Genoptagelse af sessionen
Formanden.
Jeg erklærer Europa-Parlamentets session, der blev afbrudt den 20. marts 2003, for genoptaget.

Formanden.
Vi er dybt bedrøvede over i dag at høre, at vores tidligere kollega José Aurelio de Barros Moura er afgået ved døden den 25. marts 2003 efter længere tids sygdom.
José Barros Moura var medlem af Europa-Parlamentet fra 1986 til 1989 og igen fra 1994 til 1999 for Den Socialdemokratiske Gruppe. Han var næstformand for Den Blandede Parlamentariske Forsamling AVS-EU. De af vores kolleger, der kendte ham og arbejdede sammen med ham, satte stor pris på hans personlige kvaliteter, hans gode karakter og åbenhed. Vi husker ham først og fremmest som en mand, der stod ved sine meninger, og en stærk og engageret tilhænger af europæisk integration. Jeg beder Dem om at rejse Dem og iagttage et minuts stilhed.
(Parlamentet iagttog stående et minuts stilhed)

Alavanos (GUE/NGL).
EL) Hr. formand, De har altid udvist stor følsomhed, når der har været ofre, eller bare et enkelt offer, for politisk vold, uanset i hvilket land det har været. Jeg vil gerne foreslå, at vi efter de 15 uskyldige menneskers død i dag på markedet i Baghdad og med de soldater på begge sider, der er døde, holder et minuts stilhed og mindes ofrene for krigen i Irak.

Formanden.
Hr. Alavanos, jeg tror, at Parlamentet deler Deres følelser for de sårede og ofrene for denne krig, og jeg håber, at vores kolleger i løbet af debatten i eftermiddag kan få lejlighed til at give udtryk for den samme solidaritet.

Salafranca Sánchez-Neyra (PPE-DE).
Hr. formand, under mødeperioden i Strasbourg bad jeg dem om at behandle sagen om en række cubanske systemkritikere, der var blevet arresteret i Cuba. De er medlemmer af den kristelige befrielsesbevægelse. En bølge af nye arrestationer fandt sted i de følgende uger. Ofrene var journalister, systemkritikere og menneskerettighedsforkæmpere.
Det skal bemærkes, at alt dette er sammenfaldende med åbningen af Kommissionens faste repræsentation i Cuba. Det kommer også på et tidspunkt, hvor mange medlemmer af Parlamentet ser med velvilje på at give Cuba adgang til Cotonou-aftalen.
Det kan være ønskværdigt at fortsætte dialogen med det cubanske folk og dets regering og holde kommunikationskanalerne åbne. Ikke desto mindre, hr. formand, vil jeg atter bede Dem tage denne sag op og presse på for at få frigivet disse cubanske journalister, systemkritikere og menneskerettighedsforkæmpere.
Formanden.
I denne uge gjorde jeg ambassadøren for missionen til Republikken Cuba opmærksom på netop de bekymringer, som De nævnte sidste gang. Jeg beskrev nøje Parlamentets bekymringer, og jeg sender Dem en kopi af brevvekslingen.

Maes (Verts/ALE).
Hr. formand, temmelig mange parlamentsmedlemmer og en stor del af Parlamentets personale er dybt berørt af krigen og ønsker at give udtryk for deres dybe medfølelse med ofrene. Derfor har et stort antal parlamentsmedlemmer og en stor del af personalet besluttet at bære et sørgebind under mødeperioden i denne uge. Vi beder Dem vise forståelse for dette tegn på solidaritet med alle ofre og med offentligheden, som protesterer mod denne krig.
Van Orden (PPE-DE).
Jeg vil senere tale om Irak, men mens opmærksomheden er rettet mod Irak, foregår der frygtelige ting i andre dele af verden. Jeg tænker især på Zimbabwe, hvor politiet de sidste par dage har anholdt over 500 personer, herunder medlemmer af parlamentet, og hvor hospitalerne har behandlet over 250 personer med alvorlige kvæstelser. Det er endnu et tilfælde, hvor EU-medlemsstaternes manglende evne til at tale med én stemme og gennemføre en beslutsom politik har givet tilladelse til endnu en tyran, i dette tilfælde Robert Mugabe. Jeg opfordrer Rådet til at øge bestræbelserne på at få gennemført forbedringer i Zimbabwe.
Formanden.
Kære kolleger, som De ved, giver forretningsordenen mulighed for en række korte indlæg ved plenarforsamlingens begyndelse. Jeg har givet lov til en række indlæg, men mange flere parlamentsmedlemmer ønsker at tale. Jeg foreslår de medlemmer, der stadig ønsker at få ordet, at de kommer med deres indlæg efter debatten. Rådsformanden er til stede, og af hensyn til Parlamentets ære ville det være passende at gå videre med dagsordenen nu.

Formanden.
Med skrivelse af 7. marts 2003 har Olivier Dupuis anmodet om beskyttelse af sin parlamentariske immunitet i forbindelse med en retssag, der verserer for domstolen i Rom.
I henhold til forretningsordenens artikel 6, stk. 3, har jeg henvist anmodningen til Udvalget om Retlige Anliggender og det Indre Marked.

Bigliardo (UEN).
Hr. formand, en af vores kolleger i Europa-Parlamentet, hr. Cappato, blev arresteret af de engelske myndigheder og sad i fængsel i tre dage. Derfor kunne jeg godt tænke mig at vide, om der stadig er noget, der hedder parlamentarisk immunitet her i EU, og om det at blive valgt til "årets medlem af Europa-Parlamentet" bringer os lige lukt i fængsel. I så fald er det nemlig ikke tilrådeligt for nogen af os at stille op i en sådan konkurrence.

Turco (NI).
Hr. formand, mit indlæg drejer sig om det, som hr. Bigliardo var inde på, og om det brev, som De har modtaget med hensyn til hr. Dupuis. Også hr. Pannella er blevet idømt fire måneders fængsel - der blev ændret til otte måneders surrogatfængsling - på grund af civil ulydighed i forbindelse med narkotika. Hver gang han rejser fra det ene sted til det andet, skal det meldes til de italienske myndigheder, og på månedsbasis må han ikke tilbringe mere end syv dage i alt i Europa-Parlamentets sæder i Bruxelles og Strasbourg. Både hr. Pannella, hr. Cappato og hr. Dupuis har accepteret disse domme uden at rejse spørgsmålet om den immunitet, de nyder godt af. Problemet vedrører ikke dem, men Parlamentet og beskyttelsen af Parlamentets arbejde og dets plenarforsamling.

Formanden.
Jeg vil på dette tidspunkt understrege, at hvis nogle parlamentsmedlemmer ønsker at rejse andre sager om beskyttelse af parlamentarisk immunitet, bør de forelægge dem for det relevante udvalg, som er Udvalget om Retlige Anliggender og det Indre Marked.

Formanden.
Næste punkt på dagsordenen er Rådets og Kommissionens redegørelser om resultatet af Det Europæiske Råds møde den 21. og 22. marts og om Irak.
(En række parlamentsmedlemmer i venstre side af salen holdt skilte op med protester mod krigen i Irak)

Simitis
for Rådet. (EL) Mine damer og herrer, Rådets forårsmøde i Bruxelles behandlede den økonomiske og sociale situation i EU. Det var det tredje møde i Det Europæiske Råd, der havde dette spørgsmål på dagsordenen. Som bekendt har Lissabon-strategien til formål at gøre den europæiske økonomi til den mest konkurrencedygtige og dynamiske videnøkonomi i hele verden, som er i stand til at skabe en bæredygtig udvikling med flere og bedre arbejdspladser og større social samhørighed.
Inden der blev indkaldt til dette rådsmøde, var der givet udtryk for det synspunkt, at mødet ikke burde afholdes, eller at det udelukkende skulle dreje sig om krigen i Irak. Formandskabet var ikke enig i disse synspunkter. Vi nærer en umiddelbar interesse for begivenhedernes udvikling i Irak. Vi er især interesseret i, at der ikke er menneskelige ofre blandt den civile irakiske befolkning. Det betyder imidlertid ikke, at vi skal forsømme vores vigtigste opgave, nemlig vores politik for den økonomiske udvikling og for beskæftigelsen, især ikke i disse tider med økonomisk nedgang og arbejdsløshed.

Vi kunne ikke lade mødet blive et offer for krigen. For så ville vi udelukkende tjene de menneskers interesser, som ønsker at fremhæve Europas manglende evne til at modstå kritiske situationer.
(Medlemmer fra venstrefløjen holdt plakater med slagordene "Stop the war" og "Stop the killers", og ordene "Tusindvis bliver dræbt" hørtes i baggrunden)
Formanden.
Vi ved, at alle har stærke følelser i forbindelse med dette spørgsmål, men de har alle sammen ret til at blive hørt i fred og ro og med respekt.

Jeg opfordrer mine kolleger til at vise premierministeren en sådan respekt. De får selv lejlighed til at tale.

Simitis
for Rådet. (EL) Det Europæiske Råd konkluderede, at den lave økonomiske vækst har varet længere end forventet. Udsigterne til et opsving overskygges af krigen, de globale politiske risici og den økonomiske usikkerhed. Det Europæiske Råd konkluderede endvidere, at der er sket store fremskridt med Lissabon-dagsordenen, som nu går ind i sit fjerde år. Der er f.eks. skabt 5 millioner nye arbejdspladser, siden Lissabon-strategien blev taget i anvendelse, heraf 500.000 i 2002. På trods af det forværrede økonomiske klima er antallet af arbejdsløse reduceret med 2 millioner. Der er dog stadig meget, der skal gøres, før Lissabon-målene er nået. Der skal gøres en stor indsats for at fremme de økonomiske og sociale reformer, vi har besluttet.
Det Europæiske Råd har opstillet fire prioriteter: Højere beskæftigelse og større social samhørighed er den første prioritet. Det skal ske med reformer af skattesystemerne og de sociale ydelser, incitamenter til at komme ud på arbejdsmarkedet, incitamenter, der skal øge arbejdsmarkedernes evne til at tilpasse sig de økonomiske vilkår under forandring, samt naturligvis hensyn til den sociale samhørighed.
Den anden prioritet er at fremme innovation og iværksætterånd. Dette betyder, at virksomhedernes udgifter til forskning skal øges, det skal være lettere at oprette virksomheder, som udnytter innovation, de skal have nemmere adgang til kapital, procedurerne skal forenkles, og de unge skal tilskyndes til at blive iværksættere.
Den tredje prioritet er at uddybe enhedsmarkedet og på denne måde forbinde hele Europa. De europæiske markeder for energi, transport og finansielle tjenesteydelser skal åbnes. Lovrammerne og forbrugerbeskyttelsen skal forbedres.
Den sidste prioritet er miljøbeskyttelse, som støtter udvikling og skaber nye arbejdspladser. Det betyder, at der skal gøres en indsats på miljøområdet, og det betyder flere investeringer i ren teknologi og mere ressourcebesparende teknologi.
Hertil vil jeg gerne sige, at der, som det også fremgår af konklusionerne, er sket stor fremgang med Lissabon-dagsordenen under det græske formandskab. Der er f.eks. opnået konkrete resultater i form af aftalen om bedre koordinering af landenes finanspolitik, aftalen om et gennemsigtigt og billigt europæisk patent, som har været 14 år undervejs, fremgang med hensyn til et integreret europæisk finansmarked, nye retningslinjer for den reviderede beskæftigelsesstrategi, indførelsen og institutionaliseringen af et socialt trepartstopmøde, aftalen om energiafgifter og opstillingen af miljømål inden for områder som vedvarende energikilder, større energieffektivitet og biobrændsel.
Det Europæiske Råd gav nogle retningslinjer. Konklusionerne indeholder retningslinjer for, hvordan de ovennævnte mål forfølges. I 2003 vil EU have mere rationelle redskaber til at koordinere de grundlæggende politikker. Hvad er det så for redskaber? Det er de overordnede økonomipolitiske retningslinjer, retningslinjerne for beskæftigelsen og strategien for det indre marked. Rådet gav således mandat til udformningen og koordineringen af disse redskaber og til at give dem et treårigt perspektiv, så de bliver mere effektive.
Rådet traf en række beslutninger på særlige områder. Jeg kan nævne beskæftigelsen og ajourføringen af den europæiske model. Rådet tilskynder medlemsstaterne til at fortsætte reformerne af de nationale arbejdsmarkeder i det samme tempo. Som nævnt understreger det nødvendigheden af reformer af skattesystemerne, så man fremmer beskæftigelsen og øger efterspørgslen efter arbejdskraft, løndannelses- og aflønningssystemerne skal forbedres, så de tager hensyn til forholdet mellem løn, prisstabilitet, produktivitet, uddannelsesniveau og arbejdsmarkedsforhold, arbejdslovgivningen skal opdateres, så den bliver mere fleksibel, men også giver større sikkerhed, og arbejdskraftens mobilitet mellem erhverv, brancher, regioner og lande skal forbedres, f.eks. ved at skabe større gennemsigtighed med hensyn til de enkeltes kvalifikationer og muliggøre gensidig anerkendelse af erhvervsuddannelsessystemerne.
Endelig opfordrede Det Europæiske Råd Kommissionen til at nedsætte en særlig europæisk taskforce for beskæftigelse under ledelse af Wim Kok. Gruppens formål bliver at foreslå konkrete beskæftigelsesfremmende foranstaltninger. Rådet omtalte også alle de øvrige områder, som indgår i Lissabon-strategien, nemlig viden, innovation, iværksætterånd og konkurrenceevne, og opstillede nogle tidsfrister for gennemførelsen af de forskellige reformer. Endelig vil jeg nævne, at man - som følge af Prestige-ulykken - fastlagde egentlige regler inden for sikkerhed til søs.
Dette, mine damer og herrer, er en kort sammenfatning af resultaterne af drøftelserne i forbindelse med Lissabon-politikken. Jeg vil nu gå over til Irak-spørgsmålet. Som bekendt krævede alle medlemmer af EU, at Irak blev afvæbnet, og at alle de masseødelæggelsesvåben, som landet måtte have, blev destrueret. Der har som bekendt også været stærk uenighed om, hvordan og hvornår afvæbningen skulle finde sted. Spørgsmålet blev drøftet indgående i Sikkerhedsrådet, uden at man nåede til enighed. Tværtimod fjernede parterne sig længere og længere fra hinanden. Det ville derfor have været nytteløst, hvis formandskabet havde gjort forsøg på at overvinde de modsætninger, som har været i Rådet gennem alle disse måneder. Tværtimod mente formandskabet, at der, efter at krigshandlingerne var startet, skulle opstilles principper for håndteringen af den situation, der opstod med krigens start, at vi skulle beskæftige os med fremtiden, hvordan man kommer ud af krisen, uden at der opstår nye uenigheder, så der er klare, fælles mål, så vi kan begrænse følgerne af krigen og undgå en længere række af kriser, og så vi kan arbejde, når krigen er slut. Det er vores mål! Fred og fremskridt i området! Dette tiltag blev i begyndelsen mødt med tvivl. Kunne vi virkelig drøfte disse ting? Men Rådet fandt frem til en fælles holdning. Heri fremhæves bl.a. nødvendigheden af at bevare Iraks territoriale integritet, nødvendigheden af at imødegå de alvorlige humanitære problemer, som vil følge af krisen, samt nødvendigheden af, at vi viser de lande, som er ramt af den, solidaritet. Også FN's centrale rolle både med hensyn til håndteringen af Irak-krisen og i det internationale system i det hele taget er fremhævet. Som det fastslås i konklusionerne, bør Sikkerhedsrådet give FN mandat til at tage sig af tiden efter krigen.
Et andet punkt var nødvendigheden af at genoplive fredsprocessen i Mellemøsten, vores faste beslutning om at styrke den fælles udenrigs- og forsvarspolitik og de transatlantiske forbindelsers betydning. Er dette et hyklerisk standpunkt, fordi vi går uden om det egentlige problem? Det er det ikke! De forskellige holdninger til det egentlige problem var utvetydige. Det stod også klart, at situationen var kørt fast. Det var meningsløst at drøfte det. Vi var nødt til at flytte opmærksomheden hen til det, der er vigtigt i fremtiden. Så det gjorde vi.
Der er måske nogle, som ville foretrække at øge modsætningerne og tilføje flere konflikter til de allerede eksisterende? Nu hvor krigen har rejst endnu flere spørgsmål, mener vi, at vi i EU har pligt til at sende et budskab om genoprettelse af freden i området, så vi kan håndtere følgerne af krigen. Fremtiden er lige så vigtig som fortiden. Hvis vi ikke tager os af den, vil det være katastrofalt. Er EU splittet for tiden? Ja! Men vi vil ikke rette op på det ved at øge splittelsen, kun ved at forsøge at vise, hvor vi kan samarbejde og trække på samme hammel. Den beslutning, vi traf om Irak, bygger på den idé, at EU har noget at skulle have sagt og bør have noget at skulle have sagt i internationale anliggender. Derfor er den et symbol på bestræbelserne på at opbygge et ligevægtigt forhold mellem Europa og USA, hvor EU bevarer sin uafhængighed og tager sine egne initiativer og spiller sin egen rolle. Det, at vi ønsker et selvstændigt Europa, fremgår også af et andet punkt i konklusionerne. Her omtales øgede forskningsmuligheder inden for forsvarssektoren og oprettelsen af en europæisk myndighed for udvikling og tilvejebringelse af forsvarssystemer.
Hvad er vores mål? Vores mål er så hurtigt som muligt at opnå en bredt acceptabel funktion af de internationale relationer på internationalt niveau. Dette forudsætter, at FN, via sine forskellige organer, sætter hovedretningslinjerne for, hvad der skal ske efter krigen i Irak. Man vil kunne gøre en tvivlsom international retsorden til en ubestridelig international retsorden, hvis der ikke er tvivl om, at FN igen vil påtage sig den centrale rolle. Beslutningen lægger vægt på FN's centrale rolle.
De vidt forskellige synspunkter på Irak-spørgsmålet fik mange til med beklagelse at konstatere, at der ikke findes en fælles udenrigspolitik. Det er ikke helt korrekt. Der er fælles holdninger til udenrigspolitiske spørgsmål på mange områder. Inden for andre områder og aspekter af visse mere overordnede spørgsmål er EU's udenrigspolitik under udformning. Der er også politikker på andre områder, som er under udformning. Ligesom der er uenigheder på andre områder. Det gælder lige fra den fælles landbrugspolitik til indvandringspolitikken. Der er imidlertid ingen, der mener, at EU er overflødig, fordi man ikke nåede til enighed om direktivet om arbejdsvilkår for arbejdstagere, der arbejder for vikarbureauer, om behandlingen af økonomiske indvandrere, der søger om asyl, og om ændringen af stabilitetspagten.
Mine damer og herrer, EU er under konstant udformning. Derfor er EU's udvikling en udfordring, en udfordring med hensyn til at tænke, udnytte viden og erfaring og arbejde hen imod en fremtid med velstand og sikkerhed. Krigen i Irak, som vi skal forholde os til, er en del af denne udfordring. Derfor er det ikke nok, at vi bare bifalder den eller fordømmer den. Vi er også nødt til at se på fremtidsperspektiverne for Europa og for verden. I verden af i dag forsøger vi at stoppe krigene, terroren og truslerne mod menneske og miljø ved at udforme regler for den internationale styring. Det er endnu ikke lykkedes FN at blive en overbevisende, effektiv organisation, selv om den varetager håndteringen af spørgsmål af central betydning for verdenssamfundet. Og der vil gå et stykke tid, inden det lykkes. Den nationale egoisme er meget stærk. Det er imidlertid årsagen til, at vi har en politisk forpligtelse til at fortsætte med at styrke EU's rolle og på denne måde bidrage på europæisk og internationalt plan til at befæste fredsprocessen, samarbejdet og fremskridtene.
Topmødet i Bruxelles viste, at Europa på trods af uenighed for os altid vil være den bedste mulighed for at undgå en monopolisering af verden, hvor en ny supermagt er eneansvarlig for, at der hersker orden i verden. Europas mulighed for at deltage og få indflydelse på en kompliceret verden skal holdes åben med initiativer, samarbejde og tro på vores fælles fremtid.
Forårsmødet i Bruxelles gav ikke svar på spørgsmålene, men det gav nogle retningslinjer, som gør, at vi kan føre Europas rolle ud i livet, hvis vi samarbejder, er enige og sammen kæmper for en verden med flere poler.
Tannock (PPE-DE).
Hr. formand, som tilhænger af koalitionens krigsindsats fik jeg, da jeg viste mit skilt med teksten "Ud med Saddam!", af næstformand hr. Dimitrakopoulos og hr. Provan besked på at fjerne det, da det tilsyneladende var i modstrid med Parlamentets forretningsorden. Kan vi venligst få en konsekvent afgørelse af denne sag?
(Blandede reaktioner)

Formanden.
De har fuldstændig ret. Afgørelsen er, at sådanne demonstrationer ikke bør finde sted i salen. Jeg anmoder de parlamentsmedlemmer, som nu har gjort deres stilling klar, hvilket de så sandelig har fået lov til, om venligst at overholde Parlamentets regler og fjerne de nævnte skilte.

Prodi
Hr. formand, mine damer og herrer, vores drøftelser i dag vedrører Det Europæiske Råds møde for nylig. Dette møde blev holdt på et tidspunkt, som var præget af en alvorlig international krise, og som netop derfor krævede en stor indsats fra det græske formandskabs side. Jeg vil således gerne rette en særlig tak til premierminister Simitis og udenrigsminister Papandreou for deres dygtige og fornuftige ledelse af topmødet. 
I EU's arbejdsplan har forårstopmøderne traditionelt været forbeholdt drøftelsen af økonomiske emner. Topmødet i Bruxelles i sidste uge blev dog fuldstændig overskygget af Irak-krisen. Derfor er det også den, jeg vil indlede min tale med i dag. 
Mens jeg står her og taler til Dem, er en krig i gang, og ingen kan vide, hvor længe den vil vare. Det er en krig, hvor nogle af medlemsstaterne har sendt soldater til området. En krig, som har skabt stor splittelse inden for EU. En krig, som langt størsteparten af de europæiske borgere og mange andre borgere overalt i verden er imod. En krig, der som alle andre krige medfører død og smerte, også selv om den bringer en diktator til fald. På Kommissionens og egne vegne vil jeg allerførst give udtryk for min deltagelse i den sorg, som krigen volder personer, der mister deres pårørende, og de lidelser, som krigen påfører alle dem, der er berørt af den. Og jeg vil understrege nødvendigheden af, at man også blandt de krigsførende parter respekterer den menneskelige værdighed. 
Vi må også tænke på et andet forhold, nemlig at de ekstra midler på 74,7 milliarder dollars, som denne operation kræver, er et langt højere beløb end de lidt over 50 milliarder euro, som verden hvert år yder som støtte til de fattigste lande. 

Det kommuniké om Irak-krisen, som vi vedtog ved topmødets afslutning, indeholder en nøjagtig liste over de mange vigtige punkter, der er enighed om inden for EU. Disse punkter skal også understreges her, og det gælder navnlig FN's centrale rolle under og efter krisen, bekæmpelsen af terrorisme og spredning af masseødelæggelsesvåben, respekten for Iraks territoriale integritet, nødvendigheden af en hurtig humanitær bistand, indsatsen for en multilateral forvaltning af den internationale politik og den strategiske prioritet, som Den Atlantiske Alliance altid vil have. 
Vi er således enige om mange fundamentale punkter, hvilket er værd at bemærke efter alt det, der i de seneste dage og uger har været sagt og skrevet om vores uenighed. Vi må dog heller ikke lægge skjul på, at denne uenighed eksisterer. Vi må hverken lyve over for os selv eller over for de europæiske borgere. 
Efter at have nævnt disse vigtige punkter, som vi er enige om i EU, må vi indrømme, at EU's eksistens er inde i en meget vanskelig periode. Her tænker jeg på den rolle, som Europa ikke spiller, men som det burde spille. De internationale begivenheder rejser nemlig i høj grad spørgsmålet om EU's udenrigs- og forsvarspolitik efter udvidelsen. Derfor skal vi overveje, hvilken rolle vi vil spille på den internationale scene. Jeg siger "vil", fordi jeg er overbevist om, at EU har de midler, der skal til for med tiden at blive en aktiv og indflydelsesrig aktør i international politik, ikke blot ud fra et økonomisk synspunkt, men også ud fra et sikkerhedsmæssigt synspunkt og med udgangspunkt i de værdier, som Europa bygger på. 
Lad os begynde med sikkerhedsspørgsmålet. De europæiske borgere har allerede valgt. Det er således imponerende at se den vilje til fred, multilateralisme og et Europa for fred og sikkerhed, der er kommet til udtryk i den seneste tid. Denne reaktion skyldes ikke kun de følelser, den ængstelse og den bekymring, som krig naturligvis altid medfører. Der er tale om noget dybereliggende, som det ville være utilgiveligt at ignorere, og hvor vi må gøre en fælles indsats. Traktaterne pålægger allerede medlemsstaterne at støtte Unionens udenrigs - og sikkerhedspolitik aktivt og uforbeholdent i en ånd af loyalitet og gensidig solidaritet. Medlemsstaterne skal - jeg citerer - "samarbejde for at styrke og udvikle deres gensidige politiske solidaritet", og de skal - jeg citerer igen - afstå fra "enhver handling, som strider imod Unionens interesser, eller som kan skade dens effektivitet som en sammenhængende faktor i internationale forbindelser." 
Det er indlysende for os alle, i hvor ringe grad traktatens ånd og bogstav på dette område er blevet overholdt i den seneste tid. Og dette sker netop på et tidspunkt, hvor repræsentanter for alle Europas regeringer, institutioner og parlamenter er forsamlet i konventet for at udarbejde EU's nye forfatning, og hvor den forestående udvidelse af EU giver os nye muligheder og nye ansvarsområder. I den forbindelse vil jeg gerne give udtryk for min glæde over det positive resultat af folkeafstemningen om tiltrædelse af EU, først i Malta og nu i Slovenien. 
Mine damer og herrer, den vej, som vi har tilbagelagt i de sidste 60 år for at skabe et forenet Europa, har ikke været let. Der har været mange vanskelige tidspunkter. Men det har netop været i forbindelse med de værste kriser, at Europa har fået incitament og mod til at gøre de største fremskridt. Det var efter, at forsøget på at danne et forsvarets Europa gennem Det Europæiske Forsvarsfællesskab slog fejl, at man tog initiativ til Rom - traktaterne. Det var USA's beslutning om at lade dollaren flyde og dermed afskaffe hele det system, der var oprettet ved Bretton Woods - aftalen, som fik Europa til at tage de første skridt til en monetær union. Og senere var det oliekrisen i 1970'erne og valutakrisen i sommeren 1992, der først gav anledning til oprettelsen af det europæiske monetære system og derefter til indførelsen af bestemmelserne om Den Økonomiske og Monetære Union i Maastricht-traktaten. 
Nu gentager historien sig. Europa står over for en krise, der er afgørende for dets fremtid. Vi kunne satse på et system af internationale forbindelser, der er baseret på en magtbalance, og lægge vægt på de enkelte europæiske staters suverænitet og nationale interesser. Men som kommissær Patten har udtalt her i Parlamentet, ville det betyde, at vi valgte at tage det 21. århundredes udfordringer op med de instrumenter og politikker, man anvendte i det 19. århundrede. Det ville desuden være et valg, som stred mod selve EU's natur, eftersom EU bygger på dialog, solidaritet, multilateralisme og en fin blanding af etik og politik. 
Vi skal dog beslutte at fuldende Europas forening og give det institutioner, instrumenter og beslutningsmekanismer, der kan gøre EU til en egentlig politisk Union - og det er den vej, de europæiske borgere beder os om at gå - nemlig en Union, der er i stand til at føre en fælles politik på det økonomiske og internationale område samt på forsvarsområdet. 
Netop på forsvarsområdet har man i de seneste dage taget et initiativ, der kunne få vidtrækkende konsekvenser. Belgien, Frankrig, Tyskland og Luxembourg har nemlig besluttet at indlede drøftelser for at undersøge mulighederne for en snævrere integration. Dette initiativ, som naturligvis også er åbent for alle andre interesserede medlemsstater - eftersom det ikke skal opdele, men forene dem - er ikke grebet ud af den blå luft. Her tænker jeg ikke kun på de efterhånden lange erfaringer med de europæiske væbnede styrkers deltagelse i multinationalt samarbejde, såsom Eurocorps, Eurofor og Euromarfor. 
Lad os for en kort stund gå tilbage til december 1998 i Saint-Malo. Der blev dengang indledt en proces, som i løbet af seks måneder førte til den europæiske sikkerheds- og forsvarspolitik, og som i dag har givet os instrumenter som Den Politiske og Sikkerhedspolitiske Komité, Militærkomitéen og EU's militærstab. Jeg kan huske, at initiativtagerne var Frankrig og Storbritannien, og det er takket være denne aftale, at vi nu kan anse målet om en hurtig beredskabsstyrke på 60.000 mand for at være inden for rækkevidde. Hermed er kimen lagt til det, som folk har bedt os om for første gang i EU-institutionernes historie, nemlig et fælles forsvar. 
Det Europæiske Konvent har nedsat en arbejdsgruppe om forsvarspolitiske spørgsmål, og denne gruppe har i sine konklusioner understreget, at det er nødvendigt at udvikle de europæiske forsvarsmuligheder og styrke forsvarssektorens industrielle og teknologiske grundlag. For to uger siden vedtog Kommissionen en meddelelse om de industrielle og markedsmæssige forsvarsspørgsmål med det formål at lette og fremme en mere effektiv samordning af EU's politik for militært udstyr. Endelig besluttede Rådet den 18. marts at iværksætte den første militære operation i EU's historie og afløse NATO - styrkerne i Den Tidligere Jugoslaviske Republik Makedonien sidst på måneden. 
Mine damer og herrer, vi europæere kommer ikke fra en fremmed planet, sådan som nogen påstår. Vi gamle, vise europæere har en lang og smertefuld historie bag os. En historie, som har fået os til at lægge retsregler til grund for EU, og som har lært os at arbejde hen imod en verdensorden, som også er baseret på retsregler i stedet for på magt. 
(Bifald) 
Men vi ved godt, at en humanitær politik ikke er tilstrækkelig i sig selv, ligesom det heller ikke er tilstrækkeligt at høre til de største forkæmpere for udviklingspolitik. Vi er klar over, at verden ikke lytter til os, så længe vi står splittet, og så længe vi overlader det til EU at fremme den økonomiske udvikling og til USA at garantere sikkerheden. Hermed giver jeg ikke udtryk for nogen antiamerikansk holdning. Samarbejdet mellem USA og Europa er jo også blevet styrket i den seneste tid, selv på de vanskeligste områder. Her vil jeg gerne understrege den ekstraordinære samordning mellem USA's centralbank og Den Europæiske Centralbank efter den 11. september eller den fortsatte dialog mellem den amerikanske regerings repræsentant i handelsspørgsmål, Robert Zoellick, og EU's handelskommissær, Pascal Lamy. Erfaringerne viser, at Europas enhed er en forudsætning og garanti for et effektivt transatlantisk samarbejde. Min betragtning er udelukkende affødt af min faste overbevisning om, at de europæiske interesser kun kan fastlægges i Europa og kun af europæerne. 
Historien har i dag stillet os over for en krise. Men historien har også sine finurligheder, idet den har ladet denne krise, som kan være en afgørende udfordring for Europa, falde sammen med konventet. Derfor vil jeg gerne sige til Parlamentet, til alle de institutioner, der er repræsenteret i konventet, og til alle konventets medlemmer, at vi ikke må forspilde denne chance! I dag har vi større muligheder end nogensinde for at bestemme vores egen skæbne, hvis ellers vi forstår at tage ved lære af tidligere tiders erfaringer. 
I Maastricht lagde EU på samme tid grunden til Den Økonomiske og Monetære Union og den fælles udenrigs - og sikkerhedspolitik, hvilket er noget, vi ofte glemmer. Mens den ene har udviklet sig så langt, at de europæiske borgere nu går rundt med euro i deres pung, befinder den anden sig fortsat kun på begynderstadiet. De institutioner, instrumenter og beslutningsmekanismer, der har dannet grundlag for de to politikker, har været forskellige, og derfor er resultaterne også blevet forskellige. Uanset hvor meget tid den fulde gennemførelse af vores projekter kræver, er sandhedens time nu kommet for EU på det udenrigs - og forsvarspolitiske område. Det er et valg, der kræver stor forudseenhed og stort politisk mod, men det er også et klart valg mellem, om vi vil udelukkes helt fra de internationale forhold, eller om vi vil deltage på lige fod med vores allierede i opbygningen af en ny verdensorden. 
Mine damer og herrer, som jeg nævnte i begyndelsen af min tale, er forårstopmødet det vigtigste årlige møde om den europæiske økonomi. På dette møde har vi i år kunnet fremhæve en række opmuntrende aspekter. Og blandt de seneste begivenheder må vi ikke glemme de store fremskridt, der er gjort med hensyn til liberaliseringen af markederne. Her kan jeg nævne telekommunikationssektoren, hvor liberaliseringen er næsten afsluttet, og energisektoren, hvor liberaliseringen er ved at blive gennemført. Desuden er der sket afgørende fremskridt med hensyn til borgernes bevægelighed og på mange socialsikringsområder. Man er ligeledes nået til enighed om EF-patentet efter flere års arbejde. 
Men også her må vi være ærlige over for os selv. Det går alt for langsomt med at gennemføre den reformstrategi, der blev vedtaget i Lissabon for tre år siden. Det gælder ikke kun den udbredte skuffelse over spørgsmålet om beskatning af opsparing. Den økonomiske vækstrate er fortsat foruroligende lav i forhold til det niveau, der er nødvendigt for at skabe de manglende arbejdspladser og for at støtte den økonomiske konvergensproces i de lande, som forbereder sig på tiltrædelsen. Derfor vil jeg gerne gentage det, jeg sagde sidste fredag på Det Europæiske Råds møde, her i Parlamentet i dag, nemlig at det er på tide, at vi sender et kraftigt og synligt signal om vores bestræbelser på at fremme væksten. 
Der er to områder, hvor jeg mener, at vi kan og bør sætte ind, nemlig de store transeuropæiske net samt forskning og udvikling. Prioriteringen for de transeuropæiske net har været fastlagt længe, uden at det har medført nogen større resultater. Selv de fjorten prioriterede projekter, der blev fastlagt i 1994 på Det Europæiske Råds møde i Essen, er stærkt forsinkede. Og alt dette sker samtidig med, at der er behov for nye forbindelseskorridorer fra vest til øst, så mulighederne i forbindelse med EU's udvidelse kan udnyttes, og samtidig med at trafikken på vores veje og i vores bjergtunneller stiger drastisk. Investeringerne i de transeuropæiske net andrager for øjeblikket under 20 milliarder euro om året. Med dette tempo vil det vare over 20 år, inden de alle sammen er gennemført. 
Lige så deprimerende er situationen med hensyn til de store forsknings - og udviklingsprogrammer. På trods af de beløb, der er afsat på EU-budgettet, og lånene fra Den Europæiske Investeringsbank er de offentlige udgifter på disse områder endog direkte faldet i det seneste år, ligesom de private investeringer også ligger under det nødvendige niveau. Det er således på tide, at der tages initiativ til en kraftig forøgelse af finansieringen af såvel de transeuropæiske net som de store forsknings - og udviklingsprojekter. Derfor har jeg bedt formanden for Den Europæiske Investeringsbank, Philippe Maystadt, om at hjælpe mig med at finde nye finansieringskilder ved at undersøge alle muligheder, lige fra EU-garantier til særlige låneinstrumenter. 
Mine damer og herrer, dette er forudsætningerne for at gennemføre Lissabon-målsætningen og udvide grænserne for vores viden. Den fælles forskningsindsats, ekspertnet, studerendes og forskeres mobilitet samt de store programmer for biovidenskab, vedvarende energi og miljø er af grundlæggende betydning. Jeg ved godt, at finansieringen ikke er den eneste hindring for en hurtig gennemførelse af disse store projekter. Og jeg ved også godt, at der er tale om et arbejde, som det tager mange år at udføre. Netop derfor, mine damer og herrer, er der ingen tid at spilde. 
(Bifald)
Poettering (PPE-DE).
Hr. formand, hr. formand for Det Europæiske Råd, hr. formand for Kommissionen, kære kolleger, først vil jeg gerne rette en tak til det græske formandskab, også til Dem personligt, hr. ministerpræsident Simitis. Tiden er nu inde til at føre Europa sammen under en svær krise, ikke til at splitte det. Denne ånd mærker man hos Dem! Jeg ønsker Dem og os alle sammen - for dette Europa tilhører ikke nogen partifamilie alene, det er vores fælles Europa - at De i de resterende uger af Deres formandskab vil have succes med at føre EU vel ind i fremtiden.
(Bifald fra højre)
Vi tænker i disse timer og dage på de allierede soldater, som er i Irak, deraf ca. 30.000 fra et EU-medlemsland. Fordi menneskets værdighed er udelelig, tænker vi også på de irakiske soldater, som misbruges af et forbryderisk regime. Jeg håber, at det vil lykkes, som det med velvalgte ord blev udtrykt i konklusionerne fra topmødet her i Bruxelles, nemlig at alle irakere snart vil kunne leve i fred, værdighed og velstand under en repræsentativ regering, som lever i fred med sine naboer og er et aktivt medlem af det internationale samfund. Det må være vores mål, og vi europæere må ikke trække os tilbage nu, vi skal yde vores effektive bidrag til i fællesskab og enighed beslutsomt at give freden en chance i Mellemøsten.
En ting vil vi sige til vores amerikanske venner, og et stort flertal i vores gruppe går ind for denne holdning: Naturligvis er der forskellige opfattelser hos os i gruppen, det var der allerede før krigen - vi er enige i, at de internationale institutioner, som naturligvis har deres fejl, fordi det er mennesker, der arbejder i dem, f.eks. FN, NATO og naturligvis denne konstruktion af europæisk enhed, EU, har en fremtid, og vi vil ikke tillade nogen at sætte grundlæggende spørgsmålstegn ved disse fredens institutioner og konstruktioner, selv om de endnu ikke er fuldkomne!
Jeg vil gerne kommentere en udtalelse fra Richard Perle, som sagde, at FN og NATO ikke længere var tidssvarende og ingen betydning havde i det 21. århundrede. Hvad siger vi egentlig til centraleuropæerne, polakkerne og slovenerne, som nu har gennemført deres folkeafstemning, hvis vi i dag selv sætter spørgsmålstegn ved NATO? De søger sikkerhed mod trusler i NATO! Derfor må vi overveje, hvordan vi kan forbedre disse institutioner, men vi må ikke sætte spørgsmålstegn ved dem.
(Bifald fra højre)
Naturligvis har vi brug for fornuftige transatlantiske forbindelser og et transatlantisk partnerskab. Ingen er i tvivl om min holdning i Irak-spørgsmålet, og derfor siger jeg til vores amerikanske venner: EU er en ting, som også er i amerikansk interesse. I amerikanere bør ikke kun opfatte relationerne til Europa som relationerne mellem USA og Frankrig, mellem USA og Storbritannien, mellem USA og Tyskland, USA og Grækenland og alle de andre. Vi mødes snart igen i WTO, hvor EU skal og vil optræde samlet. Derfor en bøn til vores amerikanske venner: Tag EU alvorligt! Det er vores måde at være stærke i verden, det er vores måde at leve i fred med hinanden og pleje ordnede, gode partnerskabsrelationer til USA!
(Bifald fra højre)
Kommissionsformanden roste Belgiens forsvarspolitiske initiativ. Jeg har i 10 år været formand for underudvalget om sikkerhed og nedrustning her i Parlamentet, og derfor ved jeg, hvad jeg taler om. Jeg går ind for det indholdsmæssige, men jeg ved ikke, om måden er rigtig, at nogle nu mødes her i Belgien. Vi kritiserede det, da den britiske premierminister indbød til en middag i Downing Street nr. 10: Nogle var indbudt, andre ikke. Hvis noget tilsvarende nu danner skole selv i Benelux-landene, så er jeg alvorligt bange for, at der vil opstå nye fællesskaber, i Syd, Øst, Vest, socialdemokrater, kristelige demokrater, nogle gange overlapper det måske. Vi skal bruge fællesskabsinstitutionerne og samarbejde i fællesskabsinstitutionerne!
(Bifald fra højre)
Også et par bemærkninger til Lissabon-processen, og jeg takker Dem, hr. formand for Det Europæiske Råd, fordi De også tog dette emne op. Vi har imidlertid længe ment, at ordene var lidt for højttravende, at dette nu skal være verden bedste økonomiske område. Det minder os altid lidt om Khrustjov, som i 1960'erne altid ville overhale USA, og vi ved jo, hvad det endte med! Målet er rigtigt, men nu drejer det sig om at anvende instrumenterne, og her er der flere medlemsstater, som ikke gør det nødvendige. Jeg kunne godt have ønsket mig, at der blev sagt lidt mere om valutastabiliteten. Mange taler om fleksibilitet i stabilitetspagten. Lad os lige tænke på, hvad euroen betyder for os i dag. Prøv at forestille Dem, at vi ikke havde den - hvilken nedskrivning og opskrivning i forhold til hinanden ville vi have i dag? Derfor må vi forsvare den fælles europæiske valuta, og vi har brug for, at den europæiske valuta er stabil.
Det er frem for alt vigtigt, at globaliseringen ofte bliver beklaget, nogle gange med rette, nogle gange med urette. De store virksomheder kan vælge at slå sig ned der, hvor skatterne er lavest. Det kan de små og mellemstore virksomheder ikke. Derfor skal strukturreformerne ske på en sådan måde, at de små og mellemstore virksomheder kan investere, at skatterne sænkes, og der dermed skabes arbejdspladser. Her må regeringerne langt om længe handle!
Lad mig komme med to afsluttende bemærkninger. Jeg håber, at der endnu under det græske formandskab vil komme en partistatut i stand, og jeg beder Dem indtrængende, hr. rådsformand, om at sørge for, at vi når frem til et resultat i spørgsmålet om finanspakken med henblik på udvidelsen. Vi vil ikke acceptere, at Parlamentets rettigheder beskæres, hvad vores budgetrettigheder angår! Men vi siger også, at vi vil ikke forsinke udvidelsen, vi vil følge tidsplanen. Vi ønsker Dem succes med disse bestræbelser. Også til kommissionsformanden retter jeg denne bøn - vi bør nu gøre alt for at tilgodese Europa-Parlamentets rettigheder og for at sikre, at tiltrædelseslandene ikke bliver diskrimineret. Det vil vi arbejde for, og vi beder Dem om at gennemføre det. Så vil vi i fællesskab få den succes under det græske rådsformandskab, som jeg af hjertet ønsker Dem, ikke kun for Dem, men for os alle!
Barón Crespo (PSE).
Hr. formand, hr. formand for Rådet, mine damer og herrer, først vil jeg gerne lykønske det græske formandskab med det mod og den beslutsomhed, det udviste under dets andet topmøde. I lyset af de seneste begivenheder er jeg bange for, at det kan blive nødvendigt at indkalde til flere topmøder.
På vegne af min gruppe vil jeg gerne udtrykke vores dybtfølte kondolencer over for familierne til alle ofrene for denne krig. Der må ikke blive flere ofre. Min gruppe mener derfor, at krigen straks skal ophøre. De Forenede Nationer skal overtage ledelsen af konflikten. Den skulle aldrig have været taget ud af FN's rammer.

Jeg beklager også dybt den amerikanske præsidents ensidige beslutning om at forlade disse rammer og starte en krig. Jeg støtter hr. Annan. Jeg må endnu en gang understrege, at den aktuelle ensidige aktion er et brud på De Forenede Nationers pagt og på den internationale ret. På vegne af min gruppe vil jeg derfor gentage vores modstand mod forebyggende angreb som et udenrigspolitisk instrument.
(Bifald)
Jeg vil gerne gentage, hvad hr. Cook sagde i Underhuset. Multilaterale aftaler og en regelbaseret verdensorden giver bedre beskyttelse af vores britiske og europæiske interesser end ensidige instrumenter. Overalt i verden støttes dette synspunkt af utallige individer fra præsident Carter til paven. Hr. Poettering citerede hr. Perle, der er ordfører for våbenindustrien. Hr. Perle er en skamløs lobbyist. Han skrev en artikel, hvori han takkede Gud for FN's sammenbrud. I lyset af, at der er mange, der sværger ved en eller anden Guds navn eller tager det forfængeligt, vil jeg benytte lejligheden til at komme med en timelig påmindelse. Der er en falden engel i både Bibelen og Koranen. De faldne engle, der var lysets engle, hedder henholdsvis Lucifer og Iblis. Deres fald skyldtes stolthed og ubehersket blind arrogance. Det er præcis denne situation, vi i øjeblikket står i.
(Bifald)
Mine damer og herrer, der findes ikke nogen ren krig. De tilpassede billeder, vi ser, skjuler rædslen. I dag modtager vi billeder fra markedet i Baghdad. Som De husker, udviklede EU sig fra et fælles marked. De kan sikkert også huske et andet marked - i Sarajevo - og hvordan det blev bombet. Jeg håber, at Deres samvittighed vækkes til live. Vi er alle involveret i en konflikt, der bliver stadigt mere rædselsvækkende. Der er tydeligvis mange irakere, der længes efter en fremtid uden Saddam Husseins tyranniske styre. De ønsker sig frihed og værdighed. De ønsker tydeligvis heller ikke at få påført mere død og ødelæggelse.
Det var en ensidig beslutning uden for Sikkerhedsrådets rammer, der førte til denne aktion. Det har ført til en katastrofe, fordi lokalbefolkningen meget ofte ikke betragter tropperne som en befrielsesstyrke. Befolkningen er fast besluttet på at beskytte det, der er deres, og på at forsvare deres land. Ydermere er denne region plaget af mange komplekse problemer. Det er meget uklogt at gøre den mere ustabil, og det kan påvirke den mellemøstlige proces.
Både kommissionsformanden og rådsformanden har insisteret på, at denne krise og en efterfølgende indsats skal håndteres inden for rammerne af FN. Jeg er helt enig. Det har jeg allerede sagt to gange her i Parlamentet. Jeg har imidlertid læst dagens avis, og forvaltningen af havnen i Umm Quasar er åbenbart blevet tildelt et amerikansk selskab. Dette selskab tilbyder noget af arbejdet i havnen i underentreprise til europæiske virksomheder. Det er en åbenlys mangel på respekt for FN. Skal EU inviteres til at udføre underentrepriser for FN? Det er ikke vejen frem. Jeg mener, at vi skal give vores mening til kende. Vi skal insistere på, at humanitær bistand skal administreres inden for civile rammer og endvidere inden for rammerne af FN. Bistand skal ikke administreres af nogen af de involverede magter.
(Bifald)
Jeg har en enkelt afsluttende bemærkning, inden jeg giver ordet videre til min kollega hr. Goebbels, der vil tale om Rådets forårsmøde. Mit punkt er som følger: Vi ved, at USA's præsident allerede har vurderet krigens omkostninger til 75.000 millioner amerikanske dollars pr. måned. Oliepriser og valutakurser er kommet på en veritabel rutsjebanetur. Hr. rådsformand, jeg er alvorligt bange for, at De, hvis denne situation fortsætter, vil blive tvunget til at indkalde til endnu et topmøde for at vurdere den europæiske økonomi og verdensøkonomien.
Afslutningsvis, hr. formand, må vi erkende, at den offentlige mening splittes af følelser. Den er bragt ude af balance og er i overvældende grad imod denne krig. Jeg refererer til en bredere offentlig mening og ikke blot til den europæiske offentlige mening. Offentligheden forstår ikke denne krigs uopsættelighed eller grundene til den. Der er en verdensomspændende fredsbevægelse. Jeg tænker på lørdagens demonstration. Det påhviler os at genlancere den multilaterale holdning til internationale forbindelser. De Forenede Nationers værdighed og legitimitet skal genoprettes. Derefter vil FN have forudsætningerne for at kunne opfylde sin rolle som verdens regering. Det lykkedes ikke for EU at optræde som en sådan, og derfor har det en del af ansvaret for denne krise. Vi skal kunne forestille os en fremtid, hvor EU kan opbygge en udenrigs- og sikkerhedspolitik, der er navnet værdigt. Det er helt afgørende, hvis vi skal optræde ærefuldt til bedste for hele menneskehedens fremtid.
(Bifald)

Watson (ELDR).
Hr. formand, krigen mod Irak kom uundgåeligt til at overskygge Rådets vigtige økonomiske reformdagsorden. Det er naturligt, at økonomiske emner i sådanne tider kommer i anden række i forhold til spørgsmål om liv og død. I betragtning af den negative økonomiske indvirkning, som konflikten kan få på EU's økonomi, skal vi imidlertid ikke tabe bolden af syne og yderligere udsætte de økonomiske reformer, som er nødvendige for at genoplive EU's økonomi. Så før jeg går over til Irak-konflikten, vil jeg sige et par ord om økonomisk reform.
Sandheden er, at processen med en økonomisk reform er ved at løbe ud i sandet. Når EU bliver udvidet til 25 lande, er vi nødt til at løbe for blot at bevare status quo. Jeg vil nævne tre eksempler.
For det første ligger EU's investering i forskning og udvikling på 1,9 % af BNP et godt stykke under niveauet i USA og Japan, og da kun to af tiltrædelseslandene anvender mere end 1 % af BNP på forskning og udvikling, bliver vi stærkt presset for at nå Lissabon-målsætningen om 3 % inden 2010.
Det andet eksempel er taget fra Det Europæiske Råd i Barcelona, hvor EU's stats- og regeringschefer forpligtede sig til at nedbringe procentdelen af den lovgivning for det indre marked, som endnu ikke er gennemført, til under 1,5 %. I stedet steg andelen sidste år til over 2 %. Da de nye medlemsstater naturligvis får begyndervanskeligheder med at gennemføre lovgivning de første år, er der risiko for, at dette gennemførselsunderskud stiger yderligere, hvis vi ikke øger indsatsen. Der vil bestemt ikke ske fremskridt, hvis andre efterligner hr. Berlusconis taktik i forbindelse med hans skammelige forsøg på at forsvare ulovlige tilskud til mælk på bekostning af en aftale om beskatning af opsparinger. Det varsler næppe godt for det italienske formandskab.
Det tredje eksempel drejer sig om den stigende arbejdsløshed. Det er imponerende, at det lykkedes at skabe en halv million job sidste år trods den økonomiske nedgang. Den kommende opgaves omfang bliver imidlertid tydelig, når vi kan se, at arbejdsløsheden i hele EU sidste år steg til næsten 8 %. Hvad angår job, synes Rådet at have fulgt den ældgamle praksis: "Hvis du er i tvivl, så opret en taskforce". Jeg ønsker Wim Kok held og lykke med hans arbejde, men det er svært at se, hvordan han skal kunne finde løsninger, som er bedre end den afprøvede og velkendte opskrift med skattelettelser på arbejdsløn og en forøgelse af markedsfleksibiliteten.
Hvad angår Irak, bifalder jeg de langsigtede konklusioner fra Det Europæiske Råd, som formanden har formidlet, og understregningen af humanitær bistand, genopbygningen af Irak og den centrale rolle, som FN skal spille. Den humanitære bistand skal igennem. Situationen i Basra lige nu viser, hvor vigtigt det er. De rædsler, som vi ser på tv, viser, hvor vigtigt det er at få nødhjælpsorganisationerne ind og begynde deres arbejde. Jeg glæder mig over Romani Prodis forslag om 3 millioner euro til omgående humanitær bistand gennem Røde Kors. Den Liberale Gruppe vil støtte en hurtig godkendelse her i Parlamentet af anmodningen om at bevilge yderligere 70 millioner euro fra budgetreserven til nødhjælp.
De seneste ugers splittelse har skadet EU. Det kunne varsle en ny indsats for at hele de politiske sår, men det er umuligt ikke at være enig med Luxembourgs premierminister, når han siger, at problemer kun kan løses, hvis man drøfter dem.
Jeg er enig med Rådet om, at vi skal styrke de transatlantiske forbindelser. Dialogen skal udvides til at omfatte en reform af FN og den rolle, som international lov skal spille, men USA skal acceptere, at der ikke kan etableres noget holdbart uden institutioner og regler.
Min gruppe hilser også Belgiens forslag om et ministermøde om Nordkorea velkommen. Hvis situationen i Irak var blevet diskuteret på topmødet i Sevilla, som hr. Verhofstadt foreslog, ville vi ikke være i vildrede i dag.
Vi må vente og se, om 2003 bliver et annus mirabilis eller et annus horribilis for EU, men da det er gedens år, vil jeg lykønske det græske formandskab med den ihærdige, vedholdende og beslutsomme måde, hvorpå de har fået gennemført deres dagsorden.
Brie (GUE/NGL).
Hr. formand, hr. formand for Kommissionen, hr. formand for Rådet, kære kolleger, hr. rådsformand, De citerede fra erklæringen fra topmødet, at Iraks territoriale integritet skal opretholdes. Jeg mener imidlertid - og det er det, jeg er utilfreds med - at De også skulle have nævnt, at der netop i øjeblikket sættes massivt spørgsmålstegn ved denne territoriale integritet, og at den vigtigste opgave er at afslutte krigen. Vi oplever efter min mening hver dag, at denne krigs umenneskelige og folkeretsstridige væsen bliver stadig større og mere tydeligt. At hr. minister Rumsfeld i går betegnede den som en humanitær gerning, opfatter jeg kun som en temmelig barbarisk kynisme.
Jeg mener, at USA's indledning af krigen for en uge siden var et angreb på det vigtigste princip i civiliseret international ret, nemlig pligten til at løse konfliker med fredelige midler. Det er særligt tragisk, at der i dette tilfælde ikke kun var tale om overtrædelse af pligt og folkeret, men at vi her havde en udtalt stor, effektiv og fredelig mulighed, som blev ødelagt. Jeg mener, at en fælles udenrigspolitik for EU - som også er blevet fremhævet i dag - ikke kun skal være fælles, men alternativ. Den skal sætte en styrkelse af FN op imod USA's unilateralisme, militær magtpolitik, USA's ringeagt for ret og traktater, forsvare FN's charter, folkeretten og det internationale forbud mod at anvende vold. Den skal bekæmpe konflikter med fokus på indhold og årsager og fremme samarbejde.
Hr. rådsformand, helt aktuelt vil jeg, for ikke at gentage alt for meget, henlede Deres opmærksomhed på især tre problemer. For det første holder min gruppe fast ved, at krigen skal afsluttes straks. Antallet af civile og soldater, som er blevet såret eller dræbt af bomber og andre militære midler, er allerede slemt nok. Men hverken i rådserklæringerne eller i pressemeddelelserne og statistikkerne dukker de tusinder af irakiske børn op, som allerede nu dør af konsekvenserne af denne krig.
For det andet har USA med krigen entydigt brudt folkeretten. Nu erklærer de også åbent yderligere truende brud på retten. Hr. Rumsfeld beordrede i sidste uge offentligt, at styrkerne i Golfregionen skal udstyres med CS-gas. Hr. rådsformand, De ved, at også anvendelse af ikke-dødelige gasser, såsom CS-gas, i væbnede konflikter er forbudt i såvel Genève-protokollen som i artikel 1 i konventionen om C-våben, uden undtagelser. Jeg opfordrer Dem til umisforståeligt at protestere mod den amerikanske regerings ringeagtelse af og brud på så afgørende internationale traktater.
For det tredje befinder der sig i Irak titusinder af iranske oppositionsfolk og kurdiske flygtninge fra Tyrkiet. Der er ingen international opmærksomhed på deres skæbne i flygtningelejre. De er i høj grad truet af krigen og af eventuelle massakrer. Jeg beder Dem sørge for, at dette problem kommer til offentlighedens kendskab, og sig til Deres iranske, tyrkiske, amerikanske og britiske partnere, at EU nøje vil følge disse menneskers skæbne. Frem for alt, hr. premierminister, vær modig nok til at forlange af USA, at denne krig bringes til ophør!
Cohn-Bendit (Verts/ALE).
Hr. formand, jeg blev forbavset over under en debat i en skole i Tyskland at blive mødt med et banner, som mindede mig om en fjern fortid, om dengang, jeg og mine samtidige demonstrerede. På banneret stod skrevet følgende sætning: At bombe sig til fred er som at elske sig til jomfruelighed. Jeg har ikke citeret den nøjagtige engelske version for at bevare den elegante tone. Jeg er sikker på, at ingen her vil have problemer med at forstå det.

De har ret, hr. formand, denne krig er en intellektuel, og jeg vil endda tilføje, fysisk udfordring, for vi lader tydeligvis alle sammen splittelsen hæmme vores intellektuelle evner. Det er indlysende, at nogle af Rådets erklæringer, men også nogle af erklæringerne selv fra medlemmer af Europa-Parlamentet, er surrealistiske. Det er indlysende, hr. Watson, at vi støtter humanitær bistand, og at det er det eneste punkt, hvorom alle er enige. Så meget er sikkert. Men det problem, vi står over for i dag, er imidlertid meget enkelt: Vil Europa-Parlamentet, ja eller nej, i morgen træffe en klar beslutning om denne krig? Vil Europa-Parlamentet i morgen opføre sig lige så tåbeligt som Ministerrådet eller Rådet (almindelige anliggender), eller vil vi samle et flertal? Og, når jeg siger dette, henvender jeg mig til dem, der ikke ønsker et flertal for enhver pris. Jeg opfordrer Dem til at bruge fem minutter til at tænke over det.
Valget står mellem to simple holdninger. Den første er holdningen hos koalitionen af dem, der ønsker krig, fordi de finder den vigtig og nødvendig, som det blev sagt for et øjeblik siden. Lad dem stemme for en beslutning, som vil sige: Værsgo, fortsæt, hr. Rumsfeld eller andre ligesindede, De har ret, i guds navn, gå ud og befri hele verden og vis, at man kan elske og samtidig bevare sin jomfruelighed. Det er deres ret. Den anden holdning er den, der består i at skaffe flertal i Europa-Parlamentet for et nej til krigen, et flertal som det, vi samlede i slutningen af januar om, at krigen var uberettiget.
(Bifald)
For dette, for at samle et flertal imod krig, skal man være i stand til at indgå kompromiser. Hvis ikke, udstiller vi vores intellektuelle underlegenhed i nøjagtig samme grad som det Råd, der blev afholdt i Bruxelles. Det er vores problem i dag. Og dog er det ganske enkelt. Der er nogle, der siger, at krigen ikke har berettigelse i De Forenede Nationer, og andre, der siger, at den er ulovlig og uberettiget. Jeg selv lader som om, at det er det samme, og at det kun er Europa-Parlamentets ideologer, der kan ønske at demonstrere, at der er en forskel mellem alle disse sætninger. Selvfølgelig kan vi, når vi har fastslået, at denne krig ikke har berettigelse i FN, sige, at den er ulovlig! Det er derfor indlysende, at vi, hvis vi får vedtaget denne erklæring, har vundet et slag.
Hvad angår beslutningsforslaget, er der en stor forhandling om, hvorvidt man skal sige, at man stærkt beklager, eller at man fordømmer, det faktum, at England, USA, Spanien, Italien, Polen - og jeg ved ikke helt hvem ellers - unilateralt besluttede, at krigen var berettiget og gik videre derfra. For mig er det vigtige i denne beslutning at få sagt, at man burde have fortsat våbeninspektionerne, og at vi er imod alle, der satte en stopper for dem og tyede til krig. For mig er det således ikke et spørgsmål om ordvalg.
Som afslutning vil jeg gerne sige noget vigtigt. Der er nogle løgne, som bliver ved med at versere blandt regeringslederne. Grunden til, at Sikkerhedsrådet ikke stemte for den resolution, som blev fremsat af USA, England og Spanien, er ikke det franske eller det russiske veto, men derimod fordi der ikke i Sikkerhedsrådet var et moralsk flertal for at udløse en krig. Det er sandheden!
(Bifald)
På det grundlag traf Chile og Mexico, som er økonomisk afhængige af USA, den modige beslutning at foreslå en resolution, som netop støttede våbeninspektionerne som den eneste vej frem. Europa-Parlamentet må derfor forstå, at det i morgen under afstemningen også udtaler sig om denne sejlivede løgn, den løgn, som fastholdes af den engelske og spanske udenrigsminister eller jeg ved ikke hvem andre. Det moralske flertal, som opstod for en intervention i Kosovo-konflikten - 13 imod 2 - er ikke kommet til udtryk i Sikkerhedsrådet vedrørende en militær intervention i Irak. Det er den historiske sandhed. Resten er ikke andet end en skammelig løgn fra de regeringsledere, som er bange for deres egen befolkning. Man må sige tingene, som de er.
Jeg slutter af med at sige, at jeg håber, at Europa-Parlamentet i morgen er klogt nok til at stemme således, at vi kan gøre det klart, at dem, der forsvarede krigen, blev slået og bragt i mindretal. Hvis vi vinder, har vi vundet mere end en kamp på ord, og hver gruppe kan derefter forsvare helheden ud fra sin ideologi. Vi kan vinde denne moralske sejr i morgen over dem, som forsvarer krigen, hvis vi er klar til at indgå kompromiser.
(Bifald)

Collins (UEN).
Hr. formand, vi kan ikke et øjeblik benægte, at de seneste uger har stillet EU i et meget dårligt lys. Der kunne ikke opnås konsensus, som er det centrale i det græske formandskabs politik, på grund af EU-medlemsstaternes modsatrettede holdninger til krigen i Irak.
Den græske regering forsøgte tappert at sikre en fælles politisk holdning til Irak og Europa, men trods dens ihærdige og beslutsomme bestræbelser kunne dette mål ikke sikres. Den græske regering skal have ros for dens afmålte strategi i denne for EU så urolige tid. 
Sagt meget enkelt og direkte er vi her i dag for at forsøge at samle stumperne efter det, der har været en stærk erfaring for alle EU-medlemsstater. Vi må ikke glemme, at EU har været gennem vanskeligheder før, og at det altid er lykkedes for EU at rejse sig igen i modgangstider. 
Det er det centrale i de udfordringer, som vi nu står over for. EU har bragt europæerne politisk stabilitet i mere end 50 år. Vi må og kan ikke tabe denne omstændighed af syne, men vi skal se på det bredere billede. EU har som en politisk og økonomisk enhed bragt de europæiske folk velstand og en følelse af politisk formål. Vi har et indre marked, vi har en fælles europæisk valuta, og EU bliver snart udvidet til 25 medlemsstater.
Det er alt sammen reelle politiske resultater, som bidrager til mange europæeres levestandard og livskvalitet. Vi kan alle være stolte af disse resultater, fordi vi alle sammen har spillet en væsentlig rolle for at gøre dem til virkelighed.
Begivenhederne i de sidste par uger har rystet EU i dens grundvold. Vi skal nu sørge for at komme ud af denne situation og spille en central rolle i forbindelse med levering af den nødvendige humanitære bistand til den irakiske befolkning i de næste måneder. Jeg glæder mig over konklusionerne fra topmødet i Bruxelles og EU's bindende tilsagn om at genopbygge broerne til USA og om at støtte de transatlantiske forbindelser. USA og Europa kan opnå meget ved hjælp af en række foranstaltninger, når de samarbejder i stedet for at modarbejde hinandens interesser. Vi skal forsøge at genoprette forholdet til USA så hurtigt som muligt.
EU skal udføre sine moralske politiske pligter ved at sikre, at Iraks humanitære problemer løses effektivt og beslutsomt. Vi skal fortsætte med at arbejde sammen med FN, hvis myndighed også er blevet slemt rystet i den sidste tid.
Ligesom mange andre her i dag ønsker jeg inderligt, at krigen i Irak får en hurtig afslutning. Der er en trykket stemning her i Parlamentet i dag, men det må ikke skjule, at EU har en ledende rolle at spille med at sikre, at det irakiske folks humanitære behov bliver opfyldt fuldt ud. Det er vores pligt, og EU's stats- og regeringschefer erkendte i sidste uge, at man skal udfylde denne rolle. Jeg synes, at Europa-Parlamentet skal indtage en tilsvarende politisk holdning her i dag.

Abitbol (EDD).
Jeg vil gerne sige til formændene, at der forekommer mig at være en vis masochisme forbundet med at fortsætte de løbende forhandlinger på de europæiske topmøder, som i virkeligheden ikke, som det blev sagt af det græske formandskab, er andet end hykleri. Topmålet er, at Europa i denne krønike om et annonceret sammenbrud for en gangs skyld og i hvert fald for det institutionelle Europas vedkommende har, om ikke talt med én stemme, så i hvert fald sagt det samme. Europa-Parlamentet udtalte sig den 31. januar, Det Europæiske Råd den 17. februar, Kommissionen repræsenteret ved først kommissær Patten og dernæst Dem, hr. Prodi, alle har støttet en fælles linje, den linje, som forsvares af Frankrig, Tyskland og Belgien, og som gav forrang til den lov, som forsvares i FN's Sikkerhedsråd. For en gangs skyld har det institutionelle Europa oplevet at være enig med de europæiske befolkninger, som med deres overvældende flertal, og jeg vil endda sige enighed, har holdt samme linje og derfor for en gangs skyld og efter min mening i øvrigt for første gang har markeret en spirende europæisk politisk opinion.
Ja, Europa har talt med en eneste og, bedre endnu, med den samme stemme. Og hvad så? Hr. Prodi, man tilskriver Mussolini et fortærsket udtryk. Han skulle efter sigende have sagt, at det at regere Italien i grunden ikke var så vanskeligt. Problemet var, at det ikke førte til noget. Målt ud fra dagens målestok forekommer det mig, at vores Europa er i færd med at blive et Italien i 15. potens, før det bliver et Italien i 25. potens eller endnu mere.
Problemet, ser De, er ikke så enkelt som hr. Simitis tror. Det er ikke et landbrugsmarathon, hvor det drejer sig om at dømme imellem gulerødder og kålrabi. Hr. Simitis, Deres tale var Deres embede uværdig. For første gang siden Rom-traktaten deler Europa sig med hensyn til målsætningerne og ikke med hensyn til metoderne, midlerne eller tidsplanen. Den ene halvdel af Europa er blevet modstander af den anden, og deri består problemet: to opfattelser af loven, to opfattelser af verden, to kosmogonier - det er et græsk ord, hr. Simitis - som strider mod hinanden. De har kunnet se plakater her i salen med på den ene side Stop the killers og på den anden Give a chance to war. Mener De, at der er tale om gulerødder og kålrabi, når man er i den grad uenige om filmens afslutning? Europæisk propaganda, hr. Simitis, er ikke desto mindre propaganda.
Hr. Prodi, De taler om et europæisk forsvar. Det tales der meget om. Hvorfor ikke? Europas sidste chance er ganske rigtigt at oprette et forsvar, et europæisk forsvar. Men nu siger jeg Dem, at denne forhandling vil finde sted i andre fora og på konventniveau. Det er lige så illusorisk at ville skabe et europæisk forsvar inden for NATO, som det ville være at ønske at præge den europæiske fællesmønt i Fort Knox.
Pannella (NI).
Hr. formand, hr. formand for Rådet, hr. Prodi, efter sine strålende, højtidelige sidebemærkninger om den centrale problemstilling i den teologiske og pedantiske debat om englenes sexliv - hvordan man kan elske og stadig forblive jomfru - er Daniel Cohn-Bendit nu gået over til sit andet yndlingsemne, nemlig hans ønske om et moralsk flertal her i Parlamentet i morgen. Hvorfor ikke sige etisk, Dany? I morgen bliver det ikke vores opgave at stræbe efter et ydmygt og ureligiøst politisk flertal for bestemte målsætninger, men derimod at skabe et moralsk flertal her i Parlamentet. Gå ud og slå jer selv ihjel med jeres etik og moral, med jeres stræben efter det absolutte og med jeres sidebemærkninger! I morgen er det vores ureligiøse opgave - eller kristne opgave, om De vil - at finde det, som vi er i færd med at gøre i Italien ved at fastlægge nogle få politiske målsætninger i fremtiden for os alle sammen, nemlig en løsning, hvor det i stedet for at blive i jeres "München 1938"verden, Dany, er muligt at gå mod en verden, hvor vi i weekenden alle kæmper for italienernes, tyskernes eller irakernes frihed i stedet for at ofre alt i fredens moloch og en moloch for det absolutte, hvis grænser I ikke på nogen måde er i stand til at definere. Vi ønsker selvfølgelig fred, men ikke "hvil i fred"! Og døden begynder ikke med amerikanske eller israelske missiler eller geværer. Den begynder med alle ofrene for Pol Pot, med alle dem, som I ikke engang husker, med Volga- og Don-flodens befolkninger, som blev deporteret for 80 år siden, og med de 500.000 mennesker, som Saddam har udryddet og slået ihjel i de sidste 10 år. Alle jeres moralismer og absolutte størrelser! Jeg kan godt acceptere - og jeg er glad for - at nogle kommunister bliver omvendt og bliver liberale, men jeg kan ikke acceptere, at de bliver ved med at kritisere mig, sådan som de gjorde, da de var kommunister, og at de anklager mig for ikke at være tilstrækkeligt liberal og ikkevoldelig.
Jeg vil stille et ændringsforslag til Deres forslag, hr. formand, nemlig et ændringsforslag, der i øjeblikket - og det vil jeg også gerne gøre rådsformanden opmærksom på, så han kan tage det op til overvejelse - har opnået et absolut flertal i det italienske parlament. Det er et forslag, som i al sin enkelhed går ud på at gøre målsætningen om et frit Irak til genstand for forhandlinger - selv med Saddam - og disse forhandlinger er mulige her og nu, sådan som bl.a. Mubarak og Tony Blair giver udtryk for et ureligiøst, ydmygt og modigt ønske om.

Zacharakis (PPE-DE).
Hr. formand, hr. formand for Rådet, hr. formand for Kommissionen, da vi drøftede krisen i Irak for 14 dage siden i Strasbourg, var der stadig et - om end svagt - håb om, at det i sidste ende ville lykkes at undgå vold og udnytte alle muligheder for en fredelig løsning på de problemer, som er beskrevet i Sikkerhedsrådet resolutioner om dette spørgsmål, især resolution 1441.
Desværre blev også dette håb gjort til skamme af den såkaldte nye militære doktrin, og verdensopinionen er nu vidne til en militær konflikt, som ud over de militære og civile ofre, som vi alle ærer, også har haft grundlæggende institutioner og faktorer i international sammenhæng som ofre. Jeg tænker her på FN, som beskytter det internationale retssystems grundlæggende privilegier, de transatlantiske forbindelser, som er en uundværlig faktor i den internationale balance, og endelig EU's samhørighed, i hvert fald på det udenrigspolitiske område, som er en absolut nødvendig forudsætning for EU's gennemslagskraft på den internationale scene.
Alle disse institutionelle faktorer er blevet alvorligt beskadiget og sættes på en hård prøve, således at også deres fremtidige tilstand eller i hvert fald deres evne til effektivt at udfylde deres særlige rolle i internationale begivenheder er usikker, da de både umiddelbart og på længere sigt vil møde mange negative konsekvenser. Her er de vigtigste naturligvis undermineringen af FN's autoritet og selve organisationens essens samt den kendsgerning, at dens principper og regler er lagt i ruiner, fordi der er nogle, der foretrækker ensidighed og arrogance frem for logik og lovlighed i løsningen af problemer, som ganske givet er reelle.
Det nytter ikke, at vi nøjes med at diagnosticere den nuværende tragiske situation og med at forudsige de dystre udsigter. Tværtimod er vi nødt til at se fremad og med støtte fra et overvældende flertal af befolkninger og regeringer forsøge - også inden krigens afslutning, som vi alle håber kommer meget snart - at rette op på FN's prestige. FN skal tage sig af at genskabe normale forhold i Irak, lægge de transatlantiske forbindelser ind under rammer, som er baseret på et helt ligeværdigt samarbejde, og befæste den europæiske enhed, så de kedelige begivenheder, vi oplever i disse dage, aldrig kommer til at danne præcedens i fremtiden, men går over i historien som et eksempel til undgåelse!

Goebbels (PSE).
Jeg vil gerne antyde over for formændene, at det eneste håndgribelige resultat af topmødet var trafikpropperne i Bruxelles. Man vidste på forhånd, at topmødet ville blive delt og derfor blokeret i spørgsmålet om Irak, og at Unionen på dette møde ville stadfæste sit image som politisk dværg. Men at den formodede økonomiske kæmpe ville nøjes med den mindste fællesnævner i sine økonomiske, sociale og miljømæssige konklusioner, er ganske enkelt fortvivlende. Til trods for, at verden er truet af en alvorlig økonomisk krise oven på en krig i Irak, som sandsynligvis kommer til at vare længere end forudset, var det ikke andet end en sludder for en sladder, der ikke fører til noget.
Det er ikke formandskabets skyld. Men det har ikke desto mindre fundet det for godt at betænke os med 37 siders konklusioner, som indeholder 12.640 ord. Er det nødvendigt at minde om, at Moses brugte 180 ord til de 10 bud? I sine konklusioner har topmødet dog fået et lyst indfald. I punkt 9 konkluderede det: "Der er dog stadig langt igen. Tiden er navnlig inde til, at EU og medlemsstaterne opfylder deres forpligtelser (?) ved at omsætte ordene til handling."
Hvad handlinger angår, opfordrer Det Europæiske Råd Kommissionen til at undersøge en række spørgsmål. Indtil forårstopmødet 2004 kan Europas befolkninger forvente mindst 17 nye handlingsplaner, køreplaner og andre rapporter. I dette miskmask af et fællesskabssammensurium befinder sig en ny taskforce for beskæftigelsen og ønsket om mere koncise overordnede økonomipolitiske retningslinjer og om henstillinger vedrørende økonomiske reformer med nøjagtige tidsfrister, om muligt. Kommissionen opfordres til at udarbejde en rapport om øget anvendelse af strukturelle indikatorer. Der vil være en handlingsplan om iværksætterånden, en anden om forenkling af de lovgivningsmæssige rammer. I stedet for et rammedirektiv om de offentlige tjenester, som allerede er blevet besluttet i Nice og på ny i Barcelona, kan vi forvente en grønbog for samme område. Der er endda bestilt en undersøgelse af, hvordan EU kan hjælpe det irakiske folk til at leve i frihed, værdighed og velstand.
Efter hr. Van Mierts rapport om de manglende led i de transeuropæiske net efter udvidelsen, opfordres Rådet (konkurrenceevne) til at præcisere de nødvendige retningslinjer nærmere med hensyn til forbindelsesmuligheder! Manglende forbindelsesmuligheder betyder mindre udveksling og mindre vækst. Rådet har imidlertid ikke truffet nogen beslutninger for at afhjælpe de indlysende infrastrukturelle mangler i den udvidede Union. I disse magre budgettider bilder medlemsstaterne sig ind, at det øverste af et muldvarpeskud er et ophøjet topmøde med udsigt langt ud i det fjerne. Så længe Unionen skal leve med 1 % af Fællesskabets BNP, vil den være henvist til at foretage tomme gestus.
Hr. Poettering skælver for euroen. Jeg kan se, at vores fælles mønt på trods af det franske og tyske underskud klarer sig helt godt i forhold til dollaren og de andre internationale valutaer. Hvis monetær stabilitet virkelig skal opretholdes til offentlighedens bedste, kræver ekstraordinære situationer modige foranstaltninger. Krigens pris og dernæst fredens pris vil veje tungt i verdensøkonomien. Det er bydende nødvendigt med en politik, som kan genoplive økonomien, hvis Europa vil undgå en alvorlig økonomisk krise.
Hvad venter Kommissionen på, hr. formand, for at gennemføre den planlagte fleksibilitet, som er vedtaget i en afgørelse fra Det Europæiske Råd i Amsterdam i tilfælde af økonomisk krise, og for at fremme offentlige og private investeringer i overensstemmelse med punkt 11 i forretningsordenen for samme Råd af 7. juli 1997? Skal vi vente på den officielle konstatering af vores økonomiers sammenbrud, før vi skrider til handling?
Formanden.
De må udarbejde en betænkning for at besvare det spørgsmål, hr. Goebbels.

Gasòliba i Böhm (ELDR).
Hr. formand, hr. formand for Kommissionen, mine damer og herrer, først vil jeg tilslutte mig erklæringerne fra hr. Watson, der er leder af min gruppe. Jeg er selvfølgelig enig i hans fordømmelse af konflikten i Irak og i, at der skal træffes aftaler inden for rammerne af FN. Jeg deler selvfølgelig også hans ønske om, at EU skal forsøge at genskabe sit sammenhold. Dernæst skal EU bidrage til genopbygningen af de ramte områder med henblik på at konsolidere og sikre en freds- og stabiliseringsproces. EU kunne ikke mønstre den nødvendige enighed. Derfor kunne det desværre ikke gøre sin indflydelse gældende, sådan som vi havde håbet. Forhåbentlig vil vi nu i det mindste først kunne genskabe vores sammenhold og derefter føre an i fredsprocessen.
Jeg vil også gerne lykønske det græske formandskab med resultaterne af Rådets møde i Bruxelles i sidste uge. Rådet gik især op i betydningen af den såkaldte Lissabon-proces. Under forhandlingerne og drøftelserne i Strasbourg var det allerede kommet frem, at vi har meget lidt at bryste os af i den henseende. For så vidt angår produktivitet og konkurrenceevne, er kløften mellem Europa og USA ikke blevet mindre. Tværtimod vokser den faktisk i øjeblikket.
Så vidt vi kan forstå, er grunden den, at de nødvendige strukturreformer ikke er blevet gennemført. Den lovede disciplin vedrørende centrale aspekter såsom fremme af forsknings- og udviklingsaktiviteter er heller aldrig blevet til noget. Man har heller ikke fremmet udviklingen af nye virksomheder, der kan gennemføre innovation og nye teknologiske processer. Alt dette har tydeligvis hindret den ønskede udvikling.
Jeg tror, at hemmeligheden bag en effektiv gennemførelse af forpligtelserne i Lissabon-processen ligger i de strukturelle reformer. Det er også vigtigt at fremme forsknings- og udviklingsaktiviteter samt de små og mellemstore virksomheders aktiviteter sammen med forslag om sociale forbedringer.
Figueiredo (GUE/NGL).
Hr. formand, på dette forårstopmøde skulle Rådet have vist evne til at gøre op med de neoliberale politiske retningslinjer og slå ind på en politik, der prioriterer beskæftigelse, offentlige investeringer, integration samt økonomisk og social samhørighed, til at imødegå økonomisk afmatning, arbejdsløshed, fattigdom og social udstødelse, der stadig i alt for høj grad præger EU. Men det gjorde det desværre ikke.
I stedet for at indstille liberaliseringen af centrale offentlige aktivitetsområder og tjenester følger Rådet UNICE's dagsorden og fastholder, at tempoet skal øges i de økonomiske reformer, der først og fremmest består i en hurtig liberalisering af aktivitetsområder og tjenester, forbedring af virksomhedernes konkurrenceevne, styrket samordning af budgetpolitikkerne og strategien for det indre marked, hvor det sociale område altid kommer i anden række, hvor arbejdsmarkedets, uddannelsernes og samfundets mål underordnes iværksætterkulturen, og hvor pensionsordningerne hurtigst muligt skal indgå i handlingsplanen for finansielle tjenesteydelser, så vejen åbnes for deres privatisering. På denne måde forvrænger Rådet traktatens principper og hindrer disses virkeliggørelse, hvad navnlig angår økonomisk og social samhørighed, solidaritet, miljøbeskyttelse, folkesundhed og fødevaresikkerhed, offentlige tjenesteydelser og sociale rettigheder, bæredygtig udvikling og livskvalitet, hvilket ikke er acceptabelt.
I stedet for at suspendere stabilitetspagten for at revidere de irrationelle nominelle konvergenskriterier og satse på en økonomisk udviklingspolitik til at imødegå den internationale uvished og ustabilitet, som forværres af den uretfærdige, illegitime og ulovlige krig mod Irak, bekræfter Rådet tværtom, at disse kriterier skal efterleves. På den måde vender det ryggen til de alvorlige vanskeligheder, som visse medlemsstater står over for, og de alvorlige sociale og økonomiske konsekvenser, der følger af tvangstanken om, at de offentlige investeringer og udgifter absolut skal bringes ned, hvilket også indebærer, at målene om at skabe mere og bedre beskæftigelse ikke kan indfries, og at de sociale spændinger og arbejdsmarkedets ustabilitet øges. Selv når det finder det passende at fremsætte en erklæring om tjenesteydelser af almindelig interesse, henviser det udarbejdelsen heraf til det nye Råd (konkurrenceevne), hvorved de underordnes konkurrencereglerne, hvilket ikke er acceptabelt, fordi det forværrer de sociale uligheder.
I stedet for at sætte ind med de hasteforanstaltninger, som Parlamentet anmodede om på sit sidste møde i Strasbourg, over for det stigende antal omstruktureringer, udflytninger og lukninger af europæiske og multinationale virksomheder, der er i gang med at afskedige tusinder af ansatte, og som derved truer den regionale udvikling i store områder med krise, hvor der er meget lidt alternativ beskæftigelse, har Rådet valgt at give absolut prioritet til virksomhedernes konkurrenceevne og fastholde sit sigte om strukturelle reformer af arbejdsmarkedet, med øget mobilitet og mere fleksible og svingende ansættelsesforhold, så arbejdskraften bedre kan tilpasses de økonomiske betingelser. Man må derfor spørge sig selv, hvad formålet kan være med at nedsætte en europæisk beskæftigelsestaskforce, og jeg vil gerne bede Rådet oplyse, om det er for at dulme samvittigheden hos dem, der endnu gemmer på en smule følsomhed over for de problemer, som millioner af arbejdsløse har, eller om det blot er for at finde måder til at omgå gennemførelsen af den europæiske beskæftigelsesstrategi på, så de stadig mere neoliberale retningslinjer lettere kan gennemføres.

Nogueira Román (Verts/ALE).
Hr. formand, jeg vil gerne først mindes de glemte irakiske ofre, især de drenge og piger, der er ofre for en militaristisk regering, for et imperium i nedgang, ikke i triumf. Bush, USA's præsident, er det allertydeligste udtryk for denne stats krise.
Europa-Parlamentet må ikke lade sig styre af krigens logik, men må anmode om, at FN's Generalforsamling træder sammen allerede i dag med krav om våbenhvile. Og jeg vil, som galicer og som borger i den spanske stat, her gerne træde op imod Aznar, en ministerpræsident, der illoyalt underminerer EU. En premierminister, der på latterligste vis bilder sig ind, at han, sammen med Bush og Blair, er hovedperson i et nyt Jalta, denne gang på Azorerne. Helt latterligt og paranoidt. En ministerpræsident, der - 100 år efter - vil gøre den spanske stat til en ny amerikansk koloni, et nyt Puerto Rico.

Crowley (UEN).
Hr. formand, jeg vil tilslutte mig mine kolleger, når de glæder sig over konklusionerne fra Det Europæiske Råd, men jeg vil også mane til forsigtighed eller kritisere andre. Formålet med Det Europæiske Råds møde i foråret var klart fra begyndelsen. Det skulle være et økonomisk forum, en lejlighed til at gennemgå det stadie, som vi var nået til, og også skitsere en ny strategi for fremtiden, særlig ved igen at se på Lissabon-strategien og konstatere, hvilke forandringer der skulle ske for, at vi fortsat kan bevæge os mod dette mål. Det skulle også være en lejlighed til at sætte fokus på fortsat at skabe økonomisk vækst og beskæftigelse og også sikre livskvalitet, kvalitetsjob og ret til pension for alle i hele EU.
Som bekendt står vi over for økonomisk usikkerhed og globale politiske risici, hvilket gør det vanskeligt at foretage forandringer. Vi i EU skal indse, at vores hænder i et vist omfang er bundne i forhold til, hvad vi kan opnå. Der er imidlertid muligheder i EU-systemet, der gør det muligt at bygge videre på den positive udvikling.
De økonomiske og sociale dimensioner griber ind i hinanden, når vi skal gennemføre målsætningerne for tiden indtil 2010. EU skal blive verdens mest konkurrencedygtige område, og jeg glæder mig over Rådets beslutning om at oprette Rådet (konkurrenceevne).
Sideløbende hermed skal der sættes fokus på uddannelse, og hvilken form for faglig specialisering borgerne skal have. Områder som bekæmpelse af analfabetisme, digital viden, faglig efteruddannelse og livslang læring skal ses som nøgleelementer i den pakke, der skal give europæerne de nødvendige redskaber til at kunne opfylde kravene i et økonomisk miljø i stadig forandring. Vi skal være iværksættervenlige. Vi skal være mere åbne over for fleksibilitet og ikke fastsætte stramme bestemmelser og regler, som tvinger økonomiske investeringer ud af EU og sender dem til områder med lav arbejdsløn. Vi skal også sikre, at Kommissionen holdes fast på opgaven med at foretage konsekvensvurdering af foreslået lovgivning og den virkning, som den vil have på erhvervslivet.
Beskæftigelse er den eneste måde, som vi kan bekæmpe fattigdom og socialt ugunstige omstændigheder på. En hvilken som helst form for beskæftigelse sikrer imidlertid ikke dette. Det afgørende er beskæftigelsens og ydelsernes kvalitet. Partnerskab mellem arbejdsmarkedets parter har vist sig være en god model til at overvinde vanskelighederne på arbejdspladsen, idet det sikrer arbejdstagerne en passende repræsentation og også garanterer, at virksomhederne får frihed og fleksibilitet til at udvikle sig.
Jeg vil komme med to andre korte bemærkninger. For det første skal et af de centrale elementer være miljøbeskyttelse. Vi skal sørge for, at de europæiske lande og det europæiske kontinent er i bedre stand end dengang, vi arvede dem, når vi giver dem videre til de næste generationer.
Min sidste bemærkning er af personlig art og drejer sig om Irak. Uanset hvad vi mener om ret og uret i Irak-konflikten, er det vigtigste nu - og jeg lykønsker det græske formandskab med forsøget på at opnå enighed om dette - at samle Europa om humanitær bistand, om at hjælpe med at genopbygge Irak og sørge for, at befolkningen får de rigtige redskaber til at træffe deres egne beslutninger.

Belder (EDD).
Hr. formand, trist, det var det bedste ord, man kunne bruge om situationen i EU i sidste uge. Medlemsstater, som ikke viser nogen som helst gensidig respekt, og en voksende kløft mellem gamle forbundsfæller. De beklagelige forslag, som blev offentliggjort under Det Europæiske Råd, om kun at samarbejde med en lille gruppe ligesindede, gjorde uenigheden endnu værre. Netop under disse omstændigheder var det overraskende og positivt, at medlemsstaterne var i stand til at afgive en fælles, fremtidsorienteret erklæring om Irak, hvor EU tilmed viser tegn på ansvarsfølelse ved både at love humanitær bistand og implicit hjælp til at genopbygge landet. En kompliment til det græske formandskab, som det lykkedes at liste dette ind ved at koncentrere sig om det politisk opnåelige. Jeg opfordrer Kommissionen til hurtigst muligt at stille konkrete forslag om de to slags hjælp.
Af særlig betydning er erklæringen om Mesopotamiens territoriale integritet. Denne trues jo i øjeblikket af Tyrkiets påtænkte invasion af Irak. Hvilke midler mener Rådet, at det kan anvende for at afholde Tyrkiet fra denne plan? Jeg er bange for, at udelukkende politisk pres ikke vil være tilstrækkeligt. Er Rådet også rede til at iværksætte vidtgående politiske eller økonomiske sanktioner over for Tyrkiet i tilfælde af, at landet virkelig overskrider den irakiske grænse? Udsættelse eller annullering af medlemskabet af EU er efter min mening en af dem.
Endelig er erklæringen præget af stor anerkendelse af FN. I den forbindelse vil jeg dog gerne understrege, at denne organisation ikke kan fungere, uden at alle, og jeg gentager alle, medlemmer, især af Sikkerhedsrådet, påtager sig deres ansvar for den faktiske håndhævelse af den internationale retsorden og kontinuiteten af FN's beslutninger. Manglende fleksibilitet og evne til at indgå kompromiser har amerikanerne bestemt ikke patent på. I lyset af begivenhederne i de forløbne uger synes jeg derfor, at den europæiske tilknytning til FN er pinligt løs.

Souchet (NI).
Hr. formand, topmødet i Bruxelles har på surrealistisk vis behandlet den økonomiske vækst i Europa uafhængigt af konsekvenserne af den krig, der er indledt i Irak, som om det ene ikke var tæt forbundet med det andet. Det centrale krigsspørgsmål blev anbragt nederst på dagsordenen, hvilket om nødvendigt bekræfter, at EU som sådan ikke er en aktør i det internationale diplomati. Set ud fra de konklusioner, topmødet ofrede på Irak, virker det mere som en humanitær ngo. Hvad angår lovprisningen af FUSP, som optræder i konklusion 69, er den tydeligvis et resultat af det fænomen, som de surrealistiske forfattere kaldte automatskrift.
Man kan spørge sig selv, om det virkelig er i Europas interesse at skjule det faktum bag sådanne propagandaformuleringer, at vores kontinent for øjeblikket og med hensyn til Irakspørgsmålet er et emblematisk konfrontationsfelt mellem to visioner af, hvordan ikke blot Europas plads i verden skal være, men også af selve det internationale systems indretning. Et uafhængigt eller ensrettet Europa, unilateralisme eller internationale aftaler, Europa befinder sig i dag midt i en grundlæggende debat, som påvirker hele det internationale samfunds fremtid. For selv om EU holder sig uden for debatten, er Europa sammen med USA hovedaktøren via to trojkaer - Paris-Berlin-Moskva på den ene side og London-Madrid-Rom på den anden - som hver især har deres sammenhold og deres støtter, og som kommer til udtryk via New York-memorandummet for den enes vedkommende og Azorer-erklæringen for den andens.
Jeg tvivler på, om den eneste måde at behandle de to synspunkter på er at beklage dem. Det er at give udtryk for et monolitisk syn på Europa til trods for, at det er diversiteten, som altid har været Europas kendetegn. Vi ville have fortjent det nedladende tilnavn gamle Europa, hvis vi gjorde tegn til, at vi ikke længere kunne klare at være det fristed, hvor forskellige verdensopfattelser mødes, og at vi kun tænker på at flygte fra konfrontationen udelukkende til fordel for en slap og ubetydelig konsensus. Så ville Robert Kagan få ret: Det betyder ikke noget, om det, Europa siger, er uden betydning, når blot det bliver sagt med én stemme. Er det vores målsætning? Består det at være europæer i at lægge en dæmper på enhver meningsforskel? Hvorfor gælder det frie spil i konkurrencen ikke også for udenrigspolitikken? Hvis EU i lighedens navn pressede Europa til at holde sig uden for de store debatter om morgendagens verden og forhindrede det i at være hjemsted for sådanne debatter, ville det svigte europæerne, kære formænd.
Van Velzen (PPE-DE).
Hr. formand, forårstopmødet fandt sted under meget vanskelige omstændigheder. Jeg vil ikke komme ind på situationen i Irak, fordi min gruppeformand har gjort det, og min landsmand og kollega, Arie Oostlander, vil gøre det. Jeg koncentrerer mig derfor om den socioøkonomiske del.
Det er tydeligt, at usikkerheden om krigens følger og dens varighed vil få konsekvenser for verdensøkonomien. Men jeg tror også, vi må konstatere, at den stigende arbejdsløshed i Europa naturligvis var begyndt længe forinden. En af årsagerne er naturligvis manglen på strukturelle reformer i den europæiske økonomi og udsættelsen af nødvendige foranstaltninger i for lang tid.
Jeg var, hvad det angår, temmelig rystet, da jeg på den resultattavle, som Kommissionen - som fortjener ros for dette - for første gang har vedføjet de dokumenter, der indeholdt en evaluering af Lissabon-målsætningerne. Når man lader dette trænge ind, konstaterer man, at der findes en enorm kløft mellem dels ordene og de beslutninger, som træffes, dels gennemførelsen.
Jeg tror, at genopretningen af tilliden til den europæiske økonomi, til det, som aftales på politisk plan, skulle have været et mindst lige så vigtigt signal på forårstopmødet. Jeg må sige, at forårstopmødet har resulteret i mere, end jeg havde forventet. I den forstand vil jeg derfor også lykønske det græske formandskab.
Men nu kommer det naturligvis an på gennemførelsen, og derfor har min gruppe også foreslået - og jeg er glad for, at andre grupper har overtaget det - at nå frem til en køreplan, hvori Kommissionen præciserer, hvilke skridt der skal tages for at nå Lissabon-målsætningerne i 2010. Jeg håber derfor, at Kommissionen - jeg kigger også hen på formanden, hr. Prodi - er i stand til at fremlægge en sådan plan i oktober 2003, således at vi får nøjere indsigt i, hvad der skal ske i den kommende tid. Det er særlig nødvendigt, fordi vi også vil udvide i den nærmeste fremtid, og fordi Lissabon-målsætningerne naturligvis snart skal gennemføres i et meget større EU, og jeg tror, det er nyttigt at tage dette i betragtning.
Vi konstaterer, at de små og mellemstore virksomheder kan spille en vigtig rolle på beskæftigelsesområdet. Det er nødvendigt, at f.eks. det charter, som vi har vedtaget for de små og mellemstore virksomheder, men også handlingsplanen om forenkling af lovgivningen nu virkelig gennemføres. Vi har meget længe talt om nødvendigheden af, at de små og mellemstore virksomheder får meget lettere adgang til midler til at investere. Hvorfor gør vi det ikke, hvorfor kan vi ikke bare fjerne disse blokeringer?
Med rette har vi formuleret en flot målsætning om at afsætte 3 % af BNI til forskning og udvikling, offentlig og privat, i 2010. Men også på dette punkt er det nødvendigt, at vi udformer det konkret, for nogle medlemsstater vil til den tid afsætte en del mere end 4-5 %, mens andre stadig vil være langt fra målet. Hvordan bygger vi bro over denne kløft, og hvilke bestræbelser skal de forskellige medlemsstater gøre sig? Vi går ind for den åbne koordinationsmetode, men det er ikke tilstrækkeligt. Også Europa-Parlamentet og de nationale parlamenter skal involveres.
Jeg vil sammenfatte det på følgende måde: Vi er på rette vej, men det ville især tjene til Kommissionens ære, hvis vi omsatte vores gode hensigter i køreplaner. På den måde får vi konkrete instrumenter til at bedømme, hvor vi står. Hvert år kan vi sammen evaluere fremskridtene, og medlemsstater kan ikke længere gemme sig bag flotte ord. Det drejer sig nu om handlinger.

Katiforis (PSE)
. (EL) Hr. formand, hr. formand for Kommissionen, hr. formand for Rådet, mine damer og herrer, som rådsformanden påpegede, er rådsmøderne om foråret helliget behandlingen af og arbejdet med at forbedre den europæiske økonomi. Den krigssituation, som vi er i netop nu, og som ikke er skabt af amerikanerne, den amerikanske nation eller den amerikanske befolkning, men af Bush-regeringen med dens ensidige, arrogante politik og af en række europæiske regeringer, som er ansvarlige for splittelsen af EU, risikerer at få vores faste program til at løbe af sporet.
For vores vedkommende er det, at vi koncentrerer os om EU's langfristede program, ikke en overformel politik, men en metode til at bevare og begynde at genoprette Europas stærkt beskadigede enhed. Når man vil have enhed, starter man ikke - og bør vi ikke starte - med det, der skiller os, men med det, der forener os. Og lige så meget som udenrigspolitikken skiller os på nuværende tidspunkt, lige så meget kan den økonomiske politik forene os.
For at nå dette virkelig prisværdige og ambitiøse mål er vi nødt til at forbedre den makroøkonomiske effektivitet og funktion, integrere markedet for finansielle tjenesteydelser i EU og styrke iværksætterånd, forskning, uddannelse og integrationen af de europæiske netværk. Men hvordan kan vi integrere de europæiske netværk, når vi, som kommissionsformanden sagde, kun bruger 20 milliarder euro om året, og det vil tage 20 år at gennemføre programmet?
Alle disse gode mål indgår i Lissabon-politikken, men vi er nødt til erkende, at vi nu er i gang med det tredje år, og at det på bestemte områder, som f.eks. undervisningsområdet, ikke går, som det skal. De, som har støttet Lissabon-strategien for genoprettelsen af den europæiske økonomi, havde ret på et punkt. Med de ressourcer, som skulle mobiliseres, var deres program et program, der gav udbytte på lang sigt. Det er dog også nødvendigt med foranstaltninger, hvor man kan se umiddelbare resultater under de nuværende omstændigheder, hvor verdensøkonomien trues af lavkonjunktur, så vi kan sætte fart i den igen, og Lissabon-strategien kan blive gennemført.
For at det kan ske, er vi nødt til at ryste den opgivende ånd af os, som har bidt sig fast lige nu, og starte på en frisk med den beslutsomme ånd fra Lissabon, også selv om de nuværende for Europa så katastrofale omstændigheder kan sammenfattes med Kiplings ord: "If you can bear to see your life's work broken and stoop again, build it again with worn-out tools" (hvis du kan klare at se, at det, du har arbejdet for, nedbrydes, og møjsommeligt bygge det op igen med slidte værktøjer). Det er her, vi står lige nu. Her har vi en forpligtelse. Og hvis vi kæmper for det, vil vi også opleve den dag, hvor sandheden sejrer i Europa!

Malmström (ELDR).
Hr. formand, naturligvis havde det været godt, hvis våbeninspektørerne havde fået mere tid, hvis Saddam Hussein havde respekteret resolutionerne, og hvis FN havde givet mandat til den militære indgriben i Irak. Nu er krigen imidlertid i gang, og vi må se fremad. De Liberale håber, at krigen bliver kort, at der bliver så få civile tab som muligt, at Tyrkiet ikke går ind i Kurdistan, og at vi snart kan stille Iraks diktator for retten i Haag. De, som her i salen bar rundt på plakater med teksten "Stop myrderierne!", burde tænke på, at Saddam Hussein har myrdet og fordrevet mennesker i hundredtusindvis.
Efter krigen begynder et vanskeligt arbejde, naturligvis først og fremmest i form af humanitær bistand. Derefter skal Irak bygges op. Der skal skabes stabile og demokratiske institutioner, så det irakiske folk endelig kan leve i frihed og fred. FN skal have det øverste ansvar i dette arbejde. EU skal bidrage generøst. Irak må ikke blive et amerikansk protektorat.
Desuden skal fredsprocessen i Mellemøsten have nyt liv. Vi må lappe de lasede transatlantiske forbindelser sammen. Der er behov for en reform af FN. Vi skal igangsætte en bred diskussion om, hvad folkeretten egentlig betyder, og hvordan den kan beskytte borgerne fremover.
Endelig må EU tage sig sammen og vise, at vi har lært af de seneste ugers katastrofe. Vi har brug for en fælles udenrigspolitik. Vi kan foretage en række institutionelle ændringer, men så længe den politiske vilje mangler, bliver EU ved med at være en pibende mus på den udenrigspolitiske scene.
Morgantini (GUE/NGL).
Jeg spørger mig selv, hvornår det bliver vores tur, og hvornår B52 eller dødbringende cyberkrigsvåben angriber vores bygninger eller måske de franske bygninger, muligvis med Storbritanniens eller andres støtte. Er det et paradoks?! Nej, det er det ikke. Det er også, hvad man kan forvente sig af Bush-juntaens fundamentalistiske kultur. Jeg har set et irakisk barn, hvis hoved var blevet sønderrevet af den selvbestaltede befriers våben. Disse lig og disse billeder adskiller sig ikke fra ligene og billederne af den lille kurdiske pige, som var blevet forgiftet af Saddams våben, den lille palæstinenser, der var blevet dræbt af den israelske hær, den lille israelske pige, som var blevet slået ihjel af en selvmordsbombe, eller ligene af ofrene for Twin Towers-attentatet.
Med denne krig er maskerne faldet. USA overholder ikke de internationale bestemmelser - tænk blot på Kyoto-protokollen, Den Internationale Straffedomstol, dødsstraffen, stjernekrigene og brugen af masseødelæggelsesvåben. USA's militarisme er til fare for det internationale samfund. En politik med dominans og død er en dødsdans mellem terrorismen og denne politik. Men det er også USA og den amerikanske befolkning, som giver os et håb og et alternativ, for der er store grupper, som siger nej til krig, nej til terrorisme og nej til hævn, sådan som det er tilfældet i resten af verden. Hvad kan og bør vi selv gøre? Hvordan skal vi få de lande, der fører denne angrebskrig, til at følge den pagt, der blev indgået i FN efter Anden Verdenskrig? I Europa kan vi ikke nøjes med at sige, at vi sørger for genopbygningen. Vi skal gøre en indsats for at standse en uberettiget krig. Nutiden, hr. Simitis, er også fortiden og fremtiden. Derfor skal vi forhindre, at irakere, englændere og amerikanere dør. Vi siger, at FN er det organ, der skal gribe ind. Så lad os sammenkalde FN's Sikkerhedsråd og Generalforsamling. Der er ingen tvivl om, at Europa skal stå sammen, men det skal stå sammen om at sige nej og om at standse denne krig. Rabiya, en ung irakisk pige, understregede følgende over for mig: "I slår også vores drømme ihjel. I slår vores drøm ihjel om, at vi selv kan befri os fra Saddam Husseins diktatur."
(Bifald fra venstre)

Schroedter (Verts/ALE).
Hr. formand, jeg bifalder rådsformandens og kommissionsformandens tilstedeværelse. Krigen mod Irak kan ikke retfærdiggøres og må derfor fordømmes. Det tier Rådet fuldstændig om, hr. rådsformand. I krigen mod Irak skal der være blevet anvendt klyngebomber og landminer. Det er i strid med international ret. Det tier Rådet fuldstændig om, hr. formand. Krigen er en krig mod civilbefolkningen. Millioner af uskyldige er direkte eller indirekte ofre - indirekte, fordi fødevareforsyningerne og vandforsyningen bryder sammen. Hvis man har været i Irak, ved man, hvordan situationen er i landet. Krigen udløser en humanitær katastrofe, også det tier Rådet om. Hr. rådsformand, jeg opfordrer Dem derfor til ikke længere at tie! Støt Ruslands og Den Arabiske Ligas initiativ til et hastemøde i Sikkerhedsrådet. Saml de medlemsstater i EU, som har vendt sig mod krigen, og tag initiativ til en aktion, som trækker FN ud af sin tilskuerrolle og atter gør organisationen til en aktør i denne konflikt.
Hr. rådsformand, ti ikke længere! De repræsenterer ligesom vi flertallet af de europæiske borgere, og De kan være sikker på deres støtte! Jeg opfordrer Dem til at leve op til Deres opgave og stoppe denne krig.

Gollnisch (NI).
Hr. formand, i 1815 blev Kongressen beskyldt for at more sig i krigstid. Det er en historisk bemærkning, som kunne bruges mod medlemmerne af Rådet, hvis uværdige sammenfattende dokument ikke nævner ordet Irak før på side 31 ud af de 36 sider, som udgør formandskabets konklusioner.
Deres hjerteskærende mundtlige erklæring, hr. rådsformand, er et bevis på vores fiasko og afmagt. Krigen er en realitet, en betragtelig, afgørende begivenhed, som Unionens medlemmer med Storbritannien i spidsen er direkte ansvarlige for. Det er ikke vores skyld, siger De og beder os om at skifte emne. Og dog ville der være meget at sige, nu hvor det amerikansk-britiske imperiums løgne, som de har brugt til at retfærdiggøre deres brutale angreb, kommer for dagens lys. Det var løgn, da man foregav, at det drejede sig om at give FN mulighed for at afvæbne Irak på trods af, at krigen var planlagt fra begyndelsen, uanset hvad, hvilket i dag står helt klart. Og det var løgn, da De vovede at sige, at Sikkerhedsrådet var blokeret, for det havde ikke stemt om nogen resolution, der gav tilladelse til at gå i krig. Det var ikke blokeret, for det havde vedtaget en procedure, en procedure, som fungerede.
Et svækket Irak, som var blevet udsultet målrettet igennem de sidste 10 år, og som var tvunget til afvæbning imod løfter om fred, ville bryde sammen inden for de første timer af konflikten. Løgn! Det forsvarer sig og ofte på heroisk vis. Den irakiske befolkning ville modtage imperiets tropper som befriere. Løgn! Den modtager dem som besættere. Irak skulle efter sigende råde over masseødelæggelsesvåben. Alt er blevet sagt i den forbindelse, fra de mest uhyggelige til de mest latterlige historier som dem om Tony Blair, der den 5. februar bragte skam over sig selv ved at fremlægge en rapport, som retfærdiggjorde angrebet, hvoraf 11 ud af 19 sider stammede fra en studerendes optegnelser, som var omtrent 10 år gamle. Indtil videre er de eneste masseødelæggelsesvåben de tusindvis af sofistikerede bomber og missiler, som det angelsaksiske imperium bruger til at smadre de irakiske byer.
Som jurist har jeg konstateret den kyniske overtrædelse af alle de retsregler, som angloamerikanerne selv havde foranstaltet for at forebygge krig. Som europæer begræder jeg det ulykkeligvis berettigede had, som imperiets bomber oparbejder imod den vestlige verden. Som kristen er jeg rædselsslagen over, at en sådan krig, som ikke opfylder en eneste betingelse for retfærdighed, kan ske i Guds navn. Jeg kalder en spade for en spade og Tony Blair for en mondæn morder. Hvad angår George Bush, beder jeg om, at han vil lade være med at anråbe Gud eller blot gøre det for at bede ham om, at blodet fra de uskyldige irakere ikke vil falde tilbage på det amerikanske folk!
Oostlander (PPE-DE).
At Saddam Husseins regime er en trussel for verdensfreden, kan ikke bestrides i betragtning af kendsgerningerne. Siden nederlaget i den første Golfkrig har Irak været genstand for mange resolutioner. Irak har for det meste ikke rettet sig efter disse resolutioner, og alligevel har det aldrig ført til gennemtvingelse af dem i FN-regi. Der var endda i lang tid tale om forsøg på at ophæve sanktionerne over for Irak. Der var næppe heller nogen international reaktion, da inspektionerne blev afbrudt på grund af manglende samarbejdsvilje fra Iraks side. Alligevel var det kendt, at Saddam Hussein var besat af at producere masseødelæggelsesvåben. I mellemtiden blev befolkningen undertrykt, og flygtninge kom og kommer stadig til vores EU-medlemsstater. Irak forblev et væskende sår. Der er intet tegn på fred der. Takket være efterretningstjenesten er der tale om stor stabilitet, og denne store stabilitet kan desværre ikke ødelægges indefra. Det er der intet, der tyder på. Tålmodigheden kan briste for hurtigt, ja, men tålmodighed kan også udarte til ligegyldighed. Det var i mange år tilfældet med vores holdning til det jugoslaviske drama. Hvem skammer sig ikke over det nu? Vi ved nu, at den, der vil skabe retfærdighed, i ekstreme tilfælde må acceptere støtte fra magt, også militær magt.
Men er der formelt tilstrækkeligt folkeretligt grundlag for koalitionens militære indgriben? Jeg citerer Max van der Stoel, en kendt socialdemokratisk forhenværende udenrigsminister i Nederlandene, højkommissær for mindretallene for OSCE, en kendt, vigtig socialdemokratisk leder. I går sagde han i det nederlandske dagblad NRC Handelsblad: "Ja, dette grundlag er ikke overbevisende, men jeg tvivler ikke et øjeblik på den moralske retfærdighed af koalitionens aktion, det tvivler jeg ikke et øjeblik på". Jeg synes, det er en god venstreorienteret holdning.
Debatten drejede sig dengang om, hvorvidt der skulle gribes ind efter en eller to uger eller efter seks uger. Denne debat er ikke tilstrækkelig til at give dem, som løber risici i marken, et klart budskab. For dem har det ikke megen mening at se tilbage. Spørgsmålet er, om vi nu ønsker koalitionens militære styrker en hurtig succes, således at der hverken for borgerne eller for dem opstår en langvarig elendighed.
Min gruppe vil vise, at alle dens medlemmer i sidste instans, når det kommer til stykket, virkelig bakker op om disse militære styrker, ligesom de også bakker op om befolkningen, som hurtigst muligt skal befries. Jeg kan heller ikke forestille mig, at nogen af os ikke ville bakke disse militære styrker op nu. Vi er ikke så hurtige til at demonstrere i denne side af salen, men jeg er dog overrasket over, at der på den anden side er hængt store plakater op med ordet fred, selv om man aldrig har spekuleret på, hvilken ufred der har eksisteret i Irak, og jeg kan heller ikke huske, at der blev demonstreret mod denne, heller ikke her i salen.
Jeg tror, det er vigtigt, at retten går sin gang, hvad angår Saddam Hussein. Vi må beklage, at FN's Sikkerhedsråd har mistet autoritet. Vetoer bruges på en forkert måde, og stemmer er til salg. FN som sådan og dets tjenestegrene er vigtigere end nogensinde i Irak efter krigen. Vi må være klar over, at denne sag er en alvorlig advarsel til EU, som åbenbart stadig ikke er og vil være i stand til at forsvare de europæiske principper og værdier overalt, hvor det er nødvendigt.

Schulz (PSE).
Hr. formand, mine damer og herrer, jeg er helt uenig med Dem, hr. Oostlander. Jeg syntes heller ikke, at skiltene bag mig var særlig gode, men De bør - netop fordi Deres gruppe jo holder færre skilte i vejret - tale med Deres kollega Helmer. Han holdt nemlig et skilt i vejret, hvor der stod "blitzkrig". Nu kan alle jo give udtryk for deres åndelige holdning med skilte. Hr. Helmer har gjort det i dag, han synes jo at være åndeligt beslægtet med de mennesker, som tidligere har holdt sådanne skilte i vejret.
Og når De citerer Max van der Stool og siger, at grundlaget ikke altid er overbevisende, men moralsk er handlingen berettiget, så betyder det omvendt, at kun hvis grundlaget er virkelig overbevisende, er aktionen også berettiget. Hvis der er den mindste tvivl, så påtager De Dem ansvaret for at risikere menneskeliv. Krig skal altid være det sidste politiske middel. Men så længe der stadig er politisk tvivl, kan krigen ikke være det sidste middel.
Hvis der nogensinde har været en krig, som kunne have været undgået, så er det denne. Det er kun få dage siden, mine damer og herrer, at vi havde mulighed for at træffe afgørelse på grundlag af to seriøse diplomater og deres rapporter, nemlig hr. Blix og hr. El Baradei. De sagde, eller hr. El Baradei sagde: Der er ingen atomvåben, vi har ikke fundet nogen! Og hr. Blix sagde: Min aktion er vellykket, vi kan, hvis vi får nogle få måneder mere, afvæbne Irak på fredelig vis. Det er jo ikke yderligtgående socialister, de to herrer, som foreslog det, heller ikke antiamerikanske fortalere, men yderst seriøse diplomater fra FN, som viste os den fredelige vej. I Sikkerhedsrådet var der flertal for denne vej. Men der var et mindretal, her kunne paven selv have givet syndsforladelse, de ville alligevel have stemt for denne krig, fordi de har dannet en koalition, ikke en koalition af de villige, men en koalition af de modvillige, som ville have denne krig under alle omstændigheder.
Jeg vil ikke bestride, at mange kolleger her i Parlamentet af dyb indre overbevisning mener, at man kun kan fjerne denne usle diktator med militær magt. Det kan man mene, men det ændrer ikke ved, at de to herrer, jeg citerede, har vist os den fredelige vej, og jeg har hørt alle her i Parlamentet, også fra Deres gruppe, hr. Poettering, som har sagt, at det er den rigtige vej. Hvis det havde været den rigtige vej, hvorfor er De så ikke modig nok til at sige, at krigen er den forkerte vej? Det ville nemlig være den logiske konsekvens af det.
Jeg gentager: De, som i strid med enhver fornuft har valgt denne vej, de bærer også ansvaret for de blodige konsekvenser, som denne vej bringer med sig. Og konsekvenserne kommer vi alle til at tale meget om, for vi kommer alle til at lide under disse konsekvenser.
Simitis
Mine damer og herrer, tak for Deres kommentarer. Tak til alle, som nævnte det græske formandskab. Jeg vil forsøge at svare ganske kort på 2-3 spørgsmål.
Der har været flere henvendelser til formandskabet med opfordring til at tage et initiativ og give udtryk for en konkret holdning eller selv tage konkrete skridt og rette henvendelse til FN. Med hvad er formandskabets rolle? Formandskabets rolle - og det gælder ikke kun det græske, men et hvilket som helst formandskab - er ikke at beslutte, hvilken holdning EU skal indtage. Det er ikke formandskabets rolle at bifalde et synspunkt eller fordømme et andet. Det er heller ikke at give udtryk for sit eget synspunkt, for selv om Grækenland har et synspunkt, kan det ikke udtrykke det, som var det EU's synspunkt. Formandskabets rolle er at forsøge at samle de forskellige meninger og følge reglerne, så man når frem til et resultat i form af en enig holdning eller en flertalsholdning. Hvis det ikke lykkes, er der ingen holdning. Derfor - og det vil jeg gerne understrege - er det formandskabets rolle at forsvare et vigtigt gode, nemlig samarbejdet, den fælles indsats, den fælles handling. Det er det første, det skal gøre. Og det er det, formandskabet arbejder for, for ellers ville det føre til præcis det modsatte af, hvad der er dets rolle, nemlig splittelse. Og vi ønsker ikke splittelse, især ikke i disse vanskelige tider.
Den anden ting, jeg gerne vil kommentere, er, at flere af medlemmerne nævnte EU's udenrigspolitik og igen sagde, at den ikke eksisterer, og at der ikke er gjort noget. Vi hørte kommissionsformanden fortælle, at en fredsbevarende styrke under EU sandsynligvis vil overtage NATO-styrkens rolle i Skopje i denne uge. Det er første gang, det sker, og det er resultat af en stor udenrigspolitisk indsats. Alle, som har hørt Balkanlandenes ledere de sidste par uger efter drabet på den serbiske premierminister, vil vide, at de har store forventninger til EU i de vestlige Balkanlande. Hvorfor? Fordi EU har ført en udenrigspolitik. Jeg kan nævne flere andre eksempler, hvor EU har gjort positivt opmærksom på sig selv. Der er kun nogle få! Ja, der er ganske vist kun nogle få! Og det lykkedes os heller ikke at finde en fælles holdning til et grundlæggende etisk spørgsmål om krig eller fred. Men det har også været tilfældet i mange andre spørgsmål. Dette betyder ikke, at vi skal slå en streg over det, der er sket - ligesom vi ikke slår en streg over, hvad vi har gjort - og undlade at gøre en indsats for den fælles udenrigspolitik. Det skal vi!
Til det tredje punkt, som jeg tager op, fordi jeg har hørt mange synspunkter, der ikke er realistiske, vil jeg sige, at jeg er enig i, hvad hr. Cohn-Bendit sagde om, at det er nødvendigt med kompromiser. Kompromiser er også nødvendige, fordi De skal drøfte Irak-problemet i morgen. Der er flere spørgsmål, hvor jeg tror, at formandskabet og Kommissionen og EU vil kunne komme videre, hvis De træffer en beslutning, og jeg tænker her på kravet om at sikre Iraks territoriale integritet, også over for Tyrkiet, som en taler var inde på, håndteringen af de alvorlige humanitære problemer ved at mobilisere den bistand, der stilles til rådighed, og FN's centrale rolle i den politiske, økonomiske og sociale genopbygning af Irak. Hvis vi siger det klart og tydeligt her, skaber vi rammer og forpligtelser. Og så skal vi selvfølgelig heller ikke glemme fredsprocessen i Mellemøsten og de transatlantiske forbindelsers betydning. Som enhver anden politik skabes EU's udenrigspolitik hele tiden. Der er sejre, og der er nederlag i denne proces, men politikken skabes. Og det er helt op til os. Hvis vi blot siger, at EU ikke kan magte det, og opgiver, vil vi ikke have en union. Men vi vil jo have en union! Vi vil have en stærk union. Det er det, vi arbejder for, og jeg tror, vi er nødt til at arbejde for det!
Til sidst vil jeg omtale nogle kommentarer til den økonomiske politik. For det første er formandskabets tekst lang, fordi det er blevet praksis i EU, at Rådet hvert forår samler alle de beslutninger, der er truffet tidligere, og registrerer dem. For det andet er der mange spørgsmål, henvisninger og emner, som sendes tilbage til udvalg, men hvis man læser teksten og de tekster, der henvises til, f.eks. beslutninger truffet i Økofin-Rådet, vil man se, at mange af de spørgsmål, der er rejst, besvares her. Stabilitetspagten blev f.eks. behandlet af økonomiministrene, som sagde, at den bør overholdes, at det hverken er tiden eller stedet til fleksibilitet, og at der er risiko for inflation. Jeg vil lade spørgsmålet stå åbent, om det er rigtigt eller forkert. Det er, hvad der fremgår af teksten. Det fremgår også af teksten, at krigen er noget, der kan ødelægge planlægningen. Men det er vigtigt at holde hovedet koldt. Det er vigtigt ikke at gå i panik, ikke at tro, at vi skal træffe foranstaltninger her og nu og alle vegne. Vi er nødt til at bevæge os støt fremad og følge den kurs, vi har lagt.
Jeg tror, det er et centralt budskab i det arbejde, der blev gjort i Bruxelles, at vi på trods af modgang og problemer har virkelig mange ting til fælles, mange ting til fælles, som vi ikke kan lade ligge, og derfor er vi - især i disse vanskelige tider - nødt til at forsøge at udtrykke det, vi har til fælles, og sammen gøre fremskridt.
Andreasen (ELDR).
Hr. formand, vi ser tilbage i den beslutning, Parlamentet nu er på vej med, - vi skulle i stedet have set fremad. Det er for mig at se uforståeligt, at så mange i de sidste dage har brugt så mange kræfter på at finde frem til, hvordan man skulle beklage den beslutning, den amerikanske og britiske regering har taget om en militær aktion i Irak, en aktion, mit land er med i.
Skulle man alligevel se bagud, kunne man have brugt tiden og kræfterne bedre på at finde frem til, hvordan man skulle fordømme det irakiske regime, som i 12 år har siddet enhver FN-resolution overhørig.
Det er ikke koalitionen, der har ansvaret for krigen i Irak, det er Saddam Hussein og hans regime, og derfor må jeg stemme imod konklusion nr. 3, og jeg kan ikke beklage eller angre den beslutning, koalitionen har taget; den var man tvunget til at tage af Saddam Hussein.
Det er på en ulykkelig måde lykkedes Saddam Hussein at dele vor verden, og vi må håbe, at den dag snart kommer, hvor han kan stilles for en international domstol for sine forbrydelser mod menneskeheden.
Nu skal vi se fremad, og det gør beslutningen heldigvis også. Nu gælder det om at undgå så mange lidelser som muligt i krigens kølvand. Det irakiske folk har lidt nok; derfor skal vi være parate til at bistå, så snart det er muligt. Vi skal være medansvarlige for freden og friheden i Irak, vi skal bidrage til, at det irakiske folk kan få et værdigt liv i et demokratisk samfund, et retssamfund hvor menneskerettighederne og respekten for mindretal efterleves. Det er det væsentligste i den beslutning, vi skal stemme om.

Papayannakis (GUE/NGL).
Hr. formand, et nyt beslutningsforslag kan ikke være mere forsonende end det, vi vedtog med stort flertal for nogle uger siden. Det beslutningsforslag var og er stadig i overensstemmelse både med de reelle problemer i verden og med følelser og handlinger hos borgerne i vores lande, som med deres reaktioner på en ulovlig, umoralsk, præventiv og derfor også underkuende krig udtrykte deres holdnninger som europæiske borgere og formulerede det eneste seriøse og troværdige grundlag for den videre opbygning af Europa.
Vi er mange her, som bekymrer os om verdens og Europas fremtid. Andre derimod bekymrer sig kun om at retfærdiggøre deres regeringer og legalisere beslutninger - efter de er truffet - som afskaffer det moderne internationale system og det internationale samfund - der er blevet en misvisende betegnelse. Det "gudskelov" for FN's bortgang, som hr. Pearl gav oprigtigt udtryk for, gælder uden tvivl også for marginaliseringen af EU, den gamle såvel som den nye, hvad de så end måtte mene i nogle af ansøgerlandene.
Ydmygelsen fortsætter, hvis vi på en eller anden måde bagefter lovliggør invasionen af Irak. Der er ingen tvivl om, hvem der opnår militære og teknologiske fordele: angriberne. Men hvorfor skulle vi gøre deres tekniske overlegenhed til en politisk sejr ved bagefter at føle os forpligtet til at give vores samtykke? Det eneste, vi har en historisk pligt til at gøre, er at forberede vores bidrag til en mere afbalanceret verden, så vidt det stadig er muligt, og så hurtigt som muligt foretage et kvantespring på vejen mod politisk forening, især på det udenrigs- og forsvarspolitiske område. De af os, som ikke er parat til at se Europa og verden blive til en slags Jurassic Park, må gå videre. De, som er rede til at nå flere resultater, må forsøge selv at udrede de modsigelser, som deres egoistiske og adskillende valg fører dem ind i.
En stor britisk skuespilforfatter, Harold Pinter, sagde, som flere af medlemmerne vil kunne huske, at hvis vi i Europa ikke har tapperhed, intelligens og mod nok til at udfordre og sætte os op imod USA's styrke, fortjener vi Alexander Hertzens definition: "Vi er ikke læger, men sygdommen".
Mayol i Raynal (Verts/ALE).
Hr. formand, hvor mange uskyldige ofre vil føje sig til dem, som allerede er faldet? Jeg tænker især på disse små kurdiske børn, leende og fulde af liv, som dem, vi mødte i Magmur-lejren en smule syd for den 36. breddegrad for blot få uger siden.
Med Sikkerhedsrådets samtykke ville denne krig have været uberettiget. I dag er den både ulovlig og uberettiget. Den er desværre også barbarisk. Styrken af de bomber, som amerikanerne og briterne smider over dette ulykkelige land, overstiger utvivlsomt allerede den styrke, man nåede op på i Hiroshima og Nagasaki. Bush har talt om et korstog. Dette korstog lider samme skæbne som det foregående. Jeg hilser det irakiske folks brave modstand. Jeg opfordrer mine kurdiske venner til ikke at stole for meget på de amerikanske løfter. De ved, hvad de er værd. Jeg håber på, at de ansvarlige for denne krig, Bush, Aznar og Blair, en dag kommer til at stå til ansvar for deres handlinger foran en international domstol.
Til slut vil jeg gerne have lov til at citere den baskisksprogede avis Euskaldunon Egunkaria, denne avis, som efter en dommers og den spanske indenrigsministers frie skøn er blevet dømt til tavshed: "Folkets kamp for frihed kender ingen grænser".
Nassauer (PPE-DE).
Hr. formand, mine damer og herrer, vores beslutninger bliver ikke mere overbevisende af, at vi selvretfærdigt slår hinanden i hovedet med vurderinger af, hvad der er forkert, og hvad der er rigtigt. Vi bør bidrage til at finde udveje ud af krisen. For det første skal krigen afsluttes så hurtigt som muligt, idet menneskene skånes så godt, som det er muligt, og med afvæbning af Saddam Hussein og hans forbryderiske regime. For det andet skal det irakiske folk så have lejlighed til selv at træffe bestemmelse om sine forhold, og FN skal overtage ansvaret for landets genopbygning, ikke en af krigens parter.
For det tredje skal EU yde et substantielt bidrag til denne genopbygning, fordi det er i EU's interesse, at en fredelig udvikling får fodfæste i Irak og i Mellemøsten. Hvor stærkt det modsatte berører os, det oplever vi i øjeblikket. For det fjerde skal vi genoplive det transatlantiske partnerskab og atter opbygge et tillidsforhold til USA, som i overskuelig fremtid fortsat vil være den eneste ordens- og garantimagt for global og regional sikkerhed. Derfor en bemærkning til amerikanerne. Vi tyskere har meget at takke dem for. De stod inde for vores frihed, da denne frihed var truet af sovjetiske kommunister. Med deres soldater stod de inde for vores hovedstad Berlins frihed. Derfor går min solidaritet til USA, om end det af og til er en kritisk solidaritet. En sådan solidaritet skiller man sig ikke bare af med, fordi man har forskellige meninger, for for os findes der lige så lidt et alternativ til NATO som til europæisk enhed!
Titley (PSE).
Hr. formand, lad os tænke tilbage på begivenhederne 11. september 2001, som vi var enige om forandrede verden. Det gik op for os, at den globale terrorisme, som er godt finansieret og organiseret og ikke har andre klare politiske mål end at skabe kaos, krævede en ny sikkerhedsstrategi. Det blev klart, at vi ikke længere kan indtage en passiv holdning. Vi kan ikke længere sidde på sidelinjen og udtrykke misbilligelse, når vi konfronteres med farlige undertrykkende regimer, der er rede til at myrde deres egen befolkning, true den regionale sikkerhed og nære terrorisme.
Vi blev klar over, at der var brug for en proaktiv strategi, at udvikle et koncept med global retfærdighed for alle mennesker og etablere et verdensomfattende sikkerhedssystem baseret på aktiv deltagelse. Vi gennemførte det i forbindelse med Afghanistan, men når vi nu konfronteres med en vanskelig og farlig krise, synes vi at have trukket os ind i en tryghedszone med vores gamle sikkerhed. Vi er især vendt tilbage til koldkrigsholdningen over for USA. Vi føler, at de transatlantiske forbindelser er et slags nulsumsspil. Hvis den ene side skal kunne vinde, er den anden side nødt til at tabe. Hvis vi fortsætter med den proces, vil verden blive meget mere sikker, fordi ethvert spørgsmål og krise vil føre til splittelse, når vi samles på om separate poler. Vi har brug for et transatlantisk partnerskab af hensyn til verdenssikkerheden.
Vi skal sikre, at vi får global sikkerhed og aftaler for fremtiden og ikke udkæmper gamle slag igen. Det er sandsynligt, at de strukturer, der blev etableret efter Anden Verdenskrig, ikke passer til verden efter den 11. september. I så fald skal vi arbejde for fremtiden og overveje, hvordan vi kan genopbygge Irak med støtte fra FN, og hvordan vi kan sikre freden i Irak, samtidig med at vi respekterer det irakiske folks ret til selv at træffe beslutning om deres fremtid.
Samtidig med at jeg taler her, sætter tusindvis af mine egne landsmænd deres liv på spil for at befri et folk fra tyranni. Mange mennesker går ikke ind for krigen mod Irak, og jeg respekterer deres holdning, men jeg opfordrer Parlamentet til at respektere de mænds og kvinders standpunkt, som sætter deres liv på spil. Jeg er ærlig talt forbavset over, at jeg i al denne snak om lovlighed ikke har hørt et ord om Iraks behandling af krigsfanger, som strider mod Genève-konventionen. Jeg har ikke hørt et fordømmende ord om, at irakiske tropper dræber deres egne i Basra. Forestil Dem, hvad de britiske tropper føler ved at se det og ikke kunne standse det.
Maaten (ELDR).
Hr. formand, naturligvis beklager også jeg, at FN ikke har fundet en løsning på konflikten i Irak. Jeg tror imidlertid også, at vi alle må konstatere, at dette stadium af diskussionen nu er forbi, og at vi i Parlamentet må holde op med at skyggebokse med fortiden.
Vi er jo alle sammen enige om, at Saddam Hussein absolut har modarbejdet FN i de forløbne 12 år. Han har under sit regime undertrykt sit folk og krænket folkeretten på mange områder. Derfor vedtog medlemmerne af Sikkerhedsrådet resolution 1441, og det må de også drage konsekvenserne af. Den, som ikke gør det, hjælper dermed implicit og måske ikke med vilje Saddam til at blive ved magten til trods for påstande om det modsatte. Prøv at forklare det for Basras indbyggere, som beskydes af deres egen irakiske hær.
Det gavner derfor ikke folkeretten og det irakiske folk. Krisen gør det endnu en gang pinligt tydeligt, at vi har brug for en europæisk udenrigs- og sikkerhedspolitik og i sidste instans en europæisk forsvarsstyrke, således at vi kan spille en rolle ved den næste krise. Det tjener intet formål at læse andre teksten om internationale værdier, hvis man ikke selv er i stand til at håndhæve folkeretten.
Det europæiske topmøde var efter min mening ikke i stand til at undgå, at det andet emne, Lissabon-processen, gik i hårdknude. På denne måde lykkes den økonomiske liberalisering naturligvis ikke. Gode hensigter er glimrende, men jeg kunne godt tænke mig, at Kommissionen opstiller en stram tidsplan for gennemførelsen af foranstaltningerne, således at medlemsstaterne kan gøres opmærksom på deres ansvar.
Afslutningsvis glæder jeg mig over kommissær Montis initiativ til at iværksætte en undersøgelse af den forbudte statsstøtte til den franske energikoncern Electricité de France. Gennemførelsen af det indre marked er absolut nødvendigt for fortsat at kunne konkurrere med USA og Japan.

Patakis (GUE/NGL).
Hr. formand, på vegne af de europaparlamentsmedlemmer, der er medlemmer af det græske kommunistparti, vil jeg først udtrykke beklagelse over, at Patrick Cox forhindrede en demonstration mod krigen og bragte medlemmerne i konflikt med personalet.
Selv nu, hvor de imperialistiske aggressorer er på krigsstien i Baghdad og Basra, ignorerer hr. Simitis det faktum, at en nation i øjeblikket er ved at blive myrdet i Irak, og i stedet bekymrer han sig udelukkende om storkapitalens profitmaksimering. Hr. Simitis besidder ikke den nødvendige følsomhed til at udtrykke selv den mindste kritik af angriberne i respekt for følelserne hos det overvældende flertal i vores befolkninger, de millioner af mennesker, der fordømmer denne ulovlige og kriminelle imperialistiske indtrængen og kræver den afsluttet øjeblikkeligt. Han talte ganske vist om behovet for at genskabe fred i regionen - når imperialisterne har vundet, forstås - men han bekymrede sig primært om en kommende opdeling af Irak. 
EU's meddelagtighed blev også bekræftet af Det Europæiske Råd, der dybest set dækkede over alle de EU-medlemmer, der tager aktiv del i krigen, samt over alle de andre lande, der stiller alle former for faciliteter til rådighed for angriberne med formandens land i spidsen. Og alle de, der underskriver og støtter beslutningsforslag i Europa-Parlamentet, der ikke åbent og ærligt fordømmer denne forbrydelse og straks kræver den standset, er også medskyldige.
Den beskidte imperialistiske krig, der blev mødt med heroisk modstand af en nation, der forsvarer sin nationale uafhængighed, vakte folks samvittighed og fremkaldte massive og vedholdende protestdemonstrationer. Krigen var en glimrende lejlighed til at styrke den såkaldte Lissabon-strategi og fremme foranstaltninger til optrapning af det angreb, der i konkurrenceevnens navn direkte påvirker arbejdstagernes beskæftigelsesmæssige, sociale og forsikringsmæssige rettigheder samt pensionsrettigheder.
Denne politik vil ikke gå upåtalt hen. Arbejdstagere, unge mennesker og hele nationer rejser sig i protest og arrangerer egne møder og skaber nye fronter imod denne imperialistiske tornado for at ændre magtbalancen og styrte dette rådne og barbariske system.
Lambert (Verts/ALE).
Hr. formand, jeg må indrømme, at det føles lidt surrealistisk at ville tale om andre aspekter af topmødet end Irak, særlig i betragtning af at nogle af de andre emner fra topmødet ikke ligefrem vil hjælpe os med at opnå en mere lige eller fredelig verden.
Jeg vil samle op på visse aspekter, hvor vi for en gangs skyld - ulig Det Europæiske Råds møde sidste forår - behandlede emner, der i nogen grad vedrørte global retfærdighed. F.eks. blev det i formandskabets konklusioner fra og med stk. 60 nævnt, at bæredygtig udvikling skal fremmes på globalt niveau. I konklusionerne nævnes styrkelse af virksomhedernes sociale og miljømæssige ansvar både på EU-niveau og internationalt. Jeg håber, at det gælder emner som bevilling af kontrakter på et retfærdigt og åbent grundlag i stedet for, at de gives til rige venner.
I konklusionerne nævnes også midlerne til at fremme bæredygtig og retfærdig handel. Gad vide, om vi egentlig har sikret nogle af de andre politikker, som vi fremsatte på Det Europæiske Råds møde her i foråret, mod sådanne hensigter eller det specielle formål at tilskynde til eksportkreditter, som er forenelige med bæredygtig udvikling, når visse medlemsstater udbetaler over 50 % af deres eksportkreditter til støtte til våbenhandel.
Jeg håber, at eftervirkningerne af Det Europæiske Råds møde her i foråret får os til at være opmærksom på de politikker, som vi drøftede på dette møde. Jeg håber, at vi vil gennemføre dem seriøst, da vi er nødt til at undersøge idéen om at blive verdens mest internationalt konkurrencedygtige kontinent og spørge os selv, hvad følgerne er for de globale tabere, hvis vi er de globale vindere, og hvordan dette kan styrke stabiliteten, ligheden og retfærdigheden i verden.

Galeote Quecedo (PPE-DE).
Hr. formand, jeg vil appellere til ro og tolerance i Parlamentet. Det er trods alt hjørnestenene i den europæiske integration. Gruppen for Det Europæiske Folkeparti (Kristelige Demokrater) og De Europæiske Demokrater forsøgte at fremsætte et beslutningsforslag på baggrund af Rådets erklæring. Det er desværre umuligt at opnå konsensus i den nuværende fase. Nogle af de foreslåede strategier synes i praksis at sigte mod at gøre EU til en del af den alliancefrie bevægelse.
Min gruppe går tværtimod ind for at styrke den transatlantiske akse som et vigtigt mål for EU. Vi er enige med Rådet på dette punkt. Det er derfor noget overraskende at høre Kommissionen rose et initiativ om et fælles forsvar uden for EU's område. Man kunne tale om projekter uden for Fællesskabets område. Det bør ikke give anledning til hævede øjenbryn, hvis andre nu fremsætter flere forslag.
Rådet brugte en del tid på at diskutere den med længsel ventede efterkrigsperiode. Det opfordrede i utvetydige vendinger EU til at deltage i genopbygningen af Irak. Det vil jeg rose Rådet for. Jeg vil imidlertid understrege, at der her og nu er brug for vores humanitære bistand til de mest trængende. Jeg kunne have ønsket mig mere detaljerede oplysninger om Kommissionens specifikke tiltag i den henseende. Jeg håber, at dette mål vil få opbakning fra os alle, og at vi er rede til at omgruppere os under det europæiske flag i forfølgelsen af det.
Et andet uopsætteligt spørgsmål er afslutningen på konflikten i Mellemøsten. Jeg havde også gerne set kommentarer fra Kommissionen om dette. Hr. formand, ingen ved sin fornufts fulde brug glæder sig over denne eller andre krige. Vi kan imidlertid ikke undlade at forholde os til international terrorisme eller trusler mod vores sikkerhed. Vi kan heller ikke undlade at forholde os til den trældom, som det irakiske folk hidtil har lidt under.

Roure (PSE).
Hr. formand, mine damer og herrer, det irakiske spørgsmål synes at have delt verden i to lejre. Men fredsdemonstranterne har rejst sig over alt i Europa og over alt i hele verden imod verdens stærkeste militærmagt. USA angreb uden godkendelse fra FN's Sikkerhedsråd Irak, men vi ved nu, at deres angrebsplaner havde ligget klar i lang tid. Vi troede, at det var muligt at nå frem til en fredelig løsning takket være våbeninspektørernes intervention i Irak, men beslutningen var allerede truffet.
Alle krige i Mellemøsten er altid endt i en katastrofe. Hvorfra stammer således denne manglende evne til at tage ved lære af historien? Vores europæiske konstruktion er baseret på lov og ikke på magt. Ja, men det kan ikke nægtes, at EU befinder sig i en reel krise. Hvilken lov taler vi om? Hvordan kan man undgå at nævne Maastricht-traktatens artikel 11, som forpligter alle medlemsstater til at fastlægge og iværksætte en fælles sikkerhedspolitik i overensstemmelse med FN's charter? FN's charter er blevet pebet ud. Artikel 2 kræver, at alle stater skal afholde sig fra at true en anden stats territoriale eller politiske integritet eller fra at anvende magt imod denne integritet. Hvad blev der af respekten for denne artikel? Vil det sige, at der ikke længere er nogen lov, traktat eller charter, som er i stand til at modstå den stærkes ret? Det løber mig koldt ned ad ryggen. Det ville være et nederlag for demokratiet, og det kan vi ikke acceptere. Denne krig er en katastrofe set fra et moralsk synspunkt. Man kan ikke trampe på alle vores store civilisationsprincipper på denne måde.
Hvilken pris kommer vi til at betale for denne manglende evne til at tage ved lære af fortiden og for at have nølet for meget med at opbygge et politisk Europa, som kan danne modvægt mod USA? Tiden er inde til at reagere, hvis vi ønsker et uafhængigt og stærkt Europa. Tiden er inde til at fastlægge en fælles forsvarspolitik, og vi bliver derfor nødt til at give os selv midlerne til det. Lad os komme i gang, lad os skabe et vellykket konvent og en vellykket fælles fremtid!
Ludford (ELDR).
Hr. formand, hvis EU's stats- og regeringschefer rent faktisk skulle opfylde de målsætninger, der blev fastsat sidste uge, for FN's centrale rolle, en EU-kapacitet i udenrigs- og forsvarspolitik og styrkelse af det transatlantiske partnerskab, ville størstedelen af offentligheden juble. Vores ledere lader os i stikken. En af de få opmuntringer ved denne ulovlige krig er, at selv i Det Forenede Kongerige indser flere mennesker, hvor vigtigt det er at tale med én europæisk stemme.
Jacques Chirac bør indse, at det er tankeløst at gøre EU til USA's rival. Tony Blair bør forstå, at vejen til partnerskab med Washington går via Bruxelles. Hvad angår Irak, omtaler konklusionerne fra topmødet ikke en bibeholdelse af de nordlige kurders regering, som er blevet overdraget. Kurderne er blevet forrådt så ofte, men denne gang skal vi sikre deres frihed og identitet. De skal have selvstyre i et føderalt demokratisk Irak.
Jeg er helt enig i, at Irak skal overholde Genève-konventionen om krigsfanger, men hvor er Rumsfeld hyklerisk, når han understreger dette, samtidig med at USA nægter de fanger, der er ulovligt tilbageholdt i Guantanamo, en sådan beskyttelse.

Laguiller (GUE/NGL).
Hr. formand, den krig, der føres imod Irak, er en imperialistisk krig. Man slagter et folk, for at et halvt dusin olietruster eller lignende kan fordele kortene og markederne mellem sig. Den aktuelle krig er fuldt på højde med så mange andre, som er ført førhen af stormagterne England og USA, men også af Tyskland og Frankrig, som snart handler i fællesskab og snart i kapløb med de andre om en systematisk udplyndring af Mellemøsten og dens rigdomme.
Ordene frihed og demokrati eller angrebet på Saddam Husseins diktatur er ikke andet end hykleri for at dække over en røverkrig. På et tidspunkt, hvor verdens to største stormagter stadig er i færd med at knuse Baghdad under bomberne og sikre sig, at Basras indbyggere dør af sult og tørst, deler deres store virksomheder allerede de fede kontrakter imellem sig. Det er gribbe, der slås om liget af et land, som de er i færd med at myrde. På Det Europæiske Råd fandt lederne af stater, som deltager i krigen mod Irak, og lederne af stater, som foregiver at være imod krigen, sammen i en fælles erklæring, som om der slet ikke var sket noget. Kan man få et bedre bevis på, at de ud over deres uoverensstemmelser især er medsammensvorne?
Boumediene-Thiery (Verts/ALE).
Hr. formand, det er helt sikkert nødvendigt med en demokratisk proces i Irak, men en krig er aldrig en løsning. Den er uretfærdig, den dræber uskyldige, og, som et arabisk ordsprog siger, en morder er aldrig en velgører. På trods af offentlighedens massive modstand mod krigen forholder Rådet sig tavst, selv om vi burde have fordømt den.
Det er for enkelt at mene, at USA's mål er at kontrollere energiressourcerne. Vi må erkende, at Bush har gennemført en dobbelt tour de force, nemlig at få folk til at glemme, at hans land er i social og økonomisk krise, og at den israelske besættelseshær hver dag myrder dusinvis af palæstinensere. Israel fortsætter med fuldstændig ustraffet at overtræde international lov. Er amerikanisering af verden og omfordeling af Mellemøstens geopolitiske landskab ikke de egentlige mål med denne krig?
EU skal spille en ledende rolle i at genoprette freden. Det skal bidrage til at skabe betingelser for overholdelse af befolkningernes rettigheder, sikre den territoriale integritet og staternes suverænitet. Men for at gøre dette skal vi hurtigst muligt anskaffe os en fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik. Europas fremtid afhænger af den. Vil vi have et soldaternes Europa, som er i det amerikanske imperiums sold, eller et borgernes Europa, som er uafhængigt og overholder de grundlæggende rettigheder? På det næste møde i FN's Sikkerhedsråd skal medlemslandene træffe et initiativ af format for at sætte lovens magt imod magtens lov.
Tajani (PPE-DE).
Hr. formand, der har været uenighed i Rådet om de beslutninger, der er blevet truffet i de sidste par uger, men hvis vi ønsker et Europa med politisk indflydelse, skal vi se fremad og arbejde for fremtidens Europa. Det skal være et Europa med en fælles udenrigs- og forsvarspolitik, og det skal være et Europa, der spiller en hovedrolle på den internationale scene, og som også kan sikre freden uden for sine egne grænser. Vi skal nå dette mål i løbet af årets anden halvdel, og i den forbindelse må jeg protestere imod den ubehagelige udtalelse fra hr. Watson, som tydeligvis ikke ved, hvad det vil sige at være Europa-tilhænger, og som tydeligvis ikke anerkender dette. Efter hans mening er det at være Europa-tilhænger åbenbart ensbetydende med, at man altid skal sige ja, men måske ville vi få et bedre Europa, hvis vi af og til sagde nej. Det ville være en meget alvorlig politisk fejl ikke at fjerne den splittelse, der eksisterer i dag. Den italienske regerings udtalelser, som går i denne ønskelige retning, giver os forhåbninger om dette, og jeg tror, at kommissionsformand Prodi vil have samme holdning som den italienske ministerpræsident, når de skal mødes i Rom på fredag.
Fremtidens stærke og indflydelsesrige politiske Europa må dog ikke skabes med en antiamerikansk indfaldsvinkel. Det er hensigtsmæssigt at minde om dette her i Parlamentet, eftersom der i Europa stadig er nogle, som sidestiller Vestens største demokrati med Saddam Husseins tyranniske og forbryderiske regime. Morderen hedder Saddam Hussein, og vi hverken kan eller må tilslutte os sloganet om, at man hverken skal være på Bushs eller Saddams side. Når Europa har genfundet grundlaget for sin stærke enhed, skal det også deltage direkte i opbygningen af et nyt irakisk demokrati - hvilket skal ske i FN-regi - efter at have ydet støtte til de humanitære behov, der er resultatet af en konflikt, som Saddam Hussein kunne have undgået ved at acceptere det forslag om at gå i eksil, som hr. Pannella har nævnt flere gange. Det skal være et Europa, der har forbindelser til de moderate arabiske lande, og som gør en indsats for Israels sikkerhed og for oprettelsen af et ny palæstinensisk stat. Det skal kort sagt være et Europa, som sikrer freden i Middelhavsområdet og i Mellemøsten.

Napoletano (PSE).
Hr. formand, den 17. februar udtalte Det Europæiske Råd, at FN skal spille en central rolle, og at det ønskede at nå målsætningen om en fredelig afvæbning af Saddam Hussein, hvilket også var i overensstemmelse med de europæiske befolkningers ønske. Rådet gav udtryk for sin støtte til FN's inspektører, men gjorde opmærksom på, at inspektionerne ikke burde fortsætte i det uendelige, og inspektørerne havde faktisk også stillet et afvæbningsforslag med en tidsfrist. I dag står vi her i Parlamentet - også på vegne af de europæiske befolkninger og den offentlige mening, som Rådet henviste til - for ikke mindst at stille de europæiske regeringer til regnskab, der støttede, bidrager til og deltager i en unilateral krig, som vi uforbeholdent fordømmer. Vi er nu nået til den syvende dag, og de dramatiske begivenheder fortæller os, at det ikke bliver nogen lynkrig.
Vores modstand mod krigen betyder dog ikke, at vi støtter dette regime, som bør dømmes for sine forbrydelser ved en international domstol. Den betyder heller ikke, at vi er ligeglade med den farlige drejning, som bruddet på de internationale bestemmelser er ved at tage, og hvor vi kan tilføje en lang række andre overtrædelser såsom brugen af forbudte våben, befolkningens lidelser, fangernes behandling og det kurdiske folks skæbne. Desuden er der Mellemøsten. Nogle interventionstilhængere har sagt, at denne krig også vil løse Mellemøsten-spørgsmålet. Det mener vi ikke. Vi kan se, at situationen hele tiden forværres. På den ene side er denne krig en fordel for den ekstremistiske Hamas-front, og på den anden side fortsætter den israelske hær sine handlinger.
Endelig vil jeg gerne spørge de europæiske regeringer, hvad de får ud af disse dramatiske begivenheder. Til medlemsstaterne vil jeg gerne sige, at de bør tage føderalistiske elementer med i den europæiske udenrigspolitik. Hvis ikke de gør det, får vi ikke en fælles politik. Kan De ikke se, at Kommissionen - selv uden beføjelser - i øjeblikket udgør et fast holdepunkt, mens den højstående repræsentant har mistet sin rolle på grund af Deres uenighed? Endnu en gang er vi magtesløse, og det er vi på et yderst kritisk tidspunkt, sådan som det også var tilfældet på Balkan. Husk, at summen af 15 eller 25 nationale politikker, som tager udgangspunkt i gamle interesser, aldrig kan blive en europæisk udenrigspolitik.

Van Orden (PPE-DE).
Hr. formand, jeg taler på vegne af den britiske konservative delegation på et tidspunkt, hvor der udkæmpes en krig i Irak på vores alle sammens vegne for at fjerne en trussel mod vores egne befolkninger og skaffe irakerne af med en tyran. Det er en skændsel, at der er så mange, der forsvarer Saddam Hussein her i Parlamentet. Når jeg lytter til dem, forstår jeg begrebet den store løgn.
Jeg vil hylde de britiske, amerikanske og de andre væbnede styrker, der kæmper i Irak, og kondolere soldaternes familier, som har lidt tab. Min egen valgkreds Øst Anglia har mistet Tornado-luftpersonel fra Royal Air Force Marham i Norfolk. 16. luftbrigade med base i Colchester er også i forreste linje af konflikten sammen med enheder fra hele Det Forenede Kongerige.
Vi sætter pris på den stærke moralske og praktiske støtte til koalitionen fra de spanske, portugisiske, danske, italienske, hollandske og bulgarske regeringer og fra mange andre europæiske lande. Konflikten kunne imidlertid have været undgået, hvis det internationale samfund havde talt med ægte beslutsomhed og gjort Saddam Hussein klart, at det stod sammen for hurtigt at afvæbne hans regime. 
Jeg må sige, at den giftige tråd, der har været gennemgående i de diplomatiske manøvrer under indledningen til krigen i Irak, har været antiamerikansk. Det er den samme bidende antiamerikanisme, der inspirerer så mange her i Parlamentet og andre steder til at forsøge at etablere særskilte EU-strukturer til erstatning for de strukturer, hvor vores amerikanske venner spiller en central rolle. Jeg tænker især på den europæiske sikkerheds- og forsvarspolitik, som ikke drejer sig om sikkerhed, men om EU-statens staffage. Den skaber ikke yderligere militær kapacitet, men udelukkende dobbeltstrukturer, som skaber splittelse, og som vigtige allierede med vilje er udelukket fra.
På nuværende tidspunkt burde vi gøre lige det modsatte. Når konflikten i Irak er forbi, skal nordamerikanere og ligesindede europæere give det nødvendige politiske og materielle tilsagn om at genoplive den transatlantiske alliance, før det er for sent. Vi skal genopbygge en vestlig strategisk kultur.
Swoboda (PSE).
Hr. formand, "denne krig er ikke en nødvendig krig, det er en krig med en klar hensigt", udtaler amerikaneren Thomas Friedmann. Alain Pellet skriver i Le Monde, at "et stort demokratisk imperiums aggression mod et blodigt tyranni er og bliver en aggression". Især, når denne aggression begynder netop der, hvor Sikkerhedsrådet og inspektørerne på deres side har succes med at holde Saddam Husseins regime i skak og begynde at afvæbne det. Det berører mig især, at en del af de europæiske regeringer forårsager mange døde, sårede, ja, en massiv ødelæggelse af et i forvejen ludfattigt land eller i det mindste tager det med i købet, for sådanne privatkrige kunne desuden være smitsomme.
Det trøster mig dog, at Europas befolkning fordømmer denne krig og ikke vil danse blindt og ukritisk efter den amerikanske regerings pibe. Det er Europas borgere, der giver grund til at nære håb, og på denne kærlighed til freden bør vi bygge en fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik. Men set i lyset af den militære hypermagt USA går det ikke uden en militær komponent. Vi må blot indrette os på at afstemme vores militærudgifter og gøre dem mere koncentrerede.
Den næste prøve banker imidlertid allerede på. Mens den amerikanske regering giver milliardordrer til firmaer tæt på regeringen, f.eks. et datterselskab af Hullerburden, og britiske firmaer ifølge avisrapporter også stiller op i Amerika for at få deres del af kagen, organiserer Europa humanitær bistand. Den må imidlertid ikke stå alene. På grundlag af et mandat fra FN's Sikkerhedsråd må vi tilkæmpe os en stærk rolle i genopbygningen af Irak, et Irak, hvor alle - sunier, shiiter, kurdere - kan leve i fred og frihed, uden indre diktatur, men også uden diktatur udefra! Da jeg går ud fra, at ingen med bare tilnærmelsesvis beslutsomhed vil gennemføre FN-resolutionerne om Palæstina og Israel, vil det fortsat være op til Europa at arbejde for en retfærdig løsning i Mellemøsten.
Jeg håber alligevel, at Storbritannien og andre, som støtter denne amerikanske krig, også af og til tænker på Europa, og at de langsomt opdager, at der kun er én stemme, der tæller i de villiges koalition, nemlig USA's. Europa er ikke til for at klinke de skår, som andre efterlader, vi har brug for en selvstændig profil og en selvstændig fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik!
Stenzel (PPE-DE).
- Hr. formand, hr. formand for Rådet, fru kommissær, kære kolleger, jeg mener ikke, at den krig, der i øjeblikket raser i Irak, er USA's private krig. Dertil har den for mange konsekvenser for den omliggende region, og også for Europa. Det er derfor også ørkesløst at spekulere over, om den måske kunne have været forhindret. Den kunne med sikkerhed have været forhindret af Saddam Hussein selv, hvis han havde holdt sig til mindst en af de 17 resolutioner, der er blevet vedtaget i FN's Sikkerhedsråd. Det ville også først og fremmest have været hans pligt at sørge for, at de udstedte sanktioner blev ophævet, så hans befolkning, som han selv har decimeret med masseødelæggelsesvåben, havde fået en chance for en værdig menneskelig eksistens.
Man kan kun håbe og forsøge at gøre alt for at bidrage til, at disse mennesker, som er uskyldige, ikke skal betale den høje pris for dette regime og den krig, det har forårsaget. Jeg forstår også, at mange mennesker i en slags afmægtigt raseri går på gaden for at protestere mod denne krig, fordi de mener, at krig overhovedet ikke kan være noget legitimt politisk middel i det 21. århundrede. Jeg forstår også den katolske kirke og paven, som af bekymring for det kristne mindretal i Irak til det sidste har forsøgt at forhindre, at der blev grebet til våben. Hans forsøg havde desværre lige så lidt heldet med sig. Diplomatiet har overhovedet ikke haft nogen chance for at lykkes i denne sag, og alle fredssikrende institutioner, som er opstået efter Anden Verdenskrig, har taget skade, om det nu er FN, NATO eller EU.
For os europæere er der kun ét spørgsmål, der skal besvares, nemlig om vi vil sige farvel og tak til verdenshistorien, eller om vi ønsker at øve indflydelse på denne verdenshistories gang. Det kræver for det første en nyordning af det transatlantiske forhold og for det andet en definition af opgaveområder, hvor EU skal påtage sig ansvar for sine sikkerhedspolitiske omgivelser. Det bør være retningsgivende for de midler, der skal til for at kunne gennemføre en sådan politik. Det skal under alle omstændigheder være en politik, som er båret af alles fælles interesser, og som giver Europa mulighed for at være en af polerne i en multipolær verden.

Poos (PSE).
Hr. formand, helt i overensstemmelse med Europas befolkninger stemte Europa-Parlamentet den 30. januar med et rigeligt flertal imod en ensidig militæraktion i Irak. En sådan krig, sagde vi, vil hverken være i overensstemmelse med international lov eller med FN's charter.
En ulovlig og nykolonial krig er nu sat i gang. Den viser os hver dag sit sande ansigt. I stedet for at fordømme den og appellere til Sikkerhedsrådet om at sørge for, at den internationale og regionale fred respekteres, kunne Det Europæiske Råd af 20. marts ikke blive enige om andet end en intetsigende erklæring. Denne erklæring sagde, at FN fortsat skal spille en central rolle under og efter krisen. I dette kommuniké er ordet "fortsat" uden tvivl en dårlig spøg, som uforvarende er smuttet med i teksten, for før krisen blev FN, som alle ved, sjoflet og sendt ud på et sidespor af USA med støtte fra to af EU's medlemsstater. Manglen på formelle forslag fra Kommissionen og reglen om enstemmighed forklarer uden tvivl, at Det Europæiske Råd var ude af stand til at sikre EU's interesser og til højt og tydeligt at sige, at Unionens interesser bedst sikres ved en flersidig aktion, og at lovens herredømme altid er at foretrække for den stærkes ret.
I dag har præsident Bush fået den krig, han altid har ønsket sig, og som han besluttede sig til at føre for længe siden. Han befinder sig, som en fransk avis beskrev det, i samme situation som en moderne Dr. Strangelove. Det er nu rigeligt bevist, at flere medlemsstater ikke ønsker en autonom FUSP. Så må det politiske Europa blot bygges uden dem, som det var tilfældet med den monetære union.
Stenmarck (PPE-DE).
Hr. formand, der er gået flere år, siden Lissabon-målene blev fastlagt. Siden da er der blevet sagt mange smukke ord om Lissabon-processens betydning. Målsætningen var at nå op på siden af USA økonomisk set inden 2010. Desværre har det mest handlet om ord. Jeg har endnu ikke set de nødvendige reformer af arbejdsmarkedet, som er en betingelse for vækst og dermed også for flere arbejdspladser. De lige så vigtige liberaliseringer af f.eks. gas- og elmarkederne er heller ikke blevet gennemført.
En sammenligning med USA viser tydeligt, hvor langt vi er fra at opnå de mål, der blev fastlagt i Lissabon. I USA mener man, at den økonomiske situationen er meget bekymrende, på trods af at væksten dér er betydeligt højere end i EU. I USA har man tydeligt vist, at man ikke har tænkt sig at sidde stille og se på, at økonomien forværres. Man har svaret med betydelige skattesænkninger. At sænke skatten er også noget, EU's medlemsstater burde gøre, og det haster. Hvis et land som USA med relativt lave skatter kan sænke skatten, må EU's medlemslande, hvor skatterne gennemgående er betydeligt højere, rimeligvis også kunne gøre det.
På Det Europæiske Råds møde diskuterede man en beskæftigelsesstrategi, men der er ikke nogen beskæftigelsesstrategi, der nogensinde kommer til at skabe øget vækst og lavere arbejdsløshed. Der findes ingen genveje. Vi har ikke brug for flere smukke ord eller stolte deklarationer. Vi har brug for handling. Så længe EU taler, og USA handler, bliver den økonomiske afstand ved med at vokse til den nye verdens fordel. 2010 rykker til stadighed længere og længere ud i fremtiden.
Ceyhun (PSE).
Hr. formand, jeg taler naturligvis ikke for min kollega Sakellariou, men eftersom han ikke kan tale i øjeblikket, er det nu min tur!
Til sagen. Jeg tænker på Afghanistan. Da vi dér alle sammen gik ind for en rigtig sag, og alle var glade, da vi havde en vis succes mod terrorismen i Afghanistan, var vi vist alle enige om - og derfor lykkedes det også for os i Afghanistan - at mennesker ikke skal kæmpe mod hinanden på denne jord, hvad enten de er muslimer eller kristne. Netop derfor lykkedes det også for os i Afghanistan, fordi vi kunne gøre det klart for muslimerne, at man måtte bekæmpe terroristerne sammen med muslimerne.
I Irak ser det imidlertid anderledes ud. I Irak er det hidtil ikke lykkedes os at overbevise muslimerne om, at der skulle en krig til dér, ligesom i Afghanistan, og det tror jeg også på. Det er der virkelig ikke nok grund til endnu, men desværre har vi denne krig. Jeg frygter, at vi under disse betingelser - når krigen en dag er forbi - vil have et problem, nemlig at der vil være store divergenser mellem muslimer og kristne. Sandsynligvis vil man efter krigen skulle gentage meget af det arbejde, som vi har udført gennem årtier. På nogle punkter vil vi skulle begynde fra nul med at overbevise muslimerne om, at de kristne egentlig ikke har noget imod dem. Men desværre er det ikke muligt at formidle dette til muslimerne i Irak.

Thyssen (PPE-DE).
Hr. formand, jeg beklager krigen, og jeg beklager, at den er begyndt uden FN-mandat og uden, at alle midler til en fredelig løsning var udtømt. Men jeg beklager i lige så høj grad Saddam Husseins udfordrende adfærd, idet han har præsteret konstant at undlade at overholde FN-resolutionerne. Allermest beklager jeg ofrene og de menneskelige lidelser, som uden tvivl er meget større, end vi kan forestille os.
Men vi skal naturligvis gøre mere end at beklage og håbe, at krigen hurtigt er slut. Vi har også et ansvar for fremtiden. Vi må forsøge at lindre lidelserne ved øjeblikkeligt at gøre os maksimale bestræbelser på at yde humanitær bistand. Vi skal forstærke vores forbindelser med de arabiske lande og virkelig give middelhavsdialogen en reel chance for at lykkes. Vi skal investere maksimalt i en definitiv fredsproces i Mellemøsten. Vi må heller ikke glemme at genoprette de transatlantiske forbindelser og dermed gennemtvinge respekt for vores autonomi.
Jeg håber, at alt dette står i det beslutningsforslag, som vi vil stemme om i morgen. Sidst, men ikke mindst skal vi gøre alt for at fjerne uenigheden i Unionen. Vores medlemsstater skal bruge den gamle fortrolige europæiske opskrift og tale med hinanden, også når det gælder udenrigs- og sikkerhedspolitikken. Det er på høje tid, at alle medlemsstater sammen på ny ser på den fælles udenrigs-, sikkerheds- og forsvarspolitik, og det bedste sted at gøre dette er Det Europæiske Konvent. Der beskæftiger en arbejdsgruppe sig med udenrigspolitik, og der beskæftiger en anden arbejdsgruppe sig med forsvarspolitik.
I konventet er folk motiverede til at tale med hinanden og med alle, og de er ikke opdelt i små grupper, som er sammensat ifølge de brudlinjer, som krisen i Irak har blotlagt. Lad os opfordre konventet til at reorganisere beføjelserne og strukturen således, at den politiske vilje til at samarbejde i det mindste får en chance og opmuntres til at blive udviklet der, hvor den mangler, og lad os forpligte regeringslederne til at tale om tingene, især hvis det ikke går så godt.

McNally (PSE).
Hr. formand, det glæder mig, at kommissær Prodi gjorde opmærksom på skævheden mellem de økonomiske omkostninger til denne krig, og de beløb, der er til rådighed til at opfylde de humanitære behov. Der er noget surrealistisk - og rent faktisk afskyeligt - ved at ødsle penge på en fuldt ud planlagt krig og derefter uddele lukrative kontrakter til de foretrukne lokale firmaer således, at de kan reparere skaderne som følge af den selvsamme krig.
(Bifald fra venstre)
Jeg vil imidlertid gå videre til den økonomiske del af forårstopmødet og fremhæve to aspekter, nemlig fremme af innovation og iværksætterånd samt miljøbeskyttelse. Alle forårstopmøder virker efter min mening som en nonstop genopførelse af Delors' hvidbog. Det virker også ret surrealistisk.
Hvad angår forskning og udvikling, vil jeg være positiv. Det glæder mig, at kommissær Prodi skal se på EIB, da den institution ærlig talt er ineffektiv, når den skal hjælpe firmaer, som kunne være innovative og konkurrencedygtige, hvis de fik en hjælpende hånd. Det skal han have ros for.
Hvad angår miljøbeskyttelse, vil jeg fremhæve intelligent energi, som jeg er ordfører for her i Parlamentet. Kommissionen fremlagde programmet for dette med flere måneders forsinkelse. Det skulle have været iværksat i januar i år. Det er ikke effektivt, og det er bestemt ikke konkurrencedygtigt og dynamisk a la Lissabon-erklæringen. Jeg beklager at sige, at Rådet har skåret ned på programmet. Som ordfører afvejer jeg for tiden, om jeg skal acceptere et reduceret program, som vil blive gennemført, eller om jeg skal argumentere for, hvad der burde ske. Vi må indse, at vores ord ikke modsvares af handlinger.

Bodrato (PPE-DE).
Hr. formand, vi er alle enige om, at Europa er magtesløst, hvis ikke det taler med én stemme, men det forekommer mig, at det selv under denne forhandling er svært at få Europa-Parlamentet til at tale med én stemme. Hvis ikke vi ønsker, at krigen skal bremse udviklingen mod en forfatningstraktat og en fælles udenrigs- og forsvarspolitik, skal vi undgå, at den uenighed, der har splittet Europa i de sidste par uger, bliver større. Vi var enige om at fordømme Saddams regime, men vi havde forskellige holdninger til den forebyggende og unilaterale krig, eftersom det navnlig er de uskyldige ofre, der betaler prisen for en krig, og eftersom det stadig er helt usikkert, hvad der kommer til at ske efter krigen. Hvad er det så realistisk at gøre nu? Jeg tror, at vi skal undgå at gøre dialogen vanskeligere mellem gamle allierede, som kan mærke det ansvar tynge, de har for verdens fremtid. Vi skal være med til at yde humanitær støtte og anerkende FN-mandatets centrale rolle, også når det gælder den efterfølgende fase, nemlig Iraks genopbygning. Vi skal fjerne splittelsen mellem europæerne ved at tage udgangspunkt i det, som vi er enige om. Det var den udfordring, som man forsøgte at holde sig for øje på Det Europæiske Råds forårsmøde, og derfor mindede kommissionsformand Prodi os om, hvilke konsekvenser krigen også har for det økonomiske genopsving i Europa. Jeg mener også, at Parlamentet bør tage denne udfordring op. Vi skal arbejde for fred - først og fremmest fred i Mellemøsten - og for en politisk enhed i Europa.

Lange (PSE).
Hr. formand, kære kolleger, i Rådets konklusioner står der under punkt E, at EU skal indtage en førende rolle i den bæredygtige udvikling, internt og eksternt. Dermed er det for mig fuldstændigt klart, at det, der sker i øjeblikket i Irak, er i modstrid med konklusionerne i punkt E, krigen i Irak er ikke bæredygtig! Den bringer nød og ødelæggelse over befolkningen og svækker generelt industrilandenes position i det globale koncept for en bæredygtig udvikling. Her ødes der mange penge bort, som ikke bliver investeret bæredygtigt. Skøn i USA siger, at krigen kommer til at koste mellem i bedste fald 90 milliarder dollars og i værste fald 1.000 milliarder dollars. Det bedste fald har vi allerede passeret - krigen har allerede varet længere, end det blev antaget for 90 milliarder dollars. Det er langt mere, end hvad samtlige industrilande årligt betaler til udviklingssamarbejdet, det er nemlig kun 50 milliarder dollars. Derfor kan man godt sige, at her bliver pengene ikke brugt på en bæredygtig måde, pengene bliver ødet bort!
For det andet har jeg også inden for EU fornemmelsen af, at den bæredygtige udvikling bliver taget med som sidste vogn på toget. Jeg finder det positivt, at støtte til miljøteknologi og ren trafik bliver nævnt, men jeg tror, at vi generelt i højere grad skal fremme en økologisk udvikling af vores industrisamfund for at skabe beskæftigelse og bringe den bæredygtige udvikling fremad, fordi vi ellers ikke kan realisere de to mål. Til det formål har vi brug for klare standarder for det, vi ønsker, og for de metoder, vi kan bruge til at kontrollere det. Vi har altså ligesom for beskæftigelsespolitikken brug for klare mål også for den bæredygtige udvikling og klare indikatorer, for bæredygtigheden er ikke noget figenblad, det vil klæde EU at tage den på som en moderne dragt!

Suominen (PPE-DE).
Hr. formand, hvert forår har jeg været kritisk over for det faktum, at vi bevæger os stadigt længere væk fra Lissabon-målene i stedet for at nærme os dem. Min kritik er ikke primært rettet mod Rådet - og slet ikke mod det græske formandskab - eller Kommissionen. Min kritik er primært rettet mod nationalstaterne. De holder nøglen til Europas udvikling i hænderne. Jeg citerer en større stemme end min egen - European Round Table of Industrialists, der udtrykker bekymring og kommer med en advarsel:

Van den Burg (PSE).
Jeg vil gerne komme ind på tre ting. For det første har jeg lagt mærke til, at der på dette topmøde er lagt vægt på industripolitik og virksomhedsdrift. Jeg tror, det er berettiget under de nuværende uheldige politiske og økonomiske omstændigheder. Hovedvægten skal lægges på den reelle økonomi. Jeg mener imidlertid også, at dette skal påvirke andre sager, som nævnes i topmødets konklusioner. Det hedder sammenhæng mellem de forskellige politikker. Jeg vil gerne især nævne overtagelsesdirektivet, den nye fusionsordning og de offentlige udbud. Også her ville det være berettiget at lægge større vægt på virkningerne på økonomien. Jeg vil gerne opfordre Rådet og Kommissionen til at oplyse, hvordan de vurderer disse virkninger.
For det andet har Rådet besluttet at oprette en europæisk beskæftigelsestaskforce, og under forhandlingen på plenarmødet til forberedelse af dette topmøde var jeg overrasket over denne plan, som var Blairs, Chiracs og Schröders idé, fordi deres regeringer vanskeliggør konkrete politiske planer, der er under udarbejdelse. Jeg sigtede her til direktivet om vikarbureauer, som Ministerrådet stadig ikke har vedtaget en fælles holdning om, selv om netop dette direktiv er et vigtigt eksempel på den fleksibilitet og sikkerhed, vi skal have på arbejdsmarkedet. Det er uhyre skuffende, at det varer så længe, inden den fælles holdning vedtages. Jeg er meget overrasket over, at der i Rådets konklusioner nu nævnes december 2003, mens Ministerrådet den 6. marts i år talte om bestræbelserne på at nå frem til en fælles holdning på mødet i juni. Jeg vil derfor gerne have dette afklaret. Hvad taskforcen angår, er nye idéer altid velkomne, men det er handlingerne, der er vigtigst.
Det tredje punkt vedrører pensionerne. På topmødet blev den første åbne koordinationscyklus om pensioner afsluttet. Det er godt, at der er aftalt en ny cyklus, som tiltrædelseslandene også udtrykkeligt vil blive inddraget i. Jeg går ud fra, og det vil jeg også gerne have bekræftet, at midtvejsevalueringen, som efter planen skal foretages i 2004, stadig er planlagt, og jeg vil gerne have, at Kommissionen og Rådet stiller konkrete forslag til løsning af især problemerne med arbejdsmobilitet og de skatte- og afgiftsmæssige problemer, som findes omkring pensionerne.

Salafranca Sánchez-Neyra (PPE-DE).
Hr. formand, jeg ved ikke, om jeg skal kommentere de hysteriske bemærkninger fra nogle af parlamentsmedlemmerne, eller om jeg blot skal ignorere dem. Der har været fremsat krav om, at nogle vestlige ledere skal indbringes for Den Internationale Straffedomstol. Sådanne bemærkninger er sekteriske og uansvarlige og uden for enhver legitimitet, al den stund at de ikke kræver samme behandling af Saddam Hussein, skønt han bærer hele ansvaret for den aktuelle krise.
Der er ikke nogen enkelt politisk gruppe eller noget enkelt medlem af Europa-Parlamentet, der har eneret til fredens sag. Jeg kan forstå, at denne sag udløser stærke følelser. Der er to mulige reaktioner på den svaghed, som EU har udvist. Den ene reaktion kunne være, at man optræder fornærmende og afvisende, slynger beskyldninger mod hinanden og fordrejer fredens noble sag for at gavne særlige nationale interesser. Et af parlamentsmedlemmerne gjorde det, da han talte om situationen i Baskerlandet. Han undlod helt at tilskrive noget af ansvaret for situationen til dem, der dagligt angriber frihedsrettigheder i området, eller til dem, der har siddet i den lokale regering i mere end 20 år. Den anden reaktion er den ansvarlige holdning, som det græske formandskab har indtaget, hvor man gør en dyd af nødvendigheden. Formandskabet bestræbte sig på at lære af krisen og skue fremad.
EU er faktisk blevet en økonomisk magtfaktor. Det udgør nu en kommerciel, finansiel og industriel magtfaktor. Desværre udnytter det ikke sin position på den internationale arena. Derfor er der i øjeblikket ikke noget alternativ til den transatlantiske akse, hr. formand, i hvert fald ikke hvad angår sikkerhed og forsvar. Det skyldes sandsynligvis vores egne mangler. Vi bærer alle en del af skylden for den aktuelle situation.
Hr. formand, jeg vil derfor fordømme den kynisme og det hykleri, som mange af parlamentsmedlemmerne udviser. De taler, til de er blå i hovedet, om behovet for en fælles sikkerheds- og forsvarspolitik. Men når de vender tilbage til deres valgkredse, formår de ikke at bede vælgerne om at bidrage med de nødvendige ressourcer til den selv samme sikkerheds- og forsvarspolitik. De har ikke forstået, at et forenet Europa kan være stærkt, hvorimod et delt Europa er dømt til at være svagt.
Zorba (PSE).
Hr. formand, hr. formand for Rådet, hr. formand for Kommissionen, under de aktuelle omstændigheder er det mindre væsentligt at bekræfte Lissabon-målene, da vi selvfølgelig alle er meget optaget af krigen, dens enorme politiske konsekvenser og den menneskelige tragedie.
Jeg er her imidlertid for at tale om Lissabon, og jeg mener, at den enighed, som Rådet nåede frem til med hensyn til en fælles indsats fra de europæiske regeringer, er et vigtigt element af politisk stabilitet med den aktuelle splittelse i Europa. I disse vanskelige tider var det vigtigt for de europæiske regeringer at udtrykke en fælles politisk vilje til at fortsætte deres indsats på det sociale område. Det er også vigtigt, at disse mål er tæt forbundet med uddannelse og forskning. Det lever op til forventningerne hos de europæiske statsborgere, der udmærket ved, at vi ikke kan få flere og bedre job og større økonomisk vækst uden uddannelse og forskning.
Vi er selvfølgelig nødt til at være meget kritiske med hensyn til opfyldelse af målene. Vi er langt efter tidsplanen, hvilket alle indrømmer, og det bør anspore os til at gøre en endnu større indsats. For at gøre fremskridt er der brug for større samarbejde om investeringsprogrammer inden for alle sektorer, herunder erhvervsuddannelse og livslang læring, der sammen med uddannelse og forskning er forbundne kar. Uddannelsen skal formå at integrere europæisk kultur og videnskab i indlæringsprocessen for at skabe lærde studerende med gode jobmuligheder.
Karas (PPE-DE).
Hr. formand, mine damer og herrer, et centralt problem, som går igen i hele debatten, er efter min opfattelse modsætningen mellem ord og handling. Jeg vil nævne et par eksempler på det. På topmødet i Barcelona blev der vedtaget en undersøgelse af de såkaldte Basel II-konsekvenser for de små og mellemstore virksomheder og banker. Den har vi endnu ikke fået! En undersøgelse, som bliver færdig efter Basel-udvalgets beslutning og efter beslutningen om Kommissionens direktivforslag, er efter min mening penge ud ad vinduet, det er useriøst og ignorerer Europa-Parlamentets og Rådets beslutninger! Vi vedtager stabilitets- og vækstpagten, og nogle sætter straks spørgsmålstegn ved den på grund af Lissabon, andre på grund af Irak-krigen, atter andre på grund af manglende mod til reformer eller af bekvemmelighed. Vi bør gennemføre beslutninger, vi bør tage dem alvorligt i stedet for at ignorere dem!
Rådet i Lissabon besluttede enstemmigt inden 2010 at gøre Europa til det mest konkurrencedygtige, videnbaserede kontinent, som skaber socialt sammenhold, bæredygtighed og nye arbejdspladser. Hvor er den konkrete tidsplan? Hvor er de detaljerede mål? Hvor er køreplanen? Hvor er de konkrete, kontrollerbare programmer i alle medlemsstater? Hvis man ikke lader rigtige, ambitiøse mål følge af konkrete handlinger, mister man troværdighed.
Jeg kommer nu til Irak. Vi stræber efter en fælles udenrigs-, sikkerheds- og forsvarspolitik, men når det kommer til stykket, gør alle, hvad de selv vil! Vi vil styrke FN, men ikke engang de to permanente EU-medlemmer i FN's Sikkerhedsråd arbejder for en fælles fremgangsmåde. Vi stiller krav til konventet, men overholder ikke, som kommissionsformand Prodi beskrev det, vores egne adfærdsregler.
Vores chance hedder mere Europa. Vores chance hedder mere FN. Vores chance består i at overvinde modsætningerne mellem nationale interesser og europæiske mål, mellem nationale handlinger og europæiske beslutninger, mellem NATO og et selvbevidst udvidet EU. Vi skal lade topmøderne følge af de nødvendige gerninger, og vi skal forfølge også de politiske traktatsovertrædelser med sanktioner. Hvis man ikke tager sig selv alvorligt, bliver man ikke taget alvorligt, og det kan betale sig at gå mere alvorligt til tingene end hidtil!

Brok (PPE-DE).
Hr. formand, hr. formand for Kommissionen, hr. formand for Rådet, kære kolleger, jeg har med stor bekymring fulgt debatten og forberedelsen af beslutningsforslagene til i morgen, for her kører et par tog mod hinanden, fordi vi strides om, hvem der nu har lidt mere eller mindre skyld i dette spørgsmål. Også jeg har min personlige mening om det, men det hjælper os ikke videre!
Vi må ikke ødelægge vores handleevne med diskussionen om, hvem der for tre eller fire uger eller for et halvt år siden gjorde hvad forkert, så det kom til denne krig. Vi bør tænke på, at det drejer sig om væsentlige elementer. Det drejer sig om, hvordan vi behandler ofrene, og hvordan vi kan sikre stabiliteten i regionen, inklusive den europæiske handleevne i Mellemøsten, for endeligt at nå frem til fornuftige løsninger inden for kvartettens rammer. Hvordan kan vi udnytte Europas fallit i dette spørgsmål til at bringe konventet fremad, så det svage Europa næste gang ikke vil være årsagen til en sådan situation, og så vi får handleevne gennem bedre mekanismer, som giver os mulighed for at frisætte den fælles politiske vilje?
For det tredje, hvordan håndterer vi fremover de transatlantiske forbindelser? Hvordan kan vi give dem et nyt og mere stabilt grundlag? Hvordan kommer vi igennem med den erkendelse, at vold ikke er et velegnet middel til at skabe en ny verdensorden? Især, hvordan redder vi en multilateral verden baseret på kompromiser og gensidig respekt?
Min gruppeformand hr. Poettering nævnte Richard Perle. Jeg finder det ikke acceptabelt, at man fra USA's side gennemtvinger en unilateral model. USA kan ikke alene ud fra nationale interesser afgøre, hvad der er rigtigt eller forkert i denne verden. Denne model, som han eksempelvis giver udtryk for i dag i et indlæg i Berliner Zeitung, er ganske enkelt uacceptabel, fordi det betyder, at vi europæere på ingen måde er involveret i beslutninger, som vedrører vores helt egne interesser, at vi ikke kan varetage vores interesser, men heller ikke er i stand til at yde et bidrag til freden i verden!

Martin, Hugues (PPE-DE).
Hr. formand, kære kolleger, jeg ønsker først og fremmest at tage hatten af og vise min respekt for de civile og militære ofre på alle sider, og jeg beklager dybt alle de lidelser, som krigens første dage har forårsaget. Lad os håbe, at den hurtigt får en ende. Overordnet set får denne konflikt mig til at tænke på tre ting.
For det første tænker jeg på, hvordan kan vi tage ved lære af vores splittelse for at sikre, at EU igen finder sammen og kan tale med én stemme på den internationale scene? EU er bygget op over tid og gennem prøvelser. Oftest har de store fremskridt været resultater af alvorlige kriser. Den prøvelse, som Europa gennemgår lige nu, er ikke den første, og den bliver helt sikkert heller ikke den sidste, og under disse forhold gælder det om at være optimistisk. Det vigtigste er efter krigen at undersøge og forstå årsagerne til denne splittelse. Er de grundlæggende? Er holdningerne uigenkaldelige og uforligelige, hvilket ville skabe alvorlige vanskeligheder i fremtiden? Eller drejer det sig snarere om manglende enighed og koordinering? Det forekommer mig nu yderst vigtigt, at Europa uden at skade det transatlantiske partnerskab giver sig selv mulighed for at være uafhængigt og stærkt og fastlægger en egentlig fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik. Uafhængighed betyder ikke et brud på alliancerne.
For det andet tænker jeg på Iraks fremtid. Det er vigtigt, at FN denne gang spiller sin rolle fuldt ud under genopbygningen af Irak, således at landet får en repræsentativ regering, som ønsker at leve i fred med sine naboer, og som er i stand til at spille en aktiv rolle i det internationale samfund. Genopbygningen skal først og fremmest være til fordel for det irakiske folk, som har lidt så meget i mange år. Irakerne skal endelig kunne få glæde af de enorme rigdomme i deres land.
For det tredje spørger jeg mig selv, hvorvidt vi er i stand til at modtage kandidatlandene på en ordentlig måde fra næste år. Er vi klar? Jeg spørger virkelig mig selv. For at modtage kandidatlandene på de bedst mulige betingelser, er der tre betingelser, som synes nødvendige. Et, at vi samles om vores fælles værdier, og hvorfor ikke det gamle Europas værdier? To, at vores institutioner, som allerede har vanskeligt ved at fungere med 15 medlemslande, bliver tilpasset, hvilket indebærer, at konventet kan afslutte sit arbejde på de bedst mulige betingelser. Tre, at vi kan klare det økonomisk. Jeg stiller spørgsmålet. Det er ikke min opgave at svare på det. Mit mest dyrebare ønske er, at den uafhængige Union, De 15 eller De 25, efter krigen og efter at have gennemlevet denne krise til slut vil nå frem til at tale med blot én stemme.
Tannock (PPE-DE).
Hr. formand, der er ikke som påstået splittelse mellem Europa og USA. Splittelsen eksisterer tværtimod hovedsageligt mellem Frankrig og Tyskland og 19 andre proamerikanske nye europæiske regeringer. Der skal nu gøres en indsats for at dæmpe retorikken på begge sider af Atlanten. Jeg gør honnør for de modige ansøgerlande, som har støttet koalitionen med specialstyrker.
På et møde i sidste uge i Udvalget om Udenrigsanliggender, Menneskerettigheder, Fælles Sikkerhed og Forsvarspolitik blev Storbritannien beskyldt for at være en slyngelstat, der ledes af en krigsforbryder. Det viser det "Alice i Eventyrland"niveau, som debatten nu føres på. Ved at slå sig sammen med Tyskland på den måde, som det gjorde, har Frankrig stødt USA fra sig, undermineret FN, sendt de forkerte signaler - splittelsessignaler - til Baghdad og stillet det umulige i nogensinde at gennemføre en fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik til skue.
Saddam Hussein har på ulovlig vis i årevis forsøgt at erhverve masseødelæggelsesvåben. Et nyt styre er den eneste måde at sikre et afvæbnet og fredeligt Irak og forhindre, at slagteren fra Baghdad fortsætter med at tyrannisere befolkningen. De allierede vil indsætte en repræsentativ regering og skal forhindre udstrømning af flygtninge og ustabilitet i området samt medvirke til, at den irakiske diaspora kan vende hjem og uden risiko genopbygge deres land. Vi skal sikre, at den store olierigdom anvendes til at skabe velstand for befolkningen og ikke til at købe våben for.
Krigen er moralsk og politisk forsvarlig, og den har lovgrundlag i FN's Sikkerhedsråds resolution 678, 687 og 1441. Pacifisterne her i Parlamentet kunne måske imidlertid tænke sig at forklare, hvorfor de gik ind for en krig i Kosovo, der ikke omfattede masseødelæggelsesvåben eller trusler mod nabolande, og som ikke på nogen måde havde FN-grundlag, og dog finder det så svært at skride ind mod en diktator, der har begået folkedrab, har startet to krige, er ansvarlig for, at næsten 1 million mennesker er døde, og har gasforgiftet sit eget folk. Vi skal gøre en ende på dette tyranni og befri det irakiske folk en gang for alle.
Hvad angår Lissabon-processen, glæder det mig, at det indre marked og behovet for konsekvensvurderinger af foreslået lovgivning nu er tilbage på dagsordenen. Mit parti er fortsat imod en harmonisering af skatterne. Ikke desto mindre vil handling veje tungere end ord, særlig på dette område.

Brunetta (PPE-DE).
Hr. formand, når det går hedt for sig, er det nødvendigt at holde hovedet koldt. I krisetider nytter det således ikke noget at tænke på det, som Europa kunne være, men ikke er, og glemme alt det, vi har nået, efter denne bitre modsigelse, nemlig - som kommissionsformand Prodi sagde - 50 år med fornuft, samhørighed, fred, beundringsværdige institutioner og positive resultater. Det er dette Europa, som er muligt, og derfor bør vi ikke være flove over at tale om Lissabon, velfærd, arbejdsmarkedet, energi, telekommunikation, arbejdsgrupper, stabilitetspagten og konventet, men lad os fortsætte! Det er den eneste vej, og den er vi dømt til at følge.
Til sidst vil jeg sige, at jeg som parlamentsmedlem, europæer og italiener følte mig dybt såret over den uansvarlige tolerance, som parlamentsformand Cox udviste over for de skilte, som nogle af vores kolleger fra venstrefløjen holdt op her i salen. Skiltet med teksten "Stop the war" er måske forståeligt, men det er helt uacceptabelt, at der her i Parlamentet vises skilte med påskriften "Stop the killers". "Killer" betyder "morder" på parlamentsformand Cox' sprog. Amerikanerne og englænderne befriede mit land for 60 år siden og gav det friheden og demokratiet tilbage. Jeg vil ganske enkelt sige tak til amerikanerne og englænderne for deres indsats før og nu.
Formanden.
Forhandlingen er afsluttet.
Jeg har modtaget 12 forslag til beslutning, seks om Irak og seks om andre spørgsmål, der blev diskuteret på Det Europæiske Råds møde, jf. forretningsordenens artikel 37.
Afstemningen finder sted i morgen.

Formanden.
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A5-0077/2003) af Brok og Wynn for Udvalget om Udenrigsanliggender, Menneskerettigheder, Fælles Sikkerhed og Forsvarspolitik om Europa-Parlamentets henstilling til Rådet om indførelse af en finansieringsramme i udkastet til tiltrædelsestraktat (Udvidet samarbejde mellem udvalg (artikel 162a)).
Jeg skal fortælle Parlamentet, at det græske formandskab for nogen tid siden oplyste Europa-Parlamentet om, at rådsformanden er nødt til at køre til lufthavnen umiddelbart efter sit indlæg, så han kan flyve til Grækenland i aften og være klar til morgendagens møde mellem Rådet og repræsentanter for de latinamerikanske lande. Formandskabet håber på parlamentsmedlemmernes forståelse.

Brok (PPE-DE)
Hr. formand, kære kolleger, jeg behøver ikke at opbruge min taletid, fru kommissær, fordi anliggendet er åbenlyst. Det handler her om, at Rådet med formuleringen af artikel 32 og erklæringen af bilag XV til den primære ret har brudt aftalen med Europa-Parlamentet. Det handler om, at Europa-Parlamentet og tiltrædelseslandene dermed ikke behandles på samme måde som de øvrige stater. Det er et klart retligt problem, og det er også et problem i et væsentligt spørgsmål. Vi i Udvalget om Udenrigsanliggender, Menneskerettigheder, Fælles Sikkerhed og Forsvarspolitik er interesseret i ligebehandling af kandidatlandene, men vi støtter især - fordi det handler om Parlamentets grundlæggende rettigheder - også Budgetudvalgets holdning, for budgetlovgivningen er ethvert parlaments fortrinsret, og det må heller ikke sættes ud af kraft i en sådan situation.
Jeg forstår ikke Rådet. Trods det store antal optioner og muligheder, som vi har nævnt i samtaler, og som er indeholdt i forslaget til den beslutning, som vi skal stemme om i morgen, har Rådet ikke medtaget noget af det, selv om det ville have givet os mulighed for at komme frem til en aftale allerede nu. Her ligger ansvaret hos Rådet. Jeg ved udmærket godt, at det græske rådsformandskab gør alt for at finde frem til en løsning. Jeg angriber altså ikke rådsformandskabet her, men det handler om nogle medlemsregeringers adfærd. Jeg føler, at også regeringen i mit eget hjemland spiller en ikke helt så lykkelig rolle i denne sag.
Jeg synes, at det er et uværdigt spil, når man konfronterer 10 lande, som er gået vejen fra et diktatur til en stor transformationsproces og nu er inviteret ind i EU, med en situation, der betyder usikkerhed for dem og samtidig ledsages af en begrænsning i parlamentsrettighederne, hvor netop indførelsen af demokrati jo var det væsentlige element til overvindelse af diktaturet! En sådan adfærd fra Rådets side er mig gådefuld!
Jeg vil bede Dem fra formandskabet om at meddele Deres kolleger, at vi ikke lader Europas enhedsproces ødelægge af finansinspektører, som ser på bestemte magtforhold. Vi ved udmærket, at vi ikke kan overdrive det finansielt, det vil ikke have et omfang, som udnytter et budget overdrevent, for det er ikke målet. Det, der tilstræbes her, er en principiel ret. Jeg mener, at man fra Rådets side kan udvikle så meget fantasi, at man finder frem til en løsning her, at der tages hensyn til lovgivningen, og at vi den 9. april kan give grønt lys i Europa-Parlamentet for underskriften den 16. april i Athen. Vi ønsker under alle omstændigheder at beholde denne dato. Det er vores historiske pligt. Hvordan står vi, hvis vi udskyder den 9. april på grund af denne budgetstrid, og når Ungarn går til urnerne den 12. april for at gennemføre sin folkeafstemning? Skal vi fuldstændig undertrykke et historisk emne på grund af et sådant finansielt spørgsmål? Jeg anmoder om, at man endelig kommer i gang og bevæger sig, således at vi hurtigt kommer frem til en afgørelse i dette spørgsmål og opfylder vores historiske opgave!
Wynn (PSE)
Hr. formand, denne Brok-Wynn-betænkning indeholder nogle grundlæggende tilkendegivelser. Den første, i punkt 1, vedrører vores forpligtelse til at sikre, at udvidelsen finder sted den 1. maj 2004. Lad os gøre det klart, at det er et mål, vi alle ønsker at nå. Men personligt ønsker jeg ikke, at vi for at nå dette mål giver køb på Parlamentets rettigheder. Vi står i dag midt i en kamp mellem to institutioner om, hvilke beføjelse Parlamentet har og ikke har. Det er fortsat uvist, om Rådet vil anerkende vores beføjelser og prærogativer.
Punkt 3 og 4 indeholder nogle ret klare tilkendegivelser. I punkt 3 advares medlemsstaterne om, at det, hvis artikel 32 og bilag XV bibeholdes i den nuværende form i tiltrædelsestraktaten, vil blive betragtet som et brud på Parlamentets prærogativer i budgetspørgsmål.
Punkt 4 går videre med en tilkendegivelse af, at Parlamentet "finder, at medlemsstaternes fremgangsmåde strider mod princippet om loyalt samarbejde institutionerne imellem" og at det "fortolker dette som et signal om, at Rådet agter at opgive den interinstitutionelle aftale og de finansielle overslag heri". Det er ikke trusler, men tilkendegivelser. Jeg kan allerede nu forsikre Dem om, at den interinstitutionelle aftale ikke vil eksistere, hvis bilag XV optages uændret i traktaterne eller uden garantier for, at Parlamentets beføjelser kan bevares.
Jeg vil nu beskæftige mig med punkt 6 og 7 i betænkningens nuværende ordlyd. Der er fremsat ændringsforslag fra PPE-DE-Gruppen og PSE-Gruppen til punkt 6 og 7 om at fjerne tallene, lade punkt 7 udgå og indføje en udtalelse, som igen henviser til vores beføjelser, fordi det er det, denne debat handler om.
Der skal afholdes et trilogmøde i morgen, og forhåbentlig vil vi forsøge at få en aftale om et udkast til erklæring. Hvis vi får en sådan aftale, vil det være det mindste, jeg kan acceptere, fordi det, vi vil gøre, er at nå til enighed om en erklæring om, hvordan vi tilsidesætter traktaten. Det er det, der vil ske. Vi vil nå til enighed om, hvordan vi kan tilsidesætte traktaten på grund af bilag XV.
Parlamentet og Budgetudvalget har i mange år kæmpet for anerkendelsen af denne institutions beføjelser. Vi er ikke her for at sælge disse rettigheder for 30 sølvstykker. Selv om vi kan blive enige om tallene for udgiftsområde 3 i denne erklæring, skal man ikke betragte det som et tegn på, at Parlamentet sælger sig selv for et lille beløb.
Jeg har ikke til hensigt at gå over i historien som den formand for Budgetudvalget, der solgte ud af disse beføjelser for så lavt et beløb. Min opgave som formand er at skabe sikkerhed for, at alle de beføjelser og privilegier, som vi har kæmpet for i så mange år, opretholdes, og det er netop, hvad jeg har til hensigt at gøre. Jeg gør det klart nu, og jeg sagde det i Budgetudvalget: Hvis bilag XV opretholdes i den nuværende form, og hvis vi ikke får sikkerhed for, at vi bevarer vores beføjelser, vil jeg stemme imod tiltrædelsestraktatdokumenterne. Det kan godt være, at jeg bliver den eneste her i Parlamentet, der stemmer imod, men jeg vil gøre det, fordi denne sag ligger mig meget på sinde.
Hvis vi når frem til en aftale på trilogmødet i morgen, kan vi alle fejre det. Der vil være noget at glæde sig over. Hvis vi ikke får en aftale, vil jeg gøre det græske formandskab opmærksomt på, at en eventuelt kommende trilog udmærket kan afholdes i Athen, fordi to medlemmer af dette organ vil opholde sig dér næste uge. Vi kan holde en trilog i Athen og forsøge igen.
Hvis det i sidste instans ikke er muligt at nå frem til en aftale - og det er det vigtige - er jeg overbevist om, at Parlamentet ikke vil forsinke afstemningen den 9. april. Parlamentet føler sig, som Elmar Brok anførte det, forpligtet til at få gennemført denne udvidelse. Men jeg vil understrege en ting, kære kolleger: Vi vil ikke have en interinstitutionel aftale længere, og der vil være erklæret krig, hvad angår 2004-budgettet.
Yiannitsis
Hr. formand, mine damer og herrer, ordførerne hr. Brok og hr. Wynn, der er formænd for henholdsvis Udvalget om Udenrigsanliggender, Menneskerettigheder, Fælles Sikkerhed og Forsvarspolitik og Budgetudvalget, har fremhævet et meget vigtigt aspekt af udvidelsesprocessen i deres betænkninger, nemlig udvidelsens finansielle overslag.
Hvad angår spørgsmålet om justering af de finansielle overslag af hensyn til udvidelsen, kan jeg forsikre Dem om, at det græske formandskab - og jeg er meget glad for, at talerne har bemærket det - har vist den fornødne politiske vilje til at løse det problem, der helt fra starten opstod med Parlamentet. Og som formand kan jeg også forsikre Dem om, at justeringen af de finansielle overslag vil ske i fuld overensstemmelse med artikel 25 i den interinstitutionelle aftale. Jeg vil også gøre det klart, at ingen i Rådet bestrider Parlamentets beføjelser i budgetspørgsmål i henhold til traktaten eller overslagene i den interinstitutionelle aftale.
Hvad angår spørgsmålet om justering af de finansielle overslag, vil jeg meddele Parlamentet, at fru Schreyer gav en første præsentation af Kommissionens forslag om budgetspørgsmål i Athen den 20. februar. Formandskabet bad om at få dette punkt genfremsat på den trilog, der er fastsat til at finde sted i Bruxelles den 27. marts, det vil sige i morgen, med henblik på at afgøre sagen. Vi ved - og jeg ved personligt - at det er et vigtigt og kompliceret problem. Vi forstår Europa-Parlamentets følsomhed, og i overensstemmelse med vores program, når trilogen afholdes i morgen, er jeg så optimistisk at tro, at vi når frem til en aftale, og at det gode samarbejde mellem budgetmyndighederne, der er opbygget over en årrække, vil fortsætte. Da der således skal forhandles om sagen i morgen, vil jeg helst ikke sige mere i dag. Jeg vil imidlertid endnu en gang forsikre Dem om, at formandskabet og Rådet har den politiske vilje til at afslutte sagen.
Jeg vil således afslutningsvis sige, at jeg nærer tiltro til, at hindringerne for en endelig vedtagelse i Europa-Parlamentet den 9. april bliver fjernet, og at vi vil få fornøjelsen af at være vidne til underskrivningen den 16. april i overværelse af formanden for Europa-Parlamentet i Athen ved dette historiske øjeblik for EU.

Schreyer
Hr. formand, hr. formand for Rådet, kære parlamentsmedlemmer, EU nærmer sig et meget stort øjeblik. Den mest ambitiøse udvidelse i dets historie er inden for rækkevidde. Dermed afsluttes en flerårig arbejdsproces, og der kunne også opnås et godt resultat med hensyn til de altid følsomme, økonomiske spørgsmål i København mellem kandidatlandene og medlemslandene.
Nu gælder det om at tilpasse de finansielle perspektiver til udvidelsen, og til det formål blev proceduren allerede besluttet i 1999 i den interinstitutionelle aftale. Her står det helt tydeligt, at det er en fælles beslutning truffet af Rådet og Parlamentet på Kommissionens forslag. Når Parlamentet nu siger, at en aftale er en aftale, er det naturligvis rammende. Kommissionen beklager meget, at der nu eksisterer en interinstitutionel konflikt - og jeg vil heller ikke lægge skjul på, at Kommissionen har rådgivet Rådet anderledes. Kommissionen havde rådgivet Rådet om at nævne den interinstitutionelle aftale eksplicit, især artikel 25.
Nu er vi i en situation, hvor tiden til forhandlingsløsninger bliver mere og mere knap. Der har været meget intensive samtaler i de seneste dage mellem alle deltagere for at finde løsninger. I den forbindelse skal der tages hensyn til, at traktatudkastene fra medlemsstaterne - men netop også fra kandidatlandene - er blevet færdiggjort. Som løsning på det eksisterende problem har Kommissionen derfor koncentreret sig om den anden vej, som anvises i hr. Wynns og hr. Broks fælles beslutning. Kommissionen ser i den kendsgerning, at Parlamentet har anvist to alternativer, et meget klart udtryk for en konstruktiv holdning i Parlamentet.
Kommissionens forslag om tilpasning af de finansielle overslag til udvidelsen blev allerede fremlagt i begyndelsen af året. Det er et forslag på grundlag af artikel 25 i den interinstitutionelle aftale. Kommissionen er nu parat - hvis det ønskes af begge parter hos budgetmyndigheden - til omgående at stille et forslag om revision af de finansielle overslag. Dette ville ske på grundlag af del C i den interinstitutionelle aftale. Dette forslag kunne indeholde en forhøjelse af den øvre grænse for udgiftsområde 3, det vil sige af budgettet for interne politikker. Dette ville faktisk være i udvidelsens ånd. Der ville dermed blive skabt nye økonomiske muligheder for at fremme sammenvoksningen af den udvidede Union yderligere.
Jeg mener, at vi er på rette vej, men, mine damer og herrer, den budgetmæssige trilog i morgen - vi bør tage det alvorligt - er dømt til at lykkes. Procedurerne og tidsfristerne giver os ikke nogen anden mulighed i praksis. Vi bør satse alt, således at vi har en løsning på dette spørgsmål før underskrivelsen og før beslutningstagningen her i Parlamentet, og således at de finansielle overslag også kan tilpasses til udvidelsen før den 9. april. Jeg er overbevist om, at alle deltagere er sig det store ansvar bevidst og vil gøre det muligt at leve op til det historiske ansvar.

Böge (PPE-DE).
Hr. formand, hr. formand for Rådet, fru kommissær, kære kolleger, De kan være helt sikker på, at Europa-Parlamentet med stort engagement - og det på tværs af alle grupper, på tværs af de særligt involverede udvalg, fordi det handler om over 30 fælles beslutningsprocedurer i udgiftsområde 3, som er berørt af disse beslutninger - vil bidrage med alt, hvad der står i dets magt. Vi er bevidst om vores politiske ansvar for, at tidsplanen for udvidelsen overholdes, og har også signaleret, at vi er parate til at foretage en tilpasning af de finansielle overslag, og det om muligt før afstemningen om udvidelsesaftalen. De kan imidlertid gå helt klart ud fra, at vi i betragtning af de åbenlyst eksisterende retlige problemer, som vi skal bearbejde i disse dage, og i betragtning af de eksisterende rapporter og hjælpekonstruktioner vil gøre alt for at overholde og forsvare Europa-Parlamentets rettigheder i den institutionelle struktur fuldstændigt! Der vil ikke være nogen afgørelse her på grundlag af en udskiftning af rettigheder med penge!
Rådet skal i morgen under trilogen vælge at række os hånden eller at tage ansvaret for retlige, institutionelle og budgetmæssige problemer i de næste måneder og år. Kommissionen og Rådet har - trods alle bestræbelser - åbenlyst undervurderet den institutionelle blindgyde, som den urokkelige fastholdelse til bilag XV og integrationen i den primære ret har ført os alle sammen ind i. Det handler ikke kun om artikel 25 i den interinstitutionelle aftale, men det handler også om de mange erklæringer fra samrådet i november sidste år, der er blevet afgivet gentagne gange, og det handler om fælles erklæringer fra mange fælles beslutningsprocedurer i forbindelse med de flerårige programmer, hvor det igen og igen erklæres, at en tilpasning af de finansielle overslag foretages i fællesskab på dette tidspunkt.
Tillad mig at komme med endnu en henvisning til udgiftsområde 7, hr. formand. Jeg lægger vægt på at fastholde, at det de facto ikke kan være rigtigt, at man ved at overføre hjælpeprogrammet for Tyrkiet fra udgiftsområde 4 til 7 foretager en revision og så lader alt i udgiftsområde 7 være, som det er. Derfor er det for os stadig en betingelse, at der også finder en tilpasning sted i udgiftsområde 7. Det handler om førtiltrædelseshjælp her, men det handler også om særlige priviligerede partnerskaber i EU's naboregion. I den forstand vil vi i morgen forsøge at forhandle konstruktivt og finde en fælles vej.

Titley (PSE).

Hr. formand, jeg har i løbet af de seneste måneder flere gange haft lejlighed til at meddele Parlamentet, at De Europæiske Socialdemokraters Gruppe går varmt ind for de 10 nye medlemsstaters optagelse i EU den 1. maj 2004. Vores gruppe har i løbet af de seneste uger aktivt støttet det forberedende arbejde, der skal gøre det muligt for Europa-Parlamentet at godkende tiltrædelsestraktaterne med alle kommende 10 medlemsstater. Vi håber meget, at den officielle undertegnelse af tiltrædelsestraktaterne vil kunne finde sted den 16. april i Athen.
Jeg har ved alle disse lejligheder understreget, hvor stor betydning denne udvidelsesproces har for EU's fremtidige udvikling, og i hvor høj grad den bidrager til at styrke de demokratiske strukturer. Det kan derfor komme som noget af en overraskelse, at jeg i dag må erklære, at en forsinkelse i udvidelsesprocessens afsluttende fase ikke kan udelukkes fuldstændigt. Det skyldes ikke, at vi ikke ønsker, at de pågældende lande bliver medlemmer, det er ikke, fordi vi er utilfredse med forhandlingerne, og det er med sikkerhed ikke, fordi vi har fundet nogle bureaukratiske, institutionelle eller tekniske argumenter for at tage vores tidligere engagement i udvidelsesprocessen op til fornyet overvejelse.
Europa-Parlamentets beslutningsbeføjelser i forbindelse med budgettet, herunder de langsigtede finansielle overslag, er nogle af Parlamentets mest grundlæggende beføjelser. En begrænsning heraf gennem en simpel beslutning fra Det Europæiske Råds side må betragtes som et alvorligt forsøg på at begrænse EU's demokratiske grundlag og demokratiske arbejdsgang.
Rådets afgørelse om - for første gang nogensinde - at indføje forhandlingsresultaterne i traktaterne i forbindelse med tiltrædelsens afsluttende fase må betragtes som en alvorlig begrænsning af Parlamentets budgetbeføjelser.
Vores kolleger i de kommende medlemsstater bør vide, at dette forsøg på at begrænse en af Parlamentets mest grundlæggende beføjelser er uacceptabelt, især i en tid, hvor Det Europæiske Konvent drøfter mulighederne for en yderligere demokratisering af de europæiske institutioner.
Vi anser det for et fælles mål, for dem, der allerede er medlemmer, såvel som dem, der snart bliver medlemmer, at udvidelsen fører til en styrkelse og ikke en svækkelse af Parlamentets beføjelser. Vi mener, at det er vigtigt, at Parlamentet har disse beføjelser, og at det er i stand til at udøve dem. Derfor mener vi, at de finansielle rammer fastlagt under forhandlingerne bør betragtes som et minimumsbeløb og ikke et maksimumsbeløb.
Vores gruppe har ikke noget ønske om at blokere for udvidelsen. Vi ønsker ikke at forsinke udvidelsen. Vi har en fælles interesse i at gøre denne proces til en succes. En styrkelse og ikke en svækkelse af Europa-Parlamentets beføjelser må være en del af denne succes. Vi er overbeviste om, at de kommende medlemmer af Europa-Parlamentet fra de nye medlemsstater vil støtte vores krav.
Jeg er sikker på, at Rådet vil finde en løsning på denne unødvendige konflikt, men det skal være under fuldstændig iagttagelse af Parlamentets budgetbeføjelser, så vi kan sikre, at udvidelsesprocessens sidste fase forløber uden forsinkelser.
Virrankoski (ELDR).
Hr. formand, Det Europæiske Liberale og Demokratiske Partis Gruppe støtter fuldt ud kandidatlandenes tiltrædelse af EU og en hurtig behandling af tiltrædelsestraktaterne. Min gruppe er imidlertid meget skeptisk med hensyn til, om det er muligt at bevare det gode samarbejde, der hidtil har eksisteret mellem Rådet og Parlamentet inden for budgetpolitik.
Da man på topmødet i København godkendte tiltrædelsestraktaterne for de nye medlemsstater, godkendte man samtidig den nødvendige finansielle ramme. Der var overhovedet ingen diskussioner med Europa-Parlamentet, hvad angår denne finansielle ramme, så den kan ikke være bindende for Parlamentet. Parlamentets budgetmyndighed er defineret i artikel 272 i EF-traktaten.
Nu hvor Rådet skal indføre finansieringsrammen i tiltrædelsestraktaterne, bliver den til primær EU-ret. Det vil være en indskrænkning i Parlamentets budgetmyndighed ud over det, der er indeholdt i EF-traktaten. Det er en klar krænkelse af EF-traktaten og Parlamentets kompetence. Parlamentets kompetence vil fremover blive bestemt i henhold til EF-traktaten, der vil gælde for de gamle medlemsstater, samt af tiltrædelsestraktaterne, der vil gælde for de nye medlemsstater. Situationen må siges at være noget værre rod fra Rådets side.
Vi tvivler specielt på, om vi i det hele taget kan diskutere den interinstitutionelle aftale om budgetpolitik og revisionen heraf. Parlamentet skal åbenbart blot fuldt ud udøve de rettigheder, som det er blevet tildelt af EF-traktaten, da Rådet ikke respekterer interinstitutionelt samarbejde.

Miranda (GUE/NGL).
Hr. formand, jeg vil gerne først takke Terence Wynn og Elmar Brok for at have taget initiativ til dette forslag til beslutning, der jo er både meget vigtigt og meget aktuelt. Jeg har haft anledning til at udtrykke min enighed i denne fremgangsmåde under den udveksling af synspunkter, som vi haft på Udvalgsformandskonferencen. Nu bekræfter jeg med særlig glæde og engagement, at jeg er enig i den klare og præcise måde, hvorpå denne sag behandles i beslutningsforslaget.
Vi har bestemt ikke særlig let ved at acceptere, at Rådets holdning så entydigt vil underordne og begrænse Europa-Parlamentets beføjelser, i klar modstrid med traktaterne og den interinstitutionelle aftale om budgetspørgsmål. Vi kan heller ikke forholde os ligegyldige over for, at man bryder med princippet om lighed blandt medlemsstaterne og reglen om budgettets enhed. Endnu mindre kan vi godtage, at man som maksimumsbevillinger afsætter beløb, der ikke engang kan betragtes som det nødvendige minimum til at gennemføre udvidelsen.
Jeg vil ikke dvæle ved spørgsmålet om de beløb, der skal bruges til udvidelsen, eftersom vores stillingtagen hertil jo er velkendt, men man kan vel nok tillade sig at bemærke, at hvis der er noget, som bør fremhæves i forbindelse med beslutningsforslagets holdning til øgede bevillinger til udgiftsområde 3 i de finansielle overslag, er det de moderate synspunkter og den velovervejede behandling, som dette spørgsmål er genstand for. Jeg tror ikke, at Europa-Parlamentet kan gå meget længere, end det gør i sit beslutningsforslag.
Formålet med dette her er selvfølgelig ikke at drage udvidelsen eller dens tidsplan i tvivl, men det er omvendt særdeles vigtigt, at der i hvert fald i denne sidste fase af processen sikres et minimum af objektivitet, gennemsigtighed og respekt for kandidatlandene, og at der gøres op med den usle knaphedspolitik, som siden begyndelsen har afgjort, hvor mange midler man har villet afsætte til udvidelsen. Vi mener derfor også, at det er helt afgørende, at Europa-Parlamentet ikke sælger ud af en fast og stringent holdning ved det første tegn på, at den afvises eller kun møder begrænset tilslutning i Rådet, som i øvrigt må bære det fulde ansvar for de eventuelle konsekvenser af dets uacceptable holdning, der klart bryder med bestemmelser og fremgangsmåder indeholdt i diverse underskrevne aftaler.

Buitenweg (Verts/ALE).
Hr. formand, for mig er det stadig ikke tydeligt, om vi nu har problemer, fordi Rådet har begået en enorm fadæse, eller fordi det er en del af en velovervejet strategi. Men hvorom alting er, så er ingen af de to muligheder særlig attraktive, for forestil Dem, at Rådet simpelthen var så dumt at glemme, at den interinstitutionelle aftale i artikel 25 foreskriver, at Rådet og Parlamentet sammen træffer beslutning om ændringen af de finansielle overslag på grund af udvidelsen. At det simpelthen ikke vidste, at en ignorering af denne artikel krænker aftalen om det loyale samarbejde mellem Rådet og Parlamentet og dermed sprænger den. Det problem, som vi så har, er, at erkendelsen af Parlamentets rolle og af de budgetrettigheder, som det har, åbenbart ikke er trængt ind i alle lag og strukturer i Rådet. Det er imidlertid held i uheld, at dette problem let kan løses, for når Rådet først er klar over det, kan det ganske enkelt hente beløbene på grundlag af traktaterne. Det er imidlertid mere sandsynligt, at Rådet faktisk vidste det hele, men tog chancen og regnede med, at Parlamentet ikke ville holde på sine rettigheder. At forsinke ratificeringen af udvidelsen er nemlig en nuklear mulighed, som ikke ret mange parlamentsmedlemmer vil være begejstrede for at tage ansvaret for.
Men Parlamentet vil ikke uden videre fortsætte, og nu er Rådet således rede til at forhandle om teksten. Men problemet er ikke fjernet med disse tekster, for Rådet vil lade beløbene i traktaterne stå uændret, og dermed krænkes således faktisk Parlamentets rettigheder. Rådet er dog rede til at erklære, at denne beslutning ikke er til hinder for Parlamentets rettigheder. Hvad er det for noget vrøvl? Jeg er enig med Terry Wynn i, at jeg kun kan konkludere, at Rådet tilbyder at ignorere traktaterne i fremtiden, en slags nederlandsk tolerancepolitik. Straffeloven forbyder narkotika, men regeringen og parlamentet har aftalt at tolerere brugen. Sådan vil det også gå med traktaterne. Beløbene er foreskrevet, men i praksis kan det også falde anderledes ud, hvis Rådet og Parlamentet bliver enige om det.
Nu vil jeg så spørge mine kolleger: Hvor sandsynligt er det, at Rådet loyalt og oprigtigt overholder en sådan erklæring til og med 2006? Jeg har ikke ret stor tillid til det. Min gruppe betragter under alle omstændigheder denne handlemåde som en krænkelse af den interinstitutionelle aftale, og vi vil derfor i den kommende budgetprocedure ikke tøve med fuldt ud at benytte vores rettigheder i henhold til artikel 272, hvis det er nødvendigt.
Mens den nederlandske tolerancepolitik i det mindste stadig er pragmatisk, er dette forslag fra Rådet også i praksis virkelig vanvittigt. For med beløb, som er mejslet i marmor, kan man nemlig ikke regere. Hvad nu hvis der sker en ulykke på et atomkraftværk, f.eks. Temelin i Tjekkiet? Skal der så først foretages en traktatændring med ratificering, inden vi kan afsætte ekstra midler? Jeg tror, at også Rådet må indse, at det så vil lide selvforskyldt skade.

Van Dam (EDD).
Hr. formand, tiltrædelsen af så stort et antal nye medlemsstater er uden fortilfælde, og den risikerer at være forbundet med en konflikt mellem Rådet og Parlamentet, som også er uden fortilfælde. For stabiliteten af samarbejdet i EU er det væsentligt, at der er ligevægt mellem institutionerne. Hvad topmødet i København fastlagde i bilag XV om de finansielle overslag for de tiltrædende lande, påvirker Parlamentets budgetrettighed, således som den er fastlagt i traktatens artikel 272. Rådet og Parlamentet udgør sammen budgetmyndigheden og bør respektere hinanden på det område. Derfor har vi også den interinstitutionelle aftale fra 1999. En ensidig vedtagelse af de finansielle overslag er uforenelig med denne, selv om det skulle være forståeligt i lyset af situationen ved afslutning af tiltrædelsesforhandlingerne.
Vi har ikke nogen skjult dagsorden i dette spørgsmål. Vi vil ikke bringe den interinstitutionelle aftale i fare, og i endnu mindre grad undertegnelsen af tiltrædelsestraktaterne. Det ser imidlertid ud, som om Rådet gør dette ved at underminere budgetrettigheden, en af Parlamentets væsentlige rettigheder. Formandskabet har meddelt os, at det ikke er lykkedes at fjerne bilag XV, da det drejer sig om kommende primær ret. Traktatens artikel 272 om budgetretten er gældende primær ret. Således som budgetmyndighedens to dele hvert år skal finde hinanden, gælder det nu om at række hinanden hånden, helst i morgen, men i hvert fald inden to uger. Hvis det ikke lykkes os som EU 15, sætter vi EU 25 på spil.

Dell'Alba (NI).
Hr. formand, kære kolleger, mens en rigtig krig hærger, skal vi ikke løbe risikoen med en interinstitutionel krig. Jeg tror, at Rådet, som er godt repræsenteret ved det græske formandskab, måler den enighed, som udgår fra indlæggene fra repræsentanterne for Parlamentets politiske grupper, for at gøre opmærksom på, hvor det er absolut nødvendigt at justere sit mål.
Parlamentet skal forsvare sine privilegier, det er naturligt, at det gør det. Kommissionen skal på sin side forsvare ånden og bogstavet i traktaterne. Alt dette er en del af vores aftaler og af det loyale samarbejde mellem institutioner. Man kan forstå de politiske grunde, som har fået Rådet til i København at vedtage en række foranstaltninger. Det skal imidlertid ikke ske på bekostning af integriteten i institutionernes og først og fremmest Parlamentets privilegier. Jeg appellerer derfor alvorligt til det græske formandskab, og jeg er sikker på, at det vil høre mig, for at få det til at gøre sit bedste for at få os ud af denne blindgyde, for at sikre, at ceremonien i Athen finder sted og ikke på en eller anden måde bliver overskygget af en konflikt, som ellers ville risikere at true enten udvidelsen - som ingen her ønsker at gøre det - eller ånden i de interinstitutionelle aftaler mellem os.
Garriga Polledo (PPE-DE).
Hr. formand, mine damer og herrer, hr. kommissær, ærede repræsentanter for Rådet, på dette tidspunkt i forhandlingen kan jeg ikke forestille mig, at noget medlem af Parlamentet er uvidende om, at indføjelsen af bilag XV er meget uheldig. Bilaget er uheldigt i politisk forstand, fordi det udgør en alvorlig trussel mod Parlamentets rygte, mod Rådet selv samt mod Kommissionen som traktaternes vogter. Det bringer i sandhed hele udvidelsesprocessen i fare.
Denne uheldige situation får konsekvenser for os alle. Jeg vil understrege, at det er særligt smerteligt for dem af os, der længe har talt for det nyttige og værdifulde i en interinstitutionel aftale, der giver troværdighed og stabilitet til EU's finansielle ramme. I vores uskyldighed troede vi, at den interinstitutionelle aftale var bindende for alle parter. Til vores store skræk opdager vi nu, at den åbenbart kun er bindende for visse tjenestemænd i Rådet, når det passer dem.
Min gruppe mener, at en så vanskelig gennemførelse kræver en stabil og permanent finansiel ramme, som anerkendes af alle. Det var ikke nødvendigt at medtage bilaget i traktaten. Tilliden til den interinstitutionelle aftale havde været tilstrækkelig, men Rådet manglede denne tillid.
Et helt nyt forhandlingsforslag er på bordet. Forslaget er ensbetydende med, at bilag XV kan medtages i tiltrædelsestraktaten, om end det kun er, fordi De ikke kan stille tiden tilbage og råde bod på denne uheldige situation, mine herrer. De er imidlertid i stand til at hindre yderligere skade og acceptere det forslag, som vores repræsentanter vil tage med til trilogen i morgen. Hvis ikke De gør det og dermed føjer stivhed og stejlhed til det, der i øjeblikket blot er en uheldig situation, så er der lagt op til noget endnu værre. Så risikerer den interinstitutionelle aftale, som nogen af os har næsten blind tillid til, at blive et indirekte offer og lide størst skade. Jeg kan næppe fremsætte en mere tydelig advarsel.

Colom i Naval (PSE).
Hr. formand, Jeg troede aldrig, at jeg ville komme til at holde det indlæg, som De nu skal høre. De og jeg er blot to af mange, der i mange år led under diktatur. Vi støttede alle helhjertet tanken om Europas genforening og oprettelsen af et demokratisk Europa, når landene på kontinentets anden halvdel fik indført demokrati.
I denne henseende var vi alle godt tilfredse med resultatet af topmøderne i Bruxelles og København. Resultaterne var måske ikke påfaldende, men konklusionerne var acceptable og tog hensyn til balancen mellem institutionerne. Så dukkede teksten til dette traktatudkast pludselig op. Jeg skal understrege, at traktaten endnu ikke er underskrevet, og at alting derfor fortsat kan ændres. Det gælder også en eventuel sletning af bilag XV, som vi har hørt så meget om. Grunden hertil er, at det indeholder faste budgetposter sammen med retningslinjer for landbrugsudgifterne. Det betyder med andre ord, at Europa-Parlamentets rettigheder inddrages frem til 2007 i nogle tilfælde og frem til 2013 i andre tilfælde. Det er ubegribeligt. Vi synes at være faldet i et sort hul, der har ført os tilbage til 1970. Jeg finder det ganske utåleligt.
Jeg kommer til at tænke på bogen med titlen Allegro ma non troppo af Carlo M. Cipolla. Den handler om de grundlæggende love for menneskelig dumhed. Jeg vil understrege, at det ikke er ment som en personlig hentydning til vores ven i Rådet. En dum person defineres som én, der skader en eller flere andre uden selv at opnå noget derved, eller som måske ligefrem skader sig selv derved. Det er præcis det, der er sket her. En tekst blev introduceret i et forsøg på at skade Parlamentet. Resultatet blev skade på udvidelsesprocessen og indførelsen af uventede forhindringer på et tidspunkt, hvor alle troede, at en løsning var inden for rækkevidde. Så opstod en strid uden fortilfælde, fordi man ignorerede fortilfældene. Der er intet bilag XV i traktaten for den forrige udvidelse, der omfattede Sverige, Finland og Østrig. Det er en ny opfindelse, og det er den egentlige grund til, at problemerne opstod.
Mine damer og herrer, som andre ærede medlemmer har gjort klart, er Parlamentet forpligtet til en udvidelse den 1. maj 2004. Vi er imidlertid under ingen omstændigheder forpligtet til en højtideligholdelse den 16. april i skyggen af Akropolis, skønt vi gerne ville være en del af festlighederne. Vi håber på at være til stede, men vi kan ikke acceptere indførelsen af forskellige klasser af medlemsstater. Vi kan heller ikke acceptere restriktioner i Europa-Parlamentets kompetence. Vi vil derfor gøre det helt klart, at vi bekymrer os om kompetence, ikke penge. Mine damer og herrer, vi vil ikke sælge Parlamentets førstefødselsret for en ret linser.
Jensen (ELDR).
Hr. formand, også jeg finder det sørgeligt, at vi skal have denne strid om budgettet, oven i købet helt unødvendigt. Det er svært at forstå, at Rådet tilsidesætter Parlamentets beføjelser og ikke gennemfører den revision af de flerårige budgetaftaler, de finansielle overslag, der ellers lå i kortene, og som man har gjort det ved tidligere udvidelser.
Parlamentet har jo vist stor forståelse for, at de vanskelige forhandlinger om de nye medlemsstaters andel af budgettet for landbrug og strukturfonde ikke skal genåbnes, men vi har peget på, at der skal ses på behovene under den interne politik, under udgiftsområde 3. Der er nemlig en række problemer, og hvis vi ikke justerer budgettet de kommende år, vil højt prioriterede områder som sikring af arbejdsmiljø, social dialog, indre sikkerhed, politisamarbejde og uddannelse kunne lide under det. Vi vil ikke kunne leve op til vores politiske prioriteringer - lad mig give et eksempel: mange almindelige mennesker frygter, at udvidelsen kommer til at betyde konkurrence fra de nye medlemsstater med virksomheder, der giver pokker i arbejdsmiljøet.
De nye medlemsstater skal selvfølgelig gennemføre EU's arbejdsmiljølovgivning, men det, der for alvor tæller, er, hvad der sker ude i virksomhederne. Der er behov for at ændre kulturen og skabe større bevidsthed, både hos virksomheder og ansattte, om nødvendigheden af et sikkert arbejdsmiljø, og det kan vi gøre via vores agentur i Bilbao og via den sociale dialog, men det kræver en tilpasning af budgettet, bl.a. fordi pengene fra førtiltrædelsesstøtten, Phare-programmet, forsvinder fra udgangen af i år, så indsatsen faktisk falder, hvis vi ikke gør noget.
Rådet skal respektere Parlamentets beføjelser, traktatens artikel 272 og den interinstitutionelle aftale, alt andet er uacceptabelt og en krigserklæring.

Berthu (NI).
Hr. formand, jeg indrømmer, at jeg var lamslået over den polemik, der blev startet af Europa-Parlamentet imod tiltrædelsestraktatens bilag XV, som blev beskyldt for at overtræde den interinstitutionelle aftale af 6. maj 1999 og samtidig Europa-Parlamentets rettigheder ved at lægge et loft over de ekstraudgifter, som er forbundet med tiltrædelsen af nye medlemmer i perioden 2004-2006.
Det er rigtigt, at den normale budgetprocedure for De 15, i hvilken Parlamentet har ret til fælles beslutningstagning, ikke er blevet fulgt. Men havde den grund til at gælde, eftersom vi taler om et fremtidigt Europa med 25 medlemmer? Og endelig, vil beslutningen ikke blive truffet på langt mere højtidelig og legitim vis af traktaten selv? Hvis Parlamentets beføjelser blev amputeret til fordel for en ministerkomité, en obskur komité, ville jeg forstå dets protest. Men her er det befolkningerne, som træffer beslutningen. Kan Europa-Parlamentet protestere, når befolkningerne selv afgør et spørgsmål?
Endnu en gang ser man her et resultat af Europa-Parlamentets navlebeskuelse og af dets evige kamp for at øge sine privilegier, som får det til at miste både befolkningernes uomtvistelige øverste legitimitet og den almindelige interesse i en gnidningsløs udvidelsesproces af syne.
Schleicher (PPE-DE).
Hr. formand, jeg vil heller ikke lade det føre til misforståelser og understreger udtrykkeligt: Jeg er for udvidelsen, og det vil sige for en udvidelse så snart som muligt. De stater, der ønsker at tiltræde, har taget en stor opgave på sig, men de europæiske stats- og regeringsledere har med deres beslutninger i København, uden at det var ubetinget nødvendigt, forårsaget en yderst vanskelig og alvorlig situation. Med deres beslutning har de overtrådt alle gældende traktater og Europa-Parlamentets vigtigste ret, budgetretten.
Rådets fremgangsmåde kunne man fortolke som en opsigelse af den interinstitutionelle aftale i henhold til artikel 26. I forbindelse med de vanskelige spørgsmål, som skal løses i forbindelse med udvidelsen inden for EU, og som i høj grad ikke er blevet løst med Nice-traktaten, viser denne episode Rådets allerstørste svigt! Det er mig en gåde, at sådan noget er muligt i en sag i Rådet og Kommissionen, medmindre man virkelig ønsker at provokere Europa-Parlamentet. Da vi alle ønsker udvidelsen, står vi nu over for problemet med en vedvarende skadesbegrænsning. Men når jeg ser, hvordan Rådet omgås med traktater og Europa-Parlamentet, nærer jeg de største bekymringer for, hvad der skal komme. Gennemsigtighed, demokratisering, integration og samarbejde er hule værdier, hvis man gør det modsatte. Jeg savner tilliden for øjeblikket.
Da forhandlingerne mellem Parlamentet, Ministerrådet og Kommissionen også vil fortsætte efter vedtagelsen af denne beslutning om en løsning på dette vanskelige problem, vil Europa-Parlamentet gøre bedst i at holde alle muligheder åbne i forbindelse med behandlingen af tiltrædelsestraktaterne i april. Mange kolleger, og det ved jeg fra personlige samtaler, er præcis som jeg meget i tvivl om, hvorvidt de skal give deres tilslutning under sådanne forudsætninger.

Formanden.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 11.00.
(Mødet udsat kl. 19.40 og genoptaget kl. 21.00)

Formanden.
Næste punkt på dagsordenen er forhandling under ét om personalereformen.
Betænkning (A5-0069/2003) af Harbour og Medina Ortega for Udvalget om Retlige Anliggender og det Indre Marked om forslag til Rådets forordning om ændring af vedtægten for tjenestemænd i De Europæiske Fællesskaber og af ansættelsesvilkårene for de øvrige ansatte i Fællesskaberne (KOM(2002) 213 - C5-0262/2002 - 2002/0100(CNS))
Mundtlig forespørgsel (O-0019/2003 - B5-0087/2003) til Kommissionen om personalereformen.

Harbour (PPE-DE)
Hr. formand, det er mig en stor glæde at åbne forhandlingen. Når jeg taler før min medordfører, skyldes det alene, at jeg kommer først i alfabetet, og ikke, at jeg har større anciennitet i Parlamentet.
Allerførst vil jeg gerne sige, at det har været mig en meget stor fornøjelse at samarbejde med Manuel Medina om denne betænkning. Jeg blev oprindeligt inddraget i arbejdet med en personalereform i Kommissionen i slutningen af 1999, hvor jeg først blev udpeget til midlertidig ordfører - og senere til ordfører - for Parlamentet i forbindelse med den overordnede strategi. For mit vedkommende kulminerer processen forhåbentlig i aften. Jeg tror ikke, vi får flere forhandlinger som denne - jeg kan se, at kommissæren er helt enig med mig. Det betyder dog ikke, at Parlamentet ikke fortsat vil nære stor interesse for hele reformprocessen, for vedtægten skal skabe de rette rammer for en gennemførelse af reformen.
Jeg vil også gerne takke de tilstedeværende kolleger fra de forskellige involverede udvalg. Vi har måske ikke godkendt alle deres forslag, men jeg vil gerne forsikre dem for, at vi har overvejet det hele meget grundigt, og vi vil gerne takke dem for deres bidrag og samarbejde.
Den betænkning, der ligger foran Dem i aften, indeholder 55 ændringsforslag til vedtægtspakken. Det lyder måske af meget, men når De ser på pakkens størrelse og kompleksitet, vil De se, at vi faktisk har koncentreret os om at forbedre og præcisere vedtægtens grundlæggende bestemmelser.
Der er et enkelt vigtigt nyt princip, som jeg kommer tilbage til senere, men mit hovedbudskab til mine kolleger her i aften er, at vores rolle har været en systematisk undersøgelse af, om vedtægten sikrer de reformer, som De støttede kraftigt, da jeg forelagde min betænkning for Parlamentet i 2001. Det har været den centrale del af vores opgave. Det har ikke været vores opgave at søge at genforhandle de grundlæggende dele af pakken. Det har kommissæren brugt nok tid og kræfter på.
Vores opgave har været at se på politikken og strategien. Som det fremgår, er vi grundlæggende overbevist om, at disse vedtægtsrammer sikrer de væsentligste dele af reformen, nemlig overgangen til et personalesystem, hvor de ansatte i alle EU-institutioner aflønnes rimeligt, får mulighed for at udnytte deres talenter og opmuntres til at gøre karriere i et system, hvor de belønnes for deres indsats. Det har betydet en ny indplaceringsstruktur og et nyt bedømmelsessystem. De er af helt afgørende betydning, og vi har på ingen måde søgt at ændre den del af processen.
I denne tværinstitutionelle reform indføres også en ny kategori, nemlig kontraktansat personale. Dette er igen et område, vi ikke har søgt at ændre på. Hvor vi har undersøgt nogle ting, er det sket i tæt samarbejde med andre institutioner, for det er vigtigt at forstå, at denne vedtægt gælder alle EU-institutioner. En del af vores job som ordførere har været at høre personale og ledere i andre institutioner for at sikre, at deres behov opfyldes.
Vi foreslår større fleksibilitet i indplaceringsstrukturen, især med henblik på at beholde personale med sproglige opgaver og specifikke stillinger, hvis institutionerne føler, at kontraktansat personale ikke er tilstrækkeligt. I aften vil jeg især gerne påpege parlamentsbetjentenes vigtige funktion.
Hvad med de nye principper? De vil blive beskrevet nærmere af min kollega, hr. Medina Ortega, men det vigtigste er forslaget om, at det eksisterende pensionssystem forenkles ved at afskaffe det nuværende vægtningssystem, der er baseret på pensionistens sidste bopæl. I et moderne samfund med større mobilitet bør vi virkelig udtænke et enklere og mindre bureaukratisk system. Vi er slet ikke overbevist om, at det nuværende system kan retfærdiggøres i den moderne verden. Jeg ved, at der er en række drøftelser i gang om pensionssystemet i øjeblikket, og kommissæren omtaler dem måske senere.
Afslutningsvis vil jeg gerne nævne de politiske aspekter af den aktuelle situation. Vi er her i Parlamentet meget bevidste om, at kommissæren deltager i en større forhandling med Rådet. Vi er her kun som rådgivende kammer, men vores kolleger forventer, at vi så vidt muligt giver udtryk for Parlamentets holdning. Vi følger forhandlingerne i Rådet meget nøje, og vi ved, at pensionsspørgsmålet er meget vigtigt i forhandlingerne.
Vi anbefaler i morgen vores kolleger i Parlamentet, at de godkender alle ændringsforslag, men at vi ikke stemmer for det endelige forslag til lovgivningsmæssig beslutning, før vi er overbevist om, at kommissæren har opnået alt det, han ville. Med den mundtlige forespørgsel, som vi har indgivet til behandling i Parlamentet i aften, beder vi desuden kommissæren vende tilbage med det endelige forslag, så vi kan være sikre på, at han leverer det, vi alle søger, nemlig de optimale rammer, som bringer EU-institutionerne ind i dette århundrede, med en optimal personalepolitik, der sikrer det uafhængige personale af høj kvalitet, som vi ønsker i alle institutionerne.

Medina Ortega (PSE)
Hr. formand, først vil jeg takke hr. Harbour for hans venlige ord. Jeg synes, at vi har samarbejdet efter bedste evne om at udarbejde denne betænkning. Vi kommer fra forskellige lande og har forskellig politisk baggrund og forskellig følsomhed. Det har gjort det muligt for os at have en vis upartisk tilgang til emnet.
Kommissær Kinnocks arbejde gav os et udgangspunkt. Hans arbejde omfattede en række rimeligt afbalancerede forslag, der skulle gøre administrationen mere fleksibel, fremme udnævnelsen af godt personale og sikre forfremmelse på baggrund af kvalifikationer. Det var et godt grundlag at bygge videre på.
Som ordførere havde vi lejlighed til at interviewe repræsentanter for personalet såvel som for institutionerne. Det var vores indtryk, at Kommissionen havde gjort et godt stykke arbejde. Efter min mening er det en god og velgennemtænkt pakke. Den kan fuldt ud opfylde behovene hos EU's tjenestemænd.
Jeg vil gerne gøre Parlamentet opmærksom på kvaliteten af det arbejde, der udføres af EU's tjenestemænd. I øjeblikket har vi 25.000 tjenestemænd, der forvalter et stort budget på vegne af et fællesskab af 15 lande og 380 millioner borgere. EU har betydeligt færre tjenestemænd end en storby, skønt EU sandsynligvis har et væsentligt større budget. Det er mit indtryk, at EU's tjenestemænd gør et fremragende stykke arbejde. Jeg ønsker ikke at indføre vedtægter, der skader dem eller skaber situationer, der fører til arbejdskonflikter. Ligesom hr. Harbour vil jeg fremhæve visse bemærkninger fra Rådet, der peger i retning af et ønske om en fedtet tilbagegang i pensionsplanen, hvilket står i skærende kontrast til Kommissionens forslag.
Når det så er sagt, finder jeg de ændringsforslag, som hr. Harbour nævnte, både fornuftige og nødvendige. Han nævnte udtrykkeligt ændringsforslaget om justeringskoefficienter. Det giver ingen mening, at pensionerede EU-tjenestemænd frit kan vælge, hvor de vil bo, men at værdien af deres pension afhænger af det land, de vælger at bo i. Ligesom alle andre administrationer må EU også udbetale samme pension til alle tjenestemænd. Tjenestemændene skal kunne vælge, hvor de ønsker at bosætte sig permanent. De ønsker måske at bo et køligere sted, et varmere sted, et billigere sted eller et dyrere sted. Vi skal imidlertid sikre dem et frit valg.
Jeg vil også gerne nævne en anden klausul, som jeg finder ganske vigtig. Vedtægten indeholdt en anakronistisk regel, der minder om en kirkelig nihil obstat. Ifølge denne regel kunne tjenestemænd ikke offentliggøre et arbejde uden deres overordnedes samtykke. Efter min mening bor vi nu i et frit samfund med ansvarlige tjenestemænd, så vi godt kan undvære denne regel. Tjenestemændene ved udmærket, hvad de kan skrive. Hvis de ville offentliggøre noget, der skader institutionerne, ville vi kunne vurdere, om det var ulovligt, eller om der blot var tale om kommentarer, som de frit kunne fremsætte. Vi skal ikke indføre forebyggende foranstaltninger baseret på mistillid. Jeg kan ikke forestille mig, at Kommissionens tjenestemænd skulle gennemlæse værker af yngre medarbejdere, der handler om så banale emner som Kommissionens eller Europa-Parlamentets struktur.
Betænkningen indeholder også forslag om at modificere bestemmelser vedrørende folk med en anderledes seksuel orientering, nemlig bøsser og lesbiske. Vi har forsøgt at undgå, at tjenestemænd med en anderledes seksuel orientering nægtes adgang til ydelser for samboende på grund af deres seksuelle orientering og som en følge af meget strenge juridiske kriterier. Vi har forsøgt at finde en fleksibel løsning på dette problem.
Hr. formand, jeg mener, at vi har fremsat afbalancerede forslag. Jeg mener ikke, at Parlamentet bør få svært ved at godkende dem. Jeg synes, at både Kommissionen og Rådet bør anerkende, at disse forslag er udtryk for Parlamentets samarbejdsvilje. Jeg håber derfor, at specielt Rådet vil godkende pakken under hensyntagen til ændringsforslagene.
Tak for Deres opmærksomhed, hr. formand. Forhåbentlig vil morgendagens kommentarer til den mundtlige forespørgsel medvirke til en afklaring af situationen vedrørende denne trussel mod pensionsplanerne for EU's tjenestemænd.
Gil-Robles Gil-Delgado (PPE-DE).
Hr. formand, mine damer og herrer, jeg vil først takke ordførerne for deres glimrende betænkning. Det er en oprigtig tak og ikke blot en pligt for mig. Det er lykkedes dem at skabe bred enighed om et emne, der er besværligt, vanskeligt og komplekst. Jeg vil også takke udvalget for dets indsats under forhandlingerne samt for det positive resultat, det har skabt.
Parlamentsmedlemmet hr. Corbett, der var ordfører for udtalelsen fra Udvalget om Konstitutionelle Anliggender, har været så venlig at lade mig tale i stedet for ham. Det viser det harmoniske samarbejde mellem medlemmerne af dette udvalg - et medlem fra én gruppe er villigt til at lade et medlem fra en anden gruppe optræde i hans sted. Vi var alle klar over, at opgaven bestod i at ændre Kommissionens forslag i et forsøg på at gøre det mere effektivt. De to ordførere har netop forklaret baggrunden for nogle af disse ændringsforsalg. Jeg vil gerne henvise til et af disse ændringsforslag, som jeg finder meget vigtigt for Parlamentet og for de øvrige EU-institutioner. I dette ændringsforslag skelnes der mellem en institution, der støtter beslutninger vedrørende det tjenstgørende personale, og selve beslutningerne. Sidstnævnte skal træffes af de enkelte institutioner.
Hvad angår afskaffelsen af justeringskoefficienter for pensioner, er jeg enig med de to ordførere. Jeg har en supplerende bemærkning. Tjenestemænd, der har betalt pensionsbidrag på lige fod i deres arbejdsliv, har også ret til samme pensionsydelse, når de går på pension.
Hr. formand, det var lidt om Udvalget om Konstitutionelle Anliggenders bidrag til betænkningen. Gruppen for Det Europæiske Folkeparti (Kristelige Demokrater) og De Europæiske Demokrater stemmer ja til betænkningen. Vi er overbevist om, at den repræsenterer en forbedring af Kommissionens forslag, og at den vil gøre den allerede udmærkede europæiske offentlige tjeneste endnu mere dynamisk og effektiv. Det er jo også hele formålet med reformerne. Jeg vil gerne gentage den forrige talers rosende ord om den offentlige tjeneste. Den er parat til at inkorporere knowhow fra tjenestemændene i de 10 lande, der bliver medlemmer af EU i næste måned. I denne genforeningsproces vil EU praktisk talt fordoble sin størrelse, og befolkningen vil vokse med en tredjedel. Et stort antal tjenestemænd fra forskellige kulturer skal inkorporeres i det komplekse system og dets administrative procedurer. De nye tjenestemænd skal vænne sig til kulturen i den europæiske offentlige tjeneste.
Jeg mener derfor, at vi gjorde ret i at vælge en gradvis reform frem for en gennemgribende reform. Med denne reform bliver det muligt at fjerne de mest gammeldags begreber. Samtidig bliver det muligt for de nye tjenestemænd at nyde godt af et væld af erfaringer fra de nuværende tjenestemænd, der har arbejdet for EU i mange år. Det er det personale, der har sørget for, at EU er mere end blot en alliance eller en gruppe af lande. De har sørget for, at EU har bragt fred til mange og en mængde fordele til borgerne.

Lalumière (PSE).
Hr. formand, hr. kommissær, på vegne af Den Socialdemokratiske Gruppe vil jeg gerne udtrykke min tilfredshed med det arbejde, som er udført af vores udvalg og især af ordførerne, hr. Harbour og hr. Medina Ortega. Takket være dette arbejde udgør det forslag til vedtægt, som er udarbejdet på Deres foranledning, hr. kommissær Kinnock, fremover - med ændringerne, som jeg håber, De vil godkende, hr. kommissær - et afbalanceret hele, der skulle give personalet i vores institutioner en vedtægt, som forener både tradition og fornyelse.
Tradition, for vi er stærkt opsatte på at bevare de overordnede principper for en tjenestemandsstab, som er uafhængig af lobbyer eller andre former for indflydelse, en ansvarlig tjenestemandsstab, som udvælges gennem objektive og strenge optagelsesprøver, og en tjenestemandsstab, som har fuldstændigt klare rettigheder og pligter.
Men vi er også tilhængere af fornyelse. Efter mere end 30 års god og loyal tjeneste var der brug for en seriøs reform af vedtægterne for EF-personalepolitikken. Når det er sagt, skal hver nyskabelse overvejes i forhold til målsætningerne. F.eks. skal anvendelsen af en ny kategori af ansatte, kontraktansatte, som, hvor nyttig den end måtte være, ikke ende med, at vi misbruger denne mulighed, for det ville risikere at svække ansættelsesbetingelserne og gøre vores institutionelle tjenester mere sårbare.
I øvrigt er det sådan, at selv om vi kan glæde os over den balance, vi har opnået, kræver det stadig, at Rådet ikke ødelægger denne skrøbelige balance. Mine bekymringer er et resultat af Rådets reaktioner omkring især to vigtige spørgsmål, som ligger uden for vedtægten, men som Rådet vil føje til vedtægten for at gøre den til en global pakke. De to spørgsmål er på den ene side den flerårige løntilpasningsmekanisme og på den anden side og især pensionsordningen. Hvad det sidste angår, hr. kommissær, er vi bekymrede, for vi ser, at Rådet knytter vedtagelsen af vedtægterne sammen med vedtagelsen af en ny pensionsordning, selv om De stadig ikke har sagt noget præcist om pensionerne, og selv om vi kender sagens eksplosive karakter.
Det er grunden til, at flere grupper og heriblandt vores har stillet et mundtligt spørgsmål om pensionerne, således at De kan give os de oplysninger, vi har brug for, før vi giver endeligt grønt lys for personalereformen.

Kinnock, Neil
Hr. formand, det er mig en stor fornøjelse at deltage i Parlamentets forhandling om betænkningen om vedtægten for tjenestemænd, ikke kun fordi det altid er en ære at tale i Parlamentet, men også fordi der opstår en vis familiefølelse efter en meget lang periode med drøftelser og mange møder. Jeg er derfor meget glad for at se så mange af mine venner, der har været mine diskussionspartnere i meget lang tid. Arbejdet har dog i høj grad båret frugt.
Jeg vil gerne begynde med at give udtryk for min meget store taknemmelighed over for ordførerne, hr. Harbour og hr. Medina Ortega, for deres meget grundige, velovervejede og konstruktive arbejde med denne vigtige vedtægtsreform. Jeg vil også gerne hylde den store indsats, som andre medlemmer af Udvalget om Retlige Anliggender og det Indre Marked har ydet, samt de udvalg, der har afgivet udtalelse, og deres ordførere. Alle involverede her i Parlamentet har gjort et kæmpearbejde. Jeg er sikker på, at institutionernes personale vil være klar over, at Parlamentet har beskæftiget sig seriøst og engageret med deres vedtægt, ansættelsesvilkår og fremtid.
Jeg tror, det vil være en hjælp for Parlamentet, hvis jeg begynder med at behandle spørgsmålene i den mundtlige forespørgsel, som er stillet af fire politiske grupper i Parlamentet. Jeg havde naturligvis til hensigt at belyse adskillige pensionsspørgsmål i min redegørelse i aften. Jeg hilser derfor spørgsmålene velkommen, da de giver mig den første anledning siden mødet i Rådet (almindelige anliggender) i onsdags til udtrykkeligt og offentligt at fokusere på disse ting. Ved at besvare spørgsmålet kan jeg komme til at bruge lidt mere tid end oprindeligt planlagt. Jeg håber, at De vil bære over med mig i den gode sags tjeneste.
For at sikre klarhed vil jeg gerne bede Parlamentet se det udkast til retningslinjer, der blev vedtaget uden ændringer som konklusioner på mødet i Rådet (almindelige anliggender) den 18.-19. marts 2003. Dokumentet er blevet rundsendt. Jeg beklager, at det på nuværende tidspunkt kun foreligger på fransk og engelsk. Hvis de ærede medlemmer ser på konklusionernes punkt B, fremgår det, at Rådet bad Coreper udarbejde en mere detaljeret holdning vedrørende tilpasning af pensionssystemet. Hvis medlemmerne derefter ser på punkt D, fremgår det, at Rådet anmodede Kommissionen om senest i april 2003 at indgive et detaljeret, teknisk arbejdsdokument med et forslag, der garanterer aktuarmæssig balance pr. 1. januar 2004.
En gennemgang af disse punkter viser, at Kommissionen kun blev bedt om at foreslå en metode til en undersøgelse, der vil gøre det lettere at beregne de bidrag, som kræves for at sikre aktuarmæssig balance i pensionssystemet. Kommissionen blev således ikke bedt om, med forespørgslens formulering, at fremlægge et detaljeret dokument, der indebærer en tilpasning af pensionsordningen. Kommissionen vil naturligvis ikke på noget tidspunkt udarbejde et sådant dokument. Det har vi aldrig gjort, og vi gør det heller ikke nu.
At opnå og fastholde aktuarmæssig balance er selvfølgelig en anden sag. Som de ærede medlemmer ved, har det altid været en pligt ifølge den nuværende vedtægts artikel 83, stk. 4, selv om kravet ikke har været håndhævet konsekvent. Kommissionens forslag til en modernisering af vedtægten har derfor altid omfattet en forpligtelse til at sikre aktuarmæssig balance. Spørgsmålet har naturligvis været drøftet og forhandlet nærmere med fagforeningerne og det interinstitutionelle vedtægtsudvalg, længe før Kommissionens forslag blev behandlet i Rådet og kom her til Parlamentet sidste år.
Der er således intet nyt i forbindelse med Kommissionens pligt til at sikre aktuarmæssig balance. Der er ikke noget, som ikke har været drøftet og vurderet indgående. Der er intet, som Parlamentet og EU's tjenestemænd og deres personalerepræsentanter ikke har været klar over. Det, som bemærkningen i konklusionerne fra mødet i Rådet (almindelige anliggender) drejer sig om, er alene behovet for en ny aktuarmæssig undersøgelse, så Rådet og EU's tjenestemandsinstitution i god tid inden 1. januar 2004 ved, nøjagtig hvilke bidrag medlemsstaterne og personalet skal betale.
Samtidig anmodes Coreper i konklusionerne fra mødet i Rådet (almindelige anliggender) om at komme med en mere detaljeret holdning til tilpasning af pensionssystemet, der, som det hedder i konklusionerne, er mere i overensstemmelse med de herskende tendenser i medlemsstaterne. Det er ikke i sig selv overraskende, eftersom det er klart, at demografiske ændringer, Lissabon-strategien samt Kommissionens og Parlamentets politik vedrørende såkaldt "aktiv aldring" altid vil sikre, at medlemsstaternes regeringer sætter fokus på pensionsspørgsmål. Det har faktisk medført, at en række medlemsstatsdelegationer har forelagt et dokument om pensionsparametre for EU's tjenestemandsinstitution, og dokumentet behandles i øjeblikket i Rådet.
Vores reaktion har været at påpege, at vi anerkender behovet for at sikre overensstemmelse med den sociale og økonomiske beskæftigelses- og aldringspolitik, som Kommissionen går ind for, men vi kræver også udtrykkeligt, at der tages behørigt hensyn til nogle grundlæggende kendsgerninger vedrørende aldersprofilen for beskæftigede i EU's tjenestemandsinstitution, da de er af stor betydning for behandlingen af pensionsparametre.
Disse kendsgerninger er i korte træk følgende: For det første er gennemsnitsalderen for nyansatte i EU's tjenestemandsinstitution 32 år og 34 år for tjenestemænd i visse lønklasser. Enhver beregning, der gør fuld pension betinget af over 35 års beskæftigelse og indbetalinger, er således helt urealistisk.
For det andet er den officielle pensionsalder i EU's tjenestemandsinstitution - som Deres ordførere påpeger - forholdsvis lav, nemlig 60 år, men den reelle gennemsnitlige pensionsalder er 63,1 år, det vil sige omkring tre år højere end den gennemsnitlige pensionsalder i medlemsstaterne og et år højere end i den medlemsstat, som har den højeste gennemsnitlige pensionsalder.
I mange henseender gennemfører vi således en kernepolitik i Lissabon-strategien, og det har vi gjort i mange årtier. På den baggrund og med hensyn til aktuarmæssig balance har Kommissionen under forhandlingerne givet udtryk for, at den til en vis grad er villig til overveje en ændring af den formelle pensionsalder. Jeg vil gerne understrege, at der ikke er truffet nogen som helst beslutning om dette spørgsmål eller i øvrigt om de andre spørgsmål.
Med hensyn til dette og alle øvrige spørgsmål har vi kraftigt påpeget behovet for at sikre, at der tages behørigt hensyn til det nuværende personales erhvervede rettigheder og legitime forventninger. Det understreger klart vores holdning. Hermed er det første spørgsmål i den mundtlige forespørgsel besvaret. Jeg vil gerne atter en gang påpege, at enhver drøftelse af potentielle ændringer skal opfylde kravet om erhvervede rettigheder og legitime forventninger. En øget forståelse af dette fik Rådet til, som det fremgår af Rådets konklusioner, at bede Coreper udarbejde en mere detaljeret holdning inden mødet i Rådet (almindelige anliggender) i april.
For at fuldende billedet indeholder konklusionerne fra mødet i Rådet (almindelige anliggender) et punkt C, der foreslår yderligere drøftelser om den vægtning, der i øjeblikket anvendes i forbindelse med EU-tjenestemænds pensioner i de forskellige medlemsstater. Jeg ved, at Parlamentet behandler en række ændringsforslag i forbindelse med denne vægtning. Spørgsmålet giver anledning til generel bekymring både her i Parlamentet og i Rådet.
Siden vi ligger i forhandlinger, kan Kommissionen på nuværende tidspunkt kun sige, at vi lytter til de bekymringer, og selv om vi ikke må støtte de ændringsforslag, der er stillet hidtil, er vi klar over behovet for at behandle spørgsmålet i forbindelse med den endelige forhandlede pakke.
Jeg gentager, at Kommissionen i denne sammenhæng og i forbindelse med reformer generelt altid aktivt søger at respektere det nuværende personales erhvervede rettigheder og legitime forventninger. Det er et princip, vi holder fast ved, og som medlemsstaterne forstår.
Jeg vil også understrege, at vi fører forhandlinger ud fra det grundlæggende princip, at intet er på plads, før alt er på plads. Alle beslutninger vedrørende alle spørgsmål forudsætter, at der opnås en aftale, som i sin helhed er tilfredsstillende for alle parter.
Jeg skal tilføje, at forhandlingerne er komplicerede og undertiden ikke kan undgå at være ømtålelige. Her er ikke tale om polemik. Vi tror på vores argumenters og beregningers styrke og realisme. Vi vil fortsat bestræbe os på at sikre, at vores forhandlingspartnere i Rådet accepterer både argumenterne og beregningerne. Det er stadig vores mål, og det ændrer vi ikke på.
Jeg beklager, at jeg har måttet bruge tid på en detaljeret besvarelse af de ærede medlemmers vigtige spørgsmål. Jeg er sikker på, De forstår, at jeg ønskede at give udtømmende svar på spørgsmålene om dette vigtige emne.
Jeg er meget glad for, at betænkningen fra Udvalget om Retlige Anliggender og det Indre Marked, der forhandles her i Parlamentet, på en seriøs og praktisk måde giver udtryk for kraftig støtte, som vi har hørt ordførerne fortælle, til den samlede reformpakke.
Jeg glæder mig især over den realistiske målsætning om at bevare konkurrencedygtige lønninger og pensioner, målsætningen om at indføre det, som kort benævnes en kollektiv - og jeg understreger kollektiv - garanti for forfremmelse, samt målsætningen om at indarbejde "metoden" i vedtægten som et rationelt, økonomisk og stabilt middel til regulering af løn og pensioner.
Det glæder mig desuden at kunne sige, at de retningslinjer, som Rådet (almindelige anliggender) vedtog den 18.-19. marts 2003, indeholder mange af de principper, som hr. Harbour og hr. Medina Ortega giver udtryk for i deres begrundelse, og de fremgår også af mange af de ændringsforslag, som ligger foran os i dag. Således udtrykker retningslinjerne i Rådets konklusioner - henholdsvis punkt E, F og G - støtte til de overordnede forslag om løn og tillæg som et godt grundlag og til overgangsordningerne i forbindelse med det nye karrieresystem samt åbenhed over for begrænset indarbejdelse af "metoden" i vedtægten.
Hvad angår ændringsforslagene, vil jeg først opremse de mange, som Kommissionen uden videre kan støtte. Jeg vil opsummere dem, for jeg ønsker ikke at sætte Parlamentets tålmodighed på prøve. Ændringsforslag 7, 8, 9 og 48 om styrkelse af det interinstitutionelle samarbejde, ændringsforslag 20 om indberetning af funktionsforstyrrelser (whistle blowing), ændringsforslag 12 og 14, ændringsforslag 13 om oprettelse af stillingsbetegnelser i stillingsgruppe AST 1 til AST 3 til specifikke opgaver, herunder parlamentsbetjentes opgaver, ændringsforslag 9, 25, 48, 50 og 51 stillet af ordførerne vedrørende status for personalet i de politiske grupper - det betyder naturligvis, at Kommissionen ikke kan støtte ændringsforslag 32 og 60, der går langt videre end ordførernes fornuftige holdning - vi kan godkende ændringsforslag 17 om sexchikane, ændringsforslag 18, ændringsforslag 19, ændringsforslag 33, 34 og 35 om ansattes fravær, ændringsforslag 42, 43 og 44 om disciplinær forfølgning, ændringsforslag 38 om varigheden af medlemskab af Det Rådgivende Paritetiske Udvalg for Utilstrækkelig Faglig Indsats - hvilket naturligvis ikke betyder, at det går ind for utilstrækkelig faglig indsats - det burde hedde Det Rådgivende Paritetiske Udvalg om Utilstrækkelig Faglig Indsats.
Der er en anden gruppe ændringsforslag, som Kommissionen vil være åben over for under forhandlingerne om den samlede pakke, og den er parat til at godkende nogle af dem, i hvert fald delvis. Kommissionen kan på nuværende tidspunkt ikke give et positivt svar vedrørende ændringsforslagene om vægtede pensioner. Men som jeg sagde, vi er naturligvis bevidste om den store politiske bekymring over pensionskoefficienter og behovet for at behandle spørgsmålet i forbindelse med den samlede pakke.
Kommissionen er parat til at godkende ændringsforslag 52 og 54 om ansættelsesbegrænsninger for kontraktansatte og varigheden af deres kontrakter, ændringsforslag 14, 15, 26, 29 og 30 vedrørende centrale bestemmelser i forbindelse med et nyt karrieresystem, artikel 5, stk. 3, om kriterierne for udnævnelse til stillinger i ansættelsesgrupperne AD og AST, artikel 31 om afholdelse af udvælgelsesprøver til stillinger i de højere lønklasser, herunder mellemlederstillinger, og artikel 45 om attesteringsproceduren i forbindelse med overflytning fra ansættelsesgruppen AST til ansættelsesgruppen AD. Jeg er glad for at kunne sige, at alle disse artikler har været drøftet indgående i Rådet og Coreper. De kompromiser, der blev indgået så sent som i sidste uge, afspejler mange af - hvis ikke alle - de mål, som parlamentsmedlemmerne søger at nå med deres ændringsforslag.
Artikel 31 giver nu mulighed for afholdelse af udvælgelsesprøver for f.eks. lønklasse AD 9, 10, 11 eller under særlige omstændigheder AD 12. Når man husker, at lønklasse AD 12 svarer til en højere lønklasse end den nuværende lønklasse A4, vil det samlede antal kandidater, der udnævnes til ledige stillinger i disse lønklasser, ikke overstige 20 % af det samlede antal eksterne udnævnelser til ansættelsesgruppen AD i et enkelt år. Det kompromis går videre end tilsigtet med f.eks. ændringsforslag 26.
Hvad angår attesteringsproceduren, giver artikel 45 a, stk. 2, nu mulighed for, at De Europæiske Fællesskabers Personaleudvælgelseskontor kan bestemme indholdet af alle prøver, der afholdes af institutionerne, for at sikre, at de grundlæggende krav i forbindelse med en overflytning opfyldes på en harmoniseret og konsekvent måde. Det gør ændringsforslag 30 overflødigt. Med hensyn til ændringsforslag 58 og 59 om medlemmernes assistenter ved Parlamentet, at Kommissionen har været og altid vil være meget opmærksom på og lydhør over for Parlamentets bekymring over dette spørgsmål. Men som de ærede medlemmer ved, deler mange medlemsstater naturligvis ikke vores begejstring, og der er stadig et stort arbejde, der skal gøres, ud over forhandlingerne om vedtægten.
Vedrørende ændringsforslag 71-74, begge inklusive, om ansættelse af tredjelandsstatsborgere med fast opholdstilladelse er Kommissionen klar over, at de politiske grupper diskuterer muligheden for at finde et kompromis med hensyn til dette spørgsmål, der bekymrer mange af de ærede medlemmer. Kommissionen er lydhør, men kan ikke godkende disse ændringsforslag, sådan som de er formuleret på nuværende tidspunkt, og jeg kan derfor indtil videre ikke udtale mig om dette spørgsmål.
Endelig, og jeg påskønner Parlamentets tålmodighed, kan det ikke undgås, at der er nogle ændringsforslag, som Kommissionen ikke kan godkende, fordi de forringer det samlede forslag. Jeg vil blot nævne nogle få eksempler, der på ingen måde er en udtømmende liste, men de opvejes dog rigeligt af de ændringsforslag, som vi uden videre kan godkende. Vi kan ikke godkende ændringsforslag 16, ændringsforslag 14, 15, 26, 29, 30 og 75 - af den årsag, som jeg nævnte før, det vil sige, at de er unødvendige på grund af den positive udvikling i Rådet med hensyn til disse spørgsmål - ændringsforslag 53, 55 og 76 om kontraktansatte - fordi Kommissionen som tidligere nævnt støtter ændringsforslag 52 og 54 fra Udvalget om Retlige Anliggender og det Indre Marked - ændringsforslag 32 om udvidelse af artikel 50 til at omfatte lønklasse AD 12 - vi mener ikke, det er hensigtsmæssigt - ændringsforslag 63 om sexchikane, hvor Kommissionen støtter ordførernes formulering i ændringsforslag 17, og endelig ændringsforslag 64 om udlandstillæg, da Kommissionen mener, at tillægget for udstationerede medarbejdere er objektivt begrundet og objektivt nødvendigt.
Som Parlamentet ved, har vi fra begyndelsen ønsket en vedtægtsreform, der letter en gennemgribende modernisering og samtidig bevarer de nuværende ansættelsesvilkår og forbedrer karrieremulighederne for EU's tjenestemænd. Jeg håber, at årsagerne opfattes som praktiske og begrundede og ikke snæversynede eller konservative.
Der er en direkte sammenhæng mellem reform, motivation og den nødvendige materielle sikkerhed. Det er både realistisk og relevant at anerkende og tage højde herfor. Dette anerkendes i denne meget væsentlige betænkning fra de ærede medlemmer, som er et betydeligt skridt mod opfyldelsen af vores målsætninger. Jeg takker varmt alle, der har deltaget i udarbejdelsen af Parlamentets holdning, og jeg glæder mig meget til, at betænkningen vedtages i Parlamentet i morgen formiddag.

Guy-Quint (PSE)
Hr. formand, hr. kommissær, kære kolleger, jeg vil gøre som de foregående talere og takke alle dem, der har taget ordet i denne sag, som har bragt os sammen gang på gang. Jeg deler i øvrigt kommissær Kinnocks holdning, når jeg siger, at vi har fået for vane at arbejde sammen, og at der er skabt helt særlige bånd.
Men jeg taler her i min egenskab af ordfører for udtalelsen fra Budgetudvalget, og i den forbindelse glæder jeg mig over Kommissionens forsikringer, hvad angår prisen på en omskrivning af vedtægterne for EF-personalepolitikken. Hvis arbejdshypoteserne viser sig at være rigtige, vil hele reformen få begrænsede omkostninger for Unionens budget og burde under alle omstændigheder kunne finansieres inden for rammerne af de nuværende finansielle overslag. Der er her tale om et absolut krav, og jeg vil derfor gerne rose kommissær Kinnock på dette punkt.
Men denne første konstatering får mig til at formulere nogle yderligere bemærkninger. For det første forekommer det mig, at der ikke, såfremt den reformpakke, der er forhandlet på plads med fagforeningerne, overholder princippet om tilbageholdenhed, er grund til fra Rådets side at kræve, at man pludselig skulle skabe tvivl om de rettigheder, som tjenestemændene har opnået på pensionsområdet. Det haster ikke med at spare penge på dette område. Og hvis Rådet virkelig vil finde steder, hvor der kan spares, burde det ganske enkelt og hurtigt godkende vores forslag til vedtægt for vores parlamentsmedlemmers medarbejdere.
For det andet mener vi ikke, at pensionerne burde være et tabuemne. Det er muligt at indføre nogle forbedringer, og det forekommer mig f.eks., at systemet med korrektionskoefficienterne ikke længere har nogen berettigelse. Jeg ville også have ønsket, at der blev fastlagt nogle mekanismer for at sikre det nuværende pensionssystems bæredygtighed på lang sigt, netop fordi vi skal beskytte tjenestemændenes interesser. Men det kan ikke gøres uden at handle gradvist, over tid, og især i en ånd af enighed og dialog.
For det tredje og sidste skal vi ikke på et mere overordnet plan miste reformens målsætninger af syne, målsætninger, som har fået os til at opmuntre til reform i al almindelighed og til omskrivning af vedtægten i særdeleshed. Det drejer sig og vil altid dreje sig om at øge de europæiske institutioners effektivitet og ydeevne i Unionens tjeneste. Det er med henblik på disse målsætninger, at vi vil evaluere hver enkelt foranstaltnings berettigelse, og at vi vil vurdere reformens succes.
?oukiadis (PSE).
Hr. formand, uanset hvad der ellers kan siges, er Europa-Kommissionen en del af den politiske virkelighed, og den har en blomstrende offentlig sektor, hvor den altafgørende faktor er en særskilt forvaltning under hastig udvikling. Og skønt denne forvaltning hele tiden vokser og påtager sig nye pligter, har man endnu ikke foretaget de nødvendige justeringer.
Kommissionens vedtægter trænger mere end nogensinde tidligere til at blive reformeret, hvis vi med held skal modernisere dens personalepolitik. Vi ved alle, at teknologiske fremskridt har ugyldiggjort de traditionelle personalestrukturer, hvilket den private sektor indså for nogen tid siden. Vi ved også, at EU fremmer en række politikker - f.eks. foranstaltninger til forbedring af beskæftigelsesnormerne, bekæmpelse af forskelsbehandling, bedre forening af arbejde og familieliv samt indførelse af fleksibel beskæftigelse. Det ville være mærkeligt, hvis ikke Kommissionen inkorporer alle de politikker, den fremmer for det europæiske samfund og det europæiske erhvervsliv, i sin egen bureaukratiske mekanisme, og hvis det ikke lykkes den at sætte et eksempel for en ny standard for offentlig forvaltning.
Tiden er knap, og jeg vil derfor koncentrere mig om tre ændringsforslag. Det første handler om vedtagelsen af et ændringsforsalg, der indfører en justeringskoefficient i pensionsberegningerne uafhængig af pensionistens bopæl. Kommissionens forslag om at indføre en justeringskoefficient for at justere pensionerne efter købekraften i pensionistens bopælsland er en tilsidesættelse af EU's lighedsprincip og retten til at etablere sig frit.
Jeg støtter ændringsforslaget fra vores gruppe om at sikre et fredeligt klima inden for institutionernes administrationer. Det er vigtigt at understrege, at nøglen til øget produktivitet på det nye arbejdsmarked er sikring af gensidig tillid hos alle.
Endelig mener jeg, at vi skal stemme for vedtagelsen af ændringsforslaget fra vores gruppe om at ændre kontrakter for en fast periode til kontrakter med en ubestemt varighed, hvor femårige kontrakter fornys for endnu fem år. Jeg mener, at det, sammen med rekrutteringen af kontraktansatte, vil sikre os større fleksibilitet med den fornødne grad af beskyttelse.

Wallis (ELDR).
Hr. formand, som alle andre vil jeg også gerne komplimentere vores to ordførere for deres samarbejde på tværs af partierne. Jeg må sige, at jeg føler mig lidt påtrængende, når hr. Kinnock taler om en familiesammenkomst. Vi ville være sikre på, at ELDR's stemme blev hørt her i aften, både når vi lykønsker ordførerne og kommissæren, og når vi siger, at vi kraftigt støtter den indsats, der ydes i reformprocessen. Det er en anerkendelse af, at vi bevæger os mod en moderne tjenestemandsinstitution og en hensigtsmæssig karrierestruktur for dem, der arbejder i den.
Der er måske en vis ironi i, at vi som lovgivende forsamling bruger meget af vores tid på at kræve ændringer og modernisering af dem, vi lovgiver for. Nu sætter vi vores eget Parlament på plads.
Jeg vil ikke gentage de mange gode ting, som andre talere har nævnt, og som med rette hører til i vedtægten. Men jeg vil gerne sige noget om pensionsspørgsmålet. Jeg er glad for, at kommissæren besvarede den mundtlige forespørgsel så udtømmende og godt, og jeg vil gerne understrege det, han sagde. Det eksisterende personales erhvervede rettigheder og legitime forventninger skal gå forud for alt andet, og dette skal respekteres.
Det andet, som jeg gerne vil gøre opmærksom på - og jeg er ked af, at det ikke anerkendes fuldt ud, selv om holdningen til det er positiv - er spørgsmålet om parlamentsmedlemmernes personlige assistenters stilling. Ændringsforslag 58 og 59 søger at regulere assistenternes forhold og sikre dem en status. Det har længe været påkrævet og skal hen ad vejen indarbejdes i Parlamentets mekanismer og virke.

Onesta (Verts/ALE).
Hr. formand, hr. kommissær, kære kolleger, jeg tilslutter mig naturligvis mine kolleger i deres tak til vores to ordførere, men jeg vil også gerne hylde de europæiske tjenestemænd. Tænk engang: 25.000 mennesker til at forvalte dette usandsynlige kontinent, som hver eneste dag opfinder sig en ny fremtid. Det er lidt af en opgave, som for øjeblikket varetages fortræffeligt. Derfor tak til de tjenestemænd, som støtter os. 
Denne betænkning, hr. kommissær, indeholder interessante og afbalancerede elementer, især efter Europa-Parlamentets ændringsforslag. De er de rette til at gøre EU's tjenestemandsstab mere dynamisk. Jeg vil ikke gentage, hvad nogle af mine kolleger har sagt, bedre end jeg kunne gøre det. Jeg vil koncentrere mit indlæg om ændringsforslag 58 og 59, som ville give os mulighed for at sidestille parlamentsmedlemmernes medarbejdere med Fællesskabets kontraktansatte.
Disse ændringsforslag er meget positive. De støttes - og i den forbindelse vender jeg mig mod Rådets sæde for at sikre, at det nøje noterer sig denne information - af de fem store grupper her i salen. Så før Rådet sætter dem ud af spillet med et lidt overlegent baghåndsslag, opfordrer jeg det til at kigge nærmere på dem. Og selv om Rådet har brug for betænkningstid, ændrer det ikke på dets ansvar over for Europa-Parlamentet vedrørende Gillig-betænkningen, en betænkning om samme emne, som har ligget stille alt for længe. Betænkningen gjorde det muligt at ændre en regel, således at vores medarbejdere frit kunne vælge deres nationale sociale sikringsordninger. En manglende reaktion fra Rådets side er et tegn på manglende respekt for den aftale, der er indgået med Parlamentet, og det sætter Rådet i en fuldstændig uløselig situation rent juridisk.
I min egenskab af næstformand med ansvar for denne sag og med en tålmodighed, som jeg forsikrer Dem om er temmelig svækket, ville jeg, såfremt den standsning af forslaget, jeg netop har talt om, skulle vare ved, være tvunget til offentligt og med en vis hårdhed at angive arten af og de ansvarlige for standsningen. Og så er det ikke sikkert, at nogle af de medlemsstater, som foregiver at være glødende forsvarere af socialpolitikken og gennemsigtigheden, ville komme ud på den anden side med større eller blot intakte formuleringer.

Van Hulten (PSE).
Hr. formand, jeg lykønsker også de to ordførere. De har opnået en høj grad af enighed, der syntes umulig for blot nogle få måneder siden. Det er også vigtigt at markere betydningen af denne retsakt. Den udgør lovgivningsmæssigt den anden og sidste større del af Kommissionens reformprogram, så når Rådet vedtager forslaget, er der skabt alle de nødvendige forudsætninger for, at Kommissionen kan blive mere effektiv end nogensinde.
Som kommissæren ved, kunne jeg godt have ønsket mig, at forslaget i nogle henseender var mere vidtrækkende. F.eks. udlandstillægget, som han nævnte. Det er en anakronisme i et Europa med et arbejdsmarked, hvor folk kan bevæge sig frit fra et land til et andet. Vi støtter derfor Verts/ALE-Gruppens ændringsforslag om dette.
Det samme gælder pensionsspørgsmålet, hvor den for at sige det rent ud hysteriske reaktion fra nogle af fagforeningerne slører den kendsgerning, at der bør gøres noget for at bringe pensionssystemet på linje med resten af verden. Jeg støtter pakken som helhed, da den vil betyde en væsentlig forbedring af den måde, hvorpå Kommissionen arbejder.
Jeg vil også gerne rette fokus mod det spørgsmål, som de foregående talere allerede har talt om, nemlig spørgsmålet om parlamentsmedlemmernes assistenter. Kommissæren nævnte det også. Det er meget kedeligt, at Parlamentet hidtil har været ude af stand til at sikre alle assistenter en passende løn og tilstrækkelig social sikring. En undersøgelse foretaget af assistenternes sammenslutning konkluderede, at for nogle år siden havde 53 % af assistenterne ingen sygedækning, 46 % var ikke forsikret mod ulykker på arbejdspladsen, og 53 % var ikke forsikret under tjenesterejser.
De politiske grupper har nu indgivet et fælles ændringsforslag, der kan hjælpe os til at komme videre. Vi foreslår, at parlamentsmedlemmernes assistenter bliver kontraktansatte i vedtægtens forstand, mens de nærmere regler overlades til Europa-Parlamentet. Det ville give et solidt grundlag for en løsning, der er acceptabel for alle, og ville definitivt fjerne den usikkerhed, som assistenterne føler i øjeblikket.
Jeg håber oprigtigt, at Kommissionen vil støtte vores ændringsforslag, på trods af kommissærens udtalelser, og hjælpe os med at overbevise Rådet om, at der skal gøres noget. Parlamentsmedlemmernes assistenter skal ikke længere betragtes som andenrangsborgere i institutionerne, når disse institutioners smidige funktion overvejende afhænger af dem.

Swiebel (PSE).
Hr. formand, jeg har bedt om ordet for at henlede opmærksomheden på et aspekt af den kommende reform af vedtægten for tjenestemændene, som vi indtil nu er gået temmelig let hen over i diskussionen. Jeg sigter til den betingelse, som skal opfyldes, for at en europæisk tjenestemands ugifte partner kan gøre krav på ligebehandling. Det vil sige samme behandling som en tjenestemands ægtefælle.
Jeg tror kommissæren på hans ord, når han siger, at han ofte har gjort det, og at formålet med hele reformoperationen også er tilpasning af en forældet ordning til de moderne tider. Efter min mening opfylder hans forslag herom imidlertid ikke dette kriterium. Han vil nemlig kun behandle de såkaldte utraditionelle samlivsformer på lige fod, hvis de pågældende kan forelægge en formel anerkendelse af en medlemsstat og kun i de tilfælde, hvor de ikke har adgang til det lovmæssige ægteskab.
Denne holdning indfører en diskriminering på grund af nationalitet, fortsætter med at sætte ægteskabet øverst og løser ikke problemet. Mange ugifte par vil ikke kunne opfylde disse betingelser. Kommissæren overser åbenbart, at der ikke kun er par, som ikke kan gifte sig, men også par, som ikke vil gifte sig. Desuden tager hans forslag ikke hensyn til europæiske tjenestemænds særlige stilling. Jeg er derfor glad for, at der foreslås en bedre løsning i ændringsforslag 39 i betænkningen af Harbour og Medina Ortega, således som den nu foreligger. En løsning, som Den Europæiske Centralbank for øvrigt har anvendt i praksis i nogle år. Denne ordning kendetegnes af enkelhed, og den foretager også ligebehandling af dem, som de facto udgør en husholdning.
Indtil nu har jeg ikke hørt kommissæren sige, at han ikke vil følge Parlamentets ønske på dette punkt. Kan jeg deraf konkludere - jeg er stadig optimistisk - at han vil gøre dette, og at han med al sin kraft og veltalenhed i Rådet vil gøre, hvad han kan, for også der at anbefale ændringsforslag 39?

Formanden.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 11.00.

Formanden.
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A5-0061/2003) af Van Brempt for Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerpolitik om en tematisk strategi for bæredygtig anvendelse af pesticider (2002/2277(INI)).

Van Brempt (PSE)
Hr. formand, kære kolleger, i 10 år nu har der i Europa været bred enighed om at gøre noget ved pesticidproblemet. Der er også bred enighed om, at de nuværende lovgivende rammer er utilstrækkelige og skal suppleres med en EU-strategi om bæredygtig anvendelse af pesticider. I min betænkning bifalder jeg derfor også udførligt alle Kommissionens forslag. Kommissionsforslagene er gode, men de er efter min mening ikke ambitiøse nok, og Kommissionen er heller ikke ambitiøs nok i sin tidsplan.
I betragtning af den modstand, som vi parlamentsmedlemmer i de seneste dage alle sammen har oplevet mod betænkningen og afstemningen derom i udvalget, vil jeg dog lige komme ind på en række udfordringer i forbindelse med denne problematik, som vedrører os alle.
Pesticider udgør et stadigt stigende miljøproblem og sundhedsproblem. Det drejer sig imidlertid ikke blot om de såkaldte forældede lagre af pesticider, selv om det er vigtigt, at vi tager fat på dette problem meget omhyggeligt. Men det drejer sig om meget mere. Vores drikkevand, vores overfladevand og vores grundvand indeholder nemlig stadig flere rester, og ikke engang regnvand opfylder i øjeblikket normerne for drikkevand. Vandværker skal investere kapital for at fjerne disse rester igen. Desuden indeholder omkring halvdelen af vores friske fødevarer rester.
De lægevidenskabelige beviser på, at pesticider er årsagen til en del velfærdssygdomme, må i høj grad forurolige os. Pesticider forårsager kræft, nervesygdomme og frugtbarhedsproblemer. Hvis landmænd skal producere vores fødevarer i en slags astronautdragt, må vi så ikke spekulere på, om vi skal tilrettelægge vores fødevareproduktion anderledes?
Af alle disse grunde og af endnu flere grunde, som jeg ikke kan nævne her på grund af tidsmangel, vil jeg i min betænkning lægge vægt på, at der foruden en strategi for at reducere risikoen også er behov for en strategi for at reducere brugen. En bæredygtig løsning på længere sigt ligger også i en systematisk reduktion af anvendelsen af de kemiske midler til fordel for præventive og andre alternative foranstaltninger.
Resistensproblemer løser vi ikke ved at bruge mere, men ved at bruge mindre. Jeg udfordrer Dem alle til at finde en læge, som siger, at problemet med resistens over for antibiotika løses ved at bruge mere antibiotika. Vi ved, at det ikke er tilfældet, så lad os, hvad det angår, se realiteten i øjnene.
Et andet punkt, der lægges vægt på, og som der er enighed om her i Parlamentet, fru kommissær, er, at vi har brug for et større spillerum for strategien. Ja, landbrugssektoren er overordentlig vigtig, men også myndighederne - navnlig de lokale myndigheder - amatørgartnere, industri og jernbaner er vigtige brugere, og det ville da være temmelig vanvittigt, hvis vi ikke optog dem i vores strategi. Vi må derfor ikke lade dem ude af betragtning, lige så lidt som brugen af biocider.
Et andet vanskeligt problem, som der er særlig stor uenighed om, er anvendelsen af GMO'er. Vil vi komme fra asken til ilden, eller vil vi sigte mod bæredygtighed? For langt de fleste genetisk modificerede planter er resistente over for herbicider. De agrokemiske virksomheder har lovet, at de genmodificerede planter i betydelig grad vil bidrage til formindskelse af brugen af og risiciene ved pesticider. Jeg vil gerne tro dette og være åben for det, men realiteten giver dem ikke ret. Disse løfter opfyldes ikke i dag. Både ved GMO-soja, GMO-majs og GMO-roer anvendes der efter en række år flere herbicider end ved det konventionelle landbrug. I vores betænkning anmoder vi om, at forsigtighedsprincippet anvendes, og at GMO'er ikke simpelthen anvendes som et sikkert og bæredygtigt alternativ. Jeg beder ikke om mere, men heller ikke om mindre.
Så er der kostprisen. I Europa har vi endnu ikke regnet ordentligt ud, hvad anvendelsen af pesticider egentlig koster samfundet. I USA har man allerede for 10 år siden beregnet, at samfundets omkostninger beløber sig til omkring 2,5-4 milliarder dollars om året. Spørgsmålet er, om vi vil internalisere det i kostprisen, og om vi vil lade forureneren betale. Her kommer anvendelsen af skatter og afgifter ind i billedet.
Kære kolleger, vi ved alle sammen, at de nuværende rammebestemmelser er utilstrækkelige. Vi går alle sammen ind for, at der gøres en række fremskridt. Jeg beder derfor mine kolleger i Parlamentet om at støtte betænkningen. Jeg ved, den er særdeles ambitiøs.

Wallström
Hr. formand, jeg vil først og fremmest takke Europa-Parlamentet og især ordføreren, fru Van Brempt, for det arbejde, der er lagt i denne betænkning som reaktion på Kommissionens meddelelse om en tematisk strategi for bæredygtig anvendelse af pesticider.
Med det sjette miljøhandlingsprogram indførtes det nye begreb, nemlig tematiske strategier, og krav om, at Kommissionen udvikler dem efter indgående høring af alle berørte parter. Kommissionen indledte denne brede høring med meddelelsen og har modtaget over 150 kommentarer via internettet og i fortsættelse af en interessentkonference med knap 200 deltagere, Rådet vedtog konklusioner i december 2002, og Det Økonomiske og Sociale Udvalg udtalte sig i januar 2003. Med denne betænkning fra Europa-Parlamentet vil høringsprocessen være afsluttet.
Kommissionen glæder sig over Parlamentets brede støtte til den generelle tilgang og de hovedmålsætninger, der opstilles i meddelelsen. De mange detaljerede bemærkninger og henstillinger i betænkningen vil alle blive taget i betragtning under udviklingen af den kommende tematiske strategi.
Jeg vil dog henlede Parlamentets opmærksomhed på tre bestemte emner, der omhandles i betænkningen, og som Kommissionen vil kunne få visse vanskeligheder med at implementere. Disse emner er også genstand for ændringsforslag til plenarforsamlingen.
Det første vedrører den kommende tematiske strategis anvendelsesområde og mål. Parlamentet opfordrer indtrængende Kommissionen til at udvide anvendelsesområdet til at omfatte al anvendelse af pesticider i og uden for landbruget såvel som biocider. Jeg kan forsikre Dem om, at det hele tiden har været Kommissionens hensigt at dække alle former for anvendelse af plantebeskyttelsesmidler. Men af årsager, som Kommissionen allerede redegør for i meddelelsen, er Kommissionen af den opfattelse, at man foreløbig bør fokusere på plantebeskyttelsesmidler. Det er kun dem, der henvises til i det sjette miljøhandlingsprogram.
For det andet har Kommissionen noteret sig, at Parlamentet i sin betænkning især lægger vægt på en samlet kvantitativ reduktion af anvendelsen af pesticider, mens Kommissionen lægger mere vægt på at reducere risici. Jeg vil gerne endnu en gang understrege, at der ikke er nogen direkte forbindelse mellem den anvendte mængde pesticider og den risiko, de kan udgøre for sundheden og miljøet. Der er nemlig tilfælde, hvor stoffer er mere aktive og kan anvendes i mindre mængder, men, fordi de er mere virksomme, udgør en større risiko for miljøet. Ikke desto mindre erkender Kommissionen, at det kan være relevant at søge at reducere anvendelsen, som et muligt middel til at reducere risici. Eftersom medlemsstaterne har meget forskellige udgangspunkter, afhængigt af deres hidtidige indsats, er det yderst vanskeligt at opstille generelle kvantitative mål for en reduktion af anvendelsen. Medlemsstaterne kan dog overveje at opstille sådanne mål, når de fastlægger deres nationale handleplaner.
Endelig opfordrer Parlamentet i betænkningen indtrængende Kommissionen til at udarbejde et regelsæt for skatter og/eller afgifter på pesticider. Som angivet i meddelelsen er det et meget kompliceret område - især beregningen af pesticiders eksterne virkninger - og følgerne af at indføre sådanne afgifter i visse medlemsstater har været mere begrænsede end oprindeligt antaget. Kommissionen er derfor nødt til at undersøge problemet mere indgående, inden den fremsætter forslag.
Jeg vil som konklusion endnu en gang understrege, at jeg mener, at Parlamentets beslutning udgør et meget vigtigt bidrag til høringsprocessen. Vi kan nu gå i gang med arbejdet og begynde at fastlægge detaljerne i forbindelse med denne strategi. Jeg ved, at jeg kan regne med Parlamentets fortsatte støtte i vores bestræbelser på yderligere at forbedre den bæredygtige anvendelse af pesticider i EU.
Redondo Jiménez (PPE-DE)
Hr. formand, hr. kommissær, kommissæren har netop forklaret detaljerne vedrørende Kommissionens tematiske strategi for bæredygtig anvendelse af pesticider. Forslagene er en angivelse af de aktioner, som Kommissionen agter at gennemføre i den nærmeste fremtid. Til dette formål vil den enten præsentere egne forslag eller fremsætte lovgivningsforslag for Parlamentet og EU's Ministerråd.
I alt væsentligt er denne betænkning tænkt som et svar på folks bekymring over de mulige negative virkninger af pesticider. De kan påvirke menneskers sundhed, dyrs sundhed og miljøet. Jeg vil understrege, at det primært er tilfældet, når de ikke bruges fornuftigt eller lovligt.
Der er ikke desto mindre markante huller i Kommissionens forslag. Derfor er der fremsat ganske mange bemærkninger. Fællesskabets udøvende instans bør tage hensyn til disse bemærkninger ved udarbejdelsen af konkrete foranstaltninger.
Jeg vil gerne fremhæve, hvilke af kommentarerne jeg finder mest relevant. For det første tages der i Kommissionens forslag ikke højde for de forskellige problemer, der er registreret i forbindelse med brugen af pesticider i forskellige regioner i Europa. Det faktum, at der ikke skelnes mellem de europæiske regioner i betænkningen, vil føre til forkerte konklusioner, når strategien anvendes på forskellige områder.
For det andet er det ikke klart, om Kommissionen mener, at økologisk landbrug skal være den fremtidige landbrugsmodel, der skal anvendes i hele EU. Mine damer og herrer, vi skal afmystificere økologisk landbrug. Jeg ønsker ikke at minde nogen om nitrofenol-sagen. Ofte sættes der fejlagtigt lighedstegn mellem naturlige produkter og naturlige processer og miljøbeskyttelse. Råolie, stryknin, skarntyde og selv miltbrand er naturlige stoffer, men det er uacceptabelt at sende dem ud i miljøet. Økologiske landmænd bruger naturlige produkter, men det er ikke ensbetydende med, at det er den mest ønskværdige form for landbrug eller det mest ønskelige i alle tilfælde.
Fællesskabets politik vedrørende integreret produktion nævnes heller ikke i Kommissionens forslag. Det er en vigtig produktionstype, der ikke kan forbigås, specielt hvad angår brugen af plantebeskyttelsesmidler. I forslaget tages der ikke højde for muligheden for i betydelig grad at reducere brugen af pesticider gennem brugen af genetisk modificerede organismer. Det ville selvfølgelig kræve helt gennemsigtige regler for at undgå negative følger.
Til slut vil jeg fremhæve endnu et spørgsmål, som Kommissionen ikke har taget op. Der er ingen omtale af den strategi, der skal anvendes for at oprette passende indikatorer til måling af effektiviteten af de forskellige handleplaner, der skal sikre opfyldelsen af målene i Kommissionens dokument.
Mine damer og herrer, alle disse bestemmelser skal også gælde for kandidatlandene og alle de lande, der handler med EU.

Müller, Emilia Franziska (PPE-DE).
Hr. formand, fru kommissær, kære kolleger, jeg vil argumentere realistisk, ikke følelsesmæssigt og da slet ikke ideologisk. Plantebeskyttelsesmidler indeholder substanser, som beskytter afgrøder og befrier dem for skadedyr eller sygdomme, og de kan bruges og anvendes på mange forskellige måder. Inden for korn-, frugt- og vinavl er de ofte uundgåelige, for den gode høst er en væsentlig forudsætning for økonomisk udbytte for en producent. En bedrifts indtægt og dermed overlevelse afhænger heraf. Vi må derfor ikke fratage brugerne muligheden for at anvende plantebeskyttelsesmidler efter behov.
Følgende står klart for os alle: Plantebeskyttelsesmidler har ikke kun nyttige virkninger. De kan også medføre risici for menneskers sundhed og miljøet. For 10 år siden vedtog vi på EU-niveau vores eget plantebeskyttelsesdirektiv. Det regulerer meget præcist, hvilken aktiv ingrediens der må anvendes til hvilket anvendelsesformål på hvilken plante. Kommissionens meddelelse udgør et supplement hertil, sigter mod en bedre risikostyring og går dermed i den absolut rigtige retning.
PPE-DE-Gruppen støtter følgende punkter: videreuddannelsesforanstaltninger for landmænd i overensstemmelse med en fagligt korrekt og målrettet anvendelse, støtte til alternative koncepter som den såkaldte integrated crop management, harmonisering af momssatser for plantebeskyttelsesmidler for at nedbryde eksisterende konkurrenceforvridninger i det indre marked, en omhyggelig fjernelse af emballage samt TÜV-testede landbrugsmaskiner, for renholdelse af vores drikkevand er særligt vigtigt for os. PPE-DE-Gruppen står principielt for den fornuftige, fagligt korrekte anvendelse af plantebeskyttelsesmidler. En mindskelse af risiciene er kun mulig, hvis producenter, brugere og myndigheder samarbejder optimalt.
Fru Van Brempts betænkning går længere end Kommissionens meddelelse. Det er især en bindende 50 %'s reduktion i anvendelsen af plantebeskyttelsesmidler, der ville medføre yderligere risici. Eksperter advarer imod, at en sådan reduktion vil fremme dannelsen af resistens. Et større ukrudtsangreb gør det efterfølgende nødvendigt at anvende større mængder af plantebeskyttelsesmidler. Brugen af en aktiv ingrediens er snarere et spørgsmål om placering, det lokale vejrlig og en plantes generelle vækst- og sygdomsbetingelser - fru Redondo Jiménez gjorde tidligere opmærksom på det. En bindende afgift på plantebeskyttelsesmidler mindsker med sikkerhed ikke virkelig risiciene - helt bortset fra indførelsen af et pesticidpas og et fuldstændigt forbud mod sprøjtning fra luften. Sidstnævnte ville især medføre store begrænsninger inden for vinavlen.
Mine damer og herrer, PPE-DE-Gruppen kan ikke støtte fru Van Brempts betænkning på de allerede nævnte punkter. Jeg anmoder derfor mine kolleger om at støtte et realiserbart og praktisk anvendeligt forslag, der mindsker risiciene uden at begrænse brugerne i deres arbejde, for frugt-, grøntsags- og kornbønderne i Europa producerer fødevarer til os alle.
Fiebiger (GUE/NGL).
Hr. formand, den foreliggende meddelelse fra Kommissionen satser på bæredygtighed i hele erhvervslivet. Det betyder først og fremmest, at ressourceforbruget skal reduceres, og at miljøbelastende erhvervsaktiviteter så hurtigt som muligt skal indstilles ved hjælp af progressive standarder. I den forbindelse handler det om at fjerne de hjemmelavede hindringer, som oftest er at finde på nationalstatsligt plan i miljøpolitikken. Det er ubestrideligt fortsat landbrugets kerneområde at producere sunde og sikre fødevarer af høj kvalitet. Alligevel - eller netop derfor - skal det kunne siges, at det for mange landmænd er ubestrideligt at anvende plantebeskyttelsesmidler for at undgå sygdoms-, skadedyrs- og ukrudtsbetingede udbytte- og kvalitetstab ved afgrøderne til fordel for en gunstig fødevareproduktion.
I offentligheden er ordet "pesticider" forbundet med forgiftning af jord, planter og fødevarer. For mange er det blevet til et kampbegreb mod landmændene. Virkeligheden ser dog anderledes ud. Frugt-, grøntsags- og vinavl kan ikke styres uden plantebeskyttelsesmidler. Det kan derfor kun handle om at beskytte planterne ved at anvende kemiske stoffer mod sygdomsfremkaldere, skadedyr og ukrudt så lidt som muligt og samtidig anvende stærkere biologiske og mekaniske alternativer.
For mig er grundelementet i en bæredygtig plantebeskyttelsesstrategi, at den integrerede dyrkning bliver en samfundsmæssig normal måde at producere på. På denne måde bliver de negative virkninger af plantebeskyttelsesmidlerne reduceret bredt i hele landbruget. Derimod kan dette mål ikke nås med det økologiske landbrug i den nødvendige bredde. Denne konstatering er sagligt funderet. Den står ikke i modsætning til den nødvendige støtte til økologisk landbrug.
I detaljer mener jeg, at følgende er nødvendigt og værd at støtte: For at beskytte forbrugerne i det indre marked er en harmonisering på EU-plan af maksimumsgrænseværdierne i vegetabilske fødevarer uomgængelig. Det er ligeledes nødvendigt at harmonisere godkendelsen af plantebeskyttelsesmidler. Så længe det ikke er gennemført, skal princippet om gensidig anerkendelse i de enkelte medlemsstater godkendes. Det er et krav om lige muligheder i konkurrencen.
Med hensyn til de aktuelle problemer inden for frugtavl og havebrug rykker jeg for, at virkningerne af en reduktion af de aktive ingredienser, som er tilladt i EU, fra over 800 til ca. 300 inden udgangen af 2000 analyseres før indførelsen af substitutionsprincippet. De fastlagte notifikationsprocedurer har alt for kort tidsfrist. Efterfølgende fører det til begrænsninger eller midlertidige anvendelsesbestemmelser eller til gældsbyrder som den dårligste alternative løsning, som slet ikke er nogen løsning!
Ifølge det nuværende koncept er producenter af plantebeskyttelsesmidler forpligtet til at sikre, at deres produkter opfylder de fastsatte sikkerhedsstandarder. At disse procedurer ikke er reguleret generelt, viser de offentlige skandaler. Jeg er overbevist om, at alvorlige og seriøse løsninger først kan findes, når producenterne af grundsubstanser som følge af en mærkningspligt foranlediges til at give de efterfølgende brugere aller de informationer, der er brug for.

Breyer (Verts/ALE).
Hr. formand, kære kolleger, vi taler ofte om fødevareskandaler her i Parlamentet. Men vi taler ikke om den daglige skandale, hvor vores fødevarer desværre indeholder alt for mange pesticider. Nogle talere har allerede gjort opmærksom på, at vi ved, at det er bevist, at pesticider kan være kræftfremkaldende. Der findes undersøgelser, der dokumenterer, at børn af folk, der er beskæftigede i landbruget i f.eks. Norge, har en betydeligt større risiko for at få kræft. Andre lignende undersøgelser understreger, at der er en helt klar sammenhæng. Derfor må vi gøre alt, hvad vi kan, og Kommissionen skal virkelig også sende tydelige signaler og gøre programmer til reduktion af pesticider bindende. Vi har set i lande som Danmark og Sverige, at man med programmer til reduktion af pesticider kan opnå en reduktion af pesticidanvendelsen inden for få år på op til 70 %, uden at det fører til indtægtstab i landbruget! Der findes en undersøgelse fra det amerikanske miljøagentur, der allerede for mange år siden påpegede, at 90 % af alle pesticider er overflødige. Man må prøve at forestille sig det, 90 % af alle pesticider er overflødige! Ofrene er altså i sidste ende også landmændene, der mener, at meget virker meget, mens præcist det modsatte er tilfældet!
Derfor vil jeg gerne endnu en gang klart give udtryk for, at vores gruppe - det har vi også allerede understreget i hr. Lannoyes betænkning - går ind for en reduktion i anvendelsen af pesticider og med en afgift ønsker at sikre, at priserne også fortæller den økologiske sandhed, for i sidste ende skal forbrugerne betale de højere grundvandspriser, fordi pesticiderne stadig er så billige og anvendes i så stort omfang.
Det er meget væsentligt, at vi ønsker større gennemsigtighed ved hjælp af mærkning. Vi har det problem, at kontrolmyndighederne famler rundt i mørke i medlemsstaterne i forbindelse med pesticidkontrollerne, fordi de tyske myndigheder eksempelvis ikke ved, hvilke pesticider der anvendes i Spanien eller i Grækenland. Derfor har vi brug for en slags mærkning, en slags pas, for at effektive kontroller overhovedet er mulige. Jeg mener virkelig, at vi skal gøre os store bestræbelser her, for for mange pesticider har i sidste ende den konsekvens, at vi også skal tage hensyn til sundhedsomkostningerne. Min store appel til Dem, fru kommissær, lyder, at anvendelsen af pesticider virkelig skal reduceres med Deres strategi, og at der skal skabes mulighed for mere mærkning for forbrugerne.

Blokland (EDD).
Hr. formand, brugen af pesticider vil foreløbig blive ved at være et nødvendigt onde. Stordriftslandbruget er afhængigt af disse midler i produktionen af dets afgrøder. Det er ikke uden grund, at disse stoffer konsekvent kaldes plantebeskyttelsesmidler i landbrugssektoren. Vi har i årtier vidst, at der er problemer med disse stoffer, når det gælder menneskers og dyrs sundhed. Så sent som i dag læste jeg en artikel om vindruer på lavprisbutikkers hylder, som indeholder alt for mange rester af plantebeskyttelsesmidler. Det er kendt, at vandværker har stadig færre muligheder for at skaffe rent drikkevand. Det er derfor stadig vigtigt at begrænse brugen af pesticider og tilskynde til brug af biologiske alternativer.
I princippet går jeg ind for tydelige målsætninger og tidsplaner for hver medlemsstat. Ved disse bindende nationale programmer skal der imidlertid tages hensyn til den nuværende situation og de nationale og regionale handlingsprogrammer. I betragtning af at der i nogle medlemsstater allerede er truffet vidtgående foranstaltninger for at reducere anvendelsen af, risiciene ved og afhængigheden af pesticider, er det rimeligt at tage højde for dette. At reducere anvendelsen af pesticider med 50 % inden for en periode på 10 år er en unuanceret holdning. Det er bedre at stræbe efter et ensartet anvendelsesniveau i de forskellige medlemsstater. Dette betyder derfor ikke, at hver medlemsstat skal reducere med 50 %, men det vil afhænge af, hvad en medlemsstat allerede har gjort.
Ved tilladelsen af pesticider bør der ligeledes stræbes efter harmonisering for at forhindre illoyal konkurrence. Bedømmelsen af de forskellige pesticider bør derfor foretages hurtigere. Hvis vi kan opnå denne harmonisering, er der ikke længere brug for en europæisk afgift på pesticider. Diskussionen om afgifter vil kun føre til forsinkelser i bl.a. Rådet. Det er derfor bedre at overlade den eventuelle indførelse af en afgift til de individuelle medlemsstater.
Til sidst vil jeg opfordre til, at nogle ændringsforslag fra De Liberale og De Kristelige Demokrater vedtages, navnlig 1, 3, 6, 8 og 9. Til gengæld kan vi også forvente en bredere støtte til Van Brempt-betænkningen, og det fortjener denne betænkning.

Esclopé (EDD).
Hr. formand, fru kommissær, kære kolleger, spørgsmålet om brug af pesticider i og uden for landbruget vender i dag tilbage sammen med spørgsmålet om bæredygtig udvikling. Jeg er enig i nogle af ordførerens observationer. Forureningen af overfladevandet er bekymrende for menneskers og dyrs sundhed. Kontrollen med pesticidindholdet i frugt og grøntsager samt fødevarer af animalsk oprindelse er nødvendig. Forbrugeren har ret til at blive informeret. Jeg er ligeledes enig i ordførerens analyse vedrørende GMO'erne. Der er intet, der tyder på, at udbredelsen af disse vil føre til et mindre forbrug af pesticider.
Ud over disse punkter, hvor vi er enige, vil jeg gerne pege på en række uoverensstemmelser. Først og fremmest, hvad angår skattespørgsmål, kan vi ikke acceptere, at man ødelægger medlemsstaternes mulighed for at anvende reducerede momssatser. Medlemsstaterne vil reelt være frataget et af deres suveræne privilegier. I øvrigt vil en reduktion af pesticidforbruget til halvdelen inden for 10 år, som andre talere har sagt, kun være mulig, såfremt der findes sikre og mindre skadelige erstatningsprodukter på markedet, som især ikke skaber meromkostninger for produktionen, der er uforenelige med et allerede sårbart marked. Jeg er ligeledes imod et generelt forbud mod gødskning fra luften i tilbagetrukne og vanskeligt tilgængelige områder som f.eks. bjergregionerne, og under ekstreme klimatiske forhold, som gør de sædvanlige beskyttelsesmidler ineffektive. Denne form for gødskning er ofte den eneste mulighed.
Og endelig det punkt, som vækker flest spørgsmål for vores delegation, nemlig Natura 2000. De klassificerede parceller kan sandsynligvis forvente en nedgang i landbrugsaktiviteterne, det er nemlig programmets filosofi. Vores håb for disse økonomiske aktiviteter såvel som for fritidsaktiviteterne i øvrigt - bærplukning, jagt, udflugter, fiskeri og alpinsport - som var her før klassificeringen af områderne, er at se dem få lov at fortsætte og undgå, at overbeskyttelsesforanstaltninger på sigt får dem til at forsvinde. I dag er det landbruget, som er i søgelinjen. Hvad bliver de næste aktiviteter, som bliver forbudt på grund af, at man mener, de skaber forstyrrelse?
Til slut vil jeg gerne, eftersom det er landbruget, jeg ønsker at forsvare her, på deres vegne have lov til at give udtryk for min bekymring, hvad angår den vej, ordføreren har valgt.
Fiori (PPE-DE).
Hr. formand, jeg vil naturligvis gerne rose det arbejde, der er blevet udført i forbindelse med forslaget til beslutning, men ved nærmere eftersyn er der også en del ting, som jeg stiller mig tvivlende over for, hvilket forhåbentlig ikke skyldes, at der har sat sig en slags bundfald i min underbevidsthed. Hver gang vi drøfter disse spørgsmål, lader det nemlig til, at vi farer voldsomt frem mod de landmænd, som køber og bruger plantebeskyttelsesmidler for at sikre høstudbyttet og hindre de kvalitetsproblemer, der skyldes skadedyr og sygdomme.
Jeg vil gerne stille et grundlæggende spørgsmål, nemlig om begrebet "kvalitet" kan adskilles fra landbrugsbedrifternes rentabilitet. Når jeg taler om kvalitet i dette begrebs brede forstand, tænker jeg selvfølgelig på de forskellige led i produktionskæden. Efter at have studeret Kommissionens forslag kan jeg ikke se en passende cost-benefit-analyse i forbindelse med de initiativer, der foreslås i de tematiske strategier, vi præsenteres for. Det er et punkt, som vi har medtaget i vores parlamentsholdning, men umiddelbart efter forsvinder logikken, eftersom jeg godt kunne tænke mig at forstå meningen med punkt 2 i forslaget til beslutning - og her tænker jeg på ændringsforslag 10 - hvor man foreslår, at minimumsmålsætningen bliver en reduktion på 50 % af pesticidanvendelsen. Det er efter min mening et helt vilkårligt tal, som ikke tager højde for plantebeskyttelsesmidlernes kvalitative aspekter, og som navnlig ikke tager højde for afgrødebeskyttelsens økonomiske aspekter.
Min sidste bemærkning drejer sig om GMO'erne, som er et prekært og vanskeligt spørgsmål, der alt for ofte behandles med en demagogisk indfaldsvinkel i stedet for en videnskabelig indfaldsvinkel. Brugen af forsigtighedsprincippet for GMO'ers vedkommende kræver efter min opfattelse en passende sammenhæng med de undersøgelser, som EU allerede har iværksat, og som endnu ikke er afsluttet. På dette punkt har Kommissionen en meget saglig og fornuftig holdning, nemlig at man i forbindelse med feltforsøgene skal finde ud af, hvornår man skal vurdere brugen af GMO i relation til risikoen ved brug af pesticider. Det er efter min mening den rigtige måde at få nogle konkrete svar på.

Goodwill (PPE-DE).
Hr. formand, Europa-Parlamentet har udgivet en tegneserie med titlen Troubled Waters, der skal oplyse unge om, hvordan Europa-Parlamentet fungerer. Bogens heltinde er et medlem af Europa-Parlamentet med kulsort hår, et påfaldende godt udseende og ukendt nationalitet, som egenhændigt lægger sig ud med den kemiske industri. Vi har i Europa-Parlamentet gjort os mange overvejelser om, hvem der kan have været forbilledet for Irina Vega, og vores ordfører er den, der oftest gættes på.
Men tegneserien finder ikke sted i virkelighedens verden. Efter at have læst Kathleen Van Brempts betænkning er jeg bange for, at hun har mistet forbindelsen med den virkelighed, der gør sig gældende for det moderne landbrug. Ingen landmænd anvender pesticider for sjov - de er jo også dyre. At opstille et reduktionsmål på 50 % er for unuanceret, idet vi bør tage sigte på de mest giftige produkter og ikke på produkter med en stor dosishastighed, hvilket kommissæren ganske rigtigt gjorde opmærksom på i starten. EU har selvfølgelig vendt ryggen til den nye GM-teknologi, som har ført til et markant fald i afhængigheden af pesticider hos vores venner og allierede på den anden side af Atlanten. Afgifter på pesticider vil især belaste de nye og dyre produkter, der alt i alt ikke giver anledning til de samme økologiske forbehold som de gamle og billigere produkter, hvor patentet er udløbet. Vi ønsker alle at mindske anvendelsen af kemiske stoffer i landbruget, men beklageligvis giver denne betænkning os ikke den løsning, vi ønsker.
Hvis Parlamentet en dag laver en fortsættelse til tegneserien, kunne man måske give vores kommissær en rolle.
Klaß (PPE-DE).
Hr. formand, fru kommissær, mine damer og herrer, én ting er der allerede opnået med meddelelsen, fru kommissær, nemlig en bredt anlagt diskussions- og rådgivningsproces med alle berørte grupper. Det er positivt. Vi har i løbet af årene i EU udarbejdet og gennemført en lang række direktiver og forskrifter, først om markedsføring, så om forbud mod markedsføring, men også om anvendelse af plantebeskyttelsesmidler. En fuldstændig gennemførelse og prøvning af virkningen af de eksisterende forskrifter er efter min mening således påkrævet først. Vi har brug for en forbedring af godkendelsessystemet. Fælles godkendelsesprocedurer for markedsføring hører efter min mening uomgængeligt til principperne for det indre marked. Substanser, der f.eks. er tilladt i Italien, Luxembourg og Belgien, kan ikke være forbudt i Østrig eller i Tyskland. En ren reduktionsstrategi - 50 % er foreslået i fru Van Brempts betænkning - er efter min mening ikke et mål. En reduktion af de anvendte mængder er stadig begrænset af midlernes tilstrækkelige virkning.
Det integrerede landbrug hører imidlertid naturligt til hverdagen i landbruget. Dyrkningsmetoder med reduceret anvendelse af plantebeskyttelsesmidler skal således i højere grad støttes og udvikles. Vi skal mindske risiciene og i den forbindelse sikre den nødvendige beskyttelse af de landbrugsmæssige dyrkninger. Derfor er det kontraproduktivt at forhindre den professionelle, målrettede spredning af plantebeskyttelsesmidler ved hjælp af helikopter. Plantebeskyttelse fra luften betyder, at et organ af fagfolk afgør i henhold til den integrerede plantebeskyttelse, om, hvornår og hvor meget der skal behandles. Det er for mig mere sikkert, end hvis hver enkelt lille vinavler selv tager en beslutning og til sidst står på en stejl skrænt direkte i tågen af det plantebeskyttelsesmiddel, han selv sprøjter ud.
Jeg er helt bestemt imod indførelsen af skatter og afgifter på plantebeskyttelsesmidler. Fordyrelsen betyder snarere en svækkelse af konkurrenceevnen, end at det rent faktisk fører til en reduktion i anvendelsen af pesticider. Afslutningsvis vil jeg gerne slå fast, at det ikke er acceptabelt for det europæiske landbrug, når fødevarer og foder, som behandles med aktive ingredienser, som ikke er tilladt i EU, kan importeres fra tredjelande.

Parish (PPE-DE).
Hr. formand, vi går alle ind for at reducere anvendelsen af pesticider, men pludselig at vedtage en reduktion på 50 % er hverken realistisk eller praktisk muligt.
Forbrugerne ønsker produkter af meget høj kvalitet. Det er de blevet vant til. Meget ofte skyldes produkternes kvalitet den mængde pesticider, de er blevet sprøjtet med. Jeg tilstår næsten en synd ved at nævne det, men mange afgrøder er sprøjtede og er derfor af meget høj kvalitet. Forbrugerne kræver høj kvalitet, og det er det, de køber. Hvis de ikke køber et produkt produceret i EU, fordi vi har forbudt forskellige kemiske stoffer, vil de købe et fra et tredjeland og stille vores landmænd ringere.
EU's landmænd ønsker også at dyrke mange forskellige afgrøder. Hvis vi ikke passer på, vil vi fjerne mange kemiske stoffer fra markedet, og det vil reducere mængden af de afgrøder, vi kan dyrke. Det er givet ikke Kommissionens eller Parlamentets hensigt.
Økologisk landbrug tjener et formål, men vi må erkende, at hvis hele verden gik over til økologisk landbrug, ville vi sulte. Så enkelt er det. Vi ville ikke være i stand til at producere tilnærmelsesvis nok mad til verdens befolkning, hvis vi kun havde et økologisk system.
Som en af mine kolleger nævnte det, ville et landbrug med GMO'er gøre det muligt reelt at producere en plante, som var modstandsdygtig over for mange sygdomme og skulle sprøjtes meget mindre. Vi ville sandsynligvis kunne reducere anvendelsen af kemikalier på disse afgrøder med mere end 50 %, men vi har selvfølgelig lukket vores forstand og vores ører for hele debatten og er nu igen på vej til at mindske det europæiske landbrugs konkurrencedygtighed. Vi bliver nødt til at indstille os på det globale markeds realiteter.
Maat (PPE-DE).
Hr. formand, jeg vil ikke gentage, hvad mine mange kolleger fra PPE-DE-Gruppen, fru Redondo, hr. Perez, fru Klaß og fru Müller, allerede har sagt, hvilket jeg støtter, men jeg vil dog lige nævne et par aspekter. Fru Van Brempt vil generelt reducere med 50 %. Det betyder, at de, som allerede har scoret godt og således har reduceret meget mere, på ny skal reducere med 50 %. Det betyder, at de gode straffes, og det kan ikke være rigtigt. En generel reduktion med 50 % er derfor ikke rigtig.
For det andet taler hun om en afstand på 3 m fra overfladevand. De må være klar over, hvad det betyder, men generelt er det sådan, at hvor der gror meget, er der også vand. Det betyder, at netop i de områder, hvor de naturlige forhold er gode, straffes i sidste instans effektive producenter. Det kan ikke være rigtigt. Sådan fungerer det ikke.
For det tredje overrasker det mig, at en diskussion om GMO'er og plantebeskyttelse blandes sammen her. Jeg synes, at disse diskussioner skal adskilles. Jeg er endda meget tilbageholdende på GMO-området. Det erkender jeg, men jeg synes ikke, at det hører hjemme i denne diskussion.
For det fjerde skal hele politikken vedrørende plantebeskyttelse tage sigte på at tilskynde til gode formål og ikke på ren afstraffelse deraf. Det savner jeg i betænkningen, og jeg vil helhjertet anbefale alle i Parlamentet i hvert fald at stemme for Det Europæiske Folkepartis ændringsforslag, for det betyder, at vi kommer lidt ned på jorden igen og samtidig sammen forsøger at gøre tingene endnu bedre i fremtiden.

Van Brempt (PSE).
Hr. formand, jeg vil være kortfattet, men jeg vil da sige noget til de mennesker, som måske lytter til denne forhandling, hvem ved. Det er overordentlig påfaldende, det er første gang, jeg oplever det, at jeg har hørt så mange medlemmer af PPE-DE-Gruppen i træk alle sammen sige det samme. For dem, der lytter, vil jeg sige, at der bestemt er andre grupper med andre opfattelser her i Parlamentet.
Når dette er sagt, vil jeg ganske kort bringe en række fordomme ud af verden. For der er medlemmer, som meget gerne betegner mig som "lidt verdensfjern, lidt naiv, en, som sidder på sit kontor og udarbejder nogle mærkelige forslag". Det har jeg bestemt ikke gjort, jeg har virkelig kigget, jeg har ladet mig rådgive, og jeg har f.eks. set, at der i en række EU-medlemsstater, som f.eks. i kommissærens hjemland, har fundet en effektiv reduktion sted, som er overordentlig stor. Hvad der kan lade sig gøre i Sverige, kan også lade sig gøre i Nederlandene, Belgien og Storbritannien. Vi kan gøre det, hvis vi vil. Jeg udfordrer alle til kritisk at gennemgå min betænkning. Jeg siger ingen steder, at jeg er imod pesticider. Jeg ved, at de er nødvendige, og at de endda er ønskelige. Men vi kan bruge mindre af dem. Naturligvis skal en reduktion af anvendelsen gå hånd i hånd med en reduktion af risikoen, som i mine øjne også er vigtigere, men fordi der er enighed derom, har jeg ikke fokuseret på det. Jeg har også altid sagt i udvalget, at disse 50 % ikke er et dogme for mig. Måske skal vi sige 30 %, måske 40 % eller måske 60 %, men jeg vil have en målsætning. For vi ved alle sammen, at vi faktisk ikke gør fremskridt, hvis vi ikke opstiller et mål her i Parlamentet. Det bør sikres - det er et af de ændringsforslag, som jeg har stillet på plenarmødet - at bestræbelser, som andre medlemsstater allerede har gjort sig, og de bestræbelser, som er nødvendige, og som er forskellige i de forskellige medlemsstater, også skal tages i betragtning. Jeg beder endnu en gang mine kolleger fra PPE-DE-Gruppen om ikke at se dogmatisk på min betænkning. Det forsøger jeg også selv at gøre.
Jeg har lige en kort bemærkning, hr. formand. Alle har talt for længe, og de har alle sammen sagt det samme, så jeg vil da lige sige noget om afgifterne. Det er her blevet sagt, at afgifterne naturligvis ikke vil sikre, at risiciene reduceres. Det ved jeg også godt, jeg er ikke dum. Der er en hel del samfundsmæssige omkostninger, og jeg spørger Dem: Synes De, det er normalt, at disse samfundsmæssige omkostninger betales af alle eller på en ærlig måde gennem de produkter, som forurener? Det er en af de mange udfordringer.

Formanden.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 11.00.

Formanden.
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A5-0044/2003) af Lannoye for Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerpolitik om forslag til Europa-Parlamentets og Rådets direktiv om begrænsning af markedsføring og anvendelse af nonylphenol, nonylphenolethoxylat og cement (seksogtyvende ændring af Rådets direktiv 76/769/EØF) (KOM(2002) 459 - C5-0382/2002 - 2002/0206 (COD)).
Liikanen
Jeg vil indledningsvis takke medlemmerne for den interesse, de har udvist for dette forslag, og især hr. Lannoye, ordføreren, for det konstruktive arbejde, han har udført.
Der er tale om et vigtigt direktiv, eftersom det vil medføre et forbud mod rensemidlet nonylphenol, der påviseligt udgør en uacceptabel risiko for vandmiljøet. Det er et meget vidtrækkende forslag, fordi det forbyder markedsføring og ni forskellige anvendelsesformer, hvor stoffet vil kunne frigives i vandmiljøet. Direktivforslaget vil derfor tilskynde til markedsføring og anvendelse af mindre farlige alternativer.
Desuden opstilles der i forslaget en streng grænse for krom VI i cement, fordi det har vist sig, at krom VI kan fremkalde invaliderende og allergisk betinget eksem, især hos cementarbejdere. Hvert år indledes der i EU hundreder af nye invaliditetssager, som medfører store udgifter for erhvervssygdomsforsikringssystemerne.
Det foreslåede direktiv vil ikke blot forbedre beskyttelsen af menneskers sundhed og miljøet, det vil også bevare det indre marked, eftersom der vil blive indført harmoniserede regler i EU.
Den forhandlingsprocedure, som nu næsten er afsluttet, har været præget af et nært samarbejde mellem Parlamentet, Rådet og Kommissionen. Jeg finder dette vellykkede samarbejde meget tilfredsstillende, og jeg håber, at det vigtige direktiv nu kan vedtages endeligt. Jeg tilslutter mig derfor de ændringsforslag, hr. Lannoye har stillet med henblik på dette kompromis, så behandlingen af dette vigtige direktiv kan afsluttes under førstebehandlingen.
Lannoye (Verts/ALE)
Hr. formand, vi kommer ikke til at løbe tør for komplimenter i dag. Jeg vil gerne på vegne af alle mine kolleger takke Kommissionen for dens forslag. Det er et fremragende forslag, og arbejdet i Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerpolitik er lettet af, at forhandlingsgrundlaget fra begyndelsen var meget fint.
Jeg gør som kommissæren opmærksom på, at nonylphenoler og nonylphenolethoxylater - jeg vil kalde dem NPE for at lette drøftelsen - er klassificeret som yderst giftige stoffer for havorganismerne, som stoffer, der ophober sig biologisk i havarterne, og hvis endokrine forstyrrelser ligeledes er blevet bevist. Rammedirektivet om vand fra 2000 klassificerer dem som farlige stoffer.
Kommissionens forslag foreslår at sætte en stopper for brugen af disse stoffer på otte specifikke områder, og Miljøudvalget foreslår på det grundlag at udvide anvendelsesområdet til hjælpestofferne i pesticider og til de aktive stoffer og hjælpestofferne i biocider. Det foreslår også at rette grænseværdien for NPE'erne ind efter den, som er foreslået for nonylphenolerne (NP), det vil sige at rette den ind efter en grænseværdi på 0,1 %. Derudover kræver det en ændring af direktivet vedrørende spildevandsslam, hvor det vil indføre en grænseværdi for de samme stoffer, som er indeholdt i spildevandsslam.
Hvad angår cement, kan det, når det indeholder krom VI i ikke-ubetydelige mængder, skabe allergiske reaktioner i tilfælde af kontakt med hænderne. Foranstaltningerne til individuel beskyttelse, det vil sige brug af handsker, er selvfølgelig nødvendige, men man kan konstatere, at de ikke er tilstrækkelige til at undgå reaktioner af denne type. Tilsætning af et reduktionsmiddel, som regel jernsulfat, reducerer krom VI til en ufarlig kemisk form. Miljøudvalget foreslår at udvide tilsætningen af et reduktionsmiddel til alle cementformer, som indeholder mere end to dele krom VI pr. million (ppm) med begrænset undtagelse af tilfælde, hvor cementen anvendes i fuldt automatiserede lukkede kredsløb. Det er et centralt tiltag både for de berørte arbejdere, og her tænker jeg især på bygningsarbejderne, og for de offentlige budgetter, som skal udbetale betydelige erstatningsbeløb til ofrene for allergisk eksem. Jeg gør opmærksom på, at vi har et tal for Tyskland - 36 millioner euro i erstatninger hvert år - som giver os mulighed for at vurdere den økonomiske konsekvens af problematikken. Jeg tilføjer, at krom VI er et kræftfremkaldende og mutagent stof, som mistænkes for at fremkalde kræft i lungerne og i luftvejene ved sin tilstedeværelse i støv.
Miljøudvalget kræver derfor to ting. Først, hvad angår direktivet om beskyttelse af arbejdere imod risici i forbindelse med kemiske stoffer, kræver det et ændringsforslag, som indfører en grænseværdi for støvindhold i luften. Dernæst kræver det, at man planlægger nogle lovinitiativer inden for andre sektorer, som anvender krom VI i forskellige produkter, af samme type som dem, der er vedtaget for skrotkøretøjer og for elektrisk og elektronisk udstyr.
Kommissionens forslag var, som jeg allerede har sagt, meget fint fra begyndelsen, hvilket lettede vores opgave og gav os mulighed for efter drøftelse med Rådets repræsentanter at nå frem til en forståelse før afstemningen i plenarforsamlingen, således at vi kunne nå frem til en aftale ved førstebehandlingen. Afstemningen i Miljøudvalget gav os mulighed for at tage dette skridt, som blev godkendt af de ansvarlige for de forskellige politiske grupper i Miljøudvalget, hvilket jeg takker dem for. Vi er således nået frem til en aftale mellem de tre institutioner, ikke om alt - det er klart, at der stadig er nogle meningsforskelle på en række punkter - men i hvert fald om de vigtigste punkter, før afstemningen i plenarforsamlingen. Hjemme hos mig siger man, at det bedste er det godes fjende. Jeg vurderede for mit eget vedkommende, at det gode tilsyneladende var at nå frem til et resultat, hvor målet hovedsageligt var at fremskynde iværksættelsen af de vedtagne tekster.
Jeg vil derfor gerne officielt og med stor varme takke kommissæren og de ansvarlige fra Kommissionen samt det græske rådsformandskab, som har gjort det muligt for os at nå frem til en global aftale, der vil blive sat til afstemning i morgen. Således kan det, jeg personligt anser for at være det mest betydningsfulde forslag, nemlig det forslag, der sigter mod at udrydde en erhvervssygdom - allergisk eksem forårsaget af krom VI, der findes i cement - som er blandt de mest skadelige og også de dyreste for samfundet, meget hurtigt blive iværksat.
Goodwill (PPE-DE).
Hr. formand, jeg er meget tilfreds med, at de politiske grupper er nået frem til et kompromis om denne betænkning, som reelt består af to betænkninger, der er slået sammen til en.
Jeg beklager, at jeg ved forhandlingernes start måtte udvise en så ufleksibel holdning, men må med tilfredshed konstatere, at da De Grønne for én gangs skyld begyndte at forholde sig mere konstruktivt, var vi også i stand til at udvise en vis fleksibilitet. Hvis Rådet accepterer dette kompromis, vil de foranstaltninger, betænkningen indeholder, straks kunne gennemføres.
Vi er nået til enighed i tre vigtige spørgsmål, for det førte angående cement. Ingen betvivler det faktum, at hexavalent krom forårsager dermatitis, men vi må selvfølgelig ikke glemme, at kun 50 % af alle dermatitistilfælde er forbundet med denne særlige årsag. Som ordføreren sagde, modvirker tilsætning af ferrosulfat dette problem.
Ifølge Kommissionens oprindelige forslag skulle vi kun begrænse dosering i cement til manuelle aktiviteter. Men hele Parlamentet var enig om, at det var meget vanskeligt at definere, idet der selv i forbindelse med opførelsen af en stor motorvejsbro eller støbning af et stort gulv indgår en vis mængde manuelt arbejde i forbindelse med sprøjtepudsning og finpudsning.
Det kompromis, vi kom frem til, var at undtage anvendelsen i lukkede industrianlæg, f.eks. fremstilling af betonblokke, betonoverliggere og andre produkter af denne art.
Det andet spørgsmål vedrørende cement var de risici, der er forbundet med langvarig kontakt. Ordføreren har nævnt krom VI's kræftfremkaldende og mutagene virkninger, men ingen hævder realistisk set, at krom VI-niveauet i cement udgør en risiko. Men vi må behandle denne problemstilling uden at skabe unødige bekymringer, som kan skabe usikkerhed hos arbejdstagerne i denne sektor og i særdeleshed skabe nervøsitet inden for forsikringsbranchen. Det er vigtigt, at vi opstiller grænseværdier, og at vi gør det på en fornuftig måde, selv om vi allerede har grænseværdier i Det Forende Kongerige.
Angående nonylphenol er det vandforurenende, og selv om mange medlemmer af udvalget forsøgte at tale om sundhedsrisici og bringe andre faktorer ind i billedet, bør vi koncentrere os om den foreliggende sag, der går ud på at sikre, at nonylphenol ikke når vandløb og forbydes i anvendelser, hvor der ikke er noget alternativ.
Vi må gøre undtagelser, og problemet i forbindelse med anvendelsen af nonylphenolethoxylat som hjælpestof i pesticider er blevet drøftet. Kompromiset går ud på fortsat at tillade anvendelsen i de eksisterende pesticider, indtil deres godkendelsesperiode udløber. Undtagelsesvis tillades anvendelsen i sæddræbende midler i kondomproduktionen, hvor der ikke findes et alternativ.
Jeg er glad for, at vi er nået til enighed og har undgået en andenbehandling og en eventuel forligsfase.
Bowe (PSE).
Hr. formand, jeg hilser på PSE-Gruppens vegne denne betænkning velkommen og glæder mig over det arbejde, som især ordføreren og alle de andre involverede har udført for at nå til enighed under førstebehandlingen og således fremskynde forlagets gennemførelse.
For det første har vi angående cement gjort betydelige fremskridt. Problemet er blevet anerkendt og identificeret i hele Europa. Cement er en væsentlig årsag til eksem hos alle arbejdstagere, der varetager opgaver, der indebærer regelmæssig anvendelse af cement. Forskellige forsøg og forskellige anlægsprojekter gennemført med anvendelse af cement, der er forbedret med ferrosulfat, har vist, at en fornuftig anvendelse af cement giver en betragtelig reduktion af antallet af eksemtilfælde inden for denne sektor. Hvis det blev obligatorisk, ville det indebære betydelige forbedringer for mange arbejdstagere i hele Europa. Selv om vi måtte indgå nogle kompromiser for at nå til enighed under førstebehandlingen, er vi nået frem til et fornuftigt kompromis, idet vi dog fortsat bør undersøge de problemer, der er forbundet med anvendelsen af cement i lukkede systemer. I virkeligheden tror jeg ikke, jeg nogensinde selv har set et lukket anlæg på en fabrik noget sted, hvor cementen ikke siver, klemmes eller sprøjter ud et eller andet sted i systemet og kommer i kontakt med arbejderne ret regelmæssigt. Vi bør fortsat beskæftige os med dette spørgsmål.
Hvad angår nonylphenolethoxylat, har vi også her gjort betydelige fremskridt - fremskridt, som jeg beklager ikke kan resultere i en øjeblikkelig gennemførelse af fuldstændige kontrolforanstaltninger på området. Men det kompromis, vi har indgået, er rimeligt. For det første er det kun i de tilfælde, hvor anvendelsen virkelig er uundgåelig, f.eks. i sæddræbende midler, at vi har givet tilladelse til fortsat anvendelse, og vi er stadig opsatte på at finde passende og anvendelige alternativer, og for det andet har vi i de tilfælde, hvor vi har besluttet at stoppe anvendelsen af disse stoffer, f.eks. som hjælpestoffer i pesticider, fastsat en rimelig udfasningsperiode og givet sektoren rimelige muligheder for at forelægge nye, passende og effektive formuleringer uden anvendelse af nonylphenolethoxylat, hvilket også er et rimeligt kompromis. Alt i alt kan vi anbefale Parlamentet at stemme for denne betænkning i morgen formiddag og anse den for et godt stykke arbejde, lykønske ordføreren og glæde os til en snarlig gennemførelse af dette forslag og betydelige besparelser i udgifterne til og erstatningerne for erhvervsskader forårsaget af cement og givetvis sundhedsskader forårsaget af nonylphenolethoxylat.
Ribeiro e Castro (UEN).
Hr. formand, hr. kommissær, kære kolleger, dette forslag til direktiv rummer ambitiøse mål om at beskytte sundhed og miljø. Vi har ikke vanskeligt ved at støtte forslaget og ordføreren i, at der bør udvises forsigtighed i forhold til nonylphenol og nonylphenolethoxylat, hvis farlighed er anerkendt og kun lader sig imødegå som foreslået i direktivet.
Vi har imidlertid alvorlige forbehold med hensyn til direktivets nødvendighed og relevans, hvad angår cement, og det af flere årsager. For det første fordi vi mener, at det er teknisk forkert og politisk besynderligt, at man i samme lovgivningstekst behandler ubestrideligt farlige produkter sammen med cement. For det andet er det vores klare opfattelse, at direktiv 2001/60/EØF om mærkning ikke har virket længe nok til, at vi kan drage sikre konklusioner om, hvorvidt det har medvirket til at nedbringe eller fjerne de mest foruroligende tilfælde på dette område. For det tredje tillader de oplysninger, som vi råder over, os ikke med den samme tilsyneladende vished som visse kolleger at foretage en egentlig, grundig risikovurdering af krom VI, der som bekendt stadig er genstand for uenighed blandt eksperterne.
Hvis disse begrænsninger endelig vedtages, mener vi ikke, at der bør indføres undtagelser, der stiller fremstilling og forhandling af uemballeret cement bedre end emballeret. Vi er derfor særlig imod ændringsforslag 31, 32, 33, 34 og 43, hvorfor vi desværre vil blive nødt til at stemme imod, hvis de vedtages.

Formanden.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 11.00.

Formanden.
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A5-0064/2003) af Nisticò for Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerpolitik om Forligsudvalgets fælles udkast til Europa-Parlamentets og Rådets direktiv om treogtyvende ændring af Rådets direktiv 76/769/EØF om begrænsning af markedsføring og anvendelse af visse farlige stoffer og præparater (stoffer, der er klassificeret som kræftfremkaldende, mutagene eller reproduktionstoksiske) (PE-CONS 3606/2003 - C5-0016/2003 - 2001/0110(COD)).
Liikanen
Hr. formand, jeg takker medlemmerne for den interesse, de har udvist for forslaget, og især hr. Nisticò, ordføreren, for det konstruktive arbejde, han har udført.
Dette direktiv er vigtigt, fordi det vil betyde et forbud mod stoffer, der er identificeret og klassificeret som kræftfremkaldende, mutagene eller reproduktionstoksiske, de såkaldte CNR-stoffer. Det er et vidtrækkende forslag, idet det forbyder salg til offentligheden af disse stoffer og alle blandinger, hvori de indgår. Direktivet vil derfor fremme markedsføring og anvendelse af mindre farlige alternativer.
Desuden vil det foreslåede direktiv ikke blot forbedre beskyttelsen af forbrugernes helbred, det vil også bevare det indre marked, eftersom der vil blive indført harmoniserede regler i EU.
Argumenterne for at fremme en udvidelse af forbuddet til produkter markedsført til forbrugerne er forståelige. Det kræver ikke desto mindre en undersøgelse af de videnskabelige beviser, frigivelsesfaktorerne og eksponeringssituationerne. Kommissionen vil tage Parlamentets bekymringer alvorligt og foretage en grundig undersøgelse af de potentielt problematiske produkter, som kan udgøre en uacceptabel risiko for sundheden og miljøet. Jeg er glad for, at proceduren for risikoevaluering er fastlagt klart i den nye betragtning 3.
Følgelig accepterer Kommissionen den nye betragtning 3, og jeg håber, at dette direktiv nu kan vedtages endeligt.
Lisi (PPE-DE)
Hr. formand, jeg er ufortjent stedfortræder for ordføreren, hr. Nisticò, som ikke kan være til stede, og jeg kan forsikre kommissæren for, at jeg vil viderebringe hans tak og lykønskninger til hr. Nisticò. Til parlamentsmedlemmernes information vil jeg således give en meget kort beskrivelse af det forslag, vi skal stemme om i morgen, og som - hvilket kommissæren allerede var inde på - udgør det kompromis, som Europa-Parlamentets delegation til Forligsudvalget støttede og godkendte, og som den anbefaler Parlamentet at stemme for i morgen.
Som kommissæren sagde, drejer det sig om en ændring, den 23. ændring af direktiv 76/769 om begrænsning af markedsføring og anvendelse af visse farlige stoffer og præparater, det vil sige stoffer, der er klassificeret som kræftfremkaldende, mutagene eller reproduktionstoksiske. Forslaget er baseret på traktatens artikel 95 og har to hovedformål, nemlig dels at beskytte det indre marked ved at indføre harmoniserede bestemmelser for markedsføring og anvendelse af førnævnte stoffer og dels at opnå et højt beskyttelsesniveau for folkesundhedens og miljøets vedkommende.
Det skal understreges, at vi navnlig taler om 25 stoffer, hvoraf de 14 er klassificeret som kræftfremkaldende i kategori 2, f.eks. visse koboltsalte, kadmium, benzopyren, azofarvestoffer osv. Tre af disse stoffer er klassificeret som mutagene, og otte af dem er klassificeret som reproduktionstoksiske. Det er f.eks. blevet påvist, at kobolt virker kræftfremkaldende på forsøgsdyr og mennesker, og at det navnlig forårsager lungekræft og kræft i hjertemuskelvævet. Foruden lungekræft kan kadmiumpulver desuden forårsage testikelkræft. Som disse korte eksempler viser, er der således tale om meget farlige stoffer.
I løbet af det halvandet år og disse to års arbejde vedtog Parlamentet i februar 2002 ved førstebehandling to ændringsforslag, som Rådet delvist godkendte i juni 2002, da det fastlagde sin fælles holdning. Ved andenbehandlingen i 2002 vedtog Parlamentet et ændringsforslag om betragtningerne. Vi er nu nået til den sidste fase af dette forlig og denne trilog, og sådan som det allerede er blevet sagt, drejede det spørgsmål, der endnu ikke var blevet løst, sig ikke om stofferne, men om de produkter, der eventuelt indeholder disse stoffer. Aftalen om det eneste punkt, der blev drøftet i Forligsudvalget, går ud på, at Kommissionen snarest muligt skal stille et lovgivningsforslag med henblik på at forbyde anvendelsen af produkter - denne gang er det produkter, der er tale om - som indeholder stoffer, der er klassificeret som kræftfremkaldende, mutagene eller reproduktionstoksiske, når - og det er noget, som ordføreren lægger stor vægt på - det er videnskabeligt bevist, at disse stoffer frigives fra sådanne produkter, så offentligheden reelt bliver udsat for førnævnte risici. Derfor betragter delegationen det opnåede resultat som tilfredsstillende for Parlamentet og anbefaler Parlamentet at vedtage det.

Ferreira (PSE).
Hr. formand, hr. kommissær, mine damer og herrer repræsentanter for Rådet, kære kolleger, vi er nu henvist til at udtale os om Nisticò-betænkningen, som er en betydningsfuld betænkning, eftersom den, som det netop er blevet sagt, sigter mod at forbyde markedsføringen af stoffer, som for nylig er blevet klassificeret som kræftfremkaldende, mutagene eller reproduktionstoksiske, og som udgør den 23. ændring af direktivet, skal det understreges. Vi må selvfølgelig glæde os over EU's beslutning i dette spørgsmål og over, at emnet regelmæssigt bliver bragt på bane i takt med udviklingen af den viden, vi har. De eksempler, hr. Lisi nævnte, viser tydeligt nødvendigheden af at forbyde disse farlige stoffer.
Rådet har imidlertid ikke under forligsproceduren ønsket at tage forslaget om at udvide tekstens område til produkter i betragtning for ifølge Rådet at undgå en alt for kompleks lovgivning med risiko for at gøre den uigennemførlig. Det er rigtigt nok, at argumentet med disse stoffers tilstedeværelse i 30.000 produkter og vanskeligheden ved at foretage undersøgelser af en sådan mængde produkter er logisk. Men kunne man ikke allerede på nuværende tidspunkt kræve, at denne undersøgelse fandt sted for nye produkter, som blev markedsført, og som indeholdt de omhandlede stoffer?
Kommissionen har i andre henseender forpligtet sig til som følge af den aftale, der blev indgået mellem Parlamentet og Rådet, at fremlægge et lovforslag, som sigter mod at forbyde anvendelsen af produkter, som indeholder kræftfremkaldende, mutagene eller reproduktionstoksiske stoffer, når der er videnskabeligt belæg for, at den almene offentligheds eksponering for disse stoffer medfører nogle risici. Det er ønskeligt, at dette forslag, som går i den ønskede retning, konkretiseres hurtigst muligt.
Hvad angår arbejdsmetoden, vil jeg gerne minde om, at mens denne betænkning omhandler den 23. ændring af direktivet, som sigter mod at forbyde markedsføringen af kræftfremkaldende, mutagene eller reproduktionstoksiske stoffer, er Miljøudvalget allerede i gang med at behandle den 25. ændring af direktivet. Den 25. ændring omhandler naturligvis andre stoffer og præparater, men ville det ikke være bedre at koordinere vedtagelsen af de forskellige forslag, især når de omhandler produkter, som er farlige for mennesker og for miljøet? Kræftfremkaldende, mutagene eller reproduktionstoksiske stoffer, kemiske produkter og pesticider skal behandles ud fra samme synsvinkel, nemlig sikkerhed og risici for mennesker og miljø.
Der er også et spørgsmål, som det fremover er vigtigt at tage mere hensyn til, nemlig risikoen og bevisbyrden. Den virksomhed, som markedsfører et produkt, skal forsikre forbrugerne om produktets uskadelighed. Det er ikke forbrugernes opgave at bevise, at produktet er farligt. Produktet skal ikke forbydes efter, at det er blevet markedsført, og fordi produktet konkret har vist sig at være skadeligt, men derimod før det markedsføres.
Schörling (Verts/ALE).
Hr. formand, hr. Nisticò er ikke til stede, men vi skal behandle den 23. ændring af direktivet om begrænsning af markedsføring og anvendelse af farlige stoffer og præparater, der er klassificeret som kræftfremkaldende, mutagene eller reproduktionstoksiske.
Naturligvis støtter jeg og min gruppe, at der nu tilføjes yderligere 25 farlige stoffer til forbudslisten. Selv er jeg også ordfører for den 25. ændring af direktivet, hvor yderligere et antal stoffer bliver tilføjet. Det er slet ikke det, der er kontroversielt i denne henstilling, min kritik er mere rettet mod det, der ikke er indeholdt, og manglerne i den nuværende lovgivning. Betegnelsen stoffer og præparater dækker slet ikke anvendelsen af kræftfremkaldende, mutagene eller reproduktionstoksiske stoffer i forbrugerprodukter, det vil sige i de produkter, som vi forbrugere i første omgang kommer i kontakt med, og gennem hvilke vi udsættes for disse farlige stoffer, f.eks. når vi køber legetøj, tekstiler, nyt gulv osv. Direktivet dækker dermed ikke den primære kilde til det, vi udsættes for, kræftfremkaldende og farlige stoffer.
Under førstebehandlingen bad Europa-Parlamentet Kommissionen om at udvide direktivet til også at omfatte salg af forbrugerprodukter, og vi bad om et forslag i 2002. I den fælles holdning siger Rådet, at der er behov for en fuldstændig risikovurdering, således at der kan indføres restriktioner for produkter. Desuden kommer det fantastiske argument fra Rådet, at dette virkelig bliver svært, da der er tale om så mange produkter. Det er jo netop derfor, der er brug for et direktiv, nemlig så mennesker ikke fortsat bliver udsat for kræftfremkaldende stoffer gennem forbrugerprodukter.
Det forlig, vi nu skal tage stilling til, og det, som er hr. Nisticòs henstilling, er et kompromis, som efter min mening er helt i strid med den nye kemikaliepolitik, vi har anlagt, og hvor det foreslås, at kræftfremkaldende, mutagene eller reproduktionstoksiske stoffer ikke tillades i produkter, hvis de ikke har vist sig at være sikre, det vil sige, at der er tale om såkaldt omvendt bevisbyrde. Det, vi nu har opnået, er ingen omvendt bevisbyrde og kun restriktioner, hvis det ved en risikovurdering kan påvises, at der er en risiko, altså lige præcis den politik, som alle institutioner har erkendt ikke fungerer, når det handler om at beskytte menneskers sundhed. Desværre varer det en del år, før kemikaliepolitikken træder i kraft. Vi havde brug for omgående foranstaltninger for kræftfremkaldende, mutagene eller reproduktionstoksiske stoffer i forbrugerprodukter for at kunne beskytte menneskers sundhed. Derfor stemmer De Grønne ikke for henstillingen.
Bowe (PSE).
Hr. formand, jeg hilser denne betænkning og nogle af de andre betænkninger, vi har set gå igennem Parlamentet i de seneste måneder, velkomne. Jeg hilser nemlig den betænkning, som fru Schörling har udarbejdet, og som vi skal stemme om på plenarmødet i Strasbourg om et par uger, velkommen. Vi får gjort et solidt stykke arbejde, udført et omfattende informationsarbejde og skabt præcedens på vigtige områder, samtidig med at vi bevæger os i retning af udformningen og iværksættelsen af den nye kemikaliepolitik, som Kommissionen forventes at forelægge i nærmeste fremtid.
Vi bliver alle mere og mere bevidste om, at de nuværende analyser af kemiske stoffer og de kemiske stoffer, der findes på markedet, ganske enkelt ikke er gode nok. For mange af disse stoffer gælder det, at vi ganske enkelt ikke ved, hvor farlige eller hvor sikre de er. Vi har brug for et nyt system. Vi glæder os over, at der kommer et nyt system, og i det gamles, om jeg så må sige, sidste timer, må jeg indrømme, at jeg husker flere ændringsforslag til det oprindelige direktiv, end jeg måtte ønske, selv om jeg ikke har været her længe nok til at huske det oprindelige direktiv, og jeg har altid ment, at vi ikke var tilstrækkeligt konsekvente i vores tilgang. Jeg kan tilslutte mig flere af fru Schörlings bemærkninger. Vi har behov for en ny kemikaliepolitik. Vi venter på en ny kemikaliepolitik og spørger derfor Kommissionen: Hvor er den?
Formanden.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 11.00.

Formanden.
Næste punkt på dagsordenen er mundtlig forespørgsel (B5-0086/2003) af Stevenson for Fiskeriudvalget til Kommissionen om problemer i forbindelse med gennemførelse af forordning (EF) 2561/2001 om fremme af omstillingen af de fartøjer og fiskere, der indtil 1999 var afhængige af fiskeriaftalen med Marokko.

Stevenson (PPE-DE).
Hr. formand, efter at EU afstod fra at forny fiskeriaftalen med Kongeriget Marokko, har det vist sig, at det vil få omfattende socioøkonomiske følger inden for EU. Den tidligere aftale med Marokko udløb i november 1999. På daværende tidspunkt havde det været den største internationale aftale mellem Fællesskabet og et tredjeland. Mange EU-fartøjer og job afhang af den, især i Spanien, men også i Portugal. Eftersom der ikke blev indgået en ny aftale, var et betragteligt antal fællesskabsfartøjer fra Galicien, Andalusien og Portugal, som fungerede inden for denne ramme, nødsaget til at indstille deres fiskeriaktivitet. I erkendelse af, at den manglende indgåelse af en ny aftale forårsagede en række problemer, vedtog EU at afsætte over 190 millioner euro til fremme af omstillingen af fiskerfartøjer, der havde fisket i marokkanske farvande. 94,6 % af dette beløb blev tildelt Spanien, og den resterende del Portugal.
Men efter Prestige-katastrofen i november sidste år, hvor Galiciens kyster blev dækket af lag af sort olie, begyndte vi at lede efter penge til nødhjælp for at afhjælpe de katastrofale følger for fiskerisamfundene i denne region. Vi opdagede, at 30 millioner euro af de penge, der var afsat til det marokkanske problem, fortsat ikke var brugt. Europa-Parlamentet vedtog derfor under mødeperioden i december 2002, at vi øjeblikkeligt skulle omfordele disse bevillinger til bistand i forbindelse med Prestige-katastrofen i Galicien.
Ikke desto mindre rejste det faktum, at Marokko-bevillingerne havde været underudnyttede, flere vigtige spørgsmål. På et møde i Fiskeriudvalget i februar 2003 redegjorde repræsentanter for sektoren og for den andalusiske regionalregering for problemerne i forbindelse med forordningens gennemførelse. Det stod hurtigt klart, at de ansøgningskriterier, der var fastsat for fiskerne, var alt for komplicerede og havde vist sig at være så ufleksible, at meget få fiskere reelt havde fået tildelt nogen af disse penge.
Fiskerierhvervets repræsentanter fortalte udvalget, at potentielle støttemodtagere ikke får del i kompensationsforanstaltningerne som følge af uforholdsmæssigt strenge kommissionsfrister og -regler. F.eks. ydes der kun offentlig støtte til fiskere, der har forpligtet sig til at skrotte fartøjer, ændre fartøjets aktivitet eller overføre fartøjet til et tredjeland gennem joint venture-aftaler. I særdeleshed kan de ansatte, der har mistet deres job, kun ansøge om den individuelle præmie på 12.000 euro, hvis ejeren beslutter at overføre eller skrotte fartøjet. Det betyder, at mange fiskere i regionen, der har lidt under, at Marokko-aftalen ikke er blevet fornyet, fortsat ikke har modtaget nogen form for finansiel bistand.
Det er næppe nødvendigt at erindre Parlamentets medlemmer om, at Parlamentet for to uger siden under mødeperioden i Strasbourg i marts 2003 med et overvældende flertal på 507 stemmer for og 6 stemmer imod vedtog en beslutning med forslag om udbetaling af 150 millioner euro som kompensation til fiskere ramt af de drastiske foranstaltninger til beskyttelse af torskebestanden, der er indført i Det Irske Hav og Nordsøen. Jeg ved, at vi stadig ligger i forhandlinger med Kommissionen og Rådet om, hvor denne nødhjælp skal hentes fra, men jeg har tillid til, at vi ganske enkelt ikke vil gøre de samme fejl som i forbindelse med Marokko-bevillingerne. Vi må fremover skabe sikkerhed for, at vi, når der er behov for hurtig bistand til fiskerisektoren, yder denne bistand hurtigt og til de rigtige målgrupper. Vi må sikre, at der er så få formalia og så lidt bureaukrati som muligt.
Jeg er netop i eftermiddag kommet tilbage fra Galicien, hvor jeg deltog i møder og besøg sammen med medlemmer af Udvalget om Regionalpolitik, Transport og Turisme for selv at være vidne til oprydningsarbejdet i kølvandet på Prestige-katastrofen. Vi fornemmede kun alt for klart den desperation, der præger de fiskersamfund, der uforskyldt er blevet tvunget til at lade deres både ligge stille siden november sidste år. Selv om Parlamentet i december sidste år vedtog at omfordele 30 millioner euro, er ingen af disse midler blevet frigivet endnu. Hvorfor ikke? Hvem tager sig af detaljerne i forbindelse med denne hjælpepakke? Hvor er problemet? Lad os springe formalia over og få gang i den bistand! Lad os tage ved lære af Marokko-aftalen og gøre tingene rigtigt for fremtiden.
Fischler
Hr. formand, kære parlamentsmedlemmer, mine damer og herrer, i januar i år besøgte mine tjenestegrene sammen med de spanske myndigheder de berørte områder i Spanien, som står til diskussion her, og konstaterede følgende: De fastsatte midler er brugt tilfredsstillende til endelig oplægning af skibe, til modernisering af fartøjerne og til oprettelse af joint ventures.
Det forholder sig imidlertid anderledes med udnyttelsen af midlerne ved de sociale foranstaltninger. Her er der problemer. Fiskerne bruger ikke de fastsatte midler til sociale foranstaltninger i fuldt omfang, fordi de ikke kan klare visse betingelser i vores forordning. En fisker, som på grund af den manglende fornyelse af fiskeriaftalen med Marokko har mistet deres arbejde, får nemlig kun en udligningsbetaling, hvis deres arbejdsgiver lader sit skib ophugge, eller hvis han opretter et blandet selskab. Men hvis skibet fortsat fisker med f.eks. en privat licens i andre tredjelandes farvande - eller i Fællesskabets farvande - er der ikke noget krav om en udligningsbetaling. Det er i sig selv også logisk, fordi sådanne skibe fortsat er aktive i fiskerisektoren, og derfor kan man også gå ud fra, at mandskabet fortsat bliver beskæftiget.
Nu har vi aftalt med de spanske myndigheder, at de formidler informationer til Kommissionen om, hvor og af hvilke grunde der er opstået sociale problemer ved ikke-ophuggede skibe, for hvilke der ikke kan kræves nogen strukturmidler. Jeg kan derfor sige til Dem, mine damer og herrer, hvad angår punkt 1 og 2 i Deres beslutningsforslag, at vi omgående vil træffe en afgørelse, så snart vi har modtaget alle nødvendige data fra den spanske regering og har haft lejlighed til at kontrollere dem. Punkt 3 i Deres beslutning hænger naturligt sammen med det. Hvis Kommissionen kommer frem til den konklusion, at der skal træffes en positiv afgørelse, vil vi naturligvis også ændre betingelserne for den proportionale tilbagebetaling således, at fiskerne sikres ligebehandling.

Varela Suanzes-Carpegna (PPE-DE).
Hr. formand, jeg vil gerne takke kommissæren og hr. Stevenson for den solidaritet, han har udvist over for Galicien som formand for Fiskeriudvalget. Mine damer og herrer, skønt der ikke er mange medlemmer til stede i mødesalen på dette tidspunkt af aftenen, vil jeg gerne understrege, at fornyelsen af aftalen med Marokko var et af Fiskeriudvalgets vigtigste mål.
Da aftalen ikke blev indgået, gjorde vi os stor umage for at sørge for, at det budget, der var blevet øremærket til aftalen, i stedet gik til de berørte fiskere. Efter nogle meget vanskelige politiske og budgetmæssige forhandlinger lykkedes det os at sikre disse penge. Den praktiske gennemførelse af de godkendte bestemmelser viste os, at der var et behov for at forbedre dem. Vi ønskede ikke, at en eneste potentiel støttemodtager skulle berøves en eneste euro. Vi arbejdede meget målrettet for at rette op på situationen.
Det er formålet med den beslutning, vi skal stemme om i morgen på vegne af Fiskeriudvalget. Det forslag, vi stillede, er blevet forbedret af De Europæiske Socialdemokraters Gruppe. Man nåede hurtigt til enighed, og jeg synes, at vi alle skal lykønske os selv med det. Jeg synes, at Kommissionen skal acceptere de forslag, vi stemmer om i morgen, i deres helhed. De vil ændre forordning (EF) 2561/2001 og skaffe bedre social sikring. Det er det, som både vi og Kommissionen ønsker, og jeg synes, at det skal nås.

Miguélez Ramos (PSE).
Hr. formand, den 15. november 2001 var jeg ordfører for betænkningen om forordning (EF) 2561/2001 om omstillingen af de fartøjer og fiskere, der var afhængige af fiskeriaftalen med Marokko. Ved den lejlighed var Parlamentet enig i en række ændringsforslag, der meget ligner dem, vi sidder med i dag. Formålet med dem var at gøre forordningen mere fleksibel og at omstille denne særlige EF-flåde. Kommissæren ved sikkert, at flåden har basis i Andalusien, De Kanariske Øer, Galicien og Portugal. Fiskerne blev ladt tilbage uden deres traditionelle fiskepladser.
Rådet vedtog denne forordning og accepterede i begrænset omfang nogle af Parlamentets ændringsforslag. Efter nogen tid blev svaghederne ved den vedtagne tekst tydelige. Som vi havde forventet, viste den sig at være for usmidig. Den lod ikke en betydelig del af den berørte sektor få adgang til omstillingsstøtte.
Fiskeriudvalget har besøgt Galicien og Andalusien i de seneste to år. Det noterede sig, at den manglende fornyelse af aftalen i alvorlig grad berørte 400 både, 4.300 fiskere og hele regioner i Galicien og Andalusien. Mange tilknyttede brancher gik i realiteten i stå. I december 2002 blev der bevilget 30 millioner euro til dem, der var berørt af Prestige-katastrofen. Bevillingen af disse midler gjorde det klart, at det ikke var muligt at bruge dem, og at forordningen var utilstrækkelig.
I beslutningsforslaget fra Fiskeriudvalget opfordres Kommissionen med rette til at fremsætte et ændringsforslag for at forbedre forordningen og gøre den tilstrækkeligt fleksibel. Vi opfordrer Kommissionen til hurtigst muligt at udarbejde et forslag til ændring af den aktuelle forordning. Det er nødvendigt for at løse de aktuelle problemer med at anvende forordningen for fiskerne. Støtten må først og fremmest ikke være kædet sammen med fartøjsejernes beslutninger.
For nogle få uger siden fortalte Kommissionen os, at den ikke kunne fremsætte ændringsforslag til forordningen, fordi de spanske myndigheder ikke havde indsendt de nødvendige oplysninger til Kommissionen. Da hun mødtes med Fiskeriudvalget, fortalte generaldirektøren for fiskeri i den andalusiske regionsregering os, at de spanske myndigheder ikke havde indsendt de nødvendige oplysninger om andelen af fiskere fra regionen, der ikke havde modtaget støtte i forbudsperioden på seks måneder, til regionsregeringen. Derfor vidste myndighederne i Andalusien ikke præcist, hvor mange fiskere, der havde ret til støtte. Som en følge heraf måtte de oprette seks kontorer i de hårdest ramte havne for at informere om støtten. Det betød, at der skulle ansættes 12 personer - en investering på 721.000 euro ud af deres egne midler - og oprettes en gratis telefontjeneste. Hr. kommissær, alene i Andalusien har der været 800 besøg på kontorerne samt 1.500 forespørgsler fra fiskere.
Vi beder ikke om flere penge. Vi beder om en bedre regulering, så de tildelte beløb kan anvendes effektivt til de tiltænkte formål.
Queiró (UEN).
Hr. formand, det er altid med indignation og smerte, at jeg tager ordet om den dødsdom, der er afsagt om et erhverv, fiskeriet, der har været og stadig burde være økonomisk relevant for mit land. Fiskeriaftalen med Marokko udløb den 30. november 1999. Portugal er et af Marokkos nabolande, det har et indlysende maritimt kald, og en betydelig del af dets fiskerflåde var direkte beskæftiget med det fiskeri, som denne aftale gav adgang til.
De portugisiske og spanske fiskere er blevet ramt hårdt af, at aftalen ikke blev fornyet, fordi de i mange tilfælde ikke har kunnet fiske, altså ikke har kunnet arbejde. Jeg skal ikke gentage den politiske bedømmelse, som vi dengang foretog af den fiasko, som kommissær Franz Fischler havde ansvaret for, han, der her i dag fuldstændig har ignoreret de portugisiske fiskere. I stedet vil jeg gerne erindre om den passivitet og manglende omhu, der dengang blev udvist, og som har fået følgeskab af ubrugeligt udformede støtteforanstaltninger til de berørte redere og fiskere.
De er blevet nægtet retten til at fiske og til at arbejde, og når de har skullet have kompensation via støtteforanstaltninger til omlægning af flåderne og til individuelle præmier, har de stødt panden imod en ikke særlig fleksibel eller velegnet fællesskabslovgivning, der skaber næsten uløselige problemer, når den skal føres ud i livet. Det er sørgeligt, at der udarbejdes lovgivning til at løse sådanne situationer, og at den så i stedet kommer til at gøre de berørte fiskeres tilværelse endnu mere besværlig.
Den manglende fleksibilitet i forordningen fra 2001 og de forskellige administrative vanskeligheder i de gældende gennemførelsesfrister har forhindret og eller vil kunne umuliggøre fiskernes adgang til de særlige støtteordninger, der er besluttet, særlig de socioøkonomiske foranstaltninger, hvis tildeling er gjort afhængig af betingelser, som modtagerne ikke kan opfylde.
Det må Kommissionen derfor rette op på og hurtigst muligt udforme et forslag til ændring af forordningen, der kan løse de gennemførelsesproblemer, der er opstået, især i form af ændrede betingelser for tildeling af den præmie, som fiskerne skal have. At lade tildeling af den individuelle præmie på 12.000 euro til nogen, der ikke er reder, men kun ansat, være betinget af ophugning af fartøj er det samme som at give med den ene hånd og tage med den anden. Jeg slutter, hr. formand og hr. kommissær, i håbet om, at der rettes op på denne situation, og at Kommissionen hurtigt fremlægger sit forslag om effektivt at råde bod på de uretfærdigheder, som er skabt efter ophøret af fiskeriaftalen mellem Fællesskabet og Marokko.

Cunha (PPE-DE).
Hr. formand, hr. kommissær, nu kan vi godt foretage en vis evaluering af disse foranstaltninger, og der er to ting, som jeg finder særlig relevante. Den første, der nok er den vigtigste - og som flere kolleger har nævnt - er de overdrevent strenge betingelser for tildeling af støtten på 12.000 euro til besætningerne. Som bekendt kræves det, for at de kan modtage dette beløb, at de fartøjer, som de arbejdede på, er blevet hugget op eller er indgået i blandede selskaber. Kommissæren har så sagt, at Kommissionen gik ud fra den forudsætning, at hvis disse fartøjer ikke er blevet hugget op eller er overgået til blandede selskaber, er det, fordi de fisker et andet sted, og besætningerne er i arbejde. Det er imidlertid en forkert forudsætning, for i visse tilfælde er der redere, som det faktisk er lykkedes for at få bådene til at fiske i andre fiskefarvande, men hvor de kun kan opnå en delvis rentabilitet eller et delvist alternativ i forhold til det, som de havde før i Marokko-fiskeriet. I andre tilfælde afventer rederne selv et fremtidigt alternativ. Så længe de afventer, eller så længe de kun har delvise alternativer, er besætningerne eller fiskerne på de fartøjer, der var i Marokko, arbejdsløse, uvirksomme. Det er derfor, at det haster med at genoverveje denne situation, så besætningerne, der jo er uden skyld, ikke ofres.
Det andet punkt, der behandles for strengt, er det forhold, at der, da fiskeriaftalen med Marokko ophørte, var redere, som var ved at få bygget fartøjer til at fiske i marokkansk farvand. Eftersom aftalen ophørte, måtte disse redere ændre på fartøjerne og udstyre dem til fiskeri i andre fiskefarvande. En sådan ændring medførte forøgede udgifter, som rederne måtte betale. Jeg mener, at det ville være rimeligt, at denne forordning eller i en anden kunne muliggøre medfinansiering fra Fællesskabets side af disse forøgede udgifter for rederne.
Jeg slutter med ligesom andre kolleger at sige, at der virkelig må findes en løsning på disse spørgsmål. Det vil ikke koste flere penge, for det, der fordres for en sådan løsning, er blot den nødvendige fleksibilitet.

Casaca (PSE).
Hr. formand, hr. kommissær, lad mig først takke Fiskeriudvalget og særlig dets formand, vores kære kollega Struan Stevenson, for denne relevante debat, da det jo er en debat om et spørgsmål, som Budgetkontroludvalget har udpeget - som kommissæren er ganske klar over - som den vigtigste problematik, nemlig problematikken om den utilstrækkelige gennemførelse af budgettet, der i 2001 kom op på over 15 milliarder euro. Jeg kan fortælle, at jeg, inden jeg kom hen til denne debat, konsulterede de seneste gennemførelsesdata for denne budgetpost, som Kommissionen regelmæssigt stiller til vores rådighed, og at jeg kunne konstatere, at der ud over forskuddene stadig ikke er registreret nogen acontoudbetalinger. Og dét efter, at programmet har løbet i mere end et år! Jeg mener, at dette mere end noget til overmål viser, hvor vanskeligt det har ved at komme i gang. Som vores kolleger så aldeles udmærket har redegjort for, navnlig fru Miguélez Ramos, er det ikke, fordi der ikke er behov for, at dette program bliver gennemført. Behovet findes, men sagen er, at forordningens udformning ikke er ordentlig afpasset, fordi det har for tung en struktur, der ikke er udformet med henblik på virkelighedens forhold.
Jeg vil derfor gerne appellere til kommissæren om at tage behørigt hensyn til det, som medlemmerne har sagt, og som jeg mener er af allerstørste relevans. Det ville være trist for os alle, hvis vi her skulle få endnu et flagrant tilfælde af utilstrækkelig budgetgennemførelse, af de europæiske institutioners manglende evne til at imødekomme et reelt behov. Jeg appellerer derfor til kommissæren om at revurdere dette problem nøje.
Fischler
Hr. formand, kære parlamentsmedlemmer, mine damer og herrer, blot helt kort for at gøre et par ting klart. For det første hvad angår Portugal, har der ikke hidtil været nogen klager og problemer ved anvendelsen af midlerne. De disponible midler opbruges her, og der har heller ikke været nogen klage fra den portugisiske regering om, at der var noget, der ikke fungerede. For det andet er det rigtigt, at vi hidtil har præsteret betalinger, men den endelige udbetaling har ikke fundet sted, fordi vi ikke hidtil har modtaget nogen ansøgninger om betaling hverken fra Spanien eller Portugal. Vi kan kun være aktive her, hvis de tilsvarende ansøgninger indgives. Måske er vi som Kommission derfor den forkerte at rette disse klager mod.
Formanden.
Mange tak, hr. Fischler!
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 11.00.

