og at denne forhandling vil finde sted.

Formanden
Hr. Wijsenbeek, jeg nævner samtlige de grupper, der står bag anmodningen, således at det klart fremgår, hvilke der er tale om.

Hardstaff
Fru formand, jeg henviser til noget, der ikke var medtaget i protokollen for fredag i sidste delmødeperiode, fordi jeg var ude af stand til at få det med.
Torsdag bad jeg skriftligt om, at der blev foretaget en rettelse umiddelbart efter afstemningen om chokoladedirektivet for at få rettet afstemning om ændringsforslag 25. Men fredag var det ikke rettet i afstemningslisten. Jeg forsøgte at få ordet, men på trods af, at Parlamentets tjenestegrene var klar over, at jeg forsøgte at få ordet i henhold til forretningsordenen - hvilket ikke var tilfældet med alle dem, der fik ordet - afviste formanden, og jeg var atter tvunget til at bede om det skriftligt. Jeg beder Dem om en forsikring om, at afstemningslisten for torsdag vil blive rettet i overensstemmelse med de to breve, jeg har sendt.

Formanden
Fru Hardstaff, Deres meddelelse vedrørende den pågældende afstemning vil blive indført i protokollen for i dag.

Van Bladel
I protokollen fra 23. oktober i år har der indsneget sig nogle forstyrrende fejl, som jeg absolut må korrigere, fru formand. Jeg talte dengang om Luanda-regeringens hyre af lejesoldater og anskaffelse af nogle fly C 130, hvormed den forhenværende diktator i Congo-Brazzaville derefter blev sat på tronen. I det fuldstændige forhandlingsreferat står der ikke Luanda, men Rwanda. Der tales om en leverance af 130 amerikanske fly. Det ville have været århundredets leverance, fru formand. Det er naturligvis ikke det, det drejer sig om.

Formanden
Fru van Bladel, Deres bemærkning vedrører i realiteten det fuldstændige forhandlingsreferat. Men jeg kan meddele Dem, at Deres bemærkning vil blive indført i protokollen for i dag, således at fejlene berigtiges, som De ønsker.
(Protokollen godkendtes)

Macartney
Fru formand, dette er et vigtigt punkt vedrørende anvendelsen af forretningsordenens artikel 123, stk. 5 på artikel 102 vedrørende sprog. Det vedrører især de meget betydelige forskelle, der forekommer i de forskellige sprogversioner af betænkningen af Fraga. Der er både forskelle i de forskellige sprogversioner og mellem den version, der blev vedtaget af Udvalget, og den, der nu ligger foran os. De står over for et dilemma nu, hvis De havde forsæde på det tidspunkt.
Jeg gjorde de tjenestegrene, der er ansvarlige for mødeperioderne, opmærksomme på dette problem i sidste uge. Jeg skrev personligt til generalsekretæren om det, og jeg er bange for, at De ikke har noget andet valg end at erklære afstemningen om betænkningen af Fraga ugyldig, hvis vi skal stemme om den i morgen. Jeg er, for at undgå at placere Dem i denne vanskelige situation, rede til at lytte til de store gruppers synspunkter, om de vil foretrække, at den bliver henvist til fornyet udvalgsbehandling, der forekommer mig at være en mulighed. Alternativet er at udsætte afstemningen, indtil vi får gjort noget ved de sproglige problemer. Vi kan ikke stemme om dette i morgen. Det ville være ret absurd.

Aelvoet
Fru formand, den betænkning, som hr. Macartney netop har henvist til, rejser problemer på forskellige områder. Der er for det første den kendsgerning, at det her drejer sig om en initiativbetænkning fra Fiskeriudvalget, men at Fiskeriudvalget har undladt at anmode om en udtalelse fra de udvalg, som altid skal anmodes om at afgive en udtalelse. Der mangler navnlig en udtalelse fra Udvalget om Udvikling og Samarbejde. Der mangler en udtalelse fra Miljøudvalget. Der mangler en udtalelse fra Retsudvalget. Jeg vil gerne i denne forbindelse henvise til den kendsgerning, at det ifølge en beslutning truffet for ganske nylig af konferencen af udvalgsformænd blev aftalt her i Parlamentet, at også når det drejer sig om en initiativbetænkning, skal proceduren med udtalelser fra rådgivende udvalg i hvert fald respekteres her i Parlamentet. Det er således ikke tilfældet i forbindelse med fru Fraga Estévez' betænkning.
For det andet vil jeg gerne henlede opmærksomheden på, at AVS og Den Europæiske Union i sidste uge i Den Paritetiske Forsamling AVS-EU har foretaget en afstemning, som er i modstrid med en række bestemmelser i denne betænkning. Jeg synes således ikke, at det er normalt, at dette skulle lades ude af betragtning. Af disse grunde mener vi, at der er al mulig grund til at henvise denne betænkning til fornyet udvalgsbehandling.

Formanden
Kære kolleger, vi kan ikke indlede en forhandling om dette spørgsmål nu. Men der er en række medlemmer, der ønsker at fremsætte bemærkninger om det, og jeg giver Dem nu ordet.

Provan
Fru formand, denne betænkning af fru Fraga er en betænkning udarbejdet på eget initiativ, og det er en meget vigtig betænkning for den fælles fiskeripolitiks fremtid. Jeg vil gerne udtale til dette Parlament, at fru Fraga har optrådt upåklageligt som ordfører. Hun fremlagde en betænkning, hvortil der var 460 ændringsforslag. Hun trak så sin betænkning tilbage og affattede en ny betænkning, som flertallet af Fiskeriudvalget kunne enes om. Hun er et meget fint eksempel på, hvordan en ordfører skal optræde i udøvelsen af parlamentsog udvalgsarbejde.
Jeg har derfor al mulig tillid til, at dette Parlament vil ønske at bevare betænkningen i Parlamentet, for på trods af et par små sproglige problemer, der kan løses af tjenestegrenene, ønsker de fleste grupper at bevare den på dagsordenen og se Parlamentets arbejde skride ordentligt fremad.

Green
Fru formand, jeg rejste dette spørgsmål for min gruppe her til formiddag, eftersom det var blevet rejst over for mig adskillige gange af Gruppen Europæisk Radikal Alliance, der udtalte, at der forelå betydelige tekniske og sproglige fejl. Hovedparten af min gruppe mente ikke, at der var noget, der var uoverkommeligt i den betænkning, der ligger foran os i dag. Derfor mener vi, at den bør forblive på dagsordenen sådan som den er.

Formanden
Sagen er således helt klar. Under alle omstændigheder er dagsordenen jo vedtaget. Derfor kan der ikke på nuværende tidspunkt stemmes om, hvorvidt betænkningen skal henvises til fornyet udvalgsbehandling. Det kan først ske, når vi kommer til det pågældende punkt på dagsordenen, men jeg mente, at der var behov for at afklaret dette punkt.

Formanden
Hr. Gallagher, De kender forretningsordenen lige så godt som jeg. Normalt kan der ikke fremsættes anmodning om henvisning til fornyet udvalgsbehandling på dette tidspunkt; anmodningen skal afvente, at fru Fraga Estevez' betænkning kommer til behandling, eller den endelige afstemning. Alligevel mener jeg, at det er bedst at løse spørgsmålet nu, hvor medlemmerne er til stede. Jeg påtager mig derfor ansvaret for at anmode Dem om at stemme, eftersom vi nu har hørt indlæg både for og imod.
(Det besluttedes at lade betænkningen forblive på dagsordenen)

Novo
Fru formand, kære kolleger, sidste fredag ramte en voldsom storm Den Autonome Region Acorerne. Ulykkeligvis medførte de oversvømmelser og jordskred, som de heftige regnskyl forårsagede, 29 personers død. Der omkom 29 personer begravet under mudder i den lille landsby Ribeira Quente i kommunen Povoação på øen São Miguel. Jeg skal ikke nu og her tale om de materielle skader og om alt det, der skal gøres for at udbedre skaderne og forebygge lignende situationer i fremtiden. Vi vil ganske sikkert vende tilbage til sagen på den kommende session i Strasbourg.
For indeværende beder jeg Dem blot, fru formand, om, at vi alle udtrykker vores solidaritet med familierne til de 29 personer, der er omkommet. Og jeg beder Dem om på vegne af Parlamentet og alle de tilstedeværende medlemmer at rette henvendelse til alle ofrenes familier, til befolkningen i Ribeira Quente, til de lokale, regionale og nationale myndigheder for at give vores dybe forfærdelse og sorg til kende over for alle uden undtagelse. Jeg er sikker på, fru formand, at De vil imødekomme dette ønske, og at De vil gøre det straks.

Formanden
Hr. Novo, jeg lover Dem, at vi sender et solidaritets- og kondolencebudskab til alle, som er berørt af denne storm, og at vi, naturligvis, i Strasbourg vil træffe afgørelse om en række konkrete foranstaltninger for at afbøde katastrofens virkninger, således som De har foreslået.

Macartney
Fru formand, jeg må virkelig protestere mod Deres behandling af denne henvisning til fornyet udvalgsbehandling. For det første forsikrede De os om, at den normale procedure var at vente, indtil punktet kom op, inden indstillingen om fornyet udvalgsbehandling blev bragt til afstemning. Vi bragte det ikke op, men De bragte det pludselig til afstemning. Dette er et yderst vigtigt spørgsmål, og jeg må protestere mod, at De er gået væk fra den procedure, som De selv beskrev i begyndelsen af mødet.

Formanden
Hr. Macartney, jeg mener tværtimod, at jeg har gjort alt for at imødekomme Deres ønske. Jeg burde, som De jo ved, ikke have ladet foretage en afstemning nu, da en sådan først kan finde sted, når betænkningen kommer til behandling ifølge dagsordenen, det vil sige på et tidspunkt, hvor der er færre medlemmer til stede. Jeg mente - og imødekom dermed Deres ønske - at Parlamentet burde træffe en klar beslutning. Derfor hørte vi, for at det kunne gå fuldt retfærdigt til, to talere for henvisning til fornyet udvalgsbehandling og to imod.
Hvis De ønskede afstemning ved navneopråb, burde De have anmodet om det. Afstemningsresultatet var, som De kunne konstatere, entydigt klart. Jeg mener bestemt, at denne fremgangsmåde var i sin orden, og jeg kan under alle omstændigheder forsikre Dem om, at vi nøje vil sørge for, at de sproglige problemer bliver løst så omhyggeligt som muligt, således som det i øvrigt også sker i andre tilfælde.

McMahon
Fru formand, jeg vil gerne komme ind på artikel 22 i forretningsordenen om Præsidiets opgaver. I weekenden fremkom hr. Liikanen med en udtalelse på BBC Radio om beskæftigelsespraksis og aldersdiskrimination i ansættelsesspørgsmål. Han oplyste, at Europa-Kommissionen fra 1998 ikke mere ville have nogen aldersgrænse angivet i sine jobannoncer.
Jeg ved, at Europa-Parlamentets Præsidium har drøftet dette emne, og der må være lige ret for Kommissionen og Europa-Parlamentet. Som Parlament bør vi også afskaffe aldersdiskrimination i ansættelsesspørgsmål. Det står i Amsterdamtraktaten. Jeg vil gerne vide, hvilke foranstaltninger, Præsidiet vil træffe for at sikre, at vi er på linje med de andre institutioner, der ikke diskriminerer imod ældre fællesskabsborgere.

Formanden
Hr. McMahon, det var, som De udmærket ved, ikke et indlæg til forretningsordenen. Jeg foreslår Dem at tage spørgsmålet op over for hr. Liikanen. Det vil blive løst i de kompetente organer.

Aktuelle politiske spørgsmål
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er meddelelse fra Kommissionen om aktuelle og væsentlige politiske spørgsmål.
Kære kolleger, vi må normalt ikke ændre dagsordenen, men der foreligger, som De vil forstå, en ganske usædvanlig situation. Tre grupper har nemlig anmodet mig om på dagsordenen at opføre endnu en meddelelse fra Kommissionen efterfulgt af spørgsmål, nemlig om de franske lastbilchaufførers vejblokade. De tre grupper, som har fremsat anmodningen, er De Europæiske Socialdemokratiers Gruppe, Det Europæiske Folkepartis Gruppe og Det Europæiske Liberale og Demokratiske Partis Gruppe.
Hvis Parlamentet kan acceptere en sådan tilføjelse, kan dagsordenen afvikles på følgende måde: Først, som berammet, kommissær Van den Broeks meddelelse om det på dagsordenen anførte emne indtil kl. 16 og derefter en halv time med spørgsmål og svar med kommissær Kinnock, som har været så venlig at tage sig tid til at drøfte sin meddelelse med os.
Ønsker nogen at gøre indsigelse mod dette forslag? Det er ikke tilfældet. Så betragter jeg forslaget som vedtaget og dagsordenen ændret i overensstemmelse dermed.
Udenrigsministrenes møde den 25. og 26. oktober 1997 om udvidelsen
Van den Broek
Jeg er meget glad for at deltage i en meningsudveksling her i dag om resultatet af det uformelle udenrigsministermøde, der fandt sted for ti dage siden i Mondorf. Det fokuserede på spørgsmål omkring udvidelsen og Agenda 2000. Jeg kan begynde med at sige, at man ikke nåede frem til konklusioner om alle spørgsmål i relation til udvidelsen. Når alt kommer til alt, befinder vi os i optakten til Luxembourg-topmødet, hvor vores regeringschefer vil skulle beslutte sig om indledningen af forhandlinger og enes om en række retningslinjer, der er direkte eller indirekte forbundet med hele udvidelsesprocessen.
Det er værd at bemærke, at vores medlemsstater rent faktisk er enige om, at det, når man taler om udvidelse, er yderst vigtigt at gøre det klart for alle ansøgere uden undtagelse, at for så vidt angår selve ansøgningen, så er den accepteret. Det betyder, at udvidelsen vil finde sted med alle disse ansøgerlande, så snart ...
(Formanden afbrød taleren) Da medlemsstaterne drøftede udvidelsen, ønskede de alle som én at understrege, at udvidelsen som sådan er en proces, som ingen af ansøgerlandene er udelukket fra. Det betyder, at så snart de politiske og økonomiske betingelser for medlemskab er til stede - som anført ved forskellige lejligheder og især ved topmødet i København i 1993, så vil medlemskabet blive en realitet.
Det betyder også - og her gentager jeg atter, hvad alle vores medlemsstater er enige om - at udvidelse tydeligvis omfatter forskellige elementer af forhandlinger og forberedelse. Selvom man ikke nåede frem til nogen faste og klart optrukne konklusioner om ministerhenstillinger til deres stats- og regeringschefer om, hvordan man skulle indlede forhandlingerne, er det ret klart, at vægten meget klarere må ligge på processens altomfattenhed som sådan end på, at nogle vil starte forhandlingerne, og andre fortsætte forberedelserne. I den henseende nåede man frem til en fast konklusion, nemlig at hvor der anvendes differentiering, bør det aldrig betyde diskriminering.
I de forslag, Kommissionen er fremkommet med i Agenda 2000, er dette spørgsmål også taget op i forslaget om, at for alle ansøgere uden undtagelse skal tiltrædelsespartnerskaber udgøre de rammer, hvorunder en fortsat kurs imod medlemsskab skal forfølges med alt, hvad dette måtte indebære. Tiltrædelsespartnerskabet skal bestå af meget klare "vejkort«, der på basis af de udtalelser, der er offentliggjort, viser de svagheder ved det enkelte ansøgerland, der bør gøres noget ved med henblik på at leve op til betingelserne for medlemskab.
For det andet bør hvert enkelt ansøgerland som en del af dette partnerskab have en national strategi, hvori det forklarer og beskriver, hvordan det anskuer dets fremtidige arbejdsplan. For det tredje er der en finansiel ramme, PHARE-delen af dette partnerskab, som klart angiver, hvilke midler der er til rådighed til at understøtte denne fælles øvelse af yderligere forberedelser. Dette afspejler klart processens altomfattenhed, for denne tiltrædelsespartnerskabsmodel gælder for alle ansøgerlande.
Som en anden ting, der også gælder for hver enkelt ansøgerland, har vi sagt, at der vil finde en årlig eksamination sted af, hvor langt landene er nået henimod at opfylde betingelserne. Der vil ikke blive gjort nogen undtagelser, men det er helt klart, at de lande, der endnu ikke er nået forhandlingsstadiet, også kan forvente, at så snart de opfylder disse betingelser, vil Kommissionen straks anbefale regeringscheferne at indlede forhandlinger. Jeg vil erindre om, at vi i vores oprindelige forslag foreslog, at indledningen af forhandlinger burde anbefales for de lande, der kunne forventes at opfylde betingelserne for medlemskab på mellemlang sigt. Så snart denne situation også nås af andre lande, bør indledning af forhandlinger straks anbefales.
Et tredje element i Kommissionens altomfattenhedsidé var forslaget om etablering af denne faste konference eller europæiske konference. Her vil der blive etableret et multilateralt forum, hvor alle de lande, som ifølge Agenda 2000 har et europæisk kald, eller som tragter efter medlemskab, vil kunne deltage. Dette multilaterale forum vil behandle spørgsmål af en horisontal art, der er af fælles interesse for de enkelte ansøgerlande. Det ville være det eneste multilaterale forum, hvor disse folk vil kunne sidde sammen med medlemsstaterne under forudsætning af, at forhandlingerne om medlemskab finder sted inden for bilaterale rammer. Det enkelte ansøgerland forhandler bilateralt med Den Europæiske Union og ikke i et multilateralt forum.
Så den faste konferences grundbeskaffenhed vil være horisontale spørgsmål. Det kan være anden søjle eller trejde søjle eller endog første søjle - såsom regionalt samarbejde eller tværregionale netværk - når blot de multilaterale drøftelser på ingen måde forstyrrer de bilaterale forhandlinger. Hvis jeg har forstået dette rigtigt, og det tror jeg, at jeg har, så er medlemsstaterne enige heri, selvom der var to medlemsstater, der var i tvivl om, at etableringen af en sådan europæisk konference overhovedet var nødvendig, og om den ikke mere eller mindre ville blive en erstatning for Europarådet. Men jeg mener ikke, at disse betragtninger er blevet ytret i et ønske om at ville nedlægge veto mod etableringen af en europæisk konference. Så hvis man accepterer, at alt bør gøres for at understrege udvidelsesprocessens altomfattenhed, vil denne europæiske konference højst sandsynligt blive godkendt og afspejle henstillingen i Kommissionens Agenda 2000.
Et spørgsmål, der henstår i det uvisse, og hvor der helt klart ikke blev draget nogen konklusioner, var spørgsmålet om Tyrkiets deltagelse. Det er et land, der ifølge de definitioner, der anvendes af Kommissionen, helt bestemt kan anses som et land, der tragter efter at blive medlem af Den Europæiske Union. Efter Kommissionens opfattelse burde det ifølge denne definition deltage i denne konference, men der er endnu ikke truffet nogen beslutninger. Jeg kan blot bemærke, at vi under mit besøg i Tyrkiet i sidste uge havde intensive drøftelser med myndighederne dér, da de var i gang med at forberede et planlagt besøg med formanden for Det Europæiske Råd, Luxembourgs udenrigsminister, der skal finde sted den 27. november, og et associeringsråd med Tyrkiet, der vil finde sted den 24. november.
Vanskelige drøftelser ligger foran os med hensyn til, hvordan vi kan imødekommeTyrkiets ønsker i relation til den europæiske konference. Dette afhænger til en vis grad af en vis imødekommenhed fra Tyrkiets side med hensyn til Cypern-spørgsmålet, de interne menneskerettighedspørgsmål og landets bilaterale relationer med Grækenland. Jeg vil ikke komme nærmere ind på dette, da jeg ikke har megen tid til rådighed.
Jeg vil slutte af med at sige, at Mondorf-mødet har været en vigtig markør for den videre forberedelse af vigtige beslutninger vedrørende udvidelsen, der skal træffes ved Luxembourg-topmødet i december.

Barón Crespo
Fru formand, jeg takker kommissæren for at have inddraget karakteristika ved nederlandsk malerkunst i sit oplæg. Mit første spørgsmål til kommissæren lyder: Mener De, at sammenfaldet af udvidelsen og Europa-konferencen betyder, at man nærmer sig den såkaldte »regatta-teori«?
For det andet, mener De, at der foruden godkendelse af forhandlingsprincipperne på topmødet i Luxembourg skal ske en godkendelse af forhandlingernes overordnede ramme?

Van den Broek
Jeg genkender de særlige kendetegn ved nederlandsk billedkunst, der beskrives af det ærede medlem, hr. Barón Crespo. Synet på dette billede her og nu er ikke så klart. Jeg kan ikke fremskynde eller opstille konklusioner, der endnu ikke er draget af medlemsstaterne. Fra hvad jeg har hørt fra medlemsstaterne, er det min følelse, at megen af den skade, der forårsages af anvendelsen af forkert terminologi kan undgås, så længe vi gør os klart, at alle ansøgerlandene ønsker at tage del i én udvidelsesproces.
For det andet har ingen af medlemsstaterne bestridt træfsikkerheden og korrektheden i vores evaluering af, hvor langt ansøgerlandene er nået i deres politiske og økonomiske forberedelser. Ingen af medlemsstaterne har benægtet, at der er væsentlige forskelle i, hvor langt de forskellige ansøgerlande er nået i deres forberedelser.
Når dette er sagt og efter atter at have understreget processens altomfattenhed, håber jeg, at det vil blive et møde blandt ligesindede i Luxembourg.

Rack
Hr. kommissær, vi hørte med glæde, at man på udenrigsministrenes møde bevidst forsøgte at sende et meget klart signal om, at ingen skulle holdes udenfor. Hvordan det vedtages nærmere af regeringscheferne, må vi afvente og se. I denne forbindelse spørger jeg endnu en gang mig selv, hvilket indhold denne Europakonference skal have. Hvilke konkrete eksempler, hvilke konkrete forhandlingsemner skal der nu tales om og/eller træffes beslutning om i forbindelse med denne Europakonference, og i hvilken grad sikres det dermed også, at alle faktisk føler, at de er en del af processen om tilnærmelse og fremtidigt medlemskab?

Van den Broek
Idet jeg ikke vil forsøge at drage endelige konklusioner af en debat, der ikke er slut, vil jeg dog sige, at det, der måtte komme ud af drøftelsen er, at de spørgsmål, der bliver behandlet ved denne konference mellem medlemsstaterne og ansøgerlandene, ikke vil være direkte tiltrædelsesrelaterede. Her udtrykker jeg på en anden måde noget, jeg nævnte tidligere, nemlig at det multilaterale forum og det, der foregår dér, ikke må forstyrre de bilaterale forhandlinger, der vil blive ført med ansøgerlandene.
Mere konkret hvad angår de horisontale spørgsmål af fælles interesse, kan man helt bestemt, som angivet i Agenda 2000, forestille sig fælles udenrigs- og sikkerhedspolitiske spørgsmål, hvor man virkelig har en fælles interesse såsom i relationer til visse tredjelande. Man kan forestille sig regionale samarbejsspørgsmål, hvor der identificeres en fælles interesse. Som jeg nævnte tidligere, kunne man også forestille sig transeuropæiske net.
Man kan også forestille sig horisontale spørgsmål f.eks. i relation til miljøet. Jeg kunne let forstå, at hvor det væsentlige spørgsmål om miljøet vedkommer ansøgerlandene og medlemsstaterne lige meget, og hvor sådanne store krav bliver stillet i hele tilpasningsprocessen, dér kunne visse horisontale spørgsmål, som alle ansøgerlandene konfronteres med, danne grundlag for en sådan horisontal drøftelse uden at drage konklusioner for et bestemt land eller uden at få debatten til at udvikle sig til en forhandling, som det helt klart ikke er meningen, at den skal være. Det ville også udgøre en mulighed for at fremkalde en europæisk familiefølelse omkring emner, der vedrører alle, men den skulle ganske vist ikke på nogen måde forsøge at eftergøre arbejde, der typisk henhører under andre fora såsom Europarådet eller OSCE. Så når jeg siger ikke tiltrædelsesrelateret, så betyder det, at det ikke skal forstyrre de bilaterale forhandlinger, men det betyder ikke, at man ikke kan drøfte ting, der vedrører alle, og som vi bør blive fortrolige med forud for et fremtidigt medlemskab.

Titley
Som De ved, er jeg næstformand for JPC'en med Slovenien. Jeg var for nylig i Slovenien for at berolige slovenerne om, at Kommissionens tilgang til udvidelsesprocessen var en objektiv tilgang, og at de enkelte lande ville blive bedømt efter saglige hensyn.
Forestil Dem mit ubehag, da jeg ved hjemkomsten fra Slovenien fandt ud af, at en embedsmand fra Kommissionen beskrevet som seniorrådgiver for Dem selv, skulle have sagt ved en konference om Slovenien: "Selvom Slovenien opfyldte tiltrædelseskriterierne i morgen, ville det ikke straks blive medlem. Det ville være nødt til at vente på Polen«. Kunne kommissæren mon fortælle mig, om Kommissionens officielle politik til trods for de fine ord er, at vi taler i bølger, uanset hvordan det enkelte land udvikler sig? For det andet er problemet i Slovenien, som De ved, deres mangel på administrativ kapacitet, herunder udvekslinger mellem nationale embedsmænd. Det er min opfattelse, at medlemsstaterne afviser denne tilgang. Kunne De mon kommentere det, som udenrigsministrene sagde om udveksling af nationale embedsmænd med henblik på at styrke administrationen?

Van den Broek
Det kan meget vel være, at der har flydt en række personlige synspunkter, vurderinger eller skøn rundt. Fra et policysynspunkt er det ret klart for mig. Det følger også af en omhyggelig læsning af Agenda 2000, at de lande, der opfylder betingelserne, vil blive medlemmer, så snart de opfylder betingelserne. Det vil selvfølgelig være nødvendigt med en ratifikation af tiltrædelsen. Men jeg vil gå endnu længere. Det synspunkt, som vi udviklede i Agenda 2000, er, at det skal forblive muligt for dem, der starter senere, men som kan løse deres problemer tidligere, at indhente dem, som har påbegyndt forhandlingerne først. Med andre ord burde vi på alle måder insistere på, at landene bliver bedømt efter individuelle saglige hensyn. Det gælder også for opfyldelsen af betingelserne for medlemskab.
For det andet for så vidt angår udvekslingen mellem nationale administratorer og ansøgerlande med henblik på at styrke den administrative kapacitet, så er det uløseligt knyttet til forberedelsen og omlægningen af PHAREprogrammet at bevilge - tag det ikke for nøje - 30 % af midlerne til alt, hvad der har noget at gøre med "institutionbuilding«. Det er en tilpas vag definition til at muliggøre mange aktiviteter, der strækker sig fra at styrke de demokratiske strukturer til at konsolidere domstolene, hvilket også er meget vigtigt. Men det omfatter også uddannelsesprogrammer for nationale administrationer. I denne sammenhæng har vi også bedt vores medlemsstater om at forsyne os med et referencepunkt i deres administrationer, hvor vi kan behandle disse spørgsmål om ekspertise eller udveksling m.v. af eksperter fra begge administrationer, enten uddannelse i medlemsstaterne eller eksperter fra medlemstaterne, der tager over til ansøgerlandene.
Det, som hr. Titley nævnte, fremstår som en af de væsentligste udfordringer for den kommende periode. At vedtage og tilnærme lovgivning er én ting, at bringe den i anvendelse og om nødvendigt håndhæve den ved hjælp af kyndige domstole er noget helt andet. Det vil helt bestemt tage sin tid. Derfor bør flerårige uddannelses- og udvekslingsprogrammer udgøre en væsentlig del af hele forberedelsesprocessen.

Oostlander
Fru formand, jeg er overordentlig glad for, at det ser ud til, at der er konvergens mellem Kommissionens, Rådets og Parlamentets holdninger. Det fremgår efter min opfattelse klart af kommissærens bemærkning om, at der nok er differentiering, men ingen diskriminering, altså vil der heller ikke engang være streng klassificering. Mit spørgsmål lyder: Har kommissæren også fået nogen indsigt i perspektiverne for kommissionsforslaget om at afholde en regeringskonference inden den førstkommende tiltrædelse? For det andet for så vidt angår Slovakiet: Har Kommissionen af Rådet fået indtryk af, at Slovakiet, i hvert fald efter Rådets opfattelse, kunne deltage i forhandlingerne af bilateral eller multilateral art, inden Slovakiet har foretaget væsentlige skridt for at opfylde de politiske kriterier fra København?

Van den Broek
For at tage det sidste spørgsmål først vil jeg sige, at der endnu ikke foreligger noget helt klart billede af deltagelsen i konferencen. Diskussionen er ikke afsluttet hvad Slovakiet angår. Jeg gentager, at vi mener, at Slovakiet bør tage del i denne konference af de grunde, som jeg nævnte tidligere. Og man kan heller ikke sige, at en beslutning allerede er truffet, og jeg spekulerer på, om det vil blive tilfældet ved Luxembourg-topmødet vedrørende en ny regeringskonference, der skal behandle de udestående institutionsspørgsmål, der ikke blev løst i Amsterdam.
Det ærede medlem vil være klar over, at tre medlemsstater i mellemtiden er kommet med en fælles erklæring, hvori de insisterer på, at der skal ske institutionelle justeringer, inden en udvidelse kan finde sted. Agenda 2000 siger meget klart, at vi mener, at den bedst mulige indsats ville være, at alle de udestående institutionelle spørgsmål fra Amsterdam skal behandles, inden den første udvidelse bliver en realitet. Derfor anbefaler Agenda 2000, at sådan en regeringskonference begynder på et eller andet tidspunkt omkring eller kort tid efter år 2000.

Schroedter
Regeringskonferencen i Amsterdam har jo ikke givet os nogen reform, hr. kommissær, det siger De selv. Der skal gøres mere endnu, for at Unionen er i stand til at blive udvidet. Reformerne og udvidelserne går imidlertid hånd i hånd. Frankrig har stillet forslag om at styrke betydningen af Den Stående Europakonference og også om at optage institutionelle spørgsmål på konferencen. Støtter Kommissionen dette forslag? Er Rådet og Kommissionen interesseret i at lade tiltrædelsesstaterne deltage i de institutionelle reformer? I bekræftende fald, hvordan skal det foregå? Hvilket konkret koncept har Kommissionen til at forbinde disse procedurer med hinanden?

Van den Broek
Jeg har det indtryk, at de franske forslag angående den europæiske konference ligger meget tæt på Kommissionens forslag, eller omvendt, at vores forslag ligger meget tæt på de franske. I den forstand er der ikke nogen egentlig grundlæggende forskel. Det kunne meget vel være, at man først skal præcisere, hvad det er for en deltagelse, man ønsker at begunstige ved denne konference, og så ville mange af de andre spørgsmål ret nemt kunne løses. Hvis jeg vurderer det korrekt, og der er stadig tøven omkring visse elementer i forbindelse med konferencen, drejede den sig mere om deltagelsen end om substansen. Det drejer sig alt sammen om spørgsmålet om, hvorvidt deltagelse giver en form for automatisk åbning på vejen imod medlemskab. Der er stadig behov for større klarhed, men fra det, jeg kan huske fra drøftelserne her, der var meget konstruktive, er jeg sikker på, at vi vil nå til enighed, og den europæiske konference vil endelig løbe af stablen.

Alavanos
Fru formand, jeg vil med mit spørgsmål gerne vende opmærksomheden mod Tyrkiet med udgangspunkt i resultaterne af kommissionsmedlemmets vigtige besøg i landet for nylig. Mener hr. Van den Broek, at Tyrkiet i lyset af landets eventuelle tiltrædelse vil kunne medvirke i denne Europa-konference, uden at der bør stilles betingelser med hensyn til spørgsmål som demokrati og respekt for international ret, når vi nu i den senere tid har set landet kaste sig ud i særligt provokerende handlinger med luftslag og krænkelser af en medlemsstats luftrum?

Van den Broek
Jeg kan kun gentage, at Kommissionen i Agenda 2000 beskrev, hvad vi følte burde være betingelserne for denne deltagelse. Hvis man tolker disse definitioner klart, burde de også gælder for Tyrkiet. Dette betyder på ingen måde, at vi ikke på en lang række punkter, som jeg nævnte tidligere, skulle forvente klare tegn på forbedringer fra Tyrkiet.
Det er en opmuntrende udvikling, at premierministeren, vice-premierministeren, udenrigsministeren og formanden for parlamentet ved alle de drøftelser, vi har haft med dem, beredvilligt og åbent var enige i, at menneskerettighedssituationen i Tyrkiet burde bedres. Dette var temmelig utvetydigt. Det er selvfølgelig ikke nogen garanti for bedringer, men ethvert håb om bedring starter med, at den tyrkiske part erkender, at der bør gøres noget. Vi talte også med ministeren for menneskerettighedsspørgsmål, og han udtalte sig nærmere om lovgivning, der var under udarbejdelse. Vi gentog vores argument over for ham om, at vi ikke blot ønskede at se denne lovgivning vedtaget af parlamentet, men også gerne så den blive ført ud i livet. Vi talte længe om artikel 8, der har været drøftet her i Parlamentet ved adskillige lejligheder, og vores budskab var utvetydigt.
Endelig er det opmuntrende, og det bør opmuntres yderligere af os, at undtagelsestilstanden er hævet i en række provinser. Det er sket i tre. Der er stadig seks, der har undtagelsestilstand, og inden udgangen af året håber vi at se undtagelsestilstanden hævet i andre provinser.

Giansily
Hr. kommissær, tror De ikke, at en udvidelse som den, der i øjeblikket tegner sig, vil betyde en forskydning af balancen i retning af Østersølandene på bekostning af Sortehavslandene? Bortset fra Tyrkiet, med hvem, som De understregede lige før, forhandlingerne bliver vanskelige af andre årsager end de rent geografiske, er jeg bekymret for Rumænien, som først oplevede et virkeligt systemskifte i december sidste år.
Mener De ikke, at Unionen af politiske grunde må yde en større, og bedre, hjælp til dette land, bl.a. inden for rammerne af PHARE-programmet, for at gøre det muligt for rumænerne hurtigst muligt at blive optaget i EUsystemet?

Van den Broek
Den planlagte udvidelse er afbalanceret, fordi den omfatter fremtidige medlemsstater i nord, øst og syd. Det er ikke nogen tilfældighed. Man forsøger at bevare en balance. Hvis man går et skridt videre - selvom det, som De vil forstå, ikke blev gjort af geografiske årsager - vil De se, at der er lande i nord, som forhandler, og andre, som vi mener bør fortsætte forbederelserne i endnu et stykke tid. Det samme gælder for øst. For syd foreslog vi end ikke en ny avis , fordi situationen for Cyperns vedkommende er noget speciel. Så i den henseende er der en klar ligevægt.
Hvad Rumænien angår, så overvejer Kommissionen generelt, hvorledes og hvordan disse lande, der ikke er så langt fremme i deres forberedelser, kan modtage ekstra opmærksomhed eller assistance. I den henseende har vi en vis feksibilitet i instrumenterne til videre forberedelse, herunder PHARE-programmet, og vi kan lægge mere vægt forskellige steder. I almindelighed må man forsøge at finde en fornuftig balance, så de lande, som er længere fremme, ikke bliver straffet for at være længere fremme. De bør godskrives for det. De startede deres reformproces på et tidligere tidspunkt og ofte med mange politiske ofre m.v. Vi har dog i hele sammenhængen med altomfattenheden en interesse i at se, at de lande, som ikke er så langt fremme, modtager den nødvendige ekstra opmærksomhed, så de kan indhente de andre snarest muligt.

Féret
Jeg har med stor interesse, og en hvis tilfredshed, noteret mig, hvad hr. Van den Broek sagde om, at han ønskede, at Den Europæiske Union kom til at omfatte samtlige europæiske lande - og jeg understreger: europæiske, for jeg mener ikke, at dette kan omfatte Tyrkiet, som ikke er et europæisk, men et asiatisk land. Alligevel synes jeg, at vi i nogen grad roser og kritiserer på én gang. Jeg hørte hr. Santer sige det samme som kommissæren for to dage siden i Riga, og det var jeg også ret tilfreds med.
Men samtidig har man sat eksempelvis Slovakiet lidt tilbage, idet Kommissionen har tilladt sig hvad jeg opfatter som en indblanding i dets indre anliggender. Hvad siger har den da sagt til Slovakiet? Jo: «Skift præsident, så får vi se derefter«.
Endnu et problem bekymrer mig, nemlig med hensyn til de baltiske lande, som står på tærsklen til vores imperium, og om hvem det i øjeblikket hedder, at de ikke kommer ind i Den Europæiske Union samtidig. Jeg mener imidlertid, at de, af de mest elementære fornuftsgrunde, bliver nødt til at komme ind i vores store Europa på samme tid.

Van den Broek
Jeg vil tage det sidste spørgsmål først vedrørende de baltiske stater. Hvis der udvikler sig en situation i de kommende år, der gør, at alle de baltiske lande kan bedømmes efter individuelle saglige hensyn til at have nået samme parathed for medlemskab, kan jeg ikke se, hvorfor de ikke skulle kunne blive fulde medlemmer på samme tid. Men det modsatte gør sig også gældende. Hvis de ikke er parate samtidig, er der ikke nogen grund til at sige til dem, der er nået længst, at de skal vente på dem, der måtte behøve mere tid. Det ligger alt sammen i den filosofi og den analyse, vi har lavet. Der er forskelle nu, der er blevet vurderet objektivt. Hvorvidt disse forskelle eller afstande mellem forskellige ansøgerlande vil forblive de samme i de kommende år, vil afhænge meget af dem. Nogle vil måske opfylde betingelserne tidligere end andre. Nogle vil måske overvinde visse problemer lettere end andre.
Hvad Slovakiet angår, vil jeg gerne sige til det ærede medlem, at vi ikke blander os i interne affærer. Vi anvender de betingelser, som vi har fastsat for medlemskab af Den Europæiske Union, og som jeg mener er fuldt ud legitime. Hvis disse betingelser ikke opfyldes eller kun opfyldes i utilstrækkelig grad, vil det få visse konsekvenser. De har ret, når De siger, at vi har anvendt de politiske betingelser på en strengere måde, nemlig at vi ikke har taget højde for, hvad de fremtidige politiske udviklinger kunne være men har vurderet den politiske situation på vurderingstidspunktet og på det grundlag har draget vores konklusioner vedrørende anbefalingen af en indledelse af forhandlinger.
Det er ikke kun forsvarligt men også absolut nødvendigt. At spille lotteri om, hvilke udviklinger der måtte finde sted rent politisk er noget, Den Europæiske Union med alle de værdier og standarder, den har og deler med andre europæiske lande, ikke bør hengive sig til. Nogle vil måske sige: "Tyrkiet er noget for sig og ikke et europæisk land«, men det ville måske være godt atter en gang at kaste et blik på den associeringsaftale, der blev indgået så langt tilbage som i 1963. Jeg vil ikke åbne for den diskussion nu. Den kan vi tage en anden gang.

Carnero González
Hr. kommissær, kan De på baggrund af den kritik og tvivl, som Kommissionens økonomiske beregninger har fremkaldt, fortsat sikre, at højst 1, 27 % af Den Europæiske Unions BNI vil være tilstrækkeligt til at imødegå store udfordringer som f.eks. udvidelse, opretholdelse og udvikling af solidaritetspolitikker, såvel de strukturelle som samhørighedspolitikkerne?

Van den Broek
Jeg sætter pris på, at det ærede medlem efter at have brugt hr. Liikanen som sparringpartner i første rundenu forsøger sig med denne kommissær. Men jeg vover at stille mig op og sige, at punkt 27 skulle være tilstrækkeligt til og med år 2006. De beregninger, vi har fået forelagt, og som Parlamentet er bekendt med, viser tydeligt, at man ikke ifølge denne ræsonneren kan fastholde, at udvidelsen udelukkende vil finde sted på bekostning af en gruppe medlemsstater eller en enkelt medlemsstat. Når De henviser til struktur- og regionalpolitikkerne, der, som De ved, er taget op til fornyet overvejelse, skulle et beløb på ECU 275 milliarder til det formål over denne periode da bestemt være tilstrækkeligt til at fortsætte en række vigtige regionale politikker inden for vores nuværende medlemsstater.

Paasilinna
Ærede fru formand, hr. kommissær, det har allerede været svært for de nuværende medlemslande både socialt og politisk at opfylde Emu-kriterierne. Nu er vi ved at tilslutte ganske fattige lande. EU-kriterierne er omfattende og krævende, og opfyldelse af dem bør ske under Emu-forhold. Hvordan tror I, at en social eksplosion eller opståen af problemer kan undgås i disse lande i den fase, når de med hårde tag forbererer sig til medlemskabet?

Van den Broek
Man kunne give flere svar herpå. Det er ikke et problem med kun én faktor. De foranstaltninger, som landene træffer for f.eks. at stabilisere deres økonomier: på den ene side de makroøkonomiske foranstaltninger og på den anden side de bestræbelser, de gør for at omstrukturere deres økonomi, hele processen med privatisering og modernisering af deres industri, det de f.eks. gør for at reformere deres pensionssystemer, der for nærværende udgør en utålelig byrde for mange nationale budgetter, er alle foranstaltninger, der er forbundet med deres ønske om medlemskab, men det ville under alle omstændigheder være nødvendigt for landets økonomiske udvikling og også for dets samfundsmæssige udvikling. De vil måske sige, at de er nødt til at tage et yderligere skridt, hvor hele Den Europæiske Unions lovgivningsmasse også skal absorberes. Og De har ganske ret. Når man taler om barske foranstaltninger, f.eks. afskaffelsen af alle former for subsidier, der hæver prisniveauet for ikke-forædlede produkter, selvom mange af dem midlertidigt er undtaget fra denne liberaliseringsproces, betyder det i sandhed, at der er trængsler.
Samtidig kan man i mange af disse lande se, at købekraften og levestandarden som følge af de økonomiske foranstaltninger, de har truffet, stiger langsomt men sikkert. Dér, hvor der er alvorlige problemer og flaskehalse, f.eks. de seneste seks måneder i Bulgarien, har det været Den Europæiske Union, der i erkendelse af eftervirkningerne af visse nødvendige økonomiske foranstaltninger har sørget for to sociale programmer til ECU 20 millioner for at lette trængslerne for de mest nødlidende. Så det er et spørgsmål om solidaritet med disse lande på den ene side at tilskynde dem til at fastholde deres reformpolitikker - og vi har set dette i en række ansøgerlande - uden hvilken fremtiden ser endog endnu mere dyster ud, og på den anden side vil vi, hvor vi kan give en hjælpende hånd med at lette midlertidige flaskehalse, forsøge at hjælpe i denne henseende.

Formanden
Tak til kommissær Van den Broek for dette svar og for at have deltaget debatten i det hele taget: den er nu afsluttet.
Jeg byder kommissær Kinnock velkommen og takker ham for at have indvilget i Parlamentets anmodning om at komme med så kort varsel.
De franske lastbilchaufførers vejblokade
Kinnock, Neil
Jeg er taknemmelig for denne lejlighed til at informere Parlamentet om den de franske lastbilchaufførers strejke og beslægtede spørgsmål. Sidste torsdag, inden den nuværende strejke begyndte, skrev jeg til transportminister Gayssot og indenrigsminister Chevènement for at bede dem indtrængende om at træffe alle mulige foranstaltninger for at forhindre strejken og også for at bede dem om at træffe foranstaltninger, der ville lette den internationale vejtrafik inden for det indre marked, såfremt strejken skulle blive en realitet.
Jeg bad endvidere hr. Gayssot om at iværksætte et forslag, han var kommet med i vores tidligere korrespondance, om etablering af et informationssystem, der har til formål at bistå lastbilchauffører, der kører gennem Frankrig. Sent sidste fredag modtog jeg et svar fra de to ministre, der redegjorde for de forskellige bestræbelser, de gjorde for at forsøge at afværge en strejke, og som også oplyste om, at de var i færd med at undersøge de under omstændighederne bedst mulige foranstaltninger til med alle midler at forhindre de gener, som internationale lastbilchauffører måtte komme ud for som følge af en strejke.
Ud over disse og andre kontakter har min kollega, hr. Monti, været i brevveksling med den franske minister for europæiske anliggender, hr. Moscovici, for at formidle et lignende synspunkt om det væsentlige behov for at bevare den frie bevægelighed. Da strejken startede, reagerede den franske regering ved at udkommandere politistyrker til at rydde flere vigtige grænseovergange. Regeringen etablerede endvidere et informationssystem i overensstemmelse med tidligere løfter, og den gjorde en vedholdende indsats for at sikre, at drøftelserne mellem arbejdsgivere og fagforbund fortsatte.
I går, på strejkens anden dag, skrev jeg igen til hr. Gayssot og hr. Chevènement og de ansvarlige fagforeningsledere. I mine breve til ministrene takkede jeg regeringen for dens indsats med at hæve blokaderne ved de internationale grænseovergange, men jeg opfordrede dem også til at sørge for at hæve de sidste blokader. Jeg afventer et svar på dette seneste brev.
I mit brev til fagforeningslederne henledte jeg opmærksomheden på lastbilchaufførernes, arbejdsgivernes og medlemsstaternes alvorlige bekymring over denne hindring for den fri bevægelighed. Jeg understregede også, at arbejdstagere og virksomheder uden for Frankrig led stor overlast som følge af en konflikt, som de ikke havde nogen del i, og som de absolut ikke havde nogen indflydelse på. Derfor opfordrede jeg fagforeningsfolkene til straks at fjerne barriererne for den internationale lastbilskørsel.
I går aftes oplyste de franske myndigheder mig om, at den eneste internationale grænseovergang, der på dette tidspunkt var blokeret var ved Calais. Jeg fik at vide, at Kanaltunnel-blokaden var hævet, efter at de strejkende havde fået oplyst, at myndighederne var rede til at tage passende styrke i anvendelse, hvis blokaden ikke blev hævet. Som medlemmerne af dette Parlament vil vide, synes der stadig at være adskillige blokader på mange forskellige steder, og nogle flyttes med jævne mellemrum til andre steder. Trafiksammenbruddet fortsætter derfor i betydelig grad.
På denne baggrund har Kommissionen naturligvis atter undersøgt spørgsmålene om medlemsstaternes retlige ansvar for at bevare den frie bevægelighed ifølge Traktaten og om Kommissionens bemyndigelse til at gribe ind i vores rolle som traktatens vogtere. Jeg melder Parlamentet, at vi ligesom ved tidligere lejligheder på basis af indhentet juridisk rådgivning for det første konkluderer, at medlemsstaterne skal have gjort alle mulige bestræbelser for at fremme den internationale trafiks frie bevægelighed, og for det andet at enhver egentlig retlig bemyndigelse, som Kommissionen måtte have til at gribe ind, er direkte forbundet med styrken i de bestræbelser, der bliver gjort af medlemsstatsregeringerne.
Nu, hvor den igangværende franske strejke befinder sig i sit tredje døgn, er det klart, at de franske myndigheder har gjort alvorlige og vedvarende bestræbelser på at opfylde deres traktatsansvar gennem deres anvendelse af politistyrker, gennem de bestræbelser, de har gjort for at holde forhandlingerne i gang og gennem tilvejebringelse af information til lastbilchaufførerne. Vi vil naturligvis bevare den tætte kontakt til den franske regering og fortsætte med at overvåge begivenhederne. Regeringen og Kommissionen arbejder i sikker viden om, at hvis en medlemsstat forsømmer sine forpligtelser til at stræbe efter at bevare den frie bevægelighed, så vil Kommissionen helt bestemt gøre brug af sin bemyndigelse til at indlede retsforfølgning.
Samtidig med at vi naturligvis respekterer folks borgerret til at nedlægge arbejdet, så bør hindringen af den frie internationale bevægelighed fordømmes ligesom enhver form for fysisk vold, hvad enten den udøves af de strejkende eller andre, der er berørt af strejken. I løbet af de seneste dage har der været rejst krav om lovændringer, der vil medføre regler, der fastsætter et krav om minimumstjenesteydelser og formelle ordninger til betaling af erstatning til de interesser, der skades af arbejdskonflikter, der forhindrer eller hæmmer den frie bevægelighed. Mine kolleger og jeg er rede til at overveje, om der er praktiske muligheder for at samle forslag om sådanne spørgsmål, der kan håndhæves, samtidig med at vi er bevidste om den kendsgerning, at støtte til sådanne initiativer sikkert ikke i praksis vil blive givet med lethed af noget Råd af medlemsstatsministre. Når der er foretaget yderligere vurdering af de retlige og praktiske implikationer af at fortsætte den kurs, der foreslås fra nogle sider, vil jeg med glæde melde dette til Parlamentet.

Camisón Asensio
Hr. kommissær, det var måske belejligt at huske på, at franske landmænd for nylig, i november 1996, på ny angreb spanske lastbilchauffører og chauffører fra andre lande, som fragtede landbrugsprodukter i Sydfrankrig. De blev lovet erstatning, men det er vist gået i glemmebogen.
Nu er der opstået en ny konflikt, og på grund af Frankrigs geografiske placering har det antaget en europæisk dimension. Vi står faktisk over for en »eurostrejke«, som rammer lande, der ligesom Spanien ikke har noget at gøre med årsagerne til strejken, og skaderne er alligevel omfattende. Tabene er for Spaniens vedkommende blevet opgjort til cirka ESP 3 milliarder om dagen, og den spanske østkyst er et af de hårdest ramte områder.
Ud over at minde om, at erstatningerne fra sidste år allerede burde have været udbetalt, er det i betragtning af denne nye konflikt tid til at anmode Kommissionen om, at den øjeblikkeligt træffer de nødvendige foranstaltninger til sikring af varernes frie bevægelighed og overvejer en rimelig erstatning til de produktområder, der er blevet skaderamt.
Kommissæren taler om en række aktioner. Mine ord skal derfor opmuntre ham til fortsat at handle i samme retning. Det er derfor også tid til at kræve, at de behørige myndigheder træffer de nødvendige foranstaltninger til at garantere den frie bevægelighed under denne konflikt, og at der skabes nogle særlige transportkorridorer, som sikrer passage, så dette fundamentale princip i Den Europæiske Union kan opfyldes.
Hr. kommissær, slutteligt vil jeg gerne ...
(Formanden afbrød taleren)

Formanden
Nej, hr. Camisón Asensio, det kan ikke lade sig gøre; dette er snarere end erklæring end et spørgsmål, og De har desværre allerede overskredet Deres taletid med et minut.

Kinnock, Neil
 Jeg anerkender den bekymring og forbitrelse, der ligger til grund for hr. Camisóns spørgsmål. Jeg vil for det første sige til ham, at alle i dette Parlament, såvel som i Kommissionen, kan forstå den særlige indvirkning, som en konflikt, der alvorligt hindrer varernes frie passage gennem det indre marked, har på lande som Spanien og Portugal såvel som på de nordlige lande i Fællesskabet. For det andet er der, som han muligvis allerede ved, i forbindelse med tidligere episoder, der har resulteret i fysiske angreb på spanske lastbilchauffører med last af frugt og lignende produkter, bragt en sag for Domstolen, og inden alt for længe skulle man være nået frem til en konklusion af særlig relevans for denne sag.
Det står imidlertid klart, at de angreb, der har fundet sted ved disse lejligheder, adskiller sig betydeligt fra dem, der opleves i den nuværende konflikt. Jeg er overbevist om, at Parlamentet vil ønske at foretage en klar skelnen mellem de to sæt omstændigheder i deres sind.
Det ærede medlem anmoder Kommissionen om at »træffe de nødvendige foranstaltninger i relation til den frie bevægelighed og for så vidt angår erstatning«. Jeg er nødt til at sige, at situationen hvad angår Kommissionens retlige bemyndigelse er præcist sådan, som jeg startede med at sige det i min indledende redegørelse. Det er en kendsgerning, og indtil en medlemsstat viser, at den tilsidesætter sine forpligtelser til at værne om den frie bevægelighed, har Kommissionen ingen egentlig bemyndigelse til at handle.
For det andet er der ingen fællesskabslov og derfor ingen bemyndigelse hvad Kommissionen angår, til at kræve etablering eller tilvejebringelse af erstatning. Jeg har imidlertid igennem mange og lange måneder gentagne gange appelleret til både den afgåede og den siddende franske regering om at vedstå de givne løfter om at yde erstatning til lastbilchauffører fra hele Fællesskabet. Jeg må med beklagelse sige, at antallet af imødekomne erstatningskrav hidtil er yderst beskedent, og der er langt over tusind, der stadig ikke er behandlet og ydet gyldig erstatning.

Wijsenbeek
Fru formand, lad mig begynde med at give en kompliment til Kommissionen, som denne gang hurtigere og mere effektivt har påtaget sig sit ansvar og grebet ind over for den franske regering. Men i erkendelse af, at vi for et år siden her talte om nøjagtigt det samme emne, og at kommissæren dengang sagde: Der arbejdes på kompensationer, er det tydeligt, at mindre end 1 % af kravene er opfyldt. Anser kommissæren ikke tiden for at være inde til, at også Ministerrådet beskæftiger sig med denne sag og når frem til en kompensationsordning, der overdrages Kommissionen, som kan råde over en fond med henblik på at foretage hurtig og direkte udbetaling, således at det i en branche, som jo i forvejen befinder sig i en vanskelig situation, ikke forholder sig sådan, at der anmodes om flere konkurser?
Fru formand, det er umuligt at tale her, mens alle kolleger sidder og skvadrer op.

Formanden
Tak, hr. Wijsenbeek, men så vidt jeg kunne se, var der undtagelsesvis ingen medlemmer, der sagde noget.

Kinnock, Neil
 Jeg er hr. Wijsenbeek taknemmelig for hans spørgsmål, selvom jeg må pege på, at vi denne gang handler fuldstændig konsekvent med den måde, vi handlede sidste gang. Jeg søgte at gribe ind, inden strejken fandt sted sidste år. Vi var i konstant forbindelse med de franske myndigheder og lagde alt det pres, vi kunne på begivenhederne. Nøjagtig samme forløb er blevet fulgt denne gang, og jeg vil gerne opfordre det ærede medlem til at reflektere over dette.
Jeg afgav et løfte på dette tidspunkt sidste år om at arbejde for, at der blev ydet erstatning. Jeg har holdt dette løfte, som jeg oplyste tidligere, ved gentagne mundtlige og skriftlige appeller til skiftende franske ministre for at sikre, at det etablerede erstatningssystem kunne virke effektivt og prompte. Jeg melder min store skuffelse - som jeg har gjort det til den franske regering- over, at dette ikke har fundet sted.
Hvad den fremtidige udvikling angår, forstår jeg, at der er en vis entusiasme i nogle lejre over for at etablere en eller anden form for fællesskabsfond og opnå Ministerrådets godkendelse af denne. Når man har reflekteret nærmere over dette, må man tage i betragtning, at ikke alle medlemsstater ville kunne tilslutte sig en sådan kollektiv måde at angribe sagen på. For det andet er det værd også at reflektere over den mulighed, at den blotte eksistens af en fond, snarere end at mindske muligheden for strejker, rent faktisk kunne bidrage til at tilskynde til konflikter. Disse spørgsmål må vurderes og analyseres på den måde, som jeg foreslog tidligere. Intet er udelukket, men samtidig er det under alle omstændigheder tilrådeligt med en velovervejet måde at tackle sagen på.

Berès
Hr. kommissær, De var oprigtig nok til at sige, at den siddende franske regering helt klart forvaltede denne konflikt, der skyldes manglende overholdelse af tidligere indgåede aftaler, på en behændig måde og arbejdede for, at der kunne indgås en egentlig langsigtet aftale om chaufførernes vilkår. De oplyste, at den franske regering, endog før konflikten brød ud, havde taget kontakt med deres kontor og de primært ansvarlige i medlemsstaterne for at underrette dem om situationen og orientere om blokaderne, og at man derfor ved, hvor der er blokader. Den franske regerings indsats har også gjort det muligt at sikre fortsat fri passage ad de vigtigste færdselsårer. Jeg takker Dem, hr. kommissær, fordi De nævnte dette.
Alligevel står det klart, at konflikten også har en europæisk dimension. Varernes frie bevægelighed må gå hånd i hånd med en harmonisering af arbejdsvilkårene. Afviser man dette, gør man sig uvenner med samtlige EU-borgere. Det er den aktuelle konflikt et udtryk for; i morgen vil en anden konflikt, der berører en anden af vores medlemsstater, give udtryk for det samme.
Hr. kommissær, et sidste spørgsmål: Mener De, at det er den frie bevægelighed i traktatens forstand, der står på spil i denne konflikt, det vil sige, at der er tale om en bevidst konkurrencefordrejning? Jeg mener det ikke. Der er snarere tale om en konflikt, der skyldes manglende harmonisering af arbejdstagernes vilkår.

Kinnock, Neil
 Jeg bliver nødt til at modstå den fristelse, som den ærede dame tilbyder mig, om at anlægge et syn på den franske regerings politik. Det er visselig ikke en sag, som Kommissionen bør kommentere.
Hvad en harmonisering af arbejdsvilkårene angår, kan jeg måske bistå Parlamentet ved blot at citere fra det brev, som jeg i går sendte til alle fagforeningsledere, og hvori jeg henledte deres opmærksomhed på en ting, som de allerede er klar over, nemlig at jeg og mine kolleger i Kommissionen har indsamlet og fremmet eventuelle forbedringer af fællesskabslovgivningen i relation til landevejstransport, som direkte vil tage sig af adskillige af de spørgsmål, der giver anledning til utilfredshed i mange dele af Unionen. Jeg henleder opmærksomheden på det arbejde, der foregår i Unionens Ministerråd, og som vil resultere i indførelsen af en ny generation elektroniske takometre, på udviklingen af forslag til skrappere regler for adgang til lastbiltransporterhvervet og på den hvidbog om arbejdstid, der foreslog, at de relevante principper i fællesskabslovgivningen burde udvides til alle sektorer, der for nærværende ikke er medtaget, herunder lastbiltransport. Jeg tror, at en almindelig anvendelse af anstændige arbejdsvilkår helt klart kan gøre sit bidrag til gode forhold på arbejdsmarkedet.
Men spørgsmålet er noget, som man til stadighed må være opmærksom på, og for Kommissionens vedkommende har det ingen direkte relevans for adfærden i eller oprindelsen til den igangværende konflikt, som fortrinsvis er en sag mellem parterne i konflikten og den franske regering.

McIntosh
 Jeg vil gerne bede kommissæren om en afklaring af et punkt i hans redegørelse, som jeg mener er en unøjagtig fremlæggelse af loven, som den foreligger i dag. Maastricht-traktaten indførte for første gang en bemyndigelse for Kommissionen til at kunne tildele straffe i form af bøder til en medlemsstat, der som i dette tilfælde klart bryder bestemmelserne om den frie bevægelighed. Jeg ved ikke, hvor mange flere beviser, Kommissionen har brug for. Dette kaos har gentaget sig siden 1984, og sidste års kaos løb op i millioner af pund. Derfor bedes kommissæren venligst om at tage de bestemmelser i anvendelse, der blev indført af Maastrichttraktaten, og tilbageholde midler fra de europæiske skatteyderes budget, som franske landmænd, franske fiskere og franske praktikanter ellers nyder godt af. Vil han anvende disse bestemmelser og bekræfte, at der ikke behøves nogen ændring af loven. Han skal blot iværksætte bestemmelserne i Maastricht-traktaten.

Kinnock, Neil
 Jeg ved, at det ærede medlem er advokat, og hvis hun dømte i en hvilken som helst form for sag, og det blev anført som argument for hende, at der var et automatisk middel i henhold til Maastricht-traktaten til at iværksætte loven på den måde, hun foreslår, ville hun behandle den med fuldstændig latterliggørelse. Så jeg vil gerne sige til hende, at selvom jeg er opmærksom på bestemmelserne i artikel 30 og artikel 5 i Traktaten om Den Europæiske Union, så er det en kendsgerning - og det er en ubestridelig retlig kendsgerning - at hvis en medlemsstat ved alle praktiske midler bestræber sig på at opfylde dens forpligtelse til at bevare den frie bevægelighed inden for det indre marked, så har Kommissionen kun en meget begrænset bemyndigelse til at gribe ind.
I dette tilfælde har den franske regering indsat politistyrker. Den franske regering leverer information, og den franske regering har gjort en lang række forsøg på at sikre, at forhandlingerne fortsætter. Under disse omstændigheder er jeg overbevist om, at en hvilken som helst advokat eller parlamentariker vil erkende, at det ville være yderst vanskeligt at forsøge at påvise, at en medlemsstatsregering ikke overholder sin forpligtelse i henhold til traktaten.

Wolf
Hr. kommissær, vores gruppe er altid gået ind for at nedsætte arbejdstiden, at omstrukturere transportvæsenet socialt og økologisk og at garantere alle borgere deres grundlæggende ret til at demonstrere. Af og til - og stadig oftere - har dette Parlament delt vores standpunkter i den forbindelse. Vi Grønne ønsker derfor i dag at udtrykke vores solidaritet med de strejkende franske lastbilchauffører. Vi lykønsker de strejkende lastbilchauffører med deres mod og initiativ. Det er en strejke for Europa og ikke mod Europa!
Man burde overveje, om vi stadig befinder os på Peterloo-tiden, hr. kommissær, hvor statens funktion bestod i at skyde strejkende arbejdere. Staten er i dag en formidler, og jeg vil også gerne gratulere den franske regering med den gode facon, som den hidtil har udvist, når den skulle finde udveje. Jeg kan ikke forstå, at De her kun påtaler fagforeningsledelsen og ikke den skandaløse adfærd hos arbejdsgiverforeningerne, som kun har kunnet bringes tilbage til forhandlingsbordet med det allerstørste besvær!
Hr. kommissær, transportsektoren er ikke omfattet af arbejdstidsdirektiv 104/93. Den sociale dumping, som er resultatet heraf, er iøjnefaldende. Hvorfor vil De nu igen fremlægge et »white paper« og ikke noget direktiv? Her kan man virkelig spørge sig selv, hvad Kommissionen ønsker rent politisk!

Kinnock, Neil
 Jeg er hr. Wolf taknemmelig for hans spørgsmål. Hvidbogen om udstødte sektorer er tydeligvis udgivet, og der vil foreligge udkast til lovgivning ved årets udgang. Jeg deler det håb, der næres på tværs af det ganske Parlament i næsten alle politiske grupperinger om, at vi kan gøre fremskridt med denne lovgivning og med indføjelsen ikke blot af lastbiltransporten men også af andre transportsektorer i Fællesskabets eksisterende lovgivning.
Det ærede medlem er i sin fulde ret til at erklære sin solidaritet med de franske chauffører. Jeg er imidlertid blevet opdraget til at mene, at solidaritet er udelelig, og jeg er sikker på, at han ønsker at udstrække sin solidaritet også til de chauffører af adskillige nationaliteter, der nu er strandet i Frankrig og døjer under meget vanskelige vilkår

Bazin
Fru formand, hr. kommissær, vi bør anskue denne sag i et større perspektiv. . Jeg er helt enig med Dem i, hvor vigtigt det er overalt og til enhver tid at forsvare den frie bevægelighed, og jeg forstår udmærket, at De, helt bortset fra de juridiske aspekter, må prøve at lægge pres på den franske regering. Men problemet har reelt dybereliggende årsager. De bør, hr. kommissær, lytte til det nødråb, der kommer, ikke alene fra de franske lastbilchauffører, men også fra lederne af de virksomheder, hvori de er ansat; mange af disse virksomheder er presset til det yderste eller kæmper ligefrem for at overleve.
På dette som på så mange andre områder er den egentlige årsag manglende harmonisering. Man kan ikke for alvor tale om et indre marked, så længe der hersker en sådan konkurrenceforvridning. Og hvordan skal vi kunne tage den nye kørselsmåler til kontrol af, om der snydes med køretiden, alvorligt, når der samtidig arbejdes 45 timer i nogle lande og 65 i andre?
Hr. kommissær, det er yderst vigtigt, at man nu tager de nødvendige initiativer på europæisk plan med hensyn til arbejdsvilkår og beskatning.

Kinnock, Neil
 Jeg må sige, og det er ikke første gang, at jeg med liv og sjæl kan støtte formanden for Udvalget om Transport og Turisme i den store vægt, han lægger på forbindelsen mellem fair konkurrence og anstændige arbejdsvilkår. Det er til en vis grad dette, der inspirerer til den entusiasme, som Kommissionen og mange medlemmer af dette Parlament føler for at få en lovændring, der vil gøre det muligt for mange transportsektorer, og herunder lastbiltransportsektoren, at blive omfattet af bestemmelserne i arbejdstidsdirektivet.
Herudover er jeg sikker på, at erstatningen af det nuværende takometer med en elektronisk anordning, der vil udgøre en langt større garanti imod misbrug eller svindel, vil vise sig at være et betydeligt fremskridt, både når det gælder om at sikre fair konkurrence inden for sektoren i Unionen, og når det gælder om at sikre, at chaufførernes sociale vilkår beskyttes ordentligt og humant, idet ikke alle nyder reel beskyttelse nu.

Medina Ortega
Fru formand, diskussionen om lammelsen af de franske landeveje er en diskussion, vi har næsten hvert år. Tidligere talere har nævnt nogle aspekter vedrørende den frie bevægelighed. Jeg mener, det er godt, at vi har kommissær Kinnock i dette hverv for tiden. Jeg forestiller mig selvfølgelig ikke, at kommissær Kinnock skal lede et kavaleri fra Kommissionen til at befri ruten mellem Lille og Bruxelles. Jeg mener ikke, at det er hans funktion. Efter min opfattelse skal han ikke gøres til en person, der nedkæmper de franske arbejdere i en ny Germinal , tværtimod, jeg kender ham godt nok til at forvente et målrettet initiativ fra hans side, således at der kan gennemføres en socialpolitik på transportområdet og en omfattende EU-socialpolitik. Kommissær Kinnock vil benytte lejligheden til at præsentere denne ambitiøse politik.

Kinnock, Neil
 Jeg er det ærede medlem taknemmelig. Som han siger, kender vi alle hinanden godt, og - håber jeg - har gensidig respekt for hinanden. Jeg vil blot benytte mig af lejligheden i forbindelse med hans spørgsmål til endnu en gang stærkt at understrege, at samtidig med, at et stigende antal mennesker, herunder arbejdsgivere, kommer til at forstå den stærke forbindelse, der er mellem fair konkurrence og effektiv drift og anstændige sociale vilkår, så vokser også det miljø, hvori Kommissionen søger at sikre støtte til sine initiativer i denne sektor. Jeg håber derfor, at vi i en ikke alt for fjern fremtid kan se frem til ikke blot forelæggelse af forslag til lovgivning men til medlemsstaternes beredvillige støtte til denne og dens anvendelse og effektive håndhævelse overalt

Jarzembowski
Diskussionen går efter min mening langsomt i den forkerte retning. Virkeligheden er jo den, at man må skelne mellem to ting: Løndiskussionerne mellem arbejdsgiverne og arbejdstagerne i Frankrig er godt nok berettigede, men disse nationale strejkehandlinger må ikke resultere i, at lastbilchauffører tages som gidsler på tværs af Europa i denne interne franske konflikt. Det er urimeligt! Det har kommissæren også sagt direkte.
Hr. kommissær, De har sagt, at De har kontakter til den franske regering, men De har også sagt, at der hele tiden er skiftende strejkebarrikader, og at det hele tiden ender med, at lastbilchaufførerne fra Portugal, Spanien, Tyskland eller andre EU-lande generes på trods af alle løfter fra den franske regering.
Derfor lyder mit første spørgsmål: Hvornår vil De, hr. kommissær, i dette nødstilfælde - og inden for nogle få timer - anmode De Europæiske Fællesskabers Domstol om en foreløbig kendelse mod den franske regering, så den ophæver blokadeforanstaltningerne og gennemfører den frie gennemkørsel? Andet spørgsmål: I henhold til art. 5 i fællesskabsretten er hvert land forpligtet til at garantere den frie bevægelighed for personer - det er det, det handler om her - og for varer, og hvis et land ikke gør det, så er det efter min mening erstatningspligtigt. Hvad vil De gøre for at beskytte arbejdstagernes og virksomhedernes berettigede interesser?

Kinnock, Neil
 Jeg er det ærede medlem taknemmelig for hans spørgsmål, selvom jeg ikke nødvendigvis er taknemmelig for alle hans konklusioner. Og det af den ganske enkle grund, at jeg hører krav fra en lang række sider om øjeblikkelig og magtfuld handling fra Kommissionens side uden et lignende krav om ændringer i loven, der ville give Kommissionen bemyndigelse til at skride til en sådan handling. Jeg må også sige - og det omfatter ikke nødvendigvis hr. Jarzembowski - at blandt dem, der mest intenst stiller krav om, at Kommissionen griber ind, er mange, som ville være de første til at tilkendegive harme, hvis Kommissionen blev tildelt beføjelser til at underkende nationale regeringers beslutninger og handlemåder, når disse regeringer gjorde deres bedste for at værne om fællesskabslovgivningen.
Jeg må sige, at jeg håber, at der ikke er noget medlem i dette Parlament, der vil forsøge at tilkendegive et overdrevent eller urigtigt syn på realiteterne omkring loven. Loven siger i enkle vendinger, at medlemsstaterne er ansvarlige for at værne om den frie bevægelighed, og medmindre og indtil det kan påvises, at de har forsømt denne forpligtelse, er Kommissionens effektive bemyndigelse til at gribe ind eller iværksætte foranstaltninger imod regeringen meget små, hvis den overhovedet eksisterer. Jeg håber, at dette er klart forstået. Hvis der er et krav om ændring af loven, så kan folk bestemt fremsætte dette krav. Jeg beder dem om at afprøve det imod de politiske realiteter og medlemstatsregeringernes holdning og ikke blot imod atmosfæren i dette Parlament

Gallagher
Jeg vil ligesom mine kolleger starte med at takke kommissær Kinnock for at have redegjort for de seneste udviklinger. Det sætter vi pris på. Det er den offentlige opfattelse, at Kommissionen denne gang har handlet hurtigere, end den gjorde sidste gang. Det er opfattelsen, selvom det måske ikke er rigtigt. Det vil forhåbentlig resultere i en tidlig løsning af problemet.
Arbejdskonflikten koster den irske økonomi 10 millioner pund om dagen i tabt handel. Hver enkelt lastbil taber 1.000 pund om dagen. Der sidder 400 irske lastbiler fast i dette, og De vil forstå, at langt størstedelen af vores varer eksporteres til det europæiske kontinent og hovedparten af disse via Frankrig. Det kunne få - og hvis det varer meget længere, vil det få - en ødelæggende virkning på den irske økonomi. Det vil få mange lastbilchauffører til at give op og ligeledes mange virksomheder. Det har vi ikke råd til. Vi er stolte over vores rekord, og vi ønsker ikke at gøre skår i den som følge af dette.
Kommissionen har ingen retlig beføjelse til at gribe ind i sådanne konflikter, medmindre der er tale om forsømmelse. Jeg mener, at der er tale om forsømmelse hvad angår den tidligere konflikt, som ingen irske lastbilchauffører endnu er blevet betalt for. Kommissæren oplyste mig under plenarmødet i september, at han gjorde sit yderste for at sikre snarlig betaling. Men intet er sket. Pengestrømmen er berørt, og jeg vil gerne spørge kommissæren, hvad han gør i relation til de irske lastbilchauffører, der endnu ikke er betalt, og hvad han gør for at hjælpe irske lastbilchauffører i relation til denne konflikt?

Kinnock, Neil
 Jeg kender til hr. Gallaghers store og vedvarende opmærksomhed omkring disse spørgsmål. Jeg er - som alle jo må være - inderlig klar over den skade, sådan en konflikt forårsager ikke kun på den irske transportsektor men som følge af dens særlige situation og størrelse måske i højere grad på den irske økonomi. Man kan kun udtrykke beklagelse over dette og håbe, som jeg på enhver måde gør, at denne konflikt kan blive afsluttet hurtigt og tilfredsstillende.
Hvad erstatningen angår, vil jeg benytte mig af lejligheden i forbindelse med dette spørgsmål til at gentage argumenter, jeg er fremkommet med tidligere. Der er ingen fællesskabslov af nogen art, der har noget at gøre med krav om at betale erstatning for tab og skader lidt som følge af en konflikt af den art, der nu finder sted i Frankrig. Jeg er derfor ikke i stand til at gøre mere, end hvad jeg gentagne gange har gjort, og det er at skrive til og tale med skiftende franske transportministre og understrege de yderst stærke følelser, der eksisterer i hele Fællesskabet, og stille det forsvarlige krav, at folk bør betales en rimelig erstatning, sådan som det oprindeligt blev lovet, for skader lidt under tidligere konflikter.
Jeg håber, at erfaringerne fra denne konflikt vil yderligere understrege behovet for at overholde oprindelige løfter. Så sent som i mit brev til de franske ministre sidste tirsdag benyttede jeg mig af lejligheden til atter at gentage, at der er behov for at sikre, at der øjeblikkelig bliver anvendt et effektivt system til betaling af erstatning for tab lidt under den sidste konflikt.

Moreau
Fru formand, man kan ikke sikre varernes fri bevægelighed ved at træde arbejdstagernes rettigheder under fode. Lastbilchaufførernes arbejdsgivere bærer det fulde ansvar for den nuværende konflikt, fordi de ikke har respekteret de aftaler, der blev indgået i 1996, og fordi de har nægtet at deltage i de forhandlinger, som regeringen har taget initiativ til. De franske lastbilchauffører vil ikke længere være vejenes galejslaver. De aktionerer ikke alene for deres egen løn og deres egne arbejdsvilkår, men også for andre landes chaufførers.
Jeg glæder mig over, at Kommissionen anerkender den franske regerings og dens trafikministers bestræbelser for snarest muligt at komme frem til en aftale, som er acceptabel for lønmodtagersiden. I den forbindelse vil jeg gerne gøre opmærksom på, at enhver straffeforanstaltning, enhver gengældelsesaktion fra Kommissionens side kun vil give næring til konflikten og skade den franske regerings bestræbelser for at løse den. Det ville generelt være uacceptabelt, hvis Kommissionen gjorde sig til politi over for sociale bevægelser, sådan som nogle medlemmer desværre kræver.
I stedet for at sætte befolkningernes lønmodtagere op mod hinanden i en uhæmmet konkurrence, bør man fremme en harmonisering af arbejdsvilkårene på det højeste niveau; en nedsættelse af arbejdstiden uden lønnedgang i de ikke-omfattede sektorer ville være et virkningsfuldt bidrag hertil; det er et spørgsmål, der burde sættes på Parlamentets dagsorden som et uopsætteligt anliggende.
Jeg vil gerne bede Kommissionen forsikre, at den, i modsætning til hvad den hidtil har gjort, konsekvent vil prioritere ikke blot sociale, men også fiskale, foranstaltninger højere end foranstaltninger, der åbner mulighed for social dumping.

Kinnock, Neil
 Jeg er fru Moreau taknemmelig for de argumenter, hun kommer med. Jeg er sikker på, at hun vil acceptere, at medens jeg som borger måtte have mine egne personlige meninger om oprindelsen til denne konflikt, så kan Kommissionen ikke, og den bør så sandelig heller ikke, give sit synspunkt til kende om de omstændigheder, der har forårsaget denne konflikt. Jeg er sikker på, at hun forstår dette.
Jeg lægger vægt på - og det gjorde det ærede medlem så sandelig også - at få sat den hurtigst mulige tilfredsstillende stopper for denne konflikt både til bedste for den internationale lastbiltransport over hele Fællesskabet og så sandelig også til bedste for Frankrig og det franske folk. Jeg vil gøre alt, hvad der står i min magt for at bidrage til dette resultat, og det vil mine kolleger også. Jeg er overbevist om, at Parlamentet indtager samme holdning og lægger samme vægt på at nå et hurtigt og tilfredsstillende resultat frem for blot at udveksle politiske synspunkter, som, selvom de er interessante nok, ikke nødvendigvis bidrager til et frugtbart resultat

Formanden
Jeg takker på alles vegne kommissær Kinnock og de medlemmer, der har haft ordet. Jeg er meget ked af ikke at have kunnet givet ordet til alle, der havde bedt om det. Det var der særdeles mange, der havde. Men, som De kunne konstatere, tillod tiden det desværre ikke.

Seksuel udnyttelse af børn
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A4-0306/97) af Schulz for Udvalget om Borgerlige Frihedsrettigheder og Indre Anliggender om meddelelse fra Kommissionen om bekæmpelse af børnesexturisme og memorandum om Den Europæiske Unions bidrag til øget bekæmpelse af seksuelt misbrug og seksuel udnyttelse af børn.

Schulz
Fru formand, mine damer og herrer! Vi diskuterer her en betænkning, der er kompliceret, og hvis indhold, efter min mening, samlet set er af betydning for dette Parlament, for Kommissionen, for Minsterrådet, for Den Europæiske Union og dens borgere. Den er af betydning, fordi vi i dag sikkert vil føre en kontroversiel diskussion om to indhold. Første aspekt: Hvilke foranstaltninger har Kommissionen foreslået, hvad kan jeg tilføje som ordfører i dette Parlament, og hvad kan jeg tage kritisk eller positivt til efterretning?
Andet aspekt: Vi bliver nødt til at diskutere, hvordan vi forholder os til fænomenet seksuel udnyttelse af børn, uanset om det nu finder sted inden for familien, altså inden for nogle relationsrammer, eller om det finder sted på baggrund af organiseret kriminalitet? Hvordan forholder vi os til dette fænomen? Hvad kan vi som samfund i Europa gøre for at modvirke dette fænomen, som går ud over det lovgivningsmæssige, det strafferetlige og det politimæssige plan? Hvilke bidrag skal vi yde for at bearbejde den erfaring, at der udvikler sig et samfund i Den Europæiske Union, der i stadig større grad og især i et skræmmende omfang ikke længere har respekt for livet og da slet ikke for børns liv?
Kommissionen har i sin meddelelse om bekæmpelse af sexturisme og seksuel udnyttelse af børn analyseret, hvilke problemer der fremstod, og den har foreslået forskellige aktioner og foranstaltninger, som den kan tage fat på alene eller sammen med medlemsstaternes myndigheder og - hvad sexturismen angår - sammen med rejsearrangørerne.
Disse foranstaltninger er - tør jeg godt sige på forhånd - udarbejdet meget godt. Kommissionen har ydet et meget omhyggeligt stykke arbejde. Den har fremsat nogle meget gode, interessante og velovervejede forslag. Kommissionen har - hr. kommissær Papoutsis, mange tak til Dem og Deres Medarbejdere - ydet et overordentligt seriøst og vejovervejet stykke arbejde på et vanskeligt tidspunkt og under vanskelige betingelser. De har - og det mener jeg er meget prisværdigt - forpligtet Dem til også at gøre kampen mod seksuel udnyttelse af børn til et centralt anliggende for Kommissionen. Jeg håber, at det ikke kun bliver ved de verbale tilkendegivelser! I de sidste par dage har vi måttet høre, at der muligvis har fundet seksuel udnyttelse sted i en vuggestue for Kommissionen, og jeg håber, at Kommissionen allerede dengang var og også fremover vil være i stand til at gøre alt for at bidrage til en opklaring af de mystiske omstændigheder, som vi har kunnet læse om i pressen i de sidste dage.
Det primære i debatten om den seksuelle udnyttelse af børn skal være beskyttelsen og behandlingen af ofrene. I de mange tilfælde, vi har set hidtil - vi oplever en stigning i tilfældene både inden for familien og på en kriminel baggrund - har vi med to fænomener at gøre. Første fænomen: Der findes perverse, afvigende mennesker, der ikke viger tilbage for noget som helst og for nogen som helst svinagtighed for at tilfredsstille deres nederdrægtige drifter! Disse foragtelige mennesker forretter skader, som jeg vil sammenfatte i en sætning: Man kan destruere et menneske uden at dræbe det!
Det, der gøres mod børn, der udnyttes seksuelt, er meget svært at rette op på senere i deres liv. Derfor har ofrene brug for dette samfunds fulde solidaritet, og derfor skal hjælpen til ofrene have førsteprioritet. Her er det vigtigt med individuel hjælp til ofrene, det vil sige, at de skal behandles psykologisk og lægeligt, så de får mulighed for at få et nogenlunde udholdeligt liv trods de traumatiske erfaringer. Dette kræver de aller største anstrengelser, Kommissionen har også gode idéer til programmer på dette punkt, og her bør Europa-Parlamentet såvel som Kommissionen og Rådet ikke tøve med at stille penge til rådighed, og det i et tilstrækkeligt omfang.
Men derudover skal der også sørges for en ekstra beskyttelse ud over den umiddelbare beskyttelse af ofrene. Samfundet skal beskyttes mod et yderligere forfald i de moralske grundbegreber, og det kunne også ske gennem straffelovgivningen. Derfor tror jeg, at vi må tage fat på nogle opgaver. Det kunne f.eks. være en konkret definition i de nationale bestemmelser om klassificering og kriminalisering af specifikke handlinger i form af seksuelt misbrug af børn. Man skal gøre det klart, hvad børnepornografi er. Man må fastsætte klare og præcise regler for, hvilken alder der menes, og man må fastsætte klare og præcise regler, så fremstilling, distribution og salg og - det siger jeg helt tydeligt, selvom jeg ved, at der er uenighed om det - også besiddelse af børnepornografi gøres strafbar.
Hvorfor nævner jeg besiddelse af pornografi, kolleger? Hvis der findes et marked - og det findes - for børnepornografiske værker, så findes dette marked kun i kraft af forbrugerne. Jeg kan kun sælge noget, hvis jeg har en køber. Hvis der findes et blomstrende marked, så må der findes nogle mennesker, øjensynligt godt nok anonyme, men i samfundets midte, der køber og forbruger den slags makværk, og jeg vover at fremsætte følgende tese: Forbrugeren er lige så snusket som producenten på dette område, og derfor mener jeg, at også besiddelse skal straffes!
Hvad sexturismen angår, og her er der jo tale om en moderne form for slaveri, skal princippet om eksterritorial strafforfølgelse være muligt. Den person, der tager herfra til et land i Asien, Afrika, Østeuropa eller et hvilket som helst andet sted med det formål at tilfredsstille sine perverse behov og at udnytte børn seksuelt for et lille beløb og med udnyttelse af visse familiers fattigdom, bør vide, at han fremover også vil blive draget til ansvar for sine gerninger hjemme i Den Europæiske Union, hvis man kan bevise hans gerninger. Derfor mener jeg ikke, at man kan afvige fra kravet om strafforfølgelse af strafbare handlinger, selv når de begås uden for EU.
Man bør også have opmærksomheden rettet mod forfølgelse af firmaer, der organiserer den slags rejser. Man bør dog i samme åndedrag også sige, at langt den største del af firmaerne i turistindustrien er seriøse, omhyggelige rejsearrangører, der er meget opmærksomme på, at deres firmaer ikke skal svines til af den slags kunder, som jeg lige har omtalt.
Initiativer mod rejsebureauer, flyselskaber og hotelkæder, der tjener penge på sexturisme, er lige så uundgåelige som samarbejdet med dem, der vil forhindre det. Kommissionen og myndighederne i medlemsstaterne skal tage fat i begge dele på samme tid.
Der foreligger forslag om at anvende et europæisk informationssystem til bekæmpelse af seksuel udnyttelse af børn. Vi har desuden enstemmigt opfordret Kommissionen, Rådet og medlemsstaterne til at fremme dannelsen af et europæisk center for forsvundne børn. Det anser jeg for absolut nødvendigt! Hvis det nemlig forholder sig sådan - og jeg mener, at meget taler for det - at det bliver et mere og mere udbredt fænomen, at børn bliver gjort til en handelsvare, at børn kidnappes, ikke kun med henblik på at blive misbrugt, men også for at blive tvunget og også solgt til prostitution - vi ved jo fra debatterne om menneskehandelen, at den også inkluderer børn - så må man træffe alle tænkelige foranstaltninger lige fra Europol-regi til et europæisk center for forsvundne børn. USA har med dannelsen af af deres center vist os en metode, man kan anvende, også selvom dette forbillede ikke kan overføres fuldstændigt til europæiske forhold.
Jeg har beskæftiget mig med mange detaljer i forbindelse med udarbejdelsen af denne betænkning. Ingen, der udfører sådan et arbejde, kan være glad, når han ser, hvad mennesker er i stand til. Jeg stødte i den forbindelse også på spørgsmålet om, hvilket ansvar offentligt handlende har i forbindelse med beskyttelsen af samfundet mod en sådan forkert udvikling. Jeg kom her til det resultat, at det ikke kan accepteres, at vi tier, når vi ved, at der er nogle enkelte personer eller institutioner i Den Europæiske Union, der ikke lever op til deres ansvar. Jeg vil ikke gentage den diskussion om dommeren ved De Europæiske Fællesskabers Domstol, Melchior Wathelet, der er blevet ført i offentligheden, og som vi også har ført i udvalget. Det tilkommer ikke mig at blande mig i de indre belgiske anliggender, men jeg er absolut overbevist om, at den nuværende dommer ved De Europæiske Fællesskabers Domstol, Melchior Wathelet, ikke levede op til det ansvar, han havde som justitsminister i Belgien, i forbindelse med benådningen af den mistænkte massebarnemorder, Marc Dutroux, da han satte denne på fri fod.
Værre er det, at han ikke har beklaget i det omfang, han burde have gjort det. Derfor har jeg indført følgende i min betænkning: Hvis vi ønsker, at Den Europæiske Union skal gøre det klart, at den, der ikke lever op til sit ansvar, ikke har nogen plads i dens institutioner, så må vi også være konsekvente og sige, at han skal tage sin hat og gå! Det er ikke De Europæiske Fællesskabers Domstol, der skal tage sin hat og gå, men ét medlem af denne domstol, som jeg personligt ikke mener at værdigt til at arbejde dér. Min kollega Raphaël Chanterie deler tydeligvis min opfattelse, og han har med sit ændringsforslag til mit pkt. 29 et langt stykke ad vejen overtaget min tekst og indholdet af mine overvejelser, hvilket jeg er ham taknemmelig for. Jeg tror, at dette ændringsforslag er en stor hjælp, fordi det viser, at vi her i Parlamentet kan finde sammen om at afvise ansvarsløsheden. Der mangler tre sætninger i dette ændringsforslag, som jeg vil tilføje i morgen i form af et mundtligt ændringsforslag, og som går ud på at opfordre Wathelet til at træde tilbage.
Et samfund, der mister respekten for sine mest værgeløse, der er ligeglad med, hvad der sker med børnene, der med åbne øjne tillader, at børn gøres til en handelsvare, at de mest skumle eksistenser, afskummet, dette samfunds udskud kan mishandle børnene under dets åsyn, et samfund, der begynder at blive så råt, at det ikke bliver forskrækket, når der i det dunkle, på skyggesiden, udvikler sig noget, som man ikke anser for muligt, og som ret hurtigt bliver hverdagskost - for det sker p.t. i Den Europæiske Union, efter at tingene er blevet kendt - der gør det let for sig selv, når det siger, at Dutroux er et belgisk fænomen, sådan noget kender vi ikke hos os, et samfund, der ikke vil se kendsgerningerne i øjnene, et samfund, der kører mod afgrundens rand, når det ikke er i stand til at beskytte sine børn mod afvigende forbrydere, sådan et samfund skal samle alt sit mod og sige: Kampen mod seksuel udnyttelse af børn, beskyttelsen af dem og muligheden for et menneskeværdigt liv fra første færd skal være det fælles mål for alle, der handler! Hvis vi opnår det, har min betænkning ydet et bidrag til en god fremtid for børnene i Den Europæiske Union!
(Bifald)
Casini, Carlo
. (IT) Hr. formand, der bør være enighed om den forelagte beslutning, da den udtrykker harme over pædofile handlinger og generelt over seksuel udnyttelse af mindreårige samt over alt det, der direkte eller indirekte er forbundet hermed. Der bør være enighed på grund af forslaget om streng straf ved formodning om kriminelle, strafbare handlinger både ved strafudmålingen og ved forundersøgelserne. Beslutningen fortjener særlig enighed på grund af opfordringen til Kommissionen og til medlemsstaterne om at igangsætte informations- og sensibiliseringskampagner på nøglepositioner - såsom lufthavne, hoteller og steder, hvor der organiseres turistrejser - med henblik på at forebygge og bekæmpe sexturisme. Endelig bør der være enighed om juridisk strenghed over for pornografi. Der er et definitionsproblem ved børneporno, men der er et mere generelt problem, som lige er antydet i beslutningen: for ikke at være dobbeltmoralske bliver vi nødt til at overveje hele den industrialiserede pornografi som et moderne fænomen, en industri, der er i stand til at producere tilvænningsfænomener, som fører til en stræben efter stadig mere intense pornografiske fremtrædelsesformer, indtil man ender ved pædofiliens frygtelige perversiteter.
Mindre overbevisende er på den anden side nogle aspekter af beslutningen med hensyn til det valgte tekniskjuridiske sprog. Det er kedeligt - det siger jeg som repræsentant for Retsudvalget - at nogle tekniske formuleringer ikke er blevet overvejet i teksten for at få mulighed for at forfølge forbrydelser i udlandet, men dette er underordnet. Måske har imidlertid iveren og harmen fået overtaget, f.eks. i punkt 2, hvor det er svært at sige, således som det bliver sagt, at det er nødvendigt at gøre pædofili til en kriminel handling: pædofili er ikke kriminelt, det er pædofile handlinger, der er kriminelle. Pædofili kan også være en sygdom, så sandt som det er rigtigt, at der i samme punkt 2 tales om psykiatriske anstalter for dem, der har brug for det.
Overdreven iver er der måske også i punkt 26, hvori det siges, at personer, som ikke i tilstrækkelig grad efterlever deres ansvar for beskyttelsen af børn, skal fjernes fra offentlige og private institutioner. Det er rigtigt at fjerne dem, som har udført pædofile handlinger, og også de pædofile, men at opstille de samme forholdsregler for dem, som ikke har været tilstrækkeligt omhyggelige i deres omsorg for børn, forekommer mig en smule overdrevet.
Jeg må imidlertid sige, at min uenighed som jurist især angår punkt 29, det vil sige henvisningen til Wathelet-sagen. Det forekommer mig, at det i en så vigtig beslutning på et så generelt plan ikke er juridisk korrekt at referere til en enkelt sag som Wathelet-sagen. Jeg mener, at princippet om magtens tredeling klart er på spil, fordi ministeren handlede som dommer. Det er forkert, fordi man ikke kan undlade at foretage en vurdering ex ante , det vil sige i stedet for at vurdere beslutningen ud fra det tidspunkt, hvor den blev taget, vurderer man den på grund af det, som er sket derefter. Da jeg selv har været dommer, og da jeg selv ved, hvor svært det er at tage forholdsregler og være afbalanceret, når dommeren skal være forudseende, kan jeg ikke være enig i dette punkt 29, som jeg håber vil blive fjernet eller passende forandret.

Baldi
. (IT) Hr. formand, det forøgede antal tilfælde af misbrug og vold over for mindreårige, den verdensomspændende handel med mindreårige og stigningen i pædofili er årsag til stor ængstelse og bekymring. Dette bør altsammen anspore EU til med hjælp fra massemedierne at gribe konkret ind ved først og fremmest at igangsætte en sensibiliseringskampagne af den offentlige mening og af dem, der arbejder i turistbranchen. Jeg er enig med Kommissionen i muligheden for at øge de nationale domstoles kompetence over landegrænser ved forbrydelser begået i udlandet, men det er lige så nødvendigt, at medlemsstaterne i deres retssystemer indfører sanktionsmuligheder over for sexturisme med misbrug af børn. Medlemsstaterne skal tillempe deres love så hurtigt som muligt, således at der tages højde for sådanne forbrydelser i staternes straffelove, og således at disse handlinger behandles som forbrydelser. Desuden skal medlemsstaterne indføje sammenlignelige straffe i deres respektive lovsamlinger.
De europæiske institutioner skal i enighed og samarbejde med medlemsstaterne arbejde for, at den kommercielle udnyttelse af pornografiske billeder af mindreårige og årsagerne til sexturisme og seksuel udnyttelse af børn bekæmpes i hele EU's territorium, og således at der i sanktionsmulighederne også indgår frihedsberøvelsesstraffe, som det er set i Frankrig i disse dage. Det er meget vigtigt, at alle stater i EU samarbejder om at bekæmpe denne type sexturisme, der udøves af borgere fra medlemsstaterne. Vi må forsøge at skabe et fælles værn mod de grupper og samfund, som tværtimod har interesse i at lette sexturismen til skade for børn. Det er alvorligt, at der i Kommissionens meddelelse ikke er blevet lagt vægt på koordineringen af økonomiske og sociale fællesskabsmidler til beskyttelse af børn, som er ofre for seksuel udnyttelse. Midler, som skal bruges til at finde disse børn og fremme deres reintegration i samfundet og garantere dem en speciel pleje, sådan som hr. Schulz rigtigt har sagt.
Den nye budgetlinje, som fremmer foranstaltninger mod vold mod børn, unge og kvinder, som Parlamentet har foreslået - B3-4109 N, på ECU 3 millioner - hvor fortjenstfuld den end måtte være, repræsenterer trods alt en struktur, som ikke svarer præcist til Stockholm-aktionsplanen. En dybtgående overvejelse skal altså foretages af fællesskabsinstitutionerne på dette område.
Jeg anser desuden en ad hoc task force for uundværlig. Dens opgave skal være at koordinere unionsaktionen. Den skal kæmpe mod den seksuelle udnyttelse af barndommen i alle sektorer, hvor den forekommer. Det er vigtigt, at Kommissionen i kampen mod sexturisme især tager initiativ til at fremskynde og koordinere bestemte foranstaltninger med henblik på at undgå og straffe enhver form for sexturisme, både i turisternes oprindelseslande og i lande med turistmål. Dette skal foregå i snævert samarbejde med de ikke-statslige organisationer, hvis kamp på området er særdeles effektiv. Det er vigtigt, at man fremmer indførelse af adfærdskodekser eller selvregulering fra rejse- og turistbureauernes side, og at udbredelse og offentliggørelse af disse regler fremmes som en forudsætning for enhver støtte og ethvert fællesskabstilskud til indførelse af sådanne regler.
Der skal desuden tages de nødvendige forholdsregler over for de lande, der fortsætter med misbrug af mindreårige, og også på europæisk plan skal der tages forholdsregler til en koordinering, som i øjeblikket mangler. Den europæiske bekæmpelse af udnyttelse af mindreårige skal derfor være koordineret og omhyggelig, men den skal også være samlet, for ellers vil denne svøbe ikke få ende.

Bennasar Tous
Hr. formand, den 20. november 1989 vedtog De Forenede Nationers Generalforsamling den første internationale konvention om børns rettigheder, som forpligter de medlemslande, der har ratificeret konventionen, til at beskytte mindreårige på nationalt plan. Otte år herefter er børnene ikke blot stadig ubeskyttede, nogle bliver også bortført, mishandlet og myrdet, andre bliver solgt som seksuelle handelsvarer til brug og nydelse for skrupelløse og amoralske kunder. Er disse børn ofre for inkompetence eller manglende beskyttelse? Der er mange ubesvarede spørgsmål, og denne realitet skader de fundamentale etiske værdier og demokratiet.
I dag behandler vi betænkning af Schulz, som jeg takker for hans store arbejde og indsats. Betænkningen omhandler Den Europæiske Unions bidrag til øget bekæmpelse af seksuelt misbrug og seksuel udnyttelse af børn og om bekæmpelse af børnesexturisme. Der er tale om to betænkninger, som ikke kan behandles isoleret, eftersom de er udtryk for en ubestridelig kendsgerning: Børn er ikke længere juridiske personer, men er blevet til en handelsvare i hænderne på pædofile misbrugere og sex- og pornografihandlere, som samfundet ikke kender meget til, de skjuler sig, har ingen afslørende kendetegn, men er som ulve i fåreklæder. Vi ønsker at identificere disse degenererede og skrupelløse børnesexforbrydere og børnesexhandlere, og at de idømmes straf og underkastes specifik tvangsbehandling til forebyggelse af tilbagefald.
I Udvalget om Kvinders Rettigheder ved vi, at en stor del af volden og det seksuelle misbrug mod kvinder og børn finder sted i familien, og såvel dette udvalg som den gruppe af Parlamentets familier og børn, som det er mig en ære at repræsentere, anmoder om og støtter Daphne-budgetlinjen til fremme af aktioner for samarbejde med de ikke-statslige organisationer, der arbejder på dette område. Vi henstiller til Kommissionen, at den ikke ignorerer familiens betydning, for vi ved, at menneskets grusomhed desværre starter ved børnene. Såfremt vi ikke hjælper dem, vil de mindreårige, som overlever, blive grusomme på grund af deres arv.
En anden form for seksuel udnyttelse er den såkaldte »sexturisme«. Et vildledende udtryk, eftersom det forveksles med eksotiske ferier, når det i virkeligheden er rejser til udlandet for at udnytte drenge og piger, og hvor arrangørerne ofte har forbindelser til den organiserede internationale kriminalitets netværk, og hvor kunderne benytter sig af den undskyldning, at drenge og piger i Thailand, Cuba eller Brasilien er seksuelt mere modne end europæiske børn. Hr. formand, børn er børn og forsvarsløse, uanset hvor i verden de befinder sig.
Vi bør derfor gå ud fra eksterritorialitetsprincippet. Vi opfordrer derfor turistbranchen og reklamebureauerne til selvregulering. Alt er ikke tilladt inden for turist- og reklamebranchen. Der finder en milliardforretning sted, som er en svøbe, en skændsel.
Uafhængigt af erklæringen fra ECTAA, som fordømmer denne form for praksis, er det nødvendigt, at der både oprettes et register over virksomheder og rejsebureauer, som sælger dette produkt, ligesom der skal udarbejdes en bindende adfærdskodeks for de reklamebureauer, der anvender børn i dobbelttydige portrætteringer.
Slutteligt anmoder jeg Parlamentet om at tage afstand fra hykleriet i vores samfund og særligt i de lande, som fordømmer pornografi, pædofili, vold og sexturisme, men ikke gør meget for at udrydde fænomenet. Der er behov for instrumenter til politimæssigt samarbejde, et register over forsvundne børn og et register over dømte lovovertrædere, gratis telefonnødtjeneste, efterbehandling af ofrene, undervisning i skolerne og fremfor alt i familierne.

Van Lancker
Hr. formand, jeg vil gerne begynde med meget udtrykkeligt at give hr. Schulz en kompliment for hans fortræffelige betænkning, som jeg for øvrigt i alle dens aspekter gerne vil støtte ikke blot på vegne af den europæiske Socialistiske Gruppe, men desuden også meget udtrykkeligt på vegne af den flamske socialistiske delegation.
Denne betænkning har allerede i forskellige lande, men frem for alt i Belgien, lavet temmelig stort postyr, inden den er vedtaget. Og det kan heller ikke være anderledes. Først og fremmest har det europæiske tog med foranstaltninger mod misbrug af børn egentlig først sat sig rigtigt i gang i forbindelse med Dutroux-affæren, og denne har desværre fundet sted i Belgien. Men at dramaet med An og Eefje, Julie og Melissa og de andre savnede børn har udspillet sig i Belgien, betyder dog ikke, at misbrug af børn ikke også forekommer andre steder i Europa. Det modsatte har for øvrigt meget tydeligt vist sig i mellemtiden. Derfor må der træffes foranstaltninger i alle europæiske lande og også i de lande, hvor dette endnu ikke er sket. Der må for øvrigt også koordineres og samarbejdes på europæisk plan, frem for alt der, hvor der findes internationale netværk.
For det andet er det tydeligt, at Belgien også i Rådet har sat diskussionen om foranstaltninger mod misbrug af børn i gang. Foranstaltninger med henblik på at kunne optræde på en koordineret måde og i alle lande lige kraftigt og på samme måde gribe ind over for misbrug af børn som den mest skandaløse krænkelse af børns rettigheder. Ikke alle krav fra den belgiske regering blev dengang opfyldt på tilfredsstillende måde i Rådet i februar. Således er det f.eks. særdeles beklageligt, at et punkt, som Martin Schulz netop nævnte, nemlig besiddelsen af børnepornografi til personlige formål, ikke blev taget under overvejelse i Rådet. Heller ikke med hensyn til territorialprincippet og afskaffelsen af den dobbelte strafbarhed kunne Belgien dengang overbevise Rådet. Jeg er derfor glad for, at Europa-Parlamentet kan støtte disse forslag. Og for, at vi kan forelægge en sammenhængende og meget slagkraftig række af foranstaltninger, som både Kommissionen, de nationale medlemsstater og Det Europæiske Råd nu skal gøre noget ved.
Til sidst, kære kolleger, er der appellen til Melchior Wathelet om at nedlægge sit hverv som dommer ved Domstolen. En appel, som vi meget udtrykkeligt ønsker at støtte. Det er rigtigt, at den daværende justitsminister ikke personligt er skyld i dramaet. Det er også rigtigt, at han handlede inden for den daværende belgiske lovgivnings spillerum, som heldigvis i mellemtiden er lige ved at blive ændret. Men det forholder sig stadig også sådan, at Melchior Wathelet bærer det moralske og politiske ansvar for underskriften på den løsladelsesbeslutning, som han i sin tid underskrev med hensyn til Dutroux. Jeg konstaterer for øvrigt, at PPE-Gruppen deler denne diagnose. Vi er derfor overbevist om, at Melchior Wathelet ikke har den moralske autoritet, som en europæisk dommer skal have. Den, der, som hr. Casini gjorde for lidt siden, står fast på, at Europa-Parlamentet ikke har kompetence til at bedømme europæiske dommere, har måske formelt ret, men nægter på den anden side at erkende, at EuropaParlamentet skal lade sin stemme høre, når det drejer sig om europæiske institutioners autoritet. Selvom vi ikke kan gøre andet end at appellere til Wathelet om at nedlægge sit hverv, tror jeg, at der først på det tidspunkt, hvor alle på grundlag af deres stilling påtager sig sit ansvar, endelig er plads til respekt for børns rettigheder.

Deprez
Hr. formand, kære kolleger, der skulle et frygteligt drama i mit land til, for at det tragiske fænomen vold mod børn, som mange af os ikke vovede at tale om for nogle år siden, ikke alene blev erkendt som et problem, en uhyrlighed, der måtte bekæmpes, men også gjort til et højt prioriteret anliggende for Den Europæiske Union. Og selvom det krævede disse gruopvækkende begivenheder, glæder jeg mig over at kunne konstatere, at det er lykkedes Udvalget om Borgerlige Frihedsrettigheder og Indre Anliggender at nå til enighed om samtlige foranstaltninger til bekæmpelse af dette onde; det håber jeg også vil ske i plenarforsamlingen. Jeg vil gerne lykønske hr. Schulz for at have fået en række forslag med i betænkningen, som både jeg og min gruppe anser for fundamentalt nødvendige, men som, hvis de var blevet fremlagt i visse politiske grupper for et par år siden, ikke havde haft skyggen af chance for at blive vedtaget.
Der er imidlertid ét punkt, som jeg er meget misfornøjet med. Der står i punkt 15 i beslutningsforslaget i betænkningen, at Europa-Parlamentet vil opfordre til - og det sker i morgen - at der foretages en forhøjelse af bevillingen til budgetposten vedrørende bekæmpelse af vold mod børn, unge og kvinder, som er tilstrækkelig stor til, at forslagene kan gennemføres. Men er De klar over, kære kolleger, at Europa-Parlamentet forkastede det forslag om en bevillingsforhøjelse, som Udvalget om Borgerlige Frihedsrettigheder og Indre Anliggender og Udvalget om Kvinders Rettigheder fremsatte efter forslag fra Budgetudvalget under sidste mødeperiode i Strasbourg? Vi, der står i begreb med at fortælle andre, hvad de skal foretage sig, begynder altså med at ikke at gennemføre vores egne beslutninger. Og da jeg spurgte, hvorfor man ikke kunne forhøje bevillingen til den pågældende konto, fik jeg det svar, at samtlige bevillinger skulle bruges til beskæftigelsespolitikken. Det er en kendsgerning. Men mener De ikke, at de arbejdsløse også har ret til, at man tænker på deres børn? Tror De ikke, at de, der er i øjeblikket er uden arbejde, også frygter, at deres børn en dag bliver ofre for pædofile? Vi burde ikke fortælle andre, hvad de skal gøre, før vi selv har gennemført de principper, som vi gerne vil diktere dem!
Det sidste punkt, som jeg gerne vil rejse, vedrører spørgsmålet om hr. Wathelet. Det egentlige spørgsmål, både for mig selv og, tror jeg, flertallet i min gruppe, er ikke, om det er rimeligt, for ikke at sige legitimt, at hr. Wathelet er dommer ved Den Europæiske Domstol. Hr. Wathelet er dommer ved Domstolen. Om han skal blive ved med at være det, er noget, som enhver kan gøre sig overvejelser om, og som enhver også kan rejse over for hr. Wathelet selv. Det egentlige spørgsmål er, om Europa-Parlamentet, som er den Europæiske Unions lovgivende magt, kan anmode en dommer om at træde tilbage eller ej.
Jeg mener nej, hr. formand, om end det er vanskeligt at afgøre, for de demokratiske lande bygger på en række grundprincipper, bl.a. statsmagtens deling. Som parlament at handle imod dette princip og gøre sig til en moralsk autoritet, der kan dømme dommere, er farligt for demokratiet. Enhver kan mene, hvad han vil, om hr. Wathelet, men det vil, hr. formand, være politisk forkert og en krænkelse af demokratiet, hvis Parlamentet anmoder ham om at træde tilbage.

Collins, Gerard
Hr. formand, vi er alle enige om, at hr. Schulz har udarbejdet en fremragende og omfattende betænkning om de foranstaltninger, der bør træffes for at bekæmpe børnesexturismen og styrke forebyggelsen af seksuelt misbrug og seksuel udnyttelse af børn. Vurderingen af de væsentligste problemer og de foreslåede foranstaltninger er blevet noget overskygget af den voldsomme interesse, der er udvist for artikel 29 i forslaget til beslutning. Denne artikel kræver, at en dommer ved EF-Domstolen skal fratræde sin europæiske post som følge af den beslutning, han personligt traf tidligere, da han var justitsminister, om at tillade løsladelse før tiden af Marc Dutroux, der er mistænkt for flere barnemord.
Jeg forstår og respekterer de argumenter, der er fremsat af dem, der siger, at Europa-Parlamentet ikke har nogen kompetence eller ret til at stille sådanne krav. Ja, vi er sandelig alle trukket ind i en intern politisk debat, men, som ordføreren siger, så var konsekvenserne af beslutningen i sandhed forfærdelige. Der er et moralsk og politisk ansvar, der ikke kan fejes ind under tæppet. Det er meget klart, at Europa-Parlamentet ikke har bemyndigelse til at afskedige en dommer ved EF-Domstolen. Men vi har en moralsk forpligtelse til at henlede opmærksomheden på denne situation, og vi må rejse os og blive talt, når det gælder et spørgsmål så væsentligt som dette.
Mange andre argumenter og forslag er fremsat i dette forslag til beslutning, og min gruppe er særlig glad for, at hr. Schulz allerede i begyndelsen af betænkningen understreger familiens afgørende rolle, når det gælder om at sikre børns afbalancerede udvikling. Familien bør udgøre barnets tilflugtssted. I visse tilfælde er det også stedet, hvor misbruget af børn finder sted, og vi ved, at børn er blevet misbrugt på skoler og institutioner. Det hemmelighedens slør, der har hvilet over misbruget, er nu ved at blive løftet, og intet land kan være stolt over, hvad børn alt for ofte har været udsat for. Den endelige forbrydelse er intet at gøre, at forsømme vores pligt til at beskytte børn overalt, herunder de børn, der er tvunget ud i børneprostitution.
Vi har behov for en lang række tjenestegrene, der kan beskytte vores børn, og et varslingssystem til at gøre os opmærksomme på potentielle farer. Vi er femten medlemsstater med forskellige traditioner, men ved at arbejde sammen kan vi hjælpe med til at lukke døren til misbruget af børn og sikre, at der ikke findes noget skjulested i EU for personer, der øver forbrydelse mod børn. Det er det mindste, vi kan gøre for forældrene og familierne til alle de børn, der er blevet bortført, herunder Julia, Melissa og Lubna. Vi må nedbryde de retlige barrierer og harmonisere de koncepter i medlemsstaternes straffelovgivning, der reducerer vores evne til at beskytte vores børn. Vi må forsøge at harmonisere den overtrædelse af straffeloven, som pædofile aktiviteter er; den overtrædelse af straffeloven, som børnesexturisme og børnepornografi er; og der bør være ensartede straffe for sådanne forbrydelser i alle medlemsstater.
Det er behørigt, at der udarbejdes databaser på nationalt plan over personer, der er blevet dømt for pædofile aktiviteter, og alt hvad overhovedet er muligt bør gøres for at gøre det nemmere for børn at vidne for domstolen uden at behøve at være bange. Vi må også støtte etableringen af Det Europæiske Center for Eftersøgning af Forsvundne Børn. Centeret for Forsvundne og Udnyttede Børn i Washington er et eksempel. Hvert enkelt land burde støtte telefonhjælpelinjen for børn.
Jeg er meget kritisk indstillet over for den måde, hvorpå børn kan blive misbrugt i reklameøjemed, og jeg er stærkt overbevist om, at børns rettigheder bør respekteres. Sagen med den unge britiske au pair-pige, der blev dømt skyldig i USA for at have livsfarligt kvæstet et barn i hendes varetægt, har givet anledning til andre bekymringer. Der er en Europarådskonvention om au pair-piger, men meget få lande har undertegnet den. Derfor opfordrer jeg Rådet til nu at anmode Kommissionen om at udarbejde en EU-bestemmelse om au pair-pigers rolle og pligter, men endnu vigtigere om pligter og ansvar for de familier, der lukker dem ind i deres hjem.
Jeg vil slutte af med at understrege det, der er sagt i artikel 30 i forslaget til beslutning, nemlig at alle de, der træffer beslutninger, som berører børns sikkerhed og velfærd, bør udvise den størst mulige forsigtighed og tage så mange forholdsregler som overhovedet muligt til at sikre og beskytte børns interesser. Hemmelighedens dyne er løftet. Vi synes måske ikke om det, der er nedenunder, men vi kan ikke svigte vores børn

Goerens
Hr. formand, jeg vil gerne lykønske hr. Schulz med den betænkning, som han netop har forelagt. Den er et forsøg på at fastlægge Europa-Parlamentets holdning til bekæmpelsen af en af de mest afskyelige former for kriminalitet. Det, der for kun kort tid siden optrådte på avisernes sider med blandede småbegivenheder, er i dag i centrum for en tillidskrise, som sigtelsen mod gerningsmændene til de forbrydelser, som Julie, Melissa, Ann og Efje er de kendteste ofre for, ikke alene kan løse. Krisen bidrager imidlertid også til at vække vores samvittighed og understrege vores ansvar på en lang række områder.
Denne klare konstatering er, som man læser betænkningen, umulig at komme uden om. Den er baggrunden for, at Udvalget om Borgerlige Frihedsrettigheder og Indre Anliggender nu opfordrer Europa-Parlamentet til at tage stilling til en række forskelligartede værktøjer til bekæmpelse af den sexturisme, som ordføreren i begrundelsen definerer som »rejser til udlandet med henblik på seksuel udnyttelse af børn«. For at bekæmpe dette onde må man ikke alene sætte ind med forebyggelse, bekæmpelse og samarbejde på alle niveauer; det er også, vil jeg gerne tilføje, nødvendigt, at man på ethvert niveau lever op til sit ansvar.
Længe før forelæggelsen for Parlamentet har debatten om betænkningen taget en vending, som betyder, at man nu praktisk taget kun taler om ét punkt, nemlig beslutningsforslagets punkt 29, og det er en stor skam, for samtlige punkter fortjener en grundig behandling. I punkt 29 opfordres dommer ved De Europæiske Fællesskabers Domstol Melchior Wathelet til, og her citerer jeg hr. Schulz' betænkning, at »nedlægge sit hverv som dommer« for dermed at »tage det moralske og politiske ansvar for den beslutning, han personligt traf som tidligere belgisk justitsminister om før tiden at løslade Marc Dutroux«.
Hr. Nassauers og hr. Chanteries ændringsforslag tager sigte på at opnå samme resultat, men uden udtrykkelig at anvende udtrykket »nedlægge sit hverv«. Jeg minder i øvrigt om, at den daværende justitsministers ansvar blev fastslået i en rapport, der blev vedtaget enstemmigt af det belgiske parlament. Det er ikke nogen nem beslutning, der skal tages. Man vil utvivlsomt rejse den indvending over for dem, der stemmer for Schulz-betænkningen, at princippet om magtens deling skal respekteres under alle omstændigheder, og det er et vægtigt argument. Lige så utvivlsomt vil man bebrejde dem, der støtter Schulz-betænkningen, at de skaber en farlig præcedens, fordi Parlamentet ved at vedtage punktet forpligter sig til i fremtiden at udtale sig om enhver udnævnelse, der kan give anledning til en eller anden form for kritik. Også dette argument har stor vægt i debatten.
Givet er det, at hvor meget de end fortjener at blive taget i betragtning, så har både argumentet om magtens deling og det argument, at man risikerer at skabe en præcedens, der kan belaste Europa-Parlamentets fremtidige virksomhed, én svaghed; de gør det hverken hver for sig eller tilsammen lettere at finde frem til, hvordan man skal forholde sig til den tillidskrise, som Dutroux-sagen har forårsaget. Det er en tillidskrise, som ikke sparer nogen eller noget, og som ryster selve grundlaget for en af Den Europæiske Unions medlemsstater. Der er i øvrigt fare for, at den varer unødigt længe ved, hvis ingen påtager sig et politisk ansvar for den.
Flertallet i min gruppe, på hvis vegne jeg taler, støtter punkt 29 i Schulz-betænkningen og gør det efter moden overvejelse. Det lægger vægt på, at dets holdning skal ses i sammenhæng med den meget alvorlige og usædvanlige situation, der foreligger på grund af den tillidskrise, som Dutroux-sagen har givet anledning til i Belgien. Når den føler sig foranlediget til at påtage sig det ansvar at stemme for, er det fordi, at andre, under andre omstændigheder, ikke har haft mod til at leve op til deres ansvar. Det gælder for det første hr. Wathelet, som ingen anklager for at være skyldig i noget, men hvis ansvar i sagen enstemmigt er blevet fastslået af parlamentet i den medlemsstat, hvori han er statsborger. For det andet regeringen i den medlemsstat, som havde indstillet ham til udnævnelse, og som kunne have forskånet os for denne pinagtige debat ved at udpege en anden, mindre omstridt person til det pågældende hverv. Og endelig de medlemsstater, der godkendte beslutningen om udnævnelsen.
Det centrale spørgsmål i denne diskussion er, dybest set, hvordan vi kan bidrage til at bevare, for ikke at sige genoprette, tilliden til institutionerne. At finde svaret på det er vanskeligt; det kræver først og fremmest en høj grad af moralsk stillingtagen, og man kan ikke gøre det uden at løbe den risiko, som jeg nævnte.

Mohamed Alí
Hr. formand, det emne, vi behandler i dag, er en af de værste svøber, som nutidens samfund skal afhjælpe, og det er selvfølgelig primært de offentlige myndigheder, bl.a. Den Europæiske Union. Et moderne samfund kan ikke bibeholde sin værdighed, hvis ikke det er i stand til at beskytte børn mod forbrydelser såsom børneprostitution, sexturisme eller børnepornografi.
Jeg vil gerne henvise til konklusionen på verdenskongressen i Stockholm i 1996 mod seksuel udnyttelse af børn for at minde om, at bekæmpelsen af denne nye form for slaveri skal omfatte flere områder, bl.a. styrkelse af det internationale samarbejde, forebyggelse, beskyttelse og resocialisering af ofrene.
I den henseende skal Den Europæiske Union bidrage til bekæmpelsen af seksuel udnyttelse af børn ikke blot ved hjælp af de allerede eksisterende instrumenter inden for fællesskabsrammen, men også gennem fælles aktioner under 3. søjle. Den Europæiske Union skal forholde sig positivt til indførelsen af nationale love, som foreskriver, at en medlemsstats borgere, som har begået en seksuel forbrydelse mod børn i udlandet, skal retsforfølges i hjemlandet. Vi skal endvidere støtte forbud mod produktion og besiddelse af børnepornografi samt foranstaltninger til hindring af anvendelse af nye teknologier til ulovlige formål.
Samtidig er forebyggelse en væsentlig faktor. Vi må ikke glemme, at selvom der er talrige årsager til disse problemer, spiller fattigdom og ulige sociale forhold utvivlsomt en stor rolle, særligt hvad angår børneprostitution.
Ud over specifik forebyggelse i form af informationskampagner med sigte på familier og ansatte inden for undervisning, sundhed, retsvæsen og turisme skal man ikke se bort fra midler af overordnet samfundsmæssig karakter, som formindsker muligheden for, at forbryderne finder deres lokkeduer i fattige og udstødte grupper.

Aelvoet
Hr. formand, kære kolleger, hr. Schulz' betænkning om børnesex-turisme og om bekæmpelse af seksuelt misbrug og seksuel udnyttelse af børn er en meget fuldstændig betænkning. Der foreslås en hel række foranstaltninger. Foranstaltninger, som både sigter til ting, som skal ske inden for Den Europæiske Union, og ting, som skal ske uden for Den Europæiske Union. I den forbindelse synes min gruppe, at det er meget vigtigt at henlede opmærksomheden på det punkt, at der her kraftigt opfordres til at oprette et europæisk center for forsvundne børn. Noget, som i mellemtiden også er sket i Belgien, og hvor det er vigtigt, at der også tages initiativ på europæisk plan. I lige så høj grad synes vi, at det i forbindelse med interne foranstaltninger er vigtigt for Den Europæiske Union, at der lægges tilstrækkelig vægt på og gives tilstrækkelig støtte til de ikke-statslige organisationer, som arbejder på forebyggelse, opsporing og hindring af seksuel vold mod børn. For det er selvfølgelig bedre at hindre det end bagefter at skulle helbrede det.
Med henblik på foranstaltningerne udadtil synes vi, at det frem for alt er vigtigt, at der foretages lovgivningsarbejde. Lovgivningsarbejde, som tager sigte på, at der er dobbelt strafbarhed. Belgien har, hvad det angår, allerede tilpasset sin lovgivning, og jeg håber, at forskellige andre lande vil følge efter på dette område. Også punktet med hensyn til kampen mod fattigdom er meget vigtigt i denne sag.
Jeg synes, at hr. Deprez har hundrede procent ret, når han henviser til det budgetunderskud, som Parlamentet må tage ansvaret for med hensyn til punkt 15. Jeg synes faktisk, at det er ubegribeligt, at der ikke er fundet noget flertal i Parlamentet for at optage dette. Min gruppe stemte for det, og vi håber, at det alligevel takket være tilstedeværelsen af dette punkt vil blive fulgt yderligere op i fremtiden.
For så vidt angår Wathelet-sagen, er det indlysende, at hovedansvaret findes hos den belgiske regering, som på ny har indstillet ham til denne stilling. Der ligger hovedproblemet. Men det er stadig en kendsgerning, at EuropaParlamentet ikke blot er en lovgiver, men også en instans, som giver udtryk for politiske vurderinger, og som giver udtryk for, hvad der er politisk hensigtsmæssigt. Vi gør det for hele verden, men for Belgien skulle vi så ikke have lov at gøre det. Jeg synes, at det er fuldstændigt normalt, at Europa-Parlamentet tager sig den frihed også med hensyn til hr. Wathelet simpelthen at anmode om, at han nedlægger sit hverv, for det er den eneste logiske konklusion.

Vandemeulebroucke
Hr. formand, kære kolleger, jeg støtter fuldt ud de mange gode henstillinger i denne betænkning. Vores gruppe støtter denne betænkning fuldt ud, men vi er som gruppe ikke enig i det hele.
Jeg vil tale om det punkt, som opfordrer hr. Wathelet til at nedlægge sit hverv. Jeg støtter personligt denne opfordring, altså ordførerens holdning, selvom jeg ikke synes, at konnotationen moralsk ansvar er relevant. Jeg tror, at vi meget hellere skulle koncentrere os om det politiske ansvar og kun det, altså det politiske ansvar i ordets fulde og bredeste betydning.
Modstandere af Schulz-holdningen diskuterer adskillelsen af de tre magtfaktorer. Denne adskillelse af magtfaktorerne er indlysende, men den har intet at gøre med selve udnævnelsen, men med en dommers integritet, objektivitet og uafhængige optræden efter udnævnelsen og under udøvelsen af mandatet. Desuden står det i Traktaten, at dommere ved Domstolen skal vælges blandt personer, som giver alle garantier for uafhængighed, og hvis faglige kvalifikationer som jurister er almindeligt anerkendt, og i dette konkrete tilfælde har jeg da i høj grad mine tvivl. Faglige kvalifikationer som jurist må vi lede efter med et forstørrelsesglas. Og også i andre sager, f.eks. våbenindkøb og sager vedrørende miljøsvindel, nævnes den samme person.
Det belgiske parlaments undersøgelsesudvalg har således haft opgaven som undersøgelsesdommer og hævdede i Dutroux-sagen, at den daværende justitsminister Wathelets ansvar skulle tages i betragtning. Den belgiske regering sagde, at Wathelet på grund af denne meddelelse allerede var straffet nok og således kunne være dommer i Europa. Et europæisk topmandat, åbenbart for at slippe af med manden, altså en skamplet på Domstolen, som i den forstand så betragtes som en slags politisk genbrugsmaskine. Måske kan jeg lige sige følgende. Et argument mod dette punkt lyder, at Parlamentet ikke skulle have nogen beføjelser med hensyn til europæiske dommere. Må jeg henvise til De Forenede Stater, hvor dommere ved den øverste domstol underkastes høringer i Kongressen, som derefter skal godkende præsidentens udnævnelse eller lade være. Med andre ord kan vi ikke ligesom gå et skridt videre og kræve flere beføjelser til Europa-Parlamentet. Det kan måske være en prøvesag på dette område.

Buffetaut
Hr. formand, et samfunds udviklingsgrad skal måles på, hvordan det behandler sine børn. Såvel den røde som den sorte pest har sat deres præg på vores århundrede, og det samme har, i kun alt for høj grad, også den brune pest og mishandlingen af barndommen. I dag oplever vi en anden form for foragt og ringeagt for barndommen, nemlig seksuel udnyttelse af den. Kan det i øvrigt undre i denne tid præget af moralsk relativisme, hvor den politiske korrektheds diktatur forbyder at tale om, hvad der er godt, og hvad der er ondt? I denne tid, hvor det er pengene, der bestemmer.
Hr. Schulz' betænkning udmærker sig ved at behandle dette dramatiske emne på en realistisk måde, både når det gælder spørgsmålet om kriminalisering af besiddelsen af børnepornografisk materiale og med hensyn til, hvilke forebyggende foranstaltninger der kan træffes. Vi har med tilfredshed noteret os ordførerens understregning af den centrale rolle, som familien og stabile opvækstforhold spiller for, at barnet kan udvikle sig harmonisk og afbalanceret, og hans henstilling til medlemsstaterne om at være opmærksomme på nødvendigheden af at beskytte familien som den mest velegnede ramme for udfoldelsen af barnets basale evner.
Ordføreren glædede sig over de foranstaltninger, som Kommissionen har planer om. Jeg håber derfor, at den vil vedtage de strengest mulige foranstaltninger over for de ansvarlige for de beklagelige forhold, der er blevet afsløret i en vuggestue, der sorterer under den. Vi bryder os ikke om, at man udtrykkelig nævner hr. Wathelet; det mener vi faktisk ikke hører hjemme her. Alligevel stemmer vi for hr. Schulz' betænkning, og jeg lykønsker ham hjerteligt med det arbejde, som han har udført.

Vanhecke
Hr. formand, i betragtning af den meget korte taletid, som jeg er tildelt, må jeg nøjes med nogle betragtninger i forbindelse med det berømte punkt 29 om Wathelet. Siden Dutroux-sagen brød løs her i landet, er det alt for ofte sagt, at enhver føler sig magtesløs over for det grusomme onde, misbrug af børn. Denne magtesløshed påberåber man sig for en del med rette, fordi der altid og i ethvert samfund vil være forbrydere, sadister og uhyrer, men denne magtesløshed påberåber man sig også for en del fuldstændigt uberettiget. Mordene, bortførelserne, de sadistiske voldtægter, som Dutroux og hans medskyldige har begået, kunne være forhindret, hvis den nuværende europæiske dommer Wathelet havde gjort sin pligt. Alle kolleger her i Parlamentet må vide, at det, som Wathelet endda kalder en formildende omstændighed: "Vi vidste det ikke«, ikke kan påberåbes. Han gav jo personligt ordre til den stærkt fremskyndede løsladelse af den multirecidive voldtægtsforbryder Dutroux fuldstændigt imod alle negative udtalelser fra de involverede instanser. Man kunne med sikkerhed sige, at Dutroux ville recidivere. Alligevel løslod Wathelet på eget initiativ og af egen fri vilje denne mand og underskrev dermed ikke blot en løsladelsesordre, men også en dødsdom for An, Eefje, Julie og Melissa.
Wathelet er imidlertid også politisk og personligt en af de hovedansvarlige for, at retsvæsenet i dette land, Belgien, er fuldstændigt råddent. Jeg vil nu lade være usagt, om dette skyldes uduelighed, korruption eller forsømmelse af arbejdet på grund af de mange bierhverv, som han er berygtet for. Faktum er, at det belgiske retsvæsen efter Wathelet-perioden er blevet mere korrupt, mere ineffektivt og mere umenneskeligt end nogen sinde tidligere. Det er for øvrigt grunden til, at han selv i Belgien var blevet umulig som minister, og til, at han blev forflyttet til et diamantsæde i Luxembourg.
Det mindste, som man må sige om Wathelet, er, at han har været uduelig, efterladende og uansvarlig. Men jeg tilføjer, at der i sagen om barnemordene i dette land under Wathelet er sket så mange "tilfældigheder, fejltagelser, fejl og forsømmelser«, at man da må stille spørgsmål om beskyttelse af pædofilnetværk med forgreninger op i de højeste politiske kredse.
Således kommer vi til sidst til de tre spørgsmål, hvormed Parlamentet konfronteres i forbindelse med punkt 29. Vil vi have en europæisk dommer, som satte en firdobbelt barnemorder på fri fod? Vil vi som europæisk dommer have en mand, der har ødelagt hele det belgiske retsvæsen? Vil vi som europæisk dommer have en person, som i vide kredse mistænkes for i hvert fald indirekte beskyttelse af et pædofilnetværk? Svaret på disse tre spørgsmål må lyde: nej, nej, nej. Det glæder mig for øvrigt, at min kollega fra de flamske socialister deler denne opfattelse med mig. Jeg konstaterer blot, at hendes parti i hendes eget land og hendes partiformand begejstret har godkendt genudnævnelsen af Wathelet. Forstå det, hvem der kan!

Terrón i Cusí
Hr. formand, for det første mener jeg, at det er en god betænkning om en meddelelse fra Kommissionen, som indeholder nogle fornuftige foranstaltninger. Jeg synes, den på en klar og saglig måde, som det sig hør og bør, fremlægger de problemer, vi skal løse for at yde effektiv beskyttelse af børn på et så følsomt område som seksuel udnyttelse.
Desuden synes jeg, den viser et andet godt og væsentligt resultat: Den angriber i én og samme tekst bekæmpelse af seksuel udnyttelse af børn og bekæmpelse af børnesexturisme. Vi har naturligvis en forpligtelse til at beskytte vores børn, altså dem, der bor sammen med os. Imidlertid har vi også en forpligtelse til at beskytte de børn rundt om i verden, der er ofre for visse menneskers dårlige sider, mod dét, vi ikke bryder os om eksisterer i vores samfund.
Betænkningen indleder med på fornuftig vis at påpege, at de fleste tilfælde af seksuel udnyttelse af børn finder sted i familien. I den forbindelse vil jeg gerne komme med en bibemærkning om, at vi burde yde en større indsats og være mere kreative i forebyggelsen af sådanne tilfælde, i beskyttelsen af de børn, det vedrører. Betænkningen gør endvidere opmærksom på, at nogle tabuer er ved at blive ophævet, og hvordan det påvirkes af, at børnesexturisme og børnepornografi trænger ind i vores samfund som noget, der tolereres i mere eller mindre grad, eller at det i hvert fald forekommer i større udstrækning og på en mindre hemmelighedsfuld måde end i familien. Der er børn i andre lande forskellige fra vores, som bliver seksuelt overfaldet af os, men deres kulturer bevirker, at børnene ikke i så høj en grad opfattes som ofre, og det forekommer måske derfor mere tilladt. Vi skal være strenge på dette område.
Jeg støtter derfor de tiltag, der foreslås i betænkningen, først og fremmest de tiltag, der vedrører anvendelse af midler, som Den Europæiske Union kan bidrage med: Bekæmpelse af organiseret kriminalitet, oprettelse af et center for forsvundne børn osv. samt harmonisering af de enkelte medlemsstaters lovgivning til effektiv bekæmpelse af børnepornografi. Vi må ikke glemme, at den person, der køber eller sælger den form for materiale, udnytter et barn, der ikke kun er et billede, men et barn, der eksisterer i virkeligheden og er blevet krænket.
Vi bør samarbejde med de lande, hvor denne handel finder sted, ligesom vi bør afkræve dem en anstændig opførsel, men samtidig påtage os et ansvar og erkende, at størstedelen af misbrugerne, «kunderne« med et andet udtryk, kommer fra de industrialiserede lande. Vi bør derfor kunne retsforfølge dem på vores eget territorium.
Betænkningen tilstræber vidtrækkende tiltag, således at børn kan leve uden frygt, de kan vokse frit op og respektere deres rettigheder og friheder. Slutteligt vil jeg gratulere ordføreren.

Reding
Hr. formand, de voldtagne, torterede og dræbte unge piger i Belgien var, hvad der skulle til, for at vores samfund omsider vågnede op, ophævede tabuerne og gjorde sig sit ansvar klart for de børn, som reduceres til varer og forsvarsløst udsættes for visse voksnes uhæmmede lyster. Et samfund, som ikke er i stand til at beskytte sine børn mod sådanne forbrydelser, kan ikke opretholde sin værdighed.
Derfor må man sige ja til i alle nationale straffelovgivninger at definere seksuel udnyttelse af børn som en forbrydelse, uanset om den finder sted i Europa eller et andet sted i verden. Ja til en effektiv bekæmpelse på europæisk plan af de grænseoverskridende kriminelle netværk, der udnytter mindreårige seksuelt. Ja til oprettelsen af et europæisk center for eftersøgning af forsvundne børn, til støtte til ofrene og deres forældre og til hensigtsmæssige databanker. Ja til nøje lægelig og social overvågning af seksualforbryderne og til længerevarende eller permanent sikkerhedsforvaring eller psykiatrisk indlæggelse af recidivister. Ja til at straffe ikke alene fremstilling, men også besiddelse til personlig brug af børnepornografisk materiale. Beskyttelsen af vores børn bør være den vigtigste politiske prioritet på såvel nationalt som europæisk plan. Jeg håber, at vi omsider vil vise os opgaven voksne.
Derfor er det, i betragtning af alle disse positive punkter, forkert kun at fokusere på det punkt i hr. Schulz' betænkning, som drejer sig om hr. Wathelet, og som har fået så stor plads i medierne. Europa-Parlamentet er ikke beføjet til at afsætte en dommer ved Den Europæiske Domstol. Sådan forholder det sig. Men det forholder sig også sådan, at politikere skal tage det moralske og politiske ansvar for deres handlinger og ikke dække sig bag en skærm af jura. At afvise dette princip mener jeg personlig er fuldstændig uforeneligt med at have sæde i Domstolen.

Alavanos
Hr. formand, jeg vil gerne takke hr. Schulz for hans forslag om et retsligt system til beskyttelse af børn mod seksuel udnyttelse og seksuel turisme. Jeg vil også gerne takke kommissær Papoutsis, fordi han på trods af begrænsningerne i EU-traktatens ottende afsnit forsøger at udarbejde konkrete forslag inden for rammerne af meddelelsen om bekæmpelsen af børnesex-turismen. Jeg vil gerne rette opmærksomheden mod en speciel side af problematikken, som vedrører piger på 15, 16, 17 og 18 år fra landene i Central- og Østeuropa, som nu dukker op i alle disse prostitutionsnet, der blomstrer op i Grækenland, Tyrkiet, det sydlige Europa og Nordog Midteuropa. Hvad vi end mente om disse lande, var vi dog klar over, at der fandtes et net af børneklinikker, skoler og sportslige og kulturelle aktiviteter. Men situationen har forandret sig. Er det den verden, vi har hjulpet dem med at erobre? Fattigdom skaber udnyttelse og derfor er det vigtigt for det første at lokalisere problemet, for det andet at ødelægge nettene, for det tredje at finansiere de retslige mekanismer, som hr. Schulz foreslår, og for det fjerde at anvende programmer som PHARE eller TACIS eller andre fællesskabsprogrammer til at slå ned på årsagerne til dette problem.

Lalumière
Hr. formand, som hr. Vandemeulebroucke netop har sagt, tilslutter min gruppe sig ordførerens ønske om en styrkelse af Unionens og medlemsstaternes midler til forebyggelse af vold og til i givet fald at straffe personer, der begår vold mod børn, navnlig seksuel vold.
Hensynet til børnene er grundlaget for betænkningen, som indeholder håndfaste og modige forslag. Min gruppe er dog delt med hensyn til ét punkt. Det gælder punkt 29, som kritiserer den tidligere belgiske justitsminister Melchior Wathelet. Hr. Cassini og andre talere var også inde på punkt 29. Jeg og flere af mine gruppefæller finder denne kritik af hr. Wathelet, som lægger pres på ham for at nedlægge sit hverv som dommer ved Den Europæiske Domstol, uantagelig.
For det første erkendes det udtrykkelig i punkt 29, at hr. Wathelet ikke begik nogen lovovertrædelse efter belgisk ret, da han lod Marc Dutroux løslade fra fængslet. Vi bevæger os med andre ord uden for det strafferetlige ansvars og strafferettens område. Europa-Parlamentet søger følgelig at drage hr. Wathelet til ansvar i politisk og moralsk forstand.
I politisk henseende er det uklart, på hvilket grundlag Europa-Parlamentet kan drage en belgisk minister til ansvar. Vi er ikke det belgiske parlament. Når det gælder vores beføjelser vedrørende Domstolen og udpegelsen af dens medlemmer, må det konstateres, at vi ingen har. Man kan naturligvis stille forsag om en traktatændring, hvad dette angår. En sådan er muligvis ønskelig. Men i dag har vi ingen beføjelser. Desuden kan vi ikke handle mod princippet om magtens deling.
Tilbage står hr. Wathelets moralske ansvar. Dette er det vanskeligste aspekt. Kære kolleger, er vi en moralsk autoritet, som kan stille nogen til regnskab på moralens grundlag? De forstår sikkert, hvor forbeholden jeg er over for at betræde denne yderst farlige grund. Lovens, rettens grund er sikker, i hvert fald sikrere end moralens, som man kan frygte vil være præget af subjektivitet og følelser. Europa-Parlamentet, som er indbegrebet af et politisk organ, bør vogte sig for at gøre sig til en autoritet, der afsiger dom over en person ud fra en moralsk orden, der fastlægges fra sag til sag.
Selvom vi bifalder hr. Schulz' betænkning som helhed, forstår De derfor, hvorfor nogle af os på grund af vores overbevisning ikke kan stemme for punkt 29.

Hager
Hr. formand, tillad mig som østriger at indlede med at gøre opmærksom på, at den meddelelse fra Kommissionen, der ligger til grund for betænkningen, for så vidt er ufuldstændig, at ikke kun de dér nævnte lande, men også Østrig, med loven til ændring af straffeloven af 1996 har skabt de lovmæssige forudsætninger for at straffe krænkelse af børn og børnepornografi, der er begået i udlandet. At beskyttelsen af 18-21-årige ligger os på hjerte i særlig grad, har jeg allerede redegjort for i forbindelse med diskussionen om den østrigske bestemmelse om beskyttelsesalderen. Det glæder mig, at beskyttelsen af børn op til 18 år i det mindste skal bevares i den forbindelse.
De foranstaltninger, der foreslås i betænkningen, skal bortset fra forvirringen med hensyn til begreberne børn, unge, umyndige og mindreårige helt klart hilses velkomne. Jeg mener dog, at man overser noget, når man gør opmærksom på, at det ikke kun drejer sig om et fænomen, der skal bekæmpes ved hjælp af straffelovgivningen, men også om et socialpolitisk fænomen. Det er nemlig helt sikkert, at efterspørgselen også bliver styret af den seksuelle frihed, som der er blevet propaganderet for i årtier, og hvis frugter har fundet vej fra aviskiosker overbelæsset med pornografisk materiale til Europas afdelinger for straffesager. Her er det absolut på høje tid at tænke i nye baner. Samlet set stemmer vi dog for betænkningen af hr. Schulz.

Lambraki
Hr. formand, også jeg vil gerne takke kommissær Papoutsis for den fleksibilitet og hurtighed, hvormed han reagerede på vores ønske om at få stillet et dokument til rådighed til at begynde drøftelserne om dette brændende problem, som tusinder af borgere i de europæiske lande og på hele kloden er optaget af. Jeg vil ligeledes gerne takke hr. Schulz for hans glimrende betænkning, hvor han politisk ærligt gennemgår problematikken og igen med politisk vovemod fremsætter forslag til løsning af dette komplicerede spørgsmål.
Den voldsomme forøgelse af antallet af ofre for seksuel udnyttelse af børn og for vold skræmmer borgerne. Når borgerne er skræmt, er vi nødt til at påtage os vores politiske ansvar og presse hårdt på for at få de 15 medlemsstaters regeringer til at træffe foranstaltninger med det formål at imødegå - for en udryddelse kan desværre ikke forventes - dette problem. Fattigdommen, der rammer mange områder på kloden, er den første årsag til, at pædofilien trives og den seksuelle turisme udvikles. På den anden side giver den økonomiske udvikling i vores lande, og heri navnlig for visse grupper borgere, en mulighed for gennem børnene at udnytte disse regioners fattigdom og tolerance.
Derfor mener jeg, at hr. Schulz har fuldstændig ret, når han i sin betænkning fremhæver, at brugerne af pornografisk materiale med børn som hovedpersoner bør betragtes som medskyldige og bør straffes på samme måde som de fysiske ophavsmænd til forbrydelsen. Jeg mener også, at der ud over en juridisk strafudmåling til de økonomiske bagmænd bag disse beskidte net bør findes en form for social straf i form af en afsløring af de aktiviteter, som disse herrer, der jo ellers i deres hjemlande, familier eller omgangskredse gerne opfatter sig selv som agtværdige borgere, har været involveret i.
Jeg er enig med alle forslagene om ændring af de strafferetlige bestemmelser i vores medlemsstater, for eksempel at de, der bruger mindreårige i offentlig eller privat pornografisk sammenhæng, bør straffes hårdt, ligesom produktion, salg og distribution af pornografisk materiale bør straffes hårdt. Og jeg vil gerne understrege, at dette også bør gælde for forbrugere af disse aktiviteter eller folk, der er i besiddelse af et sådant materiale.
Afslutningsvis vil jeg sige, at problemet indeholder komplicerede økonomiske, sociale og politiske aspekter. En forudsætning for at begynde at finde frem til en løsning af dette problem er, at den politiske vilje er til stede både her og i vores hjemlande til at gøre en ende på disse beskidte, men økonomisk, socialt og politisk meget stærke kredse. Vi må som politikere påtage os et ansvar, og det er ikke kun et spørgsmål om sanktioner. For politikerne har ud over det strafferetlige ansvar også et moralsk ansvar. Derfor mener jeg, at det er med rette, når udvalget uden at blande sig i det belgiske samfunds indre anliggender eller det belgiske system generelt forlanger, at den tidligere minister træder tilbage, ikke fordi han har et strafferetligt ansvar, men fordi han har et moralsk ansvar over for disse børn, der aldrig fik lov at vokse op og glæde sig over livet.

Chanterie
Hr. formand, kære kolleger, for et år siden næppe to uger efter, at de frygtelige begivenheder, som dengang indtraf i Belgien, var blevet kendt, talte jeg her på plenarmødet som ordfører for PPEGruppen for at opfordre kraftigt til foranstaltninger med henblik på at gøre kampen mod misbrug af børn til en politisk prioritet også på europæisk plan. Det glæder mig og hele min gruppe, at Schulz-betænkningen yder et væsentligt bidrag hertil, og jeg vil give ham en kompliment herfor.
Jeg vil i særdeleshed tage fire punkter op. For det første er optagelsen af barnets rettigheder i Traktaten sket indirekte ved i Amsterdam-traktaten at nævne sociale grundlæggende rettigheder og sørge for politiske foranstaltninger mod diskrimination på grundlag af alder, social udelukkelse, menneskehandel og forbrydelser mod børn.
For det andet har Europa-Parlamentet i budgettet for 1997 udtrykkeligt imødekommet vores forslag om at opføre midler i budgettet med henblik på at forhindre og bekæmpe misbrug af børn. Men vi har hørt Gérard Deprez sige, at der forventes endnu større bestræbelser for budgettet for 1998.
For det tredje bliver spørgsmålet om at begrænse børnepornografi, børneprostitution, børnesex-turisme og børnesex-reklame besvaret af utallige forslag, også i Schulz-betænkningen.
For det fjerde får en anmodning til medlemsstaterne om hurtigt at ratificere Europol-konventionen støtte fra både politikere og ikke-statslige organisationer. Dermed er misbrug af børn selvfølgelig ikke forsvundet, og misbrug af børn vil heller ikke forhindres fuldstændigt. Med henblik herpå bør for øvrigt også andre spille deres rolle og påtage sig deres ansvar i sektorer såsom reklame, telekommunikation, kultur og turisme, fra forældre, opdragere og lærere til undersøgelsesdommere, kirkeledere og regeringsmedlemmer. For omhuen for barnets velvære er en fælles opgave for samfundet. Dette er et etisk imperativ.
Jeg vil også komme ind på det ændringsforslag, som jeg stillede på PPE-Gruppens vegne sammen med hr. Nassauer om den tidligere belgiske justitsminister Wathelet. Om hans politiske eller moralske ansvar kan man have forskellige meninger. Men Melchior Wathelet er dommer ved Domstolen og kan således ikke afsættes, kun hvis det sker ved en enstemmig beslutning truffet af de andre dommere ved Domstolen. Derfor henvender ændringsforslaget sig ikke til dommer Wathelet, men til den forhenværende minister Wathelet. Derfor opfordrer dette ændringsforslag forhenværende minister Wathelet til at træffe passende afgørelser som følge af hans skæbnesvangre beslutning om forhastet løsladelse af Dutroux.
Jeg spørger derfor de ansvarlige for denne udmærkede betænkning: Hvad drejer det sig egentlig om her i dag? Hvad er Deres hensigt? Vil De have rammer for en bestemt slags forbrydelser, eller vil De have en sensationel one man show -proces mod en forhenværende minister? Jeg spørger Dem om, hvem sigter De mod? Dutroux, Nihoul, Derochette & co., eller sigter De mod Wathelet? Jeg beklager således, at en så følsom sag og en så interessant betænkning vil tjene som løftestang for et personligt eller politisk spil.
Den, som ved, at Europa-Parlamentet ikke kan udvirke en tilbagetræden og alligevel kraftigt opfordrer dertil, bedrager enten sig selv eller offentligheden, men også forældrene til de myrdede og de forsvundne børn samt disse børn selv. Den, som er skyld i den slags politisk vanvid, vil forvolde demokratiske ulykker, når det i sidste instans virkelig gælder. Selv formanden for det flamske socialistiske parti, Louis Tobback, holder fast ved indstillingen af Wathelet som dommer ved Domstolen. Han har erklæret, at han nægter at deltage i, hvad han selv betragter som en folkedomstol eller en lynchning, og modsætter sig et ansættelsesforbud. Le Soir fra tirsdag den 21. oktober bringer overskriften: Tobback redder Wathelet. Man kan altså med rette undre sig og stille det spørgsmål, hvilken holdning SP og dets medlemmer af Europa-Parlamentet præcist indtager.
For tydelighedens skyld, hr. formand, også jeg har ærgret mig over, hvad nogle har kaldt: Wathelets flugt. Ligesom mange andre var jeg absolut imod denne superpolitiske udnævnelse. Men alt dette retfærdiggør ikke, at EuropaParlamentet uden nogen høring eller uden nogen undersøgelse opfører sig som en folkedomstol.
Hr. formand, kære kolleger, heldigvis er der 33 andre punkter, som det er umagen værd at læse og omsætte til politiske foranstaltninger, og disse støtter vi.

Lukas
Hr. formand, rejseindustrien og turismen som vækstbrancher for det 21. århundrede belastes moralsk set alvorligt af rejser med det formål at udnytte børn seksuelt. Flyselskaber, rejsearrangører og rejsebureauer er derfor forpligtet til at give præventiv information til de potentielle gerningsmænd. Gerningsmændene er ofte mænd, der selv har børn, eller som i det mindste har følelser for børn i de hjemlige omgivelser. Sådanne mennesker kan bremses, ved at man påvirker deres samvittighed.
Ud over de lovgivningsmæssige skridt bør man derfor udnytte den præventive information fuldt ud i et samarbejde mellem den offentlige sektor og industrien. I de flyvemaskiner, der flyver til visse destinationer, bør der ikke uddeles kondomer til de mandlige passagerer, men derimod informationsbrochurer, der klart fortæller, at mindreårige piger også er børn og intet andet end hjælpeløse børn i Thailand eller Afrika!

Zimmermann
Hr. formand, kære kolleger! Det er nu godt et år siden, at konferencen mod seksuel udnyttelse af børn i kommercielt øjemed fandt sted i Stockholm. Det er godt, at Kommissionen har fremsat forslag, der bygger på denne konference, og at vi som Parlament i dag fører en diskussion om det. Det skal ses som noget meget positivt, at der er forelagt en meget god betænkning, så vi kan se, hvordan vi kan modvirke denne seksuelle udnyttelse, og hvad vi kan gøre for at beskytte vores børn.
Jeg læste i Süddeutsche Zeitung denne uge, at seksuel vold blandt unge er meget udbredt, og at det netop ikke kun er i udviklingslandene, at unge mænd griber til narkotika og alkohol eller udøver psykisk og fysisk pres for at gennemtrumfe deres seksuelle interesser. Jeg tror, det er en kendsgerning ikke kun i disse lande, men også hos os. Det er den grobund, sexturismen og den seksuelle udnyttelse af børn vokser på. Den betænkning, vi diskuterer nu, gennemfører de krav, der har været fremsat af organisationer som ECPAT og kvindeorganisationer gennem flere årtier, om en bedre beskyttelse af ofrene og en tilsvarende skånselsløs straf til gerningsmændene.
Forebyggelse er dog et meget vigtigt punkt. For det første: Vi må gøre alt for, at ofrene ikke selv bliver gerningsmænd senere. For det andet: Den seksuelle vold blandt unge må ikke blive til et tabu. For det tredje: Gerningsmændenes familier må ikke blive en del af den såkaldte familiesoning, men har brug for passende social og psykisk behandling.
Netop Udvalget om Kvinders Rettigheder har beskæftiget sig meget indgående med, at vi ikke koncentrerer hele vores indsats om sexturisme og pædofili. På den måde forrykker vi problemet til anormale og syge mindretal. Det er vigtigere at gå direkte til værks, at stille spørgsmålet om, hvordan magtforholdene mellem kønnene ser ud i vores samfund. Vi er alle berørt af det, og vi opfordrer alle til at give sig personligt i kast med dette problem og personligt gå ind for, at børn ikke fortsat bliver udnyttet seksuelt.

De Esteban Martin
Hr. formand, mine damer og herrer, jeg vil gerne tilslutte mig gratulationen til hr. Schulz for hans betænkning. Der er mange aspekter i denne betænkning, der kan fremhæves, hvorfor jeg ikke vil komme ind på Wathelet-spørgsmålet. Jeg trækker derfor kun nogle af aspekterne frem, særligt behovet for iværksættelse af en bedre koordinering af de nationale foranstaltninger mod seksuel udnyttelse af børn i medlemsstaterne.
I den henseende skal medlemsstaterne modificere og revidere deres lovgivning med henblik på at afgrænse klassifikationen af forbrydelser mod den seksuelle frihed skarpere, idet der skal tages højde for ofrenes alder. På dette område må vi ikke glemme betydningen af beskyttelse af de rettigheder, der er forbundet med en persons værdighed og fremfor alt børns ret til frit at udvikle deres personlighed og seksuelle integritet, børn, hvis vilje på grund af manglende uddannelse kan manipuleres og i mange tilfælde bliver skadet på uoprettelig vis.
Jeg kan oplyse, at vi i Spanien har iværksat en sådan revision af straffelovbogen. Revisionen, der for tiden bliver behandlet i vores parlament, træder formodentlig i kraft i januar næste år.
Jeg mener ligeledes, det er væsentligt at understrege, at før de lovmæssige tiltag får den nødvendige effekt, er det i de fleste tilfælde nødvendigt med en effektiv forbedring af formerne for omsorg for børn gennem en bedre koordinering af anvendelsen af menneskelige og materielle ressourcer.
Når et barn har brug for hjælp, bør vi være opmærksomme på, at hjælpen nødvendigvis skal ydes øjeblikkeligt, og at en effektiv og mulig løsning af deres problemer ikke bremses af et langsommeligt bureaukrati.
Jeg vil fastholde det ændringsforslag vi i Det Europæiske Folkepartis Gruppe har fremlagt vedrørende identifikation af mindreårige ved grænseovergangene. Som parlamentsmedlem har jeg modtaget et betydeligt antal klager, som beretter om krænkelser af mindreåriges rettigheder, ved at børn bortføres, og unge fanges og ulovligt føres over de internationale grænser med den risiko, at mange af tilfældene ender med handel eller en eller anden form for seksuel udnyttelse af børnene. Stillet over for disse hændelser mener jeg - hvilket jeg redegør for i ændringsforslaget - at det er nødvendigt at udvide garantierne om juridisk beskyttelse ved hjælp af tilvejebringelse af nye fysiske midler til brug ved identifikation af mindreårige i såvel officielle dokumenter som i modellen for fællesskabspasset.
Hr. Schulz, af disse grunde håber jeg, De kan støtte ændringsforslaget.

Colombo Svevo
Hr. formand, ordførerens opgave var faktisk ikke særlig let: han skulle give konkrete bud på foranstaltninger i henhold til de internationale forpligtelser fra Stockholm-konferencen, på en række af Rådets fælles aktioner og på flere kommissionsmeddelelser, men først og fremmest skulle han kommentere det chok, som Dutroux-sagen har givet os alle. Sagen har medført en række smertefulde anklager og gjort os klart, at problemet er blevet delvist undervurderet også internt i vores stater. Det er altid svært at besvare smerte og raseri med politisk tale og rationelle forslag.
Ordføreren har valgt en metode, som jeg er enig med ham i. Han har udnyttet denne anspændte atmosfære til at tage de mest brændende og de mest risikofyldte emner op. Hr. Deprez har ret: På andre tidspunkter ville vi aldrig have kunnet nå frem til en så bred enighed om definitionen af forbrydelser som f.eks. pædofile handlinger og besiddelse af børneporno. Og vi ville ikke være blevet enige om samme seksuelle lavalder eller om problemet om beføjelser i udlandet. En vis pseudokultur, som også blandt os rører svagt på sig, ville måske have fået os til ikke at træffe de modige beslutninger. I dag er vi imidlertid her internt mere enige, end Rådet nogensinde har været. Vi støtter i vores respektive stater ændringer af nationallovgivningerne netop om disse emner.
Ud af betænkningen læser jeg dog også en opmærksomhed over for barnets værdi i sig selv og dets rettigheder, og det er netop i lyset af disse rettigheder, jeg fortolker punkt 27, som for mig er det punkt, der langt mere end punkt 29 behandler den politiske ansvarlighed. Jeg mener, at begrebet politisk ansvarlighed, lad det være sagt tydeligt, ikke kun gælder i forhold til børn, og at der her, netop på grund af indholdets ømtålelighed, er et meget konkret eksempel.
Jeg har hørt fra mine belgiske venner og PPE-Gruppen, at de har stillet et ændringsforslag. Jeg mener, at der bør være stor enighed om dette emne, som for øvrigt om hele betænkningen, og jeg vil her kun erindre om en enkelt ting: i 1993 under det belgiske formandskab var det netop Belgien, der fremlagde fem henstillinger imod sextrafikken. Fem henstillinger, som ikke blev fulgt, ikke af Belgien, men af hele EU. Lad os håbe, at vi ikke har brug for flere ofre!

Perry
Hr. formand, jeg vil hjælpe Dem og rive min tale i stykker - jeg ved, at De ønsker, at vi kommer videre med dette.
Jeg er enig i de væsentligste udfald i betænkningen. Jeg ved, at der har været særlige problemer i Belgien, men vi ved alle, at dette er et problem, der ikke er begrænset til ét land. Det går på tværs af grænserne. Spørgsmål er, hvad vi bør og hvad vi kan gøre på europæisk plan.
Efter min mening lægger betænkningen beklageligvis ikke nok vægt på, hvad der bør gøres for at kontrollere Internettet. Der var en god betænkning i sidste måned. Vi ønsker at se denne betænkning af Whitehead gennemført snarest muligt.
Der er problemer med forsvundne børn over hele Europa, så kontoret for forsvundne børn er en utrolig god idé. Jeg støtter hr. Collins' argument om, at vi har brug for en form for regulering af kontrollen med au pair-piger. Der er vittigheder i Storbritannien om svenske au pair-piger, og der er uden tvivl vittigheder om britiske au pair-piger i resten af Europa. Der er behov for en regulering.
Jeg vil slutte af med at sige, at jeg er et af de medlemmer, der tror på magtens deling, hr. formand. Jeg har ikke i sinde at lade mit politiske mandat blive brugt til at gribe ind over for dommernes retlige mandat. På engelsk siger vi: "two wrongs do not make a right«

Pirker
Hr. formand, det glæder mig, at de sidste talere har ført diskussionen tilbage til det, det egentlig handler om, nemlig et af de kedeligste områder i vores samfund, misbruget og udnyttelsen af børn til seksuelle formål. Vi ved også nu, at der er vokset en forretning ud af det, en international forretning, en pornoindustri, som vi ved tjener de fleste penge illegalt på de svageste i vores samfund. Det er næsten en større forretning end narkoindustrien.
Derfor skal vi gøre alt, hvad der står i vores magt, for at imødegå denne internationale forretning med de svageste i vores samfund. Derfor er jeg glad for den diskussion, der drejer sig om disse ting, menlig om kampen mod seksuel udnyttelse af børn. Det glæder mig, at der foreligger en pakke om internationalt samarbejde, for i dette tilfælde opnår vi kun resultater med internationalt samarbejde.
Jeg vil kun fremhæve et par punkter, som forekommer mig at være væsentlige. Den første forudsætning overhovedet er en harmonisering af de pågældende landes lovgivninger. Hvis vi ikke får denne harmonisering af lovgivninger, får vi ikke en chance for at bekæmpe alle disse ting som forbrydelser på internationalt plan.
Jeg vil gerne fremhæve, at det forekommer mig at være særlig vigtigt, at vi indfører det eksterritoriale princip, den eksterritoriale retsvirkning. Vi har allerede indført det i vores land, Østrig, og det ville glæde mig, om vi kunne indføre det som en mulig metode på europæisk plan. Det glæder mig også, at der påtænkes andre foranstaltninger såsom sikkerhedsforvaring af recidivister eller international efterlysning via informationssystemet Schengen. Det glæder mig især, at det påtænkes at stille overskud fra disse forretninger til rådighed til behandling af ofre. Alt i alt er dette altså en pakke af foranstaltninger, som jeg håber vil blive støttet af hele Parlamentet, af hensyn til de svageste i vores samfund, af hensyn til børnene!

Papoutsis
Hr. formand, mine damer og herrer parlamentsmedlemmer, forhandlingen i dag har afspejlet det voldsomme omfang, som pædofilien og den seksuelle udnyttelse af børn har fået.
Som ordføreren, hr. Schulz, ganske rigtigt anførte, er den europæiske offentlige mening forfærdet over de afsløringer, der er kommet frem i den senere tid. Folk er urolige over de mange former, som denne plage synes at vise sig under. Pædofili, børneprostitution, handel med børn, børnepornografi og seksuel turisme. Det er yderst ubehagelige fænomener, som vi alle må søge at bekæmpe direkte i deres rødder i Europa og i resten af verden. Men det er også forhold, til hvis imødegåelse vi må yde et afgørende bidrag gennem internationalt samarbejde, når de udvikler sig i tredjelande.
Dette mener jeg bør være vores vigtigste budskab fra denne forhandling. Europa er politisk fast besluttet på effektivt at bekæmpe denne plage. På dette punkt vil jeg gerne takke ordføreren, hr. Schulz, for hans virkelig glimrende og velresearchede betænkning. Jeg vil også gerne takke ordførerne for udtalelserne, fru Baldi, fru Bennasar Tous samt hr. Casini for deres nyttige bemærkninger og forslag.
Hr. formand, i den senere tid har bekæmpelsen af pædofili og seksuel udnyttelse af børn befundet sig øverst på vores liste over politiske prioriteringer. Som vi ofte før har understreget det, er Kommissionen fast besluttet på med alle til rådighed stående midler at medvirke til denne bekæmpelse. Og i hele dette tidsrum af de seneste 14 måneder har vi taget en række konkrete og - mener vi selv - vigtige skridt. Som bekendt deltog Kommissionen aktivt i det første verdensmøde til bekæmpelse af kommerciel seksuel udnyttelse af børn i august 1996, som førte til Stockholm-erklæringen og handlingsprogrammet. Den 25. september forelagde min kollega, fru Gradin, et memorandum om Den Europæiske Unions bidrag til øget bekæmpelse af seksuelt misbrug og seksuel udnyttelse af børn. Efter Rådets vedtagelse den 29. november 1996 af den fælles aktion, der førte til vedtagelse af STOPprogrammet, har Kommissionen fået betydeligt større handlingsmuligheder. Europa-Parlamentets opførelse af konto B3-4109 på budgettet for 1997 muliggjorde udvikling af DAPHNE-initiativet om foranstaltninger til bekæmpelse af vold mod børn, unge og kvinder. Den 16. oktober 1996 udsendte Kommissionen en meddelelse om ulovligt og skadeligt indhold på Internettet. Som bekendt afholdtes der i august 1997 et forum om Internettet. Kommissionen agter ligeledes i den nærmeste fremtid at forelægge Rådet af telekommunikationsministre et forslag til handlingsplan for Internettet.
Vi har endvidere forelagt en grønbog om beskyttelse af mindreårige og af den menneskelige værdighed i de audiovisuelle tjenester og informationstjenester. Kommissionen skal ligeledes forelægge Rådet af kulturministre en meddelelse sammen med et forslag til henstilling om fortsættelsen af grønbogen. Som De også er bekendt med, blev direktivet om fjernsyn uden grænser jo ændret i år og bestemmelser indført, hvori der kræves hensyntagen til bestemte regler for menneskelig værdighed og beskyttelse af mindreårige. Jeg tror, at vi skal tillægge den fælles aktion, der vedtoges af Rådet den 27. november 1996 om bekæmpelse af handel med og seksuel udnyttelse af børn, særlig stor betydning. Medlemsstaterne blev enige om at vedtage lovgivninger, der vil gøre det muligt at retsforfølge ansvarlige for seksuelle forbrydelser mod børn, der er begået i tredjelande. Desuden vedtog de at gøre besiddelse af pornografisk materiale med børn strafbart.
Hr. formand, mine damer og herrer parlamentsmedlemmer, tillad mig nu at komme nærmere ind på Kommissionens meddelelse om bekæmpelse af børnesex-turismen. Denne meddelelse indgår i Kommissionens bredere bestræbelser på at bekæmpe den seksuelle udnyttelse af børn. Europa-Parlamentet har ved flere lejligheder opfordret Kommissionen til at beskæftige sig specielt med fænomenet børnesex-turisme. Som De vil vide, tog vi første gang dette spørgsmål op i vores første flerårige program for turismen, FILOXENIA-programmet, fra april 1996. I dag har vi en fuld forståelse for alvoren af problemerne omkring børnesex- turismen som et dramatisk fænomen uden geografiske, kulturelle eller sociale grænser. Tallene er forfærdende. I henhold til de nuværende skøn er antallet af ofre for seksuel turisme og organiseret prostitution forøget med 1 million børn for hvert år. Selvfølgelig skal vi da erkende de udviklede landes ansvar her. Turister, der medvirker til denne form for turisme, kommer hovedsagelig fra lande i Vesteuropa, Nordamerika, Australien og Asien. Men vi må ikke glemme, at børnesex-turismen ikke er begrænset til det sydøstlige Asien. Den har bredt sig til mange lande i Asien, Sydamerika, Caribien og Afrika. Vi må naturligvis heller ikke glemme at fordømme sådanne fænomener i de udviklede lande. Senest er visse lande i Østeuropa begyndt at tiltrække denne form for turisme, samtidig med at de eksporterer deres børneprostitution.
Beskyttelsen af børnene og imødegåelse af de forhold, der får dem til at blive ofre for seksuel udnyttelse, vil fortsat være i centrum for vores indsats. Samtidig er forsøget på at undgå og fordømme børnesex-turismen af stor betydning. Vi skal på den ene side søge at finde måder at begrænse udbuddet ved kilden, samtidig med at vi på den anden side finde måder at begrænse efterspørgslen efter børnene på. Ved bekæmpelsen af dette forhold vil vi især basere os på samarbejdet med turistbranchen. Desværre er de handlemuligheder, som branchen i sig selv råder over, begrænsede. Et godt resultat forudsætter derfor, at foranstaltningerne indgår i en mere generel ramme, der også omfatter mellemstatsligt samarbejde, medvirken fra internationale organisationers side samt initiativer fra de ikke-statslige organisationer.
Hr. formand, mine damer og herrer parlamentsmedlemmer, vi mener, at en fællesskabsintervention til imødegåelse af dette beklagelige fænomen har allerhøjeste prioritet i øjeblikket. Og vi er enig med Dem. Denne fællesskabsintervention bør være mere kraftig og mere givende i dag som i fremtiden. I vores meddelelse har vi sat os fire konkrete mål, der præger vores initiativer og foranstaltninger:
for det første at søge at hindre og afskrække personer, der seksuelt mishandler børn,
for det andet at begrænse strømmen af sexturister fra Den Europæiske Unions medlemsstater,
for det tredje at medvirke til bekæmpelsen af seksuel turisme i tredjelandene gennem de muligheder, der er til rådighed inden for rammerne af Unionens forbindelser udadtil og dens udviklingspolitiske midler, og
for det fjerde at bevæge Den Europæiske Unions medlemsstater til i fællesskab at imødegå problemerne omkring børnesex-turismen.
Hr. formand, jeg vil nu gerne gennemgå de enkelte forslag i hr. Schulz' betænkning. Jeg må sige, at jeg finder de forslag, der vedrører det område, vi i dag forhandler, særdeles vigtige. Jeg har også i dag den glæde at kunne meddele Dem, at Kommissionen allerede har fulgt denne sag op og har fremsat en række forslag med foranstaltninger, som støtter Europa-Parlamentet i dets ønsker. I Deres beslutning har De således ønsket, at der gennemføres informationskampagner over for offentligheden om dette spørgsmål. Vi er klar til at gennemføre Deres forslag. Jeg vil også gerne meddele Dem, at vi allerede har iværksat en projektindkaldelsesprocedure og en tilbudsgivningsprocedure for initiativer, der skal have til formål at styrke den europæiske samordning af informations- og sensibiliseringskampagner rettet mod Europas borgere.
I Deres beslutning opfordrer De endvidere Kommissionen til at gribe ind over for forskellige erhvervsgrene inden for turistsektoren. I øjeblikket er vi i færd med at gennemføre en række indgreb, der er rettet mod turisterhvervene. Jeg er særlig glad for, at mange europæiske og internationale erhvervsorganisationer i turismesektoren allerede har vedtaget resolutioner, udstukket regler eller udarbejdet adfærdsregler. Som eksempler kan jeg nævne den internationale passagerorganisation, rejsebureausammenslutningen, sammenslutningen af flyselskaber samt den internationale hotelejerforening. Jeg kan forsikre Dem om, at vi vil fortsætte vores bestræbelser i denne retning, og jeg skal i denne forbindelse understrege, at det kun er en meget lille del af turistbranchen, der er involveret i dette fænomen. Det store flertal af turisterhvervenes repræsentanter støtter bestræbelserne på at bekæmpe denne form for nedværdigende turisme.
I Deres beslutning lægger De særlig vægt på Unionens udenrigspolitik og udviklingspolitik over for tredjelande, hvor dette fænomen kan findes. Jeg kan fortælle Dem, at vi allerede i Kommissionen har iværksat procedurer, der skal sikre samordningen på tværs af landegrænserne. Vores mål er, at der tages konkrete initiativer på netop dette område, de udenrigspolitiske forbindelser, men også i forbindelse med Unionens udviklingspolitiske programmer.
Hr. formand, afslutningsvis vil jeg gerne endnu en gang takke ordføreren, hr. Schulz, og alle talerne for den interesse, de har udvist, men også for de konkrete forslag, de har fremsat. Europa-Parlamentets initiativ og understøttelse er af afgørende betydning for et godt resultat af vores fælles bestræbelser og for en effektiv beskyttelse af og omsorg for børn i Europa og i hele verden. Jeg vil gerne understrege, at vi fra nu af sammen må fortsætte vores bestræbelser. I dag har vi pligt til og det store ansvar at bekæmpe ethvert tilfælde af pædofili eller seksuel udnyttelse af børn, i hvilken sammenhæng og hvor det end dukker op. For os er dette ansvar en politisk prioritering og en moralsk forpligtelse.

Schulz
Hr. formand, jeg ved jo, at De lader hammeren falde efter nøjagtig 60 sekunder, men vil De ikke nok give mig yderligere 10 sekunder. Fire ting. For det første: Jeg vil gerne takke alle, der har deltaget i denne debat, især de samarbejdende ordførere, for deres meget værdifulde bidrag. For det andet: Jeg har glemt at tilføje, at min kollega Laura Esteban Martín har stillet et meget godt ændringsforslag 3, som jeg går ind for, selvom der står noget andet på vores »voting list«. Jeg vil sige det i morgen før afstemningen. For det tredje: Jeg vil gerne takke min kollega Deprez, som jeg har haft et fremragende samarbejde med i løbet af disse lange måneder. Meget af det, der står i denne beslutning, er fælles arbejde. At han måtte forsvare hr. Wathelet så voldsomt i løbet af alle disse måneder og også i dag, bærer jeg over med i betragtning af hans personlige omstændigheder.
For det fjerde: Hvis der stadig havde været tvivl om, at min kollega Chanterie fører belgisk indenrigspolitik, så hæver denne tale enhver tvivl. For mig drejer det sig ikke om belgisk indenrigspolitik, det er jeg ikke interesseret i, jeg er interesserert i dommeren ved De Europæiske Fællesskabers Domstol. Jeg vil gerne slutte med en bemærkning til min kollega Chanterie. Det sted, som børnene Julie og Melissa stammer fra, ligger 40 km fra det sted, hvor mine børn bor, og grænsen mellem Tyskland og Belgien er åben. Det kunne også have været mine børn. Derfor er jeg rent faktisk berørt, hr. Chanterie!

Formanden
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 11.00.

Fiskeripolitikken efter år 2002
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A4-0298/97) af Fraga Estévez for Fiskeriudvalget om den fælles fiskeripolitik efter år 2002.
Jeg giver ordet til fru Fraga Estévez som ordfører.

Fraga Estévez
Hr. formand, reformen af den fælles fiskeripolitik efter år 2002 er uden tvivl det mest betydningsfulde spørgsmål af alle dem, som vil berøre fiskerisektoren i den nærmeste fremtid. Denne reforms vigtighed og virkninger er blevet fremhævet i løbet af den intense forhandling, som i mange måneder har optaget Fiskeriudvalget, og som har givet sig udslag i den kompromistekst, som jeg i dag fremlægger for Dem til godkendelse.
Det er åbenlyst, at dette kompromis ikke kan afspejle hvert og et af de aspekter, som nogle medlemmer gerne ville have medtaget, og naturligvis heller ikke de mest ekstreme og modstridende holdninger. At indgå kompromis går ud på at søge at opnå enighed om de vigtigste spørgsmål, og fra begyndelsen var betænkningsudkastets hensigt at undgå dogmatiske holdninger og identificere selvmodsigeler, smuthuller og forældede forhold i den aktuelle fiskeripolitik for med udgangspunkt heri og med bidrag fra alle kolleger at tilbyde Kommissionen og fiskerisektoren et samlet overblik over, hvad der ikke fungerer i den aktuelle fiskeripolitik, og mulighederne for at gøre den realistisk og effektiv.
Som sagt har vi ikke alle været enige hverken i diagnosen af fejlene eller i de mest egnede løsninger. Men jeg må takke de udvalgsmedlemmer, som på trods af uoverensstemmelserne og de forskellige politiske muligheder har samarbejdet for at nå til enighed om grundlaget for den fremtidige fælles fiskeripolitik.
Frugten af dette arbejde er dette kompromis, som jeg tror indeholder flertallets væsentligste bekymringer, om end alle måske ikke kan identicere sig fuldstændigt med det. Blandt disse bekymringer må jeg nævne:
Enighed om, at den aktuelle fælles fiskeripolitik indeholder alvorlige fejl, som vanskeliggør sektorens udvikling.-Erkendelsen af, at fællesskabsflåden er for stor og af, at det er nødvendigt hurtigt at tilpasse den til ressourcerne, da mange af disse ellers vil være i stor fare.-Nødvendigheden af, at den nye fælles fiskeripolitik har en samlet fokusering på fiskeriindustrien og dens behov samt klare og sammenhængende regler for beskyttelse af ressourcerne med et globalt overblik over, hvad disse foranstaltninger betyder for det marine økosystem.Kompromiset omfatter også Fiskeriudvalgets bekymring for de sociale virkninger af de foranstaltninger, der træffes, nødvendigheden af at sikre de økonomier, som er mest afhængige af kystfiskeri ved at sikre dem enebrugsretten til 12-sømils søterritoriet, nødvendigheden af at høre og involvere sektoren i de beslutninger, som vedkommer den, og underlægge den fælles fiskeripolitik en virkelig decentral styring.
Endvidere taler betænkningen for en politik med effektiv fællesskabskontrol og for hasteregler vedrørende harmonisering af systemet for overtrædelser og sanktioner i alle medlemslande. Betænkningen er fremtidsorienteret med hensyn til mulighederne inden for akvakultur og forarbejdningsindustrien, hvis evne til at give fiskeriprodukterne en merværdi man skal være meget opmærksom på, men hvis gennemførlighed kræver en grundlæggende reform af den fælles markedsordning.
For at Fællesskabets fiskerisektorer i fremtiden kan begå sig med konkurrenceparametre foreslås nogle alternativer, som skal analyseres og undersøges som f.eks. ejendom og overførsel af fiskerirettigheder og kravet om, at fiskeriet ikke længere skal være en sektor, der er afskåret fra de begreber, som styrer effektiviteten og rentabiliteten, og at den integreres fuldt ud i det indre markeds regler.
Alle disse muligheder kan være mere eller mindre realistiske, men de er resultatet af nogle meget seriøse, omfattende og gennemdrøftede overvejelser. Hr. formand, denne betænknings virkelige politiske betydning og dens største fortjeneste er dog, at den har taget initiativet til overvejelserne om, hvad europæisk fiskeri kan vente sig af reformen efter år 2002, at den har betydet det første skridt i drøftelserne og diskussionerne med de berørte sektorer om, hvad de venter af reformen, og at den har præsenteret Kommissionen for udfordringen om, at det er nødvendigt allerede at indlede en omfattende debat med alle de implicerede parter for at gøre front mod den aktuelle fiskeripolitik og alt, hvad den indeholder af modsigelser og fejl.
I denne forbindelse og med hensyn til Kommissionen kan jeg ikke lade være med at beklage fiskerikommissær Boninos manglende tilstedeværelse ved en forhandling af denne art. Hendes fravær blev meddelt i sidste øjeblik og siger meget om den bekymring og interesse, som hun i den seneste tid har vist for fiskerispørgsmålene.
Under alle omstændigheder må hver opfylde sine forpligtelser. Den fremtidige fælles fiskeripolitik bør medføre en debat mellem alle de berørte parter, som sætter os i stand til i år 2002 at tilbyde europæisk fiskeri mulighederne for at være en sektor med fremtid, hvis resultater måske er meget forskellige fra de alternativer, der ses i dag. Men selvom dette er tilfældet, vil dette første og modige skridt fra Europa-Parlamentet have udfyldt sin mission, hvis alternativerne er realistiske og effektive.

Baldarelli
Hr. formand, jeg tror, at det er meget vigtigt, at Parlamentet her på plenarmødet forhandler denne betænkning, som Fiskeriudvalget har taget initiativ til, en betænkning, som behandler den debat, som nu føres på internationalt plan om reformen af den fælles fiskeripolitik: en debat, hvis hovedrolleindehaver nu er Parlamentet, der som den første af fællesskabsinstitutionerne giver sine bud på forslag og fremlægger perspektiver med hensyn til en reform af fiskeriet. Parlamentets henstillinger er konsekvente og seriøse, og de tager hensyn til nogle vigtige principper, som er blevet understreget i dokumentet. Først princippet om relativ stabilitet, som blev indført, da to vigtige lande, Spanien og Portugal, kom ind i EU. Dernæst princippet om vedligeholdelse af fiskeressourcerne på et miljømæssigt forsvarligt niveau, idet man må huske, at ikke kun EU, det vil sige de tre institutioner - Parlamentet, Kommissionen og Rådet - har beføjelser på området, men at det i stadig højere grad henhører under de internationale organisationer at styre strukturerne og forvalte fiskeriet. Der er store problemer med ressourcerne, fordi de bliver udsat for overfangst. Vi skal sørge for, at de bliver plejet, men vi skal også sørge for, at EU vedligeholder sine fiskeriressourcer internt i staterne og frem for alt også har en vigtig funktion inden for de internationale aftaler. På denne måde er miljøhensynene meget vigtige, således som også EU's rolle er vigtig inden for de internationale aftaler, aftaler som omfatter udvikling af et ligeligt forhold til tredjelande, som tillader vækst af småfiskeriet, og som ikke udsætter disse lande for egentlige tyverier fra EU eller fra de mere udviklede staters side.
Der er altså ingen tvivl om, at miljøet og de internationale forbindelser er vigtige, men der er også et andet aspekt i den fælles fiskeripolitik, som vi anser for vigtigt: det sociale aspekt. Det er rigtigt, at denne sektor er i krise og har problemer. Det er en sektor, som kun betyder lidt for bruttonationalprodukterne, men den er imidlertid meget vigtig, og vi er fuldstændig på det rene med, at fiskeriet ikke kun har en økonomisk værdi, men også en social og kulturel værdi. Fiskeriet omfatter både småfiskere, industri og andelsbevægelse. Derfor skal vi også, når vi taler om den fælles fiskeripolitik, tænke på en økonomisk aktivitet, som er baseret på respekt for arbejdstidsregler, på ikkeudnyttelse og på arbejdstagernes sikkerhed under udøvelsen af deres erhverv. Fiskeriet er som bekendt et erhverv med store arbejdsrisici i forhold til andre erhverv.
Derfor tager vores opfattelse udgangspunkt i det vigtige sociale valg, et valg, hvor vi, i forhold til andre modeller - den amerikanske, den sydøstasiatiske osv. ønsker at opretholde den europæiske model. I fiskerisektoren bør der bakkes fuldt op om den europæiske sociale model, også fordi fiskeriet er et erhverv, i hvilket de regionale og de lokale aftaler er af historisk dato og på sin vis også har antropologiske rødder, og hvor der således er en meget direkte forbindelse mellem styringen af ressourcerne, udnyttelsen af disse og afsætningsmulighederne.
Jeg tror, at dette er den første betænkning, der tager hensyn til alle disse faktorer, og det takker jeg ordføreren for og giver hende PSE-Gruppens støtte til betænkningen.

Langenhagen
Hr. formand, der er tale om en initiativbetænkning fra Fiskeriudvalget om fiskeripolitikken efter år 2002. Det såkaldte Blå Europa blev dannet i 1983 for en periode på 20 år og udløber følgelig i år 2002. Idéen med denne betænkning var at skabe et første retningsvisende diskussionsgrundlag for en ny formulering af fiskeripolitikken. Vi har i virkeligheden kunnet konstatere, at ingen hidtil rigtigt har beskæftiget sig med fiskeripolitikkens fremtid. Derfor får denne betænkning en særlig betydning. Det er selvfølgelig ikke EuropaParlamentets sidste ord i denne sag.
Det centrale problem i fiskeripolitikken er den katastrofale situation med fiskebestandene, kombineret med en for stor fiskerflåde. Næsten alle punkter i initiativbetænkningen drejer sig om dette anliggende. Hvad kræver betænkningen så? Hvad angår problemet med den for store flåde, kræver den, at flådekapaciteten tilpasses de eksisterende bestande, så der kan skabes en ligevægt. Der skal selvfølgelig også tages hensyn til de sociale komponenter i den forbindelse.
For det andet: Med henblik på at bevare bestandene forlanger betænkningen et system, der skal være enkelt og effektivt. Den samlede fangstmængde, der skal fastlægges hvert år, skal fastlægges ud fra biologiske, økonomiske og sociale faktorer, hvorved især fiskerne skal inddrages i større omfang. Princippet om relativ stabilitet er stadig gældende ved fordelingen af den samlede fangstmængdevægt. Det er utroligt vigtigt!
For det tredje: Strukturforandringerne i fiskeripolitikken skal støttes fremover, så den kan udformes socialt acceptabelt. For det fjerde: Kontrolpolitikken er en uerstattelig bestanddel af fiskeripolitikken, så der kan føres en fornuftig fiskebestandspolitik. Derfor var det også enormt vigtigt for os, at dette kom til udtryk i betænkningen, og at mindstenormerne i medlemsstaterne, en styrkelse af kontrolressourcerne og udvidelsen af de eksisterende kontroller til også at omfatte tredjelandes produktion skulle støttes.
For det femte: I forbindelse med politikken om de eksterne ressourcer gør betænkningen opmærksom på de principper, som Europa-Parlamentet allerede har vedtaget. Jeg kunne dog godt have tænkt mig, at betænkningen indeholdt et mere entydigt udsagn om, at det fremover udelukkende er Europa-Kommissionen, der er kompetent til at forhandle sig frem til aftaler med tredjelande. Jeg mener ganske enkelt, at det er nødvendigt, at Den Europæiske Union så vidt muligt fremstår som en enhed inden for udenrigs- og udenrigsøkonomipolitik, og at denne enhed ikke splittes af for mange bilaterale aftaler.
Vi ved, at denne betænkning indeholder et kompromis, som vi som Den Kristelig-Demokratiske Gruppe gerne vil være med til at støtte. Vi vil dog gerne rette en særlig tak til ordføreren Carmen Fraga, der har givet sig i kast med et meget vanskeligt forehavende med bravour!

d'Aboville
Hr. formand, indledningsvis vil jeg gerne lykønske fru Fraga Estévez med det omfattende arbejde, som hun har udført, og komplimentere hende for den pragmatiske ånd, som hun har udvist for at nå frem til et kompromis. Jeg vil dog gerne ændre lidt på fokus for debatten.
Hvad drejer den sig om? Jo, Kommissionen skal inden den 31. december 2002 forelægge en rapport om fiskeriets situation, og Rådet skal derefter beslutte, hvilke justeringer det er nødvendigt at foretage, bl.a. på følgende to punkter: en begrænsning af fiskeriet i fiskerizonen ved Shetlandsøerne og en eventuel forlængelse af undtagelsesordningen med nationale 12-milezoner.
Under behandlingen i Fiskeriudvalget aftegnede der sig to diametralt modsatte holdninger. Den ene gik ud på, at man skulle liberalisere betingelserne for adgang til EF-farvandene og operere med individuelle fiskerirettigheder, som man kunne handle med på markedet; den anden gik ud på, at man skulle føre visse EF-farvande tilbage til national kontrol og forbeholde dem de pågældende kyststater.
Vi støtter hverken den ene eller den anden af disse holdninger, for vi anser det for afgørende, at man opretholder den relative stabilitets princip, hvorefter hvert land har ret til en fast procentdel af de samlede årlige fangstmængder og selv fordeler fiskerirettighederne mellem fiskerne. Vi finder det ligeledes nødvendigt at bevare den nuværende ordning, der forbeholder 12-milezonerne den pågældende kyststats ikke-industrialiserede fiskeri. For hvad er det, de ivrigste reformtilhængere går ud fra? En unuanceret evaluering, der på forhånd udelukker enhver modsigelse, og som udelukkende betragter den fælles fiskeripolitik som en fiasko.
Naturligvis er langt fra alt perfekt i den europæiske fiskeriordning, men det er ikke grund nok til at hævde, at alt er mislykkedes. Under alle omstændigheder bør de bestræbelser og ændringer, som det vil være hensigtsmæssigt at foretage, efter vores opfattelse rette sig mod markedsaspektet og kontrolforanstaltningerne; de mangler, som man i dag kan iagttage på disse områder, er utvivlsomt hovedårsagen til problemerne i den fælles fiskeripolitik.

Teverson
Hr. formand, jeg synes også, at det er meget trist, at kommissæren ikke er her i dag for at overvære det, der sikkert er den væsentligste debat for fiskerisektoren i de næste år.
For Fiskeriudvalgets vedkommende var det en af de vigtigste ting, at Parlamentet som institution skulle være forud for de andre institutioner i debatten inden for Den Europæiske Union, når det gjaldt om at fastslå dets egne synspunkter om, hvordan den fælles fiskeripolitik burde se ud efter år 2002, og hvordan den burde være udformet. Her har vi en omfattende betænkning.
Jeg vil sige til andre parlamentsmedlemmer, at vi ikke må tænke på fiskeriet som noget marginalt. Det, vi her taler om, er den bredere havøkologi. Havene dækker omkring to tredjedele af jordens overflade, og de europæiske fiskerflåder dækker på nogle punkter det meste af dette område.
En af de væsentligste ting, der fremgår, når man studerer den fælles fiskeripolitik, er, at den stort set har slået fejl over hele linjen. Den har slået fejl hvad angår dens bevaringsmål; den har slået fejl, når det gælder om at bevare arbejdspladser; og den har også i store træk slået fejl, når det gælder de internationale aftaler til forsvar af tredjelande og deres bestande og til udvikling af deres industrier. Det kan til dels tilskrives den fælles fiskeripolitiks overcentralisering og politisering.
Resultatet er, at politikken i sig selv ikke respekteres af industrien. Jeg tror, at dette gør sig gældende over hele Den Europæiske Union. Som vi har set af mange andre betænkninger i Fiskeriudvalget, har der ikke været den politiske vilje til stede blandt medlemsstaterne til at håndhæve den. Vi har forsøgt at løse dette problem ved at tilføje flere reguleringer oven i eksisterende reguleringer - med liden ekstra effekt.
Hvad fortæller det så os? Jeg mener, at der er et meget enkelt budskab her. For det første, at vi under ingen omstændigheder kan fortsætte som nu. Det betyder, at det er væsentligt med en grundlæggende reform af fiskeriet.
Så, hvad skal vi gøre for at komme videre? Jeg vil sige, at der er to nøgler til at finde den rette vej fremad. For det første skal vi have klare mål - det mener jeg ikke, at vi har for nærværende. Og det er en bæredygtig udnyttelse af fiskebestanden; fremgang på lang sigt for fiskeindustrien og de samfund, der afhænger af den; et udbud til forbrugeren af fisk af høj kvalitet og til en acceptabel pris - vi glemmer ofte denne industris konsumentside - og en beskyttelse på lang sigt af det bredere havmiljø.
Hvad, der er mere vigtigt, er, at vi skal have en politik, der rent faktisk fungerer, og dér kan vi lære af de erfaringer, der er draget andetsteds. For det første kan vi kun forvalte fiskebestandene med held ved at have overensstemmelse mellem de områder, hvor de forvaltes, og forvaltningssystemet selv såvel som omfanget af disse fiskebestande. Svaret er regionalisering.
Vi må også til at involvere interessenternes bottom-up proces og virkelig give dem magt over deres egen industri. Og vi må til en vis grad give fiskerne ret til deres bestande. Det er ensbetydende med, at det er slut med den fælles adgang og de fælles ressourcer.
I den henseende mener jeg ikke, at denne betænkning er kort nok, og ikke koncentreret nok, og selvom den er hæderværdig på mange områder, er den gået for meget på kompromis og leverer ikke den fulde vare inden for disse væsentlige områder

Novo
Hr. formand, kære kolleger, desværre kan jeg ikke henvende mig til fru kommissær Emma Bonino, hvorfor jeg henvender mig til den kommissær, der her er til stede.
Ved at godkende denne betænkning definerer vi de vigtigste politiske retningslinjer, som, i det mindste ud fra Parlamentets synspunkt, den kommende fælles fiskeripolitik skal følge. Fiskeindustrien har stor social og beskæftigelsesmæssig betydning i mange europæiske regioner, selvom den er blevet stadig mere nedvurderet - særlig i EU's budget - i forhold til andre finansielle og økonomiske interesser, der er genstand for større bevågenhed, men som ikke afspejler den relevans og sociale betydning, som denne sektor stadig har og fortsat vil have i vores samfund.
De politiske retningslinjer i denne betænkning er positive og kan bidrage til at ændre visse særdeles negative aspekter i den nuværende fælles fiskeripolitik. Den tekst, der i dag skal til endelig vedtagelse i denne forsamling, indeholder mange af de ændringer, som vi har foreslået, og står for mange andre synspunkter, som vi har forsvaret gennem månedlange diskussioner. For at fremhæve nogle af disse vil jeg således gerne nævne:
Opretholdelse af enebrugsret til og eneforvaltning af et 12-mils søterritorium for medlemsstater med kystadgang (et forslag, som vi har stillet, og som vi er stolte af); -For det andet forsvarer betænkningen behovet for en klar skelnen mellem det ikke-industrialiserede kystfiskeri og det store kommercielle fiskeri. Derudover foreslår den en forbedring og samordning af bestemmelserne om beskyttelse og sikkerhed i arbejdet, en nedsættelse af havdagene, behov for at garantere mere og bedre social beskyttelse og sikring for fiskerne. For eksempel forsvarer betænkningen, således som vi også har foreslået det, den aktive deltagelse fra fiskerne og deres sammenslutninger i fastlæggelsen, gennemførelsen og den decentrale forvaltning af alle politikker, der vedrører fiskeindustrien, lige fra beslutninger om forbud til ibrugtagning af nye metoder og teknikker, til fastlæggelsen af TAC og kvoter, til markedsordninger, der skal sikre producenterne en rimelig indkomst; -Ligesom vi har forsvaret det, støtter betænkningen en aktiv politik til bevarelse af ressourcerne og de marine levesteder, med passende budgetbevillinger til videnskabelig forskning og til en gennemskuelig og generelt gennemført kontrol af beslutningerne; -Endelig, og i overensstemmelse med, hvad vi også har foreslået, går den ind for, at balancen mellem fiskerflådens kapacitet og ressourcerne ikke opnås gennem en generelt gennemført politik med oplægning af fartøjer.Vi står med en positiv betænkning, der skaber berettigede forventninger i sektoren. Men vi bør ikke glæde os for tidligt: det er kun et første skridt. Det bliver fra nu af nødvendigt, at fiskerne, deres sammenslutninger og industrien i det hele taget bliver i stand til at opnå indflydelse, på nationalt og på fælleskabsniveau, med henblik på, at disse retningslinjer bliver ratificeret af Rådet og Kommissionen.
For at slutte vil jeg gerne lykønske vores ordfører, fru Carmen Fraga Estévez, for det arbejde, som hun har udført gennem flere måneder, og for den indsats, som hun har ydet for at opnå enighed om den tekst, som vi i morgen skal stemme om.

Tamino
Hr. formand, jeg har opmærksomt lyttet til det, som ordføreren har forklaret, men jeg må bekræfte, at De Grønne endnu ikke kan støtte beslutningen, selvom den er resultatet af et kompromis. Problemet med den fælles fiskeripolitik efter år 2002 er et meget vigtigt emne for EU og derfor også meget kontroversielt. Der er ikke nogen tvivl om, at det er vigtigt at opretholde en fælles fiskeripolitik efter år 2002, men for os grønne er det vigtigste mål at garantere fiskebestanden, og jeg mener, at dette mål er fornuftigt, for hvis der ikke er fisk i fremtiden, vil der heller ikke være fiskeri. I øjeblikket tillader fiskeindustrien ikke fiskene deres normale reproduktionscyklus, hvilket betyder, at industrien reducerer sin egen fiskebestand og forårsager krise for sig selv. At sætte fiskerimetoder, som foregriber selve fiskenes overlevelse, til debat, er altså ganske fornuftigt, ikke kun for miljøet, men også for fiskeindustrien og for at garantere et fremtidigt acceptabelt liv for fiskerne. Selvom det er vanskeligt, er det altså nødvendigt med en reel reform af fiskeriet med det mål at sikre bæredygtigheden og opretholdelsen af fiskeressourcerne. Men den beslutning, som vi forhandler, ændrer ikke reelt den nuværende fælles fiskeripolitiks udseende. Heller ikke, når man i hvert fald i ord, giver sin støtte til vigtige fornyelser. Man bekræfter f.eks. med rette princippet om forsigtighedsforanstaltninger, men i mangel af en dækkende definition kan det fortolkes forskelligt i forskellige stater.
Af disse årsager har vi fremsat ændringsforslag i et forsøg på at gøre den del af betænkningen, som refererer til miljø og til bevarelse af fiskeressourcer, mere klar. Vi mener desuden, at fiskeriaftalerne, især med AVS-landene, skal revideres for at sikre et tilstrækkeligt teknisk og videnskabeligt samarbejde om overvågning og kontrol af ressourcerne med henblik på at garantere deres bevarelse. Der er imidlertid også andre aspekter af betænkningen, som kunne fortjene en uddybende diskussion. En stor del af forhandlingen på udvalgsplan har drejet sig om muligheden for, at den fælles fiskeripolitik fortsætter som en undtagelse fra princippet om fri adgang til de fælles have. Vi mener, at problemet om adgang er et vigtigt problem, men at det skal underordnes spørgsmål som bevarelse, reel kontrol af fiskeriaktiviteterne, vedtagelse af egnede tekniske foranstaltninger og en betydelig reduktion af flådekapaciteten, der er kompatibel med målet om bevarelse af fiskebestandene.

Macartney
Hr. formand, jeg blev en smule forbavset, da jeg hørte ordføreren introducere betænkningen med ordene, at de mest radikale idéer ikke var medtaget, snarere tværtimod. Det er rent faktisk min gruppe, den radikale gruppe, der forsøger at bevare, hvad vi har af vores fælles fiskeripolitik, og hendes idéer er ikke kun radikale. De er efter min mening uforsvarlige og farlige. Jeg kan ikke tænke mig noget mere destabiliserende for Europa end udsigten til fiskerikrige på tværs af de europæiske farvande - og ikke kun i de farvande, der for nærværende er omfattet af denne fælles fiskeripolitik, men også i Østersøen og Middelhavet. Jeg føler en meget reel bekymring for, at vi i forfølgelsen af denne fikse idé om det fri marked og økonomisk effektivitet vil komme til at stå over for en endda meget destabiliserende situation.
Det er ret bemærkelsesværdigt, at den fælles fiskeripolitik anerkendte det stik modsatte af, hvad fru Fraga sagde, nemlig at fiskeri ikke er en hvilken som helst gammel økonomisk aktivitet, men at det stik modsat er en meget specifik og unik form for økonomisk aktivitet, og det skal det forblive. Den er for vigtigt til at blive kastet i kløerne på det fri marked.
Den fælles fiskeripolitik er ikke nogen midlertidig fravigelse fra princippet om fri adgang, der automatisk vil ophøre ved udgangen af 2002. Det er et væsentligt punkt i uenigheden mellem de to fløje i denne debat. De af os, der ønsker at bevare og bygge videre på den fælles fiskeripolitik, med alle dens fejl og mangler, står over for det ultimatum, at det altsammen vil ophøre, og at der vil blive et tag-selv-bord for alle efter 2002. Dette er meget foruroligende for fiskeindustrien, ikke kun i Skotland, som jeg repræsenterer, men på tværs af hele Den Europæiske Union - fra Østersøen til Middelhavet. Princippet om relativ stabilitet, som jeg var glad for at høre en række kolleger fremhæve, er ikke rigtigt gjort til noget centralt emne eller til en hovedhjørnesten i denne betænkning sådan, som det var i den fælles fiskeripolitik. Princippet om relativ stabilitet er jo den eneste ting, der for nærværende gør den fælles fiskeripolitik bare halvt acceptabel for fiskeindustrien.
Her noterede jeg mig opmærksomt, at kollegerne Baldarelli, Langenhagen og D'Aboville alle understregede betydningen af relativ stabilitet. Det kan jeg fuldt ud tiltræde, men det er ikke betænkningens hovedbudskab, det er snarere en sekundær understregning.
Jeg ønsker derfor, at Parlamentet skal afvise denne betænkning af følgende tre årsager:
For det første underminerer den bevarelsesforanstaltningerne. Bevarelse er uforenelig med økonomisk effektivitet og det frie markeds virke. For det andet vil den underminere kystsamfundene, der er afhængige af kystfiskeri, deres levevis og levedygtighed. Og endelig, og det bør bekymre alle i dette Parlament, selvom de måtte være langt fra havet, vil den underminere støtten til Den Europæiske Union og puste yderligere til den ild, som er antændt af dem, der siger, at der kun er én vej ud af denne desperate fælles fiskeripolitik, og det er at forlade Den Europæiske Union. Vi må gøre modstand mod disse sirenestemmer, og vi må gøre modstand mod denne betænkning.

Souchet
Hr. formand - men ikke fru kommissær, da hun ikke er til stede - at udarbejde en initiativbetænkning om den fælles fiskeripolitik efter 2002 på grundlag af en nådeløs status over, hvordan det blå Europa har fungeret, og ikke fungeret, i de sidste tyve år, var en god idé. Det første udkast, som fru Fraga Estévez forelagde for Fiskeriudvalget, gav anledning til en livlig diskussion. Det var uacceptabelt. Hvorfor? Fordi det ultraliberale perspektiv, der blev anlagt, nok passer én medlemsstat, nemlig Spanien, men ikke andre, hvis nationale fiskeristruktur en sådan strategi uundgåeligt ville have nedbrudt.
Udkastet gik nemlig ind for at erstatte det princip om relativ stabilitet, hvorefter hvert land råder over fast årlig fangstmængde, som det selv fordeler, med en ordning med individuelle fiskerirettigheder, som kan overdrages; en sådan ville åbne mulighed for en unaturlig quota shopping og kunne på længere sigt føre til, at hele nationale fiskerflåder forsvandt til fordel for den kyststat, som allerede nu råder over den talrigeste flåde. Ud over afskaffelsen af de nationale kvoter lagde udkastet størst vægt på forarbejdningsindustrien, som det tillod sig at gøre til en alternativ beskæftigelsesmulighed, der kunne opveje arbejdspladstabet i fiskeriet, og rummede overhovedet ingen effektive foranstaltninger til støtte for handelen med friskfangede fisk, selvom denne er af afgørende betydning for vores kystområders livsophold og erhvervsliv, herunder turistbranchen. Endelig forstærkede det den nuværende fælles fiskeripolitiks palliative karakter ved at opfordre til nye, drastiske generelle indskrænkninger af fiskerflåderne - med andre ord den sædvanlige løsning: tilpasning gennem ophugning.
Fru Fraga Estévez gik, heldigvis, med til en grundlæggende ændring af sin oprindelige betænkning. Det lykkedes at forbedre den på en række områder. Men det endelige resultat er utilfredsstillende, idet det ikke tager hensyn til en række fremsatte ændringsforslag. Tre punkter forekommer os absolut centrale:
For det første skal man, utvetydigt, bevare princippet om relativ stabilitet, der indebærer nationale kvoter, som det enkelte land selv forvalter, og sikre en retfærdig og effektiv kontrol med de samlede tilladte fangstmængder og kvoterne. For det andet er det absolut nødvendigt at bevare den nationale kontrol med territorialfarvandene inden for 12-milegrænsen, som bør forbeholdes de pågældende kyststaters ikke-industrielle fiskeri. For det tredje skal den fælles fiskeripolitik gøres til en politik, der fremmer og beskytter en sektor, som i alle vores kystlande spiller en afgørende rolle for det lokale erhvervsliv. Det kræver, at man forbedrer støtten til det ikke-industrialiserede fiskeri, giver det midler til at udvikle sig i stedet for at hæmme det samt styrker markedsaspektet, navnlig med hensyn til den betydningsfulde handel med friskfangede fisk og produkternes kvalitet.
Min gruppe, hr. formand, kan kun beklage, at betænkningen om den fælles fiskeripolitiks fremtid ikke fokuserer tilstrækkelig klart på disse tre grundlæggende målsætninger, for kun hvis de forfølges, vil det i fremtiden være berettiget og acceptabelt at bevare det blå Europa.

Paisley
Hr. formand, fiskeindustrien i Nordirland skal forsvares og bevares efter 2002. De, der tjener til livets ophold ved fiskeri og fiskeriets produkter i Nordirland, må støttes i deres arbejde af ordentlige garantier og strukturprocesser og -politikker. Vores fiskeindustri er i færd med at blive fuldstændig elimineret. De, der ikke selv har fiskefarvande eller ikke har nok fiskefarvande, må ikke få lov til at plyndre dem, hvis fiskeområder allerede har lidt i hænderne på de såkaldte fredningseksperter, der ved så mange anledninger er blevet påvist at tage fejl.
For eksempel fortalte EU-eksperter os, at visse fiskebestande i Det Irske Hav ville uddø, medmindre deres forslag blev vedtaget. Det modsatte skete, men fiskerne led voldsomt på grund af en fejlagtig beslutning truffet i Bruxelles. Regionale forskelle bør anerkendes i enhver politisk beslutningstagning.
En af fortidens store svagheder har været en mangel på effektiv håndhævelse og medlemsstater, der har bistået og været meddelagtige i dette. Der bør være rimelige fiskeriområder, hvor alle parter er engagerede og tvunget til at overholde reglerne. Man må gøre noget ved kvoteunddragerne, og Haag-præferencen, der forvrider fiskekvoterne fuldstændig, bør afskaffes i Det Irske Hav. Fiskerisamfund, der har set deres flåder blive reduceret, bør nu støttes, således at de kan blive i stand til at bevare det, der er tilbage, og blive tilskyndet til at følge med i nye udviklinger

Kindermann
Hr. formand, fiskeriudvalget har efter slidsomme og vanskelige diskussioner om det centrale spørgsmål om, hvordan det skal gå med den fælles fiskeripolitik efter år 2002, fundet et kompromis, der støttes af udvalget med et overvejende flertal og nu er forelagt plenarforsamlingen. Men den procedure, man anvendte ved udarbejdelsen af betænkningen, var i hvert fald ikke optimal, og Fiskeriudvalget skal passe på, at det ikke bliver en vane at arbejde med omfangsrige kompromistekster i forbindelse med vigtige og vanskelige emner, der på grund af tidspres så kun kan nå at blive sat til afstemning i en hurtig procedure. Jeg appellerer derfor til de kommende ordførere om at tage hensyn til andre udvalgsmedlemmers mening allerede på et tidligt tidspunkt, så udvalget ikke igen kommer til at sidde med 420 ændringsforslag, som det er tilfældet her.
Når betænkningen alligevel endelig blev støttet af et overvejende flertal, så skyldes det først og fremmest den store vilje til at indgå kompromis hos ordføreren, som jeg gerne vil udtrykke min personlige anerkendelse af.
Et kompromis kan naturligvis ikke tilfredsstille alle interesser fuldt ud, og det var derfor også nødvendigt at holde bestemte detaljerede spørgsmål udenfor. Det er imidlertid vigtigt for mig, at betænkningen fortsat anerkender princippet om relativ stabilitet, og at adgangen til medlemsstaternes kystfarvande også kan begrænses efter år 2002. Jeg mener også, at der i betænkningen i tilstrækkelig grad redegøres for, at man af socio-økonomiske og biologisk-økologiske årsager ikke kan behandle fiskeriet som enhver anden erhvervsgren, også selvom jeg her og dér kunne have ønsket en klar formulering. Jeg kan derfor ikke tilslutte mig den opfattelse, som man oplever hos nogle af mine kolleger, der vil idømme et angreb på den gældende fællesskabsret i betænkningen.
Vi bør i øvrigt ikke glemme, at vi behandler temaet for første gang, og at det sikkert ikke er sidste gang, Parlamentet her i dag fører en debat om udformningen af den fælles fiskeripolitik efter år 2002.

Provan
Hr. formand, jeg tror ikke, at jeg behøver at gentage de bemærkninger, jeg kom med tidligere, om den måde, hvorpå ordføreren passede sit arbejde. Ved at acceptere mange ændringsforslag, og jeg er glad for, at hun har accepteret mange af mine, har hun gjort sin egen stilling noget mere ubekvem, for den betænkning, hun forelægger i dag, er meget forskellig fra hendes første udkast til betænkning. Men det viser, at hun har gjort sit arbejde ordentligt, og jeg tror, at Parlamentet erkender dette.
Den fælles fiskeripolitik er et værre virvar for øjeblikket. Vi har et misforhold mellem ressourcer og fangstkapacitet. Vi har brug for en omstrukturering af flåden. Udmidning af fisk, fordi kvoten er opbrugt, er en dagligdags foreteelse, og salget af fisk, der ikke er registreret på markedspladsen, ødelægger den respekt, som mange mennesker har for den fælles fiskeripolitik.
Vi har jo brug for en politik, der værner om de mennesker, der bor i nogle af de mere fjerntliggende og fattige områder af Fællesskabet, og den generelle filosofi i denne betænkning er efter min mening korrekt. Den understreger relativ stabilitet, uanset hvad nogle kolleger siger, og den understreger, at de følsomme områder af Fællesskabet må respekteres.
Jeg er glad for, at den første artikel i betænkningen tilskynder til et tolvsømilsterritorium for kystlande og kystsamfund, således at fiskerne i disse områder kan forvalte deres egne ressourcer i henhold til fællesskabsregler. Det er af vital betydning, at fiskerne føler sig inddraget i politikken på en måde, som de ikke gør det i dag. Firs procent af fiskerne fisker tæt på deres egne kyster, og derfor vil firs procent af fiskerne blive inddraget i politikken. De større fartøjer, der sejler længere ud, vil kræve megen mere fællesskabskontrol, end der hidtil har været. Efter min mening er alt dette med i denne betænkning, og jeg giver den min fulde støtte.

Gallagher
Hr. formand, selvom jeg ikke er enig i særlig mange aspekter af ordførerens betænkning, vil jeg alligevel lykønske hende med at være kommet så langt med den.
Jeg har lyttet til de meninger, der er blevet fremsat af fiskernes repræsentanter, hvoraf mange mener, at dette forslag til beslutning er blevet udarbejdet udelukkende for at ødelægge begrebet om nationalt kvotefiskeri og for at behandle fiskeindustrien som en hvilken som helst anden virksomhed. Vi ved alle, at fiskeriet ikke er det samme som nogen anden virksomhed. Betydningen af levedygtige kystfiskerisamfund synes at være blevet totalt overset eller behandlet med ringeagt. Forslaget tager ikke tilstrækkelig hensyn til de ressourcetildelingsbehov, man har i kystsamfund, der ligger tæt ved fiskebestandene. Betænkningen afspejler ikke nøjagtigt alle fællesskabsfiskeriinteressernes velovervejede synspunkter og behov. Dette forslag forsøger grundlæggende at hævde, at nationale kvoter er uforenelige med principperne for det indre marked og den frie bevægelighed for kapital, som om der ikke var nogen andre kriterier overhovedet at tage hensyn til.
Der er blevet givet nogen indrømmelser, når det gælder om at bevare seks- til tolvsømilegrænsen. Samtidig sætter forslaget sig for at sikre, at skattetildelingen i sidste instans, efter en undersøgelsesperiode - og det er vigtigt - bør rationaliseres ved at tildele fiskerirettigheder blandt fiskere, med andre ord TAC.
TAC har været forsøgt andre steder, de har været kontroversielle, og de har ikke været succesrige, når det gjaldt om at nå de økonomiske mål. De er blevet anvendt som handelsvarer; de er blevet solgt uden for medlemsstaterne, og jeg er overbevist om, at de vil være opskriften på ulykke. Kvoter bør ikke nationaliseres. Den opfattelse, at relativ stabilitet og kvoteuddeling blev indført for at lette tilpasningen til det indre marked er ikke korrekt, og det indre markeds krav må ikke forveksles med ubegrænset adgang til ressourcer.
Jeg tager afstand fra udtalelsen om, at fiskeriet er en sektor i tilbagegang. Det er efter min mening en alt for dyster spådom. Der har været og er stadig mange succesrige fiskere, og støtteindustrierne har været succesrige.
Flådeindskrænkninger er ikke nødvendigvis nøglen til bevarelse. Forvaltning er nøglen til fremtiden. Hvorfor overvejer vi ikke oplægning for fiskeindustrien? Braklægning er godt for landbrugsindustrien, så vi burde overveje oplægning for fiskeindustrien.
Som afslutning kan jeg kun sige, at dette forslag bør forkastes i sin nuværende form. Dets vedtagelse kunne skærpe den meget betydelige risiko for, at nogle nationale fiskerflåder vil blive reduceret under et kritisk niveau, hvilket vil gøre tilvejebringelsen af infrastruktur- og støttefaciliteter uøkonomiske for mange af vores medlemsstater.

Ephremidis
Hr. formand, vi bør acceptere, at omstillingen af fiskeripolitikken med henblik på år 2002 skal ske ud fra den målsætning, at der skal ydes støtte til denne mangesidige og værdifulde sektor. En forudsætning for denne omstilling er imidlertid, at alle sektorens mange aspekter og særlige kendetegn tages i betragtning. Jeg er bange for, at fru Fraga Estevez' betænkning på trods af de forbedringer, ordføreren selv har indarbejdet i forhold til den første betænkning, og de ændringsforslag, der er vedtaget, ikke giver et fuldstændigt svar på sektorens vigtigste problemer.
Konkret er det jo positivt, når der sker en tydelig sondring mellem det lille fiskeri og den store handelsmæssige og industrielle affiskning. Det er også positivt, at der kræves konkrete, positive foranstaltninger for de små kystfiskerflåder. Men der er enorme forskelle mellem en fælles fiskeripolitik for Atlanterhavet, Nordsøen og Middelhavet. I de to første tilfælde udgør det tilgængelige fiskeriareal 200 sømil, mens det i Middelhavet udgør mellem 6 og 12 sømil. Det er tydeligvis ulige og kritisabelt at sammenligne disse to forskellige situationer.
For det andet er de få forslag til nedskæringer i flåderne også ganske positive. Men uanset foranstaltningernes art løser de ikke problemerne. De er som et par hovedpinepiller, der vil holde op med at virke efter nogen tid. For hvor skal disse mennesker beskæftiges? Skal de bare stuves ind blandt de millioner af arbejdsløse? Der er ingen løsning på dette problem, der er ingen anbefaling, intet punkt eller en sætning, der siger "forebyggende foranstaltninger til beskæftigelse af tidligere ansatte i fiskeriet«.

Martinez
Hr. formand, jeg tager ordet i min egenskab af medlem fra en af Middelhavets vigtigste havnebyer, nemlig Sète. Fru Fraga Estévez forsvarer naturligvis, som en god galicier, sine 80.000 galiciske fiskeres interesser; de er fire gange så talrige som de franske fiskere, deres flåde på 18.000 både, ud af EF-landenes i alt 100.000 - en veritabel armada - er tre gange større end den franske, og deres fangstmængde på 660.000 t er fire gange så stor som den franske.
De har ret, fru Fraga, denne sektor er i krise. Efter affolkningen af landdistrikterne følger nu affolkningen af fiskerihavnene. Det er, som bekendt, en vanskelig, barsk sektor; den er præget af konflikter - der har således både været en »Golfkrig« (i Den Biscayiske Golf), en tunkrig og endog en torskekrig - og underlagt skrappe lovbestemmelser, som sammenstødet mellem friheden på det åbne hav og de biologiske grænser har nødvendiggjort. Det er klart, at man ikke kan gøre, hvad man har lyst til, med fiskebestandene.
Man forlanger konstant ofre af fiskerne, og finder altid malthusianske løsninger. Lige før taltes der om fastfrysning af fiskeriet. Frankrig skal eksempelvis inden for rammerne af FUP IV reducere sin fiskerikapacitet med 10 %, selvom det allerede under det foregående FUP, i 1991, ophuggede næsten 10.000 af sin 8.000 både store flåde.
Det pudsige er, at fru Fraga ud fra sin spanske synsvinkel vender de kendte standpunkter på hovedet. Briterne bliver til protektionister og spanierne til ultraliberalister, der ønsker individuelle fiskerirettigheder og endog en børs, hvor der kan handles med de individuelle kvoter. Man griber til de traditionelle løsninger og søger kunstigt åndedræt i vores 26 aftaler med tredjelande, bl.a. Marokko og Mauretanien. Det er de gammelkendte løsninger, fru Fraga foreslår: miljøkontrol, kriseforebyggelsesordninger, kontrol af udsmiddet, bekæmpelse af svig fra tredjelandenes side. Vi kunne for vores part tilføje social beskyttelse, stabiliseringsfonde, gunstig beskatning, beskyttelse af det kystnære fiskeri, stop for social dumping, akvakultur, opretholdelse af 12-milezonerne osv. samt, naturligvis, bevarelse af fællesskabspræferencen af hensyn til os europæere, som er nettoimportører af fisk.
Sagen er i virkeligheden den, fru Fraga Estévez, at vi nok kan regulere EF's interne fiskeri, men at der også er et eksternt problem. Vi har ingen kontrol over japanerne og andre. Det er et tydeligt eksempel på, at retsregler kun fungerer på et klart afgrænset område, det vil sige, hvor der er grænser. Når det mislykkes for Europa at løse problemerne med hensyn til indvandring eller manglende sikkerhed for beskæftigelse, skyldes det, ligesom for fiskeriets vedkommende, manglen på grænser. Fiskene kender jo ikke til grænser, heller ikke de spanske!

Apolinário
Hr. formand, hr. kommissær, jeg mener trods alt ikke, at de internationale forbindelser altid er en jungle. Jeg medgiver, at denne betænkning endnu er en indledende betænkning, men jeg ønsker at vise min almindelige tilfredshed med fru Fraga Estévez' dokument, også selvom jeg medgiver, at jeg ikke på dette eller hint punkt er enig i det, som hun forsvarer. Jeg mener, at det drejer sig om et første bidrag, og at EuropaParlamentet gør rigtigt i at gribe ind, i at lede denne debat og søge at tage stilling til det, der skal til diskussion angående den fælles fiskeripolitik efter år 2002.
Jeg vil gerne behandle tre specifikke punkter. Først spørgsmålet om internationale fiskeriaftaler. Jeg ønsker at udtrykke et principielt forbehold med hensyn til renationaliseringen af den fælles fiskeripolitik. At henvise udbetalingerne for de internationale fiskeriaftaler til hvert enkelt medlemsstats budget og derved gøre disse aftaler afhængige af de nationale budgetter, selvom det umiddelbart repræsenterer en vej ud af de hindringer, vanskeligheder og uvisheder, som dé ser, der sætter spørgsmålstegn ved disse aftaler, er efter min opfattelse at åbne en breche i Kommissionens ansvar på et afgørende område af den fælles fiskeripolitik: de internationale fiskeriaftaler. Anvendelsen af nærhedsprincippet bør således begrænses til den private del, til producentsammenslutningerne, til dialogen mellem fiskerne, eventuelt med støtte fra regionerne, men uden at renationalisere den samlede forhandling af disse internationale fiskeriaftaler.
Jeg vil behandle det andet punkt, vedrørende strukturpolitikken (og her kan vi ikke se bort fra Agenda 2000dokumentet), for at påpege den mangelfulde behandling af fiskeriet inden for rammen af Agenda 2000 og påpege den overdrevne strenghed i adskillelsen mellem Mål nr. 1 og Mål nr. 2 inden for den nu angivne ramme, med opvurdering af mål, der er strikt udviklingsorienterede, hvilket vil sætte fiskeriet i en sekundær og tiloversbleven position i de fremtidige kommunitære støtteordninger.
En tredje bemærkning, om balancen mellem flåde og ressourcer. Jeg mener ikke, at balancen mellem flådens kapacitet og ressourcerne er den eneste måde at reducere fangsterne på, selvom jeg er for, at målene i de flerårige udviklingsplaner skal fastsættes og opfyldes - og jeg understreger, opfyldes. Men det er vigtigt at understrege, at reduktionen af fiskerikapaciteten ligeledes kan ske gennem en reduktion af fiskedagene, kontrol af landingerne, af de tekniske bevaringsforanstaltninger, af beskyttelsen af fiskeressourcerne.
Og så er vi endelig for en opvurdering af miljøkomponenten, særlig behandlingen af forsigtighedsprincippet, omtalt i betænkningsudkastet, og også forbeholdet, der tages vedrørende princippet om relativ stabilitet. Thi det er jo sådan, at hvis ikke vi opretholder fiskeriet, vil der ikke være fiskere i fremtiden til at diskutere den fælles fiskeripolitik efter år 2002.

Varela Suanzes-Carpegna
Hr. formand, mine damer og herrer, for det første vil jeg som andre medlemmer beklage kommissær Boninos fravær ved en forhandling med så stor betydning for fiskeriet som den, vi her afholder.
Arbejdet har taget meget lang tid, det har været besværligt, men det har båret frugt. Den betænkning, der har navn efter formanden for Europa-Parlamentets Fiskeriudvalg, er det første dokument fra en fællesskabsinstitution, der med præcision og i sin helhed fremlægger en reform af den fælles fiskeripolitik efter år 2002. Det er på sin plads at lykønske Parlamentet og Fiskeriudvalget med dette initiativ, og dette gælder især fru ordfører Fraga med hendes ihærdighed, styrke, evne til at opnå kompromis, der har gjort det muligt at nå frem til et godt dokument, et godt udgangspunkt for det meget vanskelige arbejde, som nu begynder.
I betænkningen vil jeg først og fremmest understrege, at der er sat fokus på de vigtigste problemer i den aktuelle fiskeripolitik, og at der er anført løsningsforslag og alternativer, understrege, at fiskeriet bør være en sektor på lige fod med de øvrige i den økonomiske aktivitet ved at styrke de private virksomheders mulighed for at rationalisere deres aktiviteter, kræve mere klarhed, enkelthed og gennemskuelighed i reglerne og styringen med deltagelse fra de involverede arbejdsmarkedsparter, især fiskerne og deres sammenslutninger, definere fiskeriet med en samlet økologisk, økonomisk, social og industriel fokusering, fremhæve den aktuelle krise i sektoren og dens påvirkning af beskæftigelsen og hele regioner, som er økonomisk tilbagestående og meget afhængige af denne aktivitet, hvilket kræver flere midler og opretholdelse af specifikke strukturinstrumenter, også sammenligne fiskeriet med de øvrige økonomiske sektorer, når der skal forhandles krav og modposter i internationale fiskeriaftaler, nødvendigheden af en effektiv reform af den nuværende fælles markedsordning samt styrkelse og rationalisering af det aktuelle konstrolsystem, således at det udvides til også at omfatte transport og markedsføring.
Jeg håber, hr. formand, at Kommissionen noterer sig disse forslag, og under alle omstændigheder lykønsker vi endnu engang ordføreren med det udførte gode stykke arbejde.

Crampton
Hr. formand, jeg vil også gerne lykønske ordføreren. Vi har her et kompromis, og som i ethvert kompromis får ikke alle det, de ønsker. Vi har ikke fået det, vi ønskede. Hun har ikke fået det, hun ønskede. Og mange andre har ikke fået det, de ønskede. Dette er et første forsøg, som mange har sagt, på at tale om reformen af den fælles fiskeripolitik i 2002.
Vi bør lykønske hende. Den har de fleste af de elementer, som vi kan bygge videre på. Der er relativ stabilitet. Der er bevarelsen af seks/tolvsømileterritoriet for lokale fiskere. Der er regional forvaltning: jeg vil gerne understrege, at jeg, når jeg taler om regional forvaltning, taler om områder som landene rundt om Nordsøen, der forvalter fiskeriet i Nordsøen, og på samme måde med Middelhavet, Det Irske Hav m.v. Det virker fornuftigt. Der er bevarelse: medmindre vi bevarer vores fiskebestand, vil vi ikke have nogen fiskeindustri, som vi kan have en fiskeripolitik om. Og der er evaluering, kontrol og håndhævelse.
Hvis vi ikke gør noget ved fangsten af sortfisk, fangsten af fiskebestandenes yngel, udsmidsraten, vil vi ikke have nogen fiskeindustri. Der vil ikke være nogen fiskere, der vil ikke være nogen fiskerihavne, og vi vil stå over for en krise. Vi må gøre noget ved håndhævelsen over hele Europa. Kommissionen sagde, at den ville udarbejde et papir i 1997 om håndhævelse gældende for alle Den Europæiske Unions farvande. Jeg er bange for, at det ikke kommer i 1997. Lad det komme i begyndelsen af 1998.
Til slut vil jeg gerne udtrykke min glæde over det, som ordføreren siger om internationale fiskeriaftaler. Det bygger videre på min betænkning fra maj-måned, og jeg er også meget glad for, at Rådet har vedtaget størsteparten af de retningslinjer, som jeg forelagde i min betænkning. Så vi er alle glade hvad det angår, og lad os også gå fremad og støtte internationale aftaler. Atter en gang tillykke til ordføreren, lad os støtte denne betænkning.

Cunha
Hr. formand, fru Carmen Fraga Estévez' betænkning sigter på at fastlægge en langsigtet strategi for udviklingen af den fælles fiskeripolitik. Hun har udført et bemærkelsesværdigt arbejde, systematisk sat op, og som i al væsentlighed svarer til det, som var, og som man må forvente af en fælles fiskeripolitik i fremtiden. For mit vedkommende vil jeg gerne understrege fire forhold, der forekommer mig vigtige.
Det første vedrører anvendelsen af princippet om det indre marked. Da konfliktmulighederne er så hyppige i fiskerisektoren, har erfaringen lært os, at det teoretisk rigtige princip om den fri adgang til fiskeressourcerne for alle medlemsstaterne må modereres af hensyn til relativ stabilitet, hvilket indebærer opretholdelse af den nuværende udskydelse, der tillader absolut eneret i 12-sømils søterritoriet.
Det andet spørgsmål har at gøre med det forhold, at EU må sikre, at dens fiskeforarbejdningsindustrier har de samme forsyningsbetingelser med hensyn til råvarer som dens vigtigste konkurrenter. Ud over at blive ved med at forhandle internationale fiskerifaftaler, der kan sikre et mindstemål af intern forsyning, må de markedsindrømmelser, som den gør i handelsaftaler med tredjelande derfor ikke sætte vores industri på spil. Den massive flytning, der i øjeblikket foregår i konservesindustrien til andre fiskerisektorer må undgås for enhver pris, for ellers driver vi mange kystområder ud i massiv arbejdsløshed.
For det tredje vil jeg understrege vigtigheden af en solid programmering, på mellemlangt sigt, inden for rammerne af de flerårige fiskeriudviklingsplaner, FUP. Men for at disse planer kan være effektive, må der være et juridisk grundlag, der kan udløse sanktioner for manglende opfyldelse, således at det, der sker i dag, kan undgås.
Sluttelig vil jeg gerne understrege, at vi er nødt til med store skridt at bevæge os hen mod et fælles og relativt ensartet overvågnings- og kontrolsystem for at undgå, at hele politikken for denne sektor falder sammen i dens grundlag, eftersom vi har at gøre med en afgørende bestanddel i den kvantitative og kvalitative forvaltning af fiskeriressourcerne i fremtiden.

Dührkop Dührkop
Hr. formand, for det første må jeg lykønske fru Fraga med det storartede arbejde, hun har gjort med denne betænkning. De arbejdsdokumenter, der er udarbejdet af ordføreren, opsummerer helt tydeligt, hvad den fælles fiskeripolitik går ud på, eller hvad den burde gå ud på, på grund af de ophævelser, der vil være i kraft indtil år 2002, og de udfordringer, der forefindes i Den Europæiske Union inden for fiskeriområdet.
Den betænkning, som vi drøfter, er efter lange forhandlinger blevet godkendt af et meget stort flertal i Fiskeriudvalget. Man må takke ordføreren for det gode håndværk, hun har præsteret ved at udarbejde et kompromisforslag, som kan accepteres af alle, også af os, der mener, at den oprindelige betænkning med større held udtrykte de forskellige elementer i den fælles fiskeripolitik.
Fiskeriudvalget har dog gjort nødvendigheden til en dyd, og dette til trods for sørgelige og gentagne forhalingsmanøvrer, som ikke fører til andet end at miskreditere dem, der udfører dem. Det er også morsomt, at det er dem, der klager mest over den aktuelle fiskeripolitik og dens resultater, som er mest imod at ændre og fremme den inden år 2002.
Det glæder mig dog at se, at vi har prioriteret bevarelse af ressourcerne og opretholdelse af beskæftigelsen i fiskerisektoren højt. Fiskeriet er en sektor i den økonomiske aktivitet, der primært er koncentreret i Den Europæiske Unions randområder, som er karakteriseret ved stor arbejdsløshed og en indtjening pr. indbygger, som er lavere end fællesskabsgennemsnittet.
I år 2002 vil den fælles fiskeripolitik være kommet til skelsår og alder, og den vil være underlagt en ny ordning i overensstemmelse med det indre marked, således som det er tilfældet i de øvrige økonomiske sektorer. Den frie adgang til markederne vil således blive ledsaget af fri adgang til ressourcerne.

McCartin
Hr. formand, jeg vil gerne takke ordføreren for hendes arbejde med betænkningen og for, at hun har omskrevet betænkningen for at tage hensyn til de mange ændringsforslag, der er blevet fremført, herunder ændringsforslag fra mig. Jeg sætter pris på hendes krav om en øget rolle til fiskerne i beslutningsprocessen og for den vægt, hun har lagt på bevarelsen af fiskebestandene og på miljøhensyn. Jeg støtter hendes krav om, at landbruget bør gøres til en væsentlig prioritet for den fælles fiskeripolitik. Jeg er overbevist om, at kystområder kan drage meget stor nytte af en omhyggeligt udtænkt politik.
Jeg blev overordentligt imponeret, da jeg for nylig besøgte ordførerens egen valgkreds, Galicien, ved at se det bidrag, som muslingebrugene har ydet til deres lokale økonomi. Jeg er overbevist om, at et udbud af frisk og billig fisk kan udgøre en fantastisk turistattraktion i randområder, især områder som Galicien, det vestlige Irland og Skotland. Dette er en væsentlig faktor i hendes betænkning.
Jeg er skuffet over, at mit ændringsforslag om at udvide 30-sømilsterritoriet ikke er blevet accepteret. Jeg er overbevist om, at der stadig er betydelig støtte for denne idé, og jeg håber, at Kommissionen vil overveje denne idé som en del af en strategi om at give større kontrolbemyndigelse til lokalsamfundene.
Jeg er ked af at måtte sige igen og igen, at jeg ikke kan acceptere princippet om relativ stabilitet uden et forbehold. Fiskerne på Irlands vestkyst anerkender, at de kun har lov til at fange tyve procent af de rige fiskeressourcer, der støder op til deres område. De er de naturlige ressourcer i en naturlig fællesskabsregion. Hvis fiskerne i Spanien, Portugal eller Danmark fik at vide, at de kun kunne fange tyve procent af bestandene i de farvande, der stødte op til dem, ville de ikke acceptere den fælles fiskeripolitik. Jeg må sige, at vi må fortsætte med at fremsætte dette argument.

Imaz San Miguel
Hr. formand, jeg vil først og fremmest lykønske fru Fraga med betænkningen og med hendes vilje til at opnå et ligevægtigt kompromis. Et kompromis, som muligvis ikke er, hvad mange af os havde ønsket. Jeg kunne bedre lide fru Fragas oprindelige betænkning, men den endelige betænkning skal opfattes som et positivt skridt, en overvejelse af, hvad der bør være de store linjer i den fremtidige europæiske fiskeripolitik.
Det er en balance til fordel for et konkurrencedygtigt og ansvarligt fiskeri. Konkurrencedygtigt, som den industri, det er, og som bør overleve på markedet. Det er vigtigt, at der i betænkningen står - således som det står - at fiskeriet skal behandles på lige fod med de øvrige sektorer i den økonomiske aktivitet.
Jeg vil understrege forslagene om fordeling af fiskerirettigheder mellem virksomheder samt retten til overførsel af disse fiskerirettigheder, der også fremhæves i betænkningen, mekanismer, der er nødvendige for at give sektorens virksomheder en vis dimension, en fleksibilitet med hensyn til rettigheder og også rentabilitet. Hvis virksomhederne ikke er konkurrencedygtige, har sektoren ingen fremtid, arbejdspladserne forsvinder, og de områder, der er afhængige af fiskeriet, mister deres økonomiske muligheder.
Endvidere går betænkningen ind for et ansvarligt fiskeri. Ansvarligt set ud fra et miljømæssigt synspunkt, fordi konkurrencedygtigheden på langt sigt også kræver bevarelse af ressourcerne. Der foreslås og fastsættes en ordning med TAC på baggrund af biologiske faktorer og socioøkonomiske faktorer, der tales for en reduktion af udsmid, og der satses også på selektive fangstredskaber.
Betænkningen satser også på social ansvarlighed. Man understreger opfyldelsen og nødvendigheden af FUP for at tilpasse kapaciteten til ressourcerne, og endvidere satses der på, at denne tilpasning af flåden og dens socioøkonomiske virkninger, som alvorligt kan påvirke de lokale virksomheder, skal råde over alternativer og økonomisk bistand.
I betænkningen henvises der endvidere til, at ikke alt fiskeri er industrielt, men at der også eksisterer lokalt fiskeri, ikke-industrielt fiskeri, og tilpasningen af denne sektor, foranstaltningerne for denne sektor skal også være forskellige fra dem, der gælder for det øvrige industrielle og konkurrencedygtige fiskeri. Det eneste, jeg vil sige, er, at dette lokale fiskeri kun må respekteres i sin egen socioøkonomiske analyse, og det må ikke kun afhænge af og være defineret i forhold til bådenes størrelse, men også andre aspekter som servicering af lokalsamfund, anvendelse af selektive fangstredskaber og andre spørgsmål.
Hr. formand, jeg vil afslutte med at glæde mig over, at denne betænkning endvidere satser på fiskeriaftaler med tredjelande i forhold til hvert lands egenskaber. Derfor beder jeg om, at der stemmes for fru Fragas betænkning.

Papoutsis
Hr. formand, mine damer og herrer parlamentsmedlemmer, først vil jeg gerne udtrykke min tak til fru Fraga Estévez for hendes glimrende betænkning og bidrag til forhandlingen om den fælles fiskeripolitik efter år 2002.
Det forslag til beslutning, der nu er blevet forhandlet, udgør et særligt værdifuldt bidrag, som vi vil tage alvorligt i betragtning i forbindelse med alle de drøftelser, der skal føres de kommende år. På dette punkt vil jeg også gerne udtrykke min kollega, fru Boninos, beklagelse over, at hun ikke kunne være til stede i dag under forhandlingen, da hun har forpligtelser uden for Bruxelles, som forhindrede hende i at være til stede. Men jeg tror nu heller ikke, at der er nogen her i salen, der tvivler på fru Boninos store respekt for Europa-Parlamentet.
I denne fase ønsker Kommissionen ikke at udtale sig om selve sagen for ikke at foregribe det endelige resultat af de forhandlinger, der først lige er indledt. Som det imidlertid er meddelt ved mange lejligheder både i EuropaParlamentet og mange andre steder, agter Kommissionen at reformere den fælles fiskeripolitik. Dette vil vi gøre gennem tilrettelæggelse af åbne og konstruktive drøftelser i snæver og naturlig kontakt med alle berørte parter i sektoren.
Inddragelse i drøftelserne af alle branchens deltagere og især erhvervsorganisationerne er det primære mål for Kommissionens indsats. Vores tjenestegrene vil udarbejde et spørgeskema om den fælles fiskeripolitik og fremsende det i begyndelsen af 1998 til alle de berørte parter. Svarene på dette spørgeskema vil gøre det muligt for os at identificere de vigtigste områder, som undersøgelsen af den fælles fiskeripolitik efter år 2002 skal koncentrere sig om og give drøftelserne det rette perspektiv fra starten.
I næste fase vil Kommissionens tjenestegrene i snævert samarbejde med medlemsstaterne tilrettelægge decentrale møder, der skal give Kommissionen og de berørte parter mulighed for at analysere og sammen drøfte resultaterne af den første undersøgelse på grundlag af spørgeskemaet.
Endelig vil jeg gerne kommentere indholdet af undersøgelsen af den fælles fiskeripolitik efter år 2002. Fra et rent juridisk synspunkt vil år 2002 blive direkte præget af tre elementer, der er logiske følger af de gældende lovtekster i dag:
for det første, adgang til fiskeriområderne med den zone på 12 eller 6 sømil, der er fastsat i artikel 6 i forordning 3760/92,
for det andet, en detaljeret anvendelse af de kriterier, der fastsættes i CETATOX i overensstemmelse med artikel 7 i forordningen, og
for det tredje af adgangsbetingelserne for adgang til fiskeri i Nordsøen for skibe fra Spanien og Portugal, jf. tiltrædelsesakten af 1985, og fra Sverige og Finland, jf. tiltrædelsesakten af 1994. Det er imidlertid Kommissionens ambition, at det ikke skal forblive på dette rent juridiske plan, som defineres af basisforordningen og tiltrædelsesakterne. 2002 giver os også en mulighed for at foretage en vurdering af alle de forskellige aspekter af den fælles fiskeripolitik for at se, hvor den virker og hvor den ikke virker. Vi bør endvidere vurdere, i hvilket omfang den fælles fiskeripolitik bidrager til bevarelsen af ressourcerne, beskæftigelsen og de andre målsætninger i traktaten, for eksempel bevarelsen af miljøet. Der er altså tale om en langsigtet plan, der forpligter os til at begynde undersøgelsesproceduren allerede nu og til stadighed i samarbejde med alle de berørte parter og naturligvis i tæt samarbejde med Parlamentet.
I denne forbindelse udgør Europa-Parlamentets beslutning om den fælles fiskeripolitik efter år 2002 samt Kommissionens meddelelse om anvendelsen af fællesskabsordningen for fiskeri- og akvakultur i sig selv de første faser i denne procedure. Dette vil altså være de generelle linjer for Kommissionens indsats både på kort sigt og på mellemlang sigt.

Formanden
Mange tak, hr. kommissær Papoutsis.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen vil finde sted i morgen kl. 11.00.

Forskelsbehandling på grundlag af køn
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er indstilling ved andenbehandling (A4-0326/97) på vegne af Udvalget om Kvinders Rettigheder om Rådets fælles holdning fastlagt med henblik på vedtagelse af Rådets direktiv om bevisbyrde i forbindelse med forskelsbehandling på grundlag af køn (C4-044/97-96/0196(SYN)) (ordfører: Ghilardotti).

Ghilardotti
. (IT) Hr. formand, vi er nu ved andenbehandlingen af Rådets fælles holdning med henblik på vedtagelse af direktivet om bevisbyrde. Jeg vil først og fremmest meddele, også på vegne af Udvalget om Kvinders Rettigheder, at Rådet har medtaget Det Forenede Kongerige i dette direktiv. Det Forenede Kongerige har vist interesse for at tilslutte sig den nye traktats sociale bestemmelser og acceptere de allerede vedtagne direktiver og dem, som skal vedtages før traktatens ikrafttrædelse. Jeg mener, at dette er meget positivt, og at det bør hilses velkommen.
Efter dette er det nødvendigt at sige, at Rådets fælles holdning i sin helhed desværre er ret langt fra den holdning, som blev udtrykt af Parlamentet og i Kommissionens ændrede forslag efter afstemningen ved førstebehandlingen, især fordi den på væsentlige punkter ikke engang er i overensstemmelse med Kommissionens oprindelige holdning. Udvalget om Kvinders Rettigheder og jeg som ordfører vil ved andenbehandlingen genfremsætte en række fundamentale ændringsforslag, som netop har at gøre med dette direktivs væsentlige elementer, især vedrørende artikel 2 om definitionen af indirekte forskelsbehandling, artikel 3 om direktivets anvendelsesområde, artikel 4, som definerer anvendelsen af bevisbyrden, og artikel 5, som definerer procedurerne.
Vi begrænser os til at genfremsætte disse ændringsforslag og lader en hel serie andre ændringsforslag falde, som, også selvom vi anser dem for at være vigtige, ikke er væsentlige for målene med vedtagelsen af direktivet. Derfor vil jeg kun opholde mig ved nogle enkelte punkter og spørge kommissæren - som jeg takker for hans tilstedeværelse i salen - hvad Kommissionens holdning er til de ændringsforslag, som vi genfremsætter, især hvad angår artikel 2, hvor vi, også selvom den er en smule ændret i forhold til førstebehandlingen, genfremsætter definitionen på indirekte forskelsbehandling, hvor vi eksplicit, også fra en terminologisk synsvinkel, anvender de væsentligste elementer, som Domstolen flere gange har udtrykt i definitionen af indirekte forskelsbehandling, og som da også er årsagen til, at vi genfremsætter ændringsforslaget.
Hvad angår anvendelsesområdet, vil jeg desuden sige, at Rådets begrundelse for ikke at nævne direktiverne om social sikring, erhvervstilknyttede sociale sikringsordninger og selvstændige erhverv i forbindelse med anvendelsesområdet, forekommer os meget utilstrækkelig. Denne udeladelse har intet juridisk grundlag, og derfor genfremsætter vi forslaget om anvendelse af dette direktiv på de allerede eksisterende direktiver.
Hvad angår artikel 4 om fremgangsmåden ved bevisbyrde forekommer Rådets beslutning om at slette den sidste linje, som vedrører den tilbageværende tvivl, med den begrundelse, at den kun vedrører de strafferetlige forhold, os uden grundlag, fordi direktivet med denne sætning overlader beslutningen om prima facie -sager til dommerne, mens det i tilfælde af vedvarende tvivl er arbejdsgiveren, der pålægges bevisbyrden ud fra den opfattelse, at denne har alle informationer til disposition: derfor kan en sådan regel ikke opfattes som en indblanding i retsordningerne, men snarere og blot som en anvisning på, hvordan man skal forholde sig. Det samme gælder procedurerne, for også her mener vi, at der bør være maksimal gennemskuelighed og at alle nødvendige informationer bør stilles til disposition for sagsøgerens bestræbelser for at lade retfærdigheden ske fyldest.
Derfor genfremsætter Parlamentet de ændringsforslag, som vi tidligere har stillet. Jeg vil netop spørge kommissær Flynn, hvad Kommissionens holdning er, og om den som ved førstebehandlingen vil støtte Parlamentet. Jeg minder om, at vi ikke genfremsætter alle ændringsforslagene, men at vi fæstner os ved dette direktivs essentielle elementer. Jeg vil desuden minde om, at man begyndte at tale om et første direktivforslag i 1988. Vi har altså ventet 10 år på et sådant direktiv. I mellemtiden har der været en mangfoldig retspraksis på området, som der med dette direktiv tages højde for.

Gröner
Hr. formand, jeg vil gerne lykønske min fru kollega Ghilardotti med hendes arbejde. Med anbefalingen til direktivet om omvendt bevisbyrde på grundlag af køn sammenfatter hun på fremragende vis beslutningerne i Udvalget om Kvinders Rettigheder. Takket være ændringsforslagene forelægges der en vigtig komponent til realisering af det sociale Europa. Vi kvindelige socialdemokrater ønsker et stærkt direktiv, der gør det lettere for kvinder at gennemføre deres ret. Jeg håber, at Kommissionen, som hidtil har haft et meget fint samarbejde med Parlamentet, vil fortsætte i denne retning.
Vi ønsker at forbedre forholdene for kvindelige arbejdstagere i tilfælde af diskriminering ved ansættelse, forfremmelse og aflønning. Det gennem 15 år diskuterede udkast skal efter vores mening optage de tre hovedområder, som fru Ghilardotti allerede har fremlagt, og som Rådet ikke overtog fuldstændigt efter førstebehandlingen. Det må desuden kræves definitivt som i ændringsforslag 8, at bevisbyrden flyttes, væk fra sagsøger til arbejdsgiver, den resterende tvivl må gå på sagsøgtes regning. Det er vores hovedkrav.
Den anden klare definition af indirekte diskrimination, som EU-Domstolen allerede er begyndt på med sin retspraksis, skal gøres klar. Udkastet til Amsterdam-traktaten går jo også i denne retning. For det tredje ønsker vi at få udvidet direktivets anvendelsesområde til også at omfatte beskyttelse i forbindelse med graviditet og barsel og sociale sikkerhedsretningslinjer for ikke igen at rive op i smuthuller i medlemsstaterne, som igen hindrer de kvindelige sagsøgere i at gøre deres ret til ligebehandling gældende ad civilretlig vej.
På vegne af den socialdemokratiske gruppe opfordrer jeg derfor alle kolleger til at overtage de foreslåede ændringer og også ændringsforslag 8 med hovedudsagnet, og jeg håber, at vi får flertal for det, og at kommissæren er med til at støtte disse ændringer.

Lulling
Hr. formand, som jeg oplyste under førstebehandlingen af dette direktivforslag, som man har drøftet i over ti år, går jeg ind for en rimelig og gennemførlig tilpasning af bevisbyrden i sager om direkte eller indirekte forskelsbehandling på grund af køn. Men som jeg forudså, har Rådet i sin fælles holdning, som lykkeligvis repræsenterer et væsentligt fremskridt i forhold til den blokering, som det hidtil har været årsag til, ikke accepteret en række juridiske mangler, som et flertal i Parlamentet vedtog under førstebehandlingen, og som jeg opponerede imod ved den lejlighed.
Jeg kan med tilfredshed konstatere, at Udvalget om Kvinders Rettigheder har afstået fra at genfremsætte størsteparten af de ændringer, som, hvis de var blevet vedtaget, snarere ville have afskrækket arbejdsgiverne fra at føre en aktiv politik til fordel for kvinders beskæftigelse. For kvinder, der ikke kan finde, eller ikke længere kan finde, arbejde, risikerer naturligvis ikke at blive forskelsbehandlet af deres arbejdsgiver. Mit største ønske i forbindelse med Rådets fælles holdning, hr. formand, hr. kommissær, er, at man lader spørgsmålet om ligebehandling med hensyn til socialforsorg være omfattet af direktivernes anvendelsesområde.
Jeg er klar over, at man kan være i tvivl om, hvorvidt anvendelsesområdet kan omfatte direktivet om ligebehandling inden for lovbestemte sikringsordninger, eftersom socialforsorgens organer ikke tage initiativer, der er sammenlignelige med arbejdsgivernes, men blot lader lovgivningen finde anvendelse. Det ville faktisk svare til at forlange, at de skulle bevise, at der ikke var noget diskriminerende i den lovgivning, som de anvender. Men direktivet bør under alle omstændigheder finde anvendelse på erhvervstilknyttede socialsikringsordninger.
Derimod kan man have sine tvivl om, hvorvidt direktivet om ligebehandling af personer, der udøver selvstændig virksomhed, kan være omfattet af det aktuelle direktiv, der, som fru Gröner så udmærket forklarede, reelt vedrører konfliktsituationer mellem en arbejdsgiver og en lønmodtager. Kan en selvstændig erhvervsdrivende anlægge sag mod sig selv? Det tvivler jeg på.
Med hensyn til de af de øvrige ændringer, der udgør en indblanding i medlemsstaternes interne retsorden, vil jeg gerne minde om, at de savner retsgrundlag i traktaten, eftersom medlemsstaternes interne retsorden falder ind under søjle 3, hvad enten det passer os eller ej.
Endelig har jeg med hensyn til forslaget om at indføje en bestemmelse i artikel 4 om, at enhver eventuel tvivl skal komme sagsøgeren til gode, noteret mig Rådets holdning, hvorefter dette er et strafferetsligt begreb, og straffesager udtrykkeligt er udelukket fra direktivets anvendelsesområde. Min gruppe stemmer derfor imod dette ændringsforslag.
Udvalget om Kvinders Rettigheder kræver i et andet ændringsforslag, at der skal udarbejdes en rapport om anvendelsen af direktivet, som naturligvis skal bygge på oplysninger fra medlemsstaterne om gennemførelsen af det, første gang i 2002, men derefter hvert tredje år. Jeg så gerne disse rapporter udarbejdet, men jeg ved, hvor vanskelig en opgave det ville være for medlemsstaterne og for Kommissionen.

Thors
Hr. formand, dette er et direktiv, der indebærer og viser, at EU kan medføre fremskridt for mænd og kvinder i Europa. Vi må enes om en langsigtet politik på dette område; dette direktiv er en del af en sådan politik. Jeg repræsenterer nogle lande, der har en tilsvarende lovgivning. Jeg vil gerne medvirke til, at dette direktiv bliver vedtaget her. Jeg vil også sige, at dette direktiv vil indebære krav om ændringer der.
Vores gruppe vil støtte udvalgets forslag, ligesom vi gjorde ved førstebehandlingen. Jeg vil alligevel konstatere, at dette ikke er et direktiv om omvendt bevisbyrde, men et direktiv om delt bevisbyrde. Jeg synes, artikel 4 er teknisk bedre i dette forslag end i forrige omgang.
For at et direktiv med delt bevisbyrde skal fungere, behøver vi bestemmelser, sådan som det siges i ændringsforslag 9, om retten til at få oplysninger. Denne ret er uundgåelig for, at direktivet skal have betydning. Jeg opfatter, at Parlamentet har stræbt efter en ordlyd, som garanterer den personlige integritet for alle involverede parter. Information, som kan indeholde følsomme oplysninger om nogens sundhedstilstand eller lignende, skal ikke udleveres.
Jeg håber også, at vi godkender ændringsforslag 3. Hvis stykke 15 i indledningen bliver stående, ville det nemlig give medlemsstaterne næsten frie hænder til at gøre noget, eller lade være med at gøre noget. Forslaget betoner alligevel i stor udstrækning både proportionalitet og subsidiaritet. Derfor er det acceptabelt og kan godtages, samtidig med at diskussionen om ændringsforslag 3 også viser, at grænserne mellem første og tredje søjle i vores unionskonstruktion er meget svære at opretholde. Hvis vi er for stive i denne henseende, kan vi ikke gennemføre en effektiv politik på forskellige områder.

Sornosa Martínez
Hr. formand, desværre indeholder direktivet ikke nogen egnet løsning på grund af successive hindringer og blokeringer, lige siden Kommissionen fremlagde sit første forslag i 1988. Frygter man, at vi kvinder skal benytte os af lovmæssige instrumenter for at opnå lighed og forsvare os mod forskelsbehandling? Findes der nogen bedre grund - frem for faglige overvejelser - til at bringe dette direktiv for dagen end netop forsvaret mod forskelsbehandling? Direktivets indhold bør være så klart, at det ikke giver anledning til fortolkningsfejl i anvendelsen, og der bør indgå en klar definition af direkte og indirekte forskelsbehandling samt en fastsættelse af, på hvilket direktiv om ligebehandling der kan udstedes og anvendes en for medlemsstaterne utvetydig juridisk retsregel, som i videst muligt omfang begrænser undtagelserne.
Alt dette er vigtigt for kvinderne og vil tjene til at styrke troværdigheden af ligestillingspolitikkerne og mainstreaming, som udgør en del af Kommissionens programmer og traktatens fundamenter.
Jeg siger Dem, at det er deprimerende, at Kommissionen kun tager hensyn til Parlamentets udtalelse i 50 % af dets forslag, og at Rådet begrænser sig til kun at tage hensyn til 10 % efter dette lange behandlingsforløb. Derfor støtter min gruppe fru Ghilardottis og det parlamentariske udvalgs ændringsforslag.

Van Dijk
Hr. formand, jeg vil gerne i allerførste række spørge kommissær Flynn, om han kan forklare os, hvilken værdi dette direktiv endnu har, hvis Rådet kun er rede til at vedtage sit eget forslag. For ærligt talt, tager Rådet ikke kernen ud af dette direktiv, og hvad der er værre, har vi egentlig ikke mere ud af den eksisterende retspraksis, som Kommissionens første forslag jo passede meget bedre til, og som også Parlamentets ændringsforslag passer meget bedre til, end hvad Rådet til syvende og sidst fik ud af det under førstebehandlingen.
Jeg er ærligt talt lidt bekymret over, at Rådet heller ikke under andenbehandlingen vil tage noget som helst hensyn til, hvad Parlamentet og Kommissionen sammen synes, men at det har fundet al sin enstemmighed, og at det vil være en simpel beslutning. Så spørger jeg virkelig mig selv, hvad merværdien af direktivet er i forhold til den retspraksis, som eksisterer. Er det da ikke klogere at forsøge at gennemtvinge den eksisterende retspraksis i medlemsstaterne og gennemtvinge overholdelsen deraf i medlemsstaterne.
Vi har faktisk meget hårdt brug for dette direktiv, men så skal det naturligvis være et godt direktiv, for vi må være helt klar over, at kvinder også på arbejdsmarkedet, og det gælder således for alle direktiver, som vi har om ligebehandlingen i Europa og ikke for halvdelen af dem eller for et par af dem, stadig i høj grad tilsidesættes.
Vi må være klar over, at kvinder stadig tjener 30 % mindre end mænd for samme slags arbejde. Vi må være klar over, at kvinder stadig ikke er i stand til, gennemsnitligt selvfølgelig, f.eks. at oparbejde de samme pensionsrettigheder som mænd. Vi må således konstatere, at kvinder ved slutningen af deres liv stadig skal være fattigere. Vi har meget hårdt brug for dette direktiv, men det skal være et direktiv med kvalitet, og jeg vil gerne af kommissæren have at vide, hvad hans opfattelse deraf er.

Torres Marques
Hr. formand, da vi diskuterede dette emne under førstebehandlingen, lykønskede jeg Kommissionen for dens initiativ og fru Fiorela Ghilardotti for den særdeles gode betænkning og for de yderst relevante og yderst vigtige ændringer, som hun dengang foreslog. Min taknemmelighed går nu videre, for i løbet af denne periode - og med grundlag i de forslag, som er blevet udarbejdet af Europa-Parlamentets Udvalg om Kvinders Rettigheder - har Portugals nationalforsamling vedtaget (og den er netop trådt i kraft) en ny lov, der går meget længere end det projekt, som vi i dag er i færd med at diskutere.
Denne nye lov, der sikrer retten til ligebehandling af mænd og kvinder i arbejde og ved ansættelse, har knæsat princippet, ikke om en delt, men om en omvendt bevisbyrde, idet det nu er arbejdsgiveren, der skal bevise, at der ikke foregår nogen forskelsbehandling. Denne lov har defineret endnu bedre begrebet om indirekte forskelsbehandling, som fru Fiorella Ghilardotti og så mange af os har kæmpet for.
Som det blev sagt under diskussionen i Portugal, så baserer denne lov sig på mange af de principper, som vi har forsvaret, hvorfor de portugisiske kvinder ikke kan være andet end taknemmelige over for Kommissionen, EuropaParlamentet og, i særdeleshed, dettes Udvalg om Kvinders Rettigheder. Dette er et strålende eksempel på, hvorledes Den Europæiske Union kan bidrage til en forøgelse af dens borgeres rettigheder og, i dette særlige tilfælde, de portugisiske kvinders.
Desværre udelod førstebehandlingen nogle aspekter, som vi anser for væsentlige. Hr. kommissær Flynn, vi håber derfor, at de ændringsforslag, der nu er fremkommet under andenbehandlingen, især ændringsforslag 5, om den indirekte forskelsbehandling, ændringsforslag 8, om tvivlens beneficium, ligesom ændringsforslag 12 vil blive antaget af det nødvendige flertal, og at Kommissionen vil forsvare dem med hele sin styrke, thi det er uundværlige elementer i forsvaret for kvindernes rettigheder, hvad angår arbejde og social sikkerhed. Og det vil tage sig dårligt ud for Europa-Parlamentet og Den Europæiske Union at skulle stå tilbage på dette område for et af de sydeuropæiske lande.

Oomen-Ruijten
Hr. formand, det forslag, som vi drøfter i dag om den omvendte bevisbyrde, således som det kaldes i det normale sprog, er naturligvis ikke rigtig en omvendt bevisbyrde. Man har forsøgt at give en oversættelse af de afgørelser, som Domstolen i Luxembourg har truffet.
Jeg er ikke så negativ som fru van Dijk er. Jeg mener, at Europa har gjort temmelig meget for kvinders stilling, og det kan jeg i hvert fald med nogen stolthed meddele fru Van Dijk. Jeg tror, at dette forslag er et skridt på vej mod en noget bedre stilling for kvinder.
Rådets holdning blev, når jeg sammenligner den med det oprindelige forslag, som Kommissionen fremsatte, desværre også under det nederlandske formandskab stærkt afsvækket. Jeg har nu forstået, det hørte De også for lidt siden, at der også i PPE-Gruppen er mennesker, som er bange for dette forslag, og som tror, at vi på visse punkter muligvis kunne gå for vidt.
Det er grunden til, at jeg egentlig specielt henleder kommissærens opmærksomhed på et par ændringsforslag. Forholder det sig således, hr. kommissær, at Kommissionen stadig holder fast ved, at også selvstændige kvinders stilling skal høre ind under dette direktiv? Jeg siger, at det er umagen værd at holde fast ved det.
Så ville jeg gerne høre Kommissionens mening om ændringsforslag nr. 9. Ændringsforslag nr. 9 er den nøjagtige tekst som i det oprindelige kommissionsforslag. Jeg er i høj grad enig i denne tekst. Den pålægger ikke medlemsstaterne noget, men anmoder dem kun om at sørge for, at der også er information til disposition for parter, som vil gøre deres ret gældende. Holder De fast ved det? PPE-Gruppen ville i så tilfælde være rede til at støtte det.
Et andet punkt er ændringsforslag nr. 8, og det kan gøres ganske kortfattet. Jeg har en fornemmelse af, at denne tekst juridisk ikke rigtig er helt tydelig. Også herom vil jeg bede om Kommissionens mening. Men hvad det øvrige angår, vil jeg ønske, at Kommissionen fortsætter med at støtte kvinders stilling.

Sierra González
Hr. formand, den fælles holdning er et fremskridt i afskaffelsen af forskelsbehandling, fordi den erkender de vanskeligheder, der ligger i ved domstolene og uden for domstolene at bevise den indirekte forskelsbehandlings vanskeligt definerbare former. Selvom dette positive aspekt erkendes, skal det imidlertid påpeges, at denne udtrykkelige erkendelse i en lovtekst er et fremskridt, som ikke kan give sig konkret til udtryk som sådan, eftersom gennemførelsen af de juridiske foranstaltninger, der skal vedtages med henblik på at afskaffe forskelsbehandlingen, er gået i stå på halvvejen og svæver i uvished.
Betydningen af de eksisterende retssystemers traditioner i størstedelen af medlemsstaterne, ifølge hvilke bevisbyrden påhviler indklager og ikke indklagede, kommer til udtryk i direktivets anvendelsesområde, i definitionen af indirekte forskelsbehandling og i ændringen af bevisbyrdefordelingen og trækker veksler på de løsninger, der er fundet.
Slutteligt fører alt dette os til at stemme for ændringsforslagene fra Udvalget om Kvinders Rettigheder, som overvinder tvetydigheden og sikrer, at sagsbehandlingen ved domstolene og uden for domstolene tjener til at hindre forskelsbehandling.

Hawlicek
Hr. formand, hr. kommissær! Jeg vil gerne lykønske min gruppekollega Ghilardotti, understrege hendes argumenter og kort belyse Rådets uhørte fremgangsmåde. Det startede i det hele taget mærkeligt, fordi Rådet vedtog sin fælles holdning i huj og hast den 27. juli 1997, selvom det først fik overdraget teksten af Parlamentet den 15. september 1997. Rådet traf altså sin beslutning næsten to måneder før tid. Til gengæld accepterede det kun to ud af de 11 forslag, som Kommissionen godkendte. Til gengæld var Rådet henholdsvis 11 og 18 år bagud, da det i overvejelse 8 slettede tre af sine egne direktiver om realisering af princippet om lige behandling af mænd og kvinder fra 1979 og 1986 og kun refererer til to bestemmelser fra 1975 og 1976, efter mottoet: Tilbage til start! Men det er virkelig ikke mottoet for medlemmerne af Europa-Parlamentet og da slet ikke for medlemmerne af Kvindeudvalget, og det efter Amsterdam!
Vi kræver derfor, hr. kommissær Flynn, for det første henvisning til de andre direktiver om ligebehandlng, det vil sige en klar definition af anvendelsesområderne. For det andet skal definitionen af den indirekte diskriminering afspejle De Europæiske Fællesskabers Domstols retspraksis gennem ti år, hvor der tales om en forfordeling af forholdsmæssigt flere personer af det ene køn, og hvor der ikke anføres noget om virksomhedens behov og politik i en medlemsstat.
For det tredje skal hovedpunktet i Ghilardotti-betænkningen, den omvendte bevisbyrde, som Parlament og Kommission har godkendt, bevares. For det fjerde skal det sikres, at direktivet gennemføres. Dette omfatter positive foranstaltninger og udarbejdelse af rapporter til Parlamentet hvert tredje år, som Rådet af uforståelige årsager slettede, samt tilbagetrækningen af de afvigende bestemmelser i overvejelse 15 og 16. For, hr. kommissær Flynn, hvis vi gør den holdning, at der skal tages hensyn til nogle medlemsstaters særlige forhold i retsordenen, til en fælles holdning, kan vi godt spare os at udarbejde EU-direktiver og dermed at udføre vores arbejde!

Mann, Thomas
Hr. formand, vejen til lige behandling af kvinder og mænd er svær at betræde. Den har nogle store huller. I virksomheder er diskriminering på grundlag af køn stadig alt for ofte en kendsgerning. Kvinderne - og ikke kun de - venter på konkrete forandringer og en tilnærmelse af procedurerne i alle medlemsstater. Her har Europa-Parlamentet vist vejen.
Rådet har i sin nye fælles holdning taget hensyn til betænkelighederne i vores gruppe. Det er der nogle kvindelige/mandlige kolleger, der endnu ikke har nævnt. På denne måde har vi ikke længere undersøgelsesprincippet. Informationsretten for alle parter er heller ikke længere foreskrevet. Den ville have ført til undersøgelser, som er uforenelige med medlemsstaternes civilret.
Adskillige forslag fra vores Parlament er blevet overtaget af Europa-Kommissionen - takket være kommissær Flynn. Tre eksempler: For det første, den nu udvidede definition af indirekte diskrimination. For det andet, overtagelsen af retningslinjer i socialforsikringsretten. For det tredje, medlemsstaternes pligt til at rapportere efter mindst to år.
Der er nogle ændringsforslag fra den som sædvanlig meget præcise ordfører Ghilardotti, som vi ikke kan følge, såsom sletningen af overvejelse 15 og 16. Vi mener, at der meget vel skal tages hensyn til særlige forhold i medlemsstaternes retsordener, især hvis der øjensynlig er tale om diskriminering.
Alt i alt har vi fundet en gylden mellemvej. Sagsøgte skal godtgøre, at de har fulgt princippet om ligebehandling, et vigtigt korrektiv i alle medlemsstater, for fælles retsinstrumenter vil inddrage både den indirekte og den direkte diskriminering. Dette bevisbyrdedirektiv er efter min mening et betydeligt skridt fremad på den stenfyldte vej, som blev beskrevet indledningsvis!

Ribeiro
Hr. formand, i dette ganske korte indlæg er det min hensigt at vise min støtte til ordføreren og dennes forslag, i denne svingen frem og tilbage, hvor Rådets fælles holdning udgør et uacceptabelt tilbageskridt.
Det er fremfor alt ikke acceptabelt, fordi dette tilbageskridt placerer den fælles holdning bag efter national lovgivning, der i mellemtiden er offentliggjort, og udgør et manglende incitament eller en manglende stimulering for dem, der møder og søger at løse situationer med åbenlys forskelsbehandling, som i den skandaløse sag med Banco Comercial Português, der har stået på i årevis, og hvor denne modsætter sig kvindernes lige adgang til arbejde. Og som kun kan behandles juridisk med omvendt bevisbyrde, således som den portugisiske lovgivning lader ane, med muligheden for, at sagsøger kan være en fagforening og nyde den tvivlens beneficium, der måtte gøre sig gældende, og med yderligere andre aspekter af den betænkning, der er ved at blive ændret under andenbehandlingen. Jeg takker derfor ordføreren og - sammen med min gruppe og forhåbentlig hele Parlamentet - forsøger jeg at forstærke hendes forslag over for den fælles holdning.

Flynn
Hr. formand, lad mig først takke alle for at have afsluttet behandlingen af den fælles holdning så hurtigt. I den henseende går min tak først til Dem, fru Ghilardotti, og til alle medlemmerne i Udvalget om Kvinders Rettigheder.
Kommissionens reviderede forslag var i store træk baseret på de ændringsforslag, som De vedtog ved førstebehandling, og Rådets fælles holdning afviger fra det reviderede forslag på to væsentlige punkter, nemlig definitionen af begrebet indirekte forskelsbehandling, det vil sige artikel 2 (2) og direktivets anvendelsesområde, det vil sige artikel 3 (1)(a).
Kommissionen har udtrykt stærke forbehold til begge disse punkter, og hvad angår begrebet indirekte forskelsbehandling, så indeholdt Kommissionens oprindelige forslag de fire elementer, der konsekvent dukker op igen og igen i Domstolens afgørelser. Kommissionen finder det vanskeligt kun at acceptere nogle af disse elementer, eftersom hver og én er retfærdiggjort af indføjelsen af de andre. Det er netop den måde, hvorpå de forbindes med hinanden, der giver definitionen dens sammenhæng.
Hvad direktivets anvendelsesområde angår, har Kommissionen ligeledes udtrykt, at den finder det vanskeligt at acceptere den tilgang, der er valgt i den fælles holdning. Den finder, at det princip, der er fastsat af Domstolen med hensyn til skiftet i bevisbyrden, er et generelt princip, der bør finde anvendelse på alle direktiver, der sigter på at værne om princippet om lige behandling af kønnene.
Jeg vil nu gerne sige et par ord om Deres ændringsforslag, og ligesom Deres ordfører, fru Ghilardotti, mener Kommissionen, at det nu er vigtigt at koncentrere sig om nøglepunkter. I det genbehandlede forslag ønsker Kommissionen at fokusere opmærksomheden på disse punkter. Det er med henblik på at nå disse, at Kommissionen ikke kan acceptere følgende ændringsforslag, nemlig ændringsforslag 3, 4, 7, 9 og 10. Ændringsforslag 11 og 12 er i uoverensstemmelse med ændringsforslag 1 og 6, og når jeg accepterer de to sidstnævnte, må jeg også afvise 11 og 12.
Som jeg allerede har nævnt, er Kommissionen villig til at acceptere de foreslåede ændringsforslag, der har til formål at styrke de centrale bestemmelser i den fælles holdning, nemlig ændringsforslag 2, der genindføjer punkt 12 fra Kommissionens ændrede forslag fra maj 1997, som støtter behovet for at træffe yderligere foranstaltninger til at sikre en effektiv gennemførelse af princippet om lige behandling; ændringsforslag 1 og 6, som genindføjer en henvisning til de tre socialsikringsdirektiver, der er vedtaget inden for ligestillingsområdet, og selvom et stort flertal af medlemsstaterne er voldsomt imod en sådan henvisning, må Kommissionen fortsat forsøge at overbevise medlemsstaterne om, at disse tre direktiver ikke bør udelukkes fra direktivets anvendelsesområde; ændringsforslag 5, hvis formål er at styrke den ret så utilstrækkelige definition af indirekte forskelsbehandling, der forekommer i den fælles holdning; og ændringsforslag 8, der i slutningen af artikel 4 (1) genindføjer princippet om, at enhver eventuel tvivl skal komme sagsøgeren til gode.
Som De kan se, accepterer Kommissionen altså Deres foreslåede ændringer vedrørende de tre centrale bestemmelser i Kommissionens tekst.
Fru van Dijk stillede et specifikt spørgsmål, om der var en merværdi her. Jeg tror, at svaret er ja, men den fælles holdning ville være tjent med at blive strammet godt op, og forhåbentlig vil vi være i stand til at overbevise Rådet om at gøre, som ændringsforslagene foreslår.
Jeg må sige til Dem, at Kommissionens forslag sigter på at øge den retlige sikkerhed og på at sikre, at princippet om lige behandling, som det fortolkes af EF-Domstolen, nøje overholdes i alle medlemsstater.
Det er endvidere et klart fremskridt med hensyn til den kompromistekst, som elleve medlemsstater var rede til at enes om i 1993, især det bredere anvendelsesområde og den større klarhed i artikel 3 og 4 (1).
Fru Oomen-Ruijten stillede et spørgsmål om ændringsforslag 9, der foreslår, at man genindføjer en ny artikel 4 (a) om procedurer. Det accepteres ikke på grund af det behov, der er i dag for at fokusere på nøglepunkter. Slettelsen af bestemmelsen i den fælles holdning gør egentlig ikke nogen skade, da den rent faktisk fastslog noget, som allerede eksisterer på en eller anden måde i alle medlemsstaters retssystemer.
Jeg vil gerne slutte af med at atter at takke alle de berørte, og jeg håber, at det vil lykkes os at overbevise Rådet om at stramme dets fælles holdning op, som det er foreslået af dette Parlament.

Formanden
Mange tak, hr. kommissær Flynn.
Forhandligen er afsluttet.
Afstemningen vil finde sted i morgen kl. 11.00.
(Mødet udsat kl. 20.25 og genoptaget kl.21.00)

PHARE-programmet
Kjer Hansen
ordfører. Hr. formand, lad mig allerførst starte med at takke for det gode samarbejde i forbindelse med udarbejdelsen af denne betænkning. Det gælder både i forhold til Revisionsretten og i forhold til Kommissionen, som jo beredvilligt har stillet sig til rådighed for drøftelser og fremskaffelse af uddybende oplysninger. Jeg er også glad for den oprigtighed, der er blevet udtrykt fra Kommissionens side omkring vanskelighederne, men det afgørende er nu, at vi kan få rettet op på forholdene, således at PHARE-programmet kommer til at virke bedre fremover.
Desværre må jeg jo konstatere, at mange af de problemer, som gennem årene er blevet fremhævet fra EuropaParlamentets side, især i forbindelse med decharge-afgørelsen, fortsat er eksisterende. Der har altid været bred enighed om, at PHARE-programmet skal eksistere, men samtidig har det været mindre klart, hvad programmet skal udrette, og hvad programmet konkret skal føre til. Derfor er jeg ikke i tvivl om, at det er en god idé at omlægge programmet, således at målet nu er klart tiltrædelsesrelateret. Men det er vigtigt for mig at understrege, at det at ændre målsætningen ikke giver noget resultat i sig selv. Kun hvis der sker konkrete forbedringer i forvaltningen af programmet, vil vi kunne opnå mere konkrete og synlige resultater, og tillad mig i den forbindelse at nævne, at det samme jo gør sig gældende i forbindelse med Kommissionens beslutning om at oprette en speciel enhed til at koordinere de eksterne aktiviteter. Hvis ikke der samtidig gennemføres en rationalisering og en forenkling af procedurerne, så er der jo tværtimod risiko for, at ansvars- og opgavefordelingen yderligere sløres.
Spørgsmålet om decentralisering udgør et kerneproblem. Sagen er jo, at der ikke er sket en reel decentralisering, højst en dekoncentrering. Og i betragtning af at PHARE-landene står over for i løbet af kort tid at blive medlemmer af EU, er det af hensyn til tiltrædelsesstrategien afgørende at få gennemført et egentligt decentraliseret forvaltningssystem. Derfor henstiller jeg til Kommissionen om at gennemføre decentraliseringsidéen ved at lade mindst ét land overtage ansvaret for gennemførelsen af sit nationale PHARE-program helt i overensstemmelse med finansforordningen og også at lade mindst én kommissionsdelegation i et land overtage ansvaret på tilsvarende vis og endelig at lade den finansielle forvaltning af specifikke sektorer i PHARE-programmet overgå til nationale administrationer. Når vi forventer, at en udvidelse kan ske i løbet af kort tid, så kan der heller ikke være tvivl om, at de pågældende lande skal overtage administrationen af PHARE-programmet.
En af de tilbagevendende vanskeligheder er personaleproblemet i Kommissionen. Det er mig ubegribeligt, hvordan der selv i de øverste stillinger i PHARE-forvaltningen er en voldsom udskiftning af personalet. Den hurtige udskiftning på alle niveauer betyder naturligvis tab af kontinuitet, erfaring og viden. Og helt galt er situationen jo i delegationerne, og jeg finder det fuldstændig uacceptabelt, at Kommissionen ikke har sørget for at få etableret en ekstern tjeneste for at undgå mangelen på kvalificeret personale i delegationerne.
Der er så en række områder, hvor Kommissionen har tilkendegivet en række initiativer, der går ud på, at man skal stramme fristen for indgåelse af traktater til seks måneder, at ikke-effektuerede kontrakter vil blive afsluttet, at overskydende programforvaltningsenheder bliver lukket, at godkendelsesprocedurerne bliver forenklet, at evalueringsrapporten vil blive fulgt op af konkret handling, og at uudnyttede PHARE-midler vil blive omfordelt. Det er bestemt positivt, at Kommissionen har givet tilsagn om forbedringer på disse områder. Jeg ser frem til, at de gennemføres, og jeg håber, at Kommissionen som anmodet vil forelægge en rapport om disse fremskridt inden årets udgang.
Med hensyn til ændringsforslagene til betænkningen må jeg sige, at jeg undrer mig over, hvilke interesser nogle af kollegerne her ønsker at tilgodese. Vi har fra Europa-Parlamentets side hele tiden anket over den groteske situation, at mindre end halvdelen af de midler, som er forpligtet under PHARE-programmet, rent faktisk er blevet omsat til faktiske betalinger. Det er derfor afgørende, at forvaltningsprocedurerne ændres og strammes op, således at der indføres en seks måneders frist fra forpligtelsen af midlerne til undertegnelsen af den relevante kontrakt. Dette er et velkendt problem, og seks måneders fristen er jo faktisk, hvad Kommissionens repræsentanter selv har foreslået. Ændringsforslag nr. 2 modarbejder decentraliseringsidéen, ligesom de enkelte elementer alle direkte eller indirekte er dækket af den originale tekst. Derfor kan jeg kun opfordre kollegerne i salen til at stemme imod disse ændringsforslag.
Sluttelig vil jeg gerne takke kollegerne for et positivt samarbejde og for mange gode drøftelser om PHAREprogrammet og PHARE-programmets fremtid. Hvis bare Kommissionen vil gennemføre de her foreslåede foranstaltninger, så er jeg ikke i tvivl om, at PHARE-programmet vil komme til at virke efter hensigten, skabe synlige resultater i modtagerlandene og netop fremme modtagerlandenes optagelse i EU.

Dührkop Dührkop
Hr. formand, på vegne af Den Socialdemokratiske Gruppe jeg vil først gratulere ordføreren med hendes fremragende betænkning. Jeg synes, den tydeliggør vanskelighederne omkring Phareprogrammet og udstikker derudover nogle retningslinjer for fremtiden.
Revisionsrettens tredje særberetning, som er grundlag for denne betænkning, viser for hundrede og syttende gang programmets mangelfuldhed. Hovedsageligt at forpligtelserne ikke er en indikator for udnyttelsesprocentdelen, eftersom betalingerne kun beløber sig til 44 % af forpligtelserne, og mindre end halvdelen af de midler, der er blevet forpligtet under Phare-programmet siden dets start, er nået frem til den endelige modtager.
Jeg tror ikke, at nogen i denne forsamling har stillet spørgsmålstegn ved det forhold, at programmet er af ren og skær fri politisk vilje, men i de syv år, det har eksisteret, har man kritiseret dets dårlige gennemførelse, uden at Kommissionen hidtil har iværksat en effektiv udvej. Jeg finder det uacceptabelt at tillægge den dårlige forvaltning og modtagerlandenes dårlige administration skylden for den ringe gennemførelse. År efter år er budgettet blevet godkendt, og kun én gang er der fremsat nogle meget lidt effektive forbehold over for denne budgetlinje. Med vilje udelader jeg her begrebet Value for money , som bør blive genstand for en højt prioriteret diskussion om programmets fremtid.
Kommissionens svar til en forbedring, som sætter fokus på udsættelse af tiltrædelsen, tror jeg heller ikke er nogen mirakelkur. Det er nødvendigt også at definere målsætningen, forbedre procedurerne og især skære ned på beslutningsniveauerne.
Kravet i fru Kjer Hansens betænkning, om at der ikke må gå mere end seks måneder fra en forpligtelse til undertegningen af den relevante kontrakt, kunne være et af midlerne til at fremme gennemskueligheden og til at undgå misbrug således som afsløret.
I evalueringen af resultaterne kan det derudover konstateres, at disse indtil nu har været meget utilstrækkelige. Ved udgangen af 1995 forelå der kun kontrol- og evalueringsrapporter for 30 % af procedurerne. Jeg mener, at jævnligere evalueringer, hver sjette måned, på et uafhængigt grundlag som reforminstrument faktisk ville være meget værdifuldt.
Til sidst skal det understreges - hvilket fru Kjer Hansen også har nævnt - at det er bydende nødvendigt at forbedre personalesituationen såvel i Bruxelles som i delegationerne i modtagerlandene. Den voldsomme udskiftning i personalet skal afhjælpes.
Hr. formand, slutteligt vil jeg sige, at Den Socialdemokratiske Gruppe fuldt ud støtter betænkningen.

Fabra Vallés
Hr. formand, der er ingen, der lægger skjul på, at Phare-programmet er det vigtigste finansielle støtteinstrument til førtiltrædelsesstrategien. Derfor er denne betænkning og de konsekvenser, det får, når vi vedtager den ved afstemning, så vigtig. Jeg vil også understrege, at fru Kjer Hansen skal lykønskes med det enestående arbejde, hun har udført, og takkes for sin disposition ved godkendelsen af vores ændringsforslag.
Når beslutning og ændringsforslag har været mulige, skyldes det endnu engang, at Revisionsretten har udført sit arbejde omhyggeligt ved at udarbejde en objektiv og kritisk analyse af det decentraliserede system til forvaltning af Phare-programmet. Hvis det var et decentraliseret system, ville det være ensbetydende med en flydende forvaltning af programmerne og hurtigere mobilisering af finansieller midler, men det har ikke altid været sådan. Sandheden er, at man bl.a. har observeret ineffektivitet, begrænsede personaleressourcer og med ringe erfaring, dårlig absorptionsevne i modtagerlandene og spredning af bevillingerne på en lang række projekter.
Ovennævnte tilfælde af ineffektivitet retfærdiggør en vis forhaling af gennemførelsen. Men den kendsgerning at Phare-programmet lige siden begyndelsen har undladt at omsætte mere en 50 %, tyder på, at det lider af større og dyberegående problemer.
Jeg glæder mig over, at Kommissionen taler om konkrete forvaltningsmæssige reformer, stramning i planlægningen og i den finansielle forvaltning. Jeg er overbevist om, at Kommissionen ikke tager fejl med beslutningen om at oprette en uafhængig evalueringsenhed i GD 1A, for sikres uafhængigheden, og udstyres enheden med tilstrækkelige midler, vil der ikke blot være tale om en konstruktiv fornyelse, men om det bedste redskab til en forbedring af programmet.
Hr. kommissær, når Kommissionen taler om at »omfordele midlerne til mere resultatgivende aktiviteter«, eller rettere om »omfordeling af uudnyttede Phare-midler«, betyder det internt i Phare-programmet. Hvis det endelige resultat ikke bliver bedre, bliver det imidlertid nødvendigt at tale om at »omfordele«, men det bliver desværre til et andet program.

Bösch
Hr. formand, hr. kommissær! Jeg tror, at vi i dag, hvis vi ser på denne glimrende betænkning fra min kollega Kjer Hansen, når det kommer til stykket har at gøre med en ødelæggende dom over Kommissionens arbejde i forbindelse med forvaltningen af Phare-programmet. Jeg har set på, hvad Udvalget om Eksterne Økonomiske Forbindelser kort har sammenfattet. Der er her tale om, at decentraliseringen blev indført, uden at Kommissionen helt kendte til de procedurer, som de nationale forvaltningsmyndigheder havde indført til gennemførelse heraf. Omfanget af de finansmidler, der var stillet til rådighed til Phare, oversteg Kommissionens evne til at forvalte pengene. Hvad skal det sige? Retten er bekymret over gennemsigtigheden og den retfærdige behandling i forbindelse med indgåelse af kontrakter og opstilling af begrænsede lister over valgmuligheder.
Man demonstrerer her inkompetence på et centralt område i Agenda 2000. Jeg har allerede sagt det én gang på dette sted: Hvordan skal vi forklare vores medborgere, at en Kommission, der ikke engang er i stand til årligt at give ECU en milliard til lande, som for alvor har brug for penge, at denne Kommission fremover vil være i stand til at gennemføre en væsentlig mere omfangsrig, dyr og stort anlagt udvidelsesproces nolens volens? Det kan jeg ikke forklare nogen! Derfor tror jeg, at denne Agenda 2000 til syvende og sidst bør udvides med et punkt, nemlig det punkt, at denne Kommission snart selv sørger for, at den er i stand til at udføre Phare-programmet svarende til et udvidelsesprogram.
For, hr. kommissær, de problemer, De har med Deres personale, og som min kollega Dührkop Dührkop allerede har været inde på tidligere, og som beskrives i denne betænkning, de problemer er hverken medlemsstaterne eller Parlamentet eller nogen anden ansvarlig for. Det er De selv ansvarlig for, og det skal De selv ordne! Det er, tror jeg, budskabet i denne betænkning.

Theato
Hr. formand, hr. kommissær! Dagens diskussion er på en måde en forløber for den debat, vi kommer til at føre i denne sal om nøjagtig en måned om Agenda 2000 og dermed om udvidelsen af Den Europæiske Union. Når vi taler om Phare-programmet, så handler det om de centraleuropæiske lande, der alle - nogle før, nogle senere - står for at skulle optages som medlemmer i Den Europæiske Union.
Grundlaget for vores debat i dag er en særberetningen fra Revisionsretten. Det ligger i sådanne betænkningers natur, at de navnlig handler om vanskeligheder og problemer. Derfor kunne man forfalde til pessimisme, og det kan allerede anes. Jeg vil gerne takke ordføreren, fru Kjer Hansen, mange gange for, at hun ikke er bukket under for denne fristelse til at forfalde til pessimisme. Det betyder ikke, at vi ikke tager Revisionsrettens betænkning alvorligt, tværtimod! Vi ved alle, at tiltrædelseskandidaterne stadig har et stort stykke arbejde foran sig. Det er ikke noget nyt, men Revisionsretten gør det klart for os, at også Kommissionen må foretage nogle afgørende ændringer i sin arbejdsmåde, så udvidelsesprocessen ikke bliver en katastrofe. Jeg ved, hvor svær Kommissionens opgave er, og jeg kan også godt forstå det, hr. kommissær, hvis De nogle gange føler Dem som en syndebuk.
På den ene side klager vi her i Parlamentet over, at de penge, vi som budgetmyndighed har bevilget, kun er blevet og bliver uddelt til én del. I næste øjeblik kommer vi så og klager over alt det, der er gået galt på de områder, hvor pengene rent faktisk blev givet ud. Men begge ting er nu engang vores opgave som Parlament, og jeg håber, at De opfatter de kritiske bemærkninger her som en konstruktiv kritik, som et incitament til at fortsætte arbejdet.
Et afgørende stikord i denne forbindelse er koncentration af indsatsen. Faktisk fik man førhen for ofte det indtryk, at både Kommissionen og Phare-landene selv har spredt sig over for meget med identificeringen af projekter, der var værd at støtte. En ledsagende omstændighed var et overkompliceret gennemførelsessystem, der forårsagede betydelige og unødvendige omkostninger. Det er derfor rigtigt, at de pågældende opgaver for alle berørte skal defineres klart, at antallet af programmer skal reduceres, og at Kommissionens delegationer på stedet styrkes personalemæssigt og i deres kompetenceområder, så de kan sikre en effektiv kontrol med programmerne. Det er også de krav, vi stiller, sammen med de krav, som Revisionsretten har stillet.

Elchlepp
Hr. formand, hr. kommissær! At lukke øjnene og gå igennem, det går i hvert fald ikke her! Der er tale om et tungtvejende strukturproblem ved Kommissionens gennemførelse af programmet. Baggrunden for eller essensen i betænkningen er, som det allerede er blevet sagt, at det indtil nu ikke rigtigt er lykkedes for Kommissionen at stable et evalueringssystem for Phare på benene, så det bliver muligt at aflæse de politiske virkninger af programmet. Der mangler også et overbevisende kontrolsystem til de enkelte udgifter og klarhed over, hvem der er ansvarlig for evalueringen, der jo, som vi ved, stadig til dels foregår i Kommissionen og til dels ligger hos underordnede instanser.
Den manglende gennemsigtighed har selvfølgelig givet næring til mistanken om, at det ikke altid går rigtigt til ved indgåelsen af kontrakter, og det har åbenbart også været sådan, at mange vestlige instanser i det mindste i startfasen har tjent en guldgrube på en bestemt støtte eller lad os bare sige godtroenhed i modtagerlandene.
Om resultaterne af tjenesteydelserne altid har svaret til det, som landene forventede, tillader jeg mig at tvivle på. Mange rapporter er endt i skuffen og er blevet betalt af skatteyderne. Trods al kritik, vi har mere end nogensinde før brug for programmet til at støtte de central- og østeuropæiske staters tiltrædelse. Dermed skal der heller ikke rokkes ved decentraliseringen af gennemførelsen, hvis vi ønsker at få ligeberettigede partnere i Central- og Østeuropa. Decentraliseringen skal gå hånd i hånd med en fornuftig kontrol, en øget finansiel integration af modtagerlandene og en bedre administrativ forberedelse til disse opgaver hos de pågældende lande, og det tror jeg, at man har undervurderet noget. Vi har imidlertid også brug for en ny metode til at vurdere resultaterne på grundlag af klart definerede politiske mål.
Hvad mistanken om nepotisme angår, så kunne jeg godt forestille mig nogle konkrete forslag til, hvordan man kunne inddrage nye instanser, og hvordan man kunne sikre en bred deltagelse. Hvorfor sker dette ikke gennem regelmæssige generelle »calls for interest« for at udvide kredsen af ansøgere? Hvorfor inddrager vores projektmanagers ikke oftere nye tilbudsgivere i stedet for altid de samme? Det er også meget vigtigt, at de medlemsstaterne, der sidder i Phare-management-komitéen, selv reklamerer for disse programmer hjemme.
Jeg håber, at dette skud for boven kan bidrage til, at starten for gennemførelsen af Meda-programmet forløber bedre, og at vi ikke får lignende problemer.

Van den Broek
Hr. formand, må jeg begynde med at udtrykke min glæde over fru Kjer Hansens grundige betænkning, men må jeg samtidig også takke for det konstruktive samarbejde, som vi har haft på vej mod denne betænkning. Mine tjenestegrene og for øvrigt også jeg selv har erfaret det som meget positivt at kunne udveksle meninger med hende under forberedelsen af denne betænkning. Det var en kritisk, men en meget konstruktiv dialog. Jeg kan ikke sige andet, jeg har også selv læst hele betænkningen, end at jeg synes, at den er skrevet overordentligt tydeligt og bestemt også er meget behjælpelig på den videre vej mod forbedring af hele processen med PHARE-støtten. Tidspunktet for forhandlingen er godt valgt, tror jeg, nu hvor Det Europæiske Råd i Luxembourg skal træffe en beslutning om Agenda 2000, og også nu hvor forberedelserne til gennemførelsen af de nye målsætninger for PHARE er i fuld gang. Således som De måske husker, er disse målsætninger detaljeret beskrevet i de nye retningslinjer for PHARE, som i marts blev tilsendt Parlamentet.
Kommissionen hilser som sagt fru Kjer Hansens betænkning velkommen, for den tilslører ikke problemerne, men den erkender samtidig også de bestræbelser, som Kommissionen har gjort for at tage fat på problemerne, navnlig hvor det gælder revisionen og evalueringen. Ordføreren bekræfter desuden, at de nye PHARE-retningslinjer seriøst forsøger at løse mange af de problemer, som blev nævnt i Revisionsrettens beretning, og til dels er det også lykkedes for os, tror jeg.
Ikke blot forpligter Kommissionen sig til at øge PHARE's effektivitet og nyttevirkning yderligere, men den vil tillige anvende programmet som udvidelsesinstrument for at afhjælpe ansøgerlandenes svagheder, således som de er identificeret i tiltrædelsesudtalelserne. I den videre udvikling af PHARE-programmet vil der desuden blive taget hensyn til resultaterne af interimsevalueringen.
De nye punkter, som der skal lægges vægt på, således som disse følger af tiltrædelsesudtalelserne, bliver for hvert ansøgerland udformet i tiltrædelsespartnerskabet. Heri identificeres kerneopgaver, som ansøgerlandet skal udføre, og som PHARE støtter, og heri fastlægges også prioriteterne med hensyn til de foranstaltninger, der skal træffes.
Endvidere suppleres tiltrædelsespartnerskabet for hvert land med et nationalt program for gennemførelsen af acquis communautaire, hvori der gives detaljer om den måde, hvorpå landet agter at overtage acquis communautaire.
For at kunne tage hensyn til ansøgerlandenes tiltrædelsespartnerskaber og de nationale programmer i forbindelse med udformningen af PHARE-budgettet for 1998, vil vi faktisk være nødt til at handle hurtigt. Der gøres fremskridt med arbejdet til trods for den meget stramme tidsplan, og Kommissionen stræber efter at have disse instrumenter klar senest i foråret 1998. Finansieringsoversigterne med hensyn til PHARE-programmerne for 1998 vil blive udformet på dette grundlag.
Tillad mig at komme nærmere ind på en række mere specifikke bemærkninger i Kjer Hansen-betænkningen. Kommissionen imødekommer gerne anmodningen om ved årets udgang over for Parlamentet at aflægge en mere detaljeret beretning om de fremskridt, som er gjort med forbedringen af gennemførelsen. Kommissionen vil forbedre forvaltningen af PHARE på følgende måde.
Kommissionens delegationer styrkes, således at de bedre kan kontrollere gennemførelsen af PHARE. Godkendelsesprocedurerne fremskyndes. Programforvaltningsenheder lukkes gradvist, og forvaltningen af bankkonti forbedres.
Kommissionen vil indføre strenge foranstaltninger for at afkorte tiden mellem vedtagelsen af bevillinger og indgåelsen af kontrakter. For at indhente forsinkelsen, og det er et stort problem, det erkender vi, annulleres forældede kontrakter og forpligtelser. Siden marts er mere end 1000 ældre kontrakter afsluttet. Vi stræber efter at gøre yderligere fremskridt hermed hen imod årets udgang. For øvrigt støtter den kendsgerning, at 1000 kontrakter kunne annulleres, faktisk også Parlamentets konstatering, nemlig at der finder en alt for stor opsplitning sted med hensyn til hjælpen, og at en koncentration om større projekter i allerhøjeste grad er nødvendig.
Desuden har vi overført mere end ECU 75 millioner fra ældre progammer til fordel for foranstaltninger i forbindelse med oversvømmelserne i Polen og i Den Tjekkiske Republik. Det foregående viser, at Kommissionen i store træk støtter fru Kjer Hansens betænkning. Tillad mig ikke desto mindre at fremsætte en kommentar til fire af ordførerens henstillinger.
Selvom Kommissionen ligesom punkt 5 i forslaget til beslutning stræber efter at afkorte perioden mellem vedtagelsen af bevillinger og undertegnelsen af kontrakter til et minimum, kan den vanskeligt forpligte sig til under alle omstændigheder at begrænse denne periode til maksimalt seks måneder. En sådan skæringsdag ville ikke i alle tilfælde give tilstrækkelig mulighed for at tilrettelægge udbudsprocedurer og for henholdsvis at forhandle og udarbejde kontrakter. Det gælder navnlig, hvor foranstaltninger, som skal forbedre udbudsprocedurens gennemsigtighed, og som også i betænkningen som sådan vurderes positivt, somme tider forlænger disse procedurer med to til tre måneder. Der findes således nogle spændinger.
Desuden forekommer det, at aftaler om teknisk komplekse projekter skal optages i indviklede kontrakter, hvilket derfor kræver den nødvendige tid. Men jeg gentager, at den ånd, som ligger bag denne tilskyndelse, støtter vi. Vi forsøger at reducere denne periode så meget som muligt.
Kommissionen er fuldstændig enig med ordføreren i, at partnerlande, og flere ordførere gentog det i aften, skal påtage sig mere ansvar i forbindelse med gennemførelsen i betragtning af, at både forvaltningen af programmerne og ansøgerlandenes planlagte forberedelse af arbejdet med strukturfonde og andre fonde efter deres tiltrædelse også gør dette nødvendigt.
Fordi Kommissionen på grundlag af finansforordningen, således som den nu lyder, fortsat er ansvarlig for den rette brug af PHARE-midlerne, kan kontrol bagefter kun indføres ordentligt i de tilfælde, hvor partnerinstitutionerne har vist sig at være pålidelige og også anvender ordentlige systemer for finanskontrol. En mere vidtgående decentralisering, således som ordføreren foreslår, vil kræve en ændring af finansforordningen, men jeg tilføjer med det samme, at Kommissionen agter at forelægge Rådet og Parlamentet et forslag herom.
For så vidt angår styrkelsen af delegationers tilsyn med gennemførelsen af PHARE-programmerne, er Kommissionen fast besluttet på at gennemføre disse i alle ansøgerlande.Vi vil imidlertid beholde fleksibiliteten for at anvende midler der, hvor de er nødvendige, for ikke at give det ene eller det andet land en fortrinsstilling.
Ordføreren anbefaler dernæst Kommissionen i et meget begrænset omfang at benytte de lukkede udbudsprocedurer. Jeg forstår baggrunden for denne henstilling, men beder også om, at man tænker på, at det netop er af hensyn til en effektiv og hurtig gennemførelse af projekter, at artikel 118 i finansforordningen tillader, at tjenester udbydes ifølge disse procedurer. Men for at imødekomme ordførerens indvendinger så meget som muligt, har Kommissionen truffet foranstaltninger med henblik på stærkt at forbedre gennemsigtigheden inden for disse rammer. For prognoser for alle kommende udbud bekendtgøres i De Europæiske Fællesskabers Tidende, og særskilte udbud offentliggøres via Internet, således at kredsen af potentielle udbydere udvides. På denne baggrund mener Kommissionen derfor, at dens nuværende praksis kan retfærdiggøres, idet den for øvrigt fortsat vil arbejde for størst mulig gennemsigtighed.
Til sidst en bemærkning om personalesituationen inden for PHARE, som der i aften på ny er talt om. Ordføreren gør opmærksom på en betydelig udskiftning af personale og undrer sig over, hvad årsagen hertil er. Her gør sig uden tvivl et kompleks af faktorer gældende, men som bekendt er Kommissionen på grund af en streng personalepolitik tvunget til i rigt mål at gøre brug af ansættelse af eksterne eksperter, hvis midlertidige kontrakter ikke kan forlænges. Det siger sig selv, at disse eksperter, disse medarbejdere på kontraktbasis, bl.a. i betragtning af deres kontrakts begrænsede varighed, ikke føler den samme tilknytning til Kommissionens administration som den tjenestemand, der er ansat ifølge vedtægten, hvilket også forklarer en stor udskiftning inden for denne kategori af eksperter. Hvis man kombinerer dette med det ofte store arbejdspres på de pågældende og samtidig har at gøre med for stor opsplitning i øjeblikket og det for store antal projekter, så vanskeliggør det kontinuiteten endnu mere. Vi forsøger så godt som muligt at klare denne situation gennem koncentration af projekter og foranstaltninger med henblik på en bedre udnyttelsesgrad, hvilket vi tidligere har talt om. Jeg håber hvad det angår på en bedring af situationen, også når tiltrædelsespartnerskabsaftalerne er der, fordi også ordføreren med rette har bemærket i sin betænkning, at vi her vil få at gøre med ting, for hvilke mindre sagkundskab inden for Kommissionen og også inden for administrationen som sådan er til stede, end der i øjeblikket somme tider kræves, når det drejer sig om de nuværende PHARE-programmer. Jeg husker fra betænkningen eksemplet, hvori fru Kjer Hansen siger: Vi formoder også, at ekspertise med hensyn til kollektivisering inden for landbruget ikke er til stede i alt for rigeligt omfang i Kommissionen. Når det nu drejer sig om at gøre ansøgerlande parate til acquis, så har vi på det punkt naturligvis større ekspertise.
Jeg slutter med endnu en gang at takke ordføreren, men også de andre, som ikke blot har vist deres interesse for betænkningen og for PHARE, men også har givet konstruktive råd.

Formanden
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl 11.00.

Virksomhedsflytninger og investeringer i tredjelande
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A4-0294/97) af Sainjon for Udvalget om Eksterne Økonomiske Forbindelserom virksomhedsflytninger og direkte udenlandske investerinmger i tredjelande.

Sainjon
Hr. formand, den betænkning, som jeg hermed forelægger på vegne af Udvalget om Eksterne Økonomiske Forbindelser, vender op og ned på nogle hævdvundne idéer, idet den navnlig påviser, at prisen på arbejdskraft i Europa langt fra er den primære grund til virksomhedsflytningerne. De virksomheder, der vælger denne strategi, gør det enten for at erobre nye markeder, for at udnytte de mere lempelige arbejdsrets- og miljøbestemmelser eller gunstigere valutariske vilkår, der gælder i visse lande, eller fordi produktionsomkostningerne som helhed er for høje i Europa.
Uanset om man er enig heri eller ej, kan man ikke forholde sig til problemet vedrørende virksomhedsflytninger uden at tage virkningerne af dollarkursens svingninger, de aftaler, der blev indgået under Uruguay-Runden, globaliseringen og euroens indførelse i betragtning. Indførelsen af euroen vil være en valutastabiliserende faktor og medvirke til at undgå devalueringer for at opnå en konkurrencefordel og dermed visse virksomhedsflytninger inden for Unionen. Men en overvurdering af euroen vil kun forstærke den tendens til virksomhedsflytninger til lande med undervurderede valutaer, der allerede gør sig gældende.
Tres tyske økonomer satte for nylig deres navn under en appel til fordel for euroen, hvori de erkendte, at overvurderingen af den tyske mark mellem 1991 og 1995 er en af hovedårsagerne til arbejdsløsheden og virksomhedsflytningerne inden for Unionen. Når euroens kurs i forhold til dollaren skal fastlægges, kommer de europæiske politiske myndigheder derfor i medfør af traktatens artikel 109 til at spille en betydningsfuld rolle. Derefter vil det naturligvis igen være markedet, der afgør kursen.
Betænkningen står i modsætning til de protektionistiske teser, men forfægter en vigtig tanke, nemlig at man, som modtræk mod visse virksomhedsflytninger, skal udvise større indbyrdes loyalitet over for globaliseringen. For det første er det absolut nødvendigt for virksomhederne at erobre nye markeder, hvilket er en strategi, der kræver investeringer. Kommissionen bør derfor fortsætte med at afsløre de hindringer af enhver art, der lægges i vejen for, at de europæiske virksomheder kan føre en sådan politik. Den database, som er oprettet i dette øjemed, har stor succes. Man skal således ikke modvirke de virksomhedsflytninger, som jeg betegner som offensive. Derimod gælder det om at undersøge, hvordan man kan forhindre defensive virksomhedsflytninger, som ikke har til formål at erobre et marked, men at købe underleverancer, hvilket ofte resulterer i øget udbytning af menneskelig arbejdskraft og omfattende arbejdspladsnedlæggelser i Europa.
Vi skal ikke være naive. Vi ved alle udmærket, at skruppelløse virksomheder og lande ofte blæser på konkurrencereglerne, ikke tøver med at overtræde menneskerettighederne og de minimumsbestemmelser om arbejdsforhold, som vi ønsker indføjet i WTO's regler. Loyalitet bør derfor være reglen for alle, først og fremmest inden for Den Europæiske Union. Loyalitet over for de europæiske lønmodtagere, som har ret til bedre information, især før der træffes beslutning om udflytning eller lukning af en fabrik; derfor kravet om en revision af direktiv 94/45/C.Loyalitet fra virksomhedernes side over for Den Europæiske Union; de bør ikke kunne flytte en fabrik få måneder efter at have modtaget EU- eller statsstøtte. Vi foreslår bestemmelser på linje med strukturfondsreglerne om svig, således at det pålægges en virksomhed at tilbagebetale modtaget støtte, hvis den flytter ud for kort tid efter, at den har fået støtten udbetalt.
Loyalitet mellem de store europæiske distributører, fabrikanter og underleverandører ved hjælp af en tillidspagt, der skal sikre en bedre informationsudveksling og dermed en større tillid. Det gælder om at sætte ind over for den adfærd, der udvises af visse store distributører, som, i modsætning til eksempelvis Marks & Spencer, undertiden afpresser deres underleverandører ved at true dem med virksomhedsflytning. De europæiske multinationale selskaber, der etablerer sig uden for EU, bør fungere som reelle vektorer for en social udvikling.
Vi foreslår, at der indføres en adfærdskodeks i overensstemmelse ILO's konventioner om bekæmpelse af tvangsarbejde og fremme af friheden til at danne fagforeninger. Der skal ikke knyttes sanktioner til kodeksen, men navnene på de virksomheder, der overtræder den, skal kunne offentliggøres i De Europæiske Fællesskabers Tidende og på Internet. Hvorfor skulle Unionen ikke kunne gøre det samme som de amerikanske regering? Det siger sig selv, at en europæisk arbejders løn aldrig vil kunne blive lige så lav som en kinesisk arbejders, heller ikke selvom omkostningerne reduceres mest muligt. Europas fordele bygger frem for alt på teknologi og uddannelse.
Unionen kan ved at iværksætte en stort anlagt politik på disse to områder - og her tænker jeg på topmødet om beskæftigelsen - ikke alene forhindre visse virksomhedsflytninger, men også, hvad mere er, medvirke til, at virksomheder flytter tilbage til Europa. En sådan politik vil kunne udmøntes i forbindelse med strukturfondsreformen ved at gøre EFRU mere innovationsrettet, det vil sige ved at oprette teknologiparker koblet til det nye mål 4 og til ADAPT-programmet, navnlig med henblik på arbejdstagernes tilpasning til forandringer.
Der bør der udarbejdes et stort anlagt program for udvikling af ny teknologi, såvel på det industrielle som på det informationsteknologiske område; det bør støtte sig på ACTS- og Brite Euram-programmerne og, naturligvis, være koordineret med Eureka. Vi bør, klart udtrykt, give virksomhederne mulighed for at være mere effektive i teknologisk henseende. Derved kan mange virksomhedsflytninger undgås. Vi kræver, at der indføres en adfærdskodeks på skatteområdet. Der er ingen tvivl om, at fjernelse af skattely vil være effektiv over for defensive virksomhedsflytninger, men jeg er klar over, at det vil være en langvarig og vanskelig proces.
Når det gælder harmoniseringen på det sociale og arbejdsmarkedsmæssige område, udgør både socialpagten og den i traktaten indføjede protokol om social- og arbejdsmarkedspolitikken et udmærket grundlag for en ny start for det sociale Europa. Men der er endnu lang vej til gennemførelsen af en europæisk harmonisering på dette område. Det vidner lastbilchaufførkonflikten om. I mellemtiden vil kun en samordnet indsats fra fagforeningernes side kunne sætte en stopper for visse defensive virksomhedsflytninger i Europa.
Det var, hr. formand, med få ord, hvad jeg havde at sige om virksomhedsflytninger. Jeg har af tidsmæssige årsager ikke kunnet behandle krisen i Asien. Jeg anmoder i et ændringsforslag Kommissionen om at foretage en nøje undersøgelse af, hvilke konsekvenser den vil få for de europæiske investeringer i området....

Caudron
Hr. formand, hr. kommissær, kære kolleger, det ville være uretfærdigt, og afgjort forkert, at hævde, at globaliseringen og virksomhedsflytningerne mellem landene kun har negative følger. At mennesker, tanker og varer kan bevæge sig frit, og at mure og jerntæpper er styrtet i grus, er, ud fra en samlet betragtning, reelle fremskridt. Oven i købet kan man pege på, at virksomhedsflytninger i visse tilfælde både skaber arbejdspladser i de fattige lande og fremmer væksten i de rige, fordi de fører til lavere priser på de produkter, der forbruges i disse.
Alligevel, hr. formand, hr. kommissær, kære kolleger, er virksomhedsflytninger altid at finde i forreste række blandt de fænomener, som borgerne og arbejdstagerne opfatter som negative, når man undersøger, hvad de mener om den europæiske opbygning. EU-borgerne accepterer dem ikke længere, og mange gør, ofte fejlagtigt, Den Europæiske Union ansvarlig for dem. Hr. Sainjon, der havde ordet lige før, har udført et fremragende stykke arbejde. Han har min og Den Socialistiske Gruppes støtte, på samme måde som jeg, og vi, støtter de initiativer, der tages fra politisk og fagligt hold for at bekæmpe destruktiv ultraliberalisme.
Der er i øvrigt tale om to kategorier af virksomhedsflytninger, nemlig dem, der finder sted inden for Unionen, og dem, der foretages til lande i resten af verden. De førstnævnte, der foregår inden for Unionen, kan man naturligvis ikke forbyde, men man kan, bør og skal fremskynde harmoniseringen fra oven på det fiskale og det sociale område. Et enhedsmarked, hvor spillereglerne, og dermed omkostningerne, var forblevet grundlæggende forskellige, ville ikke være acceptabelt. Det ville være en katastrofe for alle, navnlig lønmodtagerne, og dermed for selve idéen med den europæiske opbygning.
Harmonisering, ja, men især, vil jeg gerne understrege, kan, bør og skal man forbyde udflytning af virksomheder, der modtager direkte eller indirekte støtte fra Den Europæiske Union. Dette fænomen er der mange, kendte, eksempler på. Det er en utålelig praksis, og der bør træffes lovgivningsmæssige foranstaltninger imod den. Dette kan udmærket lade sig gøre, det er ganske enkelt. Det kræver blot politisk vilje.
Ud over interne virksomhedsflytninger i EU foregår der, som sagt, også virksomhedsflytninger ud af Unionen. Hvad disse angår har hr. Sainjon fremsat en række forslag, som jeg støtter, bl.a. forslaget om en adfærdskodeks for europæiske multinationale selskaber og forslaget om at ændre OECD's investeringskodeks. Jeg skal ikke gå i detaljer, men også jeg og mine gruppefæller ønsker at slå fast, at man ikke alene skal kæmpe imod tvangsarbejde, slavearbejde for børn og enhver form for forskelsbehandling, men også kæmpe for friheden til at danne fagforeninger, den almindelige udbredelse af kollektive overenskomstforhandlinger og en arbejdsretlig minimumskodeks for alle lande.
Sammenfattende, hr. formand, vil jeg gerne gentage, at den frie bevægelighed af mennesker, tanker og goder i Europa og i verden nok er god ting og betegner et handelsmæssigt, økonomisk og industrielt fremskridt, men at det også er nødvendigt at sætte rammer om den frie bevægelighed, regulere den, forhindre misbrug og indføre et minimum af fælles regler for ikke at begunstige udbyttere af enhver art. Selvom frihed altid er et gode, bør den ikke føre til, at den stærkeres ret kommer til at gælde. Derfor er vi ikke mod bevægelighed, men imod alt, der ligner en almindeliggørelse af den stærkeres ret.

Valdivielso de Cué
Hr. formand, verden bliver mindre og mindre, og dette udgangspunkt er så indlysende, at globaliseringen eller internationalisering af økonomien er en kendsgerning, som alle accepterer som noget naturligt. Og det er klart, eftersom der om morgenen kan indtræffe en mindre valutastorm i Sydøstasien og om eftermiddagen et børskrak i New York. Det ser vi, og det er, hvad vi har oplevet for nylig. Dette, som kan forskrække de voksne, for da vi blev født, var der stadig afstande, grænser osv., finder unge af i dag naturligt, og det udgør en del af det miljø, vi lever i.
Hr. Sainjons forslag til beslutning om virksomhedsflytninger er fremragende og velbegrundet, men måske noget voluntaristisk. Således siger han i henvisning A ordret: «der henviser til, at globaliseringen af handel, produktion og investeringer frembyder muligheder, som til fulde bør udnyttes, samtidig med at de negative følger heraf begrænses, « og han tilføjer med rette i henvisning C: «der henviser til, at virksomhedsflytninger er baseret på økonomisk logik og ikke bør anskues ud fra en ideologisk synsvinkel.«
Naturligvis skal alt inden for de økonomiske felter tages i betragtning, området, produktet, markedet, omkostningerne, valutaernes paritet, euroen, dollaren eller andre svagere valutaer. Det skal man altid være opmærksom på.
Betænkningen behandler detaljeret forholdet mellem direkte investeringer i udlandet, normalt kapitalinvesteringer, og virksomhedsflytninger, der som alle ved, består i at flytte produktionsenheder til et andet land eller i direkte etablering heraf gennem direkte investeringer. Den koncentrerer sig om flere områder, såsom støtteordninger, incitamenter og strategier, der benyttes direkte eller indirekte andre steder uden for Den Europæiske Union.
Til sidst stiller hr. Sainjon sig selv et spørgsmål, som måske er nøglen til virksomhedsflytningerne: «Er den internationale handel og flytningerne af produktionsenheder til udviklingslandene årsagen til den stigende arbejdsløshed i Europa?« Dét er et nøgleudgangspunkt. Jeg tror det oprigtigt talt ikke. Vi kan se på USA, hvor arbejdsløshedsprocenten er lavere end fællesskabsgennemsnittet, og som normalt har en højere indkomst. Med andre ord tror jeg ikke, at årsagen skal findes deri. Årsagen til arbejdsløshed skal søges et helt andet sted.
Jeg vil slutte med den spanske talemåde om, at det er svært at sætte hegn om noget, som ikke vil indhegnes. Under alle omstændigheder mener jeg, betænkningen er interessant, og jeg vil stemme for.

Malerba
Hr. formand, hr. Sainjons betænkning er interessant og rig på originale indfald, og på samme tid pragmatisk og ikke alt for ideologisk. Ordføreren forsøger ikke på noget tidspunkt at sætte spørgsmålstegn ved det frie markeds dyder, og han afviser modigt nogle falske teorier om arbejdsløshed og firmaflytninger. Teknologien f.eks. er ikke den uafvendelige årsag til arbejdsløshed og firmaflytninger, tværtimod er det en afgørende faktor ved firmatilflytning, fordi den giver mulighed for fleksibel produktion, også stærkt automatiseret, og derfor foretrækkes af størstedelen af manufaktursektoren frem for billig, ufaglært arbejdskraft. Med det frie marked sættes forbrugeren i centrum, fordi specialisering og fornyelse af produkterne tillægges større værdi end ren og skær formindskelse af prisen. Derfor er det igen vigtigt for planlægning og produktion at være tæt på markedet. I Sainjon-betænkningen bliver de multinationale selskaber desuden revurderet som en slags rigdommens krumtapper via deres beskæftigelsesskabende investeringer, og som formidlere af den kultur, der følger med det moderne arbejdsliv, som en slags på samme tid ambassadører og næsten socialarbejdere i udviklingslandene via deres frivillige kodekser for selvregulering.
Ordførerens analyse viser tydeligt det, som mange nu anerkender, nemlig at mulighederne for aktiviteter i et investeringsområde, og altså for skabelsen af kvalitetsbeskæftigelse, er stadig stærkere knyttet til rådighed over højteknologisk kapacitet, altså til kvaliteten af opdragelse og uddannelse. De er knyttet til kommunikations- og transportinfrastrukturer og til forbindelseslinjerne til verdensmarkedet. Til disse forudsætninger vil jeg føje, således som hr. Sainjon delvis gør det, at de lovgivningsmæssige bestemmelser må være sikre og klare. Dette siger jeg også som et centralt budskab til vores land, hr. formand, nemlig Italien, der er kendt for manglende opmærksomhed over for den intellektuelle ophavsret, og som er præget af en arbejds- og skattelovgivning, som er unødvendigt indviklet, således at den afskrækker folks iværksættertrang og måske ligefrem opfordrer til firmaflytninger.
Jeg deler ordførerens forslag om at rette strukturfondene i stadig større omfang mod forskning og teknologi for virksomhederne. Forslaget om at kræve tilbagebetaling af de finansieringer, som er tildelt fraflyttede firmaer, overbeviser mig mindre; det forekommer mig mere realistisk at standse udbetalingerne og sætte disse firmaer på en sort liste.
Da jeg skal til at slutte, vil jeg blot afslutningsvis takke ordføreren for det arbejde, han har udført.

Plooij-Van Gorsel
Hr. formand, kære kolleger, hr. kommissær, Den Liberale Gruppe har indvendinger imod Sainjon-betænkningen, nemlig af tre grunde. For det først dækker titlen ikke indholdet. Betænkningen skulle dreje sig om virksomhedsflytninger og direkte investeringer i tredjelande. En stor del af beslutningsforslaget vedrører socioøkonomisk politik inden for Den Europæiske Union eller vedrører henstillinger om indførelsen af euroen. Disse ting går uden for denne betænknings rækkevidde og de beføjelser, som Udvalget om Eksterne Økonomiske Forbindelser har.
Den anden grund til, at min gruppe har indvendinger imod denne betænkning, er de indholdsmæssige udgangspunkter. Hr. Sainjon baserer sine konklusioner og sit beslutningsforslag på et industrisamfund, som ikke længere eksisterer. Inden for disse rammer er jeg glad for, at i hvert fald mit ændringsforslag vedrørende punkt B i betænkningen er overtaget, idet der henvises til informationssamfundets nye økonomiske og samfundsmæssige muligheder og alle konsekvenser, som det ville få for verdenshandelen og den videre globalisering.
Jeg har også henvist til MAI, multilateral agreement on investments fra OECD, som skal tilvejebringes hurtigst muligt. Men andre væsentlige ændringsforslag, som jeg har stillet, er ikke overtaget. Dette er derfor grunden, den tredje grund til, at betænkningen, således som den nu foreligger, ikke er acceptabel for min gruppe. Vi har derfor endnu en gang vedtaget tolv ændringsforslag.
Faktisk er Sainjon-betænkningen ikke et fuldt udviklet projekt. Min gruppe vil derfor i morgen inden afstemningen anmode om, at betænkningen henvises til fornyet behandling i Udvalget om Eksterne Økonomiske Forbindelser, således at man inden for Udvalget om Eksterne Økonomiske Forbindelser kan nå til en mere afbalanceret helhed.

Querbes
Hr. formand, hr. kommissær, kære kolleger, virksomhedsflytninger i konkurrencedygtighedens og omkostningsbegrænsningens navn har kostet eller truer flere hundrede tusind arbejdspladser i Den Europæiske Union. De berører fortrinsvis de arbejdskraftintensive industrier, men gør sig i stigende grad også gældende inden for serviceerhvervene.
De firmaer, der flytter ud, fra Hoover til Renault, adlyder Europa-Kommissionens liberale trosbekendelse, sådan som Jacques Delors i sin tid formulerede den: «Når det indre marked er en realitet, vil enhver etablere sig, hvor betingelserne er gunstigst«. Men dér, hvor betingelserne er gunstigst, er dér, hvor profitterne er størst. Ved at true med virksomhedsflytninger får firmaerne befolkninger og områder til at konkurrere mod hinanden ved at udnytte de sociale og lønmæssige forskelle og presser det offentlige til at yde sig støtte. Virksomhedsflytningerne gennemføres ofte uden foregående varsel eller høring af fagforeningerne eller de lokale politikere og uden hensyn til arbejdstagernes og deres pårørendes interesser eller til regionernes økonomiske fremtid.
Der må, på såvel nationalt som fællesskabsplan, træffes forholdsregler imod social dumping. Jeg er bange for, at den adfærdskodeks for multinationale selskaber, der stilles forslag om i udvalgets betænkning, og som ikke engang skal være bindende, vil være en alt for svag barriere over for disse selskaber, hvis strategi ikke tager moralske hensyn. Hvor stor effekt vil ordførerens appel til de europæiske multinationale selskaber om at leve op til »en moralsk forpligtelse til at fungere som reelle vektorer med hensyn til den sociale udvikling i verden« da have? Er det ikke udtryk for naivitet?
Min gruppe har derfor fremsat forslag om andre skridt, dels for at sætte spørgsmålstegn ved den nuværende liberaliserings- og dereguleringsproces, som Bruxelles har iværksat, dels for at indføre nye rettigheder for arbejdstagerne, således at de kan beskytte deres sociale landvindinger, forsvare beskæftigelsen og kontrollere, hvad den offentlige støtte til erhvervslivet bliver brugt til. For at bekæmpe social dumping foreslår vi ligeledes, at man indføjer social- og miljøklausuler i samtlige handelsaftaler og beskatter kapitalbevægelser for orientere dem i retning af produktive, beskæftigelsesskabende investeringer.
Ydermere vil jeg gerne give udtryk for min bekymring over beslutningsforslagets punkt 5, som opfordrer til snarlig indgåelse af den multilaterale aftale om investeringer inden for rammerne af OECD. Betænkningens holdning på dette punkt falder i tråd med den amerikanske strategi for betingelsesløs fremskyndelse af liberaliseringen af verdensmarkedet. Min gruppe har derfor stillet et ændringsforslag om at undtage kulturen og det audiovisuelle område fra forhandlingerne om denne aftale.

Kreissl-Dörfler
Hr. formand, vi Grønne er på ingen måde principielt imod virksomhedsflytninger, tværtimod! De kan være et vigtigt bidrag til regional udvikling under de rigtige omstændigheder. Dette omfatter først og fremmest samhørighed med udviklingspolitiske, humane og sociale principper. Mercedes bør altså absolut have sin produktion i Brasilien. Men en arbejder i filialen i Brasilien skal have samme fagforeningsrettigheder som sin kollega her.
Et fransk firma skal til at fremstille radioer i Sydøstasien, men de kvindelige medarbejderes sundhed dér er nøjagtig lige så vigtig som hos os. Men det neoliberale projekt om fri fart for fri kapital tvinger især den tredje verdens lande og de nyindustrialiserede lande ud i en frygtelig etableringsstedskonkurrence om den største skattefritagelse, den dårligste arbejdsbeskyttelse og de mest usle lønninger. Men vi har dog vidst i lang tid, at lave lønomkostninger ikke er udslagsgivende for størstedelen af virksomhedsflytningerne. Men virksomhedsejere tror åbenbart, at de ikke alene kan erobre nye markeder, men at de også på samme tid ugenert kan tjene store penge på betingelser, der er uværdige for mennesker.
Netop derfor har »global players« brug for spilleregler med bindende virkning. Frivillige »codes of conduct« er ikke nok. Det er vores opgave at forpligte vores firmaer. Herværende virksomheder, der ikke opfylder europæiske standarder ude i verden, skal udelukkes fra alle EU-subventioner. Præmier for sultelønninger og miljøforurening, det er mere end kynisk! I den forstand beder vi også om støtte til vores ændringsforslag. Vi skulle have haft Sainjonbetænkningen for længe siden, for man har for længe siden forhandlet sig frem til en multilateral aftale om investeringer inden for rammerne af OECD, som udelukker statslige ordninger og politik indflydelse.
I morgen vil vi selvfølgelig stemme for, at der foretages en afstemning om betænkningen. Vi havde en meget god høring om dette. Vi har diskuteret udførligt. En talemåde til fru Plooij van Gorselsagen: Nærved og næsten slår ingen mand af hesten!

Van Dam
Hr. formand, af hr. Sainjons betænkning fremgår det, at virksomhedsflytning ikke er noget massivt fænomen. Det er heller ikke så meget følgen af forskelle i arbejdsomkostninger, men af nyopdagede markeder. Derved kan myndigheder vanskeligt få styr på det.
På baggrund af denne analyse er det mærkværdigt, at ordføreren i fortsættelsen af sin betænkning er temmelig "dirigistisk«. Han foreslår en kommunautær strategi med harmonisering, adfærdskodekser og et europæisk socialt garantimærke. Han vil endda lade multinationale selskaber udøve socialt "missionsarbejde«. Anser hr. Sainjon virkelig et sådant koncept, hvor myndighederne kan ændre samfundet, for at være realistisk?
Selvom vi anerkender hans arbejde, vil vi ikke gå den vej, som ordføreren viser os. For megen og kompleks indblanding fra myndighedernes side forårsager høje omkostninger. Netop disse underminerer europæiske virksomheders konkurrenceevne og deres evne til at få beskæftigelsen til at vokse. Virksomhedsklimaet er tjent med decentralisering, mindre og bedre lovgivning. Det er der desværre stadig gået for let hen over i betænkningen.
Jeg tilslutter mig dog hr. Sainjons opfordring til at lægge mere vægt på udvikling og innovation. I den forbindelse er udgangspunktet dog, at dette primært er en opgave for medlemsstaterne. Det europæiske samarbejde har i den forbindelse den supplerende opgave at skabe gunstige ydre betingelser.

Souchet
Hr. formand, vi havde ikke fra hr. Sainjons hånd forventet udsagn, som Lord Brittan også kunne være fremkommet med, for hvor stort et problem synes virksomhedsflytningerne at være, efter at man har læst denne betænkning? Ikke noget særlig stort problem. De er ikke særlig talrige, de skyldes ikke, eller kun i meget ringe grad, forskelle i lønomkostningerne, og de har praktisk taget ingen forbindelse med den stigende arbejdsløshed i vores lande. Oven i købet er de oftest gavnlige og bør derfor opmuntres. Og for at afhjælpe de få negative virkninger, som de i sjældne tilfælde kan have, kan man nøjes med ikke-obligatoriske mekanismer spændende fra frivillige adfærdskodekser til hypotetiske tillidspagter.
De lokalpolitikere blandt os, som daglig oplever virksomhedsflytningerne på det konkrete plan, ser fabrikker rykket op med rode, lokale strukturer nedbrudt, omfattende afskedigelser og deraf følgende økonomisk og social destabilisering, har svært ved at genkende virkeligheden i denne problemformindskende og naivt idylliserende betænkning.
Ingen virksomhed er naturligvis garanteret evigt liv, men hvorfor nægte at overveje regulerende foranstaltninger, der kan bringe globaliseringen under kontrol og bremse de utilsigtede virkninger af en mekanisme, som nedlægger arbejdspladser i Europa uden at have multiplikatoreffekter i det land, hvortil der udflyttes? Hvorfor prøver man ikke at udarbejde en objektiv status over de frizoner, som der bliver stadig flere af i udviklingslandene? Hvorfor undersøger man ikke de utilsigtede virkninger af EU's støtteforanstaltninger såsom ECIP-programmet og endog nogle af de af PHARE- og TACIS-programmerne støttede projekter, der fungerer som udløsende faktorer, og som er årsag til talrige beslutninger om virksomhedsflytning? Ordføreren er under sit arbejde bukket under for den dominerende sagkundskab og har tabt sit mål af syne. Det er en stor skam. Dette omfattende emne bør underkastes en ny, og anderledes, behandling på et mere realistisk grundlag.

Brittan, Sir Leon
Hr. formand, denne betænkning er omfattende og ambitiøs, og jeg hilser i det store og hele dens tone velkommen. Jeg lykønsker hr. Sainjon med betænkningen og med hans fremlæggelse af den ved mødet. Jeg vil gerne sige til hr. Souchet, at hvis der er et punkt, hvor der er enighed mellem det, som Hr. Sainjon siger, og det jeg mener, og vil til at sige nu, så er det, fordi vi begge har set den barske virkelighed, der ikke stemmer overens med nogle af de mere ideologiske udtalelser, der er fremsat om dette emne.
Jeg vil ikke komme ind på de mere perifere spørgsmål, som fru Plooij-van Gorsel beklagede ikke var blevet behandlet i denne debat, og endnu mindre vil jeg komme nærmere ind på spørgsmålet om, hvad der bør og hvad der ikke bør komme med i forslaget til beslutning. Men jeg mener, at betænkningen gør ret i at indtage den holdning, at en direkte udenlandsk investering i tredjelande giver et betydeligt udbytte både til kilden for investeringen og til det land, der modtager den. Det blev erkendt vel af hr. Caudron.
Det bør endvidere ses i forbindelse med liberaliseringen af investeringer som helhed, for man skal ikke kun se på europæiske landes oversøiske investeringer men også på oversøiske virksomheders investeringer i Den Europæiske Union, og jeg er ikke det fjerneste i tvivl om, at Unionen får et stort udbytte af direkte udenlandske investeringer i Unionen.
Det opmuntrer mig at se, at betænkningen ikke har ladet sig hengive til den retorik, der undertiden omgiver dette emne, og især idéen om, at direkte udenlandsk investering i tredjelande er et resultat af unfair konkurrence fra lavtlønslande. Det er et meget begrænset fænomen, og størstedelen af den direkte udenlandske investering finder rent faktisk sted med henblik på at få adgang til markeder. Det blev forklaret særdeles fremragende både af hr. Malerba og af hr. Valdivielso, der forklarede kompleksiteten i de faktorer, der virkelig er ansvarlige for arbejdsløsheden i Den Europæiske Union.
Selvom de problemer, der kan tilskrives virksomhedsflytninger, er meget mindre, end de somme tider bliver fremlagt som, er der åbenbart alligevel grund til bekymring for særlige sektorers vedkommende, og der er helt bestemt grund til bekymring for den brede offentlighed. Vi bør derfor alle prøve at finde veje til at reducere den negative virkning, som virksomhedsflytninger har.
Jeg er derfor glad for, at betænkningen har behandlet dette spørgsmål lige på og hårdt og har set på måder, hvorpå europæiske virksomheder kan forbedre deres konkurrenceevne og derved gøre det muligt for dem at fortsætte deres produktion i Europa. De idéer, der er fremsat i betænkningen om teknologiske nyskabelser, hilser jeg meget velkommen. Jeg noterer mig med glæde den tilgang, der er valgt hvad angår et adfærdskodeks for sociale normer for firmaer, der investerer i tredjelande. Det er en fornuftig og pragmatisk tilgang, der anerkender balancen mellem den maksimering af udbyttet, som investeringer i landet giver det, og det, at det ikke virker som en initiativhæmmende faktor for investorerne.
Det har rent faktisk længe stået klart, at ansatte i multinationale virksomheder i udviklingslande i al almindelighed får mere i løn, får mere uddannelse og har bedre arbejdsvilkår end arbejdstagere i lignende nationale virksomheder. Det står virkelig i modsætning til implikationerne i nogle af de ting, som hr. Querbes sagde.
Der har endvidere og til en vis grad som følge af øget forbrugerbevidsthed været en tendens på det sidste til, at virksomhederne selv udarbejder adfærdskodekser. Det er især set i USA, som hr. Malerba påpegede. Lad mig påpege over for dem, der nedvurderer værdien af adfærdskodekser, at de virkelig udgør en pisk til ryggen for dem, der har udarbejdet dem, for de leverer virkelig et sammenligningsgrundlag, som de kan blive og bliver vurderet imod, og de er derfor noget, der bør tages alvorligt.
Jeg mener, at det er i relation til den rolle, som Kommissionen skal spille i processen med at udarbejde adfærdskodekser, som det fastslås i artikel 1 i forslaget til beslutning, at vores måder at tænke på til en vis grad divergerer, og praktisk talt kun dér. Efter min mening ville den bedste rolle for Kommissionen være den, hvor den støtter virksomhederne i udarbejdelsen af deres egne kodekser, hvor sådan støtte ønskes, snarere end en rolle som den, der søger at påtvinge et kodeks.
På det politiske plan har Kommissionen været aktiv med at søge at forbedre både de internationale arbejds- og miljøstandarder. Det var Kommissionen, der foreslog Rådet et initiativ til handels- og arbejdsstandarder forud for WTO-ministermødet i Singapore, men denne tilgang blev ikke taget op. Ikke desto mindre fortsætter Kommissionen med at støtte IMO's arbejde på dette felt og med at se på midler til at forbedre standarder, for eksempel gennem systemet med generelle præferencer.
Jeg vil derfor slutte af med at sige, at denne betænkning har været gavnlig ved, at den har fejet nogle af misforståelserne til side, at den har peget på nogle af kendsgerningerne og er kommet med en række praktiske forslag, hvoraf vi er enige i mange, til at nå frem til en realistisk tilgang til dette komplekse problem.

Formanden
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 11.00.

Euro-mønternes værdier
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning af (A4-0334/97) Soltwedel-Schäfer for Udvalget om Økonomi, Valutaspørgsmål og Industripolitikom forslag til Rådets forordning om pålydende værdier og tekniske specifikationer for euro-mønter (KOM(97)0247 - C4-0340/97-97/154(SYN)).

Soltwedel-Schäfer
Hr. formand, mine damer og herrer, kære kolleger! Jeg vil gerne forelægge en teknisk betænkning om Den Monetære Union i dag, men også fremhæve, at Den Monetære Union bliver mere og mere konkret, bid for bid. Betænkningen beskæftiger sig med arten af de mønter, som de europæiske forbrugere efter Europa-Parlamentets og nu også udvalgets mening skal foretage deres daglige indkøb med fra og med år 2002. Jeg mener, at fire punkter er væsentlige for denne betænkning og også for Økonomiudvalgets beslutning.
Antallet af euromønternes pålydende værdier skal begrænses til fire i stedet for de otte, som Kommissionen har foreslået. Jeg har foreslået, at 2 cent-mønterne og 20 cent-mønterne udelades. Jeg vil gerne fremhæve endnu en gang i min begrundelse, at forbrugerne får et større overblik med færre pålydende værdier, at antallet af transaktioner med kontante penge på dette område vil blive reduceret yderligere i takt med udbredelsen af elektroniske betalingssystemer til småbeløb, som jo vinder mere og mere indpas.
Det andet område er væsentligt. Det handler om mønternes diameter. For at forbrugerne, især også blinde og svagtseende, bedre kan skelne mellem mønterne, foreslår jeg, at diameteren stiger i takt med den pålydende værdi. Det, vi har fra Kommissionen på dette punkt, er snarere et stort rod end klar overskuelighed. I modsætning til Kommissionens forslag om variation i mønternes tykkelse for flere møntrækker med næsten samme diameter har vores forslag fra Udvalget om Økonomi, Valutaspørgsmål og Industripolitik den fordel, at vægten af de nye mønter kan reduceres væsentligt.
Tredje punkt: Af hensyn til forfalskningssikkerheden og brugervenligheden i alle medlemsstater bør de nye mønter være ens på begge sider. Dette er vel slet ikke så meget et teknisk anliggende som også et nationalt eller følelsesmæssigt anliggende. I hvert fald har det hidtil fremkaldt mediernes store interesse. Jeg har udarbejdet forslaget og også fået godkendelse for i Udvalget om Økonomi, Valutaspørgsmål og Industripolitik, at den individuelle nationale side godt nok kan symbolisere EU-medlemsstaternes mangfoldighed, men en sådan fremgangsmåde, som Kommissionen også foreslår i sit forlæg, ville betyde, at forbrugerne - man forbløffes, når man hører det - i ekstreme tilfælde skulle have at gøre med 120 forskellige mønter. Hvordan det er muligt? Sådan ville det blive, hvis der i hver af de 15 medlemsstater fandtes 8 nationale pålydende værdier i et modificeret design. Det ville dermed ikke længere være muligt at genkende de enkelte pålydende værdier hurtigt og sikkert.
De sundhedsmæssige aspekter af euromønterne spiller en vigtig rolle. Det var således af stor betydning for mig, at der skulle anvendes nikkelholdige legeringer til 1 og 2 euromønterne - det har Kommission foreslået. Nikkel kan, hvis det kommer i berøring med menneskers hud, fremkalde allergiske reaktioner. Dette fremgår og fremhæves også i en rapport fra den svenske regering. I øvrigt anvendes der ikke nogen nikkelholdige mønter i Sverige. Da der altså kan fremkaldes allergiske reaktioner, kræver vi - i øvrigt også for alle andre produkter såsom øreringe, halskæder og bagkapsler på ure - at der ikke anvendes nikkel i mønterne.
Det var det oprindelige forslag. Det blev imidlertid afvist i Udvalget om Økonomi, Valutaspørgsmål og Industripolitik med flertal, og derfor går jeg selv ind for det kompromisforslag, der nu foreskriver en sammensætning af nikkelfrit rustfrit stål og nikkelmessing for de nævnte mønter. På den måde er det ikke kun nikkelindholdet i de nævnte mønter, der reduceres, men frem for alt også frigørelsen af nikkel ved brug af mønterne.
Desuden vil man dermed kunne tage hensyn til et yderligere krav i betænkningen, nemlig kravet om at anvende let genanvendelige materialer i de nye mønter. Det er jo heller ikke helt uden betydning, men tværtimod af stor betydning.
I udvalget svæver spørgsmålet om, hvorvidt vores arbejde overhovedet stadig er relevant, hele tiden i luften. Har nationerne ikke allerede besluttet med sig selv, hvad de vil gøre? Hvilken rolle spiller vi som Parlament? Uanset spørgsmålet om, hvordan mine kolleger f.eks. forholder sig til temaet med de nationale sider - det kan man sikkert føre heftige debatter om - kan vi vel blive enige om, at Udvalget - og også plenarforsamlingen i morgen - anser det for en selvfølge, at denne betænkning, sådan som den er blevet forelagt og blevet afstemt om, bliver iagttaget, selvom det f.eks. allerede hedder i det tyske finansministerium: Det interessserer os slet ikke, hvad dette EuropaParlament beslutter, vi laver vores mønter, vi laver vores nationale side. Det interesserer os ikke!
Jeg kan ikke forestille mig, at sådan noget er muligt efter de nye beslutninger fra Amsterdam. Jeg tror også, at vi parlamentsmedlemmer er meget enige om, at Parlamentet arbejder og træffer beslutninger og dermed skaber nogle grundlag og ikke bare yder et hvilket som helst ligegyldigt arbejde!

Donnelly, Alan
Hr. formand, jeg vil gerne takke ordføreren for hendes betænkning, og vi er i vid udstrækning enige i størsteparten af indholdet.
Inden jeg kommer nærmere ind på de spørgsmål, der er rejst i betænkningen, tror jeg, at det her er værd at bemærke, at jeg tilbage i 1989 udarbejdede Parlamentets første betænkning om ØMU'ens første fase. På det tidspunkt var der næsten ingen europæere, der var interesseret i ØMU-processen. I dag taler vi rent faktisk om mønternes udformning og indhold, for de vil blive udstedt i den allernærmeste fremtid. Det er et tegn på det enorme fremskridt, som Den Europæiske Union har gjort, at vi nu rent faktisk beskæftiger os med de praktiske detaljer i forbindelse med den fælles valuta og ikke blot taler om teorien omkring økonomisk og monetær union.
Hvad direkte angår betænkningen, kan jeg sige, at jeg er enig med ordførerens udtalelse om nikkelindholdet i mønterne. Jeg håber, at Kommissionen vil overtale ØKOFIN-Rådet til at tage dette spørgsmål op igen. Der er en enorm lobby inden for Den Europæiske Union nu på grund af nikkels indvirkninger på helbredet og muligheden for, at det vil blive anvendt i mønter, der vil blive brugt over hele Den Europæiske Union. Det ville være ret så inkonsekvent at finde, at vi accepterer store mængder nikkel i vores nye valuta, for det er ikke ret lang tid siden, at vi her i Parlamentet vedtog en betænkning, hvori vi krævede nikkel fjernet fra smykker og andre ting, der kommer i kontakt med mennesker. Der er virkelig behov for at lytte til forbrugerlobbyen på dette felt. Det er ikke kun i de skandinaviske lande, at man er bekymrede. Over hele Den Europæiske Union er der forbrugerorganisationer, der repræsenterer den offentlige mening på dette felt. Hvis nogen bliver modtagelige over for nikkel, så kan de nemlig, hvis de nogen sinde kommer i kontakt med det igen, komme ud for en meget alvorlig reaktion. Jeg vil bede kommissær Kinnock om at tage sagen med tilbage og bede Kommissionen om at se på dette spørgsmål igen. Vi har set de videnskabelige beviser, og der er helt klart grund til uro. Vi må se på spørgsmålet igen.
Hvad antallet af mønter og deres dimensioner angår, vil jeg igen støtte ordføreren. Vi ønsker at forsøge at rationalisere antallet af mønter, som vi bruger, og i mange af vores medlemsstater reducerer vi rent faktisk antallet af mønter hvad angår den pålydende værdi. Det forekommer ret så mærkværdigt, at vi - alt imens vi bevæger os frem imod den fælles valuta med muligheden for smartcards og elektroniske penge m.v. foreslår det noget baglæns skridt, det er at have otte forskellige mønter i omløb. Så jeg vil igen bede Kommissionen om at se på dette spørgsmål.
Endelig vil jeg gerne komme ind på spørgsmålet om nationale symboler på den fælles valuta. Vi lancerer denne fælles valuta den 1. januar 1999, og mønterne og sedlerne vil være i omløb i 2002. Dette er ikke blot en beregning, og det er ikke blot et skridt, der tages af bankfolk. Det er et skridt, der tages af borgerne i Den Europæiske Union. Det er absolut væsentligt, at de i de første faser af dette enorme historiske skridt føler sig veltilpasse og fortrolige med den valuta, de anvender. Jeg må sige, at jeg finder det skørt, at dette Parlament overvejer at fjerne muligheden for nationale symboler på den nye valuta, når den udstedes. Derfor vil vi i Den Socialdemokratiske Gruppe være imod de artikler i betænkningen, der kræver en harmoniseret mønt for hele Den Europæiske Union, og vi vil støtte fru Peijs' ændringsforslag, der kræver, at nationale symboler skal være mulige på disse mønter.
Vi har i dette Parlament drøftet økonomisk og monetær union i mange år nu, og vi bør ikke undervurdere de følelser, som offentligheden har, ikke blot i lande som Det Forenede Kongerige men også i andre lande rundt omkring i Den Europæiske Union. Vi ønsker meget stærkt, at dette skal være et folkets initiativ, og vi ønsker, at de skal føle sig veltilpasse med valutaen, med de mønter og sedler, de har i lommerne. Muligheden, hvis de skulle ønske det, for at have nationale symboler på disse mønter og sedler, er et yderst vigtigt skridt frem imod at opnå folkelig accept i de tidlige faser.
Vi støtter i stor udstrækning denne betænkning. Det er et vigtigt skridt, og vi håber, at Kommissionen og Rådet vil lytte til noget af den kritik, vi er kommet med. Vi bør ikke forsøge at harmonisere ting for harmoniseringens egen skyld. Vi bør med den fælles valuta anerkende, at vi stadig ønsker nogen national forskelligartethed.

Hoppenstedt
Hr. formand, ærede damer og herrer! I tusindvis af år har mønter været det traditionelle betalingsmiddel. Der har været anvendt de forskelligste legeringer, de forskelligste metaller til formålet. Denne tradition vil sikkert fortsætte, også selvom konkurrencen fra elektroniske betalingsmidler helt sikkert har en vis indflydelse, hvad mængden angår. Det Europæiske Folkepartis Gruppe har fremsat nogle ændringsforslag til Soltwedel-Schäfer-betænkningen. Hvad de pålydende værdier angår, så er De kommet til at fortale Dem, fru Soltwedel-Schäfer: Det er ikke fire, men seks typer mønter, der så skal fremstilles. Vi mener også, at det netop er den tiltagende størrelse, hvad diameter og vægt angår, og selvfølgelig også randtyperne, der er vigtige, når vi taler om genkendelsen af mønterne. Det er små, store, ældre og unge, men også 11 millioner svagtseende, der fremover skal bruge disse mønter. Derfor er det her særlig vigtigt.
For os er mønternes forfalskningssikkerhed, især hvad de højere værdier angår, men også muligheden for genkendelse i automater af særlig betydning. Vi ved, og det er også indeholdt i vores ændringsforslag, at det derfor også er nødvendigt med en vis sammensætning med nikkel og kobber. Det støtter vi også. Vi kender rapporterne og ved, at man her også skal differentiere ved bedømmelsen af de allergifremkaldende elementer. Det er vigtigt for os, og derfor fremsatte vi som Det Europæiske Folkepartis Gruppe forslaget om den nationale side, at denne nationale side indgyder en portion tillid på forhånd hos borgerne i omstillingsprocessen. I Udvalget om Økonomi, Valutaspørgsmål og Industripolitik blev vi meget foruroligede, fordi vi er i mindretal, og flertallet stemte mod den nationale side. Jeg synes, det er helt fint, at du, Alan, nu i spidsen af bevægelsen også har gjort dette tema til et hovedtema i din gruppe og forelægger det.
Vi har sagt, at vi ønsker seks pålydende værdier. Jeg mener dog, at vi i et næste skridt absolut også skal overveje en højere pålydende værdi for fremtiden, især muligvis en 5 euromønt, fordi automatindustrien og især den industri, der tjener penge via automater, absolut har ret til at gå ud på markedet med større værdier, at tilbyde dem og lade dem udløse af mønter.
For os er spørgsmålet om guld også vigtigt. 100 euromønten bør fremover - og hr. Stevens og fru Randzio-Plath har jo sagt det igen og igen - være af guld. Jeg mener, at det følger en gammel tradition, som man absolut også godt kan se for sig i fremtiden, og som også bidrager til at opbygge store guldreserver. Jeg tror, det er den rette værdi.
Jeg håber, at vores ændringsforslag vil blive modtaget positivt i morgen, og så glæder vi os til fremtiden med de nye mønter!

Mezzaroma
Hr. formand, Rådets forslag til forordning om materiale til euro-mønter forekommer uforklarligt centreret ene og alene om kobbersystemet, og forslaget udelader anvendelsen af rustfrit stål, som også kan defineres som det europæiske sølv på grund af den førende stilling, som Unionens medlemsstater samlet repræsenterer både kvalitativt og kvantitativt på dette felt. Udover at nævne det rustfrie stål, som mere end noget andet kan identificeres med vores teknologiske æra og samtidig med offentlighedens forventninger til hygiejne, genbrug, uforanderlighed og tilstrækkeligt materiale til lave omkostninger, vil jeg anføre, at i den specifikke møntsektor dækker rustfrit stål 20 procent af behovet i verden, fordi det er til stede i dusinvis af stater på de fem kontinenter, og i EU har det næsten altid eksisteret. Dette europæiske produkt må ikke udelades i den største møntoperation i menneskehedens historie, og f.eks. blive erstattet af løsninger som det såkaldte nordiske guld - Nordic Gold - som Sverige påtvinger os, et land som ikke engang vil deltage i den fælles mønt, eller af forkobret jern, en meget dyr, højteknologisk løsning, der medfører et produkt, som ikke kan genbruges, og som på kort tid ændres på grund af korrosion og brug, og i øvrigt ikke kan bortskaffes, fordi det er giftigt for miljøet.
Vi har beregnet, at der bliver sparet godt 250 millioner euro ved levering af møntprægningsrondeller til de rustfri stållegeringer i forhold til dem på kobberbasis. Enhver kontrovers knyttet til den videnskabelige terrorisme, der er iværksat med udgangspunkt i nikkelspørgsmålet, forsvinder totalt ved at vælge rustfrit stål, både i typer med og uden nikkel. Den videnskabelige forskning har for nylig demonstreret, at disse ståltyper ikke er allergifremkaldende.
Hvad skal man endelig sige om genbrug af de 50 procent messinglaminat, man vil beklæde mønterne med? Mens rustfrit stål kan genbruges til forbrugsgoder og til investeringer i borgernes hverdagsliv, hvad skal man så gøre med de andre materialer, som ikke kan bruges til andet end nye mønter; eller med forkobret jern, der efter den første omsmeltning ikke mere kan anvendes i hverken jern- eller kobbermetalproduktionen, fordi det er blevet forurenet?
Nu skal De ikke tro, hr. formand, at jeg har fået nyt job som repræsentant for rustfrit stål. Men fra læsning af Rådets betænkning, frugten af tre eller fire års arbejde, og fra de femten medlemsstaters møntanstalter fremgår det klart, at dette er et slag i ansigtet på de europæiske borgere. De må se sig frarøvet et metal, som de allerede har vænnet sig til, altså rustfrit stål, uden nogen acceptabel grund. Kort sagt har det været en kobberets fest og en fornærmelse mod os parlamentsmedlemmer, der nu om ganske kort tid står for at skulle forsvare vores opfattelse og træffe en beslutning. Det vil være nødvendigt at opfinde helt nye produktionsformer og at finde nye løsninger til at afsætte det kobber, som er brugt under fremstillingsprocessen. Personligt mener jeg, at Parlamentet bør tilbagevise det, som Rådet har fremlagt. Antallet af mønter forekommer mig rimeligt, men hvad angår medlemsstaternes egen møntside spørger jeg mig selv, hvad de blinde skal gøre for at kende den ene stat fra den anden.
Jeg har altså indgivet to ændringsforslag, med hvilke jeg har villet forbedre fru Soltwedels egne ændringsforslag. Jeg mener ikke desto mindre, at betænkningen er blevet drøftet alt for lidt, og at ændringsforslagene overhovedet ikke er blevet diskuteret.

Svensson
Hr. formand, så længe der findes mønter, bør de være fri for nikkel. I visse legeringer kan nikkelmetallet udfældes. Risikoen for nikkelallergier er da åbenbar for personer, der regelmæssigt håndterer mønter. En sådan kontinuerlig håndtering sker for betydelige grupper i forskellige brancher, f.eks. kassepersonale i detailhandel, på restauranter, i postvæsen og lokaltrafik.
Det svenske eksempel med mønter, der er frie for nikkel, bør være et forbillede. Nikkelindustriens interesser bør ikke stilles op mod menneskers sundhed. Euro-valutaens fremtid er mildest talt usikker, men den skal i det mindste være ufarlig for den fysiske sundhed.

Hautala
Ærede hr. formand, vi diskuterer disse nationale symboler, lige som der her var tale om, at de nationale valutaer alligevel skal bevares. Dette er unægteligt et emotionelt spørgsmål, men jeg vil trods alt selv fremhæve meget praktiske aspekter. Der bør ikke skabes hundredeogtyve forskellige møntarter på Den Europæiske Unions område. Det vil skabe en enorm forvirring. De synshandicappede, som der findes over ti millioner af, vil sikkert lide mest under dette mere end mange andre. Desuden er det nok ikke mønter med de små landes kendetegn, som forekommer ofte i andre lande, men de store landes mønter med deres nationale kendetegn vil spredes i de mindre økonomiske områder. Det er også derfor, jeg synes, at denne entusiasme for nationale symboler er lidt overdrevet. Ellers er betænkningen udmærket. Vi bør også få Kommissionen til at forstå, at nikkel er en reel sundhedsfare.

Blokland
Hr. formand, den foreliggende betænkning om udformningen af euromønterne er på grund af aktioner fra socialister og De Grønne blevet yderst diskutabel. Hvad der undrer mig mest, er, at stillede ændringsforslag er i strid med de anvendte argumenter.
For det første skulle otte mønter være for mange. Seks synes man er nok. Derfor stryges mønterne for to og for tyve cent. Jeg fatter overhovedet ikke logikken. For herved har man ved hver transaktion gennemsnitligt brug for flere mønter! Og således vil forbrugerne snarere have besvær med en for tung pung. Noget, som bestemt ikke bidrager til en bedre accept.
For det andet skulle nationale kendetegn være uønskede på mønter, fordi de skaber forvirring og fremmer svindel. Imidlertid giver mønter med en fuldstændig europæisk karakter ikke de almindelige borgere nogen ekstra identifikationsmuligheder. Acceptgraden aftager derved betydeligt. På dette punkt må Europa-Parlamentet udvise større realistisk sans. I Kommissionens forslag har mønterne tilstrækkelige fælles kendetegn til, at man kan skelne falske fra ægte.
For det tredje skulle forarbejdningen af nikkel i mønter være forkert. Mønter er imidlertid ingen smykker, som kommer i kontakt med huden hele dagen. I Nederlandene har vi ingen problemer med nikkel i mønter. Det er prima, slidfast materiale. Man behøver altså ikke omsmelte mønter så ofte og slå dem på ny. Den ståhej, der gøres over det, er fuldstændigt malplaceret og ikke i folkesundhedens og miljøets interesse.
Hvis Europa-Parlamentet ikke skifter mening, løber det en stor risiko for, at det er længere væk fra de almindelige borgere end Rådet og Kommissionen tilsammen.

Randzio-Plath
Hr. formand, de europæiske befolkningers forhold til penge er en del af deres fælles kultur. Det gælder især for relationerne til penge, talemåderne om penge og også betegnelsen på penge. Striden om navnene euro og cent som afløser for ECU er kun et bevis på det. Men vi kan trøste os med et gammelt europæisk ordsprog: «Pengenes sprog forstås i alle lande.« Forhåbentlig gælder det også for de kommende euromønter, for det foreliggende udkast til en forordning viser jo meget tydeligt, at der stadig er meget, der trænger til forbedringer, og Parlamentet gør rigtigt i at stå fast på sin ret til også at fremlægge forbedringsforslag i en lovgivningsprocedure. Jeg ville være glad, hvis dette EuropaParlament fremover ikke kun vil kunne sige sin mening om mønter, men også om sedler. Jeg anser det for absolut utilstrækkeligt, selvom det godt nok kan begrundes ud fra de historiske kendsgerninger, som dog ikke kan overføres til fremtiden, at vi som Europa-Parlament ikke spiller den ledsagende lovgivningsrolle for alle typer penge.
Tilbage til mønterne. De skal være brugervenlige og forfalskningssikre, attraktive, solide og billige. De vil komme, men jeg tror, at der stadig er nogle mangler. Jeg vil gerne støtte mine kolleger: I stedet for otte har vi brug for seks mønter. Det er virkelig i forbrugernes, forfalskningssikkerhedens og den større retssikkerheds interesse. I den forbindelse vil jeg i øvrigt ikke give afkald på den mindste mønt, for i alle europæiske lande spiller den såkaldte lykkeskilling en stor rolle, og for så vidt er det rigtigt, når Europa-Parlamentet foreslår, at man kun skal give afkald på de pålydende værdier 0, 02 og 0, 20.
Desuden vil jeg gerne komme ind på temaet europæiske mønter »på begge sider af medaljen«. På lang sigt er det helt sikkert vigtigt, at vi får en europæisk mønt. Men jeg ved også, at det i den nuværende situation med henblik på accepten af euroen og i betragtning af folks usikkerhed er vigtigt at formidle en følelse af sikkerhed og også at tage hensyn til den følelsesmæssige betydning af denne mønt. Derfor er det ikke muligt på længere sigt, at detailhandelen i det tyske Bayern, i det franske Nîmes eller i det belgiske Mons skal acceptere forskellige bagsider, men det vil være absolut nødvendigt i en overgangsperiode i borgernes interesse. Vi gør én ting klart: Vi vil have en synlig euro, en euro, vi kan se og føle på, og som alle borgere synes er deres euro.
Jeg anser diskussionen om anvendelse af nikkel og aspektet om forbrugerbeskyttelse og de sundhedsmæssige overvejelser for et fremskridt. Tillad mig at slutte af med et andet punkt. Jeg mener, at Underudvalget om Monetær Politik har stillet et konstruktivt forslag for at kompensere for mangelen på lovgivningskompetence, hvad sedlerne angår. Vi ønsker simpelthen en 100 euroguldmønt. Her drejer det sig ikke kun om at fremme betalingerne, men også om samtidig at fremme en investeringsadfærd, og af økonomiske årsager at bidrage til, at guldreserverne - som min kollega allerede har antydet - kan reduceres lukrativt.

Peijs
Hr. formand, Christa Randzio-Plath behøver ikke være bekymret for, at alle i Mons og i Tyskland skulle betale med forskellige mønter. Efter sommeren vil alle i Nederlandene betale med tyske bagsider. Uden tvivl.
Denne betænkning er uventet blevet meget vigtig for borgerne. Parlamentet skal træffe vigtige beslutninger. For det første om antallet af mønter. Jeg synes ikke, at det er så slemt, at vi har strøget to af mønterne. Jeg synes i modsætning til Christa Randzio-Plath, at det er ærgerligt, at vi ikke har strøget 1 cent-mønten. Vi har i årevis klaret os uden en cent i Nederlandene, og alle er yderst tilfredse.
For det andet er der spørgsmålet, om vi vil bruge nikkel eller ej. I min gruppe er det et meget følsomt spørgsmål, og der er måske endda risiko for, at hele gruppen stemmer imod betænkningen, hvis modstanden mod nikkel opretholdes. Det er simpelthen noget vrøvl. Vi har i Nederlandene alle mulige nikkelmønter, og det er simpelthen noget vrøvl, at det skulle føre til nogen vanskeligheder. Der er ikke kendskab til nogen som helst klage over det.
Den tredje beslutning er den nationale side på euroen. Jeg er fuldstændig imod hr. Mettens ændringsforslag om at udforme mønterne med to europæiske sider. Jeg går ind for, og min gruppe vil tilslutte sig mit ændringsforslag herom, at den ene side af de nye mønter skal være national. Jeg er overbevist om, at det vil gøre det lettere for folk at acceptere de nye mønter. Mønterne kan roligt cirkulere i Den Europæiske Union. De behøver ikke at bringes tilbage til oprindelseslandet. De er gyldige overalt, og de argumenter, som er anført om, at de ikke skulle kunne puttes i automater, at de skulle være mere udsatte for svindel, det er alt sammen noget vrøvl. Automater reagerer ikke på den flade side af mønten. Automater reagerer på diameteren, på materialet og på den riflede rand eller ligegyldigt hvilken rand. Det er altså alt sammen noget vrøvl.
En af grundene til, at jeg går ind for en national side på euroen, er den svigtende informationspolitik. Jeg må sige, at jeg synes, at det er overordentlig ærgerligt, at hr. de Silguy ikke er her, for jeg taler ikke gerne om en, som ikke er til stede. Indtil nu har informationen udelukkende været passiv. Der synes at være uenighed mellem hr. de Silguy og den nederlandske finansminister, hvorved de nederlandske borgere er fuldstændig afskåret fra de europæiske penge. Der er åbenbart ikke opnået enighed om en aftale, og jeg opfordrer de to herrer og her hr. de Silguy til at sørge for, at de nederlandske borgere får, hvad de har ret til: information om euroen.

Arroni
Hr. formand, den 29. maj forelagde Kommissionen sit forslag til forordning. Det er nødvendigt foreløbigt at huske, at dette forslag udelukkende angår benævnelserne og de tekniske specifikationer for de metalmønter, som skal i omløb. Andre aspekter, som er fremhævet af ordføreren i betænkningen, f.eks. en national møntside eller udgivelse af samleobjekter i guld, er overhovedet ikke nævnt i Kommissionens forslag til forordning.
Økonomiudvalget kunne ved sin afstemning tilslutte sig ordførerens betænkning, der afviser princippet om en national møntside på euro-mønterne, som reducerer antallet af mønter fra otte til seks, som forsøger at ændre deres dimensioner totalt og som endelig kræver nikkel fjernet fra mønternes metallegering.
Det er absolut nødvendigt og vigtigt at komme frem til det væsentlige. Jeg tillader mig først og fremmest at minde om, at Kommissionens forslag hviler på en dybtgående teknisk undersøgelse, foretaget af de ansvarlige for de forskellige nationale møntanstalter. Dette forslag er altså resultat af en lang konsultationsproces i den professionelle sektor, i forbrugerorganisationerne og i blindesamfundene. Disse seriøse og tilbundsgående undersøgelser har ført til en række specifikationer, som til sammen er acceptable for brugerne.
Desuden er Kommissionens forslag blevet enstemmigt godkendt af Rådet af økonomi- og finansministre, og tre medlemsstater har allerede valgt og offentliggjort deres nationale møntsider, mens andre stater er i færd med at gøre det samme. Det er klart, at en ny undersøgelse i Parlamentet af de punkter, som er blevet fremhævet af fru Soltwedel, vil gøre det umuligt at overholde den 1. januar år 2002 som skæringsdato for at sætte de nye mønter og sedler i omløb. Denne dato, som i sig selv er meget forpligtende, vil skulle udskydes mindst et år og måske også to. Dette risikerer at skade billedet af Fællesskabets institutioner i de europæiske borgeres øjne og at skabe en fornemmelse af forvirring. Efter at der nu har kørt en informationskampagne et stykke tid i forskellige medlemsstater, hvordan skal man så forklare borgerne, at de nye mønter ikke kommer i år 2002, således som de havde fået at vide, men et eller to år senere? Og hvorfor? Fordi man i Bruxelles ikke kan blive enige om, hvorvidt mønterne skal have en national side eller ej. Jeg tror rent ud sagt ikke, at de europæiske borgere ville kunne forstå en udsættelse af tidspunktet for mønternes indførelse på grund af disse overvejelser.
Fra et formelt synspunkt har Det Europæiske Råd i Madrid i 1995 og Rådet af økonomi- og finansministre i god tid og fuldt ud inden for deres kompetenceområde allerede truffet disse beslutninger: princippet om nationale sider, farver, mønternes antal og dimension, sammensætning og tekniske karakteristika, som alle bestrides i betænkningen. Det er klart, at otte mønter kan forekomme for mange, og dog er der en vigtig grund til, at det er blevet otte. Her henvender jeg mig specielt til ordføreren: det er nødvendigt at overveje, at der i alle stater er forskellige vaner og forskellig brug af metalmønter, og kun med et bredt udvalg i hver stat vil der naturligt kunne skabes et korrekt forhold mellem mønten i omløb og værdien af de forskellige mønter.
Alt i alt er vi ikke enige på de punkter, som fru Soltwedel lægger frem i sin betænkning.

Gahrton
Hr. formand, flere talere har nævnt nikkelproblemet. Jeg er helt enig i, at nikkel selvfølgelig ikke bør forekomme i euro-mønterne. Forsigtighedsprincippet er tilstrækkeligt til, at det skal føre til, at nikkel ikke bør forekomme. Nikkel er desuden den mest almindelige årsag til kontaktallergi i Europa og i industrilandene.
Der er imidlertid også et problem, som man måske ikke har tænkt på, nemlig at det også er et ligestillingsspørgsmål og et klassespørgsmål. Hvem er det nemlig, der håndterer mønter med deres egne hænder? Det er jo ikke magtens herrer, der tager mønter i deres egne hænder særlig ofte og heller ikke virksomhedsledere. Det er unge kvinder! Blandt unge kvinder lider 20 procent også af nikkelallergi. Det er f.eks. supermarkedskassedamer og butiksassistenter. Det er altså unge, magtesløse kvinder, der rammes af nikkelallergi. Det ville således være temmelig skandaløst, hvis en forsamling som denne, som i den grad er domineret af midaldrende og ældre mænd, over hovedet på Europas unge kvinder skulle bestemme, at der skal være nikkel i mønterne. Jeg håber derfor virkelig, at vi står fast på, at der ikke skal være nikkel i mønterne.

Wolf
Hr. formand, kære kolleger! Jeg tror, det er for lidt, hvis vi vil fremme accepten ved at sige, at vi laver en national side. Det er bare spil for galleriet! Hvis folk har problemer med, hvad euroen kommer til at betyde for dem, så skyldes det, at man ikke har forklaret dem på en troværdig måde, hvordan der på euro-betingelser kan skabes en økonomi-, social- og beskæftigelsespolitik, som er i deres interesse. At råde bod på det nu, ved at man siger. Hvis man nu prøver at bøde på det, ved at man siger, at vi så giver dem lidt nationalt »sentiments«-sukker, så er det virkelig en falliterklæring!
Enten lykkes det rent faktisk at udvikle euroen til et politisk projekt, om hvilket Europas borgere kan sige, at det er i vores interesse, det er vi en del af, det går vi ind for, eller også vil man få nationalistiske reaktioner. Man vil også opleve, at borgerne får politikerlede og mister deres fremtidsforhåbninger. Det vil man ikke kunne afhjælpe, ved at man siger, at nu leder vi efter et særligt stærkt nationalt symbol! Jeg ville slet ikke vide, hvilket symbol der ville have den styrke i Tyskland. Hvad Italien angår, ville jeg også skulle gruble over det, hvad Spanien eller Portugal angår, hvor jeg også kender lidt til situationen, får jeg næsten gåsehud, når jeg tænker på, hvilke nationale symboler man kunne producere dér!
Vi bør altså ikke bruge denne metode. Vi bør virkelig tvinge os selv til at udvikle euroen til et projekt, der er interessant for de brede masser i Europa, og som er værd at støtte, i stedet for at søge accept ved at fremme folks »sentiments« og fremkalde nationale følelser. Det er helt sikkert den forkerte metode!

Robles Piquer
Hr. formand, jeg forstår ikke, hvorfor tanken om, hvilke nationalsymboler Spanien og Portugal vil kunne forsyne deres mønter med, tilsyneladende får hårene til at rejse sig på hovedet af den foregående taler.

Kinnock, Neil
Hr. formand, min kollega Yves De Silguy har bedt mig om at undskylde over for Parlamentet, at han ikke kan være her i aften. Han er nødsaget til at deltage i ØKOFIN-Rådet, der drøfter forberedelserne af beskæftigelsestopmødet. Det var jo en meget vigtig beslaglæggelse af hans tid. Jeg er sikker på, at han vil blive sønderknust, når jeg fortæller ham, at han har været genstand for kritik fra fru Peijs, ikke mindst fordi han anerkendte hendes bekymring med hensyn til den forståelse, der er brug for - for manden på gaden, og jeg formoder for kvinden på gaden i Nederlandene og andetsteds. Han vil sikkert ønske at erindre hende om, at Kommissionen rent faktisk med netop dette problem for øje har tilbudt den nederlandske regering et økonomisk bidrag på ECU 1, 5 millioner for at bistå i programmet til fremme af forståelsen for virkningerne af indførelsen af euroen. Følgelig kan det være, at fru Peijs vil ønske til hendes syn på min kollega at føje en anden kampagne, der skal få regeringen til at tage imod dette tilbud.
Den 29. maj fremsatte Kommissionen i henhold til artikel 105 (a) i Traktaten et forslag til en retsakt om euromønternes pålydende værdi og tekniske specifikationer. Fra nu af og til 1. januar 2002 vil der skulle fremstilles 70 milliarder mønter til distribution til befolkningen i de medlemsstater, der deltager i eurosamarbejdet. Opgaven udgør helt klart en udfordring, selvom finansministrene først vil være i stand til at træffe en formel afgørelse i sagen, efter at stats- og regeringscheferne har truffet beslutning om listen over lande, der vil deltage i tredje fase af euroen fra 1. januar 1999. Det er yderst vigtigt, at der bliver truffet en afgørelse inden udgangen af året, hvis udfordringen skal imødegås i god tid.
Parlamentet vil erindre, at Kommissionen derfor anmodede om få dette spørgsmål behandlet som en uopsættelig sag, og mine kolleger og jeg beklager, at Parlamentet ikke accepterede denne anmodning. Ordføreren, fru Soltwedel-Schäfer, rejste fire hovedpunkter, hvori man var uenige med Kommissionens forslag, og jeg vil gerne tage disse punkter op hver for sig efter en kort beskrivelse af den proces, hvorved forslaget blev udarbejdet. Og jeg vil også dvæle kort ved indholdet i forslaget.
For det første hvad formuleringen af forslaget angår, så har det været genstand for grundige forberedelser hos medlemsstaternes møntdirektører, og det har garanteret projektets fremstillingsmæssige gennemførlighed i henhold til den tidsplan, der blev fastsat af Det Europæiske Råd i Madrid i december 1995. Det er kulminationen på en langvarig samrådsproces med alle de berørte erhvervssektorer, med forbrugerorganisationer og med organisationer, der repræsenterer blinde. I løbet af samrådsprocessen blev der foretaget forskellige ændringer til de planlagte karakteristika ved euromønterne. Nu har vi så et sæt specifikationer, der er acceptable for alle brugere eller i det mindste for de pålidelige repræsentative organisationer, der vurderede sagen på brugernes vegne. Forslaget er derfor baseret på sådanne kriterier som offentlig accept, teknisk gennemførlighed og folkesundhed. Det er et afbalanceret forslag, der er foreneligt med de fremstillingsmæssige begrænsninger og brugernes krav.
For det andet foreslår man i forslaget otte pålydende værdier, hvilket fremgår klart af alt, hvad der er blevet sagt i Parlamentet. En-, to-, fem-, ti-, tyve- og halvtredscentsmønter og en- og toeuromønter. Denne bestemmelse afspejler de erfaringer, der er gjort i alle medlemsstaterne, og den sikrer overensstemmelse med de planlagte pålydende værdier for eurosedlerne. Mønternes antal og række er besluttet som svar på alle forbrugeres behov og tager hensyn til forskellige nationale omstændigheder. I nogle medlemsstater er værdien af den mindste mønt i omløb ca. en cent. I andre, såsom Belgien, er den nærmere 2 cents. De tekniske specifikationer vedrørende diameter, vægt, tykkelse, form, farve, sammensætning, randrifling og randskrift er blevet udarbejdet med henblik på at garantere en let identifikation af mønterne og opfylde hovedbrugergruppernes behov, især eftersom jeg ved, at dette er af stor betydning for medlemmerne i dette Parlament og for de blinde og svagtseende borgere.
Specifikationerne garanterer også imod forfalskninger, især hvad angår mønterne med højere pålydende værdi. Og endelig indretter de sig efter de bekymringer for den offentlige sundhed, der er blevet ytret her i Parlamentet og andetsteds, og de sørger for den nødvendige garanti i denne henseende.
Jeg vil nu gerne komme ind på de fire hovedpunkter, hvor der er divergens mellem Kommissionen og ordføreren. For det første spørgsmålet om den nationale side. Kommissionen vil gerne påpege, at principbeslutningen om at have et nationalt symbol på euromønterne blev truffet i april 1996 af finansministrene, og den blev bekræftet i juni samme år af Det Europæiske Råd i Firenze. Siden da har alt det forberedende arbejde været baseret på denne beslutning med det resultat, at hvis der bliver rejst tvivl om dette, så vil hele programmet til indførelse af euroen bryde sammen. Det er væsentligt at bemærke, at den europæiske designkonkurrence, der blev udskrevet i foråret 1996 og ratificeret af Det Europæiske Råd i Amsterdam, kun beskæftiger sig med en af siderne, og tre medlemsstater har allerede afsløret deres design for den nationale side, nemlig Frankrig, Tyskland og Belgien. De andre berørte medlemsstater står lige for at skulle gøre det.
For det andet er spørgsmålet om at opgive de to euromønter og 20-centsmønten blevet rejst i løbet af denne debat. Antallet af mønter er helt klart ikke blevet valgt sådan ganske tilfældigt. Systemet med otte mønter blev vedtaget for at være i overensstemmelse med eurosedlerne og i lyset af national praksis. Det er udformet med henblik på at lette afrundings- og regnskabsoperationer så meget som det er menneskeligt muligt over hele eurozonen. Det er helt klart væsentligt for at sikre brugerne imod skjulte prisstigninger.
For det tredje hvad angår spørgsmålet om forenkling af mønternes størrelse, er det system, der er foreslået af Kommissionen, centreret om en almindelig enighed blandt brugerne, der inddrager den spanske blomsterform for 20-centsmønten.
(Hr. Jarzembowski afbrød taleren) Jeg vidste, at dette ville få hr. Jarzembowski op af stolen. Tre møntgrupper med tre forskellige farver - røde mønter, gule mønter og mønter i to farver - en forskel på mindst 2 mm mellem hver mønt i samme gruppe og forskellige definitioner af randen, hvad enten den er glat eller har en rille. Hvis Kommissionens forslag til mønternes størrelse og form drages i tvivl, ville det stride imod selve betingelserne i den samstemmighed, der er nået, og det ville næppe fremme den accept af euroen hos offentligheden, som jeg ved er et spørgsmål, der skaber entusiasme blandt Europa-Parlamentets medlemmer.
For det fjerde er divergensen med hensyn til fjernelsen af nikkel åbenbart et vigtigt spørgsmål. Hensynet til den offentlige sundhed var et af de store hensyn, som Kommissionen havde med ved udarbejdedelsen af sit forslag. Således indskrænker forslaget anvendelsen af nikkel til en- og toeuromønterne. Omfanget af mønter med nikkelindhold vil falde til 8 % imod 75 % nu. Kommissionen vil også gerne erindre Parlamentet om, at Det Videnskabelige Udvalg for Kemiske Forbindelsers Toksicitet og Økotoksicitet, der blev konsulteret på Parlamentets anmodning, konkluderede, at de risici, der er forbundet med brugen af nikkel i eksisterende mønter, er uhyre små. Situationen vil forbedres yderligere i fremtiden takket være Kommissionens forslag, især eftersom kontakten med nikkel vil være reduceret betragteligt.
Endelig vil Kommissionen gerne understrege, at der ikke er udført nogen teknologisk validering eller undersøgelse af den eksisterende produktionskapacitet med hensyn til de legeringer, som ordføreren har foreslået. Jeg håber, at Parlamentet vil tage det alvorligt til efterretning, at det, hvis de ændringsforslag, jeg har været inde på her, bliver vedtaget, vil betyde, at fremstillingen af euromønter formentlig ikke vil kunne starte næste år, og at det derfor vil sætte 2002-tidsfristen og indførelsen af sedler og mønter på spil.
Derfor er Kommissionen af de årsager, jeg har nævnt, ude af stand til at acceptere ordførerens ændringsforslag vedrørende de tekniske karakteristika for euromønter. Kommissionen deler imidlertid Parlamentets bekymring, når det gælder behovet for et pålideligt og effektivt system og systemets accept af alle i Den Europæiske Union. Disse principper har helt bestemt været Kommissionens ledetråde i al dens arbejde til alle tider. Derfor er Kommissionen rede til at tage fire ændringsforslag op i sit forslag. Det er ændringsforslag 1, 2 og til dels 3 såvel som første afsnit af ændringsforslag 8. Den vil forsvare sin nye holdning for Rådet og gøre sit yderste for at sikre, at en endelig beslutning vil kunne træffes inden årets udgang, eftersom det er fællesskabsinstitutionernes ansvar at holde sig til den tidsplan for indførelsen af euroen, der blev fastsat af stats- og regeringscheferne for to år siden.
Jeg er meget taknemmelig for den opmærksomhed, hvormed Parlamentet har lyttet til mig på dette sene tidspunkt. Jeg var bange for, at der var mulighed for, at denne debat ville finde sted inden kl.20, hvorved jeg så ville være gået glip af denne store fornøjelse. Jeg er meget glad for, at jeg, som følge af Europa-Parlamentets sædvanlige praksis, ikke havde behøvet at bekymre mig, eftersom forhandlingen først kom i gang omkring kl. 22.30

Peijs
Hr. formand, jeg må sige Dem, at jeg da ikke gerne vil informeres forkert. I går kom den information, som jeg netop har givet Dem om den nederlandske kampagne fra hr. de Silguys kontor, og den blev bekræftet af Kommissionens informationskontor i Haag. Der er tale om et pragmatisk forslag, som forhindres af Bruxelles. Jeg synes, at det er meget irriterende. En af oplysningerne er ikke rigtig, enten den, som vi har fået her i aften, eller også den, som jeg fik i går. I begge tilfælde synes jeg, at det er uacceptabelt.

Formanden
Fru Peijs, jeg tror, at det er en anden debat, som vi må føre på et senere tidspunkt. Vi bør givetvis senere vurdere informationskampagnen om euroen - «Citizens First - Vi bygger Europa sammen« - for det er vigtigt, at vi om et år kan se i tørre tal, hvordan vores penge er blevet anvendt, da der er tale om betydelige midler, som overstiger det, som kommissær Kinnock har anført. Men det er en debat, vi må tage til den tid, ikke nu.

Formanden
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 11.00.

Passagerskibes sikkerhed
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er indstilling ved andenbehandling for Udvalget om Transport og Turisme (A4-0332/97) om Rådets fælles holdning med henblik på vedtagelse af Rådets direktiv om sikkerhedsregler og -standarder for passagerskibe (C4-0359/97-96/0041(SYN)) (Ordfører: hr. Stenmarck).

Stenmarck
Hr. formand, mange mennesker er kritiske over for Europa-Parlamentet, måske mange gange med en vis ret. Det, som ingen imidlertid kan sige noget om, er, at med hensyn til at stille krav til større sikkerhed inden for søfart, fly eller på vores veje, så er der få, om nogen, der gør det med så stor succes og så effektivt som netop dette Parlament. Ved adskillige lejligheder har parlamentsmedlemmerne rejst sig som mænd og krævet handling og indgreb fra Kommissionen, og også fået Kommissionen til at vende tilbage med vidtgående forslag, altsammen med formålet at forhindre, at nye tragedier indtræffer. Det skete blandt andet efter Estoniakatastrofen i september 1994. Denne ulykke, som førte til, at over 900 mennesker mistede livet, har efter en række initiativer i Parlamentet ført til flere beslutninger om på forskellige måder at forhøje sikkerhedsniveauet. Det anliggende, vi nu skal tage stilling til, er yderligere et eksempel på dette. Lad mig i denne sammenhæng benytte lejligheden til at takke kommissær Kinnock for hans store engagement, ikke mindst med hensyn til netop sikkerhedsspørgsmålene.
I og med den beslutning, som vi vil træffe ved denne betænkning, stiller vi større sikkerhedskrav end tidligere til færger i rent national trafik. Dette er vigtigt. Der har aldrig tidligere eksisteret nogen fælles lovgivning. Den nationale lovgivning har varieret kraftigt fra land til land. Det gør samtidig, at dagens beslutning vil få meget varierende betydning. Visse af medlemslandene har længe prioriteret sikkerheden højt for denne type af fartøjer. For færgerederierne i disse lande vil dagens beslutninger derfor ikke få flere vidtrækkende konsekvenser. I andre lande derimod har sikkerhedsarbejdet haltet bagefter. Der vil vi nu stille store krav til, at der opnås et betydeligt højere sikkerhedsniveau end det, der hidtil var tilfældet. Det, vi gør, er at udvide den SOLAS-konvention - SOLAS står for Safety of Life at Sea - som længe har været en konvention for sikkerheden i den internationale færgetrafik, til også at omfatte rent nationale færgeruter.
Den ændring, der er sket mellem første og anden behandling af dette anliggende, og som samtidig er årsagen til, at Ministerrådet har brugt helt urimeligt lang tid på at behandle sagen, har at gøre med den hurtige tekniske udvikling. De hurtiggående færger, som nu bliver stadig mere almindelige i vores farvande, vil dermed også blive dækket fuldt ud af direktivet. Dette er selvfølgelig positivt.
Lad mig konstatere, at vi under hele denne sags gang, det vil sige i to år, egentlig kun er stødt på ét negativt synspunkt. Det kommer fra dem, der siger: «Dette kommer vel til at koste penge«. Det er sikkert rigtigt, i det mindste for dem, der ikke tidligere har investeret i sikkerheden. Mit svar til disse mennesker er, og har hele tiden været, at der formentlig er visse ting, der må have lov til at koste penge. Sikkerheden til søs er et sådant område, hvis man dermed kan undgå den type tragedier, som har været alt for almindelige i de seneste årtier.
Det er vigtigt, at det sikkerhedsforbedrende arbejde føres videre. Der er gjort meget i de sidste år, men formentlig er der også meget, der endnu skal gøres i fremtiden.
Lad mig endelig rette en tak til alle kolleger i transportudvalget for alle konstruktive synspunkter med hensyn til forbedring af sikkerheden på færger rundt om i Europa.

Watts
Hr. formand, sikkerhed til søs er højt prioriteret for os alle her i Europa-Parlamentet, og især for De Europæiske Socialdemokraters Gruppe. I aften er vi glade for at kunne give vores fulde støtte til ordfører Stenmarck, der som altid har arbejdet på dette forslag til direktiv med stor snilde og har styret forslaget gennem udvalget med stor hast. Jeg er glad for at kunne støtte, hvad han lige har sagt og takker ham, vores personale og Kommissionens personale for at have udarbejdet et forslag, der vil fremme sikkerheden til søs betragteligt.
Vores argument er ganske enkelt, at millioner af europæiske borgere rejser med et eller andet form for maritimt fartøj. De tror allerede nu, at de er beskyttet af EU. I nogle tilfælde er det imidlertid desværre ikke tilfældet. Passagerskibe, der foretager indenrigssejladser, og internationale passagerskibe, der foretager sejladser, hvor de ikke kommer længere ud end 20 sømil fra den nærmeste kyst, er ikke for nærværende omfattet af tilstrækkelige garantier for sikkerhed, og vi er glade for, at Kommissionen har fremsat forslag til at lukke disse smuthuller.
Inden for rammerne af det indre marked og i betragtning af, at maritim indenrigshandel blev liberaliseret i 1993, finder vi det desuden vigtigt, at denne foranstaltning vil konsolidere det indre marked endnu mere. Vi hilser den velkommen også af denne grund. Den udgør en enkel, ukompliceret, sikker og harmoniseret ordning, som alle fløje i dette Parlament kan støtte.
Men jeg vil meget gerne rette Kommissionens opmærksomhed mod et andet spørgsmål. Dette er en af mange foranstaltninger, som kommissæren stolt er blevet associeret med for at styrke sikkerheden til søs. Men det spørgsmål, der nu bliver indbragt for Parlamentet, er, hvordan vi bedst kan sikre, at denne foranstaltning og alle de foranstaltninger, der er truffet for sikkerhed til søs, bliver gennemført hurtigt, nøje og retfærdigt af medlemsstaterne. Mange af os i udvalget er bekymrede for, at det gode arbejde, som kommissæren og Parlamentet har gjort, vil resultere i meget lidt, medmindre medlemsstaterne nøje overholder de love, som vi vedtager i Den Europæiske Union.
Måske vil kommissæren komme med en kort kommentar til, hvordan vi bedst kan samarbejde i de kommende år for at sikre, at forslag som dette og mange andre om statskontrol med havne bliver effektivt gennemført af medlemsstaterne. Jeg ser frem til det tidspunkt, hvor dette Parlament vil kunne bruge mere tid på at fokusere på og gennemgå lovgivning, der allerede er blevet vedtaget snarere end at kommentere og overveje fremtidig lovgivning. Vi har nu den ammunition og det værktøj, der skal til for at opnå et meget højere og mere acceptabelt sikkerhedsniveau til søs. Vi bør samarbejde med kommissæren for at sikre, at det gode arbejde, han gør, og det gode arbejde, vi gør sammen med ham, kan gennemføres med henblik på det rejsende publikums sikkerhed

Jarzembowski
Hr. formand, kære kolleger, kære hr. kommissær! Jeg vil gerne starte med at takke min kollega Per Stenmarck mange gange for hans glimrende betænkning. Han har som altid interesseret sig brændende for spørgsmålet om skibssikkerhed, især i forbindelse med passagerskibe. Jeg mener, det er meget vigtigt, at vi langt om længe finder frem til ensartede europæiske sikkerhedsstandarder for passagerskibe, som også gælder for indenrigsfart. Det er vigtigt, at vi får fælles sikkerhedskrav, hvad angår skibskonstruktion, brandsikring og også medbragt redningsudstyr.
Jeg mener også, det er ret vigtigt, at vi får fornuftige ensartede standarder uanset de forskellige passagerskibsklasser. Jeg tror, at passagerernes tillid har fået et ordenligt knæk, som Per Stenmarck med rette sagde, på grund af en særlig alvorlig og tragisk ulykke på Østersøen, og at vi må genskabe passagerernes tillid til passagerskibene. En lille vemodståre er, hr. kommissær, at vi endnu ikke har nogen fri cabotagesejlads - vi har stadig overgangsordninger. Vi har endnu ikke opnået at liberalisere konkurrencen, men det er vigtigt, at vi nu her under forberedelsen til liberaliseringen bliver enige om ensartede sikkerhedsregler.
Jeg synes også, det er meget godt, at Rådet, Kommissionen og Parlamentet har optaget en række aspekter i den fælles holdning, f.eks. at de stater, der har strengere krav, har medbestemmelsesret i forbindelse med brugen af skibe fra andre lande. Jeg mener, det er vigtigt, at det af hensyn til borgernes sikkerhed også fremover skal være muligt at foreskrive supplerende nationale sikkerhedsregler, for også faresituationen i Den Europæiske Unionon er meget forskelligartet.
Tillad mig at stille et særlig vigtigt praktisk spørgsmå her til sidst, som min kollega Watts allerede har været inde på. Hvordan sikrer vi, at flagstaterne rent faktisk også foretager de regelmæssige inspektioner af skibe, som er foreskrevet i art. 10 i direktivet? Det er jo altid os stakler, der må sidde og diskutere her mellem kl. 23.00 og 24.00, men det har vi udviklet en særlig indre glæde ved. Måske ville det være muligt for Dem, hr. kommissær, at redegøre for igen, hvordan Kommissionen også i dette tilfælde vil garantere i forbindelse med havnestatskontrollen efter f.eks. seks eller tolv måneder, at flagstaterne rent faktisk foretager netop den forpligtende inspektion af skibende for også at sikre sikkerhedsstandarderne i hvert enkelt tilfælde. Hvordan vil Kommissionen selv organisere det? Spørgsmålet om Kommissionens kontrol af medlemsstaterne er nemlig noget, som vi bør gå ind for sammen.

Lindqvist
Hr. formand, kolleger og hr. kommissær. Det er utrolig vigtigt, at vi har tydelige og strenge regler for sikkerheden til søs. Reglerne bør så vidt muligt være internationale, globale. Derfor skal de hovedsagelig være sådan, at de indgår i Den Internationale Søfartsorganisations regler, i hvilken alle EU-stater er medlemmer.
I praksis er det dog sådan, at reglernes virkelige udformning varierer meget mellem de forskellige lande. I denne sammenhæng har EU en vigtig kompletterende rolle at spille med hensyn til at garantere, at de internationale konventioner, i dette tilfælde SOLAS-konventionen, gennemføres. Det er godt, at sikkerhedsreglerne også gælder for indenrigsrejser, passagerer og højhastighedsfartøjer. Det er godt, at direktivet også, foruden sikkerhed for menneskeliv, som trods alt er det vigtigste, samt ejendom, tager spørgsmålet om miljøbeskyttelse op. I denne forbindelse har jeg dog et synspunkt. Jeg synes nemlig, at denne formulering er alt for overfladisk. Den skal altså formuleres om og konkretiseres, så det bliver tydeligere, hvad der menes med disse ord, for at betænkningen skal få et virkelig konkret indhold.
Også forslaget om gennemførelse er godt, lige som undtagelserne fra sikkerhedskravene. Det virker velovervejet, at man har en rådgivende komité, hvor både Kommissionen og repræsentanter for de enkelte medlemslande indgår, det giver udsigt til en bedre gennemførelse.
Eftersom ulykker i de seneste år har vist sig at indtræffe netop på grund af mangler i overvågningen af reglerne, er det specielt vigtigt, at disse regler gennemgås.
Endelig vil jeg sige, at intet indgreb, som kan redde menneskeliv, ejendom og miljø til søs, må undlades. Dette direktiv skal ses som et led i dette arbejde.

Kinnock, Neil
Hr. formand, jeg vil gerne indlede med at lykønske Udvalget om Transport og Turisme og især ordfører Stenmarck for det arbejde, der er blevet udført i relation til Rådets fælles holdning om denne foranstaltning. Jeg er taknemmelig for det konstruktive arbejde, der klart dokumenteres ved en række ændringsforslag, som ikke kun er støttende, men som betragteligt styrker de nye bestemmelser, der er introduceret af Rådet. Derfor vil jeg med glæde acceptere, at alle undtagen et af ændringsforslagene bliver indføjet i Kommissionens genbehandlede forslag.
Mange af ændringsforslagene har til formål at yderligere forbedre de nye bestemmelser, som Rådet introducerede i dets fælles holdning med henblik på at kunne skelne mellem højhastighedspassagerfartøjer bygget efter 1. januar 1996 og fartøjer bygget før denne dato. Jeg er tilfreds med at se, at Udvalget støtter Rådet og Kommissionen i dets tilgang ved også at tage hensyn til det nye princip i bestemmelsen om undersøgelser og certificering. Jeg ser derfor frem til et hurtigt fremskridt med denne lovgivning, og jeg er også glad for at kunne acceptere ændringsforslag 6 og 7.
Ændringsforslag 3 foreslår fuld ækvivalens mellem kravene til højhastighedspassagerfartøjer, der foretager indenrigssejladser, og højhastighedspassagerfartøjer, der foretager udenrigssejladser. Det er helt klart i fuldstændig overensstemmelse med dette forslags væsentligste mål, og det vil sikre, at der opnås et lignende sikkerhedsniveau for alle højhastighedspassagerfartøjer, der sejler i Den Europæiske Unions farvande, uanset om de beskæftiger sig med indenrigs- eller udenrigssejlads.
Jeg er Udvalget taknemmelig for at tilbyde en pragmatisk løsning for små letvægtspassagerskibe, der sejler med konventionel fart i havområder i klasse B, C og D. Efter en række redaktionelle forbedringer vil ændringsforslag 2 sikre, at disse fartøjer ikke fejlagtigt bliver taget for at være højhastighedspassagerfartøjer, hvilket kunne have været tilfældet, hvis formlen for højhastighedsfartøjer i definitionen af sikkerhed til søs var blevet anvendt på dem.
Jeg er glad for at kunne oplyseParlamentet, at jeg kan acceptere forslaget om, at miljøbeskyttelse bør indføjes som et af målene for denne foranstaltning, som der anmodes om i ændringsforslag 1. De ærede medlemmer erindrer måske, at jeg ved førstebehandling henviste til Den Internationale Aftale til Forebyggelse af Skibes Forurening af Havet, Marpol-Konventionen, som det væsentligste instrument til beskyttelse af havmiljøet. Men efter at Rådet nu har indføjet nye sikringsbestemmelser om foranstaltninger, der kan træffes i tilfælde af fare for havmiljøet, er miljøbeskyttelse blevet en særlig del af målene i dette forslag. Det er derfor fornuftigt at tage det kloge forslag op, som blev fremsat af Udvalget om Transport og Turisme.
Ændringsforslag 4 bør også støttes.Det styrker hovedudfaldet i den fælles holdning ved at anvende samme terminologi som i de nye bestemmelser, der er indført af Rådet i artikel 7.5. Ved at anvende samme ordlyd har det gjort det utvetydigt klart, at hvis Udvalget afgør, at foranstaltninger truffet af en medlemsstat ikke er berettigede, vil den pågælende medlemsstat blive anmodet om at ændre eller undlade at foreslå sådanne foranstaltninger. Hvad angår den foreslåede ændring af udvalgstypen, kan Kommissionen ikke acceptere ændringsforslag 5, og det er, fordi et regulerende udvalg er det mest hensigtsmæssige, eftersom direktivet muliggør tilpasning af dets bestemmelser for at tage højde for udviklinger i internationale fora såsom Den Internationale Søfartsorganisation.
Alt i alt kan Kommissionen acceptere ændringsforslag 1, 2, 3, 4, 6 og 7. Jeg beklager, at jeg på grund af det fremskredne tidspunkt ikke er i stand til at svare på mange af de interessante spørgsmål, der er rejst af hr. Watts og hr. Lindqvist og andre, men jer er sikker på, at vi vil få en lejlighed til at vende tilbage til dem og den yderligere udarbejdelse af lovgivning, der effektivt vil fremme sikkerheden for menneskeliv og fartøjer til søs og beskytte havmiljøet.
Jeg vil slutte af med at takke Parlamentet for at gøre en hurtig vedtagelse af dette direktiv mulig. Det vil få en direkte indvirkning på sikkerheden om bord på skibe og fartøjer. Endnu en gang vil jeg udtrykke min påskønnelse af Transportudvalget og især af hr. Stenmarck for deres fortsatte støtte og effektive arbejde, der rent faktisk øger udviklingen af lovgivning fra Kommissionen og Rådet

Formanden
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 11.00.

Fiskeskibes sikkerhed
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er indstilling ved andenbehandling for Udvalget om Transport og Turisme (A4-336/97) om Rådets fælles holdning med henblik på vedtagelse af Rådets direktiv om etablering af harmoniserede sikkerhedsforskrifter for fiskeskibe med en længde på 24 meter og derover (C4-0360/97-96/168(SYN)) (Ordfører: hr. Le Rachinel).

Le Rachinel
Hr. formand, Rådet har i sin fælles holdning ændret Kommissionens forslag til direktiv om sikkerhedsforskrifter for fiskeskibe med en længde på 24 meter og derover på flere punkter. Kommissionen har accepteret ændringerne af hensyn til den overordnede kohærens og klarhed. Det gør jeg som ordfører for Udvalget om Transport og Turisme også, da jeg ikke mener, at de pågældende ændringer af teknisk og juridisk art har nogen særlig betydning for direktivets substans, hverken med hensyn til dets indhold eller dets grundlæggende principper.
De væsentligste punkter i direktivforslaget, som ændres af Rådets fælles holdning, er følgende: For det første skal lystfartøjer, der anvendes til fiskeri uden kommercielt formål, ikke være omfattet af direktivets anvendelsesområde. Rådet har derfor foretaget en række terminologiske justeringer og redaktionelle ændringer, der skal forenkle og tydeliggøre visse termer og bestemmelser i Kommissionens forslag, som det har fundet for uklare eller upræcise, således at direktivet kommer til at stemme bedre overens med Torremolinos-protokollen og definitionerne i FN's havretskonvention.
Rådet har ønsket, at der i forbindelse med kravet om overholdelse af forskrifterne for konstruktion, bygning og vedligeholdelse skal skelnes mellem eksisterende og nye fiskerfartøjer. Artikel 14 i direktiv 94/57/EØF skal kun overholdes af nye fartøjer. Eksisterende fartøjer skal overholde de forskrifter, der var gældende, da de blev bygget. Dermed pålægges der ikke de erhvervsdrivende i den som bekendt følsomme og problemramte fiskerisektor nye byrder. Der er foretaget en tilpasning af ikrafttrædelsestidspunkterne for de generelle forskrifter for henholdsvis nye og eksisterende fiskerfartøjer.
Endvidere er der føjet et nyt bilag 4 til direktivet. Det drejer sig om fartøjernes konstruktion, vandtæthed, udstyr, stabilitet og dertil svarende navigationssikkerhed, elektriske maskineri og installationer samt brandslukningsudstyr. Kommissionen har accepteret bilagets bestemmelser, da de er i fuld overensstemmelse med målsætningen om at harmonisere sikkerhedsforskrifterne på det højest mulige niveau. De vil kun yderligere højne de pågældende bådes sikkerhedsniveau.
Endelig er der foretaget en tydeliggørelse af, hvornår fartøjer, der fører et tredjelands flag, kan underkastes havnestatskontrol. Desuden har Rådet tilføjet, at også fartøjer indregistreret i lande, som ikke har undertegnet protokollen, kan underkastes havnestatskontrol, når protokollen er trådt i kraft.
Kommissionen har accepteret disse ændringer, som, igen, styrker de bestemmelser, der pålægger også fiskerfartøjer indregistreret i et tredjeland, der ikke har undertegnet Torremolinos-protokollen, at overholde forskrifterne i denne. Der er foretaget en mindre ændring af den lige linje svarende til den nordlige 60. breddegrad, nord for hvilken der kan fastsættes særlige forskrifter for fartøjerne, således at der tages hensyn til grænserne for medlemsstaternes territorialfarvande. Sluttelig har Rådet ændret det af Kommissionen foreslåede rådgivende udvalg af type I til et forskriftsudvalg af type 3 A, hvilket giver de nationale myndigheder større beføjelser. Også disse ændringer har Kommissionen accepteret.
Som ordfører vil jeg imidlertid gerne understrege to ting. For det første at Europa-Parlamentet ønsker at blive holdt underrettet om, hvad det efter artikel 8 nedsatte forskriftsudvalg foretager sig. Selvom dette udvalg kun har beføjelse til at foretage justeringer, ønsker Parlamentet at blive orienteret om, hvilke emner det skal drøfte, i god tid før disse opføres på dagsordenen. For det andet at medlemsstaterne skal fastsætte koordinerede sanktioner for overtrædelse af forskrifterne.
Sammenfattende kan vi være tilfredse med Rådets fælles holdning, der respekterer grundprincipperne i det oprindelige forslag og repræsenterer en forbedring af dette, dels fordi den tydeliggør det, dels, og især, fordi den tilføjer en række supplerende bestemmelser, der styrker det harmoniserede sikkerhedsniveau. Da der ikke er fremsat nogen ændringsforslag, hr. formand, skulle indstillingen kunne vedtages, som den foreligger.

Varela Suanzes-Carpegna
Hr. formand, hr. kommissær, mine damer og herrer, jeg skal fatte mig i korthed. Det er jeg sikker på, mine kolleger vil sætte pris på så sent på aftenen. Som jeg gjorde i mit sidste indlæg under plenarmødets førstebehandling, vil jeg blot fremhæve, at fiskeriet er en af de farligste og mest risikofyldte aktiviteter på grund af det høje antal ulykker på havet. Dette direktiv er resultatet af en lang og svær proces til fordel for forbedring af sikkerheden for fiskeskibe. Lad os derfor sørge for - og det kan ikke siges bedre - at det kommer sikkert i havn, og lad os gøre det sikkert og hurtigt. Direktivet har længe været tiltrængt, og det vil for det første muliggøre en harmonisering af medlemsstaternes lovgivninger og tillade disse at indføje specifikke omstændigheder, men inden for nogle grundlæggende fællesrammer.
Som Kommissionen og Rådet minder om, er det rigtigt, at foranstaltningerne skal tage højde for, at det drejer sig om en kriseramt sektor med alvorlige problemer af enhver art, hvilket indebærer en vurdering af foranstaltningernes betydning for sektorens rederier.
Vi er enige med ordføreren, når han anmoder om, at Parlamentet skal informeres udførligt om aktiviteterne i det forskriftsmæssige udvalg, der bliver nedsat.
Slutteligt, hr. formand, og som jeg allerede tidligere har fremhævet, idet det drejer sig om det første tiltag, bør direktivet godkendes snarest muligt.

Kinnock, Neil
Hr. formand, jeg er taknemmelig for den fulde støtte, der er blevet givet til den fælles holdning, og som helt klart vil fremskynde Rådets vedtagelse af dette direktiv. Jeg er sikker på, at vi alle deler den opfattelse, at denne foranstaltning, når den er gennemført, vil støtte vores - Kommissionens, Parlamentets og Rådets - fælles indsats yderligere, når det gælder om at opnå en skibsfart af høj kvalitet i de europæiske farvande ved at sikre et ensartet sikkerhedsniveau for skibe og den højeste grad af beskyttelse af de folk, der sejler disse skibe.
Det er naturligvis det primære mål for vores forslag, og herudover vil det hjælpe med at bekæmpe den konkurrenceforvridning, der skabes af søfartsdrivende, der tragisk nok med fuldt overlæg lader hånt om passende sikkerhedsbestemmelser.
Jeg vil gerne svare kort på de to specifikke kommentarer, der er blevet anført af ordføreren i hans henstilling. Kommissionen vil naturligvis med glæde imødekomme det særlige ønske om, at Parlamentet bliver informeret i god tid forud om dagsordenspunkter for møder i udvalget, der beskæftiger sig med tilpasninger i henhold til bestemmelserne i artikel 8 i direktivet.
Kommissionen deler også bekymringen om, at forskellige straffeniveauer i medlemsstaterne kan føre til konkurrenceforvridning og forhindre det indre marked i at fungere ordentligt. Det er netop for at undgå en sådan situation, at artikel 11 i den fælles holdning fastslår, at straffe skal være effektive, forholdsmæssige og advarende.
Desuden skal medlemsstaterne for at sikre fuld gennemsigtighed i henhold til artikel 13 bekendtgøre deres system om straffe for at bryde de nationale bestemmelser, der vedtages med hjemmel i direktivet.
Jeg er overbevist om, hr. formand, at ordføreren har søgt at understrege behovet for at sikre overholdelsen af disse bestemmelser til fremme af gennemsigtighed og fair konkurrence. Kommissionen vil naturligvis opfylde sine forpligtelser i denne henseende og i relation til alle aspekter i direktivet. Jeg er sikker på, at Parlamentet ikke ville forvente noget mindre, og jeg vil endnu en gang udtrykke min taknemmelighed for dets samarbejde.

Formanden
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 11.00.

Fremme af vedvarende energikilder
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A4-0288/97) af Bloch von Blottnitz for Udvalget om Forskning, Teknologisk Udvikling og Energi om forslag til Rådets beslutning om flerårigt program til fremme af vedvarende energikilder i Fællesskabet (ALTENER II) (KOM(97)0087 - C4-0308/97-97/106(SYN)).

Bloch von Blottnitz
Hr. formand, Altener II er fortsættelsen af programmet Altener I, det vil sige et flerårigt program til fremme af vedvarende energikilder. Der er bevilget ECU 30 millioner til de to første programår. Summen er selvfølgelig absolut latterlig og endnu mindre end den berømte dråbe på den brændvarme sten! Den er endnu mere uforståelig, når man tænker på den presserende nødvendige reduktion af klimabeskadigende gasser, som medlemslandene allerede har forpligtet sig til i Rio, Berlin og nu også forud for Kyoto med en reduktion på 15 % for øje. Det er ligefrem absurd, hvordan man med alle til rådighed stående midler nægter at hjælpe os med en målrettet markedsgennemtrængning af vedvarende energikilder såsom biomasse, biogas, solenergi, termisk og fotovoltaisk anvendelse, vind og jordvarme.
Det er så meget mere forbløffende, selvom det dog er et ubestridt faktum, eftersom netop denne type energifrembringelse ikke kun bringer os tættere på vores mål om en reduktion af de klimabeskadigende gasser, men også ville frigøre enorme ressourcer med hensyn til arbejdspladser, bortset fra, at det i høj grad ville frigøre os fra vores afhængighed af energiimporter fra tredjelande. Takket være målrettede fremmeforanstaltninger - og ikke disse alibiarrangementer - ville vi kunne tilfredsstille mindst 30 % af efterspørgselen efter primære energikilder i EU i form af vedvarende energikilder frem til år 2010.
Det er et ubestridt faktum, at vi som rammevilkår skal have fjernet administrative hindringer for at få succes med de vedvarende energikilder. Vi har eksempelvis langt om længe brug for en prisordning for vedvarende energikilder på europæisk plan, og der skal træffes skattemæssige foranstaltninger. Det går imidlertid ikke uden en politisk vilje, som medlemsstaterne dog ikke har haft hidtil. Så længe rammevilkårene ikke er i orden, vil alle programmer såsom Save, Altener, Thermie og Synergie ikke være andet end makeup, der dækker over virkeligheden!
I betragtning af den brede palet af foreslåede handlingsområder på den ene side og de få midler på den anden side giver det ikke særlig megen mening at arbejde efter vandsprederprincippet. Programmet bør derfor kun koncentrere sig om nogle strategisk hensigtmæssige foranstaltninger. Vi kan i hvert fald ikke affinde os med, at kommunalt affald, som det påtænkes, betegnes som vedvarende energikilder. Kommunalt affald er, som ordene siger, ikke vedvarende. Det går ikke, at vi ud fra dette virkelig latterligt knappe budget også fremmer projekter til forbrænding af kommunalt affald, heller ikke selvom industrien støtter det højrøstet. Vi bør i stedet for, om overhovedet, kun behandle biomasseandelene af dette affald.
Jeg vil dog allerhelst, at vi undtagelsesvis anvender vores knappe midler modigt og målrettet og til energiformer, der virkelig har fremtidsmuligheder, for langt om længe at angive en energipolitisk retning. I den forstand bør vi efter min mening støtte den fotovoltaiske anvendelse og jordvarmen konsekvent. Kommissionens forslag til rigt nuancerede fremmeforanstaltninger vil ikke bringe os meget videre.
Vi kan ikke komme uden om, at også Altener II er og bliver en lappeløsning, så længe den politiske vilje mangler, og at den mangler er et ubestridt faktum! Det bevises af den kedelige omstændighed, at Rådet regelmæssigt gennem ca. ti år har snakket forskellige forslag fra Kommissionen om en EU-beskatning af energi sønder og sammen og torpederet dem.
Endnu et bevis: Siden Rio har de europæiske regeringer givet mere end DEM 125 milliarder ud til subventionering af fossile og nukleare energikilder, men kun 9 % deraf, nemlig DEM 2, 5 milliarder, til vedvarende energikilder. Det største misforhold af denne art mellem støtten til konventionelle og vedvarende energikilder finder man i Storbritannien og i Tyskland. Kort sagt: Prædikener om beskyttelse af klimaet, fremme af energispild. Det lille program Altener II kan ikke stille meget op mod dette. De politikker, som Fællesskabet støtter i stor stil, går nemlig i den stik modsatte retning: mere trafik, større energiforbrug, mere affald, flere emissioner, flere miljøproblemer.
Så længe vi ikke fører energi- og miljøpolitikken som en tværsnitspolitik, vil selv så rørende programmer som Altener II beklageligvis heller ikke give nogen grundlæggende forbedringer.

Argyros
Hr. formand, kære kolleger, målsætningen for ALTENER-programmet er at fremme de private og offentlige investeringer i vedvarende energikilder. To tredjedele af de bevillinger, som Kommissionen afsætter i sit forslag, er øremærket til opfølgningsforanstaltninger til ALTENER I-programmet. De ECU 30 millioner, som Kommissionen afsætter til de to første år af ALTENER II-programmet betragtes af de fleste og også af Økonomiudvalget som utilstrækkeligt til et program med så ambitiøse mål.
I denne betænkning anmoder vi Kommissionen om at forhøje bevillingerne til programmet generelt samt om at genoverveje fordelingen af midlerne og øge det afsatte beløb til foranstaltninger i medfør af artikel 2, litra e), som er programmets hovedhjørnesten.
I Kommissionens forslag lægges der mere vægt på undersøgelser af vedvarende energikilders forventelige konkurrencedygtighed. Vi mener, at der bør forelægges mere konkrete foranstaltninger for at gøre disse energikilder ikke blot økonomisk rentable, men også konkurrencedygtige, således at de bliver i stand til at tiltrække sig investorernes opmærksomhed.
Kommissionen bør i fremtiden beskrive en konkret strategi til fremme af investeringer i vedvarende energikilder på det fri marked gennem udarbejdelse af analytiske investeringsplaner med konkrete forslag til økonomisk fremme af disse energikilder.
Det er vigtigt, at der skabes et positivt investeringsklima på nationalt plan og på fællesskabsplan, der ledsages af nye incitamenter til långivning, støtteforanstaltninger og rentegodtgørelsesordninger samt skattemæssige lettelser, som kan udjævne etableringsomkostningerne for vedvarende energikilder. Fællesskabet har pligt til at hjælpe medlemsstaterne med at modernisere deres retslige og investeringsmæssige rammer. Det er hovedsagelig forhold som finansieringsinstitutternes forbeholdne indstilling, den manglende information til investorerne og offentligheden samt manglen på en samlet planlægning af vedvarende energikilder på nationalt plan, der ligger bag de strukturelle og institutionelle svagheder i medlemsstaterne.
Vi håber, at disse mangler vil blive afhjulpet med hvidbogen om vedvarende energikilder, som Kommissionen for øjeblikket er ved at forberede, og som skal anvendes som grundlaget for at udvikle en europæisk industri med reelle eksportmuligheder af know-how og investeringer til tredjelande, især i Central- og Østeuropa og i det sydlige Middelhavsområde. Der bør endvidere udarbejdes planer for fælles anvendelse i tredjelande og i Fællesskabet af disse energikilder. Det ville være nyttigt også at sikre finansiel deltagelse til foranstaltningerne under dette program fra andre finansieringskilder, f.eks. Den Europæiske Investeringsbank. Kommissionen bør sikre en sammenkobling af dette aspekt med de øvrige aktioner for små og mellemstore virksomheder, som nu er spredt rundt om i dens programmer; den bør ligeledes prioritere foranstaltninger, der indeholder investeringer i vedvarende energikilder.

Rothe
Hr. formand, mine ærede damer og herrer, kære kolleger! Jeg vil gerne starte med at takke ordføreren, fru Bloch von Blottnitz, mange gange for at have forelagt en virkelig god betænkning. Men der tilkommer også Kommissionen anerkendelse for dette forslag om et flerårigt program til fremme af vedvarende energikilder i Fællesskabet.
Jeg er uindskrænket enig i udsagnet i Kommissionens forslag, der lyder som følger: Den nuværende sammensætning af udbuddet af energikilder er uforenelig med de langfristede krav om en holdbar udvikling. Ud fra et miljø- og klimapolitisk synspunkt, med henblik på vores tiltagende afhængighed af energiimporter, med henblik på den beskæftigelses- og industripolitiske betydning har vi en politisk forpligtelse til at sørge for, at der anvendes vedvarende energikilder i større omfang.
Hvis vi betragter de små stigningsrater i de forgangne år, ved vi også, at det er nødvendigt med en betydelig indsats for at opnå det stadig meget beskedne mål om en fordobling af anvendelsen af vedvarende energikilder, som man har sat sig i grønbogen om vedvarende energikilder. Ud over ordningspolitiske foranstaltninger, som De - forhåbentlig, hr. kommissær Papoutsis - snart vil præsentere os for som en bestanddel af hvidbogen, har EuropaParlamentet i sin udtalelse til grønbogen krævet et indholdsmæssigt og finansielt styrket Altener II-program.
Den påtænkte bevilling på ECU 30 millioner for 1998 og 1999 kommer med sikkerhed ikke til at opfylde de krav, der skal stilles til Unionen. Kommissionen skal derfor have fuld støtte til, at budgetmidlerne skal øges betydeligt i de resterende tre regnskabstår, især også med hensyn på det meget fine forslag om, at Altener II-programmet får et nyt hovedområde i form af aktionerne til fremme af gennemtrængningen af vedvarende energibærere.
I betænkningen til grønbogen krævede Europa-Parlamentet et stort fællesskabsprogram for vedvarende energikilder med 1 million solcelleanlæg på tage og facader, 15.000 megawatt vindanlæg og 1.000 megawatt biomasseanlæg. Hvis vi ser på aktiviteterne i USA og Japan, så er der snarere tale om beskedne krav. Jeg håber, hr. kommissær Papoutsis, at De snart til svare os med en tilsvarende hvidbog, så man inden for rammerne af det som allerede nævnt finansielt set utilstrækkelige Altener II-program kan komme i gang med de første målrettede aktioner, der så senere skal udvides på et nyt finansielt grundlag.
To korte bemærkninger endnu. I ændringsforslagene fra Udvalget om Forskning, Teknologisk Udvikling og Energi kræves der en udvidelse af programmet, så det også omfatter landene i det sydlige Middelhavsområde og EU's samarbejdspartnere. Min gruppe går uindskrænket ind for at fremme anvendelsen af vedvarende energibærere i disse lande, men Altener-budgettet tillader det ikke. For eksempel skal Meda, Tacis og Phare tages i anvendelse.
En sidste ting: Jeg taler ikke på vegne af hele min gruppe nu, jeg ved, at der er flere synspunkter, men at klassificere og fremme kommunalt affald bortset fra biomasse som en vedvarende energibærer er næppe i overensstemmelse med virkeligheden!

Robles Piquer
Hr. formand, hr. kommissær, kære kolleger - om end få - jeg synes, vi i første omgang skal lykønske Kommissionen og især kommissær Papoutsis, som har udvist stor indfølingsevne, jeg kunne næsten sige middelhavsagtig, for at forstå disse problemer, hvilket grønbogen er et godt bevis på, og jeg håber den kommende hvidbog, som vi venter med spænding, vil være det samme.
Hr. formand, jeg mener også, man skal være optimistisk. Der er ved at dukke nogle oplysninger op, som angiver, at situationen ændrer sig. Eksempelvis er der i Tyskland meddelelser om, at forbundsregeringen og regeringen i to forbundsstater vil investere seriøst i store fotovoltaiske solenergivirksomheder. I en nyligt udkommet bog i England fastsættes der for mit land, for Spanien, et mål for omkring begyndelsen af næste årtusinde på 800 megawatt vindkraft. Kun én region, Galicien, den selvstyrende region Galicien, som udgør måske mindre end en tiendedel af den spanske befolkning, stiler efter at nå op på 900 megawatt inden samme frist.
Vi ved, at situationen i lande som Østrig, Finland og Sverige er meget bedre end gennemsnittet, og vi tror alt i alt, at situationen er ved at ændre sig. Selve dokumentet fra Miljøudvalget angiver et officielt engelsk mål, om at ikke mindre end 20 % af deres energi skal stamme fra vindkraft i år 2025.
Jeg synes også, vi skal rose, og jeg roser meget gerne, fru Bloch von Blottnitz' beundringsværdige arbejde, som hun naturligvis har udført med den største omhu og med hele sin overbevisnings beslutsomhed. Jeg tror, at vores energiudvalg har bidraget til dette arbejde med nogle ændringsforslag, som er blevet godkendt af Kommissionen. Derfor vil vores gruppe stemme for fru Bloch von Blottnitz' betænkning med de ændringer, som Udvalget om Forskning, Teknologisk Udvikling og Energi har tilført hendes fremragende tekst under forhandlingen.
Derimod kan vi ikke være enige i det sidste ændringsforslag, ændringsforslag 28, fra hr. Holm fra Gruppen De Grønne, for efter en seriøs diskussion, og selvfølgelig deltog vores gruppe i den henseende, forkastede vores udvalg ændringsforslaget, som tilsigtede at lade begrebet byaffald ude af betragtning. Vi mener, det er nogle elementer, som bør anvendes, således som hidtil, inden for de generelle ALTENER-programmer.
Vi synes, at vores ændringsforslag bidrager med noget anvendeligt. Eksempelvis husker vi forhistorien. Kommissionen og i et eller andet tilfælde om end med begrænset entusiasme har regeringerne uden tvivl gjort meget. Men Kommissionen har støttet sig op ad samfundet. ALTENER-konferencen i Sitges for mindre end et år siden og konferencerne om vedvarende energi i Madrid, Milano, Athen, som ikke havde været mulige uden Kommissionens støtte, viser, at der er en samfundsmæssig støtte, som jeg mener, det er godt at huske på.
Vi mener også, vi har bidraget til en forbedring af dokumentet ved at fastsætte nogle mål, som f.eks. det med 15 %, som er et minimum for vedvarende energi i år 2020, og ligeledes fastsættelsen af CO2 -emissionen til 15 % i forhold til 1990.
Kort sagt, hr. formand, mener vi, at disse ændringsforslag sammen med andre ændringsforslag har bidraget til en forbedring af fru Bloch von Blottnitz' udmærkede tekst, og vi håber, Kommissionen vil være så venlig at godkende dem, så de kan indgå i det endelige dokument til støtte for ALTENER II, som vi forventer et beskedent resultat af på grund af de økonomiske midlers omfang, om end lige så effektive som resultatet af ALTENER I.

Kronberger
Hr. formand, når vi taler om vedvarende energikilder, taler vi om miljøbeskyttelse, det er korrekt. Vi taler om arbejdspladser i forbindelse med vedvarende energibærere, det er også korrekt. Vi taler så godt som aldrig om problemerne med at fremskaffe fossile energibærere. Hundredtusinde mennesker dør hvert år på grund af det. Jeg tænker på Golfkrigen, krigen i Afghanistan, i Tjetjenien eller p.t. i Zaire eller i Congo.
Vi må blive bevidst om problemets fulde dimensioner, nemlig at der ikke kan findes nogen fredsordning på basis af fossile og nukleare energibærere i det 21. århundrede. Vi har derfor brug for de vedvarende energibærere, ikke kun af miljøbeskyttelsesgrunde, af økonomiske og sociale grunde, men først og fremmest af fredspolitiske grunde, for vi får ikke nogen fredsordning i det 21. århundrede uden at gå over til vedvarende energikilder.

McNally
Hr. formand, Europa-Parlamentet hilser dette femårsprogram velkomment. Vi hylder kommissær Papoutsis' fortsatte engagement i vedvarende energi. ALTENER I hjalp med at finansiere det eneste rådgivningscenter om vedvarende energi i Det Forenede Kongerige. ALTENER II er en af de ulykkeligvis meget få foranstaltninger, der vil se til, at vores delegerede ikke tager fuldstændig tomhændede til konferencen i Kyoto. Det er i denne tidsalders ånd. Tyskland annoncerede i dag to kæmpemæssige programmer for vedvarende energi - solproduceret energi. Både Shell og BP investerer massivt i vedvarende energiteknologier. USA styrter afsted, og Japan også.
Mine damer og herrer, jeg håber, at De vil besøge udstillingen om TERES II-programmet uden for denne sal. Må jeg takke Kommissionen for dette program og i særdeleshed fru Perez Latorre for hendes hjælp med at få stablet denne udstilling på benene.
Jeg vil gerne ytre mit hovedargument tre gange. Der er ikke penge nok. Der er ikke penge nok. Der er ikke penge nok. Jeg håber, at mit budskab er klart. ECU 250 millioner ville være en realistisk og hensigtsmæssig finansiering af ALTENER II. Det lyder af en masse penge. Vi bruger sådant et beløb næsten uden at blinke på kernefusion. Lad os få vores prioriteringer i orden, lad os se fremad på samme måde, som jeg tror ALTENER II vil gøre det. Jeg er glad for, at det vil blive del af en energiramme, som har ladet vente længe på sig. Det vil gøre det klart for medlemmerne af dette Parlament eksakt, hvad vi gør på energiområdet, og jeg håber, at vi får et retsgrundlag for dette meget snart. Kommissæren har Europa-Parlamentets støtte til at skubbe ALTENER II fremad

Matikainen-Kallström
Ærede hr. formand, jeg er for Kommissionens forslag om at fortsætte ALENER 1. Betænkningen indeholder dog indslag, som jeg ikke kan acceptere, f.eks. modstillingen af vedvarende energikilder og fusionsundersøgelser.
Vi skal holde benene fast på jorden, når der opsættes formål for de få procenters andel af energiproduktionen, som vedvarende energikilder udgør. Mere effektive metoder til at reducere kuldioxidudslip er udbygning af kerne- og vandkraft. Hvis ét kulkraftværk på tusinde megawatt blev erstattet med kernekraft, vil kuldioxidudslippene reduceres med seks millioner tons pr. år, hvilket faktisk er meget. Hele Finlands kuldioxidudslip i 1996 var seks millioner tons.
Vi bør ikke glemme, at alle former for energiproduktion, også den vedvarende, har negative miljøpåvirkninger. De mest lovende af de vedvarende energikilder er biomasse, nærmest træbrændingsmaterialer. Finland er et af Europas førende lande i at udnytte træbrændingsmaterialer mest på grund af industriens energiudnyttelse af affaldsmassen. Ca. 15 % af den finske el produceres ved hjælp af træbaserede brændsler.
Solenergi og vindkraft vil faktisk i fremtiden blive marginale energikilder. Der skal ske et radikalt teknisk gennembrud i udnyttelsen af solenergi, ellers har den ikke nogen betydning i energiproduktionen. Vindkraften er på sin rette plads ved småproduktion af el, i en skærgård eller ved kyststrækninger. Danmark, som på grund af den geografiske beliggenhed har fortræffelige vindforhold, producerer kun cirka tre procent af sit elforbrug med vindkraft.
I betænkningen anmodes der om at fokusere mere på forskningen i vedvarende energikilder, så resultaterne vil se bedre ud. Selvom jeg normalt er for forskning, kan jeg ikke støtte dette krav. Fremtidsudsigterne for vedvarende energikilder er ikke afhængig af økonomiske indsatser, for deres position i energiproduktionen vil ikke blive ændret fra det marginale.

Papoutsis
Hr. formand, mine damer og herrer parlamentsmedlemmer, tillad mig først at rette en særlig tak til ordføreren, fru Bloch von Blottnitz, for hendes glimrende betænkning
Det første ALTENER-program har haft stor betydning for fremme af de vedvarende energikilder og programmets første resultater har været særdeles tilfredsstillende. Det nye ALTENER II-program er ikke blot en forlængelse af det gamle program. Jeg tror, at ALTENER II-programmet vil vise sig at komme til at spille en særlig stor rolle.
Jeg vil gerne først kommentere formålet med det nye program. Det første punkt, jeg vil omtale, er grønbogen om vedvarende energikilder, som jeg havde lejlighed til at forelægge for Parlamentet for nogle måneder siden. Deres forslag og den umiddelbare støtte, De gav vores grønbog, gjorde det muligt for os at gå videre til at udarbejde vores hvidbog om en fællesskabsstrategi og samtidig en ny handlingsplan for de vedvarende energikilder. Jeg vil gerne over for Dem fremhæve, at jeg agter at forelægge denne hvidbog for Kommissionen inden udgangen af november.
ALTENER II-programmet skal kunne integrere nye aktioner som led i vores generelle strategiske ramme for Fællesskabets støtte til vedvarende energikilder samt den nye handlingsplan, som vi vil forelægge snarest.
Det andet punkt, som jeg vil kommentere, vedrører forslaget om et rammeprogram for energi, som vi i dag har drøftet i Kommissionen. ALTENER II-programmet vil komme til at indgå i dette rammeprogram for energi og vil udgøre en af dets hovedhjørnesten
Jeg vil gerne understrege, at det af hensyn til programmets uafbrudte drift er nødvendigt, at ALTENER II vedtages af Rådet. Dette er helt i overensstemmelse med rammeprogrammet, som det i sidste ende vil indgå i, når dette vedtages i de kommende måneder, eventuelt til næste år.
Det tredje punkt vedrører udvidelsesproceduren for Den Europæiske Union. Dette nye program indeholder nemlig mulighed for, at landene i Central- og Østeuropa og Cypern som led i bestræbelserne på at lette disse landes tiltrædelse af Den Europæiske Union vil kunne deltage i programmet; det samme gælder medlemsstaterne af Det Europæiske Økonomiske Samarbejdsområde.
Med hensyn til de aktioner og foranstaltninger, vi agter at iværksætte som led i ALTENER II-programmet, er det først og fremmest vores mål at fortsætte og udvide de aktioner i programmet, vi mener er positive og har givet resultater. Vi vil først og fremmest koncentrere vores opmærksomhed omkring de foranstaltninger, hvor vi kan forbedre de hidtidige resultater, og desuden øge vores bestræbelser på at skaffe konkrete resultater.
Programmet omfatter ligeledes nye aktioner med to konkrete mål. For det første at støtte nye private og offentlige investeringer til produktion og udnyttelse af energi fra vedvarende energikilder. For det andet at tilvejebringe de nødvendige midler til at gennemføre og opfølge fællesskabsstrategien og handlingsplanen for vedvarende energikilder med en tidshorisont frem til 2010.
Hr. formand, ALTENER II-programmet har faktisk særlig stor betydning. Det har det, fordi det - som mange af talerne har anført - bidrager til gennemførelse af Fællesskabets mål som helhed med hensyn til nedsættelse af emissionerne af de gasarter, der er årsagen til drivhuseffekten. Det vil ligeledes komme til at spille en stor rolle for bestræbelserne på at øge de vedvarende energikilders andel i vores energibalance og på at mindske Unionens afhængighed af energiimport.
Vi må ikke glemme, at udviklingen af de vedvarende energikilder skal føre til, at de får en større markedsandel. På denne måde medvirker dette aspekt positivt til at fremme Unionens generelle politiske prioriteringer med hensyn til den økonomiske og sociale samhørighed, den lokale og regionale udvikling, den økonomiske udvikling generelt og naturligvis skabelse af arbejdspladser.
Hr. formand, jeg vil nu gennemgå de ændringsforslag, der er stillet. Men først en generel bemærkning: de fleste af ændringsforslagene giver os mulighed for at forbedre vores forslag, og vi kan derfor acceptere dem. Visse af ændringsforslagene synes snarere at vedrøre hvidbogen om fællesskabstrategien for vedvarende energikilder frem for ALTENER-programmet i sig selv. Helt konkret kan Kommissionen acceptere ændringsforslag 2, 6, 8, 9, 10, 19, 21, 23 og 25 i den form, de er stillet i.
Kommissionen kan ligeledes i princippet acceptere en række af Parlamentets øvrige ændringsforslag. Vi kan enten indarbejde dem i teksten med en ændret formulering eller de er i forvejen dækket af vores forslag. I denne sammenhæng kan vi acceptere ændringsforslag 5 og 7 med mindre ændringer.
Med hensyn til ændringsforslag 12 er vi af den opfattelse, at der godt i vores forslag kan indføjes en generel henvisning til målet om en fordobling af de vedvarende energikilders andel inden 2010 som en følge af forhandlingerne omkring hvidbogen. Men disse konkrete mål vil blive yderligere udviklet i hvidbogen. Anden del af ændringsforslag 12 mener vi kan indarbejdes i forslaget, bortset fra henvisningen til fremme af teknologien, netop fordi denne henvisning snarere har forbindelse til de aktiviteter, der afvikles som led i THERMIE-programmet.
Indholdet af ændringsforslag 13 mener vi er dækket af programmets artikel 1.
Vi er ligeledes enige med ændringsforslag 15. Derfor vil vi omformulere henvisningen til de forskellige sektorer, som er genstand for de undersøgelser, der er nævnt i artikel 2, stk. 1, litra a).
Med hensyn til ændringsforslag 16 er jeg enig med Dem i, at den miljøbevidste turisme må være en ufravigelig del af planlægningen på det lokale og regionale niveau. Ændringsforslag 16 kunne indgå i forslaget på det sted, hvor vi henviser til visse afgørende sektorer for programplanlægningen.
Vi kan ligeledes acceptere en mere præcis omformulering af de informationsforanstaltninger, der henvises til i artikel 2, stk 1, litra g), således at indholdet af ændringsforslag 17 og 18 kan optages i forslaget.
Med hensyn til ændringsforslag 20 mener Kommissionen, at formuleringen af første og tredje led i artikel 2, stk. 1, litra f), bør være både afrundet og fuldstændig. Opfølgningen og iværksættelsen af strategien og dens gennemførelse på fællesskabsplan og på nationalt plan bør dække alle aspekter og alle de sektorer, der er omfattet af hvidbogen. Derfor vil det ikke være hensigtsmæssigt kun at henvise til enkelte sektorer. Af denne grund foretrækker vi at fastholde vores oprindelige tekst på dette punkt.
Vi er derimod enig i ændringsforslag 22 og vil indarbejde det gennem en passende omformulering af artikel 2.
Derimod kan Kommissionen ikke acceptere ændringsforslag 1, 3, 4, 11, 14, 24, 26 og 27.
Med hensyn til ændringsforslag 1 udtrykker Kommissionen sin fulde tilfredshed med ALTENER-konferencen og agter at gentage dette forsøg, der viste sig nyttigt. En sådan henvisning vil imidlertid kunne indføres i forslagets begrundelse, men ikke i beslutningens lovgivningsmæssige del. Det samme gælder for ændringsforslag 3.
Ændringsforslag 4 er et eksempel på et initiativ, der snarere hører hjemme i hvidbogen om fællesskabsstrategien.
Indholdet af ændringsforslag 11 om åbning af ALTENER-programmet for landene omkring Middelhavet kan ikke for øjeblikket accepteres, da der ikke findes associeringsaftaler med disse lande.
Med hensyn til ændringsforslag 14 mener Kommissionen, at bevillingsrammen må afgøres af budgetmyndigheden. Derfor er vi ikke i stand til at acceptere dette ændringsforslag.
Ændringsforslag 24 kan heller ikke accepteres, da Kommissionens beretninger til institutionerne behandles i artikel 6.
Med hensyn til ændringsforslag 26 og 27, der vedrører komitologispørgsmålet, kan Kommissionen ikke acceptere dem, fordi vi også i dette konkrete tilfælde må følge de generelle retningslinjer for området.
Hr. formand, før jeg slutter, vil jeg gerne meddele, at Kommissionen i dag til formiddag drøftede rammeprogrammet om energi. Som De ved, vedrører en stor del af dette program vedvarende energikilder og energieffektivitet. Desværre kunne Kommissionen ikke nå frem til at træffe en endelig afgørelse om programmet, selvom der var enighed om det politiske mål for programmet, fordi der var forskellige tilgange og forskellige opfattelser om budgetsiden af programmet. Jeg må helt ærligt sige, at jeg ikke var særlig tilfreds med de synspunkter, der fremsattes. Den vigtigste indvending, der fremførtes, var imidlertid, at der ikke i de nuværende finansielle overslag, der naturligvis også gælder for perioden 1998-1999, er plads til større forhøjelser af bevillingerne til vedvarende energi, da Parlamentet ikke nåede at udtrykke den politiske vilje, som den udtrykker her i dag og gjorde det i forbindelse med budgetforhandlingen for 1998. Rammerne for de næste finansielle overslag fra 2000 og fremefter står dog åbne, da der ikke i øjeblikket er tilsvarende begrænsninger for denne periode. Den eneste officielle foregribelse, man kan tale om fra de institutionelle organers side, er Kommissionens forslag om Agenda 2000. Og Agenda 2000 har ikke sat energien som en af sine højeste prioriteringer.
Jeg er imidlertid overbevist om, at netop fordi vi endnu er i starten af denne procedure og af forhandlingerne i Rådet og Parlamentet, bør vi som repræsentanter for alle, der tror på og ønsker en fortsættelse af støtten til de vedvarende energikilder og at dette bør blive et område, hvor der skal afsættes betydelige investeringer og indsættes betydelige bevillinger over fællesskabsbudgettet, fordi de netop bidrager til opfyldelsen af alle de basale prioriteringer omkring miljøbeskyttelse, nye teknologier og skabelse af nye arbejdspladser, øge vores bestræbelser i de kommende år på, at de vedvarende energikilder rent faktisk ikke alene bliver en prioriteret politik på papiret, men også bliver det ved tildelingen af bevillinger over fællesskabsbudgettet.
Af disse årsager vil jeg gerne på den ene side tage imod Deres kritik vedrørende størrelsen af de bevillinger, vi har foreslået til ALTENER-programmet, men på den anden side forklare Dem, at vi befinder os i en meget vanskelig position på grund af netop den samme meget vanskelige situation, som hele Den Europæiske Union befinder sig i.
Hr. formand, mine damer og herrer parlamentsmedlemmer, jeg vil gerne understrege, at Kommissionen sætter alt ind på at indarbejde størstedelen af Parlamentets ændringsforslag i teksten til dens forslag til ALTENER IIprogrammet. Jeg vil gerne endnu en gang takke Dem, og ordføreren, fru Bloch von Blottnitz, samt alle, der har taget ordet, for Deres støtte til dette konkrete forslag og til vores generelle fælles bestræbelser på at fremme de vedvarende energikilder.

Bloch von Blottnitz
Jeg har kun et spørgsmål: Hvordan forholder det sig med ændringsforslagene 28 og 29? Her har vi desværre ikke hørt noget fra Dem, og det er for os nogle meget vigtige ændringsforslag. Hvis De ikke har dem foran Dem nu, kan De måske fortælle os det i morgen tidlig.

Formanden
Vi finder en anden måde at overbringe Dem svaret.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 11.00.

Fiskeriaftale med Mauretanien
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A4-0303/97) af Imaz San Miguel for Fiskeriudvalget om forslag til Rådets forordning (EF) om indgåelse af aftalen i form af brevveksling om ændring af aftalen om samarbejde mellem Det Europæiske Fællesskab og Den Islamiske Republik Mauretanien inden for havfiskeri (KOM(97)0263 - C4-0421/97-97/0158(CNS)).

Imaz San Miguel
Hr. formand, den betænkning, som vi behandler i dag, blev godkendt af Fiskeriudvalget den 8. oktober og henviser til fire tekniske ændringer til den gældende fiskeriaftale mellem Den Europæiske Union og Mauretanien. Sandheden er, at det er ændringer af mindre betydning. Under alle omstændigheder vil jeg gerne takke kommissæren, fordi hun er til stede så sent her i salen, selvom disse ændringer er af mindre betydning, og på trods af at hun i dag har været på rejse.
Der er tale om ændringer, der ikke vedrører væsentlige punkter i fiskeriaftalen som f.eks. aftalens varighed, finansiel godtgørelse og fiskerimuligheder, men kun rent tekniske spørgsmål, og der var allerede i artikel 8, stk. 5 i den gældende aftale taget højde for ændring heraf.
Rent konkret omfatter den første ændring en ændring af fangsttiden for blæksprutter, og denne ændring er faktisk allerede blevet gennemført før den 31. juli i år og omfatter maksimalt tre fartøjer fra kvoten for det andet år, som overføres til kvoten for første år, således at den oprindelige fordeling med 25 og 40 fartøjer for første år ændres til 28 og 37, samtidig med at der bibeholdes en fleksibilitetsmargen på 3 % for den tonnage, der er autoriseret i den foregående aftale.
Den anden ændring, som netop er udført efter anmodning fra de mauretanske myndigheder, har til formål at tilpasse aftalen til den nationale mauretanske lovgivning, og derfor forbydes det i pelagisk fiskeri at fordoble trawlposen og at fordoble de tråde, der danner trawlposen.
Den tredje ændring vedrører muligheden for, at stangfiskerfartøjer til tunfiskeri og langlinefartøjer med flydeline kan opnå licenser kvartalsvis i stedet for pr. år som i den gældende aftale. Dette naturligvis med en forholdsmæssig reduktion af gebyrerne.
Endelig vedrører den fjerde ændring, at de 22 pelagiske fartøjer skal betale et månedligt bidrag på ECU 350 pr. fartøj til udgifter til videnskabelig observation.
Altså fire ændringer, som ikke vedrører væsentlige punkter i aftalen eller dens budgetmæssige forhold, og som på en vis måde bidrager til at forbedre mulighederne for Fællesskabets redere og i nogle tilfælde til at anvende foranstaltninger til bevarelse af ressourcer i henhold til mauretansk lovgivning.
Det er derfor fire tekniske ændringer, som naturligvis også bør godkendes af dette Parlament, alt sammen inden for rammerne af fiskeriaftalen med Mauretanien, som er gunstig for fællesskabsflåden og med gyldighed indtil juli 2001.
Som det anføres i betænkningen om den fælles fiskeripolitik efter år 2002, som blev forhandlet her i Parlamentet i eftermiddags, udgør fiskeriaftalerne et vigtigt element for fællesskabsflåden over for den manglende ligevægt mellem kapacitet og ressourcer, og da de skaber beskæftigelse og økonomisk aktivitet i Den Europæiske Union, bør vi støtte disse ændringer, som udgør en forbedring af en af de eksisterende aftaler.
Jeg håber derfor, at Europa-Parlamentet vil nå til et endeligt kompromis i forsvaret af denne filosofi om fiskeriaftalerne - som altid tilpasses til virkeligheden i det land, hvormed de indgås - og de ændringer, som vi skal godkende, bidrager derfor til denne udvikling.
Med hensyn til proceduren er der et andet aspekt, som jeg ønsker at understrege. Således som Retsudvalget i et brev til Europa-Parlamentets Fiskeriudvalg har udtrykt det, berettiger forslaget til beslutning til ændring af denne aftale ikke til, at der afgives samstemmende udtalelse, da ingen af bestemmelserne individuelt betragtet har betydelige budgetmæssige virkninger, således som det fastsættes i traktatens artikel 228. Dette hindrer dog ikke Parlamentet i at opretholde sin holdning - og dette vil fru Palacio naturligvis fremføre senere med meget større præcision - som er udtrykt i beslutningen fra november 1996, hvori det skønner, at det relevante retsgrundlag for fiskeriaftalen mellem Den Europæiske Union og Mauretanien kræver samstemmende udtalelse i henhold til bestemmelserne i artikel 43. Dette er en af Europa-Parlamentets beføjelser, som vi hverken bør eller kan afvise, og hvis opfyldelse betyder, at borgerne får større magt og kontrolmulighed, hvilket i sidste ende giver større sikkerhed for det europæiske projekt.
Derfor henviser vi udtrykkeligt til denne holdning i punkt 2 i den lovgivningsmæssige beslutning, som vi skal stemme om.
Af disse årsager, og således som den er godkendt af Fiskeriudvalget og med de obligatoriske positive udtalelser fra Udvalget om Retlige Anliggender og Borgernes Rettigheder på den ene side og Udvalget om Udvikling og Samarbejde på den anden side, anmoder jeg plenarforsamlingen i Europa-Parlamentet om at godkende nævnte betænkning, som vi skal stemme om i morgen formiddag.
Jeg vil endnu engang, hr. formand, takke kommissæren for hendes tilstedeværelse her i dag. Selvom hun ikke var her, har hun dog været så venlig at være til stede ved forhandlingen af denne betænkning om tekniske ændringer, der, selvom de er af mindre betydning, naturligvis er vigtige som alle foranstaltninger, der træffes af Den Europæiske Union.

Medina Ortega
Hr. formand, det er alt for sent på aftenen til en dybdeborende akademisk tale om aftalen med Mauretanien. Ordføreren har fremstillet det med al ønskelig tydelighed: Der er ikke tale om en komplet international traktat, men en enkelt brevveksling. En brevveksling, som medfører nogle tekniske justeringer, og som derfor medfører, at det retsgrundlag, som er foreslået af Udvalget, er fuldstændig korrekt.
Men da det er så sent på aftenen, ved jeg ikke, hr. formand, om det ikke i stedet for at udføre en komplet analyse ville være bedre, når kommissæren nu er til stede, at fortælle en historie, som om vi befandt os i et eventyr fra 1001 Nat for at se, om det så ville blive nemmere for os at gå til ro.
Kommissæren og jeg selv var i vores unge dage beundrere af en tankegang, som jeg formoder, at mange af de tilstedeværende også var det. Jeg taler om en stor kinesisk politikers tankegang. Han hed Mao Zedong og efterlod et værk, som fik stor betydning, og som hed Den lille røde bog . Via en oversættelse - for jeg læste aldrig Den lille røde bog på kinesisk, da jeg ikke er i besiddelse af denne evne - læste jeg en meget berømt sætning i denne bog, hvor Mao Zedong anbefalede, at man i stedet for at give et barn en fisk, så det kunne spise, i stedet skulle give det en fiskestang, så det selv kunne fiske.
Den lille røde bog fik tilsyneladende kolossal betydning, enorm betydning. Og på nuværende tidspunkt har kineserne på usædvanlig vis forøget deres fiskerikapacitet indtil et punkt, hvor der på samme tidspunkt, hvor vi bekymrer os om en teknisk ændring i aftalen med Mauretanien, sker der tilfældigvis det, at jeg bor meget tæt ved havet, og fiskerne fortæller mig, at den kinesiske flåde, mens vi fisker en enkelt fisk ad gangen, så er der nok nogle millioner kinesere, som fisker løs, for fiskestimerne bliver totalt raseret.
Dette beviser altså på den ene side brugbarheden af Mao Zedongs tankegang, effektiviteten af Mao Zedongs tankegang, og samtidig faren for fiskeriet og fiskene. For de har tilsyneladende en teknik - jeg ved ikke, om de har lært den af Kungfutse eller Laotse - som gør, at de kan dække en bestemt zone, og i denne zone sejler de kinesiske skibe frem og tilbage, mens alle kineserne fisker, således at der efter nogle få sejladser ikke er en eneste fisk tilbage endsige mulighed for en fisk i fremtiden.
Da vi har fået kommissæren til at komme her i aften, selvom det er sent, og hun tydeligvis er træt, vil jeg gerne benytte lejligheden til at se, om vi med den samme instruktive og belærende ånd, som Mao Zedong betjente sig af, fra Kommissionens side ikke kunne give dem yderligere en lektie og forklare kineserne, at hvis de fisker for mange fisk, vil de til sidst ende med ikke at have noget at spise og derfor sulte. Og man bør forklare vores mauretanske venner og vores kinesiske venner, at når man fisker, er begrænsning en dyd.
Jeg tror, at Det Europæiske Fællesskab på nuværende tidspunkt foregår med et godt eksempel på dette område. Jeg tror, at vi bekymrer os, og jeg tror, at kommissær Bonino bærer en stor del af ansvaret og en stor del af fortjenesten for denne begrænsning og for den måde, hvorpå Den Europæiske Union for øjeblikket udøver sit fiskeri. Men måske kunne Det Europæiske Fællesskab som en anden side af denne aktivitet - og jeg ved, at kommissær Bonino er meget overbebyrdet i sit arbejde - udnytte disse fiskeriaftaler til at forklare vores mauretanske venner og vores kinesiske venner, at efter en periode med en vis fangsteffektivitet opstår der destruktion.
Som konklusion, hr. formand, er det altså ikke tilstrækkeligt, at vi i Fællesskabet begrænser vores fiskerikapacitet og tager specifikke forholdsregler for at opnå denne reduktion, men vi burde måske også udnytte vores position til at vise andre, at fiskeri er en meget farlig aktivitet, at overfiskeri kan ødelægge fiskestimerne, og at vi måske kan hjælpe kineserne og mauretanerne til at udøve denne aktivitet med en vis moderation og begrænsning.

Palacio Vallelersundi
Hr. formand, fru kommissær, efter hr. Medinas særdeles interessante afstikker er det lidt hårdt at vende tilbage til spørgsmålet om retsgrundlaget. Jeg må også sige, at hr. Imaz San Miguel allerede har sagt det vigtigste.
På vegne af Retsudvalget er det vigtigt at fremhæve, at vi finder det retsgrundlag, der er foreslået af Kommissionen, egnet, altså artikel 43 med hensyn til grundlaget og artikel 228, stk. 3, afsnit 1 med hensyn til formen. Og som hr. Imaz San Miguel sagde det, er det, fordi det ikke anses, at der ved denne retsakt indføres væsentlige ændringer, som har betydelige budgetmæssige virkninger.
Og også fordi der i dette tilfælde og i fællesskabsretten ikke er tale om parallelitet med hensyn til formerne. Det vil sige, at ændringen af en retsakt ikke nødvendigvis behøver følge samme procedure som den grundlæggende retsakt.
Når dette er sagt, må vi, selvom hr. Imaz San Miguel allerede har gjort det, insistere på, at Parlamentet står fast, således som Kommissionen gjorde det i sin tid, i sit forsvar af, at det egnede retsgrundlag for retsakten om aftalen med Mauretanien - forordning nr. 408/97 - er artikel 228, stk. 3, afsnit 2 sammen med artikel 43, der fortsat gælder for grundlaget. Og dette er således, fordi Domstolen, hvad angår tværinstitutionelle aftaler, som dette Parlament har anmodet om, eller i sidste ende og hvis der ikke er anden udvej, ikke for øjeblikket accepterer dette retsbegreb, hvorom det på nuværende tidspunkt er usikkert, om det har betydelig budgetmæssig virkning. Parlamentet bør kræve fortolkningsret, og især når der som i dette tilfælde i Rådet ikke er nogen årsag til at ændre det retsgrundlag, som i sin tid blev foreslået af Kommissionen, der, som det er Parlamentets kriterium, var artikel 228, stk. 3, afsnit 3.
Altså, hr. formand, har vi her en appel om ophævelse for Domstolen, og vi håber, at det i dette tilfælde bliver Domstolen, som afgør, hvad der skal forstås ved begrebet »betydelige budgetmæssige virkninger«.

Bonino
Hr. formand, mine damer og herrer parlamentsmedlemmer, egentlig har jeg ikke meget at tilføje vedrørende hr. Imaz San Miguels betænkning, for, som han selv sagde, det drejer sig om nogle tekniske forholdsregler og små ændringer, som forbedrer bevarelsen af ressourcerne med mere selektive midler.
Jeg vil derfor benytte disse få minutter til at sige to ting: Den første vedrører fiskerflåden uden for Fællesskabet i Mauretanien. Der blev for ti dage siden aflagt besøg i Mauretanien for at kontrollere fiskeriaftalen. Og der er rent faktisk to problemer: Det ene er den kinesiske flåde, der sejler under mauretansk flag i joint venture eller lignende, men der er også et andet problem, og det er den ikke-industrielle flådes uregelmæssige udvikling. Der er nu 3.000 eller 4.000 kanoer, som fisker blæksprutter, og som endvidere fisker i kystområdet, som er disse dyrs yngleplads. Vi har altså disse to problemer. Og jeg vil gerne forsikre hr. Medina om, at vi forklarer alt dette med alle mulige argumenter. Men vi kan ikke tvinge dem til noget, for det er et suverænt land, der handler på eget søterritorium. Den drøftelse, vi også havde med de mauretanske fiskere - ikke de kinesiske, men de mauretanske - kan dog hjælpe os til at nå blot lidt af konceptet om ansvarligt fiskeri, som vi alle forsøger at opfylde i fællesskabsflåden med mange problemer for fiskerne.
Denne dialog er derfor allerede påbegyndt, men man kan ikke gennemtvinge den af juridiske årsager, som De udmærket forstår. Men jeg har tillid til, at vi i det mindste kan opnå nogle positive aspekter, f.eks. at også den ikkeindustrielle flåde overholder fredningstiden i yngleområderne. Endvidere hjælper vi mauretanerne med medlemsstaterne, men også med delvis finansiering af denne aftale for at forbedre kontrolsystemet. Det bliver en meget lang vej, men jeg vil forsikre parlamentsmedlemmet om, at det er en af vores bekymringer.
Hr. formand, mine damer og herrer parlamentsmedlemmer, tillad mig at bruge to minutter til at fremkomme med nogle præciseringer vedrørende den forhandling, der har fundet sted i dag. I eftermiddag var der en meget lang forhandling her i Parlamentet om reformen af den fælles fiskeripolitik efter år 2002. Jeg var ikke til stede, hr. formand, ganske enkelt, fordi jeg stadig ikke er i besiddelse af allestedsnærværelsens gave. Og jeg var hverken på rejse eller i biografen, men lige her overfor, til et forbrugermøde, hvortil der var kommet snesevis af mennesker.
Parlamentet, hr. formand, udarbejder naturligvis selv sin dagsorden, men i samme øjeblik, jeg fik at vide, at denne forhandling ville finde sted i dag, kontaktede jeg formanden for Fiskeriudvalget og generalsekretariatet for at forsøge at få ændret dagsordenen, så jeg kunne være til stede, da forhandlingen om reformen af den fælles fiskeripolitik, som De kan forestille Dem, er af meget stor interesse for mig. Dagsordenen kunne ikke ændres. Man forklarede mig, at betænkningerne opføres på dagsordenen alt efter vigtighed, og derfor kunne den ikke opføres til forhandling om aftenen. Og jeg kan altså stadig ikke udføre allestedsnærværelsens mirakel, hr. formand.
Jeg siger dette, fordi på baggrund heraf og på baggrund af, at formanden for Fiskeriudvalget ved, at vi forsøgte at ændre dagsordenen for Parlamentet allerede for ti dage siden for at se, om det kunne ordnes, mener jeg, at nogle af kritikpunkterne i dag dels er lamslående og dels er politisk ikke særligt hensigtsmæssige. At fortolke Kommissionens manglende tilstedeværelse ved dagens forhandling som ringe interesse fra kommissærens side forekommer mig ærligt talt for billigt. Jeg forestiller mig, at fru formand Fraga også er meget interesseret i fiskeri, og når hun ikke er til stede nu her, regner jeg med, at hun har andet at foretage sig. Jeg beklager mig ikke, jeg klager ikke. Jeg håber blot, at forholdet mellem vores institutioner kan blive mere korrekt, og jeg stoler på dette, hr. formand.

Formanden
Tak., fru kommissær. Vi må naturligvis gå ud fra, at heller ikke Fru Fraga har evnen til at være til stede flere steder på en gang, og at hun nok deltager i andre møder i øjeblikket.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 11.00.
(Mødet hævet kl. 00.30)

