Poslabšanje humanitarnih razmer na Šrilanki (razprava) 
Predsednik
Naslednja točka je razprava o predlogu resolucije, ki jo je vložil Odbor za zunanje zadeve v zvezi s poslabšanjem humanitarnih razmer na Šrilanki.
Marie Anne Isler Béguin
(FR) Gospod predsednik, gospa komisarka, gospe in gospodje, najprej bi se želela zahvaliti predsedniku Odbora za notranje zadeve, ker je soglašal k sprejetju postopka iz člena 91 in vključitvi te nujne resolucije na dnevni red prejšnji ponedeljek, saj smo na našem zadnjem plenarnem zasedanju tukaj v Strasbourgu že razpravljali o nujni resoluciji o tem vprašanju Šrilanke. Parlamentu bi se želela tudi zahvaliti, ker je privolil v to, da ta razprava poteka nocoj, in zahvaljujem se tudi vam, gospa komisarka, da ste se razprave udeležili, saj vem, da vas čas preganja.
To resolucijo smo hoteli, ker moramo vladi in predstavnikom Tamilcev na Šrilanki poslati močan političen signal, saj se položaj vsak dan čedalje bolj slabša. Imamo pričevanja iz prve roke od tamilskih družin in ljudi, ki so v Evropi in ki nam vedno pošiljajo sporočila in pripovedujejo o tem, kaj se dogaja z njimi in njihovimi družinami, ki so ujeti v spopadu med Tamilskimi tigri in vojsko Šrilanke. Ti ljudje prav res hudo trpijo.
Ne vemo, koliko ljudi je prizadetih, a po naših ocenah je treba evakuirati od 150 do 200 tisoč ljudi. Kaj pa pomeni "evakuirati"? Nevladne organizacije nas prosijo, da jih evakuiramo po morju, a tu moram vprašati: kam naj jih odpeljemo? Kam bodo ti ljudje šli?
Danes popoldan sem se srečala z majhno deklico, ki se je rodila v šrilanškem begunskem taborišču in je zdaj v Evropi. Če morajo ti ljudje zapustiti svojo državo, da bi živeli v begunskih taboriščih, potem to ni rešitev.
Zato v tej resoluciji zahtevamo dejansko prekinitev ognja. Seveda bomo s skupino Evropske ljudske stranke (Kršačanskih demokratov) in Evropskih demokratov razpravljali o tem, ali naj gre za takojšnjo ali začasno prekinitev ognja. Oblasti dejansko prosimo za takojšnjo prekinitev ognja, da bi se lahko civile odpeljalo iz nevarnega območja, saj vemo, da so bili ljudje tam ubiti. V teh pričevanjih smo danes slišali o še enem takšnem primeru. Seveda v tej resoluciji zahtevamo, da šrilanška vlada sodeluje z nevladnimi organizacijami in državami, ki želijo pomagati pri reševanju spora. Sprašujemo tudi, ali lahko Evropska unija pomaga pri dostavi skrajno potrebnih zalog hrane in zdravil.
Na koncu naj v imenu svoje skupine povem - saj smo prav na pobudo skupine Zelenih/Evropske svobodne zveze v ponedeljek vložili to nujno resolucijo na Odboru za zunanje zadeve -, da od nekaterih naših kolegov, ki imajo drugačne interese v tej državi, zahtevamo, da to vprašanje obravnavajo z vso resnostjo. Želela bi vas spomniti, da nekatere politične skupine že dolgo časa prosijo, da se jim omogoči ta priložnost, da spregovorijo o položaju na Šrilanki, in da zaradi notranjih razlogov nekaterih držav o tem vprašanju Tamilcev in njihovem položaju, ki se slabša vse od leta 1980, še nismo mogli razpravljati.
Ker ste danes tukaj z nami, gospa komisarka, bi si mogoče lahko postavili še eno vprašanje. Zdi se, da Evropska unija lahko pomaga pri reševanju spora. Mogoče je prišel čas, da preučimo možnost oblikovanja skupine za reševanje spora znotraj Evropske unije.
Na Kavkazu in marsikje po svetu svetu lahko vidimo, da Evropsko unijo jemljejo resno zaradi njenih predlogov. Ko danes rešujemo ta spor, ne smemo ravnati samo kot udeleženec, ki nudi podporo, temveč dejanski pobudnik za rešitev spora. Če lahko danes z močno prisotnostjo Evropske unije in odločnim sporočilom organom začnemo polagati temelje za rešitev tega spora, potem verjamem, da se bomo razvili tudi v smislu politične unije.
Benita Ferrero-Waldner
članica Komisije. - Gospod predsednik, Evropska komisija kot ena izmed sopredsedujočih na procesu za mir na Šrilanki v Tokiu, pozorno spremlja dogodke na Šrilanki, kar počnem tudi sama. Globoko smo zaskrbljeni zaradi trenutnega položaja in tragičnih humanitarnih posledic spora, kot smo izrazili v sklepih Sveta za splošne zadeve in zunanje odnose (GAERC) z dne 23. februarja ter izjavi sopredsedujočih, ki je bila v njihovih državah izdana 3. februarja.
Zlasti nas skrbi težek položaj več tisoč notranje razseljenih ljudi - tu imate prav -, ki so ujeti v spopadih na severu Šrilanke. Nimamo več opraviti s krizo, temveč je to po mojem mnenju že humanitarna katastrofa. To so nam potrdili tudi številni neodvisni viri, vključno z ZN in Mednarodnim odborom Rdečega križa (ICRC). Nedavne napovedi vlade o odprtju dveh poti za evakuacijo severno in južno od varnega območja so pozitiven korak, vendar želimo vedeti, kako bo to delovalo v praksi.
Obe strani - Osvobodilne tigre tamilskega Elama (LLTE) in šrilanške oblasti - smo pozvali, da zaščitijo civilno prebivalstvo, kot to zahteva mednarodno humanitarno pravo, in da omogočijo ljudem, da lahko varno in prostovoljno zapustijo območje spopadov. Tako organizacija LTTE kot šrilanška vojska sta odgovorni za ogromen porast števila civilnih žrtev v preteklih mesecih. Takoj in nujno je treba ukrepati, da bi se rešila življenja v Šrilanki, kar sta potrdila tudi podsekretar ZN Sir John Holmes, ki je opozoril na visoko število žrtev, in ICRC.
Komisija je prepričana, da bo rezultat te krize imel trajne posledice za mir, spravo in enotnost Šrilanke, zato v tem okviru močno podpira poziv Sira Johna Holmesa vladi Šrilanke, naj prekine sovražne dejavnosti, da bi se civilnemu prebivalstvu omogočil čas, da varno zapusti območje spopadov, kakor tudi organizaciji LTTE, da izpusti civile in da soglasje za miren konec spopadov.
Tudi sopredsedujoči so stranko LTTE pozvali, da odložijo orožje, vendar je stranka žal to zavrnila oziroma je to celo ignorirala. Menimo, da je vlada Šrilanke dolžna zaščititi vse svoje državljane in se strinjati s humanitarno prekinitvijo ognja - to je bilo nazadnje opredeljeno tudi v sklepih Sveta -, da bi tako omogočila bolnim in ranjenim ljudem, da zapustijo regijo Vani, in uredila vse, da omogoči dobavo hrane in zdravil v to regijo. To je prejšnji konec tedna predlagala tudi Indija.
Komisija je na podlagi poročil o zunajsodnih pobojih, ugrabitvah in hudem ustrahovanju medijev še naprej zaskrbljena zaradi položaja človekovih pravic na Šrilanki. Zelo pomembno je, da vlada spremlja najočitnejše odmevne primere. Takšni zločini ne morejo ostati nekaznovani.
Evropska komisija je še naprej prepričana, kot sem že rekla, da za etnični spor na Šrilanki ni nikakršne vojaške rešitve. Potreben je vseobsegajoč dialog, ki vodi k političnemu dogovoru. Trajni mir in spravo je mogoče doseči samo z reševanjem zadev, ki so sploh pripeljale do upora, in z zagotovitvijo zadostnega prostora za vse skupnosti. Kot sopredsednica sem vedno govorila, da je mogoča samo politična rešitev v obliki nekakšnega paketa o prenosu pristojnosti, kar je bilo že predloženo in umaknjeno, zdaj pa bi bilo to treba ponovno predložiti.
Charles Tannock
v imenu skupine PPE-DE. - Gospa komisarka, kruta državljanska vojna na Šrilanki se končno bliža koncu. Seveda je prezgodaj reči, ali bo to pomenilo tudi konec terorističnih dejavnosti Tamilskih tigrov.
Zagotovo v tem trenutku ne bi smeli podpreti trajne prekinitve ognja, če bo to omogočilo pregrupiranje tigrov. Moje mnenje je, da je njihova edina možnost v tem trenutku, da položijo orožje ali pa da jih porazi vojska in tako utrpijo še več žrtev. Dolgoročna prekinitev ognja bi pomenila katastrofo, ker je - kot je na začetku tega tedna dokazal samomorilski napad na Šrilanki - organizacija LTTE neusmiljena in željna krvi in ker so jo Evropska unija in Združene države upravičeno opredelile kot teroristično organizacijo.
Odločno bi morali podpreti predsednika Radžapakšo v njegovih prizadevanjih, da ustavi upor, ki je povzročil samo neizmerno bedo ljudi na Šrilanki in je močno zavrl gospodarski razvoj na tem lepem otoku. Vendar pa je na tisoče nedolžnih civilov oziroma notranje razseljenih ljudi (IDP) še vedno ujetih na ozkem obalnem pasu. Tem civilom je treba omogočiti, da zapustijo to območje, da bi vojska lahko končala ofenzivo. Nedopustno je, da tigri te civile izkoriščajo kot živi ščit, vendar pa to od njih lahko pričakujemo. Tigri so bili gluhi za pozive mednarodne skupnosti, naj se predajo in oblikujejo začasni humanitarni koridor.
Kljub temu je za izogibanje nadaljnjemu prelivanju krvi nujno, da ZN in drugim organizacijam omogoči, da za te civile uredijo varen umik z območja spopadov. Šrilanka se zaveda svoje dolžnosti v tej zvezi in se želi izogniti civilnim žrtvam, toda potrpljenje vojske ima svoje meje in obstaja bojazen, da bodo tigri postopek evakuacije po morju poskusili izkoristiti za pobeg tako, da se bodo pomešali med civile.
Zato na tej strani Parlamenta podpiramo oblikovanje humanitarnega koridorja ter začasno in takojšnjo prekinitev ognja ali prenehanje sovražnosti, vendar želimo videti tudi dokončen poraz organizacije LTTE ter mirno, pravično in multietnično Šrilanko, ustanovljeno na lastnem ozemlju, kjer bi območja z večinskim tamilskim prebivalstvom imela največjo avtonomijo in bi enakovredno delila vire in zmogljivosti znotraj enotne šrilanške države.
Robert Evans
v imenu skupine PSE. - Gospod predsednik, zelo pozdravljam to razpravo, ki poteka ob navzočnosti komisarke, kateri se zahvaljujem za njeno resno, trdno in poglobljeno izjavo. Jasno je, da gre za pomembno temo, čeprav o njej žal govorimo ob enajstih zvečer, ko je tukaj tako malo prisotnih. Vendar po mojem mnenju trenutna prisotnost ni dejanski odraz zanimanja za to temo niti resnosti, s katero jo številni poslanci jemljejo. Če naj uporabim besede komisarke, smo zaradi nastalega položaja globoko zaskrbljeni. Nocojšnja razprava potrjuje tudi, da so se zadeve premaknile in, kot je na začetku dejala gospa Isler Béguin, da moramo poslati močan signal o poslabšanju položaja, ki je iz dneva v dan hujši.
Podpiram izvirno predloženo resolucijo z izjemo ene same besede, in sicer "začasno". Obžalujem besede, ki jih je pravkar uporabil gospod Tannock, ki pravi, da bi dolgoročna prekinitev ognja bila katastrofa. Prosim vas, ne more biti res, da nas zanima samo začasna prekinitev ognja. Ta Parlament, ki ga sestavljajo sočutni ljudje, je v vseh primerih sporov na svetu zagovarjal trajno prekinitev ognja, ki bi lahko utrla pot k diplomatski obnovi, da bi se lahko pričel dialog - in, res je -, da bi dobili mirno, pravično, multietnično družbo, o kateri je govoril gospod Tannock in s čimer se strinjam.
Zato pozdravljam prvo spremembo Zelenih, Spremembo 1, in prepričan sem, da bodo to storili tudi vsi ljubeznivi ljudje tukaj, ki jih skrbi za civilno prebivalstvo na Šrilanki. Začasna prekinitev ognja sama po sebi pomeni poznejšo vrnitev v vojno stanje, česar ne želi nihče. Vrnitev v vojno stanje bi pomenila še več smrti, več trpljenja, več humanitarne tragedije in ne morem verjeti, da si to želi kdor koli na kateri koli strani v tem Parlamentu.
Podobno velja za Spremembo 2: tudi to podpiram, saj obsoja vsa dejanja nasilja, ne glede na to, kdo jih je povzročil in na kateri strani spora je. Nobenega nasilnega dejanja ne moremo opravičiti, niti omenjenega nedavnega samomorilskega napada ne.
Omeniti bi želel tudi Spremembe 3, 4 in 5. Dovolite mi, da preberem kratek odlomek, ki sem ga prejel od šrilanškega poslanca v okrožju Džafna, gospoda Selvaradža Kadžendrena, z dne 10. marca. Pravi: "Želim vas nemudoma opozoriti na civilne žrtve na Šrilanki. Vojska je 10. marca 2009, od 2.00 do 10.00" - torej ta teden - "izstreljevala topniške granate, opremljene s kasetnim strelivom. Sile šrilanške vlade so na slepo napadle vse dele 'varnega območja' in pri tem uporabile vse vrste smrtonosnih izstrelkov, izmed katerih so nekateri v številnih državah prepovedani. V tem slepem obstreljevanju s kasetnim strelivom je bilo ubitih 130 civilov, med katerimi so bili tudi otroci, več kot 200 pa jih je bilo hudo ranjenih."
Dvomim, da bi si kdo upal reči, da je vse to potvorjeno. Rekel bi celo, da si prav vsi želimo storiti vse, kar je v naši moči, da bi pomagali končati to nasilje. Kadžendren omenja tudi svojega kolega, gospoda S. Kanakaratnama, ki živi ravno sredi "varnega območja". Pravi, da je bilo v času od 1. januarja do 6. marca letos v bombnih napadih na teh "varnih območjih" ubitih 2 544 civilov, več kot 5 828 pa jih je bilo hudo ranjenih. Kljub temu pa, kot pravi, šrilanška vojska še naprej bombardira iz zraka in topniškega orožja ter vsak dan ubije v povprečju 30 do 40 civilov.
Dvomim, da si je to izmislil. Na podlagi tega, kar je povedala komisarka, in na podlagi dokazov, ki so jih predložile vse nevladne organizacije, ki so bile kjer koli v bližini teh območij, lahko rečemo, da je to prikaz dejanskega stanja.
Sprememba 6: tukaj bom omenil poročilo Sira Johna Holmesa, ki mi ga je poslala njegova ekscelenca, ambasador Šrilanke v Bruslju. V svojem poročilu pravi, da so nekatere tranzitne točke resno prenatrpane s civili. Njegove besede sem upošteval v svoji spremembi in prav je, da smo zaskrbljeni za ta taborišča. Imam nekaj fotografij teh taborišč. Vsi ste dobrodošli, da si ogledate fotografije, ki sem jih prejel. In še enkrat lahko povem, da so pristne in ne potvorjene. Vem, da urad komisarke v Kolombu to zelo pozorno spremlja in ima tesne stike z ljudmi znotraj nevarnega območja.
Spremembi 7 in 8 podpirata izvirno sklicevanje na vojno območje, da bi se lahko potrebe civilov v celoti izpolnile. Zahtevamo neoviran dostop ne samo do območja spopadov, temveč tudi do begunskih taborišč, da bi humanitarne agencije, ki jih podpiramo vsi v tem Parlamentu, dobile popoln dostop. Vsi v tem Parlamentu bodo podprli delo humanitarnih organizacij.
Sprememba 9 na koncu predlaga, da to resolucijo pošljemo generalnemu sekretarju Združenih narodov, ker verjamemo, da gre za mednarodno humanitarno krizo, kot je razvidno že iz samega naslova, in da bi si za njeno rešitev morali čim bolj prizadevati. Zato se zahvaljujem Zelenim, da so to zapisali, in vse kolege prosim, da podprejo spremembe, ki so jih predložile vse politične skupine.
Marie Anne Isler Béguin
v imenu skupine Verts/ALE. - (FR) Gospod predsednik, želela bi se zahvaliti gospe Ferrero-Waldner za njene besede in odgovor na poziv nevladnih organizacij in ljudi, ki so ujeti.
Bojimo se, da se bomo znašli v nekoliko podobnem položaju kot Burma po cunamiju leta 2006, ko je hunta preprečila dostop do humanitarne pomoči. Zato moramo storiti vse, kar je mogoče, da humanitarna pomoč in naša pomoč prideta do ljudi, ki jo potrebujejo.
Obrniti pa bi se želela tudi na moje kolege poslance iz skupine Evropske ljudske stranke (Krščanskih demokratov) in Evropskih demokratov ter skupino Socialdemokratov v Evropskem parlamentu, saj, gospe in gospodje, verjamem, da se moramo sklicevati na modrost. Ta predlog za nujno resolucijo smo dejansko vložili zato, da bi Parlamentu omogočili, da jutri izrazi svoje mnenje in sprejme stališče.
Česar pa si v nobenem primeru ne želim, je, da bi bodisi ena bodisi druga stran to resolucijo zavrnila zaradi razlike v mnenjih o takojšnji ali začasni prekinitvi ognja, ki smo jo opazili, saj se je razprava že pričela. Zato vas resnično pozivam, da ukrepate modro.
Na drugi strani pa bi zlasti gospodu Tannocku želela povedati - in naj ponovim besede gospe Ferrero-Waldner: oborožen spopad ni nikoli rešil nobenega problema. To vemo. Vojna nikoli ne reši ničesar.
Po mojem mnenju je zahteva za začasno prekinitev ognja neodgovorna, če upoštevamo vse ljudi, ki jih to zadeva. To bi v resnici pomenilo, da bi po evakuaciji civilov nekoč v prihodnosti ljudi spet potisnili v spopad - in kakšna prihodnost bi to bila. Ali si lahko dovolimo, da ljudi prepustimo evakuaciji? To je dežela tamilskega naroda. Torej se ti ljudje želijo vrniti v svojo deželo. To so Šrilančani.
Menim, da moramo tej zadevi posvetiti vso našo pozornost, vendar sem pripravljena tudi popustiti in umakniti spremembe, v kolikor bi lahko vsi skupaj oblikovali skupno stališče in vsemu svetu poslali močan političen signal.
Geoffrey Van Orden
Gospod predsednik, povsem res je, da je vojna hudo prizadela civile in da je naša moralna dolžnost, da storimo vse, kar je v naši moči, da bi zmanjšali njihovo ranljivost in pomagali pri zagotavljanju humanitarne pomoči. Zato je Parlament pred manj kot tremi tedni sprejel nujno resolucijo o Šrilanki.
Šrilanka je zdaj že več desetletij žrtev terorističnih napadov mednarodno preganjane organizacije LTTE. Ne smemo enačiti teroristov in legitimnih sil demokratične vlade. Spomnimo se, da je bila organizacija LTTE tista, ki je izpopolnila taktiko samomorilskega bombardiranja in začela novačiti ženske za samomorilske napade ter odkrito izrabljati otroke za vojake in živi ščit. V zadnjih 26 letih je sistematično izvršila na tisoče naklepnih umorov po vsej Šrilanki in samo pred dvemi dnevi je bilo v samomorilskem napadu na muslimanskem praznovanju v okrožju Matara umorjenih 14 ljudi.
Organizacija LTTE je zdaj obupana, ker se njena igra končuje, zato se obrača na mednarodne apologete, da jo rešijo, kar je značilno v takšnih okoliščinah. Neznatna manjšina poslancev v tem Parlamentu je izrazila nezadovoljstvo z resolucijo, ki jo je sprejela večina poslancev tega Parlamenta, in je želela obsodbo usmeriti v šrilanško vlado, kar je sramotno in neprimerno. Ne moremo podpreti sprememb, ki temeljijo na nepodprtih - in pogosto nesmiselnih - trditvah, kot smo slišali od gospoda Evansa, ali selektivnih citatih iz poročila ene nevladne organizacije. Nikakršnega dobrega razloga nimamo, da bi oporekali odločni trditvi vlade, da njihove enote niso obstreljevale mirnih območij in da tega tudi ne bodo storile.
Pred šestimi dnevi je generalni sekretar Združenih narodov organizaciji LTTE pozval, naj umakne svoje orožje in vojsko s področij, kjer je največ civilov, in naj sodeluje v vseh humanitarnih prizadevanjih, ki naj bi olajšale trpljenje civilov. Evropska unija je obsodila dejavnosti organizacije LTTE, ki civilom onemogoča, da zapustijo območje spopadov.
Največ, kar lahko ta Parlament stori, je, da od stranko organizacije LTTE zahteva, naj odloži orožje in izpusti civilno prebivalstvo iz svojega prijema. Šele takrat bo mogoče zagotoviti tako potrebno humanitarno pomoč, ljudje bodo lahko začeli upati na boljše življenje, vsa Šrilanka pa se bo lahko vrnila na pot demokratične politike in zgradila pravično in naprednejšo družbo za vse državljane, ki bodo osvobojeni terorističnega zatiranja.
Jo Leinen
(DE) Gospod predsednik, gospa komisarka, v celoti se strinjam, da Šrilanka potrebuje politično in ne vojaško rešitev. To državo sem večkrat obiskal kot član južnoazijske delegacije. Vem, da ljudje po 25 letih nasilja hrepenijo po miru.
Vendar moram reči, da bi v tej vojni korak morala storiti organizacija LTTE, česar pa na žalost ne počne. Tudi sami ste to omenili, zunanji ministri pa so 23. februarja ponovno pozvali to organizacijo, naj takoj odloži orožje in konča nasilje. Samo predstavljajte si državo članico EU, v kateri bi 25 let vladalo nasilje. Da sta ogromen kaos in nered na Šrilanki, si lahko predstavljamo. Podpiram načela Tamilcev, vendar enako odločno zavračam metode organizacije LTTE. Že več tednov poslušamo, da je v tem majhnem okrožju ujetih kar več kot 100 000. Agencija Reuters je še včeraj poročala, da so ljudje, ki poskušajo to območje zapustiti, ustreljeni, kar potrjujejo pričevanja očevidcev. Zato moramo pozvati organizacijo LTTE in sile, ki jo podpirajo, da konča s temi dejanji. Igre je konec; tako ne morejo več naprej.
Civili so na tem vojnem območju očitno izpostavljeni baražnemu ognju z obeh strani. Pozvati pa moramo tudi vlado, da spoštuje mednarodno pravo in omogoči humanitarno delovanje. Prav fundamentalizem z obeh strani zahteva toliko žrtev. Mislim, da se moramo pripraviti na povojni red. Kot ste dejali, šrilanška ustava mora sprejeti 13. spremembo, ki predvideva decentralizacijo v smislu regionalnega upravljanja ljudi, ki tam živijo, EU pa tukaj lahko zagotovi dragoceno pomoč. Prepričan sem, da boste tako vi v Komisiji kakor mi v EU na to pripravljeni.
Paul Rübig
(DE) Gospod predsednik, gospa komisarka Ferrero-Waldner, gospe in gospodje, mislim, da je treba to, kar je pravkar rekla komisarka, in sicer da vojaška rešitev ni mogoča, objaviti na prvih straneh na Šrilanki. Da v zvezi z napetostmi v državi in probleme, ki so se nakopičili v vseh teh letih, vlada dejansko še naprej poskuša dati predlog. Ta povsem preprosto temelji na strategiji komunikacije.
Seveda morate tudi razumeti, da strateški položaj Šrilanke daje prostor tudi zunanjim dejavnikom in jih spodbuja, te pa država sama zelo težko nadzoruje. Zato je treba tudi poskrbeti, da se zagotovi izboljšanje gospodarskega položaja in infrastrukture v teh območjih, da bi se tako omogočila potrebna komunikacija med sprtimi stranmi. Mogoče bi lahko pri tem uporabili kakšnega posrednika.
Erik Meijer
(NL) Gospod predsednik, kar se zdaj dogaja na Šrilanki, se je pripravljalo precej let. Ne gre samo za humanitaren problem, temveč predvsem za velik političen poraz. Po mnogih letih nasilnega bojevanja za ločitev severovzhoda države je predhodna vlada Norveške ponudila posredovanje med večinsko vlado Singalcev in uporniškim gibanjem Tamilcev. Norveški pogajalec, ki si je dalj časa prizadeval za iskanje mirne rešitve je zdaj minister v novi vladi. Na žalost pa je ta možnost doseganja mirne rešitve bila opuščena.
Poleti leta 2006 je šrilanška vlada ustavila mirovne poskuse in se ponovno odločila za enostransko vsiljevanje vojaške rešitve. Ta vlada zdaj verjetno napačno domneva, da je uspela doseči velik uspeh, v resnici pa bo mirno, skladno sožitje dveh narodov kot enakovrednih partnerjev v prihodnosti še težje izvedljivo. Brez kompromisa o mirni rešitvi je prihodnost videti strašno nasilna. Vrniti se moramo k posredovanju za mir brez zmagovalcev ali poražencev.
Michael Gahler
(DE) Gospod predsednik, zahvaljujem se gospe komisarki za njene odkrite besede. Mislim, da se moramo zdaj predvsem osredotočiti na usodo civilnega prebivalstva, edina stvar, ki je tukaj dejansko uporabna, pa je to, kar je bilo rečeno na Svetu ministrov 23. februarja, in sicer da EU poziva k takojšnji prekinitvi ognja. Nasprotujem temu, da bi dodali besedo "začasna", saj se bo humanitarna katastrofa, o kateri ste govorili, nadaljevala.
Mislim tudi, da moramo v teh okoliščinah, ko so ljudje ujeti na tem območju, nasprotovati vsem nasilnim dejanjem, ki ljudem preprečujejo, da bi zapustili območje spopada. V tem primeru mi je povsem vseeno, ali nasilje povzroča organizacija LTTE ali enote vlade. Osredotočiti se moramo na ljudi.
Pred svojimi spoštovanimi prijatelji iz nekdanje kolonialne sile, ki se pripravljajo, da bodo zapustili našo skupino, bi mogoče pripomnil samo eno stvar. Upam, da je vtis, ki sem ga dobil, in sicer da tudi na notranji ravni obstaja nekaj enostanskega podpihovanja k udrihanju po organizaciji LTTE, napačen. Upam tudi, da ne računajo na kakšen določen del volilcev.
Robert Evans
Gospod predsednik, ne gre za vprašanje o pravilnosti postopka. Vašemu kolegu sem hotel nazati, da želim dobiti besedo; to je dovoljeno in mislil sem, da sem to tudi storil.
Gospodu Meijerju bi se zahvalil za njegove pripombe. Omenil je tudi pogumno delo gospoda Erika Soldheima iz Norveške, ki sem ga srečal pred 10 dnevi v Oslu.
Povsem se strinjam z gospodom Gahlerjem, ki je zelo pametno govoril: usoda civilov je tisto, kar nas skrbi. Menim, da je izmed vseh sprememb najpomembnejša Sprememba 1, ki zahteva takojšnjo in popolno prekinitev ognja in ki mora biti v interesu vseh ljudi na Šrilanki.
Obstaja veliko dokazov. Ti niso posredni. Nekateri prihajajo iz urada regionalnega direktorja zdravstvenih služb šrilanške vlade, ki govorijo o humanitarni katastrofi in razmerah, ki ne izpolnjejejo nobenih standardov in v katerih ljudje živijo. To so ponovili Evropska komisija, ICRC, ZN, mednarodna krizna skupina in organizacija Refugee Care iz Nizozemske. Naslov nocojšnje razprave je poslabšanje humanitarnih razmer na Šrilanki in naša dolžnost je, da storimo vse, kar je mogoče, da bi to preprečili: mislim, da to lahko storimo, če bomo našli pravo pot naprej.
Predsednik
Gospe in gospodje, strogo sem upošteval Poslovnik. Ker sem lahko dal besedo petim govornikom in ker so dejansko govorili le trije, sem se odločil, da dam besedo gospodu Evansu.
Benita Ferrero-Waldner
članica Komisije. - Gospod predsednik, želela bi se zahvaliti spoštovanim poslancem za to zelo pomembno razpravo, četudi je bila kratka in je potekala tako pozno.
Kot sopredsednica sem se vse od začetka mandata te Komisije v veliki meri posvetila vprašanju Šrilanke. Bili so trenutki, ko smo imeli nekaj upanja - precej več ga je bilo na začetku - in to upanje ni zbledelo. Želela sem se udeležiti ženevskega procesa, a zdi se, da je to bilo težko za vlado Šrilanke. Ne glede na to, je ta proces žal propadel. Bila sem tudi pripravljena, da bi šla na sever in pričela s posredovanjem, kot je storil moj predhodnik Chris Patten. Toda sever ni bil pripravljen - uradno je imel gospod Prabhakaran ošpice ali norice. V vsakem primeru se v celoti strinjam z gospodom Gahlerjem, ki je dejal - in za to si prizadevam tudi jaz -, da bi morali ljudi in humanitarno pomoč postaviti na prvo mesto.
Kot že velikokrat doslej, smo največji humanitarni donator na Šrilanki. V obdobju 2008-2009 smo odobrili 19 milijonov EUR humanitarne pomoči, ki je bila potem usmerjena prek partnerjev, kot so ICRC, Združeni narodi in tudi nekatere mednarodne nevladne organizacije. Te organizacije so pripravljene pomagati prizadetim prebivalcem, vendar imajo resnične probleme v zvezi z dostopom do območja spopadov, o čemer tudi poročajo - . Od septembra 2008 je ICRC edina agencija, ki ima dovoljenje za delovanje na območjih v okrožju Vani, ki je pod nadzorom organizacije LTTE. Svetovni program za hrano je smel poslati nekaj konvojev hrane, vendar je bilo to dovolj samo za zadostitev potreb približno 50 % prebivalstva. Po letu 2008 smo tema dvema organizacijama zagotovili dodatnih 7 milijonov EUR humanitarne pomoči. Tako v Kolombu kot Bruslju smo vztrajno zahtevali tudi, da se humanitarnim organizacijam omogoči boljši dostop do teh prebivalcev.
Zato lahko samo rečem - skupaj z drugimi sopredsedniki in zlasti Norveško -, da smo izkoristili vsako priložnost, da bi pritisnili na obe strani, ki sta vpleteni v spor, da začneta izvajati sporazum o prekinitvi ognja iz leta 2002 in tako rešita spor z mirnimi sredstvi, vendar ni nič delovalo. Številni pozivi k ponovnim pogajanjem so bili vedno v celoti prezrti in na žalost je prevladal vojaški način. Obseg posega mednarodne skupnosti se je v zadnjih treh letih čedalje bolj ožal, vendar ni nihče izmed sopredsednikov opustil te naloge. Vsi smo ostali še naprej zavezani prispevanju za mirno rešitev spora, kar je razvidno iz zadnje izjave za tisk, ki so jo sopredsedujoči dali 3. februarja in za katero sem prepričana, da jo poznate.
Zato moramo zdaj ponovno odločno zahtevati dostop za humanitarno pomoč, evakuirati humanitarne delavce in civilno prebivalstvo, nato pa, ko napoči pravi čas, poskusiti podpreti politični dialog strani, vpletenih v spor, in ju poskusiti prepričati, da je politična rešitev edini izhod. Če tega ne storimo, bomo imeli gverilsko vojno, ki na tem lepem otoku ne bo rešila ničesar. Ta otok je nekoč bil raj in to lahko spet postane.
Predsednik
Razprava je končana.
Glasovanje bo potekalo jutri, 12. marca 2009.<BRK>
