Godkendelse af protokollen
Janssen van Raay
Fru formand, grunden til at jeg vil sige noget til protokollen er mit brev som bebudet til formanden i går. Jeg vil gerne takke kvæstorerne, fordi de har accepteret min anmodning om at forelægge lovligheden, ikke opportuniteten, men lovligheden af systemet om afstemningspligt, finansiel disciplin og de skattemæssige konsekvenser heraf for den juridiske rådgiver, som jeg har stor tillid til. Hjertelig tak kvæstorer, og også en tak til vores kollega, hr. Falconer, der har sat gang i tingene på vegne af Parlamentets backbenchers , hr. Falconer og kvæstorer, hjertelig tak.

Rübig
Fru formand, i spørgetiden trak jeg mit spørgsmål til Kommissionen tilbage, men det er ikke blevet noteret i protokollen.

Formanden
Det vil naturligvis blive gjort. Er der flere indsigelser?

Hardstaff
Fru formand, jeg ser af bilaget til protokollen, at min stemmeafgivelse ikke er registreret for de to første afstemninger, hvor jeg var til stede, og som jeg mente, at min maskine havde registreret. Jeg stemte »nej« ved første afstemning og »nej« ved den anden afstemning.

Formanden
Det vil blive rettet.
(Protokollen godkendtes)

Formanden
Jeg giver fru Gonzáles Álvarez ordet til forretningsordenen.

González Álvarez
Fru formand, jeg vil gerne komme med en opfordring til Dem. I den sidste mødeperiode vedtog vi en beslutning om at fordømme situationen for fanger og dødsdømte i Ækvatorialguinea.
I forgårs døde bubi-lederen Martín Puye. Mens han sad fængslet under forfærdelige forhold i de ækvatorialguineanske fængsler, tillod man ham ikke at tale med nogen som helst, og han fik rationeret vand og mad. Cellen, han opholdt sig i, var 1½ meter gange 1½.
Vores parti opfordrer formandskabet til at anmode myndighederne i Malabo om at iværksætte en undersøgelse og til, at Europa-Parlamentet tager de nødvendige forholdsregler for at undgå, at noget lignende sker igen, for der er mange andre fanger i samme situation, som denne bubi-leder var. Vi bør herfra forhindre, at en sag som denne sker igen. Denne mand var 58 år gammel. Det er forfærdeligt, at han skulle dø på denne måde. De øvrige fanger er ikke dømt til døden, men de vil dø på samme måde under disse fængselsforhold.

Formanden
Fru Gonzàlez Alvarèz, det er naturligvis vanskeligt at gribe ind herfra. Vi bliver nødt til at overveje, i hvilken form protester fra vores side måske alligevel for fremtiden kan være til gavn. Jeg mener, at jeg måske skal videregive det til det kompetente udvalg eller i første omgang til Præsidiet.
Jeg giver ordet til hr. Morris.

Morris
Fru formand, jeg har en bemærkning til forretningsordenen. I aftes under spørgetiden nåede vi ikke til det spørgsmål, jeg havde i sinde at stille til Rådet. Det er et vigtigt spørgsmål.
Der er p.t. fem fanger i et saudiarabisk fængsel, som er anklaget for apostasi, og de står over for at blive dømt til døden ved halshugning. To af dem er europæere, og det er højst sandsynligt, at de som følge af appeller fra syv medlemsstater vil få deres dødsdom omstødt, muligvis til fængselstraf. Ud af de fem er tre filippinere, og det er højst sandsynligt, at filippinerne - med andre ord ikke-europæerne, der er anklaget for apostasi i Saudi-Arabien - ligesom tidligere rent faktisk vil blive halshugget med sværd.
Jeg vil appellere til formanden og til Parlamentet, og bestemt også til Rådet om, at vi fremsætter en øjeblikkelig appel til myndighederne i Saudi-Arabien om at udvise nåde og mildhed over for alle fem. Vi vil rent faktisk appellere for den grundlæggende religionsfrihed i Saudi-Arabien. Jeg vil fremsætte en øjeblikkelig appel for disse fem mennesker, for at denne foranstaltning træffes straks.

Formanden
Hr. Morris, formandskabet er til stede. Jeg ved ikke, om de pågældende har noteret Deres spørgsmål, ellers kunne vi her stille Deres spørgsmål til rådighed skriftligt endnu en gang, for at formandskabet kan give udtryk for denne protest.
Jeg giver ordet til fru Ferrer.

Ferrer
Fru formand, jeg vil gerne tilslutte mig fru González' ord fuldt ud, for det drejer sig ikke blot om, at der nu desværre er et dødsfald, nemlig lederen af bubi-folket, men derimod om at der er andre 10 eller 11 personer i fare. Det er min opfattelse, at Parlamentet, som har udtalt sig kategorisk mod dødsstraf generelt og konkret mod den dødsstraf, som visse fanger i Ækvatorialguinea er idømt, som et minimum bør handle gennem formandskabet for Rådet. Vi kunne sende denne besked til Rådet for at få det til at gribe ind over for myndighederne i Ækvatorialguinea og i hvert fald for at få disse til at tillade et besøg af repræsentanter for Den Europæiske Union med henblik på at kontrollere fangernes situation og således garantere en retfærdig behandling af dette folk.

Formanden
Tak, fru Ferrer, vi har taget det til efterretning. Vi vil gøre sådan.
Jeg giver ordet til hr. Smith.

Smith
Fru formand, jeg har nogle korte kommentarer, som jeg håber, at formandskabet vil tage til sig.
Jeg forstår, at Sydkoreas regering som følge af uroen på arbejdsmarkedet i landet har udstedt arrestordrer for 55 ledende fagforeningsfolk. Jeg vil gerne bede formandskabet om at gøre det ret så klart, at vi ikke accepterer og grundlæggende er imod en sådan adfærd.

Arbejdet i Udvalget for Andragender 1997-1998 -Ændring af forretningsordenens artikel 156, stk. 3 -Ændring af forretningsordenens artikel 156
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er forhandling under ét om følgende betænkninger:
A4-0250/98 af Fontana for Udvalget for Andragender om arbejdet i Udvalget for Andragender i parlamentsåret 1997-1998; -A4-0209/98 af Evans for Udvalget for Forretningsordenen, Valgs Prøvelse og Medlemmernes Immunitet om ændring af forretningsordenens artikel 156, stk. 3, om retten til at indgive andragender; -A4-0158/98 af Wibe for Udvalget for Forretningsordenen, Valgs Prøvelse og Medlemmernes Immunitet om ændring af forretningsordenens artikel 156 om retten til at indgive andragender.
Fontana
Fru formand, ærede kolleger, mødeperioden i juli giver traditionelt Udvalget for Andragender lejlighed til fremlægge sin årlige betænkning, men det er også en lejlighed for parlamentsmedlemmerne til at tale om organet for andragender. Forståelsen af dette organ lader undertiden til at være omvendt proportional med dets vigtighed.
Andragender gør det muligt for de europæiske borgere at komme tættere på Fællesskabets institutioner via deres anmodninger, og det giver desuden institutionerne mulighed for at få kendskab til borgernes bekymringer og forventninger, ikke mindst når forvirringen mellem fællesskabsbestemmelserne og de nationale bestemmelser ender med en krænkelse af den enkeltes rettigheder. Der er faktisk mange andragender - jeg vil endda sige alt for mange - der viser, at medlemsstaterne ikke overholder de samme bestemmelser, som de har været med til at vedtage på europæisk plan, eller at de anvender disse forkert. Hvad enten det drejer sig om de mere almindelige tilfælde med forskelsbehandling af EU-borgere og de nationale borgere, eller om de mere specifikke tilfælde, hvor EU-borgere trues med udvisning, blot fordi de er blevet arbejdsløse, eller hvor det ikke lykkes for udøverne af liberale erhverv at få anerkendt deres diplom, så er der et utal af yderst interessante tilfælde, som EU-borgerne forelægger for Europa-Parlamentet via andragenderne.
Der er tale om nogle menneskelige tilfælde, som undertiden er vanskelige, men som altid er lærerige, og vi forsøger at løse disse inden for de snævre grænser for vores midler, ressourcer og kompetence. Dette er også muligt takket være bidraget fra Kommissionen og dens tjenestegrene, og jeg vil gerne understrege, at de til forskel fra Rådet og de nationale stater er i stadig dialog med vores udvalg, nemlig næsten dagligt.
De mange tilfælde, som vi har oplevet og løst, giver os et vink om og en opfordring til at kræve en stærkere og mere direkte lovgivningsrolle til Europa-Parlamentet, der har folkets gunst, og til at gøre informationen af selve Parlamentet og Udvalget for Andragender bedre.
Det er derfor nødvendigt at foretage en grundig overvejelse, også i betragtning af udvidelsen, med det formål at identificere nogle nye instrumenter og procedurer, så andragenderne bliver behandlet effektivt. Disse procedurer skal inddrage de nationale myndigheder og institutionerne, navnlig Rådet, i højere grad og på en mere direkte måde, da de alt for ofte forholder sig tavse og passive over for vores anmodninger om information og handling.
I betænkningen glæder vi os ligeledes over, at forbindelserne med Den Europæiske Ombudsmand er givtige og konstruktive, hvilket er til gavn for de europæiske borgere og gennemsigtigheden i Fællesskabets indsats. Vi håber desuden på en bedre anvendelse af de nye informationsteknologier, hvor Parlamentet også får de rette instrumenter til rådighed.
Selvom de kvantitative oplysninger aldrig bør gå forud for de kvalitative, så er de i sig selv meget sigende. Jeg minder om, at der inden for dette tidsrum er blevet indgivet 1312 andragender, hvoraf 582 blev erklæret for antagelige og 529 for uantagelige. Jeg vil dog gerne gøre opmærksom på, at der stadig er 959 andragender til behandling. Blandt disse er der også nogle andragender - som f.eks. det, vi lige har modtaget om jagt - der indeholder mere end 1.800.000 underskrifter, hvilket viser, hvor interesserede mange borgere er i dette instrument.
Fru formand, jeg vil gerne slutte af med et spørgsmål. Vi er klar over, at organet for andragender er blevet et meget vigtigt og fintfølende instrument, så borgerne bedre kan komme tættere på Den Europæiske Union, og så det bliver muligt for Parlamentet at fornemme borgernes reelle forventninger. I et Parlament, der desværre endnu ikke har noget lovgivningsinitiativ, er andragenderne i dag kort sagt et uerstatteligt instrument til at realisere det europæiske borgerskab fuldt ud og således virkeliggøre den utopi, som de store europæiske tænkere hengav sig til, og som Voltaire var inde på, da han i 1700 hævede, at Europa bør være det eneste kontinent, hvor en italiensk eller tysk statsborger, der befinder sig i Frankrig eller andetsteds, aldrig bør føle sig i eksil.
Hvis dette er sandt, fru formand, så vil jeg gerne spørge Dem, om de midler og instrumenter, vi har til rådighed, er på højde med vores ambitioner og med de europæiske borgeres forventninger, som jeg nævnte før?

Ford
Fru formand, på vegne af hr. Evans, der er lovligt forhindret i at være til stede her til morgen, beklager jeg hans fravær, men han håber at være tilbage ved frokosttid, når vi skal til at stemme om spørgsmålet.
Evans-betænkningen handler om at tillade, at andragender i Europa-Parlamentet bliver indgivet på andre sprog end et af de 11 officielle sprog. Der er to grupper af, hvad vi kan kalde uofficielle sprog. For det første er der de sprog, der tales i nogle af EU's regioner. Man har f.eks. i mit eget land walisisk eller gælisk. For det andet er der immigrantsprogene i EU, som igen i mit eget land vil være sprog som gujerati, urdu, bengalsk m.v.
Forslaget fra hr. Evans går på at tillade folk at indgive andragender til Europa-Parlamentet på en af disse sproggrupper, når blot de er ledsaget af en passende officiel oversættelse. Dette vil gavne mange millioner mennesker, der har bopæl i Den Europæiske Union, som er statsborgere i Den Europæiske Union, men hvis første sprog ikke er et af de 11 officielle sprog.
Jeg håber, at Parlamentet vil kunne støtte betænkningen. Hr. Evans ændringsforslag behandler dette spørgsmål. Der er en række andre ændringsforslag, som jeg er bange for, at vi er imod, fordi de for det meste skelner mellem officielt anerkendte sprog og sprog, der ikke er officielt anerkendte. Vi mener, at alle de sprog, der er almindelig anvendt i Den Europæiske Union, bør tages med, når blot de ledsages af en officiel oversættelse. Et par af ændringsforslagene er unægteligt ret så fjollede. Et af dem antyder, at vi vil være nødt til at ansætte personale, der f.eks. er i stand til at tage sig af andragender på walisisk. Vi har intet imod, at der bliver indgivet andragender på walisisk, men vi kan ikke gå ind for de ændringsforslag, der udtaler, at det burde være tilladeligt at indgive dem uden oversættelse.
Jeg beder Dem indtrængende om at støtte hr. Evans' ændringsforslag, men om ikke at støtte de andre ændringsforslag. Jeg håber, at De vil foretage den lille, men betydelige, skelnen på Europas folks vegne, når vi skal stemme kl. 12.00.

Wibe
Fru formand, min betænkning tager udgangspunkt i et forslag fra hr. Dell'Alba om at foretage en lille ændring i artikel 156, som ville gøre det muligt at indsende andragender med elektronisk post. Kernen i mit forslag er, at vi vedtager denne ændring fra Dell'Alba, og at vi altså tillader, at andragender også indsendes med elektroniske midler. Desuden indeholder min betænkning et andet forslag, nemlig at disse andragender skal indgå i et offentligt register og således være tilgængelige for offentligheden.
Min betænkning er blevet diskuteret en hel del. Lad mig dog sige, at det mest værdifulde synspunkt på denne alligevel er, at andragender skal være uafhængige af, på hvilken måde de indsendes. Det skal ikke spille nogen rolle, om de sendes pr. fax, almindeligt brev eller pr. elektronisk post. Det kan også påpeges, at i mange tilsvarende organer i de nationale parlamenter og hos vores egen ombudsmand tillader man, at andragender indsendes med elektroniske midler.
Der er hovedsagelig blevet rejst tre indvendinger mod dette. Den første er, at det på en måde er uretfærdigt, da ikke alle mennesker har en computer. Computere findes for det første overvejende hos mænd og for det andet hos højtlønnede mennesker. Det er naturligvis en rigtig indvending, at dette forbedrer mulighederne for dem, der har en computer, ikke for de andre. Samtidig må man jo sige, at for 50 eller 100 år siden, da skrivemaskinen blev opfundet, var den heller ikke hver mands eje, men tilhørte de måske mere velhavende grupper i samfundet. Det ville dog være urimeligt at forbyde indsendelsen af andragender pr. elektronisk post, bare fordi kun en speciel gruppe af mennesker ville kunne udnytte denne mulighed.
Den anden indvending drejer sig om muligheden for forfalskning, det vil sige, hvis man indsender en fremstilling med elektronisk post, så kan man underskrive med et falsk navn. Det er helt korrekt, det kan man godt gøre. Jeg vil dog påpege, at der ikke er noget i vores nuværende forretningsorden, som siger, at man skal kontrollere underskriften i et brev, der er modtaget. For mit vedkommende er det et spørgsmål for administrationen. Vil administrationen kontrollere underskriften, er det muligt at gøre det, uanset om den er indsendt elektronisk eller i form af et almindeligt brev.
Det tredje kritikpunkt drejer sig om, at dette vil føre til et større antal andragender og altså kræve mere personale, hvilket i og for sig også er rigtigt. Jeg tror dog, at der er muligheder for at effektivisere arbejdet, når man bruger elektroniske midler. Det vigtigste synspunkt i denne sammenhæng er dog, at demokrati godt må koste penge. Det er muligt, at dette fører til, at vi behøver mere personale i Udvalget for Andragender, men demokrati koster penge, og så må vi også være rede til at betale den lave pris, der trods alt er tale om.
Ud over ovennævnte kernespørgsmål indeholder betænkningen også et forslag om, at andragenderne skal findes i et offentligt register, for så vidt at den, som indgiver et andragende, ønsker, at det skal behandles fortroligt. Dette er også et rimeligt krav i åbenhedens navn.
Jeg vil afslutte med at sige, at denne betænkning glædeligt nok har opnået enstemmighed i Udvalget for Forretningsordenen, Valgs Prøvelse og Medlemmernes Immunitet. Det er ganske vist utrolig små skridt, der tages her - det er næsten en bagatel - men det er alligevel små skridt mod større åbenhed. Enhver lang rejse begynder jo trods alt med et lille skridt.

Thors
Fru formand, vi i Udvalget for Andragender hilser dette initiativ velkommen og ser gerne, at man så hurtigt som muligt går ind for dette. Vi mener, der er behov for en hurtig reform. Samtidig vil jeg, ligesom ordføreren, lykønske ombudsmanden med, at han har åbnet en hjemmeside, hvor man kan finde en formular for, hvordan man skal klage. Det er en god model, også for os, når vi praktisk skal realisere den ændring af forretningsordenen, som dette nu indebærer.
Det er sandt, at man i henhold til vores regler i dag skal kontrollere indsenderens identitet. Vi må forsøge at fremskynde dette, og vi må også samtidig udnytte eventuelle nye lovgivningsforslag om elektroniske underskrifter.
Vi er enige i ordførerens opfattelse, at vi skal gøre mere for at udvikle databaserne, så offentligheden kan se, hvilke andragender der findes. Endvidere er vi enige i, at andragender skal behandles på samme måde, uanset hvordan de er indgivet.
Jeg glæder mig også over det forslag om ændring af forretningsordenen, så andragenderne skal være offentlige, undtagen i de tilfælde, hvor fremstilleren har anmodet om, at andragenet skal behandles fortroligt. Det interessante er, at denne ændring af forretningsordenen vil komme i konflikt med artikel 2.3 i de regler om adgang til dokumenter, som Parlamentets præsidium har vedtaget. Disse regler har en anderledes indretning, det vil sige, at for at få adgang til et dokument, som er indsendt til Parlamentet, skal man ikke henvende sig til Parlamentet, men til den, som har skrevet dokumentet. Dette er en interessant konflikt, men den mest rigtige linje har vi valgt i dette dokument, det vil sige, at de skal betragtes som Parlamentets dokumenter.
Endelig vil jeg sige, at det er vigtigt, at vi i fremtiden også får muligheder for at indsende masseandragender. Samtidig er det vores ansvar som parlamentarikere at se på sagens art og ikke på antallet af andragender ved vores prioritering.

Schmidbauer
Fru formand, jeg vil gerne gratulere de tre ordførere, for alle tre betænkninger er, så vidt jeg ved fra det andet udvalg, blevet vedtaget enstemmigt. Vores opgave som medlemmer af Europa-Parlamentet, der er direkte valgt af borgerne i Europa, er at repræsentere disse borgeres interesser og tage os af deres problemer. Ingen institution eller forvaltning er ufejlbarlig. Europæiske forskrifter kan i praksis være mangelfulde, og selv den bedstmente omsættelse af europæisk ret til national ret kan være behæftet med fejl. Vi ved alle, at forvaltninger har en tendens til at handle bureaukratisk, og det betyder afstand til borgerne.
Nærdemokrati er et af Europa-Parlamentsmedlemmernes yndlingsord i vores taler. Udvalget for Andragender er med sit praktiske arbejde garanten for nærdemokrati, der gennemføres i praksis. Arbejdet i udvalget betyder, at mangler ved og overtrædelser af fællesskabsretten afhjælpes og at borgernes rettigheder tilgodeses. Heldigvis gør borgerne stadig mere brug af deres ret, og dermed er antallet af klager og andragender steget i de sidste år. Desværre er staben i sekretariatet ikke automatisk blevet forøget i takt med forøgelsen af arbejdet i udvalget, og vi bestræber os på at fremskynde behandlingen af andragenderne ved at ændre og stramme vores arbejdsmetode og -systematik. Derudover forventer vi os yderligere muligheder af beslutningen i Wibe-betænkningen om ændring af forretningsordenen, for så kan andragender også indgives via Internet, og bearbejdelsen af og arbejdet med hele systematikken vil så kunne gå hurtigere.
Det er ikke blot ærgerligt, når der går endog flere år, inden en del andragender kan afsluttes. Det giver heller ikke noget positivt billede af Europa. Der er mange forskellige grunde til den ofte meget lange bearbejdelsestid. På den ene side tager det tid at få dokumenterne oversat, så der kan forelægges et resumé på de elleve sprog. På den anden side anmodes Kommissionen i de fleste tilfælde om oplysninger, og Kommissionens svar skal så igen oversættes til alle sprog, inden andragenderne kan behandles i udvalget.
Men det største problem er de medlemslande, som i forbindelse med besvarelsen af klager, navnlig hvis de klart er blevet fremsat med rette, reagerer undvigende eller langsomt eller helt undlader at reagere, indtil truslen om at indbringe sagen for Den Europæiske Domstol får dem til at handle. Når det i Kommissionens beretning om EU-retten er anført, at der i 1997 på Parlamentets foranledning indledtes 17 sager om overtrædelse af traktaterne, er det et resultat af vores arbejde i Udvalget for Andragender. Men på trods af alle vanskeligheder er det da glædeligt, at mange andragender kunne afsluttes med et positivt resultat.
I betænkningen om arbejdet i 1997-1998 er nogle sager taget frem som eksempler, og jeg vil tage en af dem op her. En tysk arbejdstager havde ydet en del af sit livsarbejde i Belgien og tillige i Frankrig. Han søger korrekt om pension i alle tre medlemslande, og den franske pensionskasse bekræfter ganske vist, at han har krav på pension, men udbetaler kun halvdelen til ham med den begrundelse, at han først skal forelægge meddelelsen om, hvad han får i pension fra Tyskland og Belgien, inden han vil kunne få det fulde beløb. Men da han sideløbende hermed har vanskeligheder med den tyske pensionskasse og allerede har indledt en retssag derom, ville han kunne være kommet til at vente meget længe, inden pensionen fra Frankrig kom.
På Kommissionens initiativ eller ved dens indgriben blev meddelelsen om den franske pension ændret, og den fulde pension blev udbetalt, for de franske myndigheder havde handlet efter en gammel regel. En sag altså, hvor nationale myndigheder har begået en fejl, men hvor en indgriben fra Udvalget for Andragender førte til et godt resultat, så en borger fik sin ret.
Ikke alle andragender afsluttes med et så positivt resultat. Vi støder gentagne gange mod de grænser for vores kompetence, som traktaten sætter. Men det er vigtigt, at de europæiske borgere er informerede og ved, at de kan henvende sig til Udvalget for Andragender med henblik på at få deres rettigheder opfyldt, og vi vil gøre alt, hvad der står i vores magt for at hjælpe dem til deres ret.

Perry
Fru formand, under forhandlingen af Anastassopoulos-betænkningen tidligere på ugen var der mange medlemmer, der sagde, at vi må gøre enhver bestræbelse på at bringe dette Parlament tættere på Europas folk. Det er en vigtig målsætning. Rent faktisk er muligheden for at indgive andragender til Parlamentet og Udvalget for Andragenders arbejde en af de mest effektive midler, vi har til at lade borgere bruge Parlamentet på en klar og direkte måde til at tage sig af deres forskellige bekymringer.
Jeg lykønsker hr. Fontana med den klarhed, der er i hans betænkning, og også med det engagement, han har udvist som formand for Udvalget for Andragender over for Europas borgeres behov. Han assisteres behændigt af et kompetent og samvittighedsfuldt personale, og på samme måde er de rapporter, Kommissionen forelægger os, altid grundige og velbearbejdede. Man kunne lejlighedsvis ønske, at dens rapporter blev fremlagt mere prompte i Udvalget for Andragender.
Rådets repræsentanters målbevidste boykot af udvalget er desværre stadig en stor undladelse. Jeg ser ingen her for at lytte til denne debat. Vi havde ikke held til at få det britiske formandskab til at tage enkeltborgeres behov alvorligt. Jeg håber, at det østrigske formandskab vil tage sig af dette spørgsmål og sikre, at en rådsrepræsentant som en selvfølge overværer hvert enkelt møde i Udvalget for Andragender. Rådet ville dér lære meget mere om, hvordan Europa virkelig fungerer end ved et vilkårligt antal lukkede rådsmøder.
Jeg vil også gerne støtte de argumenter, der er blevet fremsat af andre medlemmer om behovet for at bruge moderne metoder - e-mail og Internet - til at indgive andragender. Samtidig med at jeg bestemt støtter hr. Evans' betænkning, går den væsentlige bekymring på, hvor hurtigt behandlingen finder sted. Det er det, medlemmerne virkelig ønsker at se.

Formanden
Mange tak, hr. Perry, rådsformandskabet er til stede, det synes jeg lige, De skal vide. Dets repræsentanter sidder nede foran og gør flittigt notater.

Vallvé
Fru formand, det er min overbevisning, at ændringen af retten til at indgive andragender til EuropaParlamentet, således at de sprog, som er officielle sprog i en del af medlemsstaternes område, anerkendes, er et positivt skridt. Vi bør huske på, at Parlamentet i december 1990 vedtog en betænkning af det luxembourgske parlamentsmedlem, fru Reding, som fremhævede betydningen af mindretalssprogene i Den Europæiske Union og nødvendigheden af, at borgerne i hele Europa ikke så Den Europæiske Union som en trussel mod deres identitet.
Vi taler ikke om en anerkendelse af hverken flere arbejdssprog eller flere officielle sprog. Kun om at disse borgere kan indgive deres andragender til Europa-Parlamentet, som er den institution, der repræsenterer alle borgerne i Europa, på deres eget sprog, såfremt dette er anerkendt som officielt sprog i den pågældende medlemsstat.
Jeg vil gerne minde om, at mange af disse sprog blev forbudt i nogle af medlemsstaterne under diktaturer for ikke så længe siden, men demokratiet har anerkendt dem og også tildelt dem deres egen status som officielt sprog.
Vi er også nødt til at tage hensyn til, at disse borgere har ret til at bruge deres modersmål i De Europæiske Fællesskabers Domstol og andre retslige instanser. Derfor ville Europa-Parlamentets anerkendelse af brugen af modersmålet være retfærdig med hensyn til retten til at indgive andragender, og det ville være et godt eksempel for den fremtidige udvidelse mod staterne i Central- og Østeuropa, hvor der også findes mindretalsgrupper med egne sprog, som dermed kan se, at EU er åben over for de europæiske folkeslags mangfoldighed.

Hyland
Fru formand, det bliver mere og mere klart, at en af de mere betydelige fornyelser i Maastrichttraktaten var at inkorporere retten til at indgive andragender. Det er en grundlæggende ret, der er tildelt hver enkelt borger i Den Europæiske Union. I den periode, der er omfattet af betænkningen, modtog Udvalget for Andragender 1300 andragender. De fleste af disse andragender omhandlede fire hovedområder, nemlig manglende anerkendelse af kvalifikationer, problemer i relation til den frie bevægelighed i medlemsstaterne og miljø- og folkesundhedsspørgsmål. Der er her tale om reelle spørgsmål rejst af EU-borgerne selv, og det er på eget ansvar, hvis vi sidder dem overhørig. Retten til at indgive andragender bidrager til at nedbryde barrierer og skaber en væsentlig forbindelse mellem EU-institutionernes virke og vores borgere. Som følge af andragender indgivet af EU-borgere kan medlemsstaterne blive fundet skyldige i overtrædelse af fællesskabslovgivningen.
Jeg vil gerne komme med en kort henvisning til Sellafield. Dette atomanlæg i det vestlige England, langt fra magtens bekvemmelige tinder i London, er og bliver en årsag til alvorlige bekymringer for irske borgere. Det eneste sikre Sellafield er et lukket Sellafield. Kommissionen kan ikke fortsætte med at ignorere, hvad borgerne har at sige. Det er ikke et spørgsmål om subsidiaritet, for grænseoverskridende forurening er et spørgsmål, der vedrører os alle, og som har givet anledning til talrige andragender.
Sellafield har et rystende generalieblad. Det er tilbøjeligt til at blive udsat for ulykker, det forurener luften, og det forurener vores hav. Der er en lang række hændelser og fejder. Hvorfor var British Nuclear Fuels ikke villig til at levere tilstrækkelige oplysninger til Radiological Protection Institute of Ireland med henblik på at gøre det muligt at vurdere sikkerheden i forbindelse med atomoplagringen på Sellafield? En rapport fra det irske General Council of County Councils , der blev offentliggjort i juni, advarede om, at en atomulykke på Sellafield kunne føre til en katastrofe ti til hundrede gange værre end Tjernobyl. Endog et lille jordskælv i Cumbria-området kunne forårsage revner i oplagringstankene. I denne rapport, der er udarbejdet af direktøren for det i USA beliggende Institute for Research and Security Studies , anklages Det Forenede Kongeriges inspektører af atomanlæg for ikke at tage en alvorlig ulykke på Sellafield tilstrækkelig alvorlig og for ikke at have nogen beredskabsplan. Det er på høje tid, at Kommissionen stækker vingerne på British Nuclear Fuels' atomambitioner nu, hvor det er på vej at udvide sit imperium til USA.
Som afslutning vil jeg, hvad angår andragendet fra Peter Downs i Irland om ridehjelmes sikkerhed, gerne indtrængende bede Kommissionen om nu at komme frem med en rapport om, hvor langt man er nået i relation til de rejste spørgsmål. Den foreslåede EN 1384-standard er et kompromis, der ikke giver den bedst mulige beskyttelse, som det kræves i direktivet om personbeskyttende udstyr. Kun en ud af 17 rideorganisationer over hele Europa er blevet hørt. Hvorfor nægtes vi sikrere standarder, når de eksisterer - i betragtning af, at amerikanske standarder f.eks. giver bedre beskyttelse? Så vær venlig at komme frem med en rapport om, hvor langt man er nået med dette, for det er liv, der står på spil.

Gutiérrez Díaz
Fru formand, ændringen af artikel 136, stk. 3, som foreslået i betænkning af hr. Evans er ikke en ændring af den sproglige ordning, som Rådet har ansvaret for, men derimod et ønske om, at borgerne ved indgivelse af klager eller andragender til Europa-Parlamentet kan bruge deres eget sprog.
Hr. Evans har ganske vist gjort en stor indsats og har foreslået muligheden for at fremsende skriftlige henvendelser på borgerens eget modersmål vedlagt en oversættelse. Men dette er ikke tilfredsstillende, for det er en formel, men ikke reel løsning. Og det er især ikke tilfredsstillende i visse tilfælde, fru formand, nemlig for de sprog, som er officielle sprog i en af Unionens medlemsstater. I dette tilfælde, fru formand, er det vores opfattelse, at andragender og klager fra borgerne indgivet på deres modersmål bør accepteres.

Tamino
Fru formand, jeg tror, at alle er klar over, at andragenderne samt henvendelserne til ombudsmanden udgør et vigtigt aspekt af de europæiske borgeres borgerrettigheder, og jeg mener derfor, at vi i den forbindelse bør fremme denne demokratiske aktivitet og denne borgernes ret til information så meget som muligt.
For borgerne er andragenderne samtidig et instrument, der giver dem lejlighed til at lære de europæiske institutioner at kende, og for os parlamentsmedlemmer samt for de europæiske institutioner er det en vigtig lejlighed til at identificere de problemer, der er væsentligst for borgerne, og som således også er de væsentligste aspekter, vi bør tage os af.
Man skal desuden tage i betragtning, at antallet af andragender stiger - sidste år var der over 1.300 - men der er også en stigning i antallet af borgere, som skriver under på andragenderne. Nogle andragender har mere end 30.000 underskrifter, og hvert år er der således hundredtusinder af borgere, der benytter sig af dette vigtige demokratiske instrument. Det betyder naturligvis, at man skal forbedre tilrettelæggelsen af arbejdet i Udvalget for Andragender, men det er også nødvendigt at gøre det nemmere for borgerne at anvende dette instrument. Vi går således ind for brugen af nye instrumenter, såsom Internettet, og for brugen af andre sprog end de officielle, når blot det går op i en højere enhed, og når blot disse sprog oversættes til et af de officielle sprog.
Man skal også tage i betragtning, at næsten halvdelen af alle andragender er uantagelige. Det betyder, at de europæiske borgere ikke får en ordentlig information om, hvad de kan anmode om, og hvordan andragenderne skal indgives.
Et andet vigtigt aspekt er samarbejdet med Den Europæiske Unions strukturer, og navnlig med Den Europæiske Ombudsmand i forbindelse med grænseandragenderne, men også med Kommissionen. Samarbejdet med Kommissionen, der hidtil har været godt, kunne godt blive bedre med hensyn til tiden og kvaliteten af svarene.
En forbedring er også ønskelig med hensyn til Udvalget for Andragender og Europa-Parlamentets andre udvalg. Desuden skal man, som det allerede er blevet sagt, forbedre forbindelserne med medlemsstaterne, eftersom de svar, vi hidtil har fået, har været utilfredsstillende og langsomme.
Som repræsentant for De Grønne vil jeg gerne have lov til at sige, at vi er yderst tilfredse med, at de europæiske borgere anser andragenderne for at være et meget vigtigt instrument til at gøre opmærksom på miljøproblemerne i deres eget land.

Novo Belenguer
Fru formand, jeg vil starte med at lykønske de tre ordførere, selvom jeg i mit indlæg vil fokusere på betænkningen af hr. Evans på grund af den store betydning og interesse, som den har for Den Europæiske Unions sprog og kulturer. Faktisk har de sprog, som er anerkendt som officielle sprog i en medlemsstat, fra nu af de samme rettigheder som hvert af de 11 officielle arbejdssprog i Den Europæiske Union med hensyn til retten til at indgive andragender til Europa-Parlamentet, hvilket således fremmer udviklingen af forskellige kulturer i de europæiske befolkninger.
Og, fru formand, dette er formålet med vores ændringsforslag: at fremme og udvikle borgernes brug af kommunikation på deres eget modersmål med fællesskabsinstitutionerne, i dette tilfælde med Europa-Parlamentet, idet man respekterer deres egen kultur og idiosynkrasi.
Dette er intet mindre end en styrkelse og en udvikling af følelsen af et europæisk borgerskab i alle Unionens befolkninger, hvormed vi søger at opnå, at en borger, f.eks. i den selvstyrende region Valencia, i et givet tilfælde har mulighed for at rette henvendelse til Europa-Parlamentet såvel på spansk som på valenciansk, eftersom det sidstnævnte sprog er officielt anerkendt i vores statut som selvstyrende region.
Det er en god lejlighed til at give mere mening til den store indsats, som Den Europæiske Union selv, gennem Kommissionen, har gjort gennem nu flere år for at fremme og udvikle mindretalssprogene i Unionen, især gennem Ariane-programmet, hvis finansielle bidrag i 1997 oversteg ECU 3.700.000 og også takket være indsatsen fra Det Europæiske Kontor for Mindre Udbredte Sprog.
Afslutningsvis, fru formand, håber jeg, at Parlamentet vil vedtage betænkningen, hvis ændringsforslag prøver at udbygge og konsolidere integrationsånden i befolkningerne og deres kulturer.

Striby
Fru formand, betænkningerne af vores kolleger Evans og Wibe lægger op til, at retten til at indgive andragender i henhold til artikel 156 i vores forretningsorden udvides yderligere. Disse tekster indeholder dog en række bestemmelser, der foregriber eventuelle vanskeligheder som følge af disse reformer, således medfører en status quo-model.
På et tidspunkt, hvor Europa-Kommissionens oversættelsestjenester anmoder om oprettelsen af et hierarki for de forskellige dokumenter, således at man på grund af forøgelsen af antallet af officielle sprog til 16 som følge af udvidelsen kan fastsætte, hvilke dokumenter der kræver fuldstændig oversættelse, foreslår hr. Evans at reformere forretningsordenen, således at enhver kan indgive andragender på et andet sprog end de 11 officielle sprog i Unionen. Dette er en udmærket idé for de, der taler et minoritetssprog, men der er ikke nogen tidsbesparing, når andrageren skal vedlægge en oversættelse eller et resumé på et officielt EU-sprog. Forslaget er ikke andet end et bluffnummer, idet den eneste forenkling består i, at Parlamentet skal kunne modtage dokumenter, som alle godt ved ikke tjener noget formål.
Hr. Wibe foreslår for sit vedkommende at forenkle proceduren for indgivelse af andragender ved hjælp af elektroniske hjælpemidler, idet han dog præciserer, at man straks ved modtagelsen via web skal sende en meddelelse til andrageren med opfordring om at bekræfte forslaget, der er afsendt med e-mail. Her er det igen svært at få øje på nogen forenkling! Formand Fontana konstaterer i sin betænkning, at der er en stigning i antallet og længden af andragender, hvilket medfører større og større forsinkelser og problemer i behandlingen deraf. Hvilken effektivitet og troværdighed vil Udvalget for Andragender således have på disse betingelser, hvis man øger antallet af henvisninger til Parlamentet, således som det foreslås i de forskellige betænkninger, som vi behandler her til morgen?
Som konklusion, fru formand, vil vi stemme imod disse betænkninger - ikke fordi de er dårlige, men fordi de ikke løser de problemer, der trænger sig på, idet ordførerne efter at have konstateret en overbelastning af Udvalget for Andragender foreslår en løsning i form af mere bureaukrati.

Amadeo
Fru formand, et af de vigtigste resultater, vi har opnået i Maastricht-traktaten, er uden tvivl indførelsen af det europæiske borgerskab, der har gjort enhver borger i en medlemsstat til unionsborger, og som hermed har givet beskyttelsen af borgernes rettigheder større betydning i forbindelse med konstruktionen af Fællesskabet.
Ligesom ombudsmanden, der er indført i traktaten, hører også retten til at indgive andragender - som ligeledes stadfæstes i traktaten - med til den tankegang, der går ud på at rette op på det demokratiske underskud, som stadig går ud over EUborgerne. Retten til at indgive andragender er nemlig ikke alene væsentlig for borgerne, men også for Unionens institutioner, da andragenderne gør det muligt for institutionerne at få kendskab til borgernes virkelige forventninger.
Vi vil dog gerne understrege, at en effektiv behandling af andragenderne altid er afhængig af, at man råder over de rette menneskelige ressourcer og ansvarlige tjenestegrene, og vi insisterer på, at man bruger de mest velegnede midler til hyppigt at gøre de europæiske borgere opmærksomme på retten til at indgive andragender og i endnu højere grad på de måder, hvorpå de kan henvende sig til Parlamentet, der modtager disse andragender. Endelig skal der lægges stor vægt på andragendernes antagelighed.
Vi håber ligesom formanden for Kommissionen, at der vil ske en forbedring af medlemsstaternes aktiviteter i de tilfælde, hvor der er tale om overtrædelser. Vi vil gerne understrege, at disse medlemsstater skal svare rettidigt og korrekt på EuropaKommissionens anmodninger om information og handling, og at de skal overholde forpligtelsen til at lette Fællesskabets gennemførelse af dets opgaver, sådan som det stadfæstes i artikel 5 i traktaten. Alt dette er dog desværre ikke tilfældet i dag.
Formanden Fontana - som jeg gerne vil takke for hans glimrende arbejde som formand for Parlamentets Udvalg for Andragender - henleder i øvrigt med rette vores opmærksomhed på Europa-Parlamentets reelle beføjelser. Som det er nu, råder Parlamentet kun over beføjelser i forbindelse med den fælles beslutningstagning, men ikke over en egentlig lovgivningsmagt, der reelt gør det muligt for vælgerne gennem deres politikere at udøve en demokratisk kontrol med de foranstaltninger, der træffes.
Muligheden for at henvende sig til organet for andragender, som registrerer borgernes ønsker og forventninger, og som modtager deres klager over de europæiske bestemmelser, de finder uretfærdige, er således en vigtig del af vores demokratiske system. Takket være de forskellige andragender, der stiles til Europa-Parlamentet, er det uden tvivl lykkedes os at tilføre de gældende bestemmelser de forbedringer, som er nødvendige for at fremme den europæiske integration, der ikke må udsættes.
Lige en sidste bemærkning om det alt for store tidsforbrug. Jeg ved ikke, hvordan vi skal gøre det, men vi må finde ud af, hvordan vi kan være hurtigere og mere rettidige.

Smith
Fru formand, at være aktivt medlem af Udvalget for Andragender er meget belærende. Udvalget for Andragender udgør en bestandig kilde til information, viden - og også undertiden en smule forbløffelse - når vi undersøger de forskellige indviklede beskaffenheder i forbindelse med lovgivningen, der har udløst borgernes klager.
Men det er her - i direkte kontakt med Den Europæiske Unions borgere - at vi finder bristerne og begrænsningerne i EUlovgivningen. F.eks finder vi på miljøområdet, at vurderinger af miljøpåvirkningen ikke finder anvendelse på projekter, der var planlagt, inden lovgivningen blev implementeret. Derfor kan en 20 år gammel plan tages ned af hylden og støves af, og det vil ikke være nødvendigt med en vurdering af miljøpåvirkningen, for at den kan blive godkendt. Hvad gensidig anerkendelse af kvalifikationer angår, er der stadig lang vej at gå for Den Europæiske Union. Hvad angår adgangen til sociale ydelser, så er regeringerne i hemmelig forståelse med hinanden om at nægte borgerne deres rettigheder.
Alle disse ting fungerer tilsammen som en hindring af den frie bevægelighed for borgere, og Udvalget for Andragender har gentagne gange henledt opmærksomheden på dette.
Jeg vil gerne rose Kommissionen og takke den for dens samarbejde under min tid i udvalget. Men rosen er betinget. Nu og da kunne den godt være mere på forkant med udviklingen. De sager, der bliver bragt for Udvalget for Andragender, kunne have været behandlet lidt grundigere af Kommissionen, inden de blev sendt videre til Udvalget.
Men som hr. Perry forbeholder jeg min kritik til Rådet. Det samarbejder meget sjældent med os, og nøglen til en løsning af virkelig mange af borgernes klager ligger i samarbejde. Desværre ser vi ikke nok af det fra Rådets side.
Så det er mig en glæde at støtte disse betænkninger - med de angivne forbehold. Jeg takker ordførerne for deres indsats. Hr. Wibe har bedt mig om at påpege, at hans betænkning udgør et stykke arbejde af historisk betydning. Jeg har ikke det fjerneste imod at få dette ført til protokols, selvom jeg vil overlade det til Dem at foretage Deres egen bedømmelse af det.

Formanden
Indtil nu har ingen af talerne under denne debat overholdt taletiden. Hvis vi fortsætter på den måde, vil afstemningen ved middagstid i dag igen blive forsinket en halv time. Jeg ville bare nævne det en gang for alle og anmode om, at der lige holdes øje med uret.

Donnelly, Brendan
Fru formand, jeg taler på vegne af Det Europæiske Folkepartis gruppe om Evans- og Wibe-betænkningerne. Wibe-betænkningen er et lille skridt for mennesket, men et kæmpe spring for Europa-Parlamentet. Vi ved, at hr. Wibe, der kommer fra en skandinavisk baggrund, er særlig interesseret i informationsteknologi. Dette er en ny indsigt, et nyt aspekt ved vores arbejde, der er blevet særligt fremhævet og understreget af hans og hans skandinaviske kollegers arbejde. Det hilser vi velkomment, og det er rigtigt, at han bør føre os blidt ind i det 21. århundrede i denne henseende.
Hvad Evans-betænkningen angår, taler jeg også på vegne af PPE-gruppen. Jeg vil gerne påpege, at ændringsforslag 3 er blevet trukket tilbage. Det er ikke et ændringsforslag, der er fremsat af PPE-gruppen. Et identisk ændringsforslag er blevet fremsat af fru Ferrer og 28 andre, og det vil der blive stemt om.
Når jeg har sagt denne indledende bemærkning, bør jeg også sige, at PPE-gruppen støtter Evans-betænkningen. Vi finder, at det er et meget brugbart og nyttigt kompromis mellem to mål, hvoraf det ene er at respektere de gældende traktater og forordninger, og det andet er at anerkende retten og ønskeligheden for folk i så vidt muligt at kunne indgive deres andragender til Europa-Parlamentet på deres eget modersmål.
Hr. Evans' betænkning synes at leve op til begge disse mål. Den er i overensstemmelse med de retlige krav i traktaten og i forordningerne. Den udgør et vigtigt fremskridt, idet den gør det muligt for folk, der taler mindretalssprog eller de sprog, der tales i Catalonien, Wales, Irland og på Sardinien m.v., at appellere til Europa-Parlamentet på deres eget sprog. Indvandrergrupper vil også nyde godt af den.
Det ville være en skam, hvis Europa-Parlamentet fik blandet sig alt for meget i spørgsmål om sproglige ordninger, som meget bedre kan afgøres på nationalt plan. Vi har vores officielle sprog. Vi bør helligholde deres status i Udvalget for Forretningsordenen, Valgs Prøvelse og Medlemmernes Immunitet. Jeg kan stærkt anbefale Evans- og Wibe-betænkningerne for Parlamentet.

Ephremidis
Fru formand, den mest ægte og direkte, levende kontakt, Europa-Parlamentet har med den europæiske borger, både på personligt og på kollektivt plan, foregår via denne institution, proceduren i Udvalget om Andragender. Dette understreges også af de tre betænkninger, og jeg er helt enig. Det understreges særligt i betænkningen af hr. Fontana, som jeg også er enig i. Jeg vil blot bemærke, at selvom den giver en slags beretning og nævner et antal andragender, som er ekspederet, fortæller den ikke noget om resultatet. Fik andrageren i disse tilfælde ret i sidste ende eller ikke? Det er vi interesseret i at vide. Og hvis han ikke fik ret, hvem gik så imod? Rådet, Kommissionen eller de nationale myndigheder? Hvad skal der ske herefter? Skal vi måske have en højtidelig forhandling, en tidsrøvende procedure uden resultat.
Derfor vil jeg gerne tilføje, for det første, at betænkningen bør nævne, om disse andragender blev imødekommet efter behandlingen; for det andet, hvorfor og hvem der er ansvarlig herfor. Jeg vil desuden foreslå, at udvalget og dets arbejde bør styrkes institutionelt og retligt, så der kan anvendes en form for sanktion, hvis en berettiget anmodning ikke imødekommes. Endelig vil jeg foreslå, at denne forhandling ikke finder sted en gang om året, men om muligt under hver mødeperiode - i betragtning af institutionens vigtighed - eller i det mindste hvert halve år, så Parlamentet kan holdes underrettet, føre kontrol med og hjælpe udvalget i dets arbejde.

Kuhn
Fru formand, jeg kunne lige så godt næsten ordret gentage mine indlæg fra de forløbne år. År for år får vi flere andragender, selvom en stor del af befolkningen i Den Europæiske Union slet ikke ved noget om retten til at indgive andragender til Europa-Parlamentet vedrørende fællesskabsspørgsmål. Ikke kun brochurer, men også udnyttelse af nye medier kunne bidrage til at gøre borgerne opmærksom på deres demokratiske rettigheder.
Bearbejdelsen af andragender, indtil det endelige svar foreligger, varer for længe, hvilket andragerne tager os fortrydeligt op. Udvalget for Andragender har optimeret sin arbejdsmetode. Samarbejdet med tjenestemændene i Kommissionen er efter min mening blevet betydeligt forbedret. Problemet ligger - også det er allerede blevet nævnt her - i de fleste tilfælde hos Rådet, det vil sige hos den medlemsstat, der skal spørges i hver enkelt sag. Man skal virkelig være tålmodig for at få et svar. Det varer ofte måneder, og ofte kommer der ikke noget svar, og af og til kan kun det pres fra Kommissionen, at der vil blive indledt en sag, få medlemsstaten til at svare.
Man kan ikke frigøre sig for det indtryk, at enkelte medlemsstater i modstrid med den i Maastricht-traktaten forankrede forpligtelse ikke tager andragernes ret helt alvorligt. For mig personlig er det en glæde, at antallet af andragender, som klager over, at den europæiske miljøret ikke omsættes eller ikke anvendes, er faldet betydeligt i den periode, betænkningen omhandler. Deraf kunne man udlede, at medlemsstaterne i mellemtiden tager miljøbestemmelserne mere alvorligt.
En stor del af andragenderne vedrører det sociale område og her navnlig vandrende arbejdstagere. Koordineringsdirektivet 1408 er ganske vist positivt, men hjælper ofte ikke med til at fjerne uretfærdigheder. Her opfordres især Rådet til at vise mere indsigt, for at den fri bevægelighed ikke forårsager ulemper. Jeg henviser til fru Weilers betænkning, som vi skal stemme om i eftermiddag.

Ferrer
Fru formand, Den Europæiske Union, som opfatter sig selv og handler som et fællesskab, der bygger på overholdelsen af menneskerettighederne, og som altid har forsvaret og påtaget sig at fremme den kulturelle mangfoldighed i Europa, kan ikke ignorere en befolknings ret til at få anerkendt og respekteret tegnene på dens identitet. Derfor har Parlamentet i dets egenskab af repræsentant for de befolkninger, der udgør Den Europæiske Union, gentagne gange udtrykt sig til fordel for foranstaltninger, som bidrager til at bevare denne identitet, der har sproget som et af sine tydeligste kendetegn. Tænk blot på Reding-betænkningen om det catalanske sprogs situation eller Killilea-betænkningen om mindretalssprogene.
Nuvel, i dag har Parlamentet mulighed for at opfylde en af de aftaler, som blev vedtaget i betænkningen af hr. Killilea, og således på ny bekræfte sin forpligtelse til at værne om de sprog, som er en del af den rige europæiske kulturarv.
Derfor opfordrer jeg Dem, mine damer og herrer, til at stemme for det ændringsforslag, som forskellige grupper og flere parlamentsmedlemmer har fremsat til betænkningen af hr. Evans, hvori vi anmoder om, at andragender, der indgives på et sprog, der er officielt anerkendt i en del af en medlemsstat, også antages til behandling. Jeg anmoder om det, fordi det er i overensstemmelse med vores egne overvejelser og beslutninger, og som bevis for Europa-Parlamentets engagement i opbygningen af et Europa, der respekterer mangfoldigheden i de befolkninger og kulturer, som det består af, og som udgør en af dets største rigdomme.
Det drejer sig ikke om at øge antallet af officielle sprog, ej heller af arbejdssprog, men derimod om at tillade de borgere, som har et andet modersmål, der er anerkendt som sådan ved lov i en medlemsstat, at indgive andragender på deres eget sprog, fordi dette sprog er en af eksponenterne for Europas kulturelle rigdom, fordi brugen deraf er en af borgernes rettigheder, og fordi vi ved at gøre det får en masse borgere over på vores side i den europæiske sags tjeneste.

Palacio Vallelersundi
Fru formand, de historiske mindretals fælles rettigheder og den kulturelle mangfoldighed er goder, som vi alle er nødt til at beskytte, og de europæiske institutioner har aldrig sparet på kræfterne, hvad dette angår. Men retten til at indgive andragender er ikke en ret for befolkningen som helhed. Det er faktisk det stik modsatte, nemlig en individuel ret, som er rodfæstet i forsvaret af menneskerettighederne, som traktaten ikke alene sikrer borgerne i Unionen, men derimod enhver person, ethvert menneske, der opholder sig i Den Europæiske Union. Derfor er der ikke noget, der er mere i modstrid med denne ånd, end at sondre mellem dem, som har et mindretalssprog, der er anerkendt på grund af territoriale forhold, og dem, som normalt er de mest trængende, hvis sprog, som også bruges af et mindretal, alligevel ikke har opnået officiel anerkendelse.
Fru formand, ændringsforslaget af fru Ferrer stemmer ikke overens med traktaterne og er ydermere en alvorlig trussel mod en væsentlig bestanddel af Den Europæiske Union: den virkelige beskyttelse af menneskerettighederne. Den, der har mest behov for muligheden for at indgive et andragende på sit eget sprog, er ikke den europæiske borger, som tilhører en historisk minoritet, hvis sprog er anerkendt.
Lad os derfor være seriøse. Hvis vi anerkender denne mulighed, så lad os anerkende den uden nogen begrænsninger. Og det forekommer mig derfor, at hr. Evans' ændringsforslag er en fornuftig løsning på dette meget komplicerede problem.

Banotti
Hr. formand, jeg vil benytte mit halvandet minuts taletid til atter en gang at give Parlamentet en meget kort redegørelse for mit arbejde som formandens forligsperson for tværnationalt bortførte børn. Jeg var beæret over at påtage mig denne rolle på opfordring af Udvalget for Andragender. Så snart vi modtager meddelelse om nogen andragender, der omhandler bortførelse af et barn, som regel af en af forældrene, ringer vi til parterne, således at de straks er klar over, at der er nogen i Parlamentet, der er direkte involveret i deres sag.
Dette kommer rundt om de vanskeligheder, som mange talere har nævnt i relation til forsinkelser med andragender, selvom jeg må erkende, at situationen har forbedret sig betragteligt, siden udvalget for nylig blev omstruktureret.
Jeg mener, at hurtig sagsbehandling er af afgørende betydning, når man behandler mange af andragenderne og navnlig de andragender, der har med bortførelse af børn at gøre. Vi kontakter de berørte forældre, de involverede dommere og de nationale myndigheder direkte. Vi er imidlertid stadig meget ugunstigt stillet, fordi mange EU-lande synes at have en vedholdende rekord i manglende gennemførelse af Haag-konventionen.

Oreja Aguirre
Hr. formand, mine damer og herrer, jeg vil gerne udtrykke min enighed med betænkningen af hr. Fontana med hensyn til betydningen af retten til at indgive andragender. Andragenderne gør det muligt for institutionerne at finde ud af de virkelige vanskeligheder og problemer, som borgerne har. Og retten til at indgive andragender er det, man kan kalde kernen i tillidsforholdet mellem borgerne og institutionerne, som bør sørge for, at Unionen fungerer ordentligt.
Når borgeren indgiver et andragende til Parlamentet, anmelder han ikke kun det, der synes at være en forkert anvendelse af fællesskabslovgivningen, men han viser samtidig sin tillid til Parlamentet og alle institutionerne i håbet om, at fejlen bliver rettet.
Derfor er jeg glad for, at samarbejdet mellem Parlamentet og Kommissionen har gjort det muligt, at man som nævnt i Fontanabetænkningen også i år kan opnå konkrete løsninger og forbedringer i et stort antal sager.
Jeg bør også fortælle, at Kommissionen, som gør alt, hvad den kan, for at nærme Europa til borgerne, deler den holdning om overtrædelsesprocedurerne Udvalget om Andragender vedtog, og påskønner Parlamentets værdifulde indsats på området.
Vi er overbeviste om, at det er en væsentlig opgave for os at sikre den fulde respekt for fællesskabslovgivningen og finde svaghederne i denne lovgivning for at forbedre den og tilpasse den borgernes behov.
Netop fordi vi bestræber os på at behandle de andragender, som bliver sendt til os, på en hurtig og fyldestgørende måde, vil jeg kun ganske kort kommentere Evans-betænkningen. Det er sikkert, at spørgsmålet om de sprog, der anvendes i andragenderne, hovedsageligt er et problem, der hører under Parlamentets ansvar. Men det er også sikkert, at man med et samarbejde mellem Udvalget for Andragender og Kommissionens tjenestegrene, som jeg ville vove at kalde kreativt, ville kunne behandle et stort antal andragender. Dette er ganske enkelt, hvad jeg ville fortælle Dem. Jeg lykønsker endnu en gang ordføreren og medlemmerne af Udvalget for Andragender for deres fremragende arbejde.

Formanden
Mange tak, hr. kommissær.
Forhandlingen under ét er afsluttet.
Afstemningen finder sted kl. 12.00.

Ombudsmandens årsberetning for 1997 -Aktindsigt (Særlig rapport fra Ombudsmanden) -Ændring af forretningsordenens artikel 161
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er forhandling under ét om følgende betænkninger:
A4-0258/98 af Newman for Udvalget for Andragender om Den Europæiske Ombudsmands årsberetning for 1997 (C40270/98); -A4-0265/98 af Thors for Udvalget for Andragender om den særlige rapport fra Den Europæiske Ombudsmand i fortsættelse af undersøgelsen på eget initiativ om aktindsigt (C4-0157/98); -A4-0416/97 af Crowley for Udvalget for Forretningsordenen, Valgs Prøvelse og Medlemmernes Immunitet om ændring af forretningsordenens artikel 161.
Söderman
Hr. formand, det er nu blevet etableret praksis, at Europa-Parlamentet følger de bedste traditioner i medlemsstaterne og inviterer ombudsmanden til personligt at aflægge sin årsberetning. Kopier af årsberetningen for 1997 skulle være blevet distribueret til medlemmerne af Europa-Parlamentet. Beretningen er også tilgængelig på ombudsmandens Internet-hjemmeside. Hjemmesiden fik for nylig et nyt design for at gøre fuld brug af de ny teknologier til kommunikationen med borgerne. Fra begyndelsen af denne måned har vi påbegyndt en regelmæssig offentliggørelse af alle afgørelser på henvendelser på hjemmesiden. Hjemmesiden indeholder også den nye standardformular for indgivelse af klager. Den kan bruges af det stadig stigende antal borgere, der vælger at indsende deres klager i form af e-mail.
Forordet til årsberetningen for 1997 indeholder allerede en fuld introduktion til de væsentlige temaer i beretningen. Jeg vil her indskrænke mig til kun at komme ind på tre spørgsmål vedrørende fremtiden.
Det første spørgsmål er: Hvad mangler der endnu at blive gjort, før Den Europæiske Ombudsmandsinstitution er fuldt ud operationel og i stand til rent faktisk at behandle borgernes klager?
Det andet spørgsmål er: Hvilken måde vil mest effektivt bidrage til at forbedre kvaliteten af europæisk forvaltning set fra borgerens synspunkt?
Det tredje spørgsmål er: Hvad kan der gøres for at hjælpe de mange klagere med klagemål over medlemsstaternes anvendelse af fællesskabslovgivningen, især når de forsøger at udøve deres ret til fri bevægelighed?
Hvad det første spørgsmål angår, er det vigtigt at erindre, at 1996 var det første fulde år af Den Europæiske Ombudsmandsinstitutions virke. Mellem 1996 og 1997 øgedes antallet af klager med 40 %. I første halvdel af 1998 har der været en yderligere forøgelse på omkring 15 %. Som jeg også har erfaret på nationalt plan, er der en støt stigning i antallet af antagelige klager, men stigningen i de uantagelige klager er endnu større. Men borgeren med en velbegrundet klage, som er uantagelig, går som regel ikke tomhændet væk. Især hvor der er tale om rettigheder i henhold til fællesskabslovgivningen, forsøger Den Europæiske Ombudsmand altid at fortælle klageren, hvem der er det kompetente og egentlige organ til at tage sig af klagen. Vi er nu i stand til at behandle 70 % af de uantagelige klager på denne måde.
I hele 1997 behandlede ombudsmandsinstitutionen i alt 1412 sager. Af disse var 1181 nye klager modtaget i 1997. Ombudsmanden iværksatte fire undersøgelser på eget initiativ i årets løb, og 101 blev afsluttet med en begrundet afgørelse. I 40 % af disse tilfælde blev en løsning enten fundet af institutionen, en mindelig løsning blev fundet eller sagen blev afsluttet med en kritisk bemærkning. I 59 % af tilfældene blev der ikke fundet nogen tilfælde af fejl eller forsømmelser i administrationen. En sådan kendelse er ikke altid negativ for borgeren. Klage- og undersøgelsesprocessen gør det muligt for institutionen at forklare offentligheden, hvad den har gjort og hvorfor. I nogle tilfælde har den endog held til at overbevise klagerne om, at den har handlet korrekt.
Vi har sat som mål at træffe beslutning om, hvorvidt en klage er antagelig inden for en måned og afslutte en sag, hvor der er igangsat en undersøgelse inden for et år. Vi har næsten opfyldt det første mål, idet meget få sager løber over mere end en måned. Hvad det andet mål angår, har vi haft held til støt at øge antallet af løste sager, men der er stadig en voksende bunke af uløste sager.
Jeg har været temmelig længe om at søge om de ressourcer, der er nødvendige for at etablere ombudsmandsinstitutionen. At etablere en institution, udvælge og uddanne personale og skabe de rette arbejdsmetoder tager tid, og jeg har fastholdt, at behandlingen af borgernes klager skulle have første prioritet. Men det er klart, at vi nu har et uopsætteligt behov for flere ressourcer for at kunne behandle de eksisterende klager på en effektiv og ordentlig måde og forberede os selv på det nye arbejde, som Amsterdam-traktaten vil skabe, når den bringer den tredje søjle (der omfatter Europol) fuldt ud ind under ombudsmandens ansvarsområde.
I dets bemærkninger til årsberetningen for 1996 bad Udvalget for Andragender om en mere præcis definition af termen »fejl og forsømmelser«. Jeg påtog mig denne opgave og indføjede en definition i årsberetningen for 1997, som hr. Newman hilste velkommen i sin betænkning. Thors-betænkningen om den undersøgelse om aktindsigt, som ombudsmanden har indledt på eget initiativ, viser også, hvordan ombudsmandens og Europa-Parlamentets (bl.a. i Udvalget for Andragender) arbejde kan foranlediges til at påvirke hinanden på en frugtbar måde til gavn for de europæiske borgere.
I denne forbindelse vil jeg gerne understrege, at den bedste måde, hvorpå man væsentligt kan forbedre kvaliteten af fællesskabsinstitutionernes og -organernes administrative aktiviteter, er at vedtage en kodeks for god administrativ adfærd på samme måde, som fællesskabsinstitutionerne og organerne har vedtaget regler for offentlig aktindsigt. Jeg har nævnt to vigtige initiativer inden for dette område i min årsberetning. Det første er Perry-betænkningen vedrørende Udvalget for Andragenders aktiviteter i 1996-1997. Det andet blev taget af generalsekretær i Kommissionen, hr. Carlo Trojan, der i oktober 1997 informerede mig om, at man var begyndt at udarbejde en kodeks for god administrativ adfærd for Kommissionens embedsmænd.
Jeg håber virkelig, at vi vil vedtage den første kodeks på fællesskabsplan i år. Vedtagelse og offentliggørelse af en sådan kodeks er et vigtigt tegn på en forpligtelse til at etablere en mere service-orienteret administrativ kultur i relation til vores borgere. Det betyder også, at både embedsmænd og borgere er klar over, hvilke standarder der gælder inden for dette område og ved, hvad man kan forvente af en administration.
Det sidste spørgsmål, jeg gerne vil rejse her, er det fortsat store antal klager fra europæiske borgere over medlemsstaternes offentlige myndigheders håndhævelse af fællesskabslovgivningen. Vi har i stigende grad videresendt disse klager eller foreslået, at de blev behandlet enten som andragender til Europa-Parlamentet, når de omfatter et principspørgsmål, hvor der kræves politisk erfaring eller pres til at løse det, eller af nationale ombudsmænd eller lignende organer. Kommissionen og især dens Euro-jus juridiske rådgivere, der bistår borgerne i Kommissionens repræsentationer i medlemsstaterne, spiller også en rolle inden for dette område.
Efter min mening er det vigtigt at gøre sig klart, at mange af disse klager kunne løses let og hurtigt på nationalt plan. Det er vores mål at etablere et effektivt netværk til afhjælpning af disse klager i samarbejde med de nationale ombudsmænd og lignende organer (som oftest de nationale parlamenters udvalg for andragender). Jeg har i årsberetningen givet en fremstilling af aktiviteterne inden for dette område indtil nu.
Jeg vil gerne benytte mig af denne lejlighed til at takke alle fællesskabsinstitutionerne og -organerne for endnu et års konstruktivt samarbejde. Jeg vil gerne rette en særlig tak til Kommissionen og den ansvarlige kommissær, Anita Gradin, for hendes ufortøvede og fortsatte engagement, når det gælder om at nå frem til en åben og ansvarlig administration.
Jeg vil også gerne takke formanden for Europa-Parlamentet, hr. Gil-Robles, og hans kolleger for deres støttende og forstående holdning over for ombudsmandens arbejde. Jeg skylder også en tak til formanden for Udvalget for Andragender, hr. Fontana, og til alle medlemmerne af udvalget for deres klart udtrykte interesse og samarbejdsvillige holdning i deres kontakter med ombudsmandsinstitutionen. En særlig tak går til hr. Newman og fru Thors for deres omfattende og detaljerede betænkninger, der nu ligger foran Dem.
Tak for, at De har lyttet til mig.

Formanden
Mange tak, hr. ombudsmand. Som De kan høre, er vi meget tilfredse med den måde, hvorpå De har indledt Deres vigtige arbejde som ombudsmand for Parlamentet. Vi går nu i gang med debatten, og jeg begynder med at give ordet til hr. Newman, som er ordfører for en af betænkningerne.

Newman
Hr. formand, Den Europæiske Ombudsmand fortsatte i 1997 sine undersøgelser af eventuelle fejl og forsømmelser i forbindelse med handlinger foretaget af fællesskabsinstitutionerne og -organerne. Det har han gjort grundigt og udtømmende, og i min betænkning anmodes Parlamentet om at anerkende dette. De demokratisk valgte parlamentsmedlemmer, der sidder i Udvalget for Andragender, har til opgave at overvåge Den Europæiske Ombudsmands virke. Efter vores opfattelse er Jacob Söderman en effektiv forkæmper for borgernes rettigheder. Hans arbejde udgør et meget vigtigt værn, for uden en effektiv ombudsmand kunne den enkelte borger nemt blive det hjælpeløse offer for fejl og forsømmelser i forbindelse med den administration, der udøves af et magtfuldt europæisk bureaukrati, der undertiden kan være ude af føling med den virkelige verden.
I forbindelse med sidste års årsberetning for Den Europæiske Ombudsmands virke bad Parlamentet ham om at give en klar definition af termen »fejl og forsømmelser«. Han har reageret på denne udfordring med en tilfredsstillende definition, nemlig at fejl og forsømmelser finder sted, når et offentligt organ forsømmer at handle i overensstemmelse med en bindende regel eller et bindende princip. Noget, der måske er mere meningsfuldt, er, at han i sin beretning minder os om de eksempler på fejl og forsømmelser, han gav os i sin første årsberetning. De omfatter administrative uregelmæssigheder eller undladelser, magtmisbrug, forsømmelighed, retsstridige procedurer, partiskhed, fejl eller inkompetence, forskelsbehandling, undgåelige forsinkelser og mangel på eller afvisning af oplysninger. Ombudsmanden peger naturligvis med rette på, at disse eksempler ikke er udtømmende, og at han ikke kan påtage sig klager vedrørende politiske eller retslige afgørelser eller som indebærer værdibedømmelser af lovgivning.
Udvalget for Andragender har tidligere støttet en fælles kodeks for god forvaltningsskik for EU-institutioner og -organer, og det glæder os, at ombudsmanden også har foreslået en sådan kodeks. Som han udtaler i sin årsberetning, ville dette helt sikkert øge kvaliteten af institutionernes forvaltningspraksis og forbedre deres forhold til de europæiske borgere. Ombudsmandens egen institutions forvaltningspraksis giver et nyttigt eksempel på den form for praksis, der bør medtages i en kodeks. Når ombudsmanden modtager en klage, modtager klageren en modtagelsesbekræftelse, der både forklarer proceduren for behandlingen af klagen og noget, som er meget vigtigt, nemlig navn og telefonnummer på den embedsmand, der rent faktisk har sagen på sit bord. Denne form for forvaltningspraksis forvandler den anonyme eurokrat til en virkelig person, som klageren kan relatere til, og jeg håber, at Kommissionen vil tage dette til sig.
Ombudsmanden har set på Europa-Kommissionens forvaltningspraksis, når den har anvendt artikel 169-proceduren til at forelægge overtrædelser af traktaten for Domstolen. Det er et spørgsmål, der gør mange af vores borgere bekymrede. De føler med rette eller urette, at Kommissionen reagerer alt for beredvilligt på pres fra medlemsstater f.eks. i relation til overtrædelser af miljøbeskyttelsesdirektiver. Kommissionen er også blevet anklaget for ikke at oplyse klagerne om, hvordan det går med behandlingen af klagen.
Ombudsmanden var godt nok i stand til at afslutte sine undersøgelser af Kommissionens praksis i forbindelse med overtrædelsesprocedurerne uden at komme med kritiske bemærkninger. Men på grundlag af vores behandling af mange relevante andragender mener Udvalget for Andragender, at der er mange uløste problemer vedrørende anvendelsen af overtrædelsesproceduren, og vi anmoder stadig ombudsmanden om at undersøge Kommissionens forvaltningsskik, når den anvender denne procedure. Måske vil kodeksen for god forvaltningsskik også hjælpe i denne sag.
Jeg bifalder ombudsmandens forpligtelse til under normale omstændigheder at afslutte sine undersøgelser og informere klageren inden for et år efter modtagelsen af klagen. For at hjælpe ombudsmanden med at overholde denne forpligtelse vil Parlamentet være nødt til under budgetproceduren at sikre, at hans institution får det nødvendige yderligere personale.
Jeg vil slutte af med at sige, at jeg er enig i ombudsmandens beslutning om at målrette sin seneste reklame på borgere og organisationer, der har med fællesskabsinstitutioner og -organer at gøre, idet hans mandat er begrænset til at undersøge fejl og forsømmelser begået af sådanne fællesskabsinstitutioner og -organer. Andre klager i relation til EU kan komme i betragtning ved at indbringe andragender for Europa-Parlamentet.
Udvalget for Andragender og Den Europæiske Ombudsmand har komplementære men forskellige roller. En af Udvalget for Andragenders roller er at aflægge beretning om ombudsmandens overordnede virke, og vores beretning for Dem her i dag er, at vi er helt og aldeles tilfredse med den måde, hvorpå han har udført sit arbejde.

Thors
Hr. formand, arbejdet med at øge offentligheden i EU er for alvor kommet i gang. Afgørelsen fra Retten i Første Instans om Ministerrådets dokumenter, bestemmelserne i Amsterdam-traktaten og nye metoder i Ministerrådets arbejde er alle eksempler på dette. Et særlig vigtigt bidrag til øget offentlighed gives af ombudsmanden i den specialrapport, som vi skal debattere, og via flere andre initiativer.
Lad mig først konstatere, at specialrapporten er historisk. Det er første gang, vi i Parlamentets plenum skal tage stilling til en sådan rapport. Den måde, hvorpå vi behandler denne specialrapport, kan på en måde danne model for fremtiden.
Det juridisk set vigtige i rapporten er, at Udvalget for Andragender foreslår og finder, at det hørte under ombudsmandens mandat til at iværksætte undersøgelsen på eget initiativ. På den anden side er vi enige i ombudsmandens opfattelse, at der ikke er nogen grund til formelle henstillinger, med den juridiske betydning henstillinger har ifølge bestemmelserne for ombudsmanden.
Derimod giver specialrapporten, sådan som også ombudsmanden foreslår, grund til politiske initiativer fra Parlamentets side. I denne fase er det derfor vigtigt, at vi politisk signalerer, hvad vi forventer os af Kommissionen i det forslag om åbenhed, som Kommissionen bør fremlægge i henhold til artikel 191a i Amsterdam-traktaten om retten til adgang til dokumenter.
Hvad vi forventer os af Kommissionen, er bl.a. følgende, hvilket vi siger i betænkningen:
Vi beklager, at Amsterdam-traktatens nye regel om åbenhed, som skal vedtages, formelt kun gælder for Kommissionen, Rådet og Parlamentet. Det var en skuffelse for mange af os, at den er så begrænset. Lad os dog sige, at den nye artikel A i traktaten også er forpligtende for de andre organer, det vil sige, man skal træffe beslutningerne så åbent og så tæt på borgerne som muligt.
Vi har i dag på grundlag af ombudsmand Södermans tale og hr. Newmans betænkning i høj grad diskuteret spørgsmålet vedrørende code of good administrative practice , en opførselskodeks for god administration og hvilken betydning denne har. Ved hjælp af en sådan kodeks vedtager vi minimumsnormer for god forvaltning. God forvaltning indebærer hurtig service, men også at man har adgang til dokumenter. Dette betyder, at det kan være af betydning for de andre institutioner, som formelt måske ikke bindes af artikel 191a.
Vi understreger også i vores betænkning, at en dokumentoffentlighed ikke er meget værd, hvis alle ikke kan få at vide, hvilke dokumenter, der findes, og derefter anmode om en del af dem. Hvis man ikke har et register eller en journal over de dokumenter, der findes, får vi en såkaldt insider-offentlighed. Betænkningen forudsætter derfor, at bestemmelser om registre skal være en integreret del af de lovgivningsforslag, som Kommissionen bør fremlægge snarest muligt.
I diskussionen efter regeringskonferencen er det blevet hævdet, at de regler, der skal vedtages om offentligheden, kun kan gælde for dokumenter, som skabes inden for institutionerne. Her henvises da til den forklaring om dette, som blev vedlagt traktaten. Af gode grunde kan man hævde det modsatte. Den erklæring, som blev vedlagt traktaten, angår udtrykkelig medlemsstaternes korrespondance. Man kan, og det gør vi, fortolke det sådan, at anden indkommende korrespondance er offentlig. Det er kun det, som medlemsstaterne har anmodet om skal være hemmeligt, som skal være det. Desuden vil jeg rette en opfordring til alle de medlemslande, som siger at de går ind for åbenhed, at de til det yderste begrænser anmodninger om, at et dokument skal være fortroligt. Vi bør også sørge for, at det faktisk kommer til at fungere på denne måde.
Jeg vil gerne takke ombudsmanden for dette initiativ. Vi kan konstatere, at det har ført til, at så godt som alle institutioner og organer har regler om offentlighed; Domstolen er en beklagelig undtagelse. Vi kan også konstatere, at efter at rapporten blev udarbejdet og imens vi har behandlet den her i Parlamentet, er offentliggørelsen af reglerne også blevet bedre. Så godt som alle institutioner har regler om adgang til dokumenter på alle sprog. De har offentliggjort reglerne om adgang til dokumenter i EFT eller på deres Web-sider. Også Regionsudvalget har gjort det; det er kommet som et tillæg, efter at rapporten blev færdig i vores udvalg.
Lad mig også sige noget angående vores afstemningsprocedure. Jeg tror, at formanden vil foreslå, at punkt D er et overflødigt punkt i betænkningen. Der var opstået en fejl der. Jeg håber, at formanden vil tage stilling til dette ved afstemningen.
Når vi kan gå videre med offentligheden, er det vigtigt, at vi i fremtiden får mere nøjagtige regler for alle institutioner, hvor afvigelserne fra offentlighedsprincippet er så nøjagtige som muligt og så små som muligt.

Crowley
Hr. formand, jeg vil også gerne hilse ombudsmanden velkommen her i Parlamentet. Jeg hilser også kommissæren velkommen. Hun har været en meget aktiv kraft ved at fremsætte nogle af de forslag, som vi drøfter her i dag.
Jeg vil med det samme gøre det klart for medlemmerne, at min betænkning handler om ændringer af forretningsordenen med henblik på at tilpasse ombudsmandens virke m.v. I denne forbindelse vil jeg gerne takke Udvalget om Forretningsordenen, Valgs Prøvelse og Medlemmernes Immunitets sekretariat for dets assistance i forbindelse med udarbejdelsen af denne betænkning, der var fuld af problemer, da arbejdet startede under det sidste Parlaments embedsperiode.
Det er væsentligt for os som Parlament at sikre ombudsmandsinstitutionens uafhængighed. På en vis måde er det sådan, at medens vi i Parlamentet er de europæiske borgeres repræsentanter, og medens Kommissionen og Rådet har deres egne særskilte roller, så er ombudsmanden den person, der kan virke på tværs af alle disse forskellige institutioner på en neutral og upartisk måde, og som kan komme med kommentarer og træffe afgørelser, der er enten gunstige eller ugunstige med hjemmel i borgernes rettigheder eller til støtte for disse rettigheder. Derfor er det vigtigt for os som Parlament at få vores forretningsorden ændret for at kunne garantere denne uafhængighed og også vise den forbindelse, der er mellem Parlamentet - via dets udvalg - og ombudsmanden.
Ud fra dette synspunkt er ombudsmanden og Parlamentet de to centrale adgangspunkter for Europas borgere, nemlig fordi vi er folkevalgte, og fordi ombudsmanden er dér for at beskytte deres rettigheder, hvis der er nogen fejl, forsømmelser eller forseelser i de europæiske institutioners virke.
Vi havde oprindeligt i vores egen forretningsorden artikel 161 i dens oprindelige format, der kunne være fortolket til ikke at sikre ombudsmandens uafhængighed, bl.a. i spørgsmål som: hvornår ombudsmanden bør have foretræde for Parlamentet, om han vil kunne indkaldes til Parlamentet for at komme med anmodninger om oplysninger, og om et parlamentsudvalg vil kunne indkalde ham til udvalget for at anmode om oplysninger. Ifølge traktaterne har ombudsmanden ret til at vedtage sine egne gennemførelsesbestemmelser og -forordninger. Dette skete på provisorisk basis, da institutionen blev etableret og blev fuldt ud operationel. Desværre er det først nu, at vi i Parlamentet har fået os taget sammen til at ændre forretningsordenen for at tage højde for disse bestemmelser vedrørende ombudsmanden.
Med dette for øje har vi foretaget nogle ændringer til artikel 161. Det er vigtigt, at medlemmerne erkender, at vores egen forretningsorden er vores eget ledende lys med hensyn til dette Parlaments virke. Jeg ved, at der er mange medlemmer, der finder dem meget tekniske, meget kedelige og endog til tider pedantiske. Men grunden til, at vi har en forretningsorden er at sikre, at alt foregår som det skal i Parlamentet, og at der også er ordentlige strukturer for forholdet mellem Parlamentet og de øvrige institutioner.
Det er grunden til, at artikel 161 bliver ændret. Den største ændring, der bliver foretaget i forretningsordenen, er at sikre, at ombudsmanden har initiativet, når det gælder om at informere Parlamentet og Parlamentets udvalg. Den ene forpligtelse, der kræves af ombudsmandsinstitutionen, er, at der skal aflægges en årsberetning. Denne årsberetning lægger op til en drøftelse her i Parlamentet, hvilket er, hvad vi har her lige nu. Bortset fra dette garanterer Parlamentet ombudsmanden dets samarbejde, hvad enten det er gennem adgang til dokumenter, ved at give denne oplysninger eller gennem Udvalget for Andragender, der garanterer, at der følges op på anmodninger om oplysninger.
Det, vi gør her i dag ved at ændre forretningsordenen, er først og fremmest at garantere ombudsmandens uafhængighed. Det er et meget klart budskab, som vi kan sende fra Parlamentet her i dag til Europas borgere for at vise, at der til trods for ændringer i personalet i Parlamentet, til trods for forandringer i Kommissionen og til trods for, at der er et nyt formandskab for Rådet hvert halve år, er én ting, der altid er sikker, og det er ombudsmandsinstitutionen, som er det sidste tilflugtssted for beskyttelse af rettigheder og grundlæggende friheder og garantier for ordentlig forvaltning af alle europæiske institutioner.
Jeg anbefaler denne betænkning til Parlamentet. Jeg vil også gerne takke Udvalget for Andragender for deres udtalelse, der er afgivet af hr. Gutiérrez Díaz, der stærkt støtter min egen holdning.

Gutiérrez Díaz
Hr. formand, hr. Brian Crowley forelægger os et forslag til ændring af artikel 161 i Europa-Parlamentets forretningsorden efter en frugtbar meningsudveksling, som Udvalget for Andragender har deltaget aktivt i. Som resultat af hr. Brian Crowleys gode arbejde har vi i dag et fuldt ud tilfredsstillende forslag til ændring, som i øvrigt stemmer overens med den tidligere udsendte erklæring fra EuropaParlamentet.
Ordførerens forslag udtrykker eksplicit Den Europæiske Ombudsmands fulde uafhængighed og det faktum, at den normale forbindelsesvej mellem ombudsmanden og Europa-Parlamentet er Udvalget for Andragender, en forbindelsesvej, som klart bekræftes i det forslag til ændring, som vi skal stemme om.
Derfor, hr. formand, vil jeg lykønske hr. Brian Crowley og opfordre Dem, mine damer og herrer, til at stemme for forslaget til ændring af forretningsordenen.

Ullmann
Hr. formand, hr. ombudsmand, fru kommissær, hvad mener Maastricht-traktaten, når den af Unionens politikker og afgørelser forlanger, at de skal træffes så tæt på borgerne som muligt? Det mener den meget med. Men den mener dermed helt bestemt også det, der er emnet for ombudsmandens særlige rapport, nemlig unionsborgernes mulighed for aktindsigt. Jeg har derfor den ære og glæde, hr. ombudsmand, at takke Dem på vegne af Udvalget om Retlige Anliggender og Borgernes Rettigheder, fordi De dermed ikke kun har taget et initiativ i overensstemmelse med retsgrundlaget for Deres virke, men tillige har gjort Unionens borgere en betydningsfuld tjeneste, hvad angår varetagelsen af deres rettigheder.
Dermed har De ganske vist også pålagt Den Europæiske Unions organer og institutioner en pligt til at se nøjere på deres praksis. Rådet skal f.eks. svare på det spørgsmål, om det har ret til selv at afgøre, hvad der er lovgivning og hvad der ikke er. Også Europa-Parlamentet bliver nødt til at stille sig selv det spørgsmål, om dets bestemmelser om aktindsigt er kommet i stand i overensstemmelse med forretningsordenen.
Den foreliggende særlige rapport er for så vidt et vigtigt skridt til gennemførelse af den nye artikel 191 A, som ganske vist kun fastsætter bestemmelser om Rådets, Parlamentets og Kommissionens aktindsigt, men alligevel må opfattes som kriterium for Den Europæiske Unions organer og institutioner i lyset af den nye ordlyd af artikel a, stk. 2.
Jeg vil slutte med en særlig tak til ordføreren, som ikke kun har belyst betydningen af den særlige rapport fra hr. Söderman klart, men også gennem sit samarbejde med Udvalget om Retlige Anliggender og Borgernes Rettigheder har vist et eksempel, som bestemt ikke altid realiseres i Europa-Parlamentet.
Mange tak, fru Thors.

Gradin
Hr. formand, hr. ombudsmand, ærede parlamentsmedlemmer, jeg vil første lykønske både ombudsmanden og de ærede parlamentsmedlemmer hr. Newman, fru Thors og hr. Crowley med deres udmærkede betænkninger. Disse behandler dels ombudsmandens årsrapport for 1997, dels ombudsmandens specialrapport om offentlig adgang til dokumenter samt en ændring af Parlamentets interne forretningsorden, som netop vedrører ombudsmanden. Jeg har læst alle betænkningerne med meget stor interesse. Det er jo trods alt sådan, at det er via ombudsmanden, at Den Europæiske Unions borgere har fået mulighed for at vide, hvordan vores forvaltning fungerer.
I ombudsmandens årsrapport for 1997 gjaldt, ligesom for 1996, at de fleste af ombudsmandens undersøgelser vedrører Kommissionen. Det er normalt med tanke på, at Kommissionen er den institution, som træffer de fleste af de beslutninger, som direkte berører borgerne.
I Newmans betænkning om ombudsmandens årsrapport er der især fire spørgsmål, som jeg kort vil kommentere. For det første hilser jeg velkommen, ligesom hr. Newman, at betydningen af termen »administrative uregelmæssigheder« nu klart er blevet defineret. Dette tydeliggør ombudsmandens mandat. Det letter også vores og ombudsmandens arbejde ved at identificere, hvordan vi skal bekæmpe disse uregelmæssigheder.
Det andet spørgsmål drejer sig om vigtigheden af, at borgerne får information om deres rettigheder til at indsende andragender til ombudsmanden. Jeg er enig i opfattelsen, at vi i EU-institutionerne må fortsætte dette informationsarbejde. Informationen må også forbedres, når det gælder retten til at indsende andragender til Parlamentets Udvalg for Andragender.
Det tredje punkt vedrører ombudsmandens anstrengelser for at forbedre proceduren for traktatbrud i henhold til artikel 169 om medlemsstaternes overtrædelser af fællesskabslovgivningen. Hvad dette drejer sig om, er netop at øge borgernes tillid til denne procedure. Kommissionen har på sin side påtaget sig at informere klageren, når vi har til hensigt at henlægge en klage uden at foretage indgreb. Vi vil også meddele Kommissionens grund til bedømmelser af, at der ikke er sket nogen overtrædelse af fællesskabsretten.
Endelig tager parlamentsmedlem Newman spørgsmålet om udarbejdelsen af en opførselskodeks for forvaltningerne i Unionens institutioner og organer op. Parlamentet tog dette spørgsmål op i forbindelse med Perry-betænkningen om arbejdet i Udvalget for Andragender 1996-1997. Spørgsmålet er også blevet taget op af ombudsmanden selv. Fra Kommissionens side støtter vi dette forslag og har fremlagt et første udkast til en sådan opførselskodeks. Det er blevet sendt til ombudsmanden, som har givet os mange konstruktive kommentarer. Netop nu arbejder vi med et nyt forslag og bearbejder det med bred gensidig forståelse. Jeg er overbevist om, at en sådan opførselskodeks vil føre til, at vi får en bedre forvaltningspraksis, og at vi kan forbedre relationerne mellem Kommissionens tjenestegrene og borgerne.
I 1997 præsenterede ombudsmanden også en specialrapport om, hvilke muligheder det offentlige skal have for at få adgang til dokumenter. Den rapport behandles også i fru Thors' betænkning. Kommissionen støtter betænkningens opfattelse, at adgangen til dokumenter er en vigtig faktor, hvis vi vil skabe øget åbenhed i Unionen. Det er også en grundlæggende forudsætning for, at borgerne skal kunne deltage i den offentlige debat. Ved øget åbenhed bidrager vi til en bedre beslutningsprocedure, og derved også til øget tillid hos borgerne til Unionens institutioner. Vil man forhindre magtmisbrug og korruption, så er åbenhed et godt hjælpemiddel. Ligesom ombudsmanden hilser jeg derfor velkommen, at EU's institutioner og organer er på vej til at gennemføre regler for offentlighedens adgang til dokumenter. Jeg er også enig i fru Thors' krav om, at enhver vægring mod at udlevere dokumenter skal motiveres med henvisning til, hvorfor man gør en undtagelse.
Spørgsmålet om adgang til dokumenter er også nært knyttet til, at der findes et velfungerende dokumentregister i institutionerne. Dette mener jeg, er et meget vigtigt instrument, både for vores daglige arbejde og for at opnå øget åbenhed.
Fru Thors foreslår også i sin betænkning, at der skal findes særlige personer, som offentligheden skal kunne henvende sig til med deres forespørgsler. Til information kan jeg meddele, at Kommissionen har udset sådanne kontaktpersoner i samtlige generaldirektorater. Desuden er der en enhed i generalsekretariatet, som centralt skal være ansvarlig for åbenhedsspørgsmål og til at svare på, hvilken adgang der findes til dokumenter.
Endelig vil jeg gerne hilse parlamentsmedlem Crowleys betænkning om en ændring af artikel 161 i Parlamentets forretningsorden velkommen. Disse ændringer vil yderligere forbedre Udvalget for Andragenders allerede gode relationer med ombudsmanden.
Hr. formand, i Amsterdam-traktaten er det blevet fastlagt, at åbenhed i beslutningstagningen skal være et af Unionens grundlæggende principper. Kommissionen er allerede begyndt at forberede det forslag, som Rådet og Europa-Parlamentet skal behandle, om offentlighedens ret til dokumenter i alle tre institutioner. Vi håber, at der vil foreligge et første arbejdsdokument allerede i løbet af efteråret.
Afslutningsvis vil jeg gerne takke ombudsmand Söderman for det gode samarbejde, vi i Kommissionen har med ham.

Fayot
Hr. formand, fru kommissær, hr. ombudsmand, jeg er glad for, at vi kan behandle de udmærkede betænkninger af Den Europæiske Ombudsmand, af hr. Newman og af fru Thors på et tidspunkt, hvor mange lytter med, fordi emnet fortjener stor opmærksomhed. Det drejer sig om borgernes rettigheder i forhold til myndighederne og gennemsigtigheden i myndighedernes forvaltning.
Hr. formand, det vanskelige i ombudsmandens arbejde består i, at der skulle opfindes og stadig mangler at blive opfundet - både nu og i de kommende år - en lang række regler og procedurer. Der skal iværksættes et både teoretisk og praktisk system til behandling af klager. Jeg har fulgt hr. Södermans arbejde, og må sige, at han har arbejdet med stor energi og lagt vægt på at sikre kontinuitet, og jeg vil gerne rose ham på vegne af den socialistiske gruppe.
Hr. Söderman har i særdeleshed præciseret begrebet fejl og forsømmelser, der er indeholdt, men ikke defineret i traktaten. Ombudsmandens anstrengelser for at give en klar definition af dette begreb går i den rigtige retning og skulle gøre det muligt at fastlægge de opgaver, der hører under henholdsvis Udvalget for Andragender og ombudsmanden. De er ikke rivaler men supplerer hinanden. De er begge det parlamentariske demokratis instrumenter til kontrol af forvaltningen.
Det er i denne henseende meget vigtigt, at Parlamentet selv fastsætter nogle helt klare procedurer for behandling af ombudsmandens rapporter. Offentlighed er et effektivt våben til at bekæmpe bureaukratiet. Det er derfor nødvendigt at give ombudsmanden nogle parlamentariske regler for at kunne anvende dette våben på plenarforsamlingen, og jeg kan tilføje, at Udvalget for Forretningsordenen, Valgs Prøvelse og Medlemmernes Immunitet arbejder på dette.
De konkrete tilfælde, der beskrives i ombudsmandens rapport, og som er meget spændende læsning, viser dog helt tydeligt, at arbejdet med klagerne gør det muligt at objektivere debatten. Borgere, hvis ansøgning bliver afvist, anklager alt for ofte de nationale eller europæiske myndigheder for diskrimination, og jeg mener, at ombudsmandens bestræbelser i denne henseende har en pædagogisk værdi, fordi de giver borgerne mulighed for at få et bedre kendskab til, hvorledes Fællesskabet fungerer.
Når man tænker på, at der i 1997 blev modtaget 1181 nye klager ud af en befolkning på 370 millioner, kan man godt se, at der stadig er lang vej igen, så meget mere fordi kun 27 % af klagerne hørte under ombudsmandens kompetence.
Tillad mig at sige endnu et ord om den særlige rapport om aktindsigt. Det er et grundlæggende princip for gennemsigtighed, der blev styrket i Amsterdam-traktaten, og på opfordring fra ombudsmanden skal alle institutioner vedtage regler på dette område. Europa-Parlamentet gjorde dette i 1997, men disse regler er efter min mening, hr. formand, meget restriktive og formelle, og de har især ikke været genstand for demokratiske forhandlinger i Parlamentet. Jeg tilslutter mig alle de, der sammen med fru Thors beklager, at en afgørelse fra Parlamentet i denne henseende i virkeligheden er en afgørelse fra Præsidiet, der ikke har den fornødne kompetence, og jeg venter spændt - for at se om disse regler holder vand - på den første sag, der indbringes for Domstolen, når en borger f.eks. nægtes adgang til dokumenter vedrørende Parlamentets boligpolitik.
Afslutningsvis, hr. formand, vil jeg gerne beklage, at kun 17 klager fra borgerne er blevet indgivet gennem medlemmer af Europa-Parlamentet. Det er meget lidt, og det viser, at medlemmerne, os selv, skal gøre et personligt stykke arbejde i marken for at oplyse borgerne om deres ret til at henvende sig til ombudsmanden.

Chanterie
Hr. formand, hr. ombudsmand, fru kommissær, kære kolleger, jeg vil på vegne af PPE-gruppen opholde mig ved betænkningen af Newman, og jeg vil allerførst ønske ordføreren, hr. Newman, tillykke med hans betænkning. Dernæst vil jeg mere specifikt med hensyn til ombudsmandens virke give udtryk for PPE-gruppens store respekt for ombudsmandens og hans medarbejderes arbejde og for årsberetningen for 1997. Årsberetningen for 1997, der har en meget klar struktur, og som bl.a. kommer særligt ind på en række elementer, der er meget vigtige. I øvrigt, kollega Fayot har allerede hentydet hertil, den store bekymring for den juridiske kontekst som Den Europæiske Ombudsmand skal arbejde inden for. Hvilket mandat har ombudsmanden i henhold til traktaten? Hvordan afgrænser man begrebet: Misforhold i forvaltningen? Og omvendt, hvordan fastsætter man regler for god forvaltning? Jeg mener, at det er elementer, som der også fra vores gruppe allerede i 1996 blev anmodet om, og vi glæder os over det arbejde, der er blevet udrettet i denne sag i den årsberetning, der nu foreligger.
Vi vil også gerne ønske ombudsmanden og hans tjenester tillykke med den åbenhed og hurtighed, hvormed de aflægger beretning om deres aktiviteter. Både over for Unionen og direkte til borgerne og foreningerne i medlemsstaterne. Jeg mener, at det er et godt eksempel for andre europæiske institutioner, også med hensyn til anvendelsen af nye kommunikationsteknologier. Der er mange interessante tal i årsberetningen, men jeg vender tilbage til to af dem. For det første, at kun 27 % af klagerne er omfattet af ombudsmandens mandat, 27 % af de indgivne klager, hvoraf ca. to tredjedele ansås for begrundede. Det drejer sig om ca. 1000 nye klager. I den sidste ende er det kun et meget begrænset antal, der falder inden for ombudsmandens aktivitetsmandat. Kun 3 % af alle begrundede klager har ført til en kritisk bemærkning fra ombudsmanden eller til et forlig med de pågældende institutioner.
Vores gruppe drager tre konklusioner. For det første, borgerne har for lidt kendskab til ombudsmandens specifikke opgave og til Udvalget for Andragenders rolle.
For det andet, både Kommissionen, Parlamentet og ombudsmanden har her et fælles ansvar med hensyn til kommunikationen, men Parlamentet skal stille flere finansielle midler til disposition.
For det tredje, der er behov for, at Parlamentet kan nærme sig borgerne, som vi ved har mange spørgsmål med hensyn til institutionerne, på en mere positiv måde. Hr. formand, jeg har et spørgsmål til Dem. Vi modtager flere tusinde besøgende om ugen i Parlamentet. Hvorfor giver vi ikke de besøgende en lille bog eller brochure om ombudsmandens opgaver og om Parlamentets rolle i denne sag?

De Clercq
Hr. formand, der er to grunde til at embedet som europæisk ombudsmand er vigtigt. For det første, retten til at kunne henvende sig til ham er en af de europæiske borgerrettigheder, der tilkommer alle naturlige og juridiske personer, der opholder sig lovligt i Den Europæiske Union. Det betyder, at denne ret repræsenterer en politisk rettighed og et politisk projekt.
For det andet, det store antal klager viser, hvor nødvendigt dette embede er, og at ikke alt i de europæiske institutioner går som det skal. Må jeg henvise til konklusionerne i min betænkning »Unionsborgerskab« i forbindelse med Den Europæiske Ombudsmands funktion.
For det første, det er meget vigtigt, at borgerne informeres bedre om ombudsmandens rolle. Det er først og fremmest Parlamentets opgave at sørge for, at borgerne kender deres europæiske rettigheder og ved, hvordan, hvor og hvornår disse kan udøves.
For det andet, institutionerne skal tage ved lære af de sager, som ombudsmanden får kendskab til om deres virke. De indbragte klager giver et godt indtryk af, hvad borgerne føler, og hvad de finder forkert i den europæiske forvaltning. Alle institutioner skal derfor justere deres holdning for at komme så tæt på borgerne som muligt.
For det tredje, ombudsmandens virke kan forbedres ved oprettelse af nationale instanser i medlemsstaterne. Det vil styrke ombudsmandens rolle, og disse instanser kan fungere som henvisningsinstanser for sager, som medlemsstaternes egne ombudsinstitutioner har kompetence til at behandle og omvendt.
Kort sagt, Europa-Parlamentet skal sørge for, at ombudsmanden også yder sit bidrag til at bringe Europa nærmere til borgerne. Vi har fuld tillid til, at den nuværende ombudsmand, hr. Söderman, kan løse denne opgave.

Ojala
Først vil jeg gratulere alle de tre ordførere for et udmærket arbejde. Først og fremmest vil jeg sige tak til ombudsmand Söderman for hans fortrinlige og energiske arbejde for at øge åbenheden, offentligheden og Den Europæiske Unions troværdighed. Hans indsats har været central, og man kan sige, at ombudsmandsinstitutionen har konsolideret sin stilling i Den Europæiske Union i hans korte mandatperiode.
Det er også vigtigt, at han har udfærdiget sin første særlige rapport om aktindsigt. Jeg kan fuldt ud tilslutte mig de konklusioner, som fru Thors i sin egen betænkning har fremhævet. Det føles desværre endnu ofte sådan, at arbejdet for åbenheden er meget nødtvungent i nogle institutioner, men jeg tror, at også her vil vi gøre fremskridt.
Et andet vigtig punkt er, at ombudsmanden har fremlagt en definition af forvaltningsmæssige fejl og forsømmelser. Men det er langt fra nok, at vi ved, hvad dårlig forvaltning er. Vi skal medvirke til oprettelsen af en adfærdskodeks for god forvaltningspraksis, således som ombudsmanden har foreslået. Jeg håber også, at dette Parlament får bragt sagen med ekstra personale i orden, så ombudsmanden får flere ressourcer, hvilket er nødvendigt.

Hautala
Hr. formand, når der ses efter, fra hvilket side der skabes åbenhed i Den Europæiske Union, skal ombudsmandens grundlæggende arbejde med taknemlighed konstateres. Gruppen De Grønne i Europa-Parlamentet vil takke ham varmt for dette. Som følge af det har snart alle Unionens institutioner fået regler, som de skal efterleve, når borgerne rekvirerer dokumenter hos dem. Nu er det så op til borgerne at undersøge og prøve, hvor godt disse regler servicerer dem og eventuelt benytte muligheden for at ansøge om retten til aktindsigt ved de afgørelser, hvor borgerne får afslag på udlevering af dokumenter. Ombudsmanden har med sine afgørelser og sit arbejde tvunget Rådet og Kommissionen til at begrunde endnu mere præcist, hvorfor institutionerne ikke altid har udleveret dokumenter til borgerne. Rådet kan heller ikke gemme sig bag nogle søjlekonstruktioner, og borgerne skal have ret til i stort omfang at få udleveret dokumenter fra institutionerne i Den Europæiske Union.
Herfra er der alligevel endnu lang vej til den situation, at et afslag på en aktindsigt skal være nøje begrundet og en sjælden undtagelse. Det er vigtigt derved, at Europa-Parlamentet bærer ansvaret for udarbejdelsen af åbenhedsvedtægterne. Det var glædeligt at høre fra kommissæren, at et sådant arbejdsdokument er på vej måske allerede i efteråret. Vedtægterne skal gælde for alle institutioner og organer netop som det foreslås i Astrid Thors' betænkning, fordi vi skal efterleve god forvaltningsskik. Det er vigtigt, at undtagelserne fra aktindsigten begrænses meget nøje. Alt for ofte anvendes sådanne begreber som almen sikkerhed og internationale forhold som begrundelse for et afslag på aktindsigt. Vores gruppe ønsker, at ombudsmanden skal være behjælpelig med nærmere definering af disse begreber.

Leperre-Verrier
Hr. formand, jeg vil gerne rose ombudsmanden for denne anden årsberetnnig, der kaster et nyt lys på de aktiviteter, han udfører i de europæiske borgeres tjeneste i dag, hvor hans forskellige tjenester og infrastrukturer er trådt i kraft, og hvor der er etableret forbindelser med medlemsstaterne og deres nationale ombudsmænd. Ombudsmandens tjenestegrene har været i stand til at behandle de 1200 klager, som de har modtaget. Det viser, at kendskabet til denne institution vokser, men det er uden tvivl stadig ikke nok.
Jeg tilslutter mig derfor hr. Newmans udmærkede betænkning. Uafhængigt af behandlingen af klager er ombudsmandens initiativer kærkomne, især hvad angår definitionen af begrebet fejl og forsømmelser, der ikke altid er nemt at indkredse.
Det burde således være muligt at skelne mellem det, der hører under Udvalget for Andragender, og det, der hører under ombudsmanden. Dette skal naturligvis foregå på grundlag af et tættere samarbejde mellem disse to institutioner, og det forudsætter ligeledes, at de to strukturer har de nødvendige midler, herunder budgetmidler, til at gennemføre deres respektive opgaver. De skal i denne henseende vide, hr. ombudsmand, at vores gruppe støtter Deres anmodninger på dette område.
Endelig skal borgerne modtage information af god kvalitet, bl.a. ved hjælp af nye kommunikationsmidler som Internet, og dette i gennemsigtigheden navn, idet alle europæiske borgere har krav på gennemsigtighed.

Striby
Hr. formand, de tre betænkninger, som vi har modtaget, er ligesom de tre forrige fyldt med gode intentioner. Det skal medgives, at betænkningen af hr. Crowley opfylder et ønske om juridisk klarhed mellem henholdsvis Parlamentets forretningsorden og ombudsmandens statut. Med betænkningen tilvejebringes denne klarhed til fordel for ombudsmanden, idet de hver især får deres egne privilegier og forpligtelser, der er en af forudsætningerne for, at systemet fungerer.
Betænkningen af hr. Newman om ombudsmandens rapport kommer derimod endnu en gang ind på det nødvendige samarbejde mellem Udvalget for Andragender og ombudsmanden. Hvor mange gange har man ikke allerede beklaget dette? Ved gennemlæsning af betænkningen er man dog tilbøjelig til at konkludere, at enten sker der helt klart ikke noget på dette område, eller også nøjes ombudsmanden med for princippets skyld at give os nogle hensigtserklæringer, som han selv ved ikke kommer længere. For at opnå et frugtbart samarbejde er det således endnu en gang nødvendigt at have nogle partnerskaber, der fungerer godt.
Der er således betydelige forsinkelser hos begge parter. 959 andragender venter på at blive behandlet i Parlamentet, og 227 henvendelser til ombudsmanden udskydes fra det ene år til det andet. Domstolen henviser selv til, at Fællesskabets institutioner skal, og jeg citerer, «sikre en intern drift med henblik på god forvaltningsskik«.
Betænkningen af fru Thors, hr. formand, er for sit vedkommende i tråd med den særlige rapport fra ombudsmanden, der anmoder om aktindsigt til EU-institutionernes dokumenter.
Vi kan kun tilslutte os denne beklagelse. Den europæiske konstruktion har således altid været noget fjernt, endog noget, der med vilje blev gemt af vejen, og vi glæder os derfor over dette forslag. Men fru Thors understreger også i sin begrundelse, at gennemsigtighed ikke er den eneste reform, som er nødvendig, og at der skal iværksættes andre strukturelle reformer i alle Fællesskabets institutioner for at opnå større effektivitet og klarhed.

Schmidbauer
Hr. formand, først vil jeg gerne takke hr. Söderman for hans udmærkede beretning og dernæst ordførerne, som har redegjort for deres mening om ombudsmandens årsberetning og om beretningens gennemskuelighed. Det glæder mig, at det blev muligt at drøfte denne beretning og disse betænkninger i sammenhæng med betænkningerne om forretningsordenen og betænkningen om arbejdet i Udvalget for Andragender i 1997-1998 under ét nu i formiddag.
Disse emner hører sammen, for Udvalget for Andragender er ikke kun kompetent, hvad angår samarbejdet med ombudsmanden, vi konstaterer igen og igen, at deres arbejde supplerer hinanden, og i løbet af det sidste år har der mellem medlemmerne af Udvalget for Andragender og ombudsmanden, hr. Söderman, udviklet sig et stabilt grundlag for tillid, som kan anvendes til de europæiske borgeres vel.
Årsberetningen og rapporten fra hr. Söderman viser, at klager over institutionerne er berettigede, og at det er muligt at finde frem til løsninger på problemerne. Hvad angår inititativet til øget gennemskuelighed i institutionerne, kan jeg kun sige: al ære og respekt! Hr. Söderman har helt suverænt taget fat om en varm kartoffel og fået et godt resultat ud af det. Netop fordi de europæiske institutioners image er bureaukrati, er det godt og nyttigt for borgerne at vide, at her er der et kontor, som kaster lys over bureaukratiets mørke og dermed baner vejen for, at de med et godt resultat kan frembringe deres klager.
Men også for ombudsmandens arbejde er der sat grænser i traktaten, og mange klager handler om dårlig praksis i forvaltningen ikke i de europæiske, men i de nationale institutioner. Den anden grænse er den stab, embedet har fået stillet til rådighed, og med det stigende antal klager og vores anliggende at praktisere nærdemokrati støtter vi kravet om en forøgelse af den stab, embedet får stillet til rådighed, for at alle sager kan blive løst.

Camisón Asensio
Hr. formand, vi er i store træk enige med ordføreren, fru Thors, om at støtte ombudsmandens initiativ, der sørger for en større gennemsigtighed i alle fællesskabsaktiviteterne, og om at opfordre alle institutionerne til at udlevere information om den pågældende institutions aktivitetsområde til de borgere og juridiske personer, som bor i en hvilken som helst medlemsstat, og som måtte ønske at vide mere. Dette vil styrke disse institutioners demokratiske karakter, hvorfor det især er passende at opfordre Kommissionen og Rådet til at gøre fremskridt i denne retning.
Måske er det det rette øjeblik til at erindre om, at der allerede er positive tegn i den retning. F.eks.: De Europæiske Fællesskabers Ret i Første Instans har netop afsagt en dom, som ophæver en rådsbeslutning om at nægte adgang til visse dokumenter, idet grundene til afslaget ikke blev retfærdiggjort tydeligt nok. Det svenske journalistforbund havde anmodet om at få udleveret dokumenterne, men havde fra Rådet kun modtaget fire ud af 20 dokumenter, hvorimod forbundet fra de svenske myndigheder fik udleveret 18 ud af 20 dokumenter.
Et andet lyspunkt er, at Fællesskabernes Domstol netop har udtalt sig for første gang om direktivet om fri adgang til information på miljøområdet.
Vi er derfor enige i tankerne bag denne betænkning og naturligvis i, at man kan få adgang til dokumenterne i overensstemmelse med de gældende spilleregler.
Mine damer og herrer, vi støtter derfor denne betænkning og lykønsker såvel ordføreren som ombudsmanden.

Thors
Hr. formand, jeg blev meget glad over at høre formanden for Udvalget for Forretningsordenen, Valgs Prøvelse og Medlemmernes Immunitet være enig i den opfattelse, som fremføres i betænkningen om adgang til dokumenter, det vil sige, at det er forkert, at Præsidiet har vedtaget reglerne om vores egen offentlighed og at der er mangler i dem. Jeg håber, vi sammen mellem flere udvalg kan opnå en hurtig korrigering, da dette er en skam for Parlamentet.
Det glæder mig også, at kommissæren meddeler, at Kommissionen er rede til at vedtage systemer for at føre registre over dokumenterne. Det, der mangler, er dog et svar på, om indkommende dokumenter også vil blive registreret der.
Endvidere vil jeg meddele, at vores gruppe ikke kan støtte punkt G i betænkningen. Den understreger nemlig fortrolighed, hvilket strider mod hele betænkningen. ELDR-gruppen vil altså også stemme imod punkt 22, som er direkte forkert.

Sjöstedt
Hr. formand, det er åbenlyst, at ombudsmanden allerede med sit arbejde har spillet en meget positiv rolle for øget åbenhed i EU. Jeg vil gerne benytte lejligheden til at udtrykke min værdsættelse af ombudsmand Södermans arbejde.
De krav, som fru Thors stiller til de fremtidige regler om åbenhed i betænkningen, er gode, men jeg vil gerne pege på to punkter, som jeg synes, mangler. Det første drejer sig om det faktum, at der er flere vigtige retssager ved EF-domstolen, f.eks. Guardian -sagen og Journalisten-sagen, som har draget opmærksomheden hen mod åbenheden. Domstolsprocedurerne har også flere svagheder. Det koster mange penge at gå til Domstolen, og behandlingen tager meget lang tid. Der må indføres en mulighed for at klage i de nye regler, som går hurtigt og er uden omkostninger.
For det andet bør de EU-ansattes rettigheder til at tale med massemedierne styrkes ved, at man indfører en meddelerfrihed. Jeg vil i konsekvens med dette også stemme imod punkt G i betænkningen.

Papakyriazis
Hr. formand, jeg tror ikke, det er tilfældigt, at vi bruger hele dagen på først at behandle spørgsmålet om andragender og derefter skal drøfte ombudsmanden. Jeg synes, det er en yderst hensigtsmæssig sammenkobling, for jeg mener, at borgerens ret til at indgive andragender for Europa-Parlamentet og borgerens ret til at klage til Den Europæiske Ombudsmand er to fundamentale rettigheder, som er grundlæggende for Den Europæiske Union. Naturligt nok er det parallelle, indbyrdes supplerende funktioner, og naturligt nok er det også to adskilte funktioner, der med deres modsætningsforhold understreger Den Europæiske Ombudsmands uafhængighed. Retten til at indgive klager og retten til at indgive andragender er imidlertid en mulighed, en afprøvning i praksis og på sin vis en permanent opinionsundersøgelse af Den Europæiske Unions virke; den er direkte og foregår med borgerens aktive deltagelse. Det er således et værdifuldt politisk redskab, et led i Den Europæiske Unions proces.
For præcis et år siden havde jeg den ære, i egenskab af ordfører vedrørende ombudsmandens årsberetning, at fremføre Udvalget for Andragenders synspunkter. Jeg vil sige, at jeg i dag med stor tilfredshed kan konstatere den betydelige fremgang, der er sket siden sidste år, og jeg hilser den velkommen, også personligt. Ombudsmandens årsberetning fremmer, styrker, befordrer og udvikler Den Europæiske Ombudsmand som institution. Vores erfarne ordfører, hr. Newman, fra Udvalget for Andragender giver en analyse af beretningen og af ombudsmandens arbejde. Jeg vil ganske kort sige, at jeg synes, EuropaParlamentet har truffet det rigtige valg, og at Den Europæiske Union repræsenteres fremragende af Den Europæiske Ombudsmand, for hr. Söderman har med utrættelighed opbygget og opbygger denne institution. Jeg vil derfor takke og lykønske Den Europæiske Ombudsmand.
Det er tidligere blevet sagt, at vi hvert år gentager os selv i denne forhandling om andragender og klager. I år er imidlertid ikke et normalt år. Vi er ganske tæt på det kommende valg, og derfor må der herfra sendes et stærkt budskab til borgerne om deres deltagelse i Den Europæiske Unions udvikling.

Matikainen-Kallström
Fru formand, en unionsborgers ret til at appellere til en ombudsmand er en af de vigtigste rettigheder en borger i Fællesskabet har. Effektiviteten af ombudsmandens funktion er meget afhængig af de ressourcer, han får. Den Europæiske Ombudsmands kontor bliver udsat for et konstant stigende antal anmodninger om redegørelser. Det er et bevis på, at borgerne føler, at ombudsmandsfunktionen er nødvendig for at rette fejl og forsømmelser, som er foretaget i forvaltningen af Den Europæiske Union. Det er Europa-Parlamentets og Den Europæiske Ombudsmands opgave sammen at sikre borgernes rettigheder og Unionens demokratiske funktion.
Unionsborgerne har ret til at kræve, at det europæiske ombudsmandskontor, som behandler deres klager, råder over et tilstrækkeligt juridisk personale, som mindst er i besiddelse af samme juridiske erfaring som det Fællesskabs organ, som skal undersøges, har. Både antallet af embeder og deres niveau er problemer, som ombudsmanden, som kæmper under et voksende arbejdspres, har. Denne ulempe skal i fremtiden fjernes. Ellers skaber vi en situation, hvor ombudsmanden, som fører unionsborgerens sag, til sin rådighed har et apparat, som hverken har tilstrækkelig effekt eller størrelse.
Jeg håber, at vi alle kan støtte Den Europæiske Ombudsmand i hans vigtige arbejde med skabelsen af et fleksibelt og effektivt ombudsmandskontor med tilstrækkelige ressourcer. For det er kun på den måde, vi kan tilbyde unionsborgerne en højkvalificeret og hurtig sagsbehandling i hans kontor.

Banotti
Fru formand, jeg vil gerne slutte mig til det kor, der lovpriser vores ombudsmand. Han har gjort et fremragende stykke arbejde, og det er med rette blevet anerkendt af Parlamentet.
Hans arbejde har på mange måder bragt Europas borgere tættere på os, og det er jo en aspiration, vi til stadighed taler om her i Parlamentet. Han har også for mange lande, der ikke har nogen tradition med at have en ombudsmand, bragt rollen tættere på og forklaret den for befolkningen - hvilket var meget vigtigt. I hans første beretning pegede han på, hvordan mange mennesker havde indbragt andragender, og hvilke andragender der ikke var antagelige. Som jeg påpegede i mit tidligere indlæg i denne forhandling, har han også reageret prompte over for dem, der har indgivet andragender til Parlamentet. Dette er meget vigtigt, for mange mennesker føler, når de skriver, at deres breve forsvinder ned i et stort bundløst hul, hvor ingen nogensinde finder dem igen. Så det er ovenud vigtigt.
Jeg vil gerne benytte mig af denne lejlighed, mens jeg udtrykker min værdsættelse af ombudsmandens arbejde, til også at rejse spørgsmålet om behovet for en særlig børneombudsmand i Europa. Mit arbejde med børn og børns rettigheder viser klart, at dette er en vigtig og uhyre væsentlig udvidelse af den rolle, som hr. Söderman har udfyldt så fremragende. Jeg håber, at vi i den næste parlamentsperiode vil se nærmere på dette spørgsmål og træffe beslutning om udpegelse af en særlige børneombudsmand.

Formanden
Forhandlingen under ét er afsluttet.
Afstemningen finder sted ved næste afstemning, det vil sige nu.

Galeote Quecedo
Fru formand, indenrigsministeren i Deres land har erklæret, at mordene i Baskerlandet på demokratisk valgte repræsentanter - og jeg citerer - «er utålelige for hele Den Europæiske Union, fordi de er en trussel mod selve kernen i demokratiet«. Og eftersom dette Parlament er arnestedet for demokratiet i Europa og i øvrigt det mest synlige udtryk for fred og frihed, som det store flertal af os europæere nyder godt af, beder jeg Dem, fru formand, om at byde velkommen til en gruppe af baskiske kommunalbestyrelsesmedlemmer, som er truet på livet på grund af deres idéer, og som i dag følger vores forhandlinger.

Formanden
Hr. Galeote Quecedo, jeg byder meget gerne vores besøgende velkommen, og jeg vil gerne sige, at jeg varmt tilslutter mig Deres udtalelser og Deres velkomstord.

Afstemning
Wibe
Jeg vil bare have tilføjet til protokollen, at der er et lille problem med de tyske, spanske og franske oversættelser, hvori det ikke klart fremgår, at andragender også fremover skal være i skriftlig form, og altså ikke må indgives pr. telefon.
Min betænkning påvirkes selvfølgelig ikke af dette. Jeg vil blot have dette indført i protokollen før afstemningen.
(Forslaget til afgørelse vedtoges)

Manzella
Fru formand, jeg ville bare henlede Parlamentets opmærksomhed på de negative konsekvenser af dette ændringsforslag, med hvilket man ønsker at indføre en andenbehandling hver gang og under alle omstændigheder. Ændringsforslaget har således det formål at forkaste det, som vi møjsommeligt har opnået med Amsterdamtraktaten. Hvis det bliver vedtaget, vil det ødelægge betænkningen, og det vil ikke være en reform, men en modreform.
(Forslaget til beslutning vedtoges)

Frischenschlager
Fru formand, kære kolleger, jeg mener, at jeg, før vi stemmer om 10, 11 og 12, skal give Dem følgende oplysning: Disse tre punkter udgør tilsammen et kompromis fra Udvalget om Institutionelle Spørgsmål, i hvilken forbindelse den oprindelige ordlyd langt klarere viste modstanden mod, at der på den ene side skal være det øgede samarbejde med flertal, medens det samtidig gøres muligt for alle medlemsstater, der ikke vil være med, at nedlægge veto mod dette øgede samarbejde.
Derfor hører også punkt 12 med til dette kompromis; i punkt 12 opfordres Kommissionen til under arbejdet med en revision af Amsterdam-traktaten at tage et punkt med, som fjerner dette nationale veto igen. Dette kompromis blev vedtaget med stort flertal, og jeg henstiller til plenarforsamlingen at fastholde dette kompromis, ikke mindst fordi Europa-Parlamentet altid helt klart er gået ind for at erstatte proceduren med enstemmighed, bortset fra konstitutionelle områder, med kvalificeret flertal. Jeg ville anse det for forkert, om ikke det nationale veto blev fjernet nu i forbindelse med et konkret punkt, hvor det drejer sig om en flertalsafstemning, og derfor anmoder jeg om, at kompromiset fastholdes.
(Forslaget til beslutning vedtoges)

Killilea
Fru formand, jeg har en bemærkning til forretningsordenen. Er det ikke på sin plads, at vi fortsætter? I går startede vi næsten 30 minutter over tiden. I dag startede vi næsten 20 minutter over tiden. Det er kun på sin plads, at vi fortsætter. Rent faktisk bør der ses til, at hvis De siger, at afstemningen finder sted kl. 12.00, så skal afstemningen også finde sted kl. 12.00.

(Formanden besluttede med et flertal i Parlamentet at forlænge afstemningen)

Posselt
Fru formand, jeg stemte imod Evans-betænkningen, fordi jeg mener, at det var en meget dårlig beslutning, Europa-Parlamentet traf. Vi kræver ganske vist overalt, at mindretalsrettigheder og regionalsprog skal anerkendes. Det kræver vi af Rådet, det gjorde vi i betænkning af fru Maij Weggen og fru Dury. Det kræver vi af de associerede lande, men vi kræver det ikke af os selv. Vi har i vores forretningsorden ikke taget konsekvensen af det, vi kræver af andre. Evansbetænkningen er dårlig, fordi den på den ene side ikke skelner mellem vores anerkendte regionalsprog og alle mulige andre sprog, og jeg kan på den anden side ikke forstå, hvad et resumé på et af Unionens officielle sprog egentlig skal gøre godt for, for det kan jo kun betyde, at andragendet ikke bliver læst på originalsproget. Men hvis det ikke bliver læst, er det også meningsløst at give mulighed for at indgive det.
Jeg har på fornemmelsen, at der skal vildledes her, og derfor bliver jeg nødt til at sige helt klart: Jeg er af den mening, at vi skal fastholde vores officielle sprog, men at vi mellem de officielle sprog og alle mulige andre sprog har regionalsprogene, som vi skal sikre og beskytte.

Palacio Vallelersundi
Jeg har stemt for Udvalgets ændringsforslag til forretningsordenen, i overensstemmelse med hvilket andragenderne vil blive accepteret, selvom de skulle være skrevet på et sprog, som ikke er officielt i EU. Ved indgivelsen af andragendet vedlægges der en oversættelse eller et resumé på et af de officielle sprog, som derefter vil blive det sprog, som sagsbehandlingen vil finde sted på, herunder korrespondancen fra institutionen til andrageren.
Som jeg har haft lejlighed til at bemærke i mit indlæg i forhandlingen, respekterer dette ændringsforslag omhyggeligt selve essensen af retten til at indgive andragender, som i kraft af sin natur er en individuel ret, som traktaten sikrer enhver mand eller kvinde, som måtte være blandt os, uden at tillade nogen som helst diskrimination og navnlig uden at skelne mellem borgere og ikke-borgere.
Den supplerende bestemmelse - og dermed bibestemmelsen - er en procedurebestemmelse, som uafhængigt af andre overvejelser overholder traktaternes bestemmelser om, at en sagsbehandling i en europæisk institution generelt bør foregå på et af de officielle sprog.
De fremlagte og afviste ændringsforslag, der med hensyn til befolkningernes rettigheder ved indgivelse af andragender diskriminerer nogle personer i forhold til andre, fordi de førstnævntes sprog ikke er territorialt anerkendt, er i sidste ende i modstrid med selve essensen af retten til at indgive andragender.

Titley
Det er mig en glæde at støtte denne betænkning, der søger at gøre andragendesystemet i Europa-Parlamentet lettere tilgængeligt for vores borgere.
Min Labour-kollega, hr. Evans betænkning forelægger en velkommen reform, der gør det muligt for folk, der måtte føle sig bedre tilpas med at bruge et ikke-EU-sprog, at bruge deres modersmål, når de sender os et andragende. Vi vil naturligvis af administrative årsager stadig have brug for et resumé på et officielt EU-sprog for at gøre det muligt for andragendet at blive behandlet. Eftersom vi anerkender EU-mindretalssprog som gyldige, når de har deres oprindelse i medlemsstater, er der ikke nogen grund til, at vi f.eks. ikke også anerkender urdu eller hindi.
EU-borgere, der tilhører etniske mindretal, er ofte udsat for problemer i relation til racisme, som flertallet af os bør være bekendt med, således at de kan blive behandlet. Alt, hvad der gør det nemmere for sådanne problemer at blive rejst bør støttes - og derfor bør ikke-EU-sprog være lige så gyldige i forbindelse med borgernes andragender her som nogen andre.
Betænkning af Hautala (A4-0253/98)
Pinel
Fru formand, det er meget beklageligt at kunne konstatere, at det hverken i den oprindelige udgave af betænkningen af fru Hautala eller i ændringsforslagene præciseres, at disse køretøjer kun vedrører transport over en vis afstand.
Ligesom ordføreren ønsker vi at undgå, at dyr udsættes for stress, kulde, varme, stød osv. og vi ville have stemt for de fleste ændringsforslag og for teksten i sin helhed, hvis bare ophavsmændene havde tænkt på de små opdrættere, der bringer deres to eller tre dyr til markedet i nabolandsbyen, idet disse opdrættere naturligvis ikke råder over en lastbil med klimaanlæg og naturligvis ikke har råd til en sådan investering.
Uden sådanne bestemmelser er det endnu en gang de små opdrættere, der straffes, endog fjernes, hvilket vi absolut ikke kan tolerere.

Carlsson og Virgin
Vi vælger at stemme imod visse forslag fra Udvalget om Økonomi, Valutaspørgsmål og Industripolitik, da de udgør en unødvendig detaljeregulering og delvis strider mod subsidiaritetsprincippet. Vi forudsætter dog, at Kommissionens tekniske eksperter har foretaget en korrekt bedømmelse af de krav, som en god dyretransport kræver. Det er vores håb, at medlemsstaterne supplerer med regler, som tager hensyn til lokale forhold for at maksimere dyrenes velbefindende.

Holm og Schörling
Transporter af dyr i EU vedrører et meget stort antal dyr. Hvert år transporteres ca. 14 millioner kvæg, svin, heste, får osv. mellem medlemsstaterne. De fleste af disse sendes til slagtning, en del eksporteres, samtidig med, at EU imidlertid også importerer en hel del dyr, ca. 2, 3 millioner.
I de seneste år har vi gang på gang set billeder af, hvor grusomt og uværdigt disse transporter sker. Kommissionens forslag til forbedringer af de gældende direktiver om udformningen af de anvendte køretøjer og vogne er et godt udgangspunkt, men det er ikke nok. Vi støtter derfor ordføreren, fru Hautala, i hendes betænkning, som går ud på at forbedre Kommissionens forslag med strengere krav. Det drejer sig bl.a. om, hvordan lasteramperne skal udformes og hvordan ventilationen i vognene skal forbedres. Ændringsforslaget om, at der kontinuerligt skal ske kontrol af køretøjerne, så de opfylder kravene, er af stor betydning, ellers er der jo ingen mening med direktivet.
Dette er skridt i den rigtige retning for at få fjernet de modbydelige dyretransporter, som i dag finder sted i EU.

Lindqvist
Kommissionens forslag om fælles regler for køretøjer og vogne, som bruges til landevejstransporter af dyr, forbedres væsentligt med fru Hautalas udmærkede betænkning, som indeholder forslag om mindre stejle lasteramper, elektriske løfteanordninger, bedre ventilation og temperatur samt fortløbende kontrol. Dette er godt.
Jeg har på denne baggrund stemt ja til betænkningen. Hovedmålet må imidlertid være at reducere antallet af dyretransporter i det hele taget. Dette sker bedst ved, at der ikke gives støtte til transport af dyr i EU. Det har jeg også støttet ved afstemninger, bl.a. i forbindelse med budgettet.

Nicholson
Bekymringen for husdyrs sikkerhed under transport støttes, men med forbehold for det heldige udfald af Kommissionens forslag. Da planerne vil berøre 14 millioner dyr, må der også tages hensyn til deres ejere, der vil komme til at betale for eventuelle ændringer i transportspecifikationerne.
Der er tre hovedårsager til bekymring, der bør vurderes nøjere, inden der kan gives fuld støtte. For det første må rampernes hældning ifølge Den Videnskabelige Veterinærkomité (1992) ikke være over 20º. Denne betænkning tillader en forøgelse af hældningen med yderligere 5º. For det andet er der to potentielle problemer i forbindelse med hulrum i letmetalvægge. De vil kunne føre til øgede bakterieniveauer, hvis de punkterer og ville øge omkostningerne for transportørerne. Dette synes at være en mindre effektiv foranstaltning end eventuelle alternativer, hvis spørgsmålet om desinficering af transportenheden bliver endnu et problem (ECOSOC udtalelse fra december 1997, ref: CES 1378/97). For det tredje findes der allerede ændringer i loftsstrukturen og deres formål som beskyttelse mod temperaturvariationer og vejrforhold ved hjælp af ventilationskontrolsystemer.
Med disse tydelige problemer i forbindelse med ændrede veterinære forslag til sikkerhedsforanstaltninger og forøgede omkostninger for transportøren kan der ikke gives fuld støtte til denne betænkning. Det bør overvejes, om sådanne ændringer vil øge sikkerheden for dyrerne væsentligt eller blot omkostningen i forbindelse med transporten. Vi bør overveje, om sikkerhedsplanerne kan gennemføres bedre på andre måder.

Rübig
Vi ved, at emnet dyretransporter er et meget vigtigt emne, og at der absolut skal tilstræbes politiske retningslinjer og løsninger på dette område. Dyrebeskyttelse prioriteres meget højt af borgerne i Europa. Undersøgelser, som viser, at slagtedyr udsættes for særlig stress under transporten og ved ind- og aflæsning, skal derfor tages meget alvorligt og drøftes på politisk plan.
Politiske retningslinjer er én ting, detailudførelse og teknisk gennemførelse af disse principper en anden. Netop i den sidste tid har vi i forbindelse med direktivforslaget til bussers konstruktion meget ofte drøftet nye veje i den tekniske lovgivning - i Udvalget om Økonomi, Valutaspørgsmål og Industripolitik såvel som i plenum. Også denne betænkning giver anledning til at overveje fordelene ved dette new approach .
Denne procedure giver os mulighed for at handle og træffe afgørelser i overensstemmelse med den påtænkte rollefordeling. Europa-Parlamentets opgave som repræsentanter for borgerne i Europa er at forebygge bekymringer og uro og udvikle politiske grundkoncepter med henblik på at garantere menneskers og dyrs sikkerhed og sundhed på en fornuftig måde. De tekniske eksperter og de, der dagligt arbejder inden for dette område i praksis, sørger derimod for gennemførelsen på basis af de politiske retningslinjer. I den forbindelse skal repræsentanter for alle interessegrupper - producenter, forbrugere og andre, det berører - høres og inddrages.
Dermed sikrer vi, at vi ikke laver en abstrakt og alt for detaljeret lovgivning, der ligger langt fra praksis, men fremmer slanke, effektive og moderne bestemmelser og dermed i sidste instans også bistår med at gennemføre det indre marked.

Souchet
Hele vores gruppe støtter pr. princip de bestemmelser, der fremmer dyrenes velfærd. Man kan dog spørge sig selv, om det har nogen berettigelse at fastsætte ens krav for konstruktion af køretøjer til dyretransport, uafhængigt af deres anvendelsesbetingelser og formål.
Hvorfor kræve installation af et klimaanlæg for transport af dyr i Finland eller Sverige? Hvorfor fastsætte ens standarder for dyretransport over korte afstande og dyretransport over længere afstande? Dette er bare et par af de meget relevante spørgsmål, som der ikke kan ses bort fra. Hvad er således det vigtigste? At ensrette alle regler eller at fastsætte regler, der er nyttige og kan anvendes?
Et andet spørgsmål trænger sig på: Hvorledes håndhæve den europæiske lovgivning for import af levende dyr fra tredjelande? Medmindre vi ønsker at straffe os selv, skal vi anvende vores egne regler for alle produkter, der importeres, og dette allerede fra første led i produktionskæden og ikke kun fra det tidspunkt, hvor disse produkter kommer over grænsen til Det Europæiske Økonomiske Samarbejdsområde.
I stedet for at kun at lovgive på europæisk plan burde vi bestræbe os på at definere denne type regler på verdensplan inden for rammerne af de internationale forhandlinger i WTO. Vi vil på dette punkt, ligesom på mange andre, være meget opmærksomme på, hvorledes Kommissionen vil forsvare eller undlader at forsvare de europæiske interesser, herunder med hensyn til gensidighed i de bestemmelser, der fastsættes.
Endelig skal man passe på ikke at pålægge vores landmænd nogle uoverkommelige forpligtelser, og i dette tilfælde vores opdrættere, med det ellers meget prisværdige motiv at sikre maksimal dyrevelfærd. Vi står foran en reform af flere fælles markedsordninger, og forslagene til forordning fra Kommissionen bekymrer os meget. Hvis de gennemføres, vil de således medføre en betydelig reduktion i landmændenes indkomst. Hvis der oven i disse bestemmelser fastsættes meget strenge standarder for alle sektorer af andre af Kommissionens tjenestegrene, vil det ikke kun være det samlede landbrug, men også landdistrikterne, som Kommissionen straffer og hæmmer.

Titley
Fru formand, selvom jeg bifalder, at de britiske regler allerede opfylder standarderne for køretøjsdesign, som de er fastsat i denne betænkning for transport af dyr, er dette en sag, hvor jeg gerne så, at hele Europa blev pålagt at skulle opfylde centraliserede EU-regler til gavn for de 14 millioner dyr, der hvert år bliver transporteret på de europæiske landeveje.
Hvis de kunne stemme, er jeg sikker på, at disse dyr ville vælge at rejse i lastbiler eller påhængskøretøjer med ordentlig ventilation, passende plads pr. dyr, ordentlig belysning og tilstrækkelige læsnings- og aflæsningsfaciliteter. Navnlig sidstnævnte aspekter bør have ordentlige minimumsstandarder, idet eksperter - og sund fornuft - antyder, at læsning og aflæsning af dyr op i og ned af køretøjer er særligt stressende tidspunkter.
Jeg er også enig med ordføreren i, at der bør gøres mere for at sikre kontrol af ventilation og ordentlig inspektion af køretøjer for at checke, om de rent faktisk lever op til EU-reglernes bogstav og ånd. Jeg håber, at mange lande, som vi har gjort det i Storbritannien, vil vælge at gå endnu længere, end EU-reglerne kræver, men vi har behov for anstændige minimumsstandarder for transport af dyr for hele EU.
Det er blevet sagt, at et samfund kan bedømmes efter den måde, hvorpå det behandler dets svageste medlemmer. Nogle af Europas svageste medlemmer er dets dyr, som vi er afhængige af, for at have noget at spise, så det mindste vi kan gøre for dem er at transportere dem under civiliserede betingelser.

Wibe
Ordføreren har udarbejdet flere meget gode forslag til ændringer af Kommissionens direktivforslag. Jeg vil dog fremføre en indvending, som jeg plejer at tage op ved behandlingen af lignende betænkninger.
Jeg stiller mig skeptisk til, om det er sådanne tekniske spørgsmål, Parlamentet skal beskæftige sig med. Er Parlamentet kompetent til at træffe detaljerede beslutninger om den indvendige loftshøjde på hvert dæk for at fastlægge den nøjagtige milimeterstørrelse for transporten af henholdsvis smågrise og lam m.m?
I stedet burde Parlamentet opstille rammer og mål, som f.eks. at dyretransporter skal ske på den for dyrene bedste mulige måde. Så må tjenestemændene udarbejde midlerne for disse mål, som er opstillede af politikerne.
Betænkning af Rothley (A4-0267/98)
Cot
Jeg glæder mig over, at betænkningen af Rothley blev vedtaget allerede ved førstebehandlingen. Direktivforslaget indfører princippet om, at skadelidte kan rejse direkte krav mod den ansvarliges forsikringsselskab. Det forpligter forsikringsselskabet til at tilbyde en erstatning inden for en fastsat frist, idet denne forpligtelse ledsages af en økonomisk sanktion. Disse forskellige og meget nødvendige bestemmelser er en klar forbedring af vilkårerne for de skadelidte efter færdselsuheld i Den Europæiske Union.
Udvidelsen af direktivets anvendelsesområde til lande, der ikke er medlem af EU, giver store problemer. Jeg er ikke sikker på, at direktivet er et passende instrument på dette område. Dette spørgsmål bør tages op ved andenbehandlingen.

Deprez
Betænkningen af Rothley er en af de betænkninger, som man med stor glæde stemmer for.
For det første fordi det drejer sig om en egentlig institutionnel »premiere«. Det er således første gang, at Parlamentet skal udtale sig om et direktivforslag, der tager sit udspring i den initiativret, som Parlamentet har fået tildelt i henhold til artikel 138 B i traktaten.
For det andet fordi det drejer sig om et direktivforslag, der, når det først træder i kraft, vil være en praktisk og effektiv hjælp til et stort antal europæiske borgere. Antallet af biluheld, som de europæiske borgere hvert år er ofre for uden for det land, hvor de er bosat, anslås således til mere end 500.000. Ordføreren bemærker i denne henseende, at behandlingen af en skadesag i udlandet koster mindst 15 gange mere end i bopælslandet og varer generelt op til otte år! Dette siger noget om, at initiativet både er nødvendigt og haster.
De bestemmelser, der foreslås af Kommissionen og er ændret af Parlamentet, indeholder fire grundlæggende, enkle og praktiske foranstaltninger, der skal indføres i hver medlemsstat: 1. indførelse af muligheden for skadelidte at rejse et direkte krav, 2. forsikringsselskabets udpegelse af en skadeafviklingsrepræsentant, 3. oprettelse af et informationskontor, 4. oprettelse eller godkendelse af et erstatningsorgan, der skal udbedre mangler, hvis forsikringsselskabet udebliver.
Jeg ønsker, at disse foranstaltninger træder i kraft så hurtigt som muligt, og jeg håber, at alle Unionens institutioner vil arbejde i denne retning.

Malone
Dette direktiv vil i høj grad gavne folk, der er involveret i trafikuheld under ferie i andre europæiske lande.
Titusinder af irere rejser hvert år i bil til Storbritannien og til kontinentet. Hvis man i Frankrig er involveret i et uheld med en hollandsk turist, kan det være yderst vanskeligt at få erstatning bagefter.
Bortset fra de personskader, der måtte ske, kan der være forfærdelige problemer med papirarbejdet, forskellige procedurer og endeløse forsinkelser. Jeg bliver regelmæssigt kontaktet af folk, hvis ferier er blevet ødelagt som følge af dette.
Selvom dette direktiv måske nok ikke vil løse alle deres problemer, vil det betyde, at det ikke mere vil være så vanskeligt at gøre et krav gældende mod en person i et andet land for et uheld, der har fundet sted i et tredje land.
Jeg bifalder også, at Kommissionen har forfulgt Europa-Parlamentets initiativ fra 1995, der fremhævede dette problem. Kommissionen bør bevare eneretten til at initiere lovgivning for at sikre, at EU-lovgivningen afspejler alle medlemsstaters interesser. Men det er korrekt, at Parlamentet bør have ret til at foreslå lovgivning for problemer, som Kommissionen har overset, og hvor en Europa-omspændende tilgang er den bedste løsning.

Titley
Jeg er glad for at støtte denne betænkning i dag, idet jeg har været nødt til at tage adskillige sager op, der har involveret folk i min valgkreds, der har haft forsikringsproblemer efter at have været ude for uheld i et andet EU-land.
For at kunne gøre krav gældende så let og hurtigt, som det er muligt under sådanne stressende omstændigheder, støtter jeg de praktiske forslag i denne betænkning - om et system, hvor man kan rejse krav direkte mod den skadevoldende bilists forsikringsselskab, hvor hvert enkelt forsikringsselskab udpeger en særlig repræsentant i EU-lande til at bistå med at fremskynde erstatningskrav, og hvor der nedsættes nye organer for erstatning, der kan sørge for, at flere tvister bliver afgjort uden for domstolene og således spare de skadelidtes tid.
Billedet af at køre bil i EU kan ofte være billedet af en sorgløs sommerferietur, som det fremstilles i ferieprogrammer på tv. Men når der sker ulykker i udlandet i den virkelige verden, har vi brug for et forsikringssystem, der fungerer hurtigt på tværs af grænserne. Jeg håber, at vores forslag bliver fulgt af erhvervet og Kommissionen, så vi kan hjælpe dem, der måtte være så uheldige at komme ud for et biluheld i andre EU-lande. Ligegyldig om et trafikuheld i udlandet er en mindre skramme på en bil eller en tragedie, hvor ens nærmeste skades eller slås ihjel, så bør belastningen ikke øges eller trækkes længere ud end nødvendigt på grund af bureaukrati, når det gælder erstatningskrav på tværs af grænserne.
Situationen i Kosovo
Posselt
Fru formand, jeg er meget glad for, at vi med stort flertal har kæmpet os igennem til en klar holdning til Kosovo. Ganske vist må jeg sige, at vi desværre skulle have gjort det to til tre år tidligere, så kunne vi faktisk have fået en internationalt garanteret vidtgående autonomiløsning - som den, der kræves i dag. Vi desavouerede hr. Rugovas fredelige kurs ved ikke at foretage os noget i årevis, og i dag er det logisk, at kosovo-albanerne forsøger at forsvare deres liv. Det er netop dét, der foregår dér. Man har simpelthen handlet for sent. Men jeg er glad for, at der her synes at være indtrådt et vendepunkt med det østrigske rådsformandskab. Hr. Schlüssel var den første rådsformand, som her udtalte klare og fremtidsorienterede ord om Kosovo. Vi har i årevis lagt pres på for at få et EU-kontor i Pristina. Man sagde altid til os, at det ikke var muligt. Hr. Schlüssel har på få dage fået etableret et rådsformandskabskontor, og jeg er glad for, at vi for øjeblikket kan præsentere hr. Schlüssels Europa i Kosovo.

Eriksson, Ojala og Sjöstedt
Vi har stemt for de Grønnes første ændringsforslag, som indebærer, at FN skal give klarsignal for en eventuel militær aktion, for at forhindre folkemord på de albanske indbyggere i Kosovo. Beslutningens foreslåede tekst er utydelig på dette punkt, og det er muligt at fortolke den som, at NATO/WEU kan handle uden FN-mandat. For os er et FN-mandat nødvendigt for, at en eventuel militær aktion skal kunne gennemføres.
Hovedlinjen i Kosovo-spørgsmålet må dog være internationalt fredeligt pres og mægling for at opnå en politisk løsning af konflikten i Kosovo.

Kirsten Jensen, Blak, Sindal og Iversen
De danske socialdemokrater har stemt for en beslutning, som fordømmer den krænkelse af grundlæggende menneskerettigheder, der finder sted i Kosovo, og de voldelige overgreb, som de serbiske sikkerhedsstyrker, enheder fra den jugoslaviske hær og paramilitære styrker gennemfører mod befolkningen i Kosovo. Vi støtter dog et ændringsforslag, som understreger, at der skal foreligge en afgørelse fra FN's Sikkerhedsråd, før der kan gennemføres en militær aktion.

Souchet
Kun en måned efter vedtagelsen af vores sidste beslutning om Kosovo har Parlamentet netop vedtaget en ny beslutning om samme emne. Var dette virkelig nødvendigt? Situationen er naturligvis bekymrende, men hvilken nytte har en bombastisk tekst, der for det meste begrænser sig til endnu en gang at fordømme de kriminelle handlinger, der begås, og ophavsmændene dertil? Man må ikke forveksle formuleringen af moralske almindeligheder med en egentlig stillingtagning eller udenrigspolitiske handlinger, der gør en forskel.
Man bør i øvrigt passe på ikke at komme ud på et skråplan. Vi har i dette Parlament hørt mange uansvarlige kommentarer, der gør en anerkendelse af en såkaldt uafhængig Kosovo-nation til en forudsætning for ethvert fremskridt mod fred. Hvis man går i denne retning og følger den vej, myndighederne i Tirana åbnede ved at anerkende et uafhængigt Kosovo, ville det uden tvivl være den bedste måde til at gøre de aktuelle stridigheder fuldstændig uoprettelige. Vi må således ikke glemme, at Kosovo, selvom næsten 90 % af befolkningen i dag er af albansk oprindelse, er den serbiske nations historiske og åndelige vugge, og at det er efter initiativ af de ottomanske magthavere, at de første albanske tilflyttere ankom. Den undertrykkelse af de enkelte nationer, som det kommunistiske system iværksatte, må ikke efterfølges af en bølge af opdelinger og udstykninger, der kan medføre oprettelsen af kunstige nationer, som på sigt kan give alvorlige problemer.
Det var spørgsmålet om Kosovos selvstændighed i 1989, der var det første element til destabilisering af Jugoslavien. Kontaktgruppen har arbejdet meget intensivt for at fremme genetableringen af denne selvstændighed, og dette i en situation med de mest alvorlige problemer, både hvad angår de meget voldelige overgreb, begået af Milosevic-regeringen, eller den anarkistiske situation, som kendetegner Kosovos befrielseshær, der er en samling af modstandsfolk uden repræsentanter, som kan betragtes som gyldige forhandlingspartnere. Kontaktgruppen, der repræsenterer den aktive del af Den Europæiske Union, bestræber sig på at finde den rigtige balance mellem trusler og positive opfordringer for at undgå en optrapning og en udvidelse af konflikten.
De nationale diplomatier har ved siden af kontaktgruppen, og som støtte til dens arbejde, en vigtig rolle at spille. OSCE, hvis formandskab i øjeblikket varetages af Polen, kan ligeledes bidrage positivt, og de projekter, som det østrigske formandskab har annonceret, og som går i samme retning, kan også være til stor nytte.
Betænkning af Fourçans (A4-0263/98)
Berthu
Fru formand, årsberetningen fra Det Europæiske Monetære Institut, der er den sidste beretning fra dette organ, inden omdannelsen til Europæisk Centralbank den 1. juli i år, viser - som ordføreren så smukt siger det - at der findes et fast forsæt om at holde sig til almindeligheder.
Den første side i beretningen viser dog et billede af EMI-Rådet, der siger mere end resten af teksten. Man kan se de forskellige landes nationalbankdirektører på én lang stribe stående i bageste række, hvorimod der i forreste række ses fem personer, der er mageligt anbragt i lænestole, nemlig formanden for Det Europæiske Monetære Institut, der er blevet formand for Den Europæiske Centralbank, hr. Duisenberg, og næstformanden, hvilket er normalt, omgivet af de to kvindelige nationalbankdirektører, hvilket også kan forsvares. Den femte person er hr. Hans Tietmeyer, der er direktør for Bundesbank, og som så vidt jeg ved ikke tilhører nogen af de to ovennævnte grupper. Hans tilstedeværelse skal sandsynligvis illustrere den meget berømte sætning fra hr. Duisenberg: «Euroen taler tysk, og det er vi meget glade for«.
Vi forventede af denne beretning fra EMI, at den gav en forklaring på, hvorledes man seks måneder før overgangen til den fælles mønt bærer sig ad med at føre en fælles valutapolitik i en både økonomisk, social og politisk heterogen zone. Ud fra hvilke kriterier f.eks., fastsættes rentesatsens fælles niveau? Hvorledes undgår man at gøre alle utilfredse, og især at opnå et økonomisk resultat, der samlet set er lavere end det, de for hvert enkelt nationalt tilfælde meget nøje afstemte politikker ville have medført?
Beretningen forbliver dog fuldstændig tavs med hensyn til alle disse ellers meget vigtige punkter, der på nuværende tidspunkt efterhånden også må betragtes som hastepunkter, hvilket i øvrigt ikke forhindrer beretningen i endnu en gang at slå fast, at den, og jeg citerer »erkender, at der er behov for, at ECBS sikrer gennemsigtighed om sine mål og politikker i tredje fase og tilvejebringer viden om sine operationer og opgaver for derved at give den finansielle sektor og den brede offentlighed lejlighed til at forstå og støtte op om den førte politik«.
Til gengæld holder beretningen fra EMI sig ikke tilbage for såvel i sin tekst som i forordet fra formanden at give en lang række oplysninger om finanspolitikken, hvilket burde være en selvfølge. Hr. Duisenberg forklarer her kort sagt, at man bør fremskynde nedbringelsen af de offentlige underskud, hvis man vil undgå at tvinge ECB til at føre en restriktiv penge- og valutapolitik. Dette blev også fremhævet i forbindelse med det seneste Euro-Rådsmøde. Det må medgives, at det hele hænger sammen, men der findes dog nogle grænser, som skal overholdes, især af en mand, der på så ekstraordinær vis er placeret uden for demokratisk kontrol.

Blot
Denne beretning giver anledning til at foretage de nødvendige overvejelser omkring det internationale valutasystem.
Som det fremhæves af ordføreren, er EMI's beretning meget vag. Vores internationale valutasystem er under alle omstændigheder allerede forkvaklet fra starten, idet det bygger på dollaren, hvilket giver USA den urimelige fordel at kunne udstede den internationale valuta og dermed i en vis udstrækning undgå den pengepolitiske disciplin, der kræves af andre lande.
Overgangen til euroen ændrer på ingen måde dette meget kritisable system. At knytte euroen til D-marken risikerer at medføre deflation i Europa og true beskæftigelsen i de mindre konkurrencedygtige EU-lande.
For at give hvert land kontrol over sin egen valuta inden for rammerne af den disciplin, der pålægges alle, burde man genetablere en guldstandard eller i det mindste en standard for veksling af guld. Det ville således være muligt at bekæmpe den overdrevne inflation uden at give USA eller den kommende Europæiske Centralbank en urimelig magtposition.
Som det klart erkendes af ordføreren i pkt. 13 i betænkningen vil denne Centralbank ikke bekymre sig om situationen i hvert medlemsland. Man løber en betydelig risiko ved at ville centralisere udstedelsen af valuta i et Europa, der ellers er meget forskelligartet med hensyn til de økonomiske karakteristika.
Det er ofte farligt at sætte sin lid til regeringerne på det penge- og valutapolitiske område, men at stole blindt på en centralbank er mindst lige så farligt. Et automatisk system, der bygger på guld, som det var tilfældet i Europa før 1914, ville give mulighed for en øget stabilitet med mindst mulig vilkårlighed. Det kan kun beklages, at man ikke har undersøgt denne mulighed lidt nærmere på grund af en forudfattet mening til fordel for et overnationalt udstedelsesorgan.

Caudron
Denne rituelle procedure er endnu en gang nået til grænsen, og jeg vil gerne tilslutte mig vores kollega André Fourçans samt de forbehold, der gives udtryk for med hensyn til visse aspekter i forholdet mellem Det Monetære Institut og Europa-Parlamentet.
Det er således skadeligt, at de værktøjer og analyser, der stilles til rådighed, ikke er mere detaljerede. En mere præcis oversigt over den europæiske økonomi ville give enhver mulighed for at få et reelt indblik i denne, og det ville give os mulighed for at foretage mere konstruktive overvejelser.
Det ville således i denne henseende være skadeligt, hvis det kommende forhold mellem Parlamentet og Den Europæiske Centralbank udvikler sig på samme måde. Man må med rette kunne forvente sig mere fra en institution af denne type. Hertil kan jeg tilføje, at visse kolleger indtil for nylig har udtalt sig i denne retning i forbindelse med forhandlingerne om ECB, og der synes at være blevet indgået nogle forpligtelser. Jeg håber, de bliver overholdt.
Hvis man med rette kan stille sig tvivlende med hensyn til substansen, kan man i øvrigt også stille spørgsmål med hensyn til den politiske og økonomiske overbevisning, der ligger til grund for udarbejdelsen af beretningen.
Selvom der ikke kan rokkes ved Centralbankens uafhængighed, finder jeg det dog nødvendigt at minde om, at udvekslingen mellem Europa-Parlamentet og Centralbanken forudsætter, at man lytter til hinanden. I disse indviklede og besværlige tider er det svært at have vished om noget - hertil kan jeg blot nævne krisen i Asien og »forudsigelserne« fra vores daværende økonomiske vismænd!
Politikerne skal naturligvis tage højde for økonomernes analyser, men jeg finder det ligeledes nødvendigt, at de lader vores bemærkninger indgå i deres overvejelser. De eneste, der kommer til at stå til ansvar over for befolkningen, er under alle omstændigheder de folkevalgte!

Holm og Schörling
Betænkningen om EMI's årsrapport 1997 handler egentlig om euroens indførelse i 1999. Ud fra dette aspekt er betænkningen ganske »afslørende«, set fra den svenske debat om ØMU, med hensyn til, hvad ØMU vil indebære. Bl.a. skriver man:
at den fælles monetære politik skal ligge til grund for en ændring af de økonomiske politikker for de medlemsstater, der har indført euroen (bemærkelsesætning A), -at det ikke desto mindre er nødvendigt at udforme en egentlig økonomisk politik på unionsplan gennem en mere effektiv koordinering af og kontrol med medlemsstaternes økonomiske politikker (bemærkelsessætning G), -at gradvise arbejdsmarkedsreformer er nødvendige (punkt 5), -at man beklager, at EMI ikke har villet tage fat på den generelle problematik i forbindelse med samordningen af budgetog afgiftspolitikkerne i Den Europæiske Union, som man dog må forvente vil blive en af de vigtige følger af processen hen imod Den Økonomiske og Monetære Union (punkt 7).Disse eksempler fra betænkningen viser tydeligt, at Europa-Parlamentet klart mener, at EU, i forbindelse med ØMU-starten i 1999, i større udstrækning end i dag skal blande sig i og begynde at overtage medlemsstaternes økonomiske politik.
«Gradvise arbejdsmarkedsreformer« lyder fint, men plejer at indebære dårligere ansættelsesregler og større lønforskelle, hvilket vi ikke kan gå med til.
Sverige vil stå uden for euro-området fra starten i 1999. Vi synes, dette er en god beslutning, da vi mener, at den økonomiske politik skal føres fra medlemsstaterne og ikke fra EU.
Der er dog naturligvis også en del gode krav i betænkningen. Det drejer sig bl.a. om kravene om åbenhed i dagens EMI og i den efterfølgende ECB. Disse krav støtter vi naturligvis.

Kirsten Jensen, Blak, Sindal og Iversen
De danske socialdemokrater i Europa-Parlamentet har i dag stemt for betænkningen af hr. Fourçans. Vi er enige med ordføreren i, at EMI er kommet langt i sin forberedelse af instrumenter og procedurer, der er nødvendige for gennemførelsen af den fælles monetære politik i den tredje fase. Vi er enige i, at det er nødvendigt med flere offentlige og private investeringer for at stimulere den interne efterspørgsel, at EMI's redegørelse for EMS II er utilstrækkelig, og at der mangler perspektiver for de central- og østeuropæiske stater og et associeret EMS IImedlemskab i forbindelse med tiltrædelsesstrategien.
Vi er imidlertid forbeholdne over for ordførerens synspunkt om, at det er nødvendigt at udforme en egentlig økonomisk politik på unionsplan, men er for en koordination af den økonomiske politik mellem medlemslandene, ikke mindst for at fremme beskæftigelsen.
Vi deler ikke helt det synspunkt, at det er beklageligt, at årsberetningen ikke forholder sig til spørgsmålet om samordning af budget- og afgiftspolitik i EU. Det tilkommer næppe EMI at forlange samordning af denne politik i sin årsberetning.

Trizza
Omfanget af årsberetningen fra Det Europæiske Monetære Institut, der er den sidste inden dets opløsning og inden oprettelsen af Den Europæiske Centralbank, er blevet mindre som følge af, at den ikke længere indeholder det store kapitel, som hidtil udgjorde hovedparten af beretningen, nemlig analysen af de fremskridt, medlemsstaterne havde gjort med hensyn til konvergensen.
Denne beretning - der trods alt er udfærdiget på et særligt tidspunkt i det historiske forløb for euroens tilblivelse - mangler en detaljeret analyse af følgende punkter:
en indgående undersøgelse af, hvor langt man er nået i harmoniseringsprocessen for de enkelte skattepolitikker i Europa. Hvis de aktuelle forvridninger og forskelle i de enkelte landes skattesystemer ikke bliver taget op og analyseret af en gruppe af uafhængige eksperter, risikerer de at gøre den indsats forgæves, som man har gjort for at indføre Den Økonomiske og Monetære Union, eftersom de fjerner de fordele og de muligheder, det indre marked giver med hensyn til økonomisk vækst og en gradvis reduktion af den eksisterende strukturarbejdsløshed; -desuden mangler der fuldstændigt nogle særlige overvejelser med hensyn til udvidelsens ansøgerlande, så vi får kendskab til deres indsats på det økonomi-, valuta- og finanspolitiske område, og så vi kan konstatere deres faktiske udvikling på disse områder.Endelig vil jeg gerne fremhæve den italienske økonomis strukturelle svaghed. Denne har sammen med Tysklands og Frankrigs økonomi været genstand for en analyse i beretningen. Alarmklokkerne ringer, så vi bliver nødt til at finde en egnet udvej, både ved hjælp af de horisontale aktioner i Europa og ved hjælp af de enkelte regeringers strategier. Problemet med strukturarbejdsløsheden kræver nogle hurtige og målrettede løsninger, og selvom Centralbanken kommer til at spille en vigtig rolle i den forbindelse, så vil den dog ikke kunne erstatte de interne tilpasninger af de enkelte arbejdsmarkeder. Det er derfor nødvendigt med en beskæftigelsesstrategi, der tager højde for den demografiske udvikling i Europa, og som går bort fra de stive politikker, der kun skaber en kortvarig og illusorisk social sikkerhed - selvom det måske sker i god tro - og i stedet indfører nogle nye former for arbejdsforhold, som er mere fleksible, og som er i tråd med markedets krav. Trods alle disse grunde, og selvom jeg værdsætter ordførerens indsats, vil jeg på Den Nationale Alliances vegne undlade at stemme om den betænkning, vi har til behandling.
Betænkning af Manzella (A4-0271/98)
Féret
Fru formand, at accellerere og forenkle lovgivningsprocedurerne i vores Parlament er en god nyhed, som hr. Manzella gør sig til budbringer af.
Men vil dette rette op på det demokratiske underskud, som på permanent vis underminerer vores europæiske institutioner? Svaret er klart nej. Det er ikke ved at gøre tingene hurtigere og enklere, at vi ændrer ved det grundlæggende. Man vil ikke lette presset fra de to store dominerende grupper i vores Parlament. Der vil i vores Parlament altid være en risiko for på ny at have et socialistisk formandskab, der lider af hemiopsi på det højre øje, og således næsten systematisk ser bort fra løsgængerne, der vil blive betragtet som værende permanent off-side.
Ønsket om at intensivere kontakterne med de nationale parlamenter er en flot tanke. Dog vil den ligesom i Belgien være så meget flottere, at den er formålsløs, når man ved, at der i dette land manipuleres åbenlyst med såvel valget til parlamentet som til Europa-Parlamentet enten af de finansielt støttede medier, skatteydernes penge eller de sorte penge fra politiske og finansielle studehandler.
Alt dette gælder forud for vores parlamentariske arbejde. Hvad angår det, der kommer efter vores arbejde, kan man spørge, om det tjener noget formål at lovgive, når Belgien endnu en gang nægter at rette sig efter de direktiver, der ikke falder i god jord, f.eks. med hensyn til EU-borgeres stemmeret ved kommunalvalg.

Bébéar
Vi har med »Maastricht« fået udvidet vores kompetencer og vores ansvar. Med »Amsterdam« vil vi få en reform af vores aktuelle og alt for tunge procedurer for at gå i retning af større enkelthed.
Både i vores overvejelser og i vores handling gør vi hver dag, hvad vi kan, for at bringe Den Europæiske Union tættere på borgerne. Betænkningen af hr. Manzella giver os i dag endnu en gang mulighed for at bevise vores anstrengelser og især for at konkretisere disse.
De mange tekster, som vi behandler i forbindelse med parlamentsudvalgene og plenarforsamlingerne, taget i betragtning, står vi over for en dobbelt udfordring, nemlig definitivt at forenkle den lovgivningsmæssige procedure og finde den passende balance mellem Europa-Parlamentets, Kommissionens og Rådets respektive roller.
Det er nu blevet juridisk muligt at forenkle, rationalisere og accelerere vores lovgivningsmæssige arbejde. Det er vores opgave inden for vores respektive udvalg at stimulere formændene i denne retning. Der kan iværksættes en ny og struktureret dialog. De fleste af de lande, som vi kommer fra, har et tokammersystem. Man behøver ikke længere bevise fordelene ved dette system, og det er muligt at overføre det på europæisk plan. Man behøver blot i første omgang at definere nye regler for, hvorledes Europa-Parlamentet skal fungere, og for forholdet mellem vores forskellige institutioner.
Man kan således på grundlag af uformelle meningsudvekslinger og et sammenhængende og fælles arbejde mellem Parlamentet, Kommissionen og Rådet opnå talrige aftaler allerede ved førstebehandlingen uden at miste gennemsigtighed i procedurerne og ved at udveksle flere oplysninger.
Jeg støtter derfor betænkningen af hr. Manzella for dens bestræbelser på at forbedre kvaliteten af vores juridiske arbejde ved førstebehandlingen og for dens vilje til at udarbejde en mere fyldestgørende planlægning af det årlige lovgivningsarbejde, således at vi bedre kan koncentrere os om vores vigtigste målsætninger.

Berthu
Betænkningen af hr. Manzella, som Europa-Parlamentet netop har vedtaget, indeholder forslag til en række tekniske reformer, der drager konsekvensen af den nye fælles beslutningsprocedure, der er fastsat i artikel 251 i Traktaten om oprettelse af det Europæiske Fællesskab, der blev ændret af Amsterdam-traktaten.
Vores Parlament har selvfølgelig lov til at begynde at overveje konsekvenserne af Amsterdam-traktaten, men det går alligevel en smule for vidt, når det i beslutningen, der er vedtaget, henviser til denne traktat som var den definitivt vedtaget og som om ratificeringen allerede hørte fortiden til. Dette er således ikke tilfældet, bl.a. i Frankrig. Man skal passe på med i dette nye Europa at anse befolkningernes godkendelse som en ren formalitet.
Vi er i denne sag så meget mere tilbøjelige til ikke at fæstne vores lid til Europa-Parlamentet, at princippet om den fælles beslutningsprocedure, der blev indført med Maastricht-traktaten, og de videre bestemmelser i henhold til Amsterdam-traktaten ikke forekommer os at være tilfredsstillende. Jeg bemærker i øvrigt, at det franske forfatningsråd i sin beslutning af 31. december 1997 for første gang har givet udtryk for, at det mener, at den fælles beslutningsprocedure, når den anvendes på visse områder, kan være til skade for de grundlæggende betingelser for udøvelsen af den nationale suverænitet.
Denne procedure giver således mulighed for Europa-Parlamentet, hvor de franske parlamentsmedlemmer kun har 13 % af stemmerne, at få det sidste ord i anliggender, der er meget vigtige for vores land, herunder med hensyn til personers færden på tværs af grænserne. Man kan endog forestille sig tilfælde, hvor den fælles beslutningsprocedure giver Europa-Parlamentet mulighed for at blokere for en beslutning, truffet af samtlige regeringer med støtte fra alle nationale parlamenter! Vi står her over for et så meget mere farligt tilfælde af supranationalitet, hvor Europa-Parlamentets beføjelser er afgivet af en befolkning, der ikke findes, og bygger på eurokrater, der desværre findes i for stor en grad.
Amsterdam-traktaten forværrer blot denne situation, idet den under påskud af at ville forenkle proceduren således styrker Parlamentets position ved at gøre det til medlovgiver på lige fod med Rådet. Hermed skabes der et nyt balanceforhold, hvor Manzella-betænkningen med stor tilfredshed konstaterer, at der findes spor af tokammersystemet. Den udvider ligeledes anvendelsesområdet for denne procedure med 25 nye områder. Den samlede sum af alle disse fornyelser er en større magt til Parlamentet, der udgør en af de største føderale tiltag i Amsterdam-traktaten.
Inden vi forhaster os med at træffe foranstaltninger til gennemførelse af den nye procedure og med henblik på forhandlingerne om ratificeringen af Amsterdam-traktaten, der vil finde sted i Frankrig, vil vi gerne først stille et grundlæggende spørgsmål: Er det relevant at styrke den fælles beslutningsprocedure og er den fælles beslutningsprocedure i sig selv relevant? Vi svarer nej, fordi den fælles beslutningsprocedure giver Europa-Parlamentet en rolle som væsentlig beslutningstager, når det i virkeligheden burde have en mere sekundær rolle. Det fjerner befolkningernes mulighed for selv at afgøre deres egne skæbne, uden at de europæiske mekanismer giver samme demokratiske kvalitet og nærhed som de nationale parlamenter. Man bør i fremtiden lægge en dæmper på den fælles beslutningsprocedure - f.eks. ved at starte med at afvise Amsterdam-projektet - eller justere denne procedure ved at give de nationale parlamenter vetoret.

Caudron
Denne betænkning fra vores kollega Andrea Manzella er af meget stor betydning, fordi den viser de konkrete resultater af Amsterdam-traktaten. Som tilhænger af at Europa-Parlamentet får en reel og godkendt magt, støtter jeg de foranstaltninger, der fremlægges i dag.
Denne revision af den fælles beslutningsprocedure er således et vigtigt skridt for vores institution, hvilket alle er enige om. Det er dog vigtigt også at give udtryk for vores enighed, når det drejer sig om at give vores arbejde mere vægt.
Dette faktum afspejles ikke alene i vores forbindelser med Kommissionen, men også, og dette er lige så vigtigt, i vores vilje til at indlede en frugtbar dialog med Den Europæiske Centralbank. Vores Parlament synes i begge tilfælde at være bevidst om at anerkende vores lovgivende rolle.
Denne vilje er så meget mere legitim, at den ledsages af en vilje hos flertallet af vores kolleger til at bringe den europæiske konstruktion tættere på borgerne. Visse mismodige personer, der dog er mere og mere sjældne, fremfører, at den ene eller den anden foranstaltning ikke går langt nok på det ene eller det andet område. Det er dog helheden af foranstaltninger, der skal tages til efterretning, for at resultatet kan måles.
Ja, jeg er stærkt overbevist om, at vi skal fortsætte i denne retning. Tiden synes igen at være inde for politisk beslutningstagning, og det er vigtigt at give Europa-Parlamentets lovgivende magt sin fulde betydning. Jeg håber, at de kommende måneder vil være givtige med hensyn til den politiske debat, hvormed skældsordene og demagogien overlades til fremmedhaderne og racisterne. Dette kan kun styrke vores rolle og vores troværdighed.

Deprez
Jeg spørger tit mig selv, om den euroskepticisme, som vi beklager hos mange af vores medborgere, ikke er affødt af vores egne skuffelser. Hvor mange medlemmer af Europa-Parlamentet har således ikke brugt mere tid og flere ord på at beklage svaghederne i Amsterdam-traktaten, end at fremhæve fremskridtene, der dog er grundlæggende?
Jeg vil derfor først og fremmest takke vores ordfører, hr. Manzella, for hans meget positive og veldokumenterede betænkning om de ændringer, som Amsterdam-traktaten tilfører den fælles beslutningsprocedure.
Jeg vil gerne sammen med ham hilse det velkomment, at denne traktat ikke alene vil udvide, men også reformere mekanismerne i den fælles beslutningsprocedure ved at gøre dem mere enkle, således at Europa-Parlamentet i morgen vil blive en sand medlovgiver.
Jeg finder ligeledes, at han har fuldkommen ret til at insistere på de betydelige ændringer, der tillades i henhold til Amsterdam-traktaten allerede fra den såkaldte »første høring«. Det fastsættes således i traktaten, at denne første fase også kan være den sidste - og dermed give anledning til en »Unionslov« - hvis Rådet godkender et forslag fra Kommissionen, der ikke er blevet ændret af Parlamentet, eller hvis Rådet accepterer alle de ændringer, der er vedtaget af Parlamentet.
Jeg er fuldt ud enig med ordføreren, der i denne mulighed kan se nogle betydelige fordele med hensyn til fremskyndelse, rationalisering og forenkling af det lovgivningsmæssige arbejde.
Jeg mener til sidst, at han gør rigtigt i at insistere på det faktum, at Parlamentet skal benytte sig af denne mulighed for at ændre sin holdning ved første høring: forbedring af teksternes juridiske kvalitet, koncentration om de store prioriteter, indførelse af nye interinstitutionnelle forbindelser. De har gjort et godt stykke arbejde, hr. Manzella. Jeg støtter Dem (næsten) uden forbehold.

Kirsten Jensen, Blak, Sindal og Iversen
De danske socialdemokrater har i dag stemt for betænkningen af hr. Manzella. Dette er gjort ud fra en betragtning om, at betænkningen giver en god gennemgang af den forbedrede fælles beslutningsprocedure, der blev vedtaget med Amsterdam-traktaten. Vi støtter klart Europa-Parlamentets forbedrede indflydelse, på mange politiske områder har vi nu opnået samme indflydelse som Rådet. De danske socialdemokrater stemmer dog imod punktet om, at der skal gives en skriftlig begrundelse ved alle Europa-Parlamentets ændringsforslag i lovgivningssammenhæng. Begrundelsen for, at vi modsætter os dette punkt i betænkningen, er, at det vil gøre proceduren meget bureaukratisk og langsommelig, og dette kan jo ikke være meningen med en forenkling af den fælles beslutningsprocedure.

Wibe
Jeg afholder mig fra at stemme om denne betænkning, da min grundindstilling er, at EuropaParlamentet ikke skal have nogen medbeslutningsprocedure sammen med Rådet. Jeg mener, at EU-samarbejdet skal bygge på et samarbejde mellem medlemsstaternes parlamenter. Den politiske debat i medlemsstaterne er i dag baseret på valgene til de nationale parlamenter. For demokratiets skyld bør Europa-Parlamentets magt reduceres.
Betænkning af Frischenschlager (A4-0257/98)
Ahlqvist og Theorin
Diskussionen om samarbejde og forskellige hastigheder har været ført længe i EU. Ordføreren har gjort et ambitiøst forsøg på at belyse dette spørgsmål. Der er dog især 3 punkter i beslutningen, som vi ikke kan stemme for, nemlig punkterne 10, 12 og 21. Vi stiller os dog også skeptiske til punkt 11.
Samarbejde er forudsætningen for alt internationalt arbejde og især for EU. Målet, som man ønsker at opnå med samarbejdet, kan man imidlertid aldrig nå ved at tvinge andre medlemsstater til noget, de ikke ønsker. Samarbejde må være fuldstændig frivilligt for at være meningsfuldt. Af den årsag kan vi ikke stemme for punkterne 10, 11, 12 og 21.

Andersson, Hulthén, Lööw, og Waidelich
Vi synes, at det, der blev besluttet i Amsterdam-traktaten, af demokratiske årsager skal være det, der gælder, indtil en eventuel ny regeringskonference ændrer denne traktat. Dette fremmer også tydeligheden og muligheden for indsigt i EU's lovgivning for ansøgerlandene.

Berthu
Gruppen af Uafhængige for Nationernes Europa har stemt imod betænkningen af hr. Frischenschlager om iværksættelse af et tættere samarbejde i henhold til Amsterdam-traktaten. Vores gruppe har givet udtryk for sin holdning i en mindretalsopfattelse, som Udvalget om Institutionelle Spørgsmål har ladet fremgå som bilag til betænkningen.
Mens samarbejdet mellem staterne i dag er fuldstændigt frit i Europa (ud over det samarbejde naturligvis, som er fastlagt i fællesskabsteksterne), vil Amsterdam-traktaten således lade det hele blive omfattet af fællesskabssystemet ved at give det specifikke samarbejde en særlig status inden for traktaterne. Det endelige mål er således at reducere forskellen mellem samarbejdsformerne i Europa ved at lade dem passere en fælles institutionnel støbeform, der er orienteret mod opbygningen af en superstat.
Vi bryder os ikke om denne udvikling. Europæerne kan efter det sovjetiske systems kollaps øjne muligheden for et kontinent uden totalitære regimer og for således endelig at realisere sine idealer med hensyn til respekt for mennesker og befolkninger. Superstaten og de forskellige sammenslutninger, der følger i kølvandet deraf, kan ikke bruges til noget i denne sammenhæng. Det værste er, at man ved at fornægte dets forskelligartethed svækker Europa i stedet for at styrke det.
Det specifikke samarbejde, der integreres i fællesskabssystemet, således som det er fastsat i Amsterdam-traktaten, kan desuden kritiseres udfra et teknisk synspunkt, fordi det er komplekst og meget lidt effektivt. Det vil stik imod hensigten føre til en ugennemskuelig forvaltning, således som man allerede kan se det med det nye Schengen-samarbejde. De mange betingelser og den tilsynsret, som alle medlemmer af Den Europæiske Union i henhold til traktaten får med hensyn til de særlige aftaler, vil afskrække kandidaterne og bremse et samarbejde, der ellers ville have været meget frugtbart.
Forhandlingerne i går aftes her i Parlamentet viste i øvrigt, at selv føderalisterne var fortabte og udviste stor usikkerhed med hensyn til disse nye bestemmelsers berettigelse. Vores kollega Ole Krarup kunne med rette understrege, at hvis borgerne fik kendskab til så indviklede bestemmelser, ville de ikke vide, om de skulle grine eller græde.
Gruppen af Uafhængige for Nationernes Europa mener, at samarbejdet i Europa skal være så frit som muligt og kun kontrolleres af de nationale parlamenter. Denne metode ville være meget mere enkel og givtig. De forskellige former for samarbejde skal kun foregå inden for rammerne af Den Europæiske Union, hvis det i hvert enkelt tilfælde kan bevises, at det er mere effektivt på denne måde. Der skal således skabes en dynamik med frihed for samarbejde.

Delcroix
Det europæiske samarbejde har spillet en grundlæggende rolle i udviklingen af l'acquis communautaire . Det er gennem en frivillig deling af suverænitet at man har kunnet opnå succes, men det ser i dag ud til, at Den Europæiske Union ud over en styrkelse og en udvidelse også skal give plads til tættere samarbejde.
Dette tættere samarbejde mellem medlemsstaterne skal gøre det muligt at overvinde blokeringer, der skyldes, at de enkelte medlemmer af Den Europæiske Union har nogle forskellige forventninger. Det skyldes ofte mekanismerne for ensstemmig afstemning. Ingen ønsker dog at skulle anvende mekanismerne for tættere samarbejde, som ifølge borgerne ville være en falliterklæring.
Der findes i øvrigt en form for konkurrence mellem de institutionnelle reformer, der forventes til at give mulighed for en udvidelse og en styrkelse af Europa på den ene side, og det tættere samarbejde på den anden side, idet sidstnævnte er et pressionsmiddel til at gennemtvinge konstruktionen af Europa i det tilfælde, hvor de mellemstatslige procedurer fejler. De institutionnelle reformer er således klart at foretrække, og vi skal bruge alle vores kræfter på dette. Det forekommer i dag illusorisk at håbe på, at det tættere samarbejde udgør en passende ramme til at imødekomme de udfordringer, Den Europæiske Union står over for. Europa skal vælge den rette vej for at tilpasse sig.
Man skal dog indstille sig på det værste, og gøre alt for, at Den Europæiske Union ikke falder fra hinanden. Et Europa »à la carte« er uacceptabelt. Hvis det blev nødvendigt med tættere samarbejde, skal det opfylde visse kriterier:
1.L'acquis communautaire og det indre marked må ikke bringes i fare.2. De fælles institutionnelle rammer skal bevares.3. Ethvert tættere samarbejde skal være foreneligt med Den Europæiske Unions målsætninger, som deles af alle medlemsstater.4. Dette samarbejde skal være den sidste løsning og indeholde passende muligheder for de lande, der ikke deltager, til at tilslutte sig på et senere tidspunkt.5. Kommissionen skal spille en central rolle i anvendelsen af kriterier og retningslinjer, herunder især med hensyn til fællesskabsanliggender.Disse betingelser fremgår af hensigterklæringen fra Belgien, Nederlandene og Luxembourg af 8. marts 1996.
Jeg glæder mig over punkt 7 i beslutningsforslaget, hvormed det understreges, at det tættere samarbejde kun undtagelsesvis og på begrænset vis skal anvendes, samt punkt 20, hvormed det anses for illusorisk at forvente af det tættere samarbejde, at det udgør en passende institutionnel ramme.
Jeg vil gøre brug af konklusionen fra studiegruppen, der skal forberede regeringskonferencen. Det tættere samarbejde kan måske være et fremskridt, men det kan også medføre, at der sættes spørgsmålstegn ved tidligere fastsatte fællesskabsregler. Nogle mener, at det drejer sig om at give de mest ambitiøse stater mulighed for at komme videre, mens andre mener, at det er for ikke at deltage i fællesskabsprojekter. Man skal derfor afbøde to trusler, nemlig truslen om sprængning og truslen om lammelse.

Deprez
Den udmærkede betænkning af vores kollega Friedhelm Frischenschlager er en slags intellektuel heltegerning. Den behandler således med både følsomhed og nuancering en af de mest omdiskuterede punkter i Amstersam-traktaten, nemlig det tættere samarbejde.
Man kan i henhold til dets ophavsmænd tænke, at det tættere samarbejde - det vil sige muligheden for et flertal af medlemslande at gå endnu længere i integrationen uden at blive bremset af andre lande, der ikke kan eller ikke vil følge den fastlagte rytme - har til formål at gøre det muligt at overvinde blokeringen i Rådet.
Hvis dette er meningen, var det så nødvendigt at fastsætte en »næsten-vetoret« for hver medlemsstat, som kan anvendes af »vigtige nationale politiske årsager«, og således forpligter Rådet til at træffe ensstemmig afgørelse?
Hvis dette var meningen, var det så nødvendigt at kræve overholdelse af så mange garantier, ikke alene med hensyn til substansen - hvor de er velbegrundede - men også med hensyn til proceduren, hvor disse garantier er både tunge og tvetydige (hvorledes defineres f.eks. begrebet »sidste instans«?)?
Jeg kan ligesom ordføreren i virkeligheden ikke lade være at tænke på, at det tættere samarbejde især vil have en teoretisk effekt: Man vil ikke gøre brug af det, men man håber, at risikoen for dets anvendelse vil fjerne eventuelle blokeringer.
Hvis det kun skal bruges til dette, er det tættere samarbejde ganske nyttigt. Det er med denne tankegang, at jeg stemmer for betænkningen af hr. Frischenschlager.

Kirsten Jensen, Blak, Sindal og Iversen
De danske socialdemokrater har i dag stemt for betænkningen af hr. Frischenschlager. Dette er gjort ud fra en betragtning om, at betænkningen er en god opfølgning af hensigterne med Amsterdam-traktaten. Vi har dog stemt imod betænkningens pkt. 10 og 12, da vi ikke er enige i ordførerens holdning til den særlige mulighed for anvendelse af et veto. Vi mener i modsætning til ordføreren, at det er fornuftigt med en nødbremse i samarbejdet. Der skal være mulighed for at påkalde sig en vetoret, hvis der hersker tungtvejende nationale grunde. Hermed mener vi selvfølgelig ikke, at denne mulighed skal anvendes i alle sager, hvor der opstår uenighed, men vi er af den overbevisning, at ordlyden i Luxembourg-forliget fra 1966 skal opretholdes. Dette betyder, at vi tilslutter os, at Rådets medlemmer, når meget vigtige interesser for en eller flere medlemsstater står på spil i forbindelse med afgørelser, der kan træffes med stemmeflertal efter forslag fra Kommissionen, inden for en rimelig tid skal søge at nå frem til løsninger, som alle Rådets medlemmer kan tilslutte sig under hensyntagen til såvel deres respektive interesser som Fællesskabets interesser i henhold til artikel 2 i traktaten.

Lindqvist
Et »tættere samarbejde« mellem visse lande i et specifikt område skaber en opdeling af EU i A- og B-hold. Amsterdam-traktaten giver nu en sådan mulighed på strikse betingelser og med en sikring af, at vetoretten i sidste instans bevares, så enkelte medlemslande kan stoppe sådanne forslag. Parlamentet kan ikke og skal ikke ændre foreslåede traktattekster, selvom traktaten endnu ikke er ratificeret af alle medlemslande.
At erstatte enstemmighedsprincippet med beslutninger i henhold til princippet om kvalificeret flertal får i realiteten samme effekt, som hvis vetoretten fjernes, det vil sige, et land, der vil forhindre et »tættere samarbejde« for andre lande kan ikke længere gøre det. Enstemmighed og vetoret burde være en selvfølge i samarbejdet mellem selvstændige stater. Jeg har derfor stemt nej til betænkningen.

Spaak
Amsterdam-traktaten har snoet sig uden om de institutionelle reformer, der viser sig at være uomgængelige i forbindelse med en Union, der udvides med de central- og østuropæiske lande.
Udvidelsen af det kvalificerede flertal i Rådet er nok grundstenen for de institutionnelle reformer, der skal iværksættes, hvis vi vil undgå en institutionnel blokering i EU.
Det viste sig dog hurtigt, at medlemslandene ikke var parate til at gøre fremskridt på dette område.
Et nyt politisk begreb, nemlig fleksibilitet, så i mellemtiden dagens lys. Dette begreb, der opstod i studiegruppen forud for regeringskonferencen, synes i første omgang at være et mirakelmiddel til at komme ud af det truende dødvande.
Desværre viste det sig med Amsterdam-traktaten, at det ikke forholdt sig således, og at det »tættere samarbejde«, således som det foreskrives i den nye traktat, er meget begrænset (idet det hovedsageligt vedrører den tredje søjle) og er svært at anvende i praksis.
ELDR-gruppen beklager, at Amsterdam-traktaten giver enhver medlemsstat mulighed for at modsætte sig anvendelsen af det kvalificerede flertal for bestemmelser om det tættere samarbejde ved at henvise til »vigtige årsager, der vedrører den nationale politik«, som i øvrigt ikke defineres nogen steder.
ELDR-gruppen anser vetoretten for at være i strid med ønsket om på denne måde at løse visse blokeringer og som ude af proportion i forhold til omfanget af de mulige anvendelsesområder.
Vi er desuden af den opfattelse, at der aldrig må være nogen grund for en stat til at henvise til sådanne årsager, og vi kan naturligvis ikke støtte en betænkning, der anbefaler denne løsning, og som gør det »tættere samarbejde« til en uanvendelig og unyttig foranstaltning.
De, der i dag stemmer for denne betænkning, skal være klar over, at hvis det »tættere samarbejde«, således som det defineres og fastsættes i Amsterdam-traktaten, havde eksisteret den gang, Den Økonomiske og Monetære Union blev lanceret, så ville euroen sikkert ikke have set dagens lys.

Souchet
Allerede inden Amsterdam-traktaten er ratificeret af vores befolkninger eller deres repræsentanter, har Europa-Parlamentet indbragt en bestemmelse i traktaten. Denne bestemmelse gør det muligt for de medlemsstater, der ønsker det, at samarbejde tættere på visse områder.
Europa-Parlamentets reaktion er i overensstemmelse med den dominerende ideologi, idet det kun ser denne nye foranstaltning som en trussel for den føderale konstruktion, som det gerne vil fremme, og idet det således forsøger at begrænse anvendelsen af denne foranstaltning mest muligt.
Dette til trods for, at det frivillige samarbejde mellem stater er den europæiske metode, der hidtil har givet flest positive resultater, lige fra Ariane til Airbus.
Det samme gælder de internationale forbindelser. Europa-Parlamentet har gjort det til et fast ritual at beklage sig over den manglende effektivitet i den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik, uden dog at ville erkende, at dette dødvande skyldes strukturelle forhold. Hvis Europa, i stedet for død og pine at ville køre alle Unionens udenrigsaktiviteter gennem den samme fællesskabspolitiske mølle, ville opmuntre til og støtte initiativer fra de medlemsstater, der har størst ekspertise, og anerkende deres europæiske dimension, når det vurderes, at disse initiativer er til gavn for hele Europa, ville Unionens eksterne aktiviteter være meget mere reelle, forståelige og respekterede. Ved fuldt bevidst at ignorere de nationale diplomatiers nytte og effektivitet, giver Unionen selv afkald på nogle vigtige trumfer. Ved at have en ideologisk vision af den fælles udenrigsog sikkerhedspolitik låser Unionen sig selv fast i en afmagtssituation.
Ved at stå fast på en gammeldags og monolitisk vision af et Europa med fælles rammer og en fælles politik, har vores Parlament endnu en gang vendt ryggen til et mere frugtbart Europa med frivilligt samarbejde mellem suveræne stater.

Wibe
Som sædvanlig, når man behandler institutionelle spørgsmål, går Europa-Parlamentet længere end det, regeringskonferencen er nået frem til. I denne betænkning markeres dette meget tydeligt i punkterne 10, 12 og 21.
Jeg tror ikke på oprettelsen af et føderalt Europa og stemmer derfor imod punkterne 10, 12 og 21.
Betænkning af Weiler (A4-0269/98)
Caudron
Jeg ønsker ikke på nogen måde at kritisere vores kollega Barbara Weiler. Hendes tekst er god, og jeg støtter uden tøven hendes anbefalinger, men der har bare i løbet af de senere år været en regelmæssig strøm af betænkninger, der mere eller mindre omhandlede dette spørgmål.
Desværre må man konstatere, at vi kun skrider meget langsomt frem på dette område. Personer, der ønsker at arbejde eller der skal arbejde i en anden medlemsstat, konfronteres med en række administrative problemer, der slet ikke står mål med den evindelige tale om fleksibilitet, mobilitet osv.
De må indrømme, at man må undre sig, når man ser, hvor nemt det er at overføre flere millioner ecu til den anden side af kloden, i forhold til de vanskeligheder af enhver art, der opstår, når man for at arbejde kun 50 km fra sin bopæl er nødt til at krydse en grænse. Det er et overraskende paradoks midt i globaliseringens tidsalder.
Ja, jeg er irriteret over at skulle modtage breve fra borgere, der forklarer, at de har et skattemæssigt problem, et adresseproblem osv., og jeg er irriteret over det administrative maraton, der skal gennemføres for et ofte lille resultat.
Der er så sandelig lang vej endnu, før vi får et borgernes Europa, et dagligdagens Europa. Jeg er således overrasket over at se visse kolleger modsætte sig nogle fornuftige løsninger under henvisning til, jeg ved ikke hvilke, fantasmer. Det er de samme, der afviser enhver form for europæisk konstruktion.
Vi må og skal gøre fremskridt med hensyn til disse spørgsmål, fordi det ud over de individuelle problemer er selve den europæiske konstruktion, der er i fare over for vores borgere.
Vi kan ikke tillade os at skuffe dem med hensyn til de overordnede politiske valg, vi kan ikke tillade os at glemme europæernes dagligdag!

Eriksson og Sjöstedt
Vi afholder os fra at stemme ved den endelige afstemning om Weilerbetænkningen.
Der er meget, vi sympatiserer med i betænkningen, og det er utrolig vigtigt, at grænsearbejdernes problemer løses. Vi mener imidlertid ikke, at skatte-, pensions- og sociale sikringssystemer skal harmoniseres. Vi mener ikke, at arbejdskraftens frie bevægelighed er grundstenen for vækst og fortsat velfærd.

Jensen, Lis
Weiler-betænkningen skal roses for, at den ikke skelner mellem mennesker, der kommer fra et EU-land, og mennesker, der ikke oprindeligt kommer fra et EU-land. På trods af betænkningens sympatiske grundholdning kan jeg ikke støtte den.
At ville harmonisere uddannelsessystemer, sociale sikringsordninger, skatteregler osv. af hensyn til arbejdskraftens frie bevægelighed er at skyde gråspurve med kanoner. Problemet er minimalt. For dem, der ønsker at arbejde i udlandet, bør den grundlæggende regel være, at de ikke arbejder under ringere vilkår end landets egen arbejdsstyrke fra den dag, de starter arbejdet. Det er de nationale myndigheders pligt at kontrollere, at dette er tilfældet. Som sagt er spørgsmålet om arbejdskraftens frie bevægelighed på tværs af de nationale grænser en lille sag. Det er kun 0, 2 % af EU's samlede arbejdsstyrke, der benytter sig af muligheden. Selv hvis EU skulle nå op på eksempelvis USA's niveau på 0, 5 %, hvad en række sproglige og kulturelle forhold taler imod, så vil det næppe nedbringe den alt for store arbejdsløshed, hvad også Weiler selv er opmærksom på.
Jeg kan på ingen måde støtte ønsket om en »opblødning« af forordning 1408/71. Jeg kan fuldt ud støtte Rådets blokering i denne forbindelse. Jeg opfordrer derfor de danske forhandlere i Rådet til at »stå fast«. Idéen om en EU-statut for »europæiske lærlinge« er den danske fagbevægelse stærkt modstander af. EU bør ikke have nogen indflydelse på de faglige uddannelsers indhold eller for den sags skyld på nogen anden form for uddannelse. Uddannelsesområdet er alene et nationalt spørgsmål.
Af bl.a. disse grunde kan jeg ikke støtte Weiler-betænkningen.

Kirsten Jensen, Blak, Sindal og Iversen
De danske socialdemokrater har stemt for forbedring af arbejdskraftens frie bevægelighed i EU. En af de grundlæggende tanker bag det europæiske samarbejde er, at der skal skabes mulighed for fri bevægelighed for personer - ikke kun for varer, kapital og tjenesteydelser. Europa skal ikke kun være et fællesskab for virksomheder. Det skal være borgernes Europa.
Vi kan derfor tilslutte os en opfordring til, at de mange hindringer for den frie bevægelighed afskaffes. Kun 0, 2 % af EUborgerne arbejder i en anden medlemsstat end deres egen. En af grundene er, at det er ret besværligt at flytte til et andet land. Vi skal derfor sørge for nogle klare og letforståelige regler for f.eks. social- og sygesikring og pensionsordninger. Det skal gøres mindre bureaukratisk for mennesker at prøve lykken i et andet medlemsland.
Ordføreren for betænkningen beklager det danske forbehold på det retlige område. Her skal vi gøre opmærksom på, at det danske forbehold på det retlige område er et dansk anliggende, som kun kan ændres ved en folkeafstemning i Danmark.

Lindqvist (ELDR), Holm og Schörling (V)
Vi modsætter os bl.a. afsnittene om Schengen i betænkningen, ligesom punkterne om afskaffelsen af kravet om enstemmighed.
Vi har alligevel stemt ja til betænkningen for at styrke rettighederne for borgere i tredjelande.

Lulling
Beretningen fra Kommissionens Socialkomité om arbejdskraftens fri bevægelighed er igen blevet misbrugt af et venstreorienteret flertal i denne komité til at overfylde den med ideologisk ballast om indvandrerpolitik og tredjelandsstatsborgeres rettigheder.
Vi har i denne uge ikke stemt for betænkningen om Kommissionens oplæg til bestemmelser om tredjelandsstatsborgeres adgang til medlemsstaternes territorium, fordi den af et politisk flertal af lignende observans var blevet overfyldt med krav, som ville have oversvømmet vores arbejdsmarked, hvor der allerede er mere end 18 millioner arbejdsløse, med yderligere hundredtusinder af arbejdssøgende, først og fremmest billig arbejdskraft.
Det, der står i denne betænkning om familiesammenføring for personer fra tredjelande, går langt ud over det acceptable eller i hvert fald det, vi har givet hidtidige ansøgerlande i overgangsperioden og det, vi med det samme kan give nye medlemsstater. At udvide familiesammenføring til også at omfatte partnere af samme køn, familiemedlemmer uafhængig af deres nationalitet, familiemedlemmer, som ikke bor i den vandrende arbejdstagers husstand og dem, der har mere end én ægtefælle eller samlever, ville medføre en bølge af indvandrere, og den belastning ville i hvert fald mit land, hvor der allerede bor 37 %, der ikke er luxembourgere, simpelthen ikke kunne klare.
Betænkningen indeholder endvidere uoverlagte krav angående beskatningen af vandrende arbejdstagere samt den påstand, der er grebet helt ud af luften, at grænsearbejdere skulle være truet af betydelige indkomsttab som følge af de forskelligt udformede skattesystemer og de nationale socialsikringsbestemmelser.
Det er helt bestemt ikke tilfældet for de næsten 70.000 grænsearbejdere, der er beskæftiget i Luxembourg.
Jeg kan heller ikke stemme for kravene om afskaffelse af visumpligten for tredjelandsstatsborgeres passage af de indre grænser.
Talleyrand sagde engang, at alt, hvad der er overdrevet, er ubetydeligt. Ganske vist er overdrivelserne i denne betænkning, hvis de blev taget alvorligt, på ingen måde ubetydelige, bortset fra at de er vand på de ekstremisters mølle, som siger nej til Europa.
Derfor kunne jeg ikke stemme for denne betænkning.

Theonas
Først må jeg gøre opmærksom på den alvorlige forsinkelse, hvad angår reguleringen af personers frie bevægelighed i modsætning til den fulde frie bevægelighed, der gælder for varer, tjenesteydelser og kapital. På baggrund heraf vil vi gøre opmærksom på de store problemer, som vandrende arbejdstagere har med hensyn til konsolideringen af deres rettigheder, forsikringsmæssige såvel som arbejdsmæssige.
Særlig alvorligt er det problem med hensyn til bevægelighed, som borgere i tredjelande, der har fast bopæl i en af medlemsstaterne, møder, når de rejser inden for Den Europæiske Union. Vi er derfor absolut modstandere af ethvert forsøg på at knytte spørgsmål vedrørende den frie bevægelighed sammen med Schengen-aftalen, hvis grundelement ikke er lettelse af personers frie bevægelighed inden for Den Europæiske Union, men elektronisk registrering og kontrol, via et fælles center, med millioner af borgere og en gradvis omdannelse af Den Europæiske Union til et uindtageligt fort, der er lukket for tredjelandsstatsborgere, hvilket også ses i de seneste forslag om indrejse- og opholdsret.
Med udgangspunkt i den holdning, at vandrende arbejdstagere ikke er andenrangs arbejdstagere, kræver vi lige behandling af disse på økonomisk, socialt og skattemæssigt plan. Der må desuden foretages en regulering i de tilfælde, hvor der er huller i retsforskrifterne vedrørende etableringsretten for jobsøgende og for pensionister med fast bopæl i en anden medlemsstat.
Vi mener, at Rådet bør vedtage de forslag, som vedrører ændringen af forordningen om koordinering af de sociale sikringsordninger for vandrende arbejdstagere og udvidelse af dens anvendelsesområde til de sociale sikringsordninger for offentlige ansatte og tredjelandsstatsborgere, der er omfattet af en social sikringsordning i en medlemsstat. Der bør endvidere vedtages en lovgivning, som sikrer lige behandling af vandrende arbejdstagere og overdragelse af rettigheder med hensyn til supplerende pensioner og karriereafbrydelse ved flytning til en anden stat. Vi vil også gøre opmærksom på problemerne i forbindelse med forskellige definitioner af arbejdsudygtighed, forskellige vurderinger af invaliditetsgrader og divergenserne med hensyn til måden at beregne forsikringsperioder på.
Betænkning af Hulthén (A4-0233/98)
Deprez
Der er i vores lande ikke mange, der i dag vil bestride, at den økonomiske udvikling skal respektere miljøet, således at vi ikke trækker veksler på de kommende generationers skæbne. Alle er som regel enige om, at de politiske beslutningstagere konstant skal tænke på at skabe arbejdspladser.
Alt dette er så rigtigt, at den »økonomiske og sociale udvikling«, et »højt beskæftigelsesniveau« og en »afbalanceret og bæredygtig udvikling« i henhold til Amsterdam-traktaten er nogle af Unionens grundlæggende målsætninger.
De europæiske institutioner skal gøre det til en væsentlig målsætning på tværgående vis at integrere miljøet i alle Unionens og medlemsstaternes politikker. Dette skal ligeledes være tilfældet med hensyn til beskæftigelsespolitikken.
Langt fra at være en hindring for investeringer og vækst vil en velformuleret tværgående politik til beskyttelse af miljøet gøre det muligt at øge virksomhedernes konkurrenceevne, at opnå nye merværdier og at oprette nye arbejdspladser på alle kompetenceniveauer. Dette er det interessante i meddelelsen fra Kommisionen, som vi behandler i dag.
Jeg kan kun støtte den strategi og de generelle principper, der fremsættes af Kommissionen, og jeg ønsker, at et vist antal sager - f.eks. Kommissionens direktivforslag om afgift på CO2-udslip og på energi - afsluttes hurtigst muligt.
Det er i denne ånd, at jeg støtter den fremsatte beslutning.

Souchet
Kravet om miljøbeskyttelse medfører nogle betydelige begrænsninger for vores samfund, men man gør ikke nok opmærksom på de nye perspektiver, dette krav også indeholder med hensyn til beskæftigelse. På europæisk plan er antallet af miljørelaterede arbejdspladser i øjeblikket på mere end 3, 5 millioner (kilde: Eurostat). Ifølge til OECD vil den årlige vækst i beskæftigelsen inden for miljøet stige til 5, 5 % i løbet af de kommende år.
Oprettelsen og nu generaliseringen af miljøafgifter viser, at de sektorer og virksomheder, der for deres produktion ikke investerer i processer, som tager højde for miljøet, risikerer at miste konkurrenceevne eller helt at forsvinde.
For at garantere en vækst, der tager højde for miljøproblematikken, skal man både se på problemet med ressourcernes knaphed og forbindelsen mellem beskæftigelse og miljø.
Dette forudsætter, at vores økonomier ikke længere bygger på et overforbrug af naturlige ressourcer og et underforbrug af menneskelige ressourcer. Man skal forsøge at finde den bedste balance mellem anvendelsen af naturlige ressourcer og beskæftigelsen. En lavere skat, hvor beskatningen og socialsikringsbidraget af arbejdskraft reduceres og delvist overføres til miljøafgifter, kan fremme en sådan udvikling. Vi bør derfor fremskynde vores økonomiers overgang til nye og rene teknologier, der skal erstatte de gamle og forurenende teknologier, og forsøge at reducerer udslippet i slutningen af kredsløbet.
På grund af globaliseringen af vores økonomier er det af afgørende betydning at tage højde for de miljømæssige parametre i de internationale handelsregler. Denne kamp skal føres og vindes inden for rammerne af WTO. Dette er tankegangen bag ændringsforslagene fra Gruppen af Uafhængige for Nationernes Europa, hvoraf nogle er blevet vedtaget af Parlamentet. Der er således betydelige mangler i det aktuelle system. Det er forholdsvis enkelt at pålægge de produkter, der importeres fra tredjelande, miljøafgifter for emballageaffald, men det er inden for de nuværende internationale aftaler ikke muligt at lægge afgift (og dermed at kompensere for den miljømæssige dumping) på produktionsprocessens konsekvenser med hensyn til vand- og luftforurening.
Endelig, hvis det er tvingende nødvendigt at udvikle særlige faglige kvalifikationer, der svarer til de nye jobprofiler i miljøsektoren, må vi ikke glemme, at det også er nødvendigt at indføre miljøaspektet i samtlige tekniske, økonomiske og juridiske uddannelser.
(Mødet udsat kl. 13.30 og genoptaget kl. 15.00)

Bertens
Hr. formand, tak fordi De har givet mig ordet til forretningsordenen. Vi begynder nu igen på den aktuelle debat, og jeg bliver desværre nødt til at beklage mig lidt, måske også på en række kollegers vegne. Dagsordenen for i dag omfatter mellem kl. 15.00 og 18.00 aktuel og uopsættelig debat, og så ser vi, at der står: Nigeria, Belarus, menneskerettigheder osv., derefter en række tal, en slags kodeskrift, hvoraf det absolut ikke fremgår, hvem beslutningerne kommer fra, og hvorfor aktualiteterne behandles. Den aktuelle debat har allerede nået et dybdepunkt. Det ved vi. Derfor tales der i disse dage også om at reorganisere den. Men jeg finder det ikke korrekt, hvad der nu foregår, nemlig at det ikke angives, hvilken gruppe, hvilke personer, der stiller op for Belarus eller for Nigeria osv. Det på trods af, at presseoversigterne i årevis stort set er hørt op med at interessere sig for den aktuelle debat, fordi personalet åbenbart skal hjem med toget kl. 15.00. Hr. formand jeg er meget skuffet. De ved, eller De ved det ikke, men jeg har i 9 år forsøgt at gøre noget ud af den aktuelle debat, ikke bare sådan, men med hjerte og sjæl.

Formanden
Hr. Bertens, jeg tager Deres bemærkning til efterretning, og vi vil lade den gå videre til rette vedkommende.

Aktuel og uopsættelig debat
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er debatten om aktuelle og uopsættelige spørgsmål af væsentlig betydning.

Formanden
Næste punkt på dagsordenen er forhandling under ét om følgende syv forslag til beslutning:
B4-0723/98 af Bertens m.fl. for ELDR-gruppen om Nigeria; -B4-0739/98 af Pasty og Andrews for UPE-gruppen om situationen i Nigeria; -B4-0741/98 af Maij-Weggen m.fl. for PPE-gruppen om situationen i Nigeria; -B4-0749/98 af Hory og Macartney for ARE-gruppen om situationen i Nigeria; -B4-0752/98 af Telkämper m.fl. for V-gruppen om Nigeria; -B4-0767/97 af Vecchi og Kinnock for PSE-gruppen om situationen i Nigeria; -B4-0769/98 af Marset Campos m.fl. for GUE/NGL-gruppen om situationen i Nigeria.
Fassa
Hr. formand, ærede kolleger, general Abachas pludselige og på sin vis mystiske død er starten på et nyt kapitel i begivenhederne i det plagede land, Nigeria. Den Europæiske Union kan ikke undgå at lægge mærke til, at general Abachas midlertidige efterfølger, general Abubakar, har løsladt nogle af de politiske fanger, men samtidig må den også konstatere, at de ikke er blevet løsladt alle sammen, og at der ikke er nøjagtige garantier for en hurtig igangsættelse af en demokratisk proces i Nigeria.
Det er således Europa-Parlamentets pligt at bede Rådet og Kommissionen om at følge den politiske situation i dette land på nært hold og om resolut at opfordre præsidenten i denne så ustabile overgangsperiode til klart at forpligte sig til at genoprette den demokratiske orden i landet.

Maij-Weggen
Hr. formand, den politiske situation i Nigeria har på nogle få uger ændret sig dramatisk. Først general Abachas uventede død, derefter udnævnelsen af en ny magthaver, general Abubakar, og derefter den arresterede oppositionsleder, den valgte præsident Abiolas lige så uventede dødfald. Blandt disse hændelser har først og fremmest Moshood Abiolas død forskrækket verden. Måske var der tale om et hjerteslag, men alle ved, hvor dårligt de politiske fanger behandles i Nigeria. Det er almindelig kendt, at Abiola, der i lang tid har haft problemer med hjertet, ikke fik den nødvendige behandling og medicin i fængslet. Man kan faktisk godt tale om død ved forsømmelighed.
I mellemtiden, forståeligt nok, er der udbrudt uroligheder i Nigeria, og det har ført til voldelige sammenstød mellem politi, militær og demonstranter for oppositionen. Resultatet er mange døde. Der er tale om en forværring af begivenhederne og voksende ustabilitet i Nigeria.
Hr. formand, hvad gør Den Europæiske Union, hvor mange flygtninge fra Nigeria opholder sig, for at hjælpe den demokratiske opposition? Allerede i februar gjorde Parlamentet gennem mundtlige spørgsmål og debat opmærksom på den stadigt dårligere situation i Nigeria. Det britiske formandskab havde dengang forståelse for vores spørgsmål, men meget er der ikke sket siden da. Nu er situationen eskaleret yderligere med en dramatisk vending. PPE-gruppen finder, at Unionen skal lægge større pres på Nigeria og på den ny præsident, Abubakar, med henblik på øjeblikkelig standsning af krænkelsen af menneskerettighederne, løsladelse af alle politiske fanger og genoprettelse af demokratiet gennem demokratiske valg.
Men Unionen må ikke være bange for om nødvendigt at skærpe aktionerne over for Nigeria for på den måde at øge presset. Jeg har allerede fire gange gennem beslutninger anmodet om økonomiske sanktioner. Men den vigtigste henstilling er: Den Europæiske Union skal fastsætte en fælles linje og møde det nye styre med beslutsomhed og kræve genopretning af demokratiet og menneskerettighederne. Chancen for, at udviklingen i Nigeria vender sig i den rigtige retning, har faktisk aldrig være større end i øjeblikket. Altså, Kommission og Råd: gør noget!

Macartney
Hr. formand, jeg vil gerne starte med at hylde høvding Moshood Abiolas liv. Det er en gammel afrikansk tradition, at man venter, indtil en afdød er blevet begravet og fejret behørigt, før man genoptager sine vante gøremål. Det har Nigeria desværre ikke givet os mulighed for, men vi må ikke lade øjeblikket gå fra os uden at hylde manden, som vandt valget for fire år siden - mod alle odds - og forenede nord og syd, yoruba og muslimer. Det, han opnåede, blev jo slået helt til jorden af afdøde general Sani Abachas brutale handlinger. Nigeria - Afrikas kæmpe - må nu betale prisen.
Jeg er bekymret for befolkningen i Afrikas kæmpe - det er ikke Nigerias regeringer, der har gjort landet til en kæmpe, men befolkningen. I denne beslutning gør vi det rigtige ved i punkt 1 og 2 at anmode om, at magten hurtigt gives tilbage til Nigerias befolkning, så landet kan indtage sin retmæssige plads som førende i Afrika.

Aelvoet
Hr. formand, det er normalt, at man aldrig glæder sig over et menneskes død. Med hensyn til bestemte diktatorer må jeg ærligt erkende, kære kolleger, at jeg her gør en undtagelse, og diktator Abachas død har i hvert fald ført til, at blokeringen af den politiske udvikling i Nigeria i det mindste delvist er fjernet. Hans efterfølger, Abubakar, giver få små signaler, der peger i den rigtige retning, men der er stadigvæk nok at gøre. Det er meget pinligt, at præsident Moshood Abiola skulle dø lige netop nu, og som det allerede er nævnt af andre, var det en følge af forsømmelse, fordi han ikke havde ret til tilstrækkelig lægelig behandling osv.
Jeg mener således, at presset på den nigerianske regering skal øges for at få fjernet alle undertrykkelsesforanstaltninger, genoprette retsstaten og løslade de 30 politiske fanger, der stadigvæk sidder fængslet. Først da kan der eventuelt blive tale om at genoptage Lomé-hjælpen, når der er indsat en civil regering.

Vecchi
Hr. formand, nu er der virkelig ikke længere noget alibi for den vedvarende situation, som desværre har kendetegnet Nigeria i mange år.
Efter at den daværende demokratiske proces brutalt blev afbrudt af et militærkup i 1993, har Nigeria oplevet enhver form for misbrug og krænkelse af de mest elementære menneskerettigheder; man har fået et regime med forbindelse til den militære og pengegriske klike, der sidder på magten, og dette regime har gjort generel korruption og blind vold fremherskende.
Vores Parlament har udtalt sig om situationen i Nigeria gentagne gange. Det har Den Paritetiske Forsamling AVS-EU også, og det på en betydningsfuld måde.
Diktatoren general Abachas død i sidste måned gav næring til et spinkelt håb om forandring. Da Abiola, den tidligere præsident og leder af oppositionen, pludselig døde dagen før sin løsladelse, var det derimod et hårdt slag for en mulig demokratisk proces, fordi en nøgleperson for overgangen til demokrati hermed var forsvundet fra billedet; en nøgleperson, der nød stor popularitet, og som havde folkets støtte.
Den nyudråbte præsident, general Abubakar, har løsladt nogle politiske fanger, men det står stadig ikke klart, hvad hans reelle hensigter er med hensyn til påbegyndelsen af et nyt kapitel i Nigerias historie.
Vi beder derfor myndighederne i Lagos om straks at indlede en ægte demokratisk proces, som navnlig er baseret på, at der indledes en politisk dialog med alle partierne fra oppositionen; at alle politiske fanger straks løslades; at man hører op med den politiske og etniske undertrykkelse, og at man påbegynder en proces, der resulterer i frie valg.
Øjeblikket er efter vores mening inde til, at det internationale samfund, og navnlig Fællesskabets institutioner og medlemsstaternes regeringer, begynder at samordne sine aktioner og det politiske pres på det nigerianske regime - med udgangspunkt i en fuldstændig overholdelse af de gældende sanktioner - for at forlange den forandring, som vi efterhånden har ønsket os i mange år, uden at vi dog hidtil har opnået noget resultat.

Carnero González
Hr. formand, diktator Abacha er faktisk død, men diktaturet fortsætter og dét med en ny militærmand, Abubakar, i spidsen. Visse politiske fanger er blevet løsladt, men de autoritære strukturer fortsætter. Mange andre politiske fanger og samvittighedsfanger er fortsat fængslet, og i øjeblikket er løfterne om demokratisering ikke andet end løfter og ord, som vinden kan føre med sig.
Jeg synes derfor personligt, at det er meget vigtigt, at EU for øjeblikket fastholder en streng og krævende kurs over for myndighederne i Lagos, og at vi på ingen måde uden videre tror på løfterne, ikke engang en lille smule. I denne forbindelse synes jeg, at visse udtalelser fra regeringslederne i EU's medlemsstater er mere end bekymrende, f.eks. udtalelsen fra præsident Chirac, som synes opsat på at overbevise europæerne om den gode vilje i løfterne fra den nye diktator, Abubakar.
I denne situation er det tydeligvis nødvendigt at fastholde og styrke sanktionerne og forsøge at få EU, og ikke kun EU alene, til at gennemføre en sådan politik med henblik på indførelse af en civil regering, som er baseret på deltagelse af den politiske opposition, og at de demokratiske kræfter i Nigeria kan forberede frie valg. Indtil da er det nødvendigt, at alle politiske fanger løslades, og at de grundlæggende frihedsrettigheder genindføres.
Det er bestemt beklageligt, at den valgte præsident, Abiola, døde, og at han døde i fængslet få dage efter Abacha, utvivlsomt på grund af manglende lægebehandling.

Bertens
Hr. formand, Abachas død skaber desværre, som allerede nævnt, men Gud være lovet, nye muligheder. På trods af alle modstridende beretninger er den nye magthaver, Abubakar, mere indstillet på demokratisering. Her spiller Abiolas død, der har gjort situationen i Nigeria meget spændt, en rolle. Unionen skal nu klart udstråle enighed - det er det samme som at bede om sne om sommeren, må jeg ærligt indrømme - men ok, Rådet og Kommissionen skal tilslutte sig ønsket om hurtig overdragelse af magten til en civil overgangsregering. Det er den eneste måde, hvorpå demokratiske valg kan finde sted. Sanktionerne, uanset hvor små de er, må ikke ophæves før demokratiet virkelig er genoprettet. Dialog, her skal Unionen tilbyde sin assistance og lade overgangen foregå så godt som muligt.
Forsøg på at udnytte etniske modsætninger skal imødegås. Denne risiko må dog ikke være grund til at holde demokratiseringen tilbage. Demokrati, hr. formand, respekt for menneskerettighederne og opbygning af retslige forhold er stadigvæk de bedste garantier for stabilitet og fremskridt. Men lad os, Unionen, vise nigerianerne, at det ikke kun drejer sig om en gestus, men om reel medvirken og samarbejde.

Moorhouse
Hr. formand, Nigeria har i lang tid været skueplads for uro og brutalitet, og demokrati og menneskerettigheder har stadig sløje udsigter. Måske kan general Abachas pludselige død bane vejen for en mere håbefuld fremtid, men det er slet ikke sikkert.
Vores beslutning pålægger Rådet og Kommissionen at forny presset på de nigerianske myndigheder, men desværre har ikke alle medlemsstater indtil nu støttet sanktionerne med lige stor ildhu. Man kan kun håbe, at nogle af dem kan modstå fristelsen til at liste udenom for personlig vindings skyld.
Jeg kunne godt tænke mig at vide, om Kommissionen gør noget for at overvåge sanktionssituationen.

Brittan, Sir Leon
Hr. formand, efter en lang periode, hvor de politiske og økonomiske forhold er blevet værre og værre, herunder alvorlige krænkelser af menneskerettighederne i Nigeria, står vinduet nu lidt på klem - selvom det kun er lidt - mod en mere positiv udvikling.
Det nye statsoverhoved, general Abubakar, har løsladt et antal politiske fanger og klart erklæret, at han vil føre landet mod civilt styre. Den udvikling hilser vi velkommen. Den politiske udvikling, der nu er startet, bør opmuntres og desuden bruges til at lægge pres på landet med henblik på mere demokrati og fuld respekt for menneskerettighederne. Jeg bifalder de indlæg i debatten, der kraftigt har opfordret os til det.
Så vidt jeg husker, opfordrede Rådet den 13. juli general Abubakar til at løslade alle tilbageværende politiske fanger og gøre rede for sine planer om valg i fremtiden. Vi går ind for en tættere dialog med de nigerianske myndigheder for at fremme og eventuelt lette demokratiseringen. Den Europæiske Union har allerede taget de første skridt i denne dialog i form af minister Lloyds besøg for nylig som repræsentant for EU-formandskabet. Disse bestræbelser bør fortsætte, og det er vigtigt, at andre internationale organisationer, f.eks. FN og OAU, arbejder aktivt i samme retning.
Kommissionen beklager naturligvis dybt høvding Abiolas pludselige og tragiske død den 7. juli. EU havde flere gange krævet, at han blev løsladt. Hans død kaster en skygge af usikkerhed over Nigerias politiske landskab, og har ført til øget mistro, uro og vold. Det har understreget behovet for yderligere tillidsskabende foranstaltninger fra de nuværende magthavere i forhold til det nigerianske samfund som helhed.
Jeg kan forsikre hr. Moorhouse om, at Kommissionen nøje vil overvåge begivenhedernes gang i Nigeria, og i de kommende måneder vil Unionen løbende revidere sin politik over for Nigeria, herunder spørgsmålet om sanktioner. Vores politik vil sigte mod at støtte og kræve fuld genindførele af demokratiet og fuld respekt for menneskerettighederne. Det kræver en national forsoningsproces baseret på en troværdig plan for overgang til civilt styre og løsladelse af alle politiske fanger. Jeg kan forsikre Parlamentet om, at det vil vi i høj grad koncentrere vores indsats om.

Formanden
Forhandlingen under ét er afsluttet.
Afstemningen finder sted kl. 17.30.

Formanden
Næste punkt på dagsordenen er forhandling under ét om følgende seks forslag til beslutning:
B4-0728/98 af Bertens for ELDR-gruppen om situationen i Belarus; -B4-0732/98 af Saint-Pierre for ARE-gruppen om situationen i Belarus; -B4-0756/98 af Schroedter for V-gruppen om Belarus; -B4-0758/98 af Erika Mann, Hoff og Botz for PSE-gruppen om situationen i Belarus; -B4-0770/98 af Carnero González m.fl. om situationen i Belarus; -B4-0784/98 af Habsburg-Lothringen, Ferri og Oomen-Ruijten for PPE-gruppen om situationen i Belarus.
Bertens
Hr. formand, Den Liberale Gruppe glæder sig over den enige holdning i dette tilfælde fra Rådet, Kommissionen og Parlamentet samt en lang række tredjelande med hensyn til styret i Minsk, Belarus. Den såkaldte ambassadekrise viser samtidig præsident Lukasjenkos storhedsvanvid og verdensfjernhed. Den nonchalance, han viser i sin krænkelse af de internationale konventioner, giver ikke meget håb om et godt samarbejde. Lukasjenkos reaktion, nemlig at han håber, at common sense og realisme, og ikke følelser, vil være bestemmende for EU's politik, er et slag i ansigtet.
Hans udenrigspolitik er dog kun en skygge af hans autoritære indenrigspolitik. Stalintiden, må jeg måske have lov at sige, synes at være vendt tilbage. Over for dette må en enig international front tage klar stilling. OSCE's indsats for at fremme demokratiet fortjener respekt ligesom TACIS-demokratiseringsprogrammet, hvis den belarussiske regering da ikke blokerer det.
Unionen skal være villig til en dialog. Men først skal Lukasjenko opfylde betingelserne herfor. Han kender demokrati- og menneskerettighedsklausulerne i Den Europæiske Unions eksterne aftalepolitik. Det er hans skyld, at Belarus er Europas paria.

Dupuis
Hr. formand, hr. kommissær, kære kolleger, jeg tror, at vi står over for et dobbelt problem, et psykiatrisk problem - og her er der naturligvis meget lidt vi kan gøre - og et politisk problem.
En gang er ingen gang, og jeg tror, at vi kan rose Rådet for dets faste holdning med hensyn til Belarus. Man bør dog gå endnu længere. Eftersom Rusland takket være bl.a. Den Europæiske Union netop har fået bevilget et lån på omkring USD 20 milliarder, kunne man godt have forventet, at landet ville gøre mere for at sætte en stopper, ikke for en genopblussen, som hr. Mertens sagde det, men for en fortsat kommunistisk, stalinistisk fæstning midt i Europa. Der kan med rette lægges pres på Rusland. Der kan også træffes foranstaltninger i Europarådet. Jeg tror, at de 15 medlemsstater bør bestræbe sig på at ophæve Belarus' deltagelse i Europarådet. Det gælder også for OSCE og andre instanser. Jeg mener, at man skal være hård og fortsætte i den retning, Rådet har valgt.

Schroedter
Hr. formand, præsident Lukasjenko driver isoleringen af Belarus helt ud i det ekstreme. Efter medlemmerne af det opløste parlament, de uafhængige medier og de unge er det nu blevet ambassadørerne fra vesten, som Lukasjenko har udvalgt som personlige fjender og givet sig til at chikanere. Det internationale samfund reagerede først, da det var dets egne folk, der blev ramt. Det indså først meget sent, at Lukasjenko ikke er rede til at rette sig efter de internationale regler i Europa, og at det eneste håb for dette land om at vende tilbage til demokrati er, at oppositionen støttes, for håbet ligger hos oppositionen.
Rådets eneste konsekvente skridt var at nægte at udstede visum. Men det skulle det jo have gjort for længe siden. Virkningen er forbløffende. Forestil Dem, at nu har befolkningen fattet, hvem der er skyld i dens situation. Det er ikke befolkningen selv og ikke vesten, men de ansvarlige i regeringen. Et lille instrument med en forbavsende virkning! Nu drejer det sig om at videreføre dette arbejde konsekvent, det vil sige, at der skal stilles det krav til Lukasjenko, at han skal samarbejde med OSCE's monitoring group . Der skal stilles krav til ham om at give grønt lys for TACIS-programmet og sørge for, at civilbefolkningen ikke længere lider nød. Der skal stilles krav om, at han skal acceptere, at hans valgperiode kun går frem til 1999, og at der skal forberedes frie og fair valg.
I den sammenhæng spørger jeg Dem, Sir Leon Brittan: Hvad er Kommissionen parat til, og hvad agter den at foreslå Rådet af betingelser for, at visumforbuddet ophæves igen?

Mann, Erika
Hr. formand, kære kolleger, Sir Leon Brittan, det glæder mig, at De er til stede. Vi er nået til et kritisk punkt i vores forbindelser med Belarus, og jeg ville ønske, at det var den sidste beslutning, vi nu drøfter, og at vi omsider kunne nærme os en positiv vej.
De seneste beslutninger fra regeringen i Belarus er en alvorlig overtrædelse af Wienerkonventionen om diplomatiske forbindelser. Rådets afgørelser fortjener vores fulde støtte. I mellemtiden ser det ud til, at der kommer nye forhandlinger i stand, og en bilæggelse af konflikten ser ud til at være i sigte. Regeringen i Belarus har udsendt det signal, at den er reelt interesseret i en positiv løsning. Det er vi naturligvis virkelig glade for. Konflikten bør imidlertid få os til at indse, hvor tynd den is er, som vi alle går på. Et vendepunkt i tendenserne i forbindelserne er stærkt påkrævet.
Belarus hører med til den europæiske familie. En isolering er ikke ønskværdig. Belarus vil snart blive vores umiddelbare nabo. Jeg støtter derfor udtrykkelig Rådets formulering og vil gerne foreslå, at vi i punkt 1 tilføjer, at Parlamentet fuldt ud støtter Rådets ønske, som det kom til udtryk i den fælles holdning af 13. juli, om at få etableret et mere konstruktivt forhold til Belarus.
Men derudover skal der også komme klart positive signaler fra Belarus. Europa-Parlamentet har på tværs af alle grænser mellem grupperne vist, hvor meget vi er interesseret i en forbedring af forbindelserne. Men dertil hører naturligvis også, at de demokratiske spilleregler overholdes. Vi kan ikke sætte os ud over dem her, og det vil vi naturligvis heller ikke gøre.
Delegationen har i Bruxelles haft et særdeles positivt møde om Belarus. Hr. ambassadør Wick viste klart og meget pragmatisk, hvilken vej han agter at gå for at indlede en forbedring i forbindelserne. Vi planlægger endnu et arrangement til november i Belarus, og jeg ville ønske, at alle de kolleger, som nu er til stede her, får mulighed for at komme med og arbejde videre på en forbedring af forbindelserne.

Habsburg-Lothringen
Hr. formand, først vil jeg også gerne sige, at jeg er glad for, at man i dag igen har hørt visse impulser fra Belarus gående ud på, at de sidste dages meget skærpede situation måske igen ser ud til at blive mere normal. Repræsentanter fra Belarus har ofte bebrejdet os, at vi, netop også hvad angår spørgsmål om menneskerettigheder, ofte ikke måler med samme alen. Hertil har jeg altid kun kunnet svare, at man naturligvis er særlig kritisk, når man ser på lande, som er vores umiddelbare nabostater, og om hvilke vi går ud fra, at de engang gerne vil med i vores Fællesskab, idet de kulturelt står os endog meget nær, således som det rent faktisk er tilfældet med Belarus.
Vi måler med samme alen, men måske ser vi af og til lidt nøjere efter i nogle lande, end vi gør i andre lande, fordi vi simpelthen skal have og ønsker at få et nært forhold til de førstnævnte lande. Derfor kigger vi af og til meget kritisk på Belarus og ser efter, hvad der rent faktisk foregår der. Så bliver vi netop også nødt til at sige, at visse ting i landet simpelthen ikke kan accepteres, således som vi har gjort det her. Naturligvis er quasi-afspærringen af ambassaderne noget, vi under ingen omstændigheder kan acceptere, og vores reaktion er derfor efter min mening en yderst rimelig reaktion. Vi kan naturligvis heller ikke acceptere forbuddet mod indrejse og mod forskellige NGO'ers arbejde. Også her er der sket et og andet, og der er visse tendenser til en bedring, men nok endnu ikke i et omfang, vi kan acceptere.
Naturligvis er det også af meget stor betydning for os, at OSCE frit kan arbejde der og udføre sin opgave, sit mandat. Også dette land vil vi virkelig måle på dets gerninger og ikke blot på dets ord, som vi hører igen og igen. Det er af den største betydning for os, for at dette europæiske land kan nå op på den standard, som reelt er i overensstemmelse med vores idéer og med den belarussiske befolknings, for at vi her kan forhandle på fornuftig vis og få et godt grundlag.

Féret
Hr. formand, forslaget til beslutning om situationen i Belarus er et kunstværk, et kunstværk i misinformation, der rangerer på samme niveau som verdens andre vidundere, nemlig medieløgnen omkring Timisoara eller Golfkrigen, en såkaldt kirurgisk krig, der var det rene slagteri.
De belarussiske myndigheder har besluttet, hvilket er meget normalt, at reparere nogle vandledninger, der er mere end et halvt århundrede gamle, og der tales om udvisning af ambassadører og om alvorlige overtrædelser af Wienerkonventionen og menneskerettighederne.
Jeg kender godt det belarussiske folk og deres præsident Lukasjenko. Den belarussiske befolkning har lidt og lider stadig under katastrofen i Tjernobyl, mens de vestlige lande udviser fuldstændig ligegyldighed. Lad mig minde om, at præsident Lukasjenko er demokratisk valgt af en entusiastisk befolkning, som han havde lovet at bekæmpe korruptionen, hvilket han gør. En politiker, der overholder sådanne valgløfter, burde tjene som eksempel for vores gamle korrupte partier, som man kender dem i Frankrig, Belgien og Italien, vores gamle partier, der er skyldige i politiske rænkespil og kriminelle opgør, hvor ophavsmændene ofte forbliver ustraffet.
Hvordan kan vi tillade os at give Belarus lektioner i demokrati, når der ved hjælp af pressen og sorte penge svindles med vores egne valg? Er vores Parlament en diskussionsklub, hvor man taler og lyver? Det er her i salen blevet sagt, at der ikke findes nogen fri presse i Belarus. Jeg har været der for at se efter, og jeg har i hver eneste aviskiosk kunnet finde to frit tilgængelige aviser, der støtter regeringen, og to aviser, der støtter oppositionen. Vi kender alle lignelsen om strået og bjælken. Vi burde tænke lidt mere over den.
Hr. formand, kære kolleger, jeg har foran mig, og jeg kan vise dem frem, kopier af to breve af 11. juli til Rådets formandskab. Det ene fra præsident Lukasjenko selv, og det andet fra den belarussiske udenrigsminister, hvori de forpligter sig til at opfylde ønskerne og kravene fra ambassadørerne i Minsk. Tysklands ambassadør er allerede blevet udpeget af Rådet til at tage til Minsk i løbet af de næste to-tre dage, for at opnå en aftale. Jeg synes, at det ville være ærgerligt, hvis en beslutning fra Europa-Parlamentet ødelægger de forhandlinger, der er indgået, og som næsten har ført til et resultat.

Brittan, Sir Leon
Hr. formand, Parlamentets beslutning vil ikke få de farlige konsekvenser, som lige blev nævnt - tværtimod. Kommissionen bifalder Parlamentets beslutningsforslag om Belarus. Debatten har stort set været meget afbalanceret, idet der både er givet udtryk for egentlig kritik af begivenhederne i Belarus og et ønske om ikke at isolere landet, men hjælpe det på rette vej.
For nu at svare den sidste taler, så skal en regering, selvom den er demokratisk valgt, stadig overholde internationale normer og respektere menneskerettighederne. Det er desværre alt for let for en demokratisk regering at slippe afsted med det modsatte, og i så fald har det internationale samfund ret og endda pligt til at gøre opmærksom på det og træffe de nødvendige foranstaltninger.
Kommissionen hilser derfor Parlamentets beslutningsforslag velkommen, fordi forslagene udtrykker, hvor bekymret alle EU's institutioner er over f.eks. de gentagne krænkelser af Wienerkonventionen om diplomatiske forbindelser. Desuden viser forslagene solidaritet mellem institutionerne med hensyn til Den Europæiske Unions fælles holdning til Belarus, som anses for at være temmelig skrap.
Ikke desto mindre håber Kommissionen også, at Belarus' løfter om at arbejde for en løsning på ambassadekrisen snart vil blive udmøntet i konstruktive skridt. Så vil der ikke være behov for yderligere aktioner, som jo ikke er ønskelige, hverken for Belarus eller for Den Europæiske Union, naturligvis.
En af talerne nævnte Rusland. Den 24. juni sagde udenrigsminister Primakov til Den Europæiske Unions ministertrojka, at Rusland deler Unionens bekymring over Belarus og vil forsøge at gøre noget ved sagen. På hvert eneste officielle bilaterale møde gentager Kommissionen sin kraftige opfordring til Rusland om at gribe ind og bringe Belarus tilbage på rette spor. Kommissionen har allerede truffet betydelige foranstaltninger, også når man ser bort fra suspensionen af det meste af TACISprogrammet. Kommissionen har endnu ikke ført yderligere drøftelser med den nationale koordinator om udviklingsprogrammet for det civile samfund under TACIS, men vi håber, at de nuværende vanskeligheder i forbindelserne med Belarus ikke kommer til at hindre genoptagelsen af en konstruktiv dialog med Belarus og de andre parter om dette program, som støttes af OSCE-missionen i Minsk, da det på alle måder supplerer OSCE's egne målsætninger.
Derfor håber jeg, at vi fortsat - med Parlamentets støtte, som vi sætter stor pris på - kan føre en afbalanceret politik, hvor vi tilstræber at stå fast og om nødvendigt indføre skrappe foranstaltninger, hvis den belarussiske regering krænker internationale normer. Samtidig skal denne politik også række en venskabelig hånd ud og vise vilje til at samarbejde med den belarussiske regering, hvis den opfylder sit erklærede løfte om at finde en løsning på krisen og gå videre på en måde, som er acceptabel for dem, der har udtrykt bekymring her i Parlamentet og andre steder om, hvad der tidligere er sket.

Schroedter
Hr. formand, jeg har stillet kommissæren et spørgsmål, som han ikke har besvaret. Jeg anmoder ham om at svare på det.

Brittan, Sir Leon
Hr. formand, så vidt jeg forstår, drejer spørgsmålet sig om, hvilke yderligere skridt vi agter at tage. Svaret er, at vi holder øje med situationen, og jeg mener ikke, at vi vil få noget ud af at udstede en række specifikke trusler. Som svar på debatten sagde jeg dog, at vi ønsker at undgå yderligere sanktioner mod Belarus, hvilket indebærer, at vi fuldt ud forbeholder os ret til at indføre sådanne, hvis der ikke sker fremskridt.

Schroedter
Hr. formand, spørgsmålet lød: Hvad er betingelserne for, at dette visumforbuddet ophæves igen?

Brittan, Sir Leon
Jeg er ikke i stand til at udtale mig om specifikke forhold. Den fælles holdning taler for sig selv, og det ville ikke være passende for mig at sige mere om den i dag.

Formanden
Næste punkt på dagsordenen er forhandling under ét om følgende 23 forslag til beslutning:
Togo -B4-0725/98 af André-Léonard m.fl. for ELDR-gruppen om præsidentvalget i Togo; -B4-0744/98 af Günther m.fl. for PPE-gruppen om situationen i Togo; -B4-0754/98 af Aelvoet, Telkämper og Schroedter for V-gruppen om præsidentvalget i Togo; -B4-0761/98 af Vecchi for PSE-gruppen om præsidentvalget i Togo; -B4-0773/98 af Wurtz m.fl. for GUE/NGL-gruppen om præsidentvalget i Togo;
Guinea-Bissau -B4-0740/98 af Pasty, Girão Pereira og Andrews for UPE-gruppen om situationen i Guinea-Bissau; -B4-0743/98 af De Melo m.fl. for PPE-gruppen om situationen i Guinea-Bissau; -B4-0748/98 af Hory m.fl. for ARE-gruppen om situationen i Guinea-Bissau; -B4-0753/98 af Aelvoet og Telkämper for V-gruppen om den humanitære situationen i Guinea-Bissau; -B4-0759/98 af Barros Moura m.fl. for PSE-gruppen om situationen i Guinea-Bissau; -B4-0772/98 af Miranda m.fl. for GUE/NGL-gruppen om situationen i Guinea-Bissau; 
Burma -B4-0731/98 af Bertens for ELDR-gruppen om situationen i Burma; -B4-0733/98 af Dupuis, Dell'Alba og Hory for ARE-gruppen om Karen-folkets situation og Burmas forfølgelse af dette folk; -B4-0742/98 af Maij-Weggen m.fl. for PPE-gruppen om situationen i Burma; -B4-0760/98 af Harrison, Kinnock og Junker for PSE-gruppen om situationen på Myanmar; -B4-0778/98 af Telkämper for V-gruppen om situationen i Burma; 
Sudan -B4-0724/98 af Bertens og Fassa for ELDR-gruppen om situationen i Sudan; -B4-0745/98 af Maij-Weggen for PPE-gruppen om situationen i Sudan; 
Situationen i Georgien og Abkhasien -B4-0729/98 af La Malfa for ELDR-gruppen om situationen i Georgien; -B4-0735/98 af Dupuis og Hory for ARE-gruppen og Carrère d'Encausse for UPE-gruppen om situationen i Georgien og Abkhasien; -B4-0762/98 af Jöns, Hoff og Needle for PSE-gruppen om situationen i Georgien; -B4-0774/98 af Alavanos, Marset Campos og Vinci for GUE/NGL-gruppen om situationen i Georgien; 
Vietnam -B4-0736/98 af Dupuis, Dell'Alba og Hory for ARE-gruppen om situationen i Vietnam og situationen for Doàn Viêt Hoat, Nguyen Dan Que og Thick Khonh Tanh.
Togo
André-Léonard
Hr. formand, jeg fordømte på den Den Paritetiske Forsamling AVS-EU i Togo i oktober sidste år krænkelserne af menneskerettighederne, de vilkårlige sanktioner, den manglende respekt for ytringsfriheden og den frie presse. Jeg fordømte det diktatur, som præsident Eyadema indførte for mere end 30 år siden. Dette blev ikke særlig godt modtaget af magthaverne, der forsøgte at bevise, at jeg tog fejl.
Jeg vil gerne minde om, at samarbejdet mellem Unionen og Togo har været afbrudt siden 1992, og at en genoptagelse deraf var betinget af respekt for de demokratiske principper og afholdelse af åbne valg i juni 1998. Det må nu konstateres, at de togolesiske myndigheder ikke har respekteret de grundlæggende demokratiske principper, så valget kan godkendes. Den nationale valgkommission opsagde endog sit hverv den 23. juni i år. Oppositionen kunne ikke udtrykke sig frit, pressen fik mundkurv på, og præsident Eyadema blev udråbt til sejrherre, før alle valgurner var blevet åbnet.
Det er klart, at Unionen under disse betingelser bør fastholde sine sanktioner over for Togo, og ikke genoptage samarbejdet, sålænge der ikke er kastet fuldt lys over valghandlingen. Togo bør vide, at demokratiet har en pris, og at myndighederne ikke kan fortsætte ustraffet.

Günther
Hr. formand, hr. kommissær, kære kolleger, Togo står egentlig som et symbol på samarbejdet mellem Europa og Afrika. Lomé-konventionen har altid været og er stadig en milepæl i et sådant samarbejde. Så meget desto mere gør det os alle ondt, at vi i sin tid kun under store vanskeligheder kunne afholde AVS-forsamlingens forrige samling i Togo og sige ja tak til indbydelsen fra Togo. En række kolleger havde særlige problemer med at erklære sig rede til at rejse til det land.
Vi kan tage ved lære af det, der nu er sket i Togo, nemlig at man ikke absolut skal tro på tomme løfter, for allerede den meget pinlige personkult i anledning af AVS-forsamlingens samling viste den gang, i hvilken retning udviklingen i landet gik. Man var ganske vist på den ene side parat til at afholde valg, men havde på den anden side nok allerede udsøgt sig smuthuller for, hvis resultatet så ud til at falde ud til magthavernes ugunst, at trække i en form for nødbremse.
Vi har også i vores beslutning gjort opmærksom på - og fru André-Léonard nævnte det - at der også i høj grad blev manipuleret med medierne. Jeg vil dog gøre opmærksom på, at det heller ikke i Europa ligger os så fjernt endda, for man behøver kun at se på, hvad der er foregået af manipulation med medierne under de såkaldte valgkampe i Serbien og andetsteds med vælgerne som sagesløse ofre.
Jeg er glad for, at samarbejdet med Togo endnu ikke er genoptaget. Jeg mener, at de seneste begivenheder viser, at genoptagelsen af dette samarbejde ikke skal fremskyndes.
Der er stillet nogle ændringsforslag til denne tekst. Dertil vil jeg blot sige, at jeg anser ændringsforslag 4 og 5 for acceptable, det ene, fordi det henleder opmærksomheden på artikel 366 a, beslutningen fra Mauritius. Ændringsforslag 5 er ret beset overflødigt, for jeg anser det for at være en selvfølge, at vi får en sådan beretning.

Schörling
Hr. formand, det er virkelig tragisk for Togos demokratiske udvikling, at præsidentvalget nu tilsyneladende er helt afsporet. Det er ikke, fordi folket har vist mangel på interesse; tværtimod var valgdeltagelsen meget stor og foregik meget fredeligt. Nej, det er i stedet fordi regeringen og myndighederne har grebet ind og totalt undermineret al troværdighed vedrørende valghandlingen, at man ikke længere kan garantere demokratisk kontrol og indsigt, samt alt, hvad der hører til et demokratisk valg. På trods af løfter, der blev afgivet i forbindelse med AVS-Forsamlingen i Lomé, på trods af, at Togo har fået al den hjælp, landet har bedt om fra EU, på trods af, at også ikke-statslige organisationer og andre menneskerettighedsorganisationer har engageret sig meget i valget, og på trods af det togolesiske folks ansvarsfølelse, svigter man alle og går fra alle forsikringer om, at de demokratiske principper vil blive respekteret.
Jeg må sige, at Kommissionen, EU og AVS-Forsamlingen virkelig må være opmærksomme og holde øje med den fortsatte politiske udvikling i Togo.

Vecchi
Hr. formand, Togo er et land, som vi måske har lært bedre at kende end andre afrikanske lande, også fordi vi - som andre af vores kolleger gjorde opmærksom på - under Den Paritetiske Forsamling AVS-EU i oktober sidste år næsten fik lejlighed til at forhandle, eller i det mindste til at få nogle forsikringer fra de togolesiske myndigheder og fra oppositionens ledere - for så vidt det stod i deres magt - med hensyn til den valgproces, der skulle tilrettelægges, og med hensyn til muligheden for at sikre reelt frie og korrekte valg.
Det var naturligvis også på grundlag af disse forsikringer og løfter, at Europa-Kommissionen med rette forpligtede sig til ligeledes at støtte valgprocessen finansielt.
Vi har kunnet konstatere, at den første runde af præsidentvalget, der fandt sted den 24. juni i år, overhovedet ikke levede op til forventningerne og forsikringerne. Det skal understreges, at borgernes store og korrekte valgdeltagelse trods alt var et positivt aspekt, og de har således bevist, at de i stor udstrækning er modne til at deltage i demokratiet.
Der var dog adskillige uregelmæssigheder ved tilrettelæggelsen af valget og ved stemmeoptællingen. Valglokalerne åbnede sent, navnlig i hovedstaden Lomé, og stemmeoptællingen blev blokeret, hvilket dog ikke forhindrede bekendtgørelsen af resultatet. Desuden registrerede man valgkommissionens afgang.
Dette betyder naturligvis, at general Eyadema under ingen omstændigheder vil give afkald på magten, i det mindste ikke i øjeblikket, uanset hvad borgerne i hans land mener. Resultaterne af den første valgrunde er derfor ikke troværdige, og den bedømmelse har de fået af hele det internationale samfund, hvilket viser, at det er nødvendigt at fortsætte med at lægge et kraftigt pres på de togolesiske myndigheder. Selvom det ikke altid har været tilfældet tidligere, så må man også her håbe, at der er en fornuftig sammenhæng mellem de forskellige medlemsstaters holdninger, så den demokratiske proces i landet kan genoptages uden begrænsninger. Jeg mener, at alle betingelser herfor er til stede.

Robles Piquer
Hr. formand, hvis Nigeria, som vi lige har drøftet, med general Abachas og regeringschef Abiolas uventede, tragiske dødsfald måske ville inspirere en moderne Sofokles til at skrive en tragedie, ville Togo snarere inspirere en moderne komponist til at skrive en vaudeville. Sådan kunne man udtrykke det, hvis det ikke lige var fordi, det ville være en fornærmelse mod befolkningen i Togo, som virkelig har deltaget entusiastisk og demokratisk i denne første runde af præsidentvalget.
Hr. formand, beslutningen, som visse grupper har udarbejdet, er i mine øjne ekstremt beskeden og fornuftig, og den fastholder naturligvis kravet fra de personer, der allerede inden det forrige møde i Den Paritetiske Forsamling tvivlede alvorligt på det passende i at holde mødet i det land.
Nu kan vi kun håbe, at general Eyadema, mættet af sine 30 år ved magten, erkender, at han ikke fortsat kan være en slags »Mobutu II«, og åbner for en demokratisk løsning, hvor befolkningen i Togo kan udtrykke sig med den frihed, som de indtil videre har manglet. Indtil i dag er der ikke tvivl om, at de restriktive kriterier for tildeling af europæisk støtte fortsat skal støttes med fast og beslutsom mine.

Nordmann
Der var ikke enstemmighed om denne holdning i Den Liberale Gruppe, hr. formand. Jeg mener - og sådan stemte jeg i går - at det ville havde været bedre at udsætte beslutningen, indtil man var i besiddelse af udvalgets betænkning, således at vi kunne udtale os med fuldt kendskab til sagen og uden tøven.
Jeg tror ikke, hr. formand, og for at bruge en lidt vovet udtalelse fra en tidligere taler, at det sker særligt ofte, at en leder vælges på demokratisk vis til befolkningens store tilfredshed, især ikke i Afrika. Jeg mener, at teksten i beslutningerne burde havde været mere afbalanceret, så uoverensstemmelserne kun ville gælde problemet omkring meddelelsen af visse resultater.
Det, at vi ikke er i stand til at føre en debat om f.eks. Angola, hvor præsident Dos Santos nægter at foretage anden runde af præsidentvalget, hvilket ville gøre valget legitimt, viser under alle omstændigheder, at vi for Togo har en doktrin, som vi ikke har for Angola. Vores Parlament er partisk i sin behandling af Afrika, hvilket ikke er passende.

Giansily
Hr. formand, flere politiske grupper i vores Parlament har besluttet sig for at sætte spørgsmålstegn ved præsidentvalget i Togo. Naturligvis har ingen af disse fromme mennesker, som har underskrevet beslutningen, besøgt landet. Jeg har selv været dernede som observatør for min gruppe, og jeg kan bevidne, at valghandlingen forløb tilfredsstillende på de fleste af de 617 valgsteder i Lomé, hvoraf jeg kunne besøge et bredt udvalg, herunder også i Békvarteret.
Jeg har her beslutning nr. E 05/98 af 8. juli fra Togos forfatningsdomstol, der bekræfter det, som jeg selv kunne konstatere og forklarede allerede den 22. juni i en meddelelse. Ifølge denne beslutning har »visse uregelmæssigheder bestået i, at det ifølge loven fastsatte tidspunkt for åbning og lukning af valghandlingen ikke blev overholdt«. På et valgsted, der lukkede kl. 23.00, anmodede jeg selv om, at man ikke begyndte optællingen, før den sidste tilstedeværende person havde stemt. Men valgstederne lukkede officielt kl. 18.00.
Forfatningsdomstolen bemærker desuden, at optællingen i tre valgkredse i Lomé ikke kunne finde sted på selve valgstedet, men kun på det centrale valgkontor. Den afgående præsident fik på disse valgsteder under 10 % af stemmerne. Hvis der er blevet svindlet, er det således ikke til hans fordel. Forfatningsdomstolen har desuden til sin beslutning vedlagt alle dokumenter, herunder resultatet af stemmeoptællingen.
Jeg er derfor alvorligt i tvivl om, hvilken rolle ERIS og »journalister uden grænser« har spillet, og jeg undrer mig over, hvem der har valgt dem? Hvordan har man kunnet bruge ECU 2 millioner, når den endelige rapport endnu ikke er færdig på grund af en vedvarende tvist mellem disse observatører, der påstår at tale på vores vegne? Jeg stoler meget mere på den togolesiske forfatningsdomstol, de afrikanske observatører fra OAU, de fransksprogede delegerede, amerikanerne fra Center for Contemporary Diplomacy og præsidenten for Malis nationalforsamling, hr. Diello, end på det lille hold, der var udpeget af GD VIII, og jeg håber, at Revisionsretten vil undersøge anvendelsen af disse midler, som jeg er bange for er spildt af ideologiske og partiske årsager.

Scarbonchi
Hr. formand, jeg var i Togo som repræsentant for De Radikale Venstre sammen med nogle andre parlamentsmedlemmer. Jeg var observatør for 50 valgsteder, sammen med amerikanske og engelske jurister.
Jeg fik således rig lejlighed til at konstatere, at valget forløb uden vold, dog med visse skønhedsfejl med hensyn til valgkort og valglister, men valghandlingen var stort set eksemplarisk, når man sammenligner med andre valg på dette kontinent.
Problemerne opstod imidlertid i forbindelse med indsamlingen af optællingsresultaterne, idet de vigtigste naturligvis var valgkommissionens tilbagetræden og overdragelsen af optællingsresultaterne til indenrigsministeriet.
Tillad mig at sige, at selvom det er normalt for Parlamentet, og selvom vi gennem GD VIII har bidraget med teknisk bistand på dette kontinent, der er enestående og usædvanlig for et præsidentvalg, er det ikke normalt, at vores Parlament for et valg af denne type ikke har sendt en parlamentarisk observatørgruppe til at bistå. Så ville vi måske så have haft en helt anden debat end den, vi har haft til fordel for denne beslutning.
Det er heller ikke normalt, at de virksomheder, som af Den Europæiske Union og Kommissionen får til opgave at yde teknisk bistand, overdrager opgaven til studerende, uanset disse studerendes kvaliteter.
Hr. formand, jeg vil gerne præcisere, at formålet med mit ændringsforslag 6 ikke er at erstatte artikel 4, men kun at supplere denne artikel. Hvorfor? Fordi vi finder det normalt at minde om, at Kommissionen har indbragt sagen for de togolesiske myndigheder, og at vi derfor også må forvente et resultat fra denne kant.
Som konklusion, hr. formand, er det det togolesiske folk og ikke hr. Eyadema, der straffes i denne sag.

Fassa
Hr. formand, der er ingen tvivl om, at når man taler om valg i et afrikansk land, hvor der ikke har været afholdt valg i lang tid, så kan vi bestemt ikke forlange den samme orden og den samme nøjagtighed som ved de valg, der finder sted i Vesten, i Europa eller i lande, der i lang tid har været vant til demokrati. Det er dog klart, at omstændighederne ved præsidentvalget i Togo giver god grund til den værste mistanke ud fra mere end ét synspunkt. Det er svært at slå fast, hvordan tingene i virkeligheden forløb, men vi må ikke glemme, at da vi besluttede at afholde Den Paritetiske Forsamling i Lomé, var vores beslutning baseret på en genindførelse af betingelserne for et ægte demokrati og ikke kun et formelt demokrati, og det er denne detalje, som bør stå i centrum for overvejelserne inden for alle Fællesskabets institutioner.
Guinea-Bissau

Girão Pereira
Hr. formand, hr. kommissær, den aktuelle krise i Guinea-Bissau har efter de seneste beregninger allerede kostet adskillige hundrede mennesker livet og har gjort ca. 400.000 til flygtninge. Alene i hovedstaden, Bissau, er befolkningen gået ned fra 300.000 til ca. 25.000. Situationen er drastisk med hensyn til fødevarer og især lægehjælp.
Kommissionens beslutning om at yde hurtig og omfattende humanitær hjælp skal have ros. Det må i denne forbindelse også nævnes, at Portugal har ydet en betragtelig indsats. Men det er uforståeligt, at det endnu ikke er lykkedes at få Senegal til at åbne humanitære korridorer fra Dakar, så der kan skaffes hjælp frem til flygtningene.
Vi går ind for, at den forfatningsmæssige orden genoprettes, men vi er klar over, at krisen har sine årsager i landets politiske og sociale tilbagegang, og vi bør være bevidst om, at tilstedeværelsen af fremmede styrker, særlig fra Senegal, har en særlig betydning i den regionale sammenhæng og ikke på nogen måde bidrager til at genskabe den forfatningsmæssige orden, men derimod snarere kan medføre, at der i landet opstår en guerillakrig med uoverskuelige følger og af uoverskuelig varighed. Også på dette punkt kan Den Europæiske Union spille en vigtig rolle.
Hvad angår konflikten i Guinea-Bissau ville det måske være på sin plads at tænke over det, der foregår på Vestafrikas kyst i form af konstante omvæltninger, særlig i de nye olie- og råvarekorridorer. Det er afgørende, at de industrialiserede lande i Europa eller i andre dele af verden ikke bringer det interessediplomatiets flag til Afrika, der ofte er kilde til spændinger, men derimod hjælper Afrika til at finde sin egen vej til udvikling, demokrati og respekt for menneskerettighederne.
Hr. formand, ærede medlemmer, jeg kan i denne sammenhæng ikke lade være med at nævne Angola. Der er stadig mere olie i det land, men der er flere og flere tegn på, at det går tilbage med fredsprocessen: rekruttering af unge til hæren, bevægelser af tropper og materiel, kunstig fremprovokering af krigstilstand, summariske henrettelser, alt sammen, mens FN helt uforståeligt ikke udpeger en mægler til at erstatte afdøde »maître« Beye. Jeg tror, at Kommissionen og det internationale samfund kan have en vigtig rolle at spille for at standse denne tilbagegang for fredsprocessen.

Cunha
Hr. formand, kære kolleger, den situation, der nu har rådet i Guinea-Bissau i snart halvanden måned, er ved at få bekymrende og tragiske følger for landets fremtid, med tab af menneskeliv og af befolkningens grundlæggende rettigheder og med ødelæggelse af vigtig fysisk og økonomisk infrastruktur.
Jeg vil gerne hertil fremhæve tre fundamentale punkter i det beslutningsforslag, som vores gruppe lægger frem.
For det første er det i alle henseender beklageligt, at de anstrengelser, der indtil nu er gjort fra forskellige internationale organisationers side, herunder den portugisisk-angolanske mission, ikke har ført til en endegyldig våbenhvile og til en fredelig, politisk løsning på problemet. Det skyldes manglende vilje fra de indblandede parters side. Det er også beklageligt, at nabolandene har lagt hindringer i vejen for, at nødhjælpen skal nå frem til den befolkning, der er ramt af krigshandlingerne.
For det andet vil jeg gerne give udtryk for, at det i alle henseender er beklageligt, at udenlandske tropper blander sig direkte eller indirekte i en suveræn stats indre konflikt, og at det er bydende nødvendigt, at de øjeblikkelig forlader Guinea-Bissau, hvis der skal findes en fredsløsning.
For det tredje vil jeg understrege, at det er fundamentalt, at der findes en fredelig løsning på konflikten ad politisk vej, så indbyggernes grundlæggende rettigheder respekteres, deres fælles fremtid sikres, og de valgte demokratiske institutioner respekteres.
Det er med dette håb, at jeg støtter den appel, der rettes til FN's Sikkerhedsråd, til OAU og til Den Europæiske Union om, at de aktivt anstrenger sig for en politisk løsning, der kan gøre en ende på denne triste broderstrid.

Schörling
Hr. formand, naturligvis må ingen kræfter spares fra det internationale samfunds side, når det gælder om at få de stridende parter til forhandlingsbordet og forsøge at opnå en politisk langsigtet holdbar løsning, som kan skabe fred i hele regionen, og som også kan garantere, at Guinea-Bissaus grænser og menneskerettigheder respekteres.
Desværre er de rapporter, vi har fået, urovækkende. Der er bl.a. problemer med at få humanitær bistand frem, f.eks. lægemidler, drikkevand og fødevarer. Her håber jeg virkelig, at Kommissionen udøver pres for at opnå en korridor for humanitær hjælp.
Det er også urovækkende, at mennesker holdes fængslet og som gidsler. De behandles meget dårligt ifølge en rapport fra Amnesty International. Der er desuden mange, der er bange blandt journalister og dem, der arbejder for menneskerettigheder. Derfor støtter jeg virkelig punkt 11 i denne beslutning, hvor det foreslås, at en delegation fra AVS-EU's fælles forsamling sendes til landet for at finde frem til dels hvordan man hurtigt kan få bistand frem, dels hvordan man kan hjælpe med at løse konflikten.

Scarbonchi
Hr. formand, for at indhente den tid, vi tabte tidligere, vil jeg gerne glæde Dem med et kort indlæg.
Vores gruppe ønsker ikke, at punkt 9, der opfordrer til ikke-indblanding og tilbagetrækning af alle udenlandske tropper, skal fremgå af beslutningen, fordi vi mener, at tilstedeværelsen af senegalesiske tropper stadig er nødvendig for at bekæmpe rebeller og stabilisere situationen i landet.
ARE-gruppen ønsker kort sagt, at punkt 9 slettes fra beslutningen.

Apolinário
Fru formand, hr. kommissær, det var egentlig min kollega, hr. Barros Moura, der skulle have talt, men han er i sidste øjeblik blevet forhindret. Men da jeg er en af underskriverne, vil jeg her på vegne af hr. Barros Moura og mig selv gerne trække nogle punkter frem.
For det første er der kun fred eller fredsmægling, hvis konfliktens parter, de stridende parter, ønsker det. For det andet mener vi, at det er afgørende, at de fremmede tropper trækkes tilbage, og at internationaliseringen af konflikten standses. For det tredje er det i denne sammenhæng vigtigt, at det bliver muligt eventuelt at indsætte en styrke under FN eller OAU til at adskille de stridende parter, såfremt de tilslutter sig dette.
Desuden giver den humanitære situation for befolkningen i Guinea-Bissau anledning til bekymring. De hindringer, som især Senegals tropper lægger i vejen for den humanitære hjælp, vil gøre situationen værre. Hvis vi ikke handler hurtigt og effektivt, vil den humanitære situation blive værre dag for dag. På den anden side har Europa-Parlamentet ligesom tidligere fordømt militærkuppet og krævet retsstaten genoprettet, hvilket indebærer, at der vises respekt for samfundsinstitutionerne, herunder det valgte parlament, men også respekt for menneskerettighederne (der kan navnlig henvises til anmodningerne fra NGO'erne og fra Amnesty International).
Endelig må en våbenhvile straks etableres, så der kan reddes menneskeliv, og landet kan begynde at fungere igen, mens der søges en fredelig, politisk løsning, der kan sikre Guinea-Bissaus uafhængighed og territoriale integritet.

Ribeiro
Fru formand, hr. kommissær, vi har været vidne til stor bekymring over, hvordan situationen har udviklet sig i Guinea-Bissau. Med vores kendskab til landet (vi var dernede for nylig) har vi lige siden konflikten brød ud - og den har nu har varet siden den 7 juni - været blandt dem, der utvetydigt er gået ind for en politisk forhandlingsløsning, så der kan gøres en ende på krigen og, frem for alt, på befolkningens lidelser.
Trods de forskellige mæglingsforsøg er konflikten trukket ud, og har involveret udenlandske styrker, der på ingen måde har bidraget til den politiske forhandlingsløsning, som vi går ind for, og følgerne er for befolkningen blevet særdeles alvorlige, med tab af menneskeliv og ejendom og hundrede tusinder af flygtninge.
Denne dramatiske situation består fortsat, og det er bydende nødvendigt at gøre en ende på den i et land, der allerede inden var blandt de fattigste i verden. Det gør ondt, fordi det truer fremtiden og uafhængigheden for et land, republikken Guinea-Bissau, efter en heltemodig uafhængighedskamp ført af PAIGC og af et menneske af politiske og menneskelige dimensioner som Amílcar Cabral.
Vi insisterer således på, at der findes en politisk løsning, der kan give fred og sikre den samtidig med, at Guinea-Bissaus territoriale og kulturelle integritet respekteres, og som gør en ende på den militære internationalisering af konflikten ved, at de fremmede styrker trækkes hjem. I mellemtiden må der skaffes humanitær hjælp til befolkningen, og der skal åbnes korridorer, så hjælpen kan komme frem til dem, der har brug for den, og alle hindringer herfor fjernes. Vores holdning, som medlemmer af Europa-Parlamentet og som portugisere, kan kun bestå i aktiv og objektiv solidaritet på det politiske plan og gennem humanitær hjælp.

Mendes Bota
Fru formand, 350.000 flygtninge, hvoraf 100.000 risikerer at dø af sult, hundredvis af døde civile og soldater, grusomme overgreb på kvinder og børn, frygt blandt intellektuelle i den interne politiske opposition, mangel på fødevarer, lægemidler og drikkevand, ja, her har vi katastrofens bestanddele.
De militære styrker må ikke fortsat kunne hindre, den humanitære hjælp i at nå frem til den truede befolkning. Mæglingsforsøg efter mæglingsforsøg har ikke medført nogen større succes. Dette gælder den portugisisk-angolanske mægling, og der tales nu om, at også Mozambique eller De Portugisisktalende Landes Fællesskab som helhed skal være med. Eller om at indsætte en styrke under OAU eller De Vestafrikanske Landes Økonomiske Fællesskab. Våbenhvile straks er nøgleordet til at løse en konflikt med en farlig tendens til at vare ved og til at sprede sig. Retsstaten må genoprettes. Den 4. juni ophørte regeringens mandat. Derfor har Nino Vieira som valgt præsident ret - men også et forøget ansvar - til at virke for våbenhvile, dialog og forhandling. Først derefter vil man være i stand til at sætte en politisk proces i gang i form af en national forsoningsregering og fastsættelse af valg til parlament og præsident, der kan gøre det muligt for Guinea-Bissau i 1999 at påbegynde en ny fase af sin historie.

Fassa
Fru formand, kære kolleger, situationen i Guinea-Bissau er blot et specifikt tilfælde i et større billede. Det er nemlig et område i Afrika, der ligesom så mange andre konstant er politisk ustabilt, og det i en sådan grad, at der en betydelig mangel på enhver reel politisk myndighed og på enhver konkret garanti til befolkningen.
Det er klart, at Den Europæiske Union ikke kan gøre særligt meget, men der er mindst to punkter, som den bør koncentrere sig om. Det første punkt er at sørge for, at humanitær hjælp, fødevarer og lægemidler hurtigt når frem til befolkningen i dette meget hærgede område. Det andet punkt er på langt eller mellemlangt sigt at fremme fredsprocessen, for selvom den uden tvivl er vanskelig og farlig, så er den også den eneste forudsætning for en udvikling i det pågældende område.
Burma

Bertens
Fru formand, Den Liberale Gruppe glæder sig over, at der foreligger en skarp tekst om Burma. Jeg håber også, at denne beslutning vil åbne den nederlandske virksomhed IHC Calands øjne for den hårde, uacceptable virkelighed i Burma. Selvom der ikke er en officiel økonomisk boykot, fordi Frankrig igen beskytter Totals handelsinteresser, er det en skandale, at denne nederlandske virksomhed går imod den næsten totale konsensus vedrørende reinvesteringer og nye investeringer. Jeg beklager meget at måtte give kommissær Sir Leon Brittan en reprimande, fordi jeg er forbavset over hans fordømmelse af staten Massachusetts' boykotpolitik. Den Europæiske Union skal støtte præsident Clintons henstilling fra maj i år, finder Den Liberale Gruppe. Hans henstilling om et forbud mod nye investeringer bør være et eksempel for os, hr. kommissær. Unionen skal være villig til at tage forskud på FN-sanktioner.
Til sidst, fru formand, der skal lægges hårdt pres på Burmas regering, og den systematiske udryddelse af mindretallene i dette land skal standses.

Maij-Weggen
Fru formand, situationen i Burma forværres i øjeblikket hurtigt. Det gælder både den økonomiske og den politiske situation. Økonomisk står Burma på afgrundens rand, det militære styre, der dels bygger på narkotikahandel og dels af tvungent statsarbejde, har nu i flere måneder ikke været i stand til at bremse den økonomiske nedgang, og befolkningen synes at lide mere og mere. Den politiske undertrykkelse er også blevet forværret i de sidste måneder. Det gælder både i forhold til oppositionen og til mindretalsgrupperne. Karen-, Shan-, Naga-, Mon-, Karenni- og Kachinfolket lider alle. De systematiske myrderier og de etniske udrensninger fører til mange flygtninge i nabolandene, særligt i Thailand, Indien og Malaysia. Antallet af flygtninge er i den sidste tid på ny steget drastisk. Ligesom angreb på flygtningelejre hører mord og bortførelser til dagens orden. Oppositionen lider også. Fru Aung San Suu Kyi blev arresteret, fordi hun ville rejse nordpå og fik på ny streng husarrest med trussel om, at hun ville blive sat i fængsel. De forskellige medlemmer af oppositionen trues eller er allerede fængslede, og det i et land, hvor der allerede er så mange politiske fanger. Det vides, at militærregeringen frygter, at situationen omkring den 8. august vil eskalere yderligere på grund af årsdagen for studenteroprøret for nogle år siden, der kostede så mange menneskeliv. Endvidere er regeringen bange for, at situationen i Indonesien vil smitte af på Burma. I mellemtiden øges kritikken af Burma i ASEAN-regionen, fordi Burma blev optaget med løfte om en forbedring af menneskerettighederne og demokratiet. Det er ikke sket.
Fru formand, vi har allerede tidligere i Parlamentet anmodet om en standsning af de europæiske investeringer. Det er nødvendigt med en økonomisk boykot. På denne baggrund er det ubegribeligt - jeg siger det til Sir Leon Brittan - at han er gået til angreb på Massachusetts, fordi man her ganske enkelt er gået i spidsen. Måske har De juridisk set ret, men moralsk er det ikke tilfældet. Det, vi forlanger af Kommissionen og Rådet, er netop, at der som i USA iværksættes en standsning af investeringerne, og at der lægges yderligere pres på regeringen derovre. Det er absolut nødvendigt, og det er noget, som Kommissionen faktisk kan gøre.

Dupuis
Fru formand, jeg vil allerførst gerne bede Dem bemærke, at en af vores meget vellidte kolleger, hr. Avgerinos, ikke er til stede, idet han, som vi alle ved, har fået det hverv at tage reformen af den uopsættelige behandling op til overvejelse. Da vi ikke har set ham i de sidste par måneder, synes jeg, at det var på sin plads at bemærke, at han heller ikke er til stede i dag. Måske finder han det mere interessant at lytte til de forskelliges råd rundt omkring i Parlamentets gange - det ville i øvrigt også være en forklaring på de forslag, som han har stillet os.
Hvad Burma angår, så mener jeg ikke, at der er noget særligt at tilføje til det, som hr. Bertens og fru Maij-Weggen sagde, nemlig at Den Europæiske Union ikke bør stå tilbage for USA. Man har allerede lagt pres på de burmesiske myndigheder, men det gav ikke det resultat, vi havde forventet. Afskaffelsen af præferencetaksterne førte ikke til ændringer fra de burmesiske myndigheders side. Jeg mener, at vi skal gå endnu længere og resolut indføre en boykot. Da amerikanerne for en gangs skyld har en meget bestemt holdning på dette område, kunne Den Europæiske Union med fordel slutte sig til USA og forsøge at sætte punktum for dette absurde regime.

Harrison
Fru formand, det er et værre rod i Burma, og nu er det efterhånden et rigtig slemt rod. 50 valgte repræsentanter er fængslet, mens andre parlamentsmedlemmer ydmyges ved at skulle melde sig to gange om dagen på den lokale politistation efter påkrav fra regeringen. 300.000 internt fordrevne fra Karen-folket flygter fra den burmesiske hær. Den systematiske ødelæggelse af Karen-landsbyer indbefatter voldtægt af kvinder fra alle burmesiske minoriteter. Ødelæggelse af fødevarelagre er forløberen for massakrer og etnisk udrensning af Naga-, Shan-, Mon-, Karen- og Kachinfolket. Og nu udgør det voksende antal Karen- og Shan-flygtninge i Thailand nye problemer for ASEAN-landene.
Den Europæiske Union må stå fast. Det Blandede Udvalg EU-ASEAN har med rette afholdt sig fra at holde møde, da Burma i så fald skulle indrømmes fuld repræsentation. Vi kan gøre endnu mere. Vi bør opfordre FN's højkommissær for menneskerettigheder, Mary Robinson, til at sende permanente observatører til Burma for at holde øje med menneskerettighedssituationen. Vi opfordrer Kommissionen til at indføre altomfattende økonomiske sanktioner mod Burma og forbyde investeringer i Rangoon, indtil landet viser ordentlig respekt for menneskerettighederne.
FN's Sikkerhedsråd bør også opfordre til globale økonomiske sanktioner mod Burmas hensynsløse diktatorer. Thailands regering kan også hjælpe. En bedre beskyttelse langs grænsen mellem Thailand og Burma kan få flygtninge fra Burmas udemokratiske og despotiske regime til at føle sig tryggere.
Vi opfordrer den burmesiske regering til at give FN's særlige udsending i Burma tilladelse til frit at besøge Burma og opfylde sit mandat ved at sikre ham uhindret adgang til de områder, der bebos af Karen-folket. Desuden kræver vi, at udenlandske virksomheder, der investerer i Burma, f.eks. Total og Premier Oil, øjeblikkeligt fastfryser deres investeringer. Vi anerkender og støtter ASEAN's ret til at vælge sine egne medlemmer, men efterhånden som dagene og månederne går, bliver det mere og mere klart, at ASEAN har lukket en uvelkommen gøgeunge ind i reden med de andre medlemslande. Det vil ødelægge organisationens chancer for at udvikle moderne demokratier og respektere menneskerettighederne og samtidig fremme den økonomiske udvikling med henblik på befolkningens velfærd.
Nu må vi i EU stå frem og vise, hvad vi duer til.

McKenna
FN's særlige udsending for menneskerettigheder i Burma har udtrykt dyb bekymring over de seneste forlydender om, at medlemmer af NLD stadig er ofre for tilfældige arrestationer og forskellige restriktioner. NLD har opfordret til parlamentssamling den 21. august og har også gentagne gange opfordret militærregimet til at gå ind i en dialog. Som hr. Harrison lige sagde, så svarede regeringen igen ved at beordre, at alle valgte repræsentanter, der ikke allerede er i fængsel eller eksil, skal melde sig to gange om dagen til de lokale myndigheder, grundlæggende for at hindre dem i at forsamles.
Det er på høje tid, at EU melder ud moralsk om situationen i Burma. Kommissionen og Rådet er nødt til at indføre strenge økonomiske sanktioner mod Burma og forbyde alle investeringer, indtil situationen med hensyn til krænkelser af menneskerettighederne er afklaret. Som hr. Harrison sagde, så bør FN's højkommissær for menneskerettigheder, Mary Robinson, udsende en permanent observatør, der skal undersøge menneskerettighedssituationen og de grusomheder, der begås af de burmesiske myndigheder i de områder, der bebos af de undertrykte minoriteter. Det har stået på alt for længe, og nu må vi gøre noget ved det.
Sudan

Bertens
Fru formand, i dag indeholder aviserne det glade budskab om, at parterne i Nord- og Sydsudan har ingået en våbenstilstandsaftale. Jeg håber, at det nu bliver muligt at redde flere hundrede tusinde mennesker i Sydsudan fra hungerdøden. Men vi kender forholdene i Sudan.
Denne udvikling er faktisk et det første skridt inden for rammen af en europæisk politik, og forhåbentlig kan der nu også på basis heraf gøres en begyndelse med forberedelserne af en folkeafstemning om Sydsudans uafhængighed. Det havde begge parter allerede forpligtet sig til, men nu skal det realiseres. Det vil være absolut nødvendigt at føre international kontrol med at folkeafstemningen forløber uden svindel. Begge parter skal i øvrigt involveres ved forberedelserne af folkeafstemningen. I mellemtiden skal regeringen i Khartum bevise sin troværdighed som partner ved fokusere på demokratiet, respekt for menneskerettighederne, løsladelse af politiske fanger og udviklingen af retsstaten.

Schiedermeier
Fru formand, jeg kan på mange punkter tilslutte mig hr. Bertens, for det er virkelig en sørgelig og uendelig kval med Sudan. Jeg ved det i min egenskab af ordfører i AVS-Forsamlingen. Det har i mange år været det samme problem. Vi kan simpelthen ikke få gjort en ende på det. Parterne er ikke rede til at slutte fred med hinanden. Der er fare for, at det bliver en trediveårskrig.
Jeg mener, Rådet har ret, når det her støtter IGAD og forsøger at få det ordnet således, at vi alligevel sender endnu en minister-delegation til Khartoum og Nairobi og at kamphandlingerne indstilles. SPLA har ifølge en avisnotits, som hr. Bertens henviste til, erklæret sin vilje til at indstille kamphandlingerne i tre måneder. Jeg håber, at det sker, for det er den eneste chance for at bringe hjælp frem til befolkningen. På grund af den alvorlige tørke er det faktisk allerede meget sent.
Dernæst skal vi sørge for, at der hurtigst muligt sluttes fred. Lykkes det os at sørge for, at der i første omgang sluttes fred, kan alle de foranstaltninger, der er nødvendige for at hjælpe befolkningen dér, gennemføres i ro og orden. Jeg mener, at selv hvis der sluttes fred, bliver det ikke helt nemt at løse problemerne, for de skader, der er sket, kan ikke afhjælpes, og de ødelagte strukturer, kan ikke repareres fra den ene dag til den anden. Indtil de splittede familier er genforenet, og alt det er gjort, som skal gøres i den forbindelse, er jeg bange for, at vi også bliver nødt til at yde et stort stykke arbejde, når forudsætningerne omsider vil være til stede! Så kan vi begynde på genopbygningsarbejdet. Det ville være det første skridt.

Vecchi
Fru formand, i Afrikas Horn og i de tilstødende områder er situationen desværre stadig meget alvorlig, og den bliver hele tiden værre. Der er ingen tvivl om, at det, der efterhånden har stået på i Sudan i flere år, også i dag er et af de mest bekymrende eksempler på manglende stabilitet.
Ligesom før, så har vi også i disse uger set dramatiske billeder af hungersnødens og konfliktens konsekvenser, navnlig i områderne i det sydlige Sudan, og disse billeder har endnu en gang henledt vores opmærksomhed på landets situation.
Vi ved godt, at det altid har været meget svært at få hjælpen fra det internationale samfund frem til de pågældende befolkninger, også i situationer med alvorlig hungersnød, og det skyldes navnlig, at konfliktens parter, og i særdeleshed myndighederne i Khartoum, altid har forhindret det.
Nu gælder det om at forsøge at handle politisk, og i den forbindelse skal vi være meget bestemte, men samtidig meget dygtige, så vi benytter os af enhver given lejlighed til at bidrage til definitivt at ændre denne situation. Indførelsen af våbenhvile er en ting, vi altid har bedt om og håbet på, og at dømme ud fra de nyheder, vi har fået, lader det til, at det kan lade sig gøre, hvilket vi naturligvis håber.
Samtidig er det dog nødvendigt, at der dels eksisterer en politisk vilje til at gøre en konkret og meget hurtig indsats, for at den humanitære hjælp - der bør have et betydeligt omfang - når frem til de hungersnødsramte befolkninger, og at man dels iværksætter en fornuftig politisk aktion, som først og fremmest inddrager de lokale aktører og IGAD, men også Den Europæiske Union, med det formål at nå frem til en fredelig og om muligt endelig løsning på konflikterne i Sudan.

Van Bladel
Fru formand, for at forbedre situationen i Sudan har Parlamentet i de forløbne 10 måneder vedtaget fem beslutninger med samme indhold. I går besvarede den østrigske formand spørgsmål fra kollegerne, udtømmende efter min mening. Jeg har ikke noget at tilføje.
Derfor mener jeg, at det er hensigtsmæssigt at henlede Parlamentets opmærksomhed på et land, hvor der er lige ved at udbryde en konflikt. Et land der i år 2000 kan levere 1 million tønder olie, og hvor 60 % af befolkningen lever på et eksistensminimum. Hvor regeringen i øjeblikket hverver og mobiliserer unge mennesker i byen til kampen, hvor eliten er korrupt, hvor generalerne er blevet til forretningsmænd, og hvor menneskerettighedsforkæmperen Sahandu Netos skæbne er uvis. Hvor præsidenterne Kabila, Dos Santos og Nujoma har aftalt at lade den angolanske hær, for det er dette land jeg tænker på, udføre en operation på deres territorium. Hvor alvorlig truslen er, fremgår af, at portugiserne har sammensat en hærafdeling for at evakuere deres borgere fra Angola.
Jeg anmoder kommissæren om at afgive et signal via vores mission i Luanda om, at denne konflikt ikke må bryde ud, at henstille om, at den anden valgrunde afholdes og frem for alt at sige, at oliefortjenesten ikke må anvendes til køb af våben, men til gavn for angolanerne.

González Álvarez
Fru formand, hvis man blander resultatet af en borgerkrig med undertrykkelse, overtrædelse af menneskerettighederne og tørke, får man det, som vi har set i pressen i de senere dage: truslen om en forfærdelig hungersnød for flere hundrede tusinde mennesker. Derfor har FN opfordret Kommissionen og medlemsstaterne til at bidrage med så megen nødhjælp som muligt. Og vi skal kræve af de sudanesiske myndigheder, at de tillader denne nødhjælp at komme frem til den fordrevne civilbefolkning, for i modsat fald vil der igen ske det, der så mange gange sker af de velkendte årsager.
Under alle omstændigheder er det nødvendigt at støtte fredsprocessen. Og det ville ikke være spildt tid at kaste et blik på FN's årsrapport »Human Development Report«, som klart siger, at dette land og andre kun kan komme ud af deres absolutte fattigdom, hvis man opnår en mere retfærdig fordeling af goderne og en større respekt for de grundlæggende menneskerettigheder: retten til at spise, leve, uddanne sig og være rask.

Castagnède
Fru formand, kære kolleger, vores Parlament skal således endnu en gang udtale sig om situationen i Sudan, uden dog at være rigtigt overbevist om, at dets optræden hidtil har været effektiv, eller at dets informationer er aktuelle og udtømmende. Det forslag til fælles beslutning, som vi har fået til behandling, tager således tydeligvis ikke højde for hverken den sudanesiske regerings lille forbedring af adgangen til de hungersnødsramte områder eller for den våbenhvile, som er bekendtgjort af den sudanesiske bevægelse, der ledes af John Garang. Forslaget nævner heller ikke de relative forbedringer, der er sket i retning af indførelse af et demokratisk system, eller udviklingen i forhandlingsprocessen mellem konfliktens vigtigste parter.
Generelt lader forslaget hverken til at bygge på en dybtgående analyse af realiteterne i borgerkrigen i Sudan, på et tilstrækkeligt kendskab til situationen på stedet, eller på en hensyntagen til indgrebene udefra i et område, hvor politisk ustabilitet stort set er almindelig udbredt.
Selvom man naturligvis må bifalde den interesse, som Europa viser for at genoprette freden og demokratiet i Sudan, så mener vi, at det er påkrævet med en ny indfaldsvinkel for indsatsen for at nå disse mål, og det skal være en indfaldsvinkel, som først og fremmest er baseret på bedre information, hvor man sender udsendinge til stedet eller tilrettelægger høringer af repræsentanterne for konfliktens parter. Det skal desuden være en indfaldsvinkel, som erstatter den systematiske og ikke altid retfærdige fordømmelse med en systematisk opfordring af konfliktens parter til at foretage skridt i retning af dialog, fredsskabelse og indførelse af demokrati.
Situationen i Georgien og i Abkhasien

Bertens
Fru formand, konflikten i Abkhasien i Kaukasus, er blusset op igen. Mange hundrede mennesker er allerede myrdet og mange tusinde er på flugt. Våbenstilstanden fra 25. maj har ikke varet længe. På trods af FN's og OSCE's indsats er situation stadigvæk meget spændt for at bruge et andet statement .
Der skal gøres alt for at begrænse konfliktens ødelæggende kraft. Begge parter i konflikten skal overbevises om, at vold naturligvis ikke er løsningen. Netop nu, hvor demokratiseringen i Georgien går i den rigtige retning og netop nu, hvor der sker fremskridt i genopbygningen af landet med hjælp fra Unionen, skal det for enhver pris undgås, at denne proces afspores.
Vi skal fordoble vores indsats for at fremme en varig fred og udvikling i regionen. Jeg er derfor også glad for, hr. kommissær, at Deres kollega van den Broek i sidste måned besøgte regionen, og at civil samfundet med den hjælp, han har lovet, gør små fremskridt.

Dupuis
Fru formand, også her er vi vidner til et smart fif. Man opfører et særdeles politisk spørgsmål under punktet om menneskerettigheder, fordi Georgien har været plaget af naturkatastrofer, selvom de ikke længere hører med til Parlamentets prioriteringer. Det var på tide!
Spørgsmålet om Georgien er politisk - og også her lukker vi øjnene, eftersom vi nu vil stemme om et meget fornuftigt forslag til beslutning, der dog ikke løser problemet. Det, som man skal gøre, er at gøre det muligt for Georgien hurtigt at blive optaget i Den Europæiske Union, så man undgår det, der skete med Jugoslavien, hvor Kommissionen og Rådet i flere år blot så til, mens situationen blev værre. Vi må straks tilbyde de georgiske myndigheder, at de hurtigt kan blive optaget i Den Europæiske Union - de venter kun på det.
Georgien er et strategisk område for Den Europæiske Union. Det er indgangen til Centralasien, Marco Polos berømte silkevej, og de oliereserver i Aserbajdsjan, hvor englænderne, franskmændene, italienerne og andre af Unionens lande allerede er til stede i stor udstrækning. Den eneste måde, hvorpå vi kan sikre stabilitet i området, er ved hurtigt at gøre det muligt for Georgien at blive optaget i Den Europæiske Union. Som professor Gerenek sagde i går, så fødes man ikke europæer; det er noget, man bliver. Det har georgierne bevist. De er af egen drift begyndt at tilpasse deres lovgivning til Unionens lovgivning. Vi skal derfor støtte dem i dette - de venter kun på det.
Georgiens optagelse i Unionen ville også gøre det muligt at tage fat på problemet med Abkhasien på en konstruktiv måde. Man ved nemlig godt, at så længe der ikke er gode udsigter til, at Georgien bliver optaget, vil Abkhasien være overladt til russernes forgodtbefindende, og de har stor interesse i at bevare en vis form for indflydelse i området.

Hoff
Fru formand, i den fælles beslutning fordømmer vi udtrykkeligt de seneste voldshandlinger mod den georgiske befolkning. Vi giver med denne beslutning endvidere udtryk for, at vi giver Georgiens præsident, som iværksatte processen med politiske og økonomiske reformer, vores fulde støtte.
Til denne proces hører også en styrkelse af den interne stabilitet, som tidligere har gjort fremskridt, og kun en fredelige løsning på krisen i Abkhasien er en vigtig forudsætning for den videre konsolideringsproces og en vigtig betingelse for stabiliseringen i dette land. Vi beklager, at det i maj igen kom til kampe i regionen med døde og titusinder af flygtninge.
Med henblik på en videreførelse af reformpolitikken i Georgien skal der findes yderligere politiske og fredelige løsninger på konflikten i Abkhasien. Vi råder derfor indtrængende parterne til at deltage aktivt i FN's fredsproces, og det giver vi også udtryk for i beslutningens punkt 2, hvor vi opfordrer til streng overholdelse af Moskva-aftalen fra 1994 om våbenstilstand og troppeadskillelse og den i 1998 undertegnede våbenstilstandsprotokol samt forpligtelsen til under alle omstændigheder at give afkald på magtanvendelse. Det kræver vi af begge sider, og jeg håber meget, at denne beslutning vedtages enstemmigt i den foreliggende form.

von Habsburg
Fru formand, når jeg nu læser denne beslutning og sammenligner den med det, der faktisk er sket i de sidste 48 timer, må jeg sige, at der hersker en vis spænding. For så sent som i forgårs blev en polsk kvinde, Maria Magdalena Wewiorska, som var 31 år og ansat i FN, skudt i Georgien, sandsynligvis af georgiske forbrydere.
Jeg nævner det blot, fordi det endnu en gang viser, at smukke erklæringer om lande, som man ikke ved ret meget om, slet ikke siger noget, og at vi omsider bør indse, at der hersker forfærdelige tilstande i landet. Det skal vi ikke bagatellisere, og vi skal især stille os selv det alvorlige spørgsmål, om det virkelig er fornuftigt, at man i dag sender europæere til Georgien for at støtte den russiske hær, fordi det officielt er blevet fremlagt sådan.

Schroedter
Fru formand, konflikten i Abkhasien er blandt dem, der igen og igen fylder os med bekymring, fordi hadet i befolkningen efter det militære opgør sidder så dybt, at det splitter den og fredsforhandlingerne knap nok gør fremskridt.
At familier kunne vende tilbage til Gali gav jo anledning til store forhåbninger om, at det omsider ville lykkes at komme en afslutning på konflikten nærmere. Kampene har igen tilintetgjort disse forhåbninger. Men hvad gør EU for at øge mulighederne for, at freden vender tilbage? Af og til er det kun små skridt, der skal til. Europarådet har således arbejdet for tillidsskabende foranstaltninger, f.eks. hjælpeprogrammet Ertoba Radio Company. Indtil nu har ikke et eneste medlemsland erklæret sig rede til at støtte denne hjælpeforanstaltning.
Det er få og små projekter, der skal genoprette tilliden i befolkningen. Derfor opfordrer vi Rådet til her at finansiere foranstaltninger, som igen vil muliggøre, at der skabes tillid i befolkningen, samt til at være væsenlig mere opmærksom på den side af sagen.
Vietnam

Dupuis
Fru formand, der er ikke meget andet at sige om Vietnam end, at det er første gang, at Parlamentet forbereder en udtalelse om et spørgsmål, som desværre stadig er tabu for mange af parlamentsmedlemmerne. Jeg takker kollegerne fra Det Europæiske Folkepartis Gruppe og Det Europæiske Liberale og Demokratiske Partis Gruppe for at have støttet denne beslutning.
Desværre støtter De Europæiske Socialdemokraters Gruppe og Den Europæiske Venstrefløjs Fællesgruppe ikke beslutningen. Lad mig minde dem om, at de havde samme holdning til Nordkorea, Kina, Mongoliet og Østturkistan, og De vil med det samme forstå, at der er en fællesnævner i Den Socialdemokratiske Gruppe og Venstrefløjens Fællesgruppe.
Lige så snart det drejer sig om gamle kammerater, er alt tilladt, selv i Vietnams tilfælde, hvor alle ved, at der ingenting sker. Selvfølgelig er der ingen Pinochet, men menneskerettighederne er ikke blevet forbedret. Der hersker et diktatur, et rødt diktatur, hvilket gør det mere tåleligt, men det er og bliver et diktatur, og jeg synes, det er vigtigt, at Parlamentet husker på dette.

Habsburg-Lothringen
Fru formand, hr. kommissær, egentlig står det hele i denne beslutning, når det drejer sig om menneskerettigheder, og vi har som Europa-Parlament egentlig altid udtalt os meget klart om spørgsmålet om menneskerettigheder. Jeg mener, at man altid også skal se på spørgsmålet om menneskerettigheder i et land lidt i det pågældende lands historiske kontekst. Ser vi netop på Vietnams historie, ser vi, at der er en del af Vietnam, hvor vi har vænnet os til, at menneskerettighederne principielt er blevet krænket og trampet under fode, og en anden del, hvor det - lad os sige i det mindste frem til halvfjerdserne - ikke er sket i samme form.
Vi har sidenhen og siden den store konflikt i Vietnam mere eller mindre holdt dette land uden for vores samvittighed, vi har forvist det fra vores samvittighed, og det er på tide, at vi igen rusker denne samvittighed vågen, igen gør os klart, hvad der rent faktisk foregår i landet, og også i Europa-Parlamentet gør opmærksom på, at vi ikke kan tie, når der rent faktisk sker sådanne ting, sådanne forbrydelser i landet.
Derfor er denne beslutning meget vigtig, og det er godt, at den kommer frem i Europa-Parlamentet, at den ganske enkelt gør et forsøg på at redegøre for situationen i Vietnam med henblik på at bane vejen for fremtidige forbindelser mellem Den Europæiske Union og Vietnam.

Brittan, Sir Leon
Fru formand, med hensyn til Togo, så blev valget den 21. juni afholdt under så diskutable forhold, at EU den 26. juni erklærede sin dybe bekymring over afviklingen af valget og stærke tvivl om troværdigheden af det resultat, der blev meddelt af indenrigsministeren, nemlig en sejr efter første runde til præsident Eyadema.
Efter forslag fra Kommissionen har Den Europæiske Union indkaldt den togolesiske regering til politisk høring i overensstemmelse med proceduren i artikel 366a i Lomé-konventionen. I den første fase af høringsproceduren får den togolesiske regering mulighed for at forklare de uregelmæssigheder, der er konstateret under processen, og sige, hvilke skridt der er taget eller vil blive taget for at afhjælpe dem. Hvis denne indledende fase ikke giver tilfredsstillende resultater for de to parter, kan det bringe vores indsats for samarbejde i fare.
Iværksættelsen af denne procedure viser, hvor stor en betydning vi tillægger valgprocessen. Den har til formål at indlede en dialog for at hjælpe med at finde ud af, hvordan retsstatslige forhold kan genoprettes og de demokratiske principper respekteres med henblik på en normalisering af forbindelserne, herunder EU-finansierede samarbejdsprojekter.
Hvad angår Guinea-Bissau, så kan Kommissionen tilslutte sig bemærkingerne i det beslutningsforslag, som blev forelagt Parlamentet til vedtagelse. Vi har omhyggeligt holdt øje med udviklingen i Guinea-Bissau og beklager dybt, at den interne militære konflikt nu har varet en måneds tid, og at den i de seneste dage er taget til i voldsomhed og styrke. Vi ønsker en fredelig løsning, der kan sikre freden.
Vi er klar over, at civilbefolkningen i øjeblikket mangler både fødevarer, lægemidler og drikkevand. Derfor har Kommissionen under ECHO frigivet ECU 1 million i humanitær bistand til fødevarer, lægemidler og drikkevand til dem, der er blevet fordrevet til det indre af landet.
Kommissionen støtter en række regionale lederes og medlemsstaters mæglingsforsøg, herunder Angolas og Portugals, og opfordrer alle parter til at forhandle sig frem til en definitiv våbenhvile.
Men hensyn til Burma, så fordømmer Kommissionen de udbredte krænkelser af menneskerettighederne i landet, herunder henrettelser, tilfældig tilbageholdelse af politiske fanger og flygtninge samt tvangsforflyttelse af beboere i Shan-folkets landsbyer, for ikke at glemme den burmesiske hærs systematiske ødelæggelse af Karen-, Shan- og Karenni-landsbyer samt deres fødevarelagre. Vi benytter enhver lejlighed til kraftigt at opfordre regeringen til at indlede fredsforhandlinger og en egentlig dialog med oppositionen under ledelse af Aung San Suu Kyi samt med de etniske minoriteter. Nu hvor Burma er blevet medlem af ASEAN, opfordrer vi kraftigt vores ASEAN-partnere til at gøre deres indflydelse gældende over for deres nyeste medlem.
Kommissionen har mange gange forklaret Parlamentet, at den ikke har beføjelser til at pålægge sanktioner eller kræve, at den private sektor stopper sine investeringer. Sådanne afgørelser skal træffes af Rådets forskellige organer, som indtil videre ikke har valgt at gøre det.
Med hensyn til USA, så tilkommer det, uanset den amerikanske regerings synspunkt, ikke en enkelt delstat - her Massachusetts - at forsøge at tvinge virksomheder i Den Europæiske Union til at handle på en bestemt måde. Det er ikke foreneligt med folkeretten, så derfor er vi fuldt berettiget til at protestere i stærke vendinger. Det indebærer ikke på nogen måde støtte til det, der foregår i Burma, som vi jo har kritiseret gentagne gange ved mange lejligheder. Men det er mildt sagt meget forkert af en delstat i et venligtsindet land at forsøge at føre sin egen udenrigspolitik ved at lægge et uacceptabelt pres på virksomheder i Den Europæiske Union. Vi støtter aktivt den burmesiske demokratibevægelse over vores budgetpost for menneskerettigheder og demokrati.Vi bidrager også til finansieringen af et projekt iværksat af Friedrich-Ebert-Stiftung , som har oprettet et EuroBurma-kontor i Bruxelles med det formål at øge bevidstheden om og formidle nøjagtige oplysninger om, hvad der egentlig sker i Burma. Dette initiativ er desuden en god mulighed for medlemmer af Burmas opposition og landets fremtidige ledere til at lære mere om gode regeringsprincipper og demokrati.
Med hensyn til Sudan, så deler Europa-Kommissionen det udbredte synspunkt, at den eneste mulighed for at finde en fredelig løsning på konflikten er en vedvarende forhandlingsløsning baseret på en en politisk proces, der omfatter alle parter, og som alle parter kan tilslutte sig. Når EU giver udtryk for bekymring, skal vi derfor gøre det over for begge sider i konflikten. Vi vil fortsat støtte alle bestræbelser på at mægle og søge fred, især fra den mellemstatslige udviklingsmyndigheds side. Vi har opmuntret og udtrykt vores helhjertede støtte til myndighedens diplomatiske indsats. Vi har adskillige gange holdt møder med forhandlingslederne og har flere gange grebet ind og givet udtryk for vores mening. Den Europæiske Union har også gentagne gange kraftigt opfordret konfliktens parter til at forhandle sig frem til en løsning inden for IGAD-fredsforhandlingerne. Vores indsats på dette område blev sidst bekræftet på det seneste møde i parternes forumkomité i Haag sidste måned. På baggrund af den nuværende alvorlige humanitære krise besluttede IGAD-medlemsstaterne at sende en ministerdelegation til Khartoum og Nairobi for at undersøge mulighederne for en våbenstilstand. Jeg håber stærkt, at de seneste forlydender om en våbenhvile viser sig at være sande. Vi overvejer, hvilken form for våbenstilstand eller stilstandskorridorer der vil være til størst nytte for den humanitære indsats og kan accepteres af alle berørte parter.
På baggrund af IGAD-medlemsstaternes kontakter med repræsentanter for den sudanesiske regering og SPLA har IGAD også noteret sig, at konfliktens parter står ved, at fredsforhandlingernes tredje runde skal finde sted i august 1998. I samarbejde med andre partnere og berørte institutioner bidrager vi til finansieringen af flere forberedende initiativer om god regeringspraksis, forfatningspraksis og forhandlingsfærdigheder.
I mellemtiden agter vi ikke at ændre vores erklærede holdning til suspensionen af det formelle udviklingssamarbejde, men vil fortsat yde humanitær bistand til den nødlidende befolkning i landets sydlige såvel som nordlige del.
Hvad angår Georgien og Abkhasien, så støtter Kommissionen fuldt ud formandskabets erklæring af 2. juni og bifalder præsident Sjevardnadses tilbageholdenhed, der er en statsmand værdig, og som har forhindret en yderligere optrapning af volden. Præsidenten har opfordret alle parter til at stå ved deres løfter, herunder protokollen om våbenhvile af 25. maj.
Vi deler sorgen over og beklager dybt en nødhjælpsarbejders tragiske død inden for de sidste dage under hjælpearbejdet. Hr. von Habsburg sagde ganske rigtigt, at det er meget svært at bede folk om at tage til farlige områder, hvis der sker sådan noget. Ikke desto mindre har vi afsat ECU 200.000 via ECHO. Kommissionen besluttede i sidste uge at bevilge yderligere ECU 1, 5 millioner til rent drikkevand, sundhedsforanstaltninger og lægehjælp. Desuden er der midler til rådighed fra de counterpartkonti, som Kommissionen oprettede i 1995/1996 til tilvejebringelse af væsentligt udstyr og drikkevand. ECHO er parat til yderligere indgreb, hvis der opstår epidemier eller situationen ikke forbedrer sig til vinter.
Til slut, med hensyn til Vietnam, så har den vietnamesiske regering erklæret, at den vil give generel amnesti den 2. september i år. Der er stærke tegn på, at et betydeligt antal politiske fanger vil blive løsladt i den forbindelse. Det bliver måske den vigtigste amnesti i Vietnam i de seneste år.
Vi skal opretholde presset på de vietnamesiske ledere for at fremme respekten for menneskerettigheder, især religionsfriheden. Vi bør også opmuntre og støtte skridt i den rigtige retning, f.eks. erklæringen om at give generel amnesti til september. Det er vigtigt, at vi ikke afskrækker de vietnamesiske ledere fra at løslade et betydeligt antal fanger, når de giver amnesti, og vi regner med, at de gør det. Det er også afgørende, at vores og andre donorers bestræbelser på at fremme dialogen med Vietnam om god regeringspraksis fortsætter, og at der ikke stilles spørgsmålstegn ved dem af hensyn til en bredere politisk udvikling.
Den vietnamesiske regering fik klar besked af lederen af delegationen i Hanoi i Det Rådgivende Udvalgs midtvejsrapport i Hue den 15. og 16. juni. Her blev det anført, at EU betragter samarbejdet med Vietnam om fremme af god regeringspraksis som en vigtig del af fremme af en politisk dimension i forholdet mellem de to sider.
Kommissionen håber, at Europa-Parlamentet vil bruge dette beslutningsforslag til at sende en positiv opfordring til de vietnamesiske ledere om at bruge amnestien i september som en enestående lejlighed til at vise en reaktion på det internationale samfunds forventninger, med fokus på de enkeltsager, som EU allerede har udtrykt stor bekymring over.
Det Blandede Udvalg EF-Vietnam, der bliver oprettet til oktober, vil være et godt forum for at vurdere septemberamnestiens omfang og vurdere, hvordan de enkelte politiske fanger på EU's liste er blevet behandlet.

Maij-Weggen
Fru formand, må jeg lige vende til bage til Burma, fordi kommissæren ikke har reageret på et af de punkter, jeg nævnte. Han fastslog, at Rådet endnu ikke har fastsat et investeringsstop som i USA. Men mit spørgsmål er: Har Kommissionen forelagt Rådet et sådant forslag? Parlamentet har allerede flere gange anmodet herom, men har Kommissionen forelagt et sådant forslag, fordi inden Rådet kan tage en beslutning, skal der ligge et forslag til beslutning på bordet. Jeg finder ikke, at man kan bebrejde Massachusetts noget, hvis vi selv er for slappe til at følge den amerikanske kongres på dette område, særligt fordi hele Parlamentet deler denne opfattelse.

Brittan, Sir Leon
Hr. formand, man kan godt skyde skylden på Massachusetts. som jo ikke har tilstrækkelige beføjelser. Desuden er det i direkte modstrid med folkeretten, at en delstat i USA fører en udenrigspolitik, der søger at tvinge virksomheder i Den Europæiske Union. Vi kan da ikke protestere mod Helms-Burtonloven eller Ilster-loven og så komme her og sige, at det, Massachusetts gør, er i orden. Det er imod retsstatslige principper, og jeg vil gerne understrege, at det ikke er acceptabelt.
Med hensyn til sanktioner, så er der ingen støtte at hente, så der er ingen grund til at fremlægge sagen for Rådet, som fru MaijWeggen i lyset af sin store erfaring jo godt ved. Det er ikke et spørgsmål om bare at lægge et beslutningsforslag på bordet. Man skal først finde ud af, om det finder genklang.

Van Bladel
Fru formand, jeg har spurgt kommissæren om EU-missionen i Luanda vil melde ud for at undgå en ny krig i dette land. Det er vigtigt. Det haster. De bedes venligst give mig en indikation. Muligvis kan De ikke svare bekræftende, men vil De drøfte med Deres kolleger at give et sådant signal? Det er mit spørgsmål.

Brittan, Sir Leon
Jeg garanterer, at De nok skal få svar på det.

Formanden
Mange tak, hr. kommissær.
Forhandlingen under ét er afsluttet.
Afstemningen finder sted i eftermiddag kl. 17.30.

Formanden
Næste punkt på dagsordenen er forhandling under ét om følgende beslutningsforslag:
Jordskælvet på Azorerne -B4-0727/98 af Miranda m.fl. for GUE/NGL-gruppen om jordskælvet på Faial-øen (Azorerne); -B4-0746/98 af Costa Neves m.fl. for PPE-gruppen om Azorerne; -B4-0747/98 af Rosado Fernandes m.fl. for UPE-gruppen om jordskælvet på Azorerne; -B4-0768/98 af Marinho m.fl. for PSE-gruppen om jordskælvet på Azorerne;
Jordskælvet i Tyrkiet -B4-0764/98 af Papakyriazis m.fl. for PSE-gruppen om jordskælvet i den tyrkiske by Adana; -B4-0777/98 af Alavanos m.fl. for GUE/NGL-gruppen om jordskælvet i Adana i Tyrkiet; -B4-0782/98 af McMillan-Scott m.fl. for PPE-gruppen om det seneste jordskælv i Tyrkiet; 
Skovbrande i Grækenland -B4-0776/98 af Ephremidis m.fl. for GUE/NGL-gruppen om skovbrande i Grækenland.
Novo
Fru formand, hr. kommissær, kære kolleger, flere døde, sårede og hjemløse. Igen ødelæggelse af bygninger og infrastruktur, skader for mere end PTE 1, 2 milliarder. Denne gang var det et jordskælv, der ramte øerne Faial, Pico og São Jorge. Igen har en katastrofe ramt en i forvejen hårdt prøvet befolkning, få måneder efter andre storme, også med døde og sårede og mange skader.
Vores kondolencer, ligesom vores dybe sorg og smerte, forener sig igen med det azorianske folks drama, der vel får et endnu større omfang, når de tragiske hændelser gentager sig. Større smerte, hr. kommissær, fru formand, kære kolleger, og mere ødelæggelse fordrer mere og større solidaritet - fra Europa-Parlamentet, men også fra Kommissionen og fra Rådet. Det er afgørende at få omprogrammeret og styrket fællesskabsinitiativerne - som REGIS II - og det operationelle program. Derudover må Kommissionen og Rådet iværksætte særlig nødhjælp. Europa-Parlamentets støtte til disse beslutninger er total, og det er ikke blot en nødvendighed, at de bliver taget straks - det er et krav fra hele Fællesskabets befolkning.

Girão Pereira
Fru formand, jeg skal fatte mig i korthed, eftersom min kollega hr. Novo allerede klart har beskrevet problemet. Jeg vil blot sige, at der nu på den mest dramatiske måde få måneder efter én naturkatastrofe på Azorerne, der medførte adskillige døde på grund af oversvømmelser og jordskred, er indtruffet endnu en katastrofe.
Jeg vil gerne på min gruppes vegne udtrykke al mulig støtte til dette beslutningsforslag, samtidig med at jeg giver udtryk for min overbevisning om, at Kommissionen også vil hjælpe den portugisiske regering og regionalstyret på Azorerne med at træffe forholdsregler som de her nævnte, særlig en styrkelse af REGIS-programmet, det operationelle program for Azorerne, for på den måde at vise solidaritet med en så hårdt prøvet befolkning, for jeg tror, at uden denne manifestation og solidaritet vil der ikke findes en ægte ånd af europæisk opbygning.

Apolinário
Fru formand, som en af underskriverne vil jeg gerne fremhæve tre punkter.
For det første ved vi, at der på Fællesskabets budget ikke findes en finansiel bevilling til katastrofer, og derfor anmoder vi om en styrket genbevilling af fællesskabsmidlerne til det operationelle program for Azorerne og REGIS II, for at den portugisiske regerings nationale solidaritet med Azorerne ikke skal blive fanget i Bruxelles' bureaukratiske spind. For det andet viser gentagelsen af disse fænomener tydeligt de fjerntliggende regioners særlige forhold og kræver, at Kommissionen tager de nødvendige initiativer for at give de bestemmelser substans, som blev bekræftet i Amsterdam-traktaten. For det tredje og sidste er det af hensyn til genopbygning og genhusning - ved naturkatastrofer - rimeligt, at disse forholdsregler findes inden for FEDER, således at der kan ydes støtte til investeringer på boligområdet. Den aktuelle reform af forordningerne for fondene er en god lejlighed til at åbne denne dør.

Costa Neves
Fru formand, kære kolleger, hr. kommissær, jordskælvet den 9. juli, som særlig mærkedes på øerne Faial, Pico og São Jorge, har haft frygtelige virkninger: Mere end 2000 hjemløse bor i telte, og ødelæggelserne på offentlig ejendom er enorme.
På grund af katastrofens omfang kan de familier, der er blevet ofre for jordskælvet, ikke selv klare at genopbygge en normal tilværelse. På den anden side har Azorerne ikke midler til at hjælpe dem, således som situationen kræver det. Vi er derfor nødt til at håbe på solidaritet udefra. Ingen kan se med ligegyldig på dem, der på 20 sekunder mister alt, mister frugten af et helt livs arbejde.
Jeg har besøgt de hjemløse familier. De ser på os med en blanding af skrøbelighed og styrke, af afmagt og forventning, og de håber på hjælp, men er bange for at tro på, at den faktisk kommer. Vi kan ikke overlade dem til sig selv. Særlig i øjeblikke som dette må solidaritet ikke blot være endnu et ord. Nu vil vi få at se, hvem man kan regne med.
På Azorerne skal vi nok gøre vores del, men den ekstraordinære hjælp fra hovedlandet og fra den Europæiske Union er afgørende for genopbygningsarbejdet. Det må være sådan, at vi - uden at det går ud over vores indsats for at nærme os Den Europæiske Unions udviklingsgennemsnit - kan få de nødvendige midler til inden for en overskuelig tid at sikre levevilkårene for hundreder af katastrofeofre.
Det haster. Den Europæiske Union råder over midler til dette formål. Beslutningen skal endnu tages, men jeg er sikker på, at den vil blive det. Det er imidlertid nødvendigt at afklare begreberne. Jeg taler ikke kun om nødhjælp; den er også nødvendig, men den er normalt såre beskeden, og striden mellem Europa-Parlamentet og Kommissionen om anvendelsen af disse midler er så stor og så uforståelig, at det ikke er der, jeg lægger den væsentlige del af mine forventninger. Det, jeg håber, og jeg mener, at det er et rimeligt håb, er en styrkelse af midlerne beregnet på Azorerne inden for fællesskabstøtterammen og af midlerne under fællesskabsinitiativet REGIS, idet man bør tage i betragtning, at det totale omfang af de skader, der er opgjort indtil nu, er på mindst ECU 90 millioner (PTE 18 milliarder).
Kun på den måde vil det være muligt at sikre, at de planlagte meget nødvendige og tiltrængte investeringer kan fortsætte, og at genopbygningen, som er endnu mere nødvendig og tiltrængt, samtidig kan komme i gang. Alt andet vil betyde, at vores tilnærmelse til udviklingsgennemsnittet i vores land og i Den Europæiske Union forsinkes uopretteligt, eller at genopbygningsarbejdet ikke bliver udført, to lige uacceptable alternativer. Det er, når vi har mest brug for hjælp, at vi mindst tilgiver, at dem, vi regner med, ikke gør, hvad de kan; det er, når vi har mest brug for hjælp, at vi mest påskønner solidariteten fra dem, som vi være sammen med os.

Correia
Fru formand, hr. kommissær, kære kolleger, den 9. juli 1998 vil være endnu en tragisk dato at føje til så mange andre ulykkelige mærkedag for det azorianske folk. Den 9. juli blev befolkningen på øerne Faial, Pico og São Jorge vækket af et voldsomt jordskælv, som medførte otte døde, snesevis af sårede og mere end 1.500 hjemløse. De materielle skader er vurderet til ca. PTE 20 milliarder.
Endnu en gang - og hermed - bekræfter vi betydningen af, at Amsterdam-traktaten har indført en artikel, der sikrer de fjerntliggende regioner en særlig behandling. Vi har også her allerede sagt, at fordi disse situationer gentager sig, så må REGIS-initiativet i fremtiden indeholde en komponent, der gør det muligt at klare situationen efter naturkatastrofer. I disse situationer er det ud over de beklagelser, tilkendegivelser af sorg og udtryk for verbal solidaritet, der altid er velkomne, nødvendigt med konkrete handlinger, der giver sig udtryk i direkte og umiddelbar hjælp til regering og borgere, så ikke blot den offentlige infrastruktur bliver genopbygget, men også boliger til ældre og ressourceløse familier.
Vi er klar over, at der i Fællesskabets budget ikke er midler til at tage sig af katastrofesituationer. Derfor har vi foreslået Kommissionen, og som opfølgning på den nationale solidaritet, der er kommet til udtryk i styrkelsen af det særlige udviklingsprogram for Den Autonome Region Azorerne, at den bør styrke fællesskabsinitiativet REGIS med midler fra andre fællesskabsinitiativer, der ikke benyttes inden for en tidshorisonten 1999. En sådan europæisk solidaritet vil gøre, at disse borgere, der også er europæere, på trods af alt det, som de har været igennem, vil føle, at det stadig er værd at leve og tro på det europæiske ideal.
Jordskælvet i Tyrkiet

Papakyriazis
Fru formand, forrige søndag, den 28. juni, stivnede hele verden i skræk på grund af det tragiske jordskælv af bibelske dimensioner, der ramte Adana i Tyrkiet. Det faldt alle lande i Den Europæiske Union, herunder også mit eget land, som er nabo til Tyrkiet, naturligt at ile til for at hjælpe den nødstedte befolkning i denne egn af Tyrkiet.
Jeg er af den opfattelse, at katastrofer som denne, med hundredevis af døde og tusindevis af kvæstede og sårede og med uoverskuelige økonomiske og sociale følger, bør få Europa-Parlamentet til at gå alvorligt ind i sagen.
Som der også står i forslaget til fælles beslutning, vil jeg tilkendegive - og jeg tror jeg taler for alle i dette øjeblik - EuropaParlamentets deltagelse og solidaritet med familierne til ofrene for jordskælvet. Jeg mener, vi bør kræve af Den Europæiske Union, af Kommissionen, at den sørger for at finde måder til at yde økonomisk bistand som kompensation for disse skader, disse tragiske skader af bibelsk karakter, som landet har lidt.
Til sidst vil jeg benytte lejligheden i forbindelse med denne forhandling om naturkatastrofer og jordskælv til at sige, at det nu er på tide, at Den Europæiske Union støtter et internationalt samarbejde om forskning i systemer og metoder til forudsigelse og varsling af jordskælv. Endelig vil jeg sige, at Tyrkiet, hvilke problemer det end måtte have med Den Europæiske Union, i dag fortjener Den Europæiske Unions fulde solidaritet.

Papayannakis
Fru formand, jeg deler den medfølelse og solidaritet med ofrene, som det seneste ødelæggende jordskælv i Adana har fremkaldt, og enhver økonomisk og teknisk bistand, Unionen kan levere, har naturligvis min støtte.
Men der er ikke noget, der er så galt, at det ikke er godt for noget. I dette tilfælde kan det medføre positiv handling. I området fra Italien til Grækenland og Tyrkiet samt det øvrige Mellemøsten ses jordskælv med temmelig ensartede kendetegn og desværre også med ensartede følger. Alligevel er det en kendt sag, som bekræftedes for nylig i Adana, at man ikke er nået særlig langt med forebyggelse og jordskælvssikker byggeteknik samt en passende indsats, efter katastrofen er indtruffet, og at der er brug for radikale moderniseringer på dette punkt. Og en generel koordinering på alle disse områder kunne bidrage væsentligt til at mindske naturkatastrofens konsekvenser. Her tror jeg, at Den Europæiske Union kan spille en afgørende rolle. Derfor vil jeg bede Kommissionen meddele os, om den har gjort sig nogle indledende overvejelser i denne sag.

Langen
Fru formand, mine damer og herrer, jordskælvet i Tyrkiet er virkelig en større naturkatastrofe - 150 dræbte, 1.500 hårdt kvæstede, tusinder af beskadigede bygninger - og det er en god skik og en påtrængende nødvendighed, at vi ikke kun giver udtryk for solidaritet i ord, men også i handling, helt konkret i form af bistand. For dette jordskælv fandt sted i det sydlige Tyrkiet, i en region, som er meget afhængig af turismen. De første meldinger blot få uger efter det ødelæggende jordskælv viser, at bestillingerne inden for turismen er gået drastisk tilbage. Tyrkiet melder om en tilbagegang på mere end 40 % i dette center for europæisk turisme med næsten 5 millioner europæiske turister om året.
Det er således en katastrofe, som går videre end personskader og familiernes lidelser. Det er en katastrofe, som går videre end de konkrete lokale skader. Det er en katastrofe, som direkte berører flere millioner tyrkeres eksistensgrundlag, og derfor er det nødvendigt, at vi yder bistand konkret og hurtigt. Det er først og fremmest nødvendigt, at Den Europæiske Union ikke kun som i Europa-Parlamentet giver udtryk for sin solidaritet - og det glæder mig, at de græske kolleger netop også har gjort det - men at vi omsider opfylder vores forpligtelser fra aftalen om en toldunion med Tyrkiet.
Det er os - ikke Europa-Parlamentet, men Den Europæiske Union - som hidtil har indefrosset udbetalinger i et betragteligt omfang til Tyrkiet. Vi har ikke overholdt aftalen, og jeg vil gerne benytte lejligheden til ud over solidariteten med de berørte også at opfordre Kommissionen til sammen med det østrigske formandskab omsider at ophæve indefrysningen af de finansielle midler til Tyrkiet, for at vi kan hjælpe virkelig konkret.
I den sammenhæng er det naturligvis også nødvendigt at forebygge, og her kan jeg kun erklære mig helt enig med de to kolleger, som anså det for en opgave.

Schörling
Fru formand, Tyrkiet ligger jo på en seismisk forskydning, som løber fra øst til vest. Derfor er jordskælv desværre temmelig almindelige i Tyrkiet. Vi kan ikke forhindre, at der sker jordskælv, men vi kan naturligvis lindre virkningerne af dem ved at bygge husene mere stabilt rent teknisk samt finde advarselssystemer.
Dette jordskælv var temmelig kraftigt, 6, 3 på Richterskalaen. Ud over det utrolig triste at mennesker satte livet til, skete der jo også store materielle skader, bl.a. på elsystemet og på olietankene i byen Adana.
Tyrkiet har jordskælv. Det er derfor ufatteligt, at den tyrkiske regering, kun 100 km fra dette område, nu planlægger at bygge et atomkraftværk, som bliver det første i Tyrkiet.
Jeg vil gerne spørge kommissæren, hvad Kommissionen har tænkt sig at gøre for at appellere til Tyrkiet og sige til landet, at det ikke skal bygge et atomkraftværk i et så jordskælvsramt område. Det er slemt nok, at man bygger et atomkraftværk, men vi må forhindre en eventuel katastrofe med et atomkraftværk i netop dette område.
Skovbrande i Grækenland

Ephremidis
Fru formand, jeg vil anmode kommissæren om ikke at nøjes med at sige nogle pæne ord om solidaritet og medfølelse i forbindelse med de omfattende ødelæggelser, som de sidste to måneders brande i Grækenland har forårsaget, men også påtage sig et ansvar for, at der vil blive ydet hurtig bistand for at rette op på skaderne. Det er gået ud over titusindvis hektarer opdyrkede områder og et stort antal kvægbrug, der er ødelagt af brand. Også boliger og infrastruktur er brændt, og der er kvæstede og døde på grund af disse brande. Jeg vil derfor opfordre kommissæren til at meddele os, at der vil blive ydet nødhjælp. Endvidere vil jeg anmode ham om at gøre brug af sin indflydelse, så vidt det er muligt, for at få de græske regeringer, også den nuværende, til omsider at oprette et matrikelkontor for skovområder og indføre strengere lovgivning vedrørende handel med jord og ejendom, da den nuværende lovgivning er så løs, at mafiaorganiserede brandstiftere sammen med kommercielle interesser inden for entreprenør- og byggebranchen drager fordel heraf og forårsager langt flere brande i Grækenland, end man tror.
Jeg vil også benytte lejligheden til at påpege, at Fællesskabet mangler en forebyggende, effektiv skovbeskyttelsespolitik. Det mangler et koordineringsorgan, og der mangler passende midler til at anvende de moderne redskaber, som den moderne videnskab og teknologi stiller til rådighed, hvis ikke Europa skal lægges øde af brande, for brande findes ikke kun i Grækenland.

Papakyriazis
Fru formand, Grækenland har den tvivlsomme ære at være det europæiske land, der får det største areal ødelagt, hver gang en af de mange brande raser.
Grækenland har imidlertid ikke monopol på disse ødelæggende brande. De fleste områder i Sydeuropa plages af brande på grund af de geofysiske og klimatologiske forhold. I dette øjeblik, mens vi drøfter spørgsmålet, raser nye brande på Peloponnes og i det sydlige Grækenland. Jeg tror, at Europa-Parlamentet gerne vil udtrykke sin medfølelse og solidaritet med mine landsmænd. Der er også ofre for disse brande, mennesker er omkommet i de mange brande, der har været i Grækenland i de sidste dage. Jeg mener, at Europa-Kommissionen bør yde øjeblikkelig økonomisk og teknisk støtte til disse områder. Også jeg vil gerne understrege, at Den Europæiske Union bør beskæftige sig mere systematisk med dette spørgsmål i samarbejde med alle de nationale myndigheder, så der tages passende initiativer til et system for forebyggelse og bekæmpelse af skaderne.
Til sidst vil jeg gerne sige ligeud og understrege, at man for enhver pris må søge at undgå bebyggelse af de ødelagte arealer. Der bør tilskyndes til genetablering og genbeplantning af de brændte områder.
På vegne af mine kolleger, de europæiske socialdemokrater i PASOK, vil jeg meddele, at vi helt og holdent tilslutter os det beslutningsforslag, der er stillet.

Trakatellis
Fru formand, hvert år brænder store skovstrækninger både i Grækenland og i andre af Fællesskabets Middelhavslande. Der er ingen tvivl om, at nogle af brandene skyldes kriminelle aktiviteter, hvis formål er at opnå økonomisk gevinst; men de fleste skyldes de særlige klimatiske forhold. En kendsgerning er det dog, at mangelen på administrative strukturer og en dårlig koordinering og samlet bekæmpelse af disse brande forstærker deres ødelæggende effekt. Endvidere skyldes den dårlige forebyggelse og overvågning også forsinkelser i opbygningen af det nationale matrikelkontor for skove samt mangelen på nationale handlingsplaner inden for rammerne af Rådets forordning (EF) nr. 308/97 om beskyttelse af skovene i Fællesskabet mod brand. Jeg vil bede kommissæren oplyse os om følgende: for det første, om den græske regering har sendt Dem handlingsplanerne i 1997, og hvilke beløb der er afsat til dette formål på fællesskabsbudgettet; for det andet, hvad der sker med det nationale matrikelkontors arbejde, som er finansieret af den anden fællesskabsstøtteramme, og hvor den græske regering havde anmodet om at måtte skære ned og overføre midler til andre projekter.
Allerede sidste år, i forbindelse med den store brand i Thessaloniki, krævede jeg en fælles forebyggelsesstrategi og oprettelse af et europæisk center for brandbeskyttelse med henblik på systematisk forskning i og afværgelse af katastrofer, navnlig i områder med rig biodiversitet, som Den Europæiske Union har underskrevet en særlig konvention om. Derfor er det så nødvendigt med en reel beskyttelse af disse skove og værdifulde områder.

Daskalaki
Fru formand, jeg vil afholde mig fra at beskrive disse ødelæggelser. Det har mine kolleger allerede gjort så udmærket. Jeg vil fatte mig i korthed. For det første vil jeg sige, at Parlamentet har et generelt problem med det kapitel, der hedder katastrofer, Vi afskaffede selv den budgetpost, der vedrørte dette spørgsmål. Hvad kan vi så gøre? Hvad det konkrete spørgsmål angår, vil jeg først sige, at jeg er enig med de øvrige medlemmer med hensyn til brandene i Grækenland, og derefter spørge Kommissionen, om den agter at lægge det pres på den græske regering, som den bør og har pligt til, angående det famøse matrikelkontor, som endnu ikke er oprettet, og derfor er medansvarlig for de årlige brande i Grækenland; og om den agter, inden for rammerne af sine beføjelser, at lægge pres på den græske regering for at undgå, at de arealer, der brænder, ikke falder i hænderne på forbryderne. Desuden vil jeg gerne fremhæve, at der muligvis er et problem, og at der skal findes en måde at yde hjælp på, da ødelæggelsernes omfang er kolossalt. Og vi skal også hjælpe med at finde denne løsning i stedet for at afskaffe de relevante bugetposter, når vi har brug for dem.

Papayannakis
Fru formand, der er tydeligvis ikke de store muligheder for at yde materiel bistand. Kommissionen har imidlertid, inden for rammerne af sine beføjelser og forpligtelser, en vigtig rolle, hvad angår brandforebyggelse på længere sigt.
Ud over naturens luner skyldes, eller fremmes, brandene også af mangelen på et matrikelkontor, idet der således altid er håb om, at de brændte arealer sælges til private, de fremmes af de uautoriserede bebyggelser og byer, som mangler infrastruktur og rigtige adgangsveje, hvorfor slukningsarbejdet hindres, og desuden af - og det vil jeg gerne understrege over for Kommissionen - de tusindvis af illegale og ukontrollerede lossepladser, der er uden overvågning og fundamental infrastruktur, og som er arnesteder for ildebrande.
Kommissionen kan gøre meget for at hjælpe: For det første kan den presse på for at få fremskyndet matrikelkontoret, som den i øvrigt selv finansierer. Den kan ligeledes tilbageholde støttemidler, som direkte eller indirekte opmuntrer til eller tolererer de uautoriserede aktiviteter. Og så kan den naturligvis lægge langt mere pres på myndighederne, især de lokale og regionale, med henblik på etableringen af moderne og beskyttede lossepladser. Den kan her anvende trusler om at gå til Domstolen eller om tilbageholdelse af andre støttemidler. På denne måde kan Kommissionen levere et stort bidrag til nedsættelsen af brandrisikoen i Grækenland.

Brittan, Sir Leon
Fru formand, for nu at begynde med situationen på Azorerne og i Grækenland, så vil jeg sige, at Kommissionen naturligvis udtrykker sin dybe medfølelse med ofrene for skovbrandene i Grækenland og jordskælvet på Azorerne. Først vil jeg gerne kondolere dybt over for de pårørende til de mennesker, der mistede livet. Jeg er ikke i stand til at svare på alle de stillede spørgsmål, men jeg vil dog give Dem alle de oplysninger, jeg har.
Hvad angår hjælp til ofrene for disse katastrofer, så indeholder Fællesskabets budget for 1998 ingen bevillinger til nødhjælp inden for Det Europæiske Fællesskab, men de berørte områder modtager Mål-1-støtte under strukturfondene. Inden for de bevillinger, myndighederne har til rådighed, kan de omprioritere deres udgifter, så de kan tage højde for de nye behov.
Mere specifikt om jordskælvet på Azorerne, så har Kommissionen indledende været i kontakt med de regionale og nationale myndigheder for at undersøge mulighederne for at finansiere det nødvendige genopbygningsarbejde efter jordskælvet inden for Fællesskabets støtteramme for Portugal.
Kommissionen fik at vide, at de regionale myndigheder måske ville sende en officiel anmodning til tilsynsudvalget for Fællesskabets støtteramme, der faktisk holder møde i dag i Lissabon. Kommissionen vil naturligvis behandle en sådan anmodning med al mulig åbenhed.
Med hensyn til Grækenland, så er der operationelle programmer, som delvis kan finansiere genopretningen af miljøet og skovene under strukturfondene. Desuden kan det særlige program til forebyggelse af skovbrande også bidrage til at forbedre forebyggelsessystemerne, og det bemærkes her, at bevillingerne inden for dette program er sat ned fra ECU 23 millioner i 1997 til ECU 17 millioner i 1998. Endelig vil jeg gerne understrege, at Kommissionen er villig til hurtigt at overveje enhver konkret anmodning fra de kompetente myndigheder i de to lande. Jeg har ingen yderligere oplysninger om, hvorvidt sådanne anmodninger allerede foreligger.
Jeg kan desuden bekræfte, at Kommissionen agter at træffe alle de nødvendige formelle beslutninger om en eventuel ændring af eksisterende programmer, så vi kan gøre som jeg lige har sagt.
Tyrkiet kom, som tidligere nævnt, ud for et meget alvorligt jordskælv den 27. juni, hvor et betydeligt antal mennesker blev dræbt eller såret. Igen vil jeg gerne udtrykke vores dybeste medfølelse og kondolence over for de familier og enkeltpersoner, der er berørt af denne tragiske begivenhed. Ifølge de seneste rapporter fra Røde Kors og Røde Halvmåne bor omkring 300.000 mennesker nu i telt, men man er stadig i gang med at vurdere skadens omfang.
Røde Halvmåne, Kizie Ay, i Tyrkiet ydede øjeblikkelig nødhjælp i form af telte, tæpper, fødevareforsyninger og feltkøkkener samt over 1.000 portioner blod. Den Internationale Sammenslutning af Røde Kors og Røde Halvmåne udsendte en anmodning om midler til indkøb af nødhjælpsforsyninger. En undersøgelsesmission under FN, der løb af stabelen den 1. og 2. juli, rapporterede, at regeringen og de lokale myndigheder havde situationen under kontrol og ikke havde behov for eller agtede at anmode om international bistand. Situationen har ikke ændret sig siden.
OCHA, FN's Kontor for Koordinering af Menneskerettighedsanliggender, rapporterede regelmæssigt om situationen og fungerede som distributionskanal for midlerne. Alle modtagne bidrag skulle bruges i samråd med de relevante FN-organer. ECHO besluttede at frigive ECU 500.000 efter anmodning fra det internationale Røde Kors om midler til indkøb af nødhjælpsforsyninger. De skal bruges til indkøb af f.eks. tæpper, telte, feltkøkkener og elgeneratorer.

Formanden
Mange tak, hr. kommissær.
Forhandlingen under ét er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 17.30.

Formanden
Næste punkt på dagsordenen er forhandling under ét om følgende beslutningsforslag:
B4-0763/98 af Colajanni og Augias for PSE-gruppen om tilbagelevering af formuegoder til holocaustofrene; -B4-0775/98 af Puerta m.fl. for GUE/NGL-gruppen om tilbagelevering af formuegoder til holocaustofrene; -B4-0780/98 af Roth m.fl. for V-gruppen om tilbagelevering af formuegoder til holocaustofrene; -B4-0781/98 af Muscardini m.fl. for NI-medlemmerne om tilbagelevering af formuegoder til holocaustofrene; -B4-0783/98 af Dimitrakopoulos m.fl. for PPE-gruppen om tilbagelevering af formuegoder til holocaustofrene.
De Giovanni
Fru formand, det er efter min mening hensigtsmæssigt meget kort at gøre rede for indholdet i dette forslag til beslutning, hvormed vi beder Rådet og Europa-Kommissionen om - af respekt for mindet om millionerne af ofre for krænkelsen af de elementære menneskerettigheder - at lægge det nødvendige pres på de pågældende regeringer, så de formuegoder, der blev frarøvet jøderne, og som var udbytte af plyndring for derefter eventuelt at blive anbragt i særligt hemmelige banker, bliver offentliggjort og tilbageleveret til deres oprindelige ejere eller til de nuværende rettighedshavere. Der er tale om formuegoder, som har været og stadig er et meget stort problem for offentligheden.
Dette er indholdet i vores forslag til beslutning, og det er en tekst, som jeg vil kommentere meget kort og enkelt ved at minde om Europas ansvar i holocaust. I Europa eksisterer der både tolerance og vold. Det er ikke sandt, at holocaust kom fra en anden del af verden. Desværre har holocaust også rod i Europas historie. Det er derfor en ting, som vedrører os i høj grad, fordi den hele tiden pålægger os et nyt ansvar af historisk og kulturel karakter. Jeg vil på dette sted gerne gøre mig til fortaler for, at man går imod den kortfattede ændring af historieskrivningen, som vil slette fortiden, og som derved gør det umuligt at skabe en nutid og en fremtid. Efter min mening er det derfor klart, at den europæiske civilisation først og fremmest skal have det grundlag, at den forkaster holocaust, men også at den forkaster enhver form for vold, og at det er nødvendigt med en grundlæggende anerkendelse af forskelligheden. Det er lige præcis, hvad det drejer sig om!
Vores anmodning er meget præcis og konkret, og den berører et håndgribeligt emne, der er taget op af hele offentligheden, og som især har vakt mishag hos den amerikanske offentlighed. Anmodningen til Kommissionen og Rådet er den, som jeg nævnte i indledningen.

Ephremidis
Fru formand, vi går absolut og uforbeholdent ind for beslutningsforslaget og for opfyldelsen af alle de krav, det stiller, og opfordrer Kommissionen til at optræde ansvarligt og gøre sin pligt, for det kan ikke accepteres, at den spiller Pontius Pilatus i spørgsmål som dette.
Jeg vil imidlertid gerne benytte mig af lejligheden til at sige, at der, uden at man kan sammenligne omfanget og følgerne med det holocaust, vi taler om her, også var holocaust i andre lande, heriblandt mit eget. Og de tyske myndigheder har hidtil nægtet at kompensere for tabene - som løber op i milliarder af dollars - og nægter at tilbagebetale det lån, som de i henhold til den aftale, de undertegnede, skulle tilbagebetale efter krigen, uanset hvilket udfald den fik. De finder på forskellige påskud, som alle falder til jorden, især efter genforeningen af de to tyske stater. Jeg vil derfor bede kommissæren udtale sig om følgerne af holocaust for den europæiske befolkning, men også om den uacceptable holdning hos et fællesskabsland, som oven i købet optræder som en kæmpe med hensyn til rigdom og magt.

Ullmann
Fru formand, hr. kommissær, mine damer og herrer, i betragtning af, hvor ømtåleligt det emne er, vi netop drøfter, var det efter min mening en klog afgørelse i beslutningens ordlyd at lade Rådet og Kommissionen selv vælge, hvilke veje de vil gå for at lægge pres på involverede institutioner og regeringer med henblik på tilbagelevering af holocaustofrenes formuegoder til dem, der har et retskrav på dem. Men netop fordi det er således, fordi denne åbenhed var nødvendig her, vil jeg gerne nu udtrykkelig fremhæve det, som også, hr. De Giovanni, var inde på.
Der er her et moralsk og juridisk behov for handling. Det moralske behov ligger i, at holocaust er eksemplet på, at menneskeværdighed og menneskerettigheder blev brutalt tilsidesat. Det skal fortsat fordømmes! Man bliver nødt til at handle i overensstemmelse hermed. Den juridiske forpligtelse består i, at der i alle retsstater skal fastsættes bestemmelser om, hvorledes skadelidte får mulighed for godtgørelse eller tilbagelevering af det stjålne.
Men jeg vil slutte med at gøre opmærksom på, at det er en historisk nødvendighed, at Den Europæiske Union griber til handling. Jeg håber, at Auschwitz gennem udvidelsen i løbet af den kommende valgperiode kommer til at høre med til Unionens område. Derfor er det allerede nu nødvendigt, at Den Europæiske Union gør det klart, hvad det betyder for den.

Van Bladel
Fru formand, 50 år efter den største tragedie i dette århundrede har ofrene endnu ikke fået kompensation, og deres ejendele og besiddelser er endnu ikke leveret tilbage til arvingerne. Nu, hvor kendsgerningerne om de schweiziske bankers rolle i denne affære ligger på bordet, er tiden også inde til, at Parlamentet henstiller til Schweiz, at det yder kompensation til holocaustofrene. Min gruppe har ikke noget at tilføje og støtter helt og holdent denne henstilling.

Dimitrakopoulos
Hr. formand, jeg tror, vi alle her i salen er enige om, at lige så forkasteligt holocaust var, lige så forkastelige er også handlinger eller forsømmelser, som er følger af holocaust.
Der kan slet ikke være tvivl om, at den løsning, der skal findes på spørgsmålet vedrørende visse formuegoder tilhørende holocaustofre, skal være så retfærdig som muligt. Den vil være endnu et element i den samlede indsats for at yde ofrene for fortidens ulyksalige politik retfærdighed. Schweiz, som er det land, hvor spørgsmålet om holocaustofrenes formuegoder først dukkede op, har efter pres fra det internationale samfund vedtaget visse lovbestemmelser. Der er ingen tvivl om, at der er behov for flere aktiviteter for at rette op på forholdene, så man i det mindste i dette land får et egentligt resultat. Men også andre lande, der var involveret i denne sag, bør iværksætte lignende aktiviteter for at rette op på forholdene, og jeg tror, at nærværende beslutningsforslag fra Europa-Parlamentet er endnu et skridt i denne retning.

Newman
Hr. formand, i dag, 53 år efter Nazitysklands militære nederlag, burde vi skamme os over, at det stadig er nødvendigt at appellere til regeringer og banker om at tilbagelevere formuegoder, der blev stjålet fra jøder under holocaust, til de overlevende og deres efterkommere. Naturligvis er de fleste overlevende godt oppe i årene, og mange er invalide eller må tilbringe resten af deres dage i fattigdom.
Slægtninge, som er arvinger efter de myrdede, har ikke kunnet få erstatning med den absurde begrundelse, at nazibarbarerne jo ikke udstedte dødsattester og sendte dem med posten til de jøder, der på en eller anden måde overlevede gaskamrene eller massegravene, hvor hele det jødiske folk efter nazisternes planer skulle ende.
Hvor det kan konstateres, at der ikke er levende arvinger, bør de formuegoder, der blev stjålet fra de pågældende holocaustofre, bruges til støtte for de mange ældre og fattige overlevende, der oprindeligt var fattige. Jeg kan fuldt og helt tilslutte mig Europa-Parlamentets beslutning, der kræver tilbagelevering af stjålne formuegoder, og jeg regner med, at Kommissionen og Rådet vil gøre alt, hvad der står i deres magt for denne sag.
Ingen erstatning kan dog opveje Shoah, massemordet på seks millioner jødiske børn, kvinder og mænd i Europa. Mindet om de seks millioner jødiske martyrer, deres liv og følelser, kultur og potentiale, skal bevares. Det er også meget vigtigt, at de frastødende racistiske og antisemitiske idéer, medier og handlinger, som nutidens fascister og nynazister i Europa benytter sig af, bekæmpes og holdes nede med alle midler.

Nordman
Hr. formand, efter de foregående talere har hr. Newman netop sagt det hele, og Den Liberale Gruppe er naturligvis i store træk enig i de følelser og holdninger, der er givet udtryk for.
Vi er dog ikke medunderskrivere af den fælles tekst, for vi synes, at punkt 1 er formuleret på en akavet måde, som risikerer at reducere tekstens vigtige indhold til et simpelt lobbyspørgsmål.
Lad mig derfor med hr. Newmans egne ord sige, at jeg med det samme ønsker at fremsætte et mundtligt ændringsforslag om erstatning af »udøve ethvert muligt pres på de pågældende regeringer« med »gøre alt, hvad der står i deres magt«. Tekstens rækkevidde bliver ikke berørt deraf, og den vil ikke længere være genstand for middelmådig og modbydelig udnyttelse.
Jeg håber, at dette mundtlige ændringsforslag, som jeg om nødvendigt vil fremsætte på ny, kan accepteres af alle vores kolleger.
(Kraftigt bifald)

Ojala
Hr. formand, jeg kan helt tilslutte mig de tanker, som hr. Newman her forelagde. Efter min mening bragte han frem, at vi i dag skal kæmpe videre mod fascismen.
I konklusionen tales der navnlig om jøder, og de var netop den gruppe, som led mest under nazisternes grusomheder. Jeg vil alligevel minde om, at ud over jøder var der andre grupper, som led under disse grusomheder og undertrykkelse. Specielt vil jeg fremdrage sigøjnerne og de homoseksuelle. Også for disse gruppers vedkommende skal æren genetableres. I den senere tid er der i Schweiz grundlagt fonde, hvor jøder, sigøjnere og seksuelle minoriteter, som har lidt under grusomhederne, kan få erstatning. Disse erstatninger er desværre nærmest kun symbolske, men de er et tegn på, at en æresbevisning er på plads også i dag. Jeg håber, at Kommissionen og Rådet ud over jøder også medtager sigøjnerne og de homoseksuelle med hensyn til tilbagelevering af formuegoder.

Amadeo
Hr. formand, ærede kolleger, Den Nationale Alliance støtter Europa-Parlamentets forslag til fælles beslutning om tilbagelevering af formuegoder til holocaustofrene. Vi er tilfredse med, at et af Den Nationale Alliances oprindelige forslag til beslutning således bliver genstand for forhandlingerne her i salen; et forslag, hvor de første underskrivere var fru Muscardini, hr. Pasty og formanden for Den Nationale Alliance, hr. Gianfranco Fini.
Delegationen fra Den Nationale Alliance er særligt tilfreds med denne afgørelse fra vores Parlaments side, da vi mener, at den er en naturlig afslutning på den parlamentsbehandling, som vi netop anmodede om med to politiske initiativer om dette emne: den skriftlige erklæring af 14. januar 1998 og det efterfølgende forslag til beslutning af 20. maj 1998. I begge initiativer blev der bedt om en tilbagelevering af de formuegoder, som tilhørte ofrene for holocaust.
Det er således klart, at der er fuld enighed om indholdet og anmodningerne i det forslag til fælles beslutning, som vi skal stemme om om lidt. Den alvorlige forbrydelse, som nazisterne begik mod dem, der bekender sig til den jødiske tro; den vanære, som nazisternes allierede i de forskellige lande pådrog sig, da de deltog i forfølgelsen, angiveriet og plyndringen, og ikke mindst den tragiske racelovning, som indførtes af det fascistiske styre i Italien, gør blot den skændige beslaglæggelse og hemmeligholdelse af de formuegoder, der tilhørte ofrene for denne forfærdelige forfølgelse, endnu mere utilstedelig. Hemmeligholdelse betragter vi faktisk som uretmæssig erhvervelse og tyveri, for det er klart, at de pågældende banker og kreditinstitutter ikke kunne undgå - og det kan de stadig ikke - at kende kontoindehavernes identitet.
Den Nationale Alliance foreslår derfor, at de goder og den kapital, der tilhørte ofrene for holocaust - også såfremt det er umuligt at finde frem til ejerne eller arvingerne til ejerne af disse goder - bliver indbetalt til en fælles fond, der administreres af Den Jødiske Verdenskongres eller af en anden sammenslutning eller institution, som denne måtte udpege, og til de formål, den anser for at være mest hensigtsmæssige.

Brittan, Sir Leon
Hr. formand, jeg behøver vist ikke sige, hvor meget jeg respekterer de følelser og synspunkter, som så mange medlemmer fra alle fløje i Parlamentet har udtrykt i denne debat. Personligt respekterer jeg ikke alene disse følelser og synspunkter, men jeg kan også sige med det samme, at jeg deler de fleste af de følelser, der kom til udtryk.
På den anden side skal jeg give udryk for Kommissionens holdning, og selvom jeg slet ikke tror, at overhovedet er nogen af mine kolleger, der ikke deler dette synspunkt, er det en kendsgerning, at sagen om naziguldet ikke henhører under Kommissionens kompetenceområde. Det eneste, Kommissionen kan gøre, er i sine kontakter med schweizerne at give udtryk for, at det i høj grad ville være i schweizernes egen interesse at gøre alt, hvad de kan for at bringe sagen til en tilfredsstillende afslutning, som også ville gøre talerne i denne debat tilfredse.
Selvom det er en kendsgerning, at Kommissionen ikke har kompetence i denne sag, kan jeg sige, at jeg personligt er meget glad for, at sagen er blevet drøftet her i Parlamentet og at de synspunkter, der blev givet udtryk for, er kommet frem. Jeg tvivler ikke på, at de synspunkter, der blev udtrykt i så stærke vendinger af parlamentsmedlemmer fra alle fløje, vil spille en væsentlig rolle blandt alle de aktiviteter, som enkeltpersoner eller organisationer - valgte eller ej - står for, og jeg håber, at de får den virkning, som talerne ønsker.

Formanden
Vi går nu over til afstemning.
Om forslaget til beslutning om en tilbagelevering af formuegoder til ofrene for holocaust
Formanden
Hr. Nordmann, jeg har allerede registreret Deres anmodning om et mundtligt ændringsforslag. Jeg noterede mig dette under Deres indlæg. Før vi går over til afstemningen, vil jeg således gøre Dem opmærksom på anmodningen om to mundtlige ændringsforslag. Det ene er fremsat af ELDR-gruppen og tager sigte på at erstatte de indledende ord i punkt 1, nemlig »anmoder Rådet og Kommissionen om under hensyn til mindet om«, med følgende: «opfordrer medlemsstaterne til at træffe alle foranstaltninger under hensyn til mindet om«. Det efterfølgende forbliver uændret.
Er det korrekt, hr. Nordmann?

Nordmann
Hr. formand, vi beder ikke om fjernelse af opfordringen til Rådet og Kommissionen, men vi tilføjer »og medlemsstaterne«, og vi vil gerne erstatte »udøve ethvert muligt pres på de pågældende regeringer« med »gøre alt, hvad der står i ders magt«. Kommissær Brittans indlæg har om nødvendigt berettiget disse ord, som jeg gentager fra hr. Newmans indlæg.

Formanden
Hr. Nordmann, der er uden tvivl sket en misforståelse med hensyn til anmodningen fra ELDR-gruppen og den tekst, som er blevet forelagt mig, for denne formulering fremgik faktisk meget klart af Deres indlæg. Nu er alle vores kolleger dog i stand til at dømme. Jeg vil derfor naturligvis henvende mig til medlemmerne i salen for at konstatere, om der er nogen indvendinger mod dette mundtlige ændringsforslag.

Aelvoet
Hr. formand, vi finder, at den eksisterende tekst er bedre end det foreslåede mundtlige ændringsforslag, og vi har altså indvendinger imod at stemme om det mundtlige ændringsforslag.

Formanden
Som De ved, foreskriver forretningsordenen, at man ikke kan gå over til en afstemning om et mundtligt ændringsforslag, såfremt mindst 12 medlemmer i salen modsætter sig denne. Derfor kan jeg desværre ikke nøjes med Deres erklæring, fru Aelvoet. Jeg vil bede medlemmerne om at rejse sig.
(12 medlemmer rejste sig) Hr. Dimitrakopoulos anmoder om, at ordene »Den Jødiske Verdenskongres« i punkt 2 erstattes med ordene »den israelske regering, Knesset, samt alle organisationer, der repræsenterer det jødiske folk i hele verden«.
(Forslaget til beslutning vedtoges) Hermed er afstemningen om aktuelle og uopsættelige spørgsmål afsluttet.

Afstemning
Bourlanges
Hr. formand, jeg ønsker at komme med en bemærkning angående den forrige afstemning. Jeg blev meget chokeret, må jeg indrømme, over den måde, hvorpå det mundtlige ændringsforslag blev holdt uden for afstemningen. Begrundelsen er ikke tilfredsstillende.
Proceduren om afvisning af et mundtligt ændringsforslag har det meget legitime formål at beskytte parlamentsmedlemmerne mod farerne ved manglende forståelse af et ændringsforslag. Ikke desto mindre siger man til os her, at ændringsforslaget ikke blev sat til afstemning, fordi man foretrak det andet af to forslag. Det var op til parlamentsmedlemmerne at beslutte dette.
De havde ikke valget, hr. formand. De handlede korrekt, men jeg synes, at der fra vores kollegers side skete en overtrædelse af proceduren, for det lykkedes således 12 personer at påtvinge det store flertal, som var stemt for en anden tekst, mindretallets tekst.

Formanden
Hr. Bourlanges, det drejer sig om et meget delikat emne, som berører os alle sammen, og jeg har derfor ladet Dem fremsætte denne bemærkning. Lad os betragte den som en slags stemmeforklaring. Man kan naturligvis godt kommentere fru Aelvoets begrundelse, men jeg måtte holde mig til forretningsordenen, og jeg har derfor ikke fremhævet fru Aelvoets begrundelse, men blot konstateret, at der var 12 medlemmer, som rejste sig.

Aelvoet
Hr. formand, forretningsordenen er forretningsordenen, og forretningsordenen siger ikke noget om, hvilken motivering der skal anvendes. Derfor er vores kollegas bemærkning ikke rimelig. Han kan have en anden mening, det har jeg ikke problemer med, men forretningsordenen nævner ikke noget om, hvilken type motivering der kræves.

Deprez
Retten til at indgive andragender er en af de ældste rettigheder for enkeltpersoner. Det er altså helt normalt, at borgerne i Den Europæiske Union også har denne mulighed, der blev traktatfæstet med Maastricht-traktatens ikrafttrædelse.
Det er imidlertid nødvendigt, at andragerne, som generelt føler, at myndighederne har overtrådt deres legitime rettigheder, ikke får den fornemmelse, at Europa-Parlamentet, som de har rettet henvendelse til, forsømmer at behandle deres henvendelse detaljeret og hurtigt. Det er derfor nødvendigt, at Udvalget for Andragender råder over de nødvendige materielle midler og personale med henblik på effektivt og hurtigt at behandle de mange andragender, som det fremover modtager årligt.
Det er i øvrigt beklageligt, at Rådet i modsætning til Kommissionen, som synes at samarbejde frivilligt med Udvalget for Andragender, tilsyneladende udviser en meget mindre engageret holdning. Parlamentet har ret til at forvente, at tjenestemændene i Rådet også deltager i Udvalget for Andragenders arbejde.
Rådets holdning og mangelen på midler er jo forkasteligt, men den omhyggelige behandling af andragenderne er et glimrende middel for institutionerne til at evaluere omfanget af anvendelse og overholdelse af fællesskabsretten i de forskellige medlemsstater.
Alt imens jeg stemmer for beslutningsforslaget, vil jeg dog i særdeleshed insistere på de europæiske borgeres behov for, at institutionerne samarbejder snævert, herunder inden for Udvalget for Andragender.
Betænkning af Newman
Deprez
Den Europæiske Ombudsmand er sammen med Udvalget for Andragender den anden søjle i retten til at indgive andragender, som gør det muligt for de europæiske borgere og dem, der bor i Europa, at deltage personligt og direkte i opbygningen af en Union, der overholder sine egne principper og love.
I lighed med ordføreren kan man sandelig glæde sig over, at ombudsmanden har fulgt Parlamentets henstilling og defineret »fejl og forsømmelser«. Jeg bemærker ligeledes, og med samme tilfredshed, ombudsmandens positive indstilling til vores forslag om at udarbejde et fælles sæt generelle administrative bestemmelser for alle Den Europæiske Unions institutioner og organer, i form af en kodeks for god forvaltningsskik. Den bør naturligvis indeholde en nærmere angivelse af de sanktioner, der vil blive anvendt i tilfælde af overtrædelser.
Den ret positive opgørelse kan imidlertid ikke skjule, at kun 3 % af de 1412 klager over fejl og forsømmelser, der blev behandlet i det forgange år, førte til en bemærkning, en løsning eller en mindelig løsning. Jeg kan i denne forbindelse ikke lade være med at dele ordførerens skeptiske holdning til det billede af virkeligheden, som disse tal giver.
Formålet med den opmærksomme behandling af klager, der indgives til ombudsmanden, er faktisk også at bidrage til en forbedring af fællesskabsinstitutionernes og -organernes virkemåde og af deres troværdighed. Det er derfor nødvendigt at udvide og styrke samarbejdet mellem ombudsmanden og Udvalget for Andragender. Det er ligeledes ønskeligt, at Kommissionen råder over tilstrækkelige kontrolmidler for at kunne forvisse sig om, at fællesskabsretten anvendes korrekt i alle medlemsstaterne.
I en retsstat med respekt for sig selv kan ombudsmandsinstitutionen kun være et supplerende middel til at sikre institutionernes korrekte adfærd. Den kan under ingen omstændigheder være det eneste middel til sikring deraf.
Det er med dette i tankerne, at jeg støtter den beslutning, som vi foreslår.

Titley
Hr. formand, jeg vil med glæde støtte denne betænkning, der handler om en ny og vigtig del af EU's institutioner, nemlig ombudsmandsinstitutionen.
Ombudsmanden udfylder et hul i vores måde at arbejde på, idet medlemmer af offentligheden nu kan klage, når de kommer ud for dårlig forvaltning fra EU-institutionernes side.
Det er gode nyheder, at i over halvdelen af de sager, der blev afsluttet sidste år, var der ikke tale om dårlig forvaltning. Ombudsmanden spillede dog stadig en vigtig rolle for offentligheden ved at anmode Kommissionen om at forbedre privatpersoners rettigheder under optakten til de retssager, der rejses som følge af klager. Det har Kommissionen nu gjort.
Man kan nemt få den tanke, at når en privatperson klager over Europa-Kommissionen, er det som Davids kamp mod Goliat i Bruxelles. Det er dog rart at vide, at privatpersoner nu har en stærk allieret, nemlig ombudsmanden, i deres kamp mod Goliat!
Betænkning af Thors
Lindqvist (ELDR), Eriksson, Seppänen og Sjöstedt (GUE/NGL), Holm og Schörling (V), Bonde, Lis Jensen, Krarup og Sandbæk (I-EDN)
Underskriverne af denne stemmeforklaring tilslutter sig fuldt ud Den Europæiske Ombudsmands initiativer vedrørende aktindsigt og dermed også Astrid Thors betænkning. Det er på tide, at EU begynder at sætte handling bag de mange smukke ord og hensigtserklæringer om åbenhed, som også er traktatfæstet. Åbenhed og gennemsigtighed er afgørende forudsætninger for et demokratisk system, så beslutningstagerne kan drages til ansvar for de beslutninger, de træffer.
Der kan gøres meget mere for at øge åbenheden i EU, hvilket også er baggrunden for Den Europæiske Ombudsmands undersøgelse. For at gøre det nemmere for borgerne at søge om aktindsigt og lette behandlingen af sager om aktindsigt skal EU's institutioner og organer have de samme generelle, klare og lettilgængelige administrative bestemmelser på dette område.
Ombudsmandens undersøgelse og henstillinger til EU's institutioner og organer om mere åbenhed er skridt i den rigtige retning. Vi håber, at EU's institutioner vil følge op på undersøgelsen og henstillingerne og arbejde for indførelsen af bedre regler om aktindsigt. Retten til aktindsigt bør efter vores opfattelse være hovedreglen i EU, ikke undtagelsen.

Ryynänen
Den første særlige rapport til Parlamentet fra Den Europæiske Ombudsmand er i sig selv et stærkt bevis på ombudsmandsinstitutionens store betydning. I opbygningen af et europæisk medborgersamfund og i udviklingen af en borgernær union er der brug for en juridisk aktør, som for den almindelige borger, manden på gaden, kan fungere som stødpude mod presset fra de bureaukratiske apparater. For Parlamentets mål er ombudsmanden en essentiel institution og person.
Emnet for ombudsmandens særlige rapport, gennemførelsen af offentlighedsprincippet i praksis, er uhyre vigtig for at bringe Unionen tættere på borgerne. Undersøgelsen, som er startet på ombudsmandens eget initiativ, har i og for sig allerede fremmet aktindsigten. Tidligere bestemmelser iværksættes nu efterhånden på en helt anden måde.
Der er alligevel meget at gøre endnu på basis af de angivne henstillinger. Åbenheden skal være det førende princip, så eventuelle begrænsninger og undtagelser, skal begrundes separat. I flere tilfælde er der tale om en ændring af hele forvaltningskulturen fra hemmelighedsfuldhed til åbenhed og fra en reel binding til gennemførelse af offentlighedsprincippet i et helhedsperspektiv.
Det er sikkert nødvendigt på denne baggrund at videreudvikle fælles forvaltningsbestemmelser for Unionens organer og institutioner. Borgerne har ret til at få oplysninger, råd og vejledning i alle spørgsmål, som har forbindelse med arbejdet i Fællesskabets organer og institutioner. Anmodningerne skal besvares snarest muligt og med et såkaldt over-én-skranke-princip eller eventuelt ved at henvise spørgeren til det rigtige organ. Hvis disse principper ikke indføres som daglige rutiner, er det forgæves at tale om den borgernære Union.
Hvad angår den egentlige aktindsigt skal der gås længere end til institutionernes interne bestemmelser. I Fællesskabets lov skal der indføres fælles bestemmelser om aktindsigt og åbenhed som en bekræftelse på forpligtelsen til at udføre arbejdet efter disse principper også i praksis.

Kompensation til afviste flypassagerer
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A4-0240/98) af Triviño for Udvalget om Transport og Turisme om Rådets forordning om ændring af forordning (EØF) nr. 295/91 om en ordning for kompensation til ruteflypassagerer, der afvises på grund af overbooking.

González Triviño
Hr. formand, mine damer og herrer, det spørgsmål, som vi skal til at drøfte, er af stor betydning for de europæiske borgere. Takket være en liberaliseringspolitik på lufttrafikområdet i de senere år har vi på samme tid oplevet et betydeligt fald i udgifterne for mange flyrejser og en anseelig stigning i antallet af rejsende. Men samtidig er der opstået mindre ønskelige følger, f.eks. stigningen i antallet af tilfælde, hvor passagerer med en gyldig billet ikke kan komme med flyet, fordi der er solgt flere billetter, end der er pladser. Dette fænomen, der i forvejen kendes under den engelske betegnelse overbooking, er en ubehagelig oplevelse for dem, der udsættes for det.
Europa-Kommissionen har besluttet at genoverveje den gældende lovgivning, der stammer fra 1991, med det dobbelte formål at garantere, at borgerne nøjagtigt kender deres rettigheder, og at tilpasse kompensationen til den materielle skade og ubehagelige oplevelse, det er at blive offer for overbooking.
Projektet, som Parlamentet drøfter, er resultatet af brede høringer med alle de interesserede parter i sektoren: brugere, forbrugere, fagforeninger, luftfartsselskaber osv.
Nærværende forslag har følgende hovedformål: ikke længere at skelne mellem ruteflyvning og anden flyvning, som med liberaliseringen af lufttransporten og nye luftfartsselskabers ankomst på markedet er blevet gammeldags, at garantere passagererne den fornødne information om deres rettigheder, hvis de afvises, selvom de har en gyldig billet, at tilpasse kompensationen i form af penge i overensstemmelse med den aktuelle økonomiske situation og at undgå, at passagere, som får aflyst en rejse af handelsmæssige årsager, er forsvarsløse og ikke modtager nogen form for kompensation.
I overensstemmelse med Kommissionen foreslår vi, at reglerne om ret til kompensation på grund af overbooking udfærdiges på klart og letforståeligt sprog og omdeles af Kommissionen til de vigtigste forbrugerorganisationer i EU. Ligeledes er det vores ønske, at en meddelelse om passagerernes rettigheder skal opsættes synligt ved indcheckningsskrankern affattet på engelsk og det eller de lokale sprog med mindst 1 cm høje bogstaver.
Det bør også fremhæves, at de billetter, som passagererne modtager som kompensation for deres trofasthed fra luftfartsselskaberne, også er dækket af denne forordning, selvom de er gratis.
Og sluttelig vil jeg sige, at de fremlagte ændringsforslag i mine øjne forbedrer Kommissionens tekst. Alle ændringsforslagene er acceptable, men jeg vil gerne kommentere ændringsforslag 10, hvor der opfordres til, at den pågældende tekst påføres billetten. Denne fremgangsmåde har en mangel, først og fremmest fordi teksten på billetterne er reguleret af et internationalt regelsæt, og det ville ikke kunne lade sig gøre eller ville være en undskyldning for luftfartsselskaberne, og dernæst fordi der allerede er mange selskaber, der ikke udsteder billetter, men derimod sender aftalen pr. fax. Derfor ville jeg erstatte »billetten« med »med billetten«. Jeg tror, at denne nuance vil gøre det muligt at komme videre med denne fremgangsmåde.
Med hensyn til ændringsforslag 23 af fru Van Dijk, som jeg lykønsker, vil jeg sige, at jeg accepterer det helt og aldeles. Denne tilføjelse skaber klarhed, og bevirker, at det af Kommissionens årlige rapport vil fremgå, hvilke luftfartsselskaber der har flest fejl. Derfor lykønsker jeg hende endnu en gang. Jeg vil også gerne bemærke, at informationen til brugerne bliver forbedret, at de sikres deres rettigheder, og at overholdelsen af forordningen er obligatorisk for selskaberne.
Tillad mig venligst, at jeg som europæisk borger og som parlamentsmedlem benytter dette indlæg til oprigtigt at takke fru Van Dijk for hendes engagement og arbejde her i Parlamentet og ønske hende, at hun i sit nye arbejde vil få samme succes med sin stædighed og styrke. Vi mister en god og arbejdsom kollega og en respekteret kvinde. Held og lykke og mange tak for Deres indsats for Den Europæiske Union. 4-223

Aparicio Sánchez
Hr. formand, Den Socialdemokratiske Gruppe støtter den veldokumenterede og glimrende betænkning af hr. González Triviño, som efter at have drøftet den i Udvalget om Transport og Turisme stiller nogle forsigtige og berigende ændringsforslag, som forbedrer forbrugernes situation.
Jeg vil gerne lykønske Kommissionen, fordi dens forslag til ændring af denne forordning er et nyt skridt fremad i dens politik vedrørende beskyttelse af forbrugerne. Processen er ind imellem langsom, men altid stabil, og vedrører i dette tilfælde en meget vigtig og specifik del af forbrugerne, nemlig passagererne på ruteflyvninger.
Det hele er baseret på en forudsætning, som man enten tror på eller ikke tror på. Vi tror på den. Den, der ejer eller leder et luftfartsselskab bør vide, at et luftfartsselskab ikke er et hvilket som helst selskab, hvad enten det er offentligt eller privat, eller blot et produktionsmiddel, der udelukkende har til formål at tjene penge, men at det derimod er en virksomhed, der leverer almennyttige produkter, og at det derfor har to karakteristika, som andre virksomheder ikke har. For det første er beskyttelsen af køberne af disse almennyttige produkter om muligt mere vigtig end beskyttelsen af en hvilken som helst anden køber af mindre nødvendige produkter. Og for det andet er iveren efter at tjene penge og virksomhedens resultatopgørelse, hvor legitime disse koncepter end er, ikke den væsentligste værdi, men de bør derimod gå hånd i hånd med en ekstraordinær grad af gennemsigtighed, lighed og handelsmæssig sikkerhed for køberen.
Men jeg bør gøre en væsentlig indvending, hr. formand. I Kommissionens forslag og i betænkningen stilles der forslag om betydelige forbedringer til fordel for forbrugerne, men der stilles ikke spørgsmålstegn ved overbooking. Der er gået tilstrækkeligt mange år til at overveje, om det er rimeligt, at det tilladte antal af for mange reservationer fortsætter. Jeg sætter ikke spørgsmålstegn ved overbookingen, som dog også bør genovervejes på et eller andet tidspunkt, men derimod ved det tilladte antal. Der er tilstrækkeligt med data til at udarbejde en statistik med henblik på at reducere det tilladte antal og endog nærme det til nul. Da dette antal pladser blev tilladt, indeholdt alle billetter en annulleringsret, og derfor var kompensationen rimelig. Men i dag er der en stor del, ca. halvdelen af passagererne, som rejser med billetter uden annulleringsret, hvilket gør, at sagen nærmer sig en hvilken som helst anden handelsmæssig transaktion.
Men okay, jeg byder revisionen af denne forordning velkommen, for overbookingen i lufttransportsektoren er i dag på grund af hyppigheden og det deraf følgende besvær den største overtrædelse, som den rejsende udsættes for, og med vedtagelsen af en initiativbetænkning for nogle få måneder siden, som jeg havde æren af at udarbejde, viste Europa-Parlamentet, at det var nødvendigt at forbedre informationen til passagererne, informationen om deres rettigheder, øge kompensationsgrænserne, udvide systemet til charterflyvninger, regulere det modsatte af overbooking, nemlig når selskaberne aflyser en flyvning på grund af et for lille antal passagerer og begrunder aflysningen med tvetydige, om ikke falske forklaringer. Næsten alt dette er medtaget i Kommissionens forslag til forordning, og det forbedres i betænkningen af González Triviño, som vi skal vedtage i morgen. Det vil De Europæiske Socialdemokraters Gruppe i Europa-Parlamentet naturligvis bidrage til.

Jarzembowski
Hr. formand, hr. kommissær, kære kolleger, så mødes vi igen i en sen aftentime, som det desværre hører sig til for os. Jeg mener, at vi kan være særdeles tilfreds med Kommissionens oplæg om kompensation til ruteflypassagerer, der afvises på grund af overbooking. PPE-gruppen støtter de fleste af forslagene til forbedring fra Udvalget om Transport og Turisme. Vi finder det især rigtigt, at de flypassagerer, som trods en gyldig flybillet med ok-status ikke kan komme med flyet på grund af overbooking, fra næste år - jeg regner med, det træder i kraft til næste år - skal have mere i kompensation, nemlig ECU 185 for flyture på op til 3.500 km og ECU 379 for flyture på over 3.500 km.
Jeg finder det endvidere rigtigt, at man nu ikke længere skelner mellem charter- og rutefly, men sondringen er ikke ophævet helt. I forbindelse med charterfly gælder det kun, hvis der er reserveret et flysæde, men ikke hvis det drejer sig om en rejse med alt inkluderet. For dem, der rejser med alt inkluderet, og som altså har reserveret til en hel gruppe, bibeholdes de gamle bestemmelser, her foretages der ingen ændringer. Det er dog rigtigt, at hvis der i et charterfly sælges en flybillet individuelt, sker der det samme og der skal betales kompensation.
Jeg finder det endvidere vigtigt, at vi informerer borgerne om deres rettigheder. Der findes udmærkede luftfartsselskaber - og det er de fleste - som, når de har foretaget overbooking, af sig selv tilbyder kompensation. Men der skal også være luftfartsselskaber, som i forbindelse med overbooking ikke gør passagereren opmærksom på, at han har krav på kompensation. Derfor er de nye bestemmelser, som vi foreslår sammen med Kommissionen, rigtige, nemlig at der skal gøres opmærksom på denne mulighed for kompensation på skilte ved den skranke, hvor passagererne går ombord i flyet.
Vi kristelige demokrater er dog uenige i nogle af forslagene fra udvalget. Vi er ikke af den opfattelse, at man i fællesskabsretten skal bestemme størrelsen af bogstaverne på disse skilte. For det første er der subsidiaritetsprincippet, og for det andet er der altså forskelle. Nogle lande har ét sprog, andre lande har flere sprog. Efter min mening går det for vidt, at vi nu fælles for alle lande fra Finland til Portugal vil slå fast, hvilken størrelse disse skilte - med angivelse af centimeter - skal have. Som Parlament bør vi her holde os tilbage. Min gruppe vil i hvert fald foreslå, at vi ikke stemmer for det punkt i morgen.
Vi vil også gerne gøre opmærksom på - og her er jeg af en lidt anden opfattelse end ordføreren - at det er rigtigt at trykke disse oplysninger som en tilføjelse på flybilletten.
Der bliver nok brug for internationale forhandlinger for at få belyst nogle punkter. Den flypassager, der får sin sekretær til at reservere gennem et rejsebureau, og over for hvem man bekræfter, at han har reserveret et flysæde, har ikke brug for oplysninger om betaling af kompensation. Men den lille mand, der reserverer sin flybillet, skal have mulighed for at læse om sine rettigheder på flybilletten.
Vi afviser endvidere kravet fra et flertal i udvalget om, at disse bestemmelser om kompensation også skal gælde i forbindelse med flyrejser fra tredjelande. Vi kan ikke skabe to slags ret. Fællesskabets luftfartsselskaber skal betale kompensation, og de amerikanske eller andre konkurrerende selskaber behøver ikke at betale kompensation. Vi bliver nødt til at klare det spørgsmål på globalt plan, for det går jo ikke, at de europæiske flyselskaber stilles ugunstigt i forhold til de amerikanske og andre flyselskaber.
Jeg mener, at det er et fair kompromis mellem passagerernes og luftfartsselskabernes interesser, og derfor skal vi alle i alt væsentligt stemme for betænkningen.

Elmalan
Hr. formand, adskillige bruger- og forbrugerorganisationer har gjort opmærksom på utilfredsheden hos de passagerer, der er ofre for overbookingen. I forhold til det samlede antal passagerer i Europa er der ganske vist kun tale om en lille procentdel, men det står alligevel fast, at denne praksis bliver mere og mere almindelig og for omfangsrig. Visse luftfartsselskaber tøver i øvrigt ikke med at gøre den til en vigtig del af deres forretningsmæssige ledelse. Under disse omstændigheder er det nødvendigt at tage fællesskabsforordningen om en ordning for kompensation til afviste flypassagerer op til fornyet overvejelse med henblik på at styrke brugernes beskyttelse og deres rettigheder og overbevise luftfartsselskaberne om ikke at anvende sådanne metoder samt sikre, at denne kritisable og for brugerne uacceptable forretningsmetode ikke gøres lovlig.
Jeg er enig i indholdet i de ændringsforslag i betænkningen af vores kollega, hr. González Triviño, som tvinger luftfartsselskaberne til at overholde strengere regler takket være en bedre kompensationsordning til fordel for brugerne og mere udførlige og tilgængelige oplysninger. Fænomenet overbooking er blevet forværret med liberaliseringen af luftfartstrafikken og den indædte konkurrence, som luftfartsselskaberne har kastet sig ud i. Flere flyvninger og kampen om at fylde flyene har fået visse luftfartsselskaber til at misbruge denne praksis. Det øger behovet for at udarbejde en opgørelse over alle de sociale og økonomiske følger af liberaliseringen af luftfartstrafikken og tage ved lære deraf, især med henblik på at genindføre et vist præg af offentlig tjeneste og opgaver af offentlig karakter i luftfartstrafikken, der bygger på en større deltagelse fra brugernes side og med nye rettigheder til kontrol og indgreb.

Van Dijk
Hr. formand, jeg vil begynde med at ønske kollega González Triviño til lykke med hans betænkning. Det er en god betænkning, og jeg vil også gerne takke ham for hans venlige ord, fordi det jo er min sidste debat i Parlamentet.
Alligevel vil jeg gerne fremdrage nogle indholdsmæssige forhold. Det er rigtigt, at jeg på vegne af min gruppe har indgivet et ændringsforslag for at få mere indsigt i, særligt for forbrugerorganisationerne, hvilke luftfartsselskaber der oftest gør sig skyldig i overbookinger, altså afviser passagererne. Offentliggørelse heraf finder luftfartsselskaberne bestemt ikke morsomt, men det er et meget effektivt middel til at gøre publikum opmærksom på, at det måske er bedre at se sig om efter et andet selskab, hvor overbookinger ikke hører til dagens orden. Det kan naturligvis ikke være sådan, at man afviser passagerer, som har bestilt plads.
Jeg vil også fremsætte en anden bemærkning. Jeg mener, det er godt, at dette forslag fra Kommissionen foreligger, og jeg er enig i ændringsforslagene af hr.González Triviño. Men jeg så også meget gerne, at der også med hensyn til de andre transportformer blev set nærmere på beskyttelsen af forbrugerne. Når man rejser med tog gennem Europa, viser det sig meget hurtigt, at der findes rejsebetingelser, der faktisk hører hjemme i det forrige århundrede og er helt forældede. Jeg har heller aldrig set et forslag fra Kommissionen om at beskytte forbrugere, der rejser med tog. Faktisk finder jeg, at det ville være en god ting, hvis vi ikke kun pusler om luftpassagererne, men også gør noget for de andre passagerer, der rejser med mere miljøvenlige transportmidler. Det finder jeg er en meget god idé, og jeg anmoder Kommissionen om at overveje det.

Formanden
Jeg vil gerne rette en særlig tak til Dem, fru Van Dijk, da dette er Deres sidste lejlighed til at udtale Dem her i salen. De skal have tak for Deres bidrag, og navnlig for den måde, hvorpå De har udført hvervet som formand for Udvalget om Kvinders Rettigheder. Det har vi alle værdsat.

Van Dam
Hr. formand, pr. 10.000 rejsende, der melder sig med en flybillet i de europæiske lufthavne, nægtes ifølge ordføreren 3-12 mennesker adgang til flyet. I procent er det ikke mange. I betragtning af det store antal flyvninger rammer det imidlertid ca. 10.000 personer om året.
Kommissionen og flertallet i Transportudvalget kræver med rette en rimelig kompensation. Det kan ske via en tilpasning af forordning 295/91.
Det er meget vigtigt, at informationen til de rejsende forbedres. Fordi de ikke kender deres rettigheder, går de ofte glip af kompensation. Kommissionens forslag skærpet med ordførerens ændringsforslag forbedrer disse forhold.
Om forslagets mange detaljer er der sagt meget. Skal beslutninger om bogstavsstørrelsen for teksten over incheckningsskranken træffes på EU-plan? Vi går ind for en konsekvent anvendelse af subsidiaritetsprincippet. Det, som medlemsstaterne selv kan gøre, skal de fortsat selv ordne. Alligevel er der i dette tilfælde ingen indvendinger imod de mange detaljer i forslaget. Det drejer sig nemlig om en forordning, der umiddelbart træder i kraft i medlemsstaterne Angivelse af detaljer er ikke kun uundgåeligt, men det sikrer også flyselskaberne i Unionen en level-playing field .
Forslaget vil blive meget bedre, hvis ændringsforslag 20 vedtages. Det fjerner det af Kommissionen foreslåede udvalg, der har til opgave at tilpasse kompensationsbeløbet til den økonomiske udvikling. Jeg er enig med ordføreren i, at endnu et nyt udvalg medfører unødvendigt bureaukrati.
Til sidst vil jeg gerne ønske ordføreren til lykke med hans klare betænkning.

Linser
Hr. formand, den nævnte forordning opnåede i sin oprindelige form ikke overalt det tilstræbte positive resultat, fordi nogle luftfartsselskaber forholdt de pågældende de nødvendige oplysninger. En beskyttelsesbestemmelse giver imidlertid kun mening, hvis de, der skal beskyttes, også kender deres rettigheder. Det skal forhindres, at luftfartsselskaberne får mulighed for at unddrage sig deres forpligtelser ved hjælp af målrettet manglende oplysning eller vildledende oplysninger. Derfor skal navnlig forslaget om, at der skal anbringes et skilt om mulighederne for at få oplysning om de gældende bestemmelser ved skranken i lufthavnen, hilses velkomment. Med henblik på omfattende og kundevenlig information ville det imidlertid for mig at se være mere fornuftigt ad denne vej også med det samme at give passagererne oplysning om den øgede kompensation, for det ville forbedre informationen væsentligt.
De ændringsforslag, som forpligter luftfartsselskaberne til på forlangende at udlevere et eksemplar af de relevante bestemmelser direkte til alle passagerer, får min fulde støtte.

Camisón Asensio
Hr. formand, alt, hvad vi sagde i går i løbet af spørgetiden til Rådet om samme emne, kunne vi gentage i dag, især med hensyn til luftfartsselskabernes pligt til at offentliggøre de rejsendes ret til kompensation i tilfælde af for mange reservationer, hvilket er et brud med den aktuelle uvidenhed, og nødvendigheden af at udarbejde et regelsæt, der dækker de skader, der opstår, når passagererne ikke når deres andre flyforbindelser.
Betænkningen af González Triviño er generelt værd at støtte. Det lykønsker vi ham med, især med hensyn til at den nuværende forordning, der stammer fra 1991, bør ændres, og også med hensyn til tilpasningen af forordningen til den udvikling, som transportsektoren har oplevet, da kravene om information af passagererne imødekommes og kompensationens størrelse øges.
Forslaget om, at passagererne for at opnå ret til kompensation bør være mødt frem i køen til indcheckning senest 30 minutter før afgang, er også meget interessant. Glem ikke, at de seneste amerikanske erfaringer viser, at det manglende fremmøde ved indcheckning er faldet fra 10 % til 8 % som følge af den bedre information.
Kravet om det lokale sprog i informationen eller størrelsen af bogstaverne på skiltene er ikke desto mindre knap så betydningsfuldt, som hr. Jarzembowski ganske udmærket forklarede.
Men lad mig slutte af med at sige, at vi støtter betænkningen.

Papayannakis
Hr. formand, først vil jeg gerne komplimentere ordføreren. Det er meget interessant, hvad han siger.
Vi lever i en tid, hvor internationaliseringen og teknologien betyder, at en flybillet koster næsten det samme som en busbillet. Det betyder, at forbrugeren er relativt dårligere beskyttet, selvom priserne er lavere. Han har færre beviser på, at han var berettiget til sin plads i flyet og vil måske også have færre muligheder for at klage og protestere, især hvis han befinder sig i et andet land og er nødt til at fremføre sin klage på et andet sprog. Jeg finder derfor ordførerens forslag meget positive, men vi bør forbedre dem på visse punkter, f.eks.. bør Unionens intervention være langt strengere i forbindelse med tredjelande, som får nemmere og nemmere ved at oprette flyruter i Europa, og hvis forpligtelsen til at yde kompensation ikke medtages i den nye formulering, bør deres tilladelse kunne rammes. Desuden bør de fællesskabsselskaber, der oprindeligt kommer fra tredjelande, også være omfattet. Det er her, der sker de største skandaler, som vi jo kender, og som jeg kan huske nogle af fra mit eget land. Og erstatningen bør betales på stedet, som der også står, også selvom selskaberne har svært ved at udbetale den med det samme, og det skal være i kontanter.
En sort liste over selskaber, der altid overbooker, er ligeledes en fremragende idé, og Kommissionen kunne måske selv overveje, hvordan den kan gennemføre den.

Amadeo
Hr. formand, det forslag, som vi behandler i dag, tager sigte på at ændre den eksisterende lovgivning om kompensation til afviste flypassagerer; på at forbedre administrationen af de problemer, der skyldes overbooking, og i den sidste ende på at beskytte borgerne mod eventuel dårlig behandling fra luftfartsselskabernes side. At blive afvist som følge af overbooking kan nemlig medføre betydelige ulemper for den rejsende.
Selvom statistikkerne indeholder tal, der ved første øjekast ser ud til at være ubetydelige, så viser de alligevel - hvis man sammenligner dem med den registrerede trafiks store omfang i de største europæiske lufthavne, som alle har mere end 5 millioner gennemrejsende passagerer årligt - at der er talrige tilfælde af afvisninger af flypassagerer. Statistikkerne rapporterer faktisk om ca. 5/10.000 tilfælde hvert år.
Dette kan naturligvis have forskellige årsager. En af de hyppigste årsager er, at der ikke er flere pladser. Den såkaldte overbooking skyldes, at selvom passagererne ofte har en bekræftet reservation, så checker de ikke ind. Hvis de betaler fuld pris, får de nemlig mulighed for fleksibilitet. Denne pris giver dem i realiteten mulighed for at annullere eller ændre reservationen uden at betale ekstra, men dette går ud over de passagerer, hvis billet ikke giver denne mulighed.
Væksten inden for luftfartssektoren, som skyldes sektorens liberalisering og at nye selskaber er dukket op på markedet, giver desuden utvivlsomt grund til at tro, at fænomenet vil blive værre. Det parlamentariske udvalg har derfor rettet sig efter de nye forslag, der tager sigte på at beskytte de tusinder af passagerer bedst muligt, som hvert år bliver afvist, selvom deres plads har været reserveret i lang tid, og på at beskytte passagererne mod den forvirring, der opstår, fordi de gældende regler for tilbagebetaling på grund af flyrejsens annullering ikke er klare nok.
Afslutningsvis vil jeg sige, at vi glæder os over disse bestemmelser, fordi de endelig sørger for at beskytte forbrugernes rettigheder på luftfartsområdet.

Stenmarck
Hr. formand, lad mig først og fremmest sige, at jeg ikke mener, at det, vi her behandler, er noget, EU eller Europa-Parlamentet skal beskæftige sig med. Når vi nu arbejder for at opnå et indre marked, mener jeg, at vi skal være meget forsigtige med at regulere det i detaljer. Dermed også sagt, at min principielle indstilling er, at dette kan og skal luftfartsselskaberne faktisk selv klare. Det må være muligt for et luftfartsselskab at vise, at det er bedre end et andet.
At udbetale erstatning ved overbookning er egentlig et konkurrencemiddel ligesom alle andre konkurrencemidler. Der er altid nogen, der siger, at konkurrencen ikke fungerer i luftfartssektoren. Jeg er klar over, at der er visse mangler i den henseende. Den bedste måde at få luftfartsselskaberne til at behandle sine passagerer ordentligt på er imidlertid at sørge for, at konkurrencen bliver bedre på flere ruter, end den er i dag. Så vælger man et andet selskab, hvis man ikke er tilfreds. Så fungerer systemet i alle andre henseender.
Det forudsætter, at Kommissionen bruger tid og kræfter på noget væsentligt i stedet for, f.eks. på at fremlægge et forslag om fordeling af slots . Det ville være interessant i dag at få et svar om dette fra den ansvarlige kommissær.
Jeg må erkende, at jeg finder det særdeles flovt, når vi som Europa-Parlament skal tage stilling til et forslag fra Kommissionen, som siger, at informationen i lufthavnene skal ved en meddelelse, «med bogstaver på mindst to centimeters højde«. Desværre bliver det kun marginalt bedre af, at ordføreren siger, at det er nok med en centimeter. Åbenbart mener både Kommissionen og ordføreren, at folk uden for denne bygning, ikke selv kan finde ud af, hvordan de skal informere deres passagerer. Hvis kommissæren da ikke laver sjov med os, så er den bedste måde at behandle netop denne artikel på at sende den ned i den første den bedste papirkurv. Vi har store og afgørende spørgsmål at bruge tid og kræfter på, ikke mindst når det gælder flyvning og transportsektoren. Lad os få mulighed for at koncentrere os om dem!
Kinnock, Neil, medlem af Kommissionen. (EN) Hr. formand, heldigvis kan man hverken her eller i andre parlamenter pålægges at betale kompensation for at overskride tiden. Ellers ville vi være meget fattigere.
Før jeg svarer på forhandlingen om betænkningen af González Triviño vil jeg, som andre før mig, også sige, at jeg er meget ked af, at fru Van Dijk forlader Parlamentet. Jeg ved, at hun selv har ønsket det, og det er jo nok sådan, alle politikere gerne vil forlade Parlamentet - efter eget ønske, og ikke efter vælgernes. Jeg ønsker hende al mulig held og lykke i den nye rolle. Jeg må sige, at i løbet af de tre et halvt år vi har arbejdet sammen, er min beundring af hende som en fremragende parlamentariker og en meget pålidelig og progressiv kollega vokset. Jeg håber, at hun også bliver lykkelig og tilfreds i fremtiden.
Jeg vil også gerne takke Udvalget om Transport og Turisme og især ordføreren, hr. González Triviño, for den fremragende betænkning om kompensation til afviste flypassagerer. Hr. Stenmarck sagde jo, at han er flov over den. Han ville sikkert blive meget mere flov, hvis han ikke blev informeret godt nok om sine rettigheder som forbruger, og være ved at gå til af flovhed, hvis han blev afvist fra en flyafgang og ikke havde et tilstrækkeligt pålideligt regelsæt at støtte sig til, så han i et sådant tilfælde kunne udøve sine rettigheder som forbruger.
Selvom meddelelsens størrelse tilsyneladende er en meget lille detalje, er jeg sikker på, at der er forbrugere, som, hvis der var store forskelle inden for det indre marked, ville blive fornærmet over afvisningen og lægge sag an, hvilket ville være tidskrævende og dyrt, og så ikke engang have garanti for, at deres rettigheder kunne forsvares godt nok. Det er måske nok en mikroskopisk detalje for et så oplyst og intelligent menneske som hr. Stenmarck, men vi andre er glade for at have visse rettigheder, som vi kan stole på.
Luftfartsselskabernes praksis indebærer, at overbooking desværre ikke kan undgås. Det er så vores pligt at sikre, at de passagerer, som afvises, selvom de har en gyldig og bekræftet billet eller lignende, kompenseres for det besvær, de har haft, som i visse tilfælde kan være ganske omfattende.
Reglerne i forordningen om en ordning for kompensation til ruteflypassagerer, der afvises på grund af overbooking, fra 1991 har jo sikret passagerernes interesser, men der er bestemt behov for en række forbedringer på baggrund af den seneste udvikling i sektoren og at alt for mange luftfartsselskaber ikke anvender forordningen. Dette forslag medfører derfor en forbedring og opdatering af de eksisterende regler ved at sikre bedre information af passagerer, øge kompensationens størrelse i overensstemmelse med den økonomiske udvikling siden 1991 og ved at tage højde for den forholdsvis nye udvikling inden for passagerflyvning, f.eks. fælles rutenumre, elektroniske billetter og mindre skelnen mellem ruteflyvning og anden flyvning.
Det spiller alt sammen en vigtig rolle for at vi kan vise passagererne, at de får noget konkret ud af Fællesskabets regler om flyvning, ikke kun gennem lavere priser og flere afgange på mange ruter, men også bedre service og forbrugerbeskyttelse. Hr. Stenmarck og resten af Parlamentet kan være forvisset om, at vi ikke vil sylte sagen eller nøjes med at koncentrere os om billetpriser. De andre emner, der blev nævnt i denne forhandling, f.eks. slots og overholdelse af tidsplaner, er vi hele tiden opmærksomme på og gør noget ved, lige som mange parlamentsmedlemmer. Vi håber, at vi også på disse områder kan spore fremskridt. Når vi fremmer de forslag, der i dag forelægges Parlamentet, betyder det ikke, at vi på nogen måde distraheres fra disse vigtige aktiviteter.
Jeg har til min store glæde bemærket, at Udvalget om Transport og Turisme tilslutter sig Kommissionens udtalelse, eftersom mange af udvalgets ændringsforslag støtter vores tilgang. Derfor er det mig en glæde at sige, at Kommissionen accepterer ændringsforslag 4, 7, 11, 12, 18, 21, 22 og 23. Kommissionen accepterer også principielt, dog i en lidt anden formulering, ændringsforslag 3 og 8, første afsnit, da de afklarer, at der kan være tale om restriktioner af kapacitet ud fra helt berettigede sikkerhedshensyn.
Ændringsforslag 5 og 19, som udvider forordningens anvendelsesområde til at omfatte fællesskabsfly, der returnerer fra tredjelande, kan også accepteres i princippet. Det samme gælder ændringforslag 6, som nøjagtigt definerer luftfartsselskabets ansvar for at finde frem til passagerer, der stadig befinder sig i køen på tidspunktet for lukning af incheckningsskranken. Ændringsforslag 13 kan accepteres, da det understreger, at selv luftfartsselskabets repræsentant i lufthavnen betragtes som luftfartsselskab i denne forbindelse. Ændringsforslag 15 og 20 repræsenterer en forenkling, idet forslaget om et nyt udvalg erstattes med et eksisterende udvalg. Det kan vi også acceptere, og det samme gælder ændringsforslag 17 med yderligere muligheder for udbetaling af kompensation. Kommissionen kan også delvis acceptere ændringsforslag 9, der indfører et forbedret grundlag for bedre forbrugeroplysning.
Der er dog visse ændringsforslag, som vi ikke kan acceptere. Jeg vil kort gennemgå dem sammen med vores begrundelse. Vi kan ikke acceptere ændringsforslag 1. Vi mener, at det giver bedre klarhed og gennemsigtighed at anføre en indcheckningsfrist på mindst 30 minutter i forordningen. Ændringsforslag 2 om informering af passagererne kan ikke accepteres, da der allerede er en sådan forpligtelse i den nuværende forordning. Tredje afsnit af ændringsforslag 8 kan ikke accepteres, fordi selvom passagerer kan vælge en plads på en lavere klasse, afvises de stadig på den klasse, som de ifølge billetten er berettiget til. Derfor bør sådanne passagerer få passende kompensation.
Ændringsforslag 10, andet og tredje afsnit, indebærer unødvendigt bureaukrati og gør, at meddelelserne bliver svære at læse, især for folk som mig, der bruger briller. Desuden indebærer det, at der skal være en meddelelse på billetten, hvilket efter Kommissionens opfattelse ikke kan lade sig gøre. Endelig kan jeg ikke acceptere ændringsforslag 14 og 16, da de i visse tilfælde ville indebære, at luftfartsselskabet skulle udbetale mere i kompensation, end passageren egentlig har betalt for billetten - den såkaldte bingoordning. Måske skulle vi lovgive på dette område.
Afslutningsvis kan jeg dog bifalde de fleste af de ændringsforslag, som gør Kommissionen i stand til at styrke forordningsforslaget, og jeg vil gerne igen takke hr. González Triviño og Udvalget om Transport og Turisme for deres konstruktive og oplyste arbejde. Det vil uden tvivl bidrage positivt til fremtidens drøftelser i Transportrådet.

Formanden
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 9.00.

Strukturfondsprogrammerne til og med 1999
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A4-0214/98) af Howitt for Udvalget om Regionalpolitik om Kommissionens retningslinjer for prioriteringer med henblik på tilpasning af strukturfondsprogrammerne indtil udgangen af 1999 (C4-0640/97).

Howitt
Hr. formand, min betænkning om retningslinjer med henblik på tilpasning af strukturfondsprogrammerne drejer sig måske ved første øjekast om et tørt og teknisk emne. I virkeligheden skal vi drøfte her i aften, hvordan vi kan gøre de europæiske støtteprogrammer mere effektive, så vi bedre kan opfylde målsætningen om at skabe beskæftigelse og velstand; hvordan og hvorfor de adskiller sig fra den regionale støtte, der allerede er vedtaget i medlemsstaterne; hvordan vi kan få en ægte dialog i gang på lokalt plan i regioner over hele Europa med reel udveksling af optimal praksis og fremme af kvalitet for alle; og måske først og fremmest, hvordan vi kan smøre beslutningsprocessens maskineri, så hele systemet kører lettere på alle niveauer.
Som det tydeligt fremgår af betænkningen, så er det første forsøg på at indføre retningslinjer for strukturfondene principielt rigtigt, og hensigten er god nok, men vi må lære af det: Retningslinjerne blev offentliggjort med fire års forsinkelse i Merseyside og andre steder, efter at de ændringer, som retningslinjerne skulle bevirke, allerede var indført; teksten var massiv og svært tilgængelig; 27 forskellige områder blev defineret som prioriteringer - alt for mange til, at de kunne overvejes seriøst, og teksten blev kun distribueret gennem medlemsstaternes regeringer, hvis den da overhovedet blev det. En undersøgelse, som jeg udførte i samarbejde med 11 lokale og regionale interesseorganisationer over hele Europa, viste således, at 40 % aldrig havde hørt om retningslinjerne og ikke en eneste kendte til de positive ændringer, som retningslinjerne har medført.
Helt alvorligt må jeg sige, at det her er lige vand på EU-modstandernes mølle, og på dette område må Europa tage sig sammen. I aften fremlægger vi en række praktiske forslag med netop det formål, som jeg håber, at De, hr. kommissær, kan tilslutte Dem.
Nu vil jeg koncentrere mig om tre spørgsmål, som repræsenterer en mere alvorlig udfordring. For det første den juridiske status af Kommissionens forslag. De lokale og regionale myndigheder hævder, at det har været en gråzone, hvor Kommissionen selv har forsøgt at udnytte tvetydigheden. Vi har bestilt en juridisk udtalelse fra Parlamentets Juridiske Tjeneste, hvoraf det fremgår, at Kommissionen i artikel 9, stk.4, i forslaget til forordning om strukturfondene tilstræber, at retningslinjerne skal være et retligt bindende instrument, på baggrund af Den Europæiske Domstols dom fra maj 1970 om væsentlige regler og retspraksis i øvrigt. Kommissionen leder ganske enkelt efter en bagdør, så den kan indføre regler om europæiske strukturfonde uden behørig tilslutning fra medlemsstaterne gennem Ministerrådet, og uden at sagen underkastes en nøje gennemgang i Europa-Parlamentet.
Her i aften beder vi Dem sige, at De gerne vil tage spørgsmålet op til fornyet overvejelse, og at rådgivning betyder rådgivning, ikke yderligere regler, der ikke er behov for, og som i sidste ende kun er til besvær.
For det andet giver denne forhandling os en chance for at gå til angreb på den forsinkelseskultur, der efterhånden er blevet standard for disse programmer: Forsinket aftale om programmet, forsinket tilslutning til programmeringsdokumenterne for de enkelte lande, forsinket opfordring til at ansøge, alt for korte tidsfrister, forsinket meddelelse af godkendelse, og endnu mere forsinket udbetaling af midlerne - alt for ofte alt for sent for dem, der har brug for pengene, men aldrig for sent til, at vi kan gøre noget ved det.
Derfor opfordrer vi her i aften Kommissionen til at offentliggøre de nye foreslåede retningslinjer ni måneder - og helst seks måneder - før ansøgningsfristen for programmerne. Det vil sige senest den 31. december 1998 for det næste strukturfondsprogram. Hvis Kommissionen ikke gør det, kan programmet ikke starte til tiden. Det skal det. Jeg håber, at vi får en klar udmelding fra Kommissionen om dette.
For det tredje, hvordan kan vi drøfte tilpasninger op til programmernes afslutningstidspunkt, uden at se manglerne på dette område? Når vi nu skal forhandle om det næste strukturfondsprogram fra 1999 og frem, er der stadig 51 programmer i Det Forenede Kongerige og 58 i Frankrig, som ikke er afsluttet i den forrige strukturfondsperiode indtil 1993. I øjeblikket har Det Forenede Kongerige GBP 120 millioner (ECU 150 millioner) til gode i regional støtte under projekter fra Den Europæiske Fond for Regionaludvikling, som faktisk blev afsluttet i årene 1994-1996. I min egen region i øst udløber fristen for udbetaling af de midler, vi har bedt om, faktisk i denne uge; projekter i den nordøstlige del får kun støtte til 45 % af omkostningerne; offentlige projekter får kun støtte til en tredjedel af deres omkostninger i den sydvestlige del, og der er mange andre lignende eksempler over hele Den Europæiske Union.
I aften vil Parlamentet igen erklære sin vilje til at sætte en stopper for denne rykvise fremgangsmåde inden for regionalstøtte i Europa, for at sikre kontinuitet, hvor det er muligt, og ellers en glidende overgang. Det kan vi kun ved at planlægge i god tid. Vi opfordrer Kommissionen til at sikre, at de nye retningslinjer giver mulighed for det.

González Álvarez
Hr. formand, jeg vil allerførst sige, at jeg kan tilslutte mig betænkningen af ordføreren for Udvalget om Regionalpolitik, hr. Howitt. Men jeg vil især insistere på, at Kommissionens retningslinjer for prioriteringer med hensyn til strukturfondene skal være klare, koncise og let forståelige. De bør også om muligt stå i et enkelt dokument, og distributionen af dem bør også være tilstrækkelig, for hr. Howitt har, efter have foretaget en undersøgelse i forskellige dele af EU, i sin betænkning gjort opmærksom på, at retningslinjerne modtages i regionerne på en forvirrende måde og for sent, og at de ind imellem ingen indflydelse har på de projekter, som igangsættes. Jeg mener derfor, at der er tale om et prioriteringsspørgsmål.
Jeg er også enig med ham i de tre horisontale spørgsmål: beskæftigelsen, miljøet og lige muligheder. I Amsterdam-traktaten blev disse tre emner klart knyttet til EU's andre politikker.
Udvalget om Beskæftigelse og Sociale Anliggender forelægger en række forslag og beklager først og fremmest, at det ikke råder over resultatet af midtvejsevalueringen af fondene, har ringe kendskab til den virkelige anvendelse af mål 4, at der ikke findes statistiske oplysninger om fondenes virke med hensyn til lige muligheder og integration af handicappede personer og ej heller om fondenes virke på de nye »beskæftigelseskilder«. I går drøftede vi betænkningen af fru Hulthén, og vi bemærkede, at miljøet i forbindelse med jobskabelse er en væsentlig kilde. Faktisk regner OECD med, at antallet af ansatte i miljøsektoren i de kommende år sandsynligvis vil stige med 5, 5 %. Hvis man ser på, hvor lidt beskæftigelsen i andre sektorer stiger, er dette spørgsmål fundamentalt.
Vi opfordrer også til gennemsigtighed, deltagelse og konstant hensyntagen til lige muligheder og miljøprojekter. Vi ønsker en ligevægt mellem beskæftigelsespolitikkerne og de økonomiske politikker, som har tendens til at reducere beskæftigelsen. Det er ikke første gang, at regioner som Asturien, hvor jeg bor, modtager støtte fra mål 1, nogle gange fra andre mål og ind imellem fra fællesskabsinitiativer, og ikke desto mindre er det en region i modgang, hvor der træffes beslutninger om økonomiske politikker, som medfører nedgang i beskæftigelsen.
Der bør også findes en ligevægt mellem budgetterne til infrastruktur, som plejer at skabe midlertidige arbejdspladser, støtten til små og mellemstore virksomheder, de nye beskæftigelseskilder og lokale udviklings- og beskæftigelsesinitiativer osv., som skaber mere vedvarende arbejdspladser.
Fondene bør fremme tjenester for børn og ældre personer, det vil sige, at der bør tages hensyn til projekter, som senere letter lige adgang til arbejde for kvinder og mænd.
Lad mig slutte af, hr. formand, med at sige, at vi har brug for et større budget på miljøområdet, for mål 2 bruger kun 5, 2 % på området, og for de lokale og regionale myndigheders deltagelse i de projekter, som har et miljømæssigt formål, for det er af grundlæggende betydning, at de sørger for, at miljøprincipperne ikke overtrædes.

Botz
Hr. formand, hr. kommissær, ordføreren har ydet et meget værdifuldt bidrag til drøftelsen også af reformen af strukturfondene - selvom han formelt ikke skulle gøre det. Hvis det forholder sig sådan, at disse retningslinjer skal genspejle strukturfondenes mål og europæiske dimension, hvis de altså virkelig også opstiller prioriteter for udarbejdelsen af programmer, må der naturligvis ikke være for mange af dem. Retningslinjer må ikke blive til forvirringslinjer!
I punkt 7 i beslutningsforslaget kan man få det indtryk, at man alligevel ved disse retningslinjer forstår meget specifikke kvantitative indikatorer, det vil sige konkrete tal og kvoter. Det vil jeg gerne advare stærkt imod, for jeg tror, at man kan opfylde europæiske retningslinjer, selvom man eventuelt knap nok rammer konkrete forud fastsatte tal. Bag ved det gemmer sig - det ved vi naturligvis alle - problemet med Kommissionens forslag om en reserve på 10 %. For der opstår helt konkret spørgsmålet om, på hvilket grundlag Kommissionen - når vi måske til næste år træffer afgørelse i den retning - på hvilket grundlag Kommisionen altså for fremtiden vil afgøre, om der er tale om et sådant fradrag for en medlemsstat og disse midler dernæst fordeles blandt andre regioner. Hvis det skal gælde, skal det kun være, hvis retningslinjer, og ikke kun punktvise talangivelser, virkelig ikke opfyldes. Det skal i så fald virkelig dreje sig om, at nogle få vigtige europæiske retningslinjer ikke er opfyldt.
Hvis medlemsstaterne for fremtiden - således som det jo er tanken og som Europa-Parlamentet også ønsker - virkelig skal have større spillerum i forbindelse med den nationale gennemførelse af europæiske programmer, må disse retningslinjer netop heller ikke være for detaljerede og for talrige. Ellers ville vi ganske vist formelt give medlemsstaterne og regionerne større spillerum, men vi ville ikke gøre det med hensyn til detaljer.
Til slut vil jeg gerne udtrykkelig takke hr. Howitt - selvom vi nu er ret så få i mødesalen - for det, han har gjort. Den, der nemlig læser denne betænkning udførligt - og det henstiller jeg til kollegerne at gøre - vil konstatere, at hr. Howitt ikke kun formelt har gjort sig sine tanker, han har virkelig talt med alle, lige fra de ledende tjenestemænd på kommissionsniveau til dem, der arbejder med projekterne i medlemsstaterne, og noteret mange idéer ned, og jeg henstiller til alle, da vi jo skal deltage i den kommende debat, at læse den meget grundigt!

Bianco
Hr. formand, hr. kommissær, strukturfondene har været et særlig vigtigt kapitel i Fællesskabets politik, og der er ingen tvivl om, at de har ført til betydelige resultater, når det gælder om at skabe fremgang i visse regioner, som på grund af historien eller traditionerne har været i tilbagegang.
Vi står i øjeblikket foran et overgangsår, og hvis man tilføjer nogle alt for stive retningslinjer, risikerer man skabe en slags blokering i stedet for yderligere fremgang. Jeg er også overbevist om, at betænkningen af hr. Howitt indeholder nogle meget relevante oplysninger, og at den angiver et forløb, som det uden tvivl vil være fornuftigt at følge. Der er dog efter min mening et problem med hensyn til forbindelsen mellem de retningslinjer, der skal følges frem til programmets afslutning i 1999, og så retningslinjerne for det nye program, der kommer til at gælde fra år 2000 til 2006.
Visse kriterier skal lægges meget klart fast lige fra starten. Netop på grund af den rolle, som regionerne og også staterne har spillet, så tror jeg ikke, at man kan undvære en dialog, der udgår fra neden. At opstille nogle retningslinjer er uden tvivl nyttigt, så man kan fastlægge nogle fælles retningslinjer inden for Den Europæiske Union med henblik på at nå nogle bestemte fælles mål, men man skal ikke undervurdere regionernes livskraft. Det er en livskraft, som netop skyldes den enkelte stats evne til at identificere de problemer, der skal løses, og de programmes, der skal udarbejdes.
Det grundlæggende kriterium i traktaten, der har at gøre med det sociale spørgsmål, tildeler denne vigtige rolle til staterne og regionerne, der i øvrigt har bevist, at de er meget livskraftige. Det er et aspekt, som man absolut ikke må glemme, og som man skal holde sig for øje.
Der er i øvrigt andre oplysninger i betænkningen, som forekommer mig at være meget vigtige, nemlig klarheden, hurtigheden, den information, der skal videregives, samt evnen til at gøre de talrige oplysninger til en del af nogle yderst seriøse aspekter. Der er ingen tvivl om, at retningslinjerne er positive, men de skal også tage højde for disse krav.

Ryynänen
Hr. formand, Kommissionen mål at fremme et helt Europa omfattende regionalpolitik ved hjælp af fælles retningslinjer skal selvfølgelig have opbakning. Som det gøres i hr. Howitts betænkning, er der grund til at spørge, hvad retningslinjerne skal bruges til og om disse mål bliver realiseret på den foreslåede måde. Der er jo på en måde tale om en referenceramme for ændring af programmer.
Jeg synes, at det er meget vigtigt, at retningslinjerne navnlig anvendes til udvikling af regionalpolitikkens kvalitet. I bedste fald kan de danne et rådgivende middel, hvorved der kan udveksles erfaringer om de bedste praksisser og på den måde kan programmernes effektivitet øges. Dette kræver imidlertid forbedringer i praksis, specielt set fra de regionale aktørers synsvinkel.
Situationen i dag og det store omfang af forskellige retningslinjer er unægtelig meget indviklet. Kommissionen skal klart foreslå de primære mål i ét dokument. Ligeledes skal man kunne blive fri for Kommissionens ændringskrav, som stilles så sent, at de kun forårsager forsinkelser og frustrationer. Retningslinjerne skal offentliggøres i god tid, hvis det ønskes, at de skal have nogen reel indvirkning på planlægningen af programmerne. For den kommende programperiodes vedkommende vil det betyde en aftale inden udgangen af dette år. Derudover skal oplysning og uddannelse forøges på regionalniveauet, hvis retningslinjernes indflydelse ønskes effektueret.
Netop som ordføreren har foreslået, bør der også være en strategi for fortsættelsen af støtten, foranstaltninger i overgangsperioden eller til programmets ophør på et bestemt område. En ordentlig strategi for en overgangsperiode kan forebygge mange problemer som forsinkelser, mangel på resultatsansvar og misbrug af midler, som i dag er en beklagelig virkelighed.
Fordi forholdene i medlemsstaterne og regionerne er meget forskellige, er det nødvendigt at kunne bevare en vis fleksibilitet selv i disse fælles retningslinjer og mål. De vigtigste prioritetsområder, som f.eks. beskæftigelse, miljø og ligelige muligheder, vil sikkert drage nytte af klare fælles indikatorer.

Schroedter
Hr. formand, jeg siger tak til hr. Howitt for denne betænkning. Der var jo ikke mere at hente, når Europa-Parlamentet blev hørt så sent. Jeg må helt ærligt sige, at jeg er meget skuffet over, at fru Wulf-Mathies ikke er til stede. Søger hun måske at undgå denne diskussion?
Stridens æble er, om retningslinjerne er retligt bindende. Den strid tager vi med ind i den nye forordning. Det mest oplysende er virkelig de spørgsmål, ordføreren stiller i begrundelsen. Retningslinjerne er i praksis ikke det papir værd, de er skrevet på. Medlemsstaterne ignorerer dem. Kommissionen insisterer heller ikke på, at de anvendes som retningslinjer for overholdelsen af de europæiske mål og den europæiske samhørighedspolitik. Det må vurderes meget kritisk ud fra den synsvinkel, at retningslinjerne for fremtiden skal danne centrum i den europæiske strukturpolitik, og at de så på en vis måde også skal danne centrum i en strukturfondsforordning, for at der overhovedet stadig kan være tale om europæisk samhørighedspolitik.
Kommissionen har jo i den nye forordning foretaget en omfordeling af opgaverne. Det var en meget meningsfuld historie, men når den begrænser sig til opstilling af rammer og til kontrol, har den brug for retningslinjerne som gelænder. Hvis disse retningslinjer ikke får central betydning, bliver der ikke tale om nogen europæisk samhørighedspolitik. Det er meget, meget farligt at komme til at ødelægge den vigtigste bro, vi har.
Bæredygtig udvikling, lige muligheder og beskæftigelse opnås kun, hvis de er et fælles mål. Dette fælles mål har også brug for fælles veje, selvom de lokalt, i regionerne betrædes forskelligt.
Det er derfor meget vigtigt, at vi intensivt fortsætter denne drøftelse. Vi ved, at mange medlemsstater ikke vil have retningslinjer. Det er en tilstrækkeligt tungtvejende grund til her at udvikle dem til et centralt instrument.

Taubira-Delannon
Hr. formand, hr. kommissær, jeg vil i mit indlæg fokusere på et af aspekterne i den udmærkede betænkning af Howitt og især på Kommissionens retningslinjer, som efter sigende endnu en gang kunne betyde, at det retlige grundlag, som denne strenge lovgivning er bygget på, ikke synes særlig klart.
Allerførst vil jeg minde om, at strukturfondene er en selvstændig og effektiv ordning på grund af flere ting, nemlig opdelingen i målområder under hensyntagen til de regionale skævheder, strukturfondenes til tider eksemplariske funktion for regionalpolitikken, fordi de virkelig har bevirket en strukturering gennem infrastrukturen, som har medført integration af territorier, gennem hjælp og støtte til de økonomiske aktiviteter, især i landområder og hovedsagelig inden for diversifikation af landbrugssektoren, gennem hjælp til uddannelse og omlægning, som har været en stor støtte for beskæftigelsen. Det er sket på en interessant måde, for Samrådsproceduren hviler på de regionale udviklingsplaner og de samlede programmeringsdokumenter, SPD'er, hvis varighed og regelmæssighed i dag er fastsat og godt indarbejdet.
Principperne, som er lagt til grund ved udarbejdelsen, er også interessante, især additionalitetsprincippet, som medfører synergi mellem indgrebene fra medlemsstaterne, de regionale myndigheder og EU, princippet om kompabilitet med teksterne, forordningerne, men også med Unionens overordnede principper, f.eks. prioriteringerne inden for miljø, beskæftigelse og lige muligheder for kvinder og mænd samt med nærhedsprincippet i regionalpolitikken, som på beundringsværdig vis illustrerer sin berettigelse og effektivitet.
Nu kommer vi til instrumenterne, og her tænker jeg på den fællesskabsstøtteramme, som sikrer en syntese og en sammenhæng i programmet og ligeledes i de operationnelle programmer, hvor der er behov for gennemførelsesbestemmelser. Det er klart, at der stadig kan gøres mange fremskridt med hensyn til evaluering, ikke kun ved udarbejdelse af traktaterne, men også ved fastsættelse af fristerne for offentliggørelse af disse evalueringer, for at de kan være brugbare.
Det er helt igennem logisk og endog beroligende, at Kommissionen på dette niveau bestræber sig på at bevare EU's bestræbelser på at forandre retningslinjerne for regionalpolitikkerne og brugen af strukturfondene. Dette medfører naturligvis spørgsmålet om legitimitet, som jeg nævnte for et øjeblik siden med hensyn til retsgrundlaget, men også om EuropaParlamentets deltagelse og aktive bidrag som politisk instans og dermed dets bidrag til fastlæggelsen af disse retningslinjer.
Under alle omstændigheder drejer det sig især om at finde en ligevægt, der uden tvivl vil være skrøbelig, mellem et princip, nemlig subsidiaritetsprincippet, der ikke kan sættes spørgsmålstegn ved, og målsætningen om samhørighed, der nødvendigvis har behov for en samordnet indsats, endog tilpasninger.
Der står meget på spil, for det drejer sig om at nå frem til et tydeligt kompromis mellem den nødvendige samordning og økonomiernes trang til at være uafhængige.

Nicholson
Hr. formand, jeg bifalder betænkningen og lykønsker hermed ordføreren med hans arbejde og indsats for at indhente oplysninger så mange steder som muligt for at finde ud af, hvordan retningslinjerne for strukturfondsprogrammerne generelt fungerer.
Jeg regner med, at Kommissionen vil tage Howitt-betænkningen, der drøftes i Parlamentet her i aften, til grundig efterretning, for hr. Howitt har ikke alene identificeret problemområder, men også anført konstruktiv kritik om, hvordan problemerne kan gribes an, så retningslinjerne kan fungere mere effektivt og dermed bidrage til øget gennemsigtighed og effektivitet.
Jeg tilslutter mig det synspunkt, at der skal være en vis fleksibilitet for at tage højde for de forskellige forhold i de enkelte medlemsstater. Hvis der er alt for mange retningslinjer, skal problemet løses uden at forpligte medlemsstaterne til accept af noget, som kan vise sig at være ensretning imod deres interesse. En forenkling skal være mere end et fint og ordentligt system i Bruxelles, som ikke er så nemt at anvende på medlemsstatsplan.
Ordføreren har forsikret Dem om, at de nuværende programmer skal afsluttes effektivt og fremtidige programmer afklares mere detaljeret. Det er uacceptabelt, at der blev udstedt regler uden behørigt retsgrundlag, og at de for en stor del ikke blev læst. Kommissionen kan naturligvis hævde, at den jo begav sig ud på ukendt territorium, så man burde forvente en vis overbærenhed, når nu retningslinjerne var et eksperiment. Det er ikke et fyldestgørende svar til Europas borgere, som vi jo alle i sidste ende skal stå til ansvar for. Kommissionen har stor erfaring og ekspertise inden for tilsvarende områder, så vi vil ikke tillade, at den over for os bræger op om, at der er et stykke arbejde, der skal gøres, så vi må hellere få det gjort. Jeg vil gerne bede Kommissionen om at tage højde for det.

Brittan, Sir Leon
Hr. formand, jeg vil gerne takke Parlamentet og især hr. Howitt for dette vigtige forslag til en betænkning og beslutning. Trods visse kritiske bemærkninger i betænkningen, hovedsagelig om tidspunkt og format af Kommissionens retningslinjer, er der meget i beslutningsforslaget, som vi kan tilslutte os. Beslutningen gengiver f.eks. det overordnede formål med reningslinjerne, nemlig at skabe en generel politik og en prioriteringsramme for tilpasning af de nuværende programmer. Hensigten har aldrig været at røre ved projekter, som allerede er i gang og forløber tilfredsstillende.
Betænkningen anerkender, at selvom retningslinjerne er et middel til at fastsætte prioriteringer for Unionen som helhed, skal der også tages højde for lokale forhold ved beslutning om tilpasning af programmer, og det bekræftes i retningslinjerne.
Tilsvarende går vi helt ind for beslutningens forslag om, at retningslinjerne bør betragtes som et redskab til udveksling af optimal praksis mellem alle partnere på regionalt, nationalt og europæisk plan, og at dette aspekt med fordel kan forstærkes i fremtidige retningslinjer fra Kommissionen for næste programmeringsperiode.
Hvad angår retningslinjernes rådgivende karakter, så vil jeg gerne sige, at hensigten hele tiden har været, at retninglinjene kun skulle fungere som generelle rammer. Hvad angår deres juridiske status, så har Kommissionen hele tiden understreget, at de er vejledende, samt den rolle, tilsynsudvalg og andre relevante myndigheder spiller ved tilpasning af programmerne. Retningslinjerne var faktisk en reaktion på en anmodning fra medlemsstaterne selv til Kommissionen om at formulere en vejledende politik, i overensstemmelse med nærhedsprincippet, for at lette midtvejsevalueringen af programmerne. Derfor har retningslinjerne hverken den ildevarslende hensigt eller den ildevarslende effekt, som visse personer har frygtet eller hævdet.
Det blev især understreget, at eventuelle ændringer af mål-1- og mål-6-programmer skulle tilstræbe jobskabelse. Det er helt klart det, som retningslinjene har forsøgt. Derfor kan Kommissionen ikke tilslutte sig det synspunkt, at den sociale økonomi og nye beskæftigelseskilder ikke er behandlet tilstrækkeligt i retningslinjerne.
En betydelig del af dokumentet handler om fremme af lokalt potentiale gennem lokale udviklings- og beskæftigelsesinitiativer. Retningslinjerne fremhæver f.eks. virksomhedernes muligheder for at få udbytte af nichemarkedsføring af lokale kvalitetsprodukter og -tjenesteydelser, og de understreger også potentialet i kooperativer, gensidige selskaber, foreninger og fonde.
Aktioner inden for lige muligheder er hovedsagelig blevet finansieret af Den Europæiske Socialfond, men Kommissionen er enig med ordføreren i, at sådanne horisontale aspekter skal medtages på alle områder, der støttes af fondene. Det gælder også f.eks. miljøområdet og bæredygtig udvikling. Men det skal medlemsstaterne selv tage højde for, når de sammensætter deres programmer, eftersom retningslinjerne skal gælde alle fondene.
En del af de resterende punkter i beslutningen omhandler ikke retningslinjerne med henblik på tilpasning af de nuværende programmer, men Kommissionens forslag til fremtidige retningslinjer i henhold til artikel 9, stk. 4, i Kommissionens forslag til forordning om strukturfondene efter 1999. Som ordføreren anfører i sin betænkning, så er hensigten ikke her at foregribe drøftelser af de reformer, der gennemføres andre steder. Jeg er dog sikker på, at Kommissionen tager til efterretning, at der er behov for at gøre fremtidige retningslinjer mere rettidige og læservenlige, selvom jeg ikke er enig i, at midtvejsevalueringen næsten var afsluttet, før disse retningslinjer blev udstedt.

Formanden
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 9.00.

Sikkerhed i elektronisk kommunikation
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A4-0189/98) af Ullmann for Udvalget om Retlige Anliggender og Borgernes Rettigheder om meddelelse fra Kommissionen, Rådet og Europa-Parlamentet, Det Økonomiske og Sociale Udvalg og Regionsudvalget om sikkerhed og tillid i elektronisk kommunikation, imod europæiske rammer for digitale signaturer og kryptering (KOM(97)0503 - C4-0648/97).

Ullmann
Hr. formand, den digitale underskrifts retlige ligestilling med den traditionelle skriftlige form er kernen i denne betænkning. Her skal Parlamentets svar på Kommissionens meddelelse om elektronisk kommunikation, imod europæiske rammer for digitale signaturer og kryptering formuleres.
Fastholder man dette centrale synspunkt, ser man straks, hvilke konsekvenser der skal med i overvejelserne. Det drejer sig om bestemmelser som autentificering af en digital meddelelse, f.eks. for så vidt angår aftalers retsgyldighed, eller integriteten af de meddelelser, der overføres via elektronisk kommunikation. De skal kunne bruges som bevismateriale i retssager, så de også i den henseende anerkendes som ligeværdige i forhold til den traditionelle skriftlige form.
Det kan ikke være formålet med min fremlæggelse af denne betænkning nu at komme ind på detaljer, f.eks. underskriftens ægthed, meddelelsens integritet og fortrolighed ved overførsel af data. Jeg vil snarere understrege, at Kommissionens meddelelse er forarbejdet til og en del af et helt kompleks af lovinitiativer, som den er ved at forberede eller allerede har udarbejdet, men som alle tager sigte på at udnytte nye teknologier til videreudvikling af det fælles marked, navnlig for så vidt angår fri bevægelighed for varer, tjenesteydelser og kapital.
Betænkningen foreslår, at Parlamentet varmt skal tilskynde til og støtte disse initiativer. Hvad angår digitale signaturer og krypteringer, skal vi støtte Kommissionen i under alle omstændigheder at fastholde to af de retninger, den slår ind på i meddelelsen. I behandlingen af de certifikater, der allerede nu er udbredt i den elektroniske handel, skal princippet om gensidig anerkendelse på EU-plan have fortrinsstilling frem for alle forsøg på en ensartet certificering.
Lige så vigtigt er det for Parlamentet at følge Kommissionen i, at beskyttelsen af privatlivets fred skal have fortrinsstilling frem for alle de tendenser, der i nogle medlemslande er til af sikkerhedsmæssige grunde at gøre statslig adgang til digital kommunikation til en regel. Også inden for digital post skal der være noget i retning af brevhemmelighed i traditionel forstand.
Det glæder mig, at de udvalg, der har været med i forhandlingsproceduren, stemmer i samme retning. Når jeg ikke kan stemme for ændringsforslaget fra Økonomiudvalget, er det udelukkende af formelle, ikke af indholdsmæssige grunde. Det beskæftiger sig med emnet erstatningsansvar, der, som jeg indledningsvis var inde på, sprænger denne betænknings rammer. Kommissionen vil tage emnet erstatningsansvar op i rammedirektivet om elektronisk handel.
Jeg slutter i håb om, at det udkast til et direktiv om elektroniske underskrifter, der er annonceret, kan behandles og vedtages så snart som muligt i en lignende samarbejdsånd, så at de nye bestemmelser om elektronisk handel sammen med den fælles valuta vil give det fælles marked ekstra drivkraft.
Fra bekræftelsestegnet »det er fuldført« på middelalderens kejserlige dokumenter til den digitale underskrifts retlige ligestilling! Er det ikke et perspektiv, som vi for enhver pris skal fastholde netop nu, hvor alt globaliseres?

van Velzen, W.G.
Hr. formand, hr. kommissær, kære kolleger, den meddelelse fra Kommissionen, som nu foreligger, er en vigtig styrkelse af forbrugernes og virksomhedernes tillid til elektronisk handel. Jeg vil gerne takke hr. Ullmann for hans betænkning, og jeg vil takke Kommissionen for det konstruktive samarbejde.
Af hensyn til tiden skal jeg indskrænke mig til et par punkter. Allerførst bifalder PPE-gruppen Kommissionens beslutning om klart at skelne mellem på den ene side den digitale signatur og på den anden side kryptering og klart at koble dem fra hinanden. PPE-gruppen går ind for det, fordi den ophidsede diskussion omkring adgangsreglerne for krypteringsnøgler utvivlsomt ville have sinket lovgivningen om elektronisk handel, hvor vi netop skal have Europa op i omdrejninger for at holde trit med USA.
Det ændrer ikke ved PPE-gruppens klare standpunkt vedrørende introduktion af lovregler om kryptering. Spørgsmålet om, hvorvidt man af hensyn til sikkerheden skal indføre central oplagring af nøgler, besvares af PPE-gruppen med nej, altså benægtende. Det vigtigste argument mod oplagring af nøgler er mangelen på effektivitet. Ud over de høje omkostninger, som adgangsordninger medfører, og krænkelse af privatlivets fred er den foranstaltning, som efterretnings- og sikkerhedstjenester forestiller sig, naiv. En lovlydig borger vil naturligvis indlevere en kopi af sin nøgle, men det gælder naturligvis ikke for kriminelle.
Kort og godt, oplagring af nøgler er ikke hensigtsmæssigt, og det kan endvidere skade tilliden til den elektroniske handel alvorligt. Jeg er glad for, at USA's myndigheder også er kommet frem til dette standpunkt. Det ændrer ikke, at politiet skal have ret til kræve mistænkte personers nøgler udleveret med rettens tilladelse.
Nu kommer jeg til det andet punkt. Det er af vital betydning, at en struktureret ordning om ansvar har borgernes og virksomhedernes tillid ved udøvelsen af den elektroniske handel. Ordningen skal være juridisk godkendt, ellers står borgerne og virksomhederne med tomme hænder, hvis de lider skade. Naturligvis er udviklingen af en sådan ordning i første instans et anliggende for medlemsstaterne. Men det er også vigtigt, at Kommissionen på grund af den grænseoverskridende handel og reglerne for det indre marked nøje holder fingeren på pulsen, og hvor det er nødvendigt foreslår harmoniserende foranstaltninger.
Jeg er også glad for, at Kommissionen i det netop udfærdigede direktiv også opfatter det på den måde.
Jeg har nævnt disse to punkter, fordi de af Udvalget om Økonomi, Valutaspørgsmål og Industripolitik med stort flertal vedtagne punkter, som jeg netop har nævnt, er forkastet af Retsudvalget, og jeg håber derfor ærlig talt, at Parlamentet på dette punkt vil korrigere det, der er gået forkert i Retsudvalget.

Berger
Hr. formand, hr. kommissær, kære kolleger, også jeg vil gerne først sige hjertelig tak til ordføreren for hans betænkning. Vi er, tror jeg, enige om, at udviklingen af de elektroniske kommunikationsmidler går så hurtigt, at vi også er nødt til at sætte skub i fastsættelsen af den juridiske ramme for den nye form for kommunikation. Endvidere hilses også Kommissionens tiltag i form af en europæisk politik for en fælles ramme for digitale signaturer og kryptering velkommen, ikke mindst fordi den elektroniske handel ligesom alle andre former for udnyttelse af de nye teknologier ikke mere indskrænkes af nationale grænser. I Den Europæiske Union har vi mulighed for at udvikle en sådan fælles juridisk ramme.
På baggrund af, at det virkelig haster, må det også hilses velkommen, at det konkrete udkast til et direktiv allerede foreligger, mens vi i dag stadig drøfter det forberedende dokument. Den elektroniske handel går imidlertid også langt ud over Unionen og er allerede i dag uden grænser. Derfor tillige en opfordring til Kommissionen og medlemsstaterne til energisk at fremskynde aftaler på internationalt plan.
I forbindelse med behandlingen af emnet sikkerhed og tillid til den elektroniske kommunikation drejer det sig som allerede nævnt om to centrale områder, nemlig sikkerhed og kryptering. Hvad angår sikkerheden i forbindelse med de overførte informationer, skal det på den ene side kunne konstateres, hvor meddelelsen kommer fra, og på den anden side skal det sikres, at meddelelsen når frem til modtageren uden at være blevet ændret undervejs.
Disse spørgsmål er af vital betydning ud fra forbrugernes synsvinkel og med hensyn til at skabe tillid til disse kommunikationsmidler. Denne udvikling betyder, både for folk og for erhvervslivet, en enorm omstilling og udfordring. Alle involverede vil kun benytte disse muligheder, hvis de data, de udveksler, forbliver fortrolige, og navnlig hvis der ved betaling ad elektronisk vej er tilstrækkelig retlig sikkerhed for de indgåede aftaler og de elektronisk udvekslede betalingsmidler.
Jeg vil også her rejse det krav, at både Den Europæiske Unions og Kommissionens organer skal gå i spidsen, når det gælder anvendelsen af elektroniske underskrifter, og det gælder både intern udveksling af data og udveksling af data med tredjeparter. Jeg tror, det ville være et vigtigt skridt til at øge folks tillid til digitale signaturer og til den elektroniske kommunikation i almindelighed.
Netop af den sidste overvejelse udleder jeg det krav, at vi i alle medlemsstater har brug for en udtrykkelig forskrift, som ligestiller de elektroniske underskrifter med de traditionelle underskrifter. Trods al støtte til en fælles politik og til udviklingen af den elektroniske handel i almindelighed er det alligevel nødvendigt at komme ind på problemer, som stadig skal løses, og hvor der foreligger forskellige valgmuligheder. Det er navnlig spørgsmålet om erstatningsansvar. Men jeg tror, at vi snart kan løse også det problem og dermed skabe et stort potentiale for nye arbejdspladser i Europa og for støtte til erhvervslivet.

Malerba
Hr. formand, hr. kommissær, det dokument, som Europa-Kommissionen har fremlagt, er et godt dokument, men det er stadig et dokument, der skal drøftes og overvejes. Jeg vil gerne starte med at sige, at det er tvingende nødvendigt, at Europa-Kommissionen udfører et stykke lovgivningsmæssigt arbejde inden for denne sektor nu, hvor man på verdensplan - og også i Unionens medlemsstater - er ved at tage vigtige lovgivningsinitiativer med hensyn til digitale signaturer.
Jeg mener, ligesom hr. Van Velzen, at det er relevant at fremhæve forskellen mellem autentificerings- og fortrolighedstjenester. Det haster især med hensyn til førstnævnte tjenester, nemlig de digitale signaturer. Der er behov for en metode, eller for hel en række metoder, som sikrer retsgyldigheden af den digitale underskrift, der er det væsentligste grundlag for forbrugernes tillid, og som er basis for kontrakterne inden for elektronisk handel.
Denne udfordring er ikke ubetydelig, navnlig ud fra et kulturelt synspunkt. Det er nødvendigt at uddanne den offentlige og private sektor, og det er nødvendigt at tage visse aspekter af forvaltningsretten og aftaleretten op igen for at skabe et grundlag for princippet om ligestilling mellem den skrevne signatur og den digitale signatur. Gevinsten er en bedre kvantitativ og kvalitativ produktivitet, navnlig med hensyn til virksomhedernes eksterne processer. Det forløb er nødvendigt for at imødegå de stadig mere indviklede processer, som skaber rigdom i vores samfund, og det er også nødvendigt for til en vis grad at befri os for den bureaukratiske ineffektivitet.
Denne ajourføring af handelsreglerne i forbindelse med elektronisk kommunikation skal foretages af industrien, men ajourføringen skal også inddrage de offentlige forvaltninger, og også de lovgivende og politiske organer skal sætte gang i den og gøre den legitim. Den forandring, som den elektroniske handel medfører, indebærer efter min mening spiren til en revolution, og jeg spørger mig selv, om det ikke sågar er nødvendigt at bryde med traditionen og gå væk fra love, der består af bestemmelser og forbud, til fordel for en lovgivning, som består af principper og betingelser, og som således er mere fleksibel, udviklingsdygtig og acceptabel på verdensplan.
Jeg mener, at kommissær Bangemanns initiativ i forbindelse med globaliseringen af informationssamfundet og det internationale samarbejde - der undertiden omtales som et initiativ med henblik på et »Internetkort« - er i overensstemmelse med denne retningslinje. Jeg vil gerne tilføje, at det ville være en god idé, om også vi medlemmer af Europa-Parlamentet oprettede en arbejdsgruppe inden for Parlamentet; en arbejdsgruppe, der går på tværs af partier og udvalg, og som udnytter den eksisterede kompetence og styrker den interne interparlamentariske samordning, nemlig med medlemsstaterne, og ligeledes den eksterne, navnlig med de amerikanske og japanske parlamenter.
Der er ingen tvivl om, at debatten i dag blot er et kapitel eller en etape i denne proces.

Giansily
Hr. formand, mine damer og herrer, da professor Pompidou sidder i møde, har han bedt mig om at træde til i stedet for ham. Han beder Dem om at undskylde ham.
Ullman-betænkningen fører os direkte til kernen i informationssamfundet og visse af dets skuffelser, som vi parlamentsmedlemmer har ansvaret for at gøre noget ved. Det drejer sig om at garantere sikkerheden og tilliden til elektronisk kommunikation, især hvad angår den elektroniske handel og økonomiske oplysninger.
I begge tilfælde henvises der til såkaldte åbne net, hvis autenticitet, integritet og fortrolighed skal sikres. En betænkning fra STOA-udvalget på opfordring fra Udvalget om Borgerlige Rettigheder handler om evalueringen af teknikkerne til politisk kontrol.
Med hensyn til elektronisk kontrol er det vigtigt at sikre gyldigheden af kontrakter og borgerens retlige sikkerhed. Nu, hvor de digitale signaturer fremover inspireres af biometrien, er det nødvendigt at undgå enhver trussel mod de borgerlige rettigheder og især undgå at binde forbrugerens opførsel til disse fysiske kendetegn, endog psykologiske kendetegn. Biometrien gør det rent faktisk muligt at identificere brugeren ved øjets karakteristika eller ved hjælp af en simpel elektronisk registrering af hans underskrift, som grafologerne som bekendt interesserer sig for.
Vores mål er at beskytte de borgerlige rettigheder og undgå den ukontrollerede markedsføring, der er baseret på undersøgelser af personer, som er elektronisk brændemærket. Kryptografi, det vil sige elektronisk kodning af data, har visse fordele med hensyn til fortrolighed, men rummer ligeledes en beskyttelse af den organiserede kriminalitet. De globale værdier, der står på spil for samfundet, bevirker, at man vælger ikke at benytte den alt for lette løsning med beskyttelse af af informationer ved hjælp af kryptografi.
Med anvendelsen af åben information bør man stræbe efter at undgå enhver form for fysisk eller psykisk tvang af en borger, der er blottet og svækket på grund af sin uvidenhed om de komplekse systemer til styring af elektronisk information.
Det samme gælder risikoen for konkurrenceforvridning ved elektronisk kommunikation mellem virksomheder på det internationale marked. Deres elektroniske kommunikation kan let behandles, det vil sige analyseres, og derefter syntetiseres af eksterne observatører.
Dette får mig til at stille tre spørgsmål til Kommissionen. For det første, hvilken prioritering vil Kommissionen give den åbne elektroniske information i lyset af den aktuelle internationale konkurrence? For det andet, mener Kommissionen, at det er en ulempe for den europæiske industri, at der eksisterer systemer til ekstern observation uden for EU, og at disse derfor kan bruges af tredjelande? For det tredje, hvilke foranstaltninger overvejer Kommissionen at anbefale, især til leverandører af identificerede tjenester, med henblik på yderligere at sikre de europæiske virksomheders kommunikation samt privatpersoners brug af elektronisk handel?

Hager
Hr. formand, den elektroniske handel er fremtiden, og det mærkes dagligt mere og mere af alle borgere. Løsningen af de dermed forbundne problemer med hensyn til retssikkerhed vil være bestemmende for, om borgerne accepterer den elektroniske kommunikation, og tillige en forudsætning for, at digitale signaturer retligt ligestilles med traditionelle underskrifter. Ordføreren har indgående redegjort for disse problemer og sat dem ind i den rette sammenhæng.
Problemet autentificering ser ud til at kunne løses ligesom problemet integritet. Problemet fortrolighed synes at være vanskeligt at løse. Men den hurtige tekniske udvikling på elektronikområdet giver anledning til at forvente, at der snart vil være tilfredsstillende metoder til rådighed. De skal på den ene side leve op til kravene i det daglige og kravene om databeskyttelse, men de må på den anden side ikke vanskeliggøre bekæmpelsen af kriminalitet. Man bør efter min mening se bort fra lovfæstede regler om indgreb.

Brittan, Sir Leon
Hr. formand, tillad mig først at takke ordføreren for hans beundringsværdige betænkning og sige, at vi er glade for dens støtte.
Meddelelsen havde til formål at understrege betydningen af, at krypteringsprodukter og -tjenester gøres frit tilgængelige for forbrugerne og den europæiske industri. Det generelle svar til hr. Giansily er, at vi betragter det som et vigtigt bidrag - et blandt mange, men et vigtigt et - til at gøre den europæiske industri i stand til bedst muligt internationalt at udnytte den udvikling, der finder sted i øjeblikket.
Europa er endnu ikke kommet bagud, men udviklingen går hurtigt, så Europa vil komme bagud, medmindre vi tager de skridt, der kræves, samt endnu videre aktioner over for informationssamfundet, det være sig i internationale fora eller gennem egne retsakter. Hvis vi gør det, vil vi ikke komme bagud. Der er absolut behov for handling. Andre internationale organisationer arbejder meget aktivt.
Jeg vil nu sige noget om det specifikke emne i denne forhandling, nemlig kryptering. Jeg er enig med betænkningen i, at den internationale dialog har afgørende betydning, fordi Internettet er globalt. Flere EU-medlemsstater har bevæget sig ind på dette område, og der er ingen tvivl om, at landenes forskellige juridiske og tekniske fremgangsmåder kan udgøre en alvorlig hindring for varernes og tjenesteydelsernes frie bevægelighed i det indre marked. Derfor er der øjeblikkeligt behov for politiske rammer for kryptering på fællesskabsplan.
Betænkningen tilslutter sig også det, som vi har slået kraftigt til lyd for, nemlig betydningen af at skelne mellem autentificerings- og integritetstjenester på den ene side, og fortrolighedstjenester på den anden. Det står udtrykkeligt i vores meddelelse.
Med hensyn til autentificerings- og integritetstjenester, så er direktivet om elektroniske signaturer det første vigtige skridt. Forslaget blev sendt til Parlamentet den 1. juli. Rådet har naturligvis også fået det. Formålet er at skabe en samordnet og passende juridisk ramme for at lette brugen af elektroniske signaturer inden for Fællesskabet. Forslaget er i tråd med kravene i betænkningen fra Europa-Parlamentet. Holdningen er, at teknologien er neutral. Der forventes en lang række autentificeringsmekanismer, og direktivet skal være bredt nok til at dække hele spektret af elektroniske signaturer, herunder digitale signaturer.
Betydningen af retsgyldigheden understreges også. Direktivet bør yde sit bidrag til harmoniserede juridiske rammer inden for Fællesskabet ved at sikre, at elektroniske signaturer retsligt sidestilles med traditionelle signaturer. Et andet vigtigt punkt, der fremhæves, er fælles krav til certificeringsorganer og certifikater samt bestemmelser om gensidig anerkendelse, indførelse af regler om ansvar samt grænseoverskridende bestemmelser. På alle disse områder er forslaget i tråd med forslagene i betænkningen fra Europa-Parlamentet.
Med hensyn til fortrolighedstjenester, så taler vi her om ændring af forordningen om varer med dobbelt anvendelse, og det udkast til en rådsforordning, der blev vedtaget af Kommissionen den 15. maj. Den vigtigste ændring var forslaget om notifikation i stedet for en licensproces for handel inden for Fællesskabet. I øjeblikket forudses ingen lovgivningsaktivitet, men Kommissionen vil fortsat undersøge de nationale begrænsningers proportionalitet for at konstatere, om de eventuelt er blevet hindringer for det indre markeds funktion.
Nu vil jeg igen takke Parlamentet for denne opmuntrende betænkning. Jeg håber, at direktivforslaget vil møde samme støtte, og i betragtning af betydningen af initiativets virkninger på vækst og beskætigelse, så håber jeg, at Parlamentet hurtigt vil tilslutte sig forslaget.

Formanden
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 9.00.
(Mødet hævet kl. 19.45)

