Principiul subsidiarităţii şi al universalităţii în cadrul serviciilor sociale publice din UE (dezbatere)
Preşedinta
Şedinţa a fost reluată.
Următorul punct pe ordinea de zi este întrebarea cu solicitare de răspuns oral adresată Comisiei (Β7-0218/2010) de către Jan Olbrycht şi Lambert van Nistelrooij, în numele Grupului PPE, Heide Rühle, în numele Grupului Verts/ALE, Oldřich Vlasák, în numele Grupului ECR, Peter Simon, Françoise Castex, Evelyne Gebhardt şi Proinsias De Rossa, în numele Grupului S&D, şi Ramona Nicole Mănescu şi Olle Schmidt, în numele Grupului ALDE, privind principiul subsidiarităţii şi universalităţii serviciilor sociale publice în UE.
Jan Olbrycht
Aş dori să subliniez faptul că întrebarea cu solicitare de răspuns oral care a fost adresată aici provine dintr-o decizie a Comisiei Europene privind identificarea grupurilor care pot beneficia de locuinţe sociale în Olanda. Decizia respectivă a provocat multe discuţii şi a atras atenţia deputaţilor din Parlamentul European, deoarece are consecinţe importante. Trebuie să se înţeleagă faptul că, în diferite state membre ale Uniunii Europene, se utilizează diferite definiţii pentru locuinţele sociale care sunt considerate a fi un serviciu public. Aceste definiţii se referă şi la faptul că avem diferite criterii pentru utilizarea locuinţelor sociale şi că avem, de asemenea, diferite categorii de responsabilitate. Responsabilitatea o au autorităţile publice, însă constructorii sunt atât publici, cât şi non-publici.
Interesul pentru locuinţele sociale rezultă, pe de o parte, din norme privind ajutoarele publice, dar se referă şi la definiţia care se utilizează în cazul identificării costurilor calificate pentru fondurile structurale. Legat de acest subiect, ca un supliment la această întrebare, ar fi interesant de ştiut dacă Comisia este de părere că ar trebui să existe o singură definiţie pentru întreaga Uniune Europeană. Ar trebui să avem aceleaşi principii în ceea ce priveşte ajutoarele publice în domeniul locuinţelor sociale? Intenţionează Comisia să stabilească în fiecare caz un nivel admisibil al veniturilor domestice, la fel ca în cazul Olandei? Este acest tip de acţiune pe deplin în conformitate cu principiul subsidiarităţii care operează în Uniunea Europeană?
Heide Rühle
Doamnă preşedintă, aş dori să mă refer la un comunicat de presă pe care Comisia însăşi l-a publicat la 19 decembrie, anul trecut, privind decizia de ajutor de stat referitoare la sistemul olandez de locuinţe sociale.
Citez din declaraţie: "Decizia Comisiei confirmă politica sa de până acum, conform căreia autorităţile naţionale au un grad înalt de libertate în definirea criteriilor şi condiţiilor pentru locuinţele sociale şi alte servicii de interes economic general (SIEG). ” Acesta este citatul.
Întrebarea mea este următoarea: Cum se împacă această declaraţie a Comisiei cu faptul că, prin această decizie, Comisia a impus limite fixe ale veniturilor pentru locuinţele sociale din Olanda? Se încadrează acest subiect în competenţele Comisiei, şi care este raportul său faţă de subsidiaritate şi proporţionalitate?
Mai mult, aş dori, de asemenea, să întreb Comisia cum poate decizia recunoaşterii formale a necesităţii unei interacţiuni între clasele sociale şi pledarea împotriva segregării sociale să fie compatibilă cu faptul că, în acelaşi timp, s-a stabilit o proporţie fixă de maximum 10 % peste plafonul de 30 000 de euro, când Comisia afirmă, de asemenea, că dacă vreodată un procent mai mare de 10 % peste acest plafon de 30 000 de euro pentru locuinţe sociale va obţine o locuinţă, acest lucru va trebui compensat în alte zone ale Olandei? Aceasta îmi pare a fi o regulă foarte fixă şi rigidă atunci când vine vorba despre chestiunea interacţiunii dintre clasele sociale.
Cum se potriveşte aceasta cu subsidiaritatea şi - după cum chiar dvs. aţi declarat în comunicatul de presă - cu "gradul înalt de libertate în definirea criteriilor şi condiţiilor pentru locuinţele sociale şi alte servicii de interes economic general (SIEG)”?
Françoise Castex
Doamnă preşedintă, aş dori şi eu să mă adresez Comisiei cu privire la această notificare de ajutor pentru locuinţele sociale realizată de Olanda, la care răspunsul Comisiei este că trebuie să existe o aliniere la normele din domeniul concurenţei. Prin urmare, Comisia a recomandat o reformă radicală a locuinţelor sociale şi a misiunilor de interes general ale acestora şi, după părerea mea, a dezvoltat o definiţie restrictivă a ceea ce înseamnă servicii sociale de interes general.
De fapt, Comisia recunoaşte caracterul social al acestui serviciu public, dar subliniază că acesta ar trebui definit, şi citez, "în relaţie directă cu grupurile sociale dezavantajate” şi că, în consecinţă, oferta locuinţelor sociale în Olanda depăşeşte nevoile individuale ale grupurilor sociale dezavantajate. Propunerea de reformă a sistemului de locuinţe sociale prezentată de către guvernul olandez limitează la 10 % volumul locuinţelor sociale care pot fi alocate altor grupuri, dar întotdeauna în funcţie de criterii sociale sau de prioritate.
Această limitare atrage atenţia asupra unei alte misiuni a serviciilor publice care este îndeplinită de serviciul locuinţelor sociale, şi anume obiectivul diversităţii sociale şi urbane, care este definit pentru locuinţele sociale de către legiuitorul olandez. Prin urmare, domnule comisar, stimaţi membri ai Comisiei, întrebarea este, pentru mine, pe ce temei juridic din tratat poate Comisia să conteste caracterul universal al serviciilor sociale şi să forţeze un stat membru să redefinească misiunea pe care o alocă unuia dintre aceste servicii sociale?
László Andor
membru al Comisiei. - Doamnă preşedintă, întrebarea prezentată de către onorabilii deputaţi este alcătuită din trei părţi. Prima: dacă Comisia este de părere că ar trebui să existe o singură definiţie a locuinţelor sociale în UE. A doua: întrebările referitoare la subsidiaritate şi universalitate. A treia: întrebarea referitoare la limitele de venituri pentru accesul la locuinţele sociale. Înainte de a răspunde la aceste întrebări, aş dori să subliniez faptul că Comisia acordă foarte mare importanţă locuinţelor sociale. Locuinţele sociale reprezintă un instrument cheie pentru politicile active de incluziune socială şi economică în Uniunea Europeană.
În răspunsul la întrebările 1 şi 2, aş dori să fiu foarte clar. Comisia nu impune niciun fel de definiţie a locuinţelor sociale la nivel UE şi respectă pe deplin principiul subsidiarităţii. Onorabilii deputaţi se referă în mod justificat la decizia Comisiei din 2005 privind ajutoarele de stat pentru serviciile de interes economic general. Această decizie oferă certitudine juridică în asigurarea serviciilor şi reduce povara administrativă a autorităţilor publice care le finanţează.
În conformitate cu această decizie, ajutoarele pentru locuinţele sociale care îndeplinesc condiţiile stabilite de decizie beneficiază de un tratament preferenţial, fiind exceptate de la obligaţia de notificare - indiferent de sumele implicate. Potrivit acestei decizii, exceptarea se aplică atunci când locuinţele sociale sunt calificate de către statul membru în cauză drept un serviciu de interes economic general. Fiecare stat membru trebuie să definească sfera locuinţelor sociale în conformitate cu propriile tradiţii, propria cultură şi intervenţia statului.
Aş dori să fac referire şi la comunicările Comisiei din 2006 şi 2007, care au subliniat în mod clar responsabilitatea statelor membre şi gradul înalt de libertate de decizie în ceea ce priveşte serviciile sociale de interes general. Mai mult, acest punct a fost evidenţiat mai recent în Protocolul privind serviciile de interes general. Însă, după cum sugerează şi termenul de "locuinţe sociale”, aici nu este vorba despre locuinţe în general, ci despre locuinţe oferite pe baza unor criterii sociale.
De aceea, considerentele din decizia 2005 se referă la locuinţele pentru cetăţeni dezavantajaţi sau pentru grupuri mai puţin avantajate din punct de vedere social care, din cauza constrângerilor de solvabilitate, sunt incapabile să obţină o locuinţă în condiţiile oferite de piaţă. Statele membre trebuie, prin urmare, să definească un grup ţintă pentru locuinţele sociale, pentru a permite ca acestea să fie alocate într-un mod transparent şi pentru a preveni excluderea persoanelor celor mai nevoiaşe.
Statele membre au o marjă considerabilă de manevră în determinarea dimensiunii grupului ţintă şi în aplicarea sistemelor de locuinţă socială. Rolul Comisiei se limitează la a verifica faptul că nu există nicio eroare vădită în definiţie.
Această abordare a fost confirmată într-o decizie a Comisiei adoptată în decembrie 2009 cu privire la locuinţele sociale din Olanda. Această abordare este, de asemenea, în armonie deplină cu articolul 34 din Carta drepturilor fundamentale, care se referă la asistenţa socială şi pentru locuinţe pentru toţi cei care nu dispun de resurse suficiente.
O definiţie clară a locuinţelor sociale garantează şi faptul că ajutorul de stat nu poate fi direcţionat spre finanţarea activităţilor comerciale din afara domeniului de aplicare a serviciilor de interes economic general.
Întrebarea 2 se referă şi la un drept universal la locuinţă. Însă, după cum am spus deja, locuinţele în general nu sunt acelaşi lucru cu locuinţele sociale. Existenţa unor criterii clare şi transparente de eligibilitate şi alocare pentru locuinţele sociale sunt în interesul beneficiarilor şi asigură utilizarea corespunzătoare a fondurilor publice.
Pentru a răspunde la întrebarea 3, în care onorabilii deputaţi întreabă de ce accesul la locuinţele sociale este limitat la familiile cu un venit de mai puţin de 33 000 de euro, aş dori, şi de această dată, să fiu foarte clar. Nu există nicio limită a veniturilor stabilită la nivelul UE pentru accesul la locuinţele sociale.
Această sumă se referă la un singur stat membru - Olanda. A fost o parte a schimbărilor introduse de către autorităţile olandeze pentru a alinia sistemul naţional de locuinţe sociale la normele europene în materie de ajutoare de stat. Autorităţile olandeze au stabilit o astfel de limită pentru a identifica grupul ţintă pentru locuinţele sociale în Olanda. Comisia nu a identificat nicio eroare în acea definiţie a locuinţelor sociale şi, prin urmare, a aprobat schema olandeză privind ajutoarele de stat. Aş dori să adaug că grupul ţintă definit de către autorităţile olandeze este foarte vast şi acoperă 43 % din populaţia olandeză.
Lambert van Nistelrooij
În vremuri de criză şi de dezbateri referitoare la modul în care putem menţine o societate durabilă şi în care ne putem menţine competitivitatea, discutăm despre un detaliu care, din punctul meu de vedere, reprezintă o preocupare centrală pentru multe persoane.
Este vorba despre întrebarea: cui îi va fi alocată o locuinţă? Mai ales acum când băncile sunt mult mai rezervate decât atunci când a început dezbaterea - în Olanda, acest lucru s-a întâmplat în 2005, când situaţia era destul de diferită - este clar că unele persoane se confruntă, într-adevăr, cu dificultăţi. Pragul care a fost stabilit acum este de 33 000 de euro. Propunerile trebuie să fie prezentate spre aprobare membrilor Camerei inferioare a Parlamentului olandez, iar aceştia ne vor spune imediat că acest prag ar trebui, de fapt, să fie în conformitate cu pragul pentru fondul olandez de asigurări de sănătate, care este de aproximativ 40 000 de euro.
Dezbaterea în Olanda este încă în plină desfăşurare; prin urmare, nu este un caz în care toată lumea a căzut de comun acord. Sunt de părere că s-a lăsat prea puţin spaţiu pentru flexibilitate, pentru soluţii specifice. Statele membre trebuie să se poată adapta la circumstanţe. Acest procent de 10 % este foarte mic. După absolvire, venitul meu depăşea, de asemenea, pragul, dar am reuşit să-mi păstrez timp de câţiva ani locuinţa luată în chirie, înainte de a lua o decizie permanentă de a cumpăra şi de a mă muta în altă parte.
Vorbim despre flexibilitate; nu există suficient spaţiu de mişcare. Acest lucru mă duce la concluzia că subsidiaritatea - capacitatea ţărilor de a se ocupa ele însele de anumite chestiuni - nu este respectată în mod suficient. În urma dezbaterii de astăzi, trebuie să ne gândim dacă este cazul să revenim cu o rezoluţie. În general, consider că Comisia face o treabă bună în acest domeniu, însă cred că spaţiul de mişcare al statelor membre este extrem de limitat, în detrimentul persoanelor care depind de acesta pentru locuinţele lor.
Evelyne Gebhardt
Doamnă preşedintă, domnule comisar, doamnelor şi domnilor, urmărind această dezbatere, realizez că, de fapt, există foarte multă incertitudine în ceea ce priveşte modul în care ar trebui să se aplice legea în aceste domenii. Domnule Andor, tocmai aţi spus că nu există niciun regulament european care să stabilească suma de 33 000 de euro ca limită fixă. Legiuitorii olandezi au stabilit însă această limită din proprie iniţiativă, probabil din cauză că le era teamă că, în caz contrar, Comisia ar solicita, într-un anumit moment, instituirea unor criterii clare.
Această incertitudine duce la foarte multe dificultăţi în statele membre în ceea ce priveşte luarea propriilor decizii, mai ales în termeni de modelare a acestor decizii, astfel încât să se potrivească perfect cu nevoile pe care le avem pentru aceşti oameni şi, în special, pentru locuinţele sociale, deoarece aceştia sunt oameni care nu au suficienţi bani pentru a se bucura de libertate de mişcare.
De aceea, este foarte important să creăm un cadru juridic şi certitudine juridică, pentru a clarifica în mod corespunzător ceea ce este posibil. Serviciile de interes economic general trebuie, bineînţeles, să fie cu adevărat protejate. Acestea sunt oferite la nivel local în statele membre şi sunt universale, iar noi trebuie să ne asigurăm că toată lumea beneficiază de ele.
De aceea, trebuie să luăm în considerare - şi ştiu că acest lucru este luat în considerare de către Comisia pentru ocuparea forţei de muncă şi afaceri sociale - ideea de a solicita Comisiei un cadru juridic de protecţie a interesului economic general, în special în domeniul social, şi cred că, în cazul în care s-ar oferi, un astfel de cadru ar fi un lucru foarte bun.
Isabelle Durant
Doamnă preşedintă, domnule comisar, vorbim aici despre temeiul juridic, a cărui importanţă este evidentă. Cu toate acestea, în spatele acestui temei juridic, aş dori să subliniez faptul că locuinţele şi, în special, locuinţele sociale, nu reprezintă în mod clar o piaţă ca oricare alta sau o activitate comercială ca oricare alta. Mai mult decât atât, locuinţele sociale înseamnă mult mai mult decât locuinţe rezervate persoanelor nevoiaşe sau cu venituri mici.
Este vorba despre diversitate socială, despre care am vorbit, dar şi despre integrarea acestor locuinţe şi a persoanelor care locuiesc în ele în cartierul lor, în oraşul lor, câteodată în centrul oraşelor, altădată în periferii. Se lucrează mult cu locatarii, se lucrează la integrarea acestora, la crearea unei solidarităţi, la includerea acestora în diferitele generaţii care locuiesc în cartierele şi locuinţele respective şi, prin urmare, cred într-adevăr că, din acest punct de vedere, acesta este un subiect diferit.
În plus, în cursul acestei legislaturi, vom lucra la serviciile de interes general. Am impresia că, prin faptul că venim aici şi vorbim despre problemele legate de ajutor sau de accesul limitat la locuinţele sociale, transmitem un semnal greşit. În ceea ce priveşte limita de venit, care a fost menţionată, în afară de mine, şi de alţi deputaţi şi care este fixată la 33 000 de euro, cred că aceasta constituie o problemă, deoarece există o gamă largă de familii foarte diferite: familii monoparentale, familii cu persoane în vârstă, familii recompuse sau descompuse. Cum putem calcula veniturile acestora? Toate acestea mă determină, la fel ca pe alţii, să solicit mai multă flexibilitate şi subsidiaritate în cazul în care dorim să avem proiecte sociale adevărate în aceste cartiere.
Patrick Le Hyaric
Doamnă preşedintă, domnule comisar, tocmai aţi spus că Comisia a acordat o mare importanţă locuinţelor sociale. Într-adevăr, vorbim despre un drept fundamental care nu este pus în aplicare în statele noastre membre. În plus, aceasta este o altă pată pe modelul nostru actual de integrare europeană.
În ceea ce priveşte restul întrebării dvs., domnule comisar, aţi recitat din breviarul obişnuit al Comisiei, însă experienţa ne arată că Comisia, Comisia dvs., şi Curtea Europeană de Justiţie adoptă hotărâri pe baza tratatelor europene, în conformitate cu un principiu fatal, acela al concurenţei libere şi loiale şi, prin urmare, creează accesul ilegal la construcţia de locuinţe şi la locuinţe în sine. Mai rău decât atât, Comisia Europeană a definit locuinţele sociale ca locuinţe rezervate în mod exclusiv pentru, şi citez, "cetăţenii dezavantajaţi sau grupurile mai puţin avantajate”. Comisia încurajează, aşadar, crearea oraşelor-ghetou pentru săraci, în detrimentul diversităţii sociale.
La fel ca mulţi colegi, susţin ideea unei noi directive-cadru care să fie pozitivă şi progresistă, dar mi-e teamă că trebuie schimbat tocmai principiul concurenţei încorporat în tratat.
Pe de altă parte, mi-e teamă că declaraţiile făcute de preşedintele Barroso şi confirmate astăzi de Consiliul Ecofin care, în principiu, a recomandat controlarea bugetelor, vor duce la o reducere a cheltuielilor alocate birourilor de locuinţe ieftine şi, în special, locuinţelor sociale. Cred cu convingere că Europa trebuie să înceapă de la zero.
Frank Engel
(FR) Doamnă preşedintă, aş dori, într-un fel, să mă raliez la opinia dnei Durant, care a afirmat în mod corect că locuinţele sociale nu sunt un sector comercial sau un sector supus, la fel ca oricare altul, concurenţei. Domnule comisar, cred că suntem cu toţii de acord în această privinţă.
Ajutoarele de stat sunt puse sub semnul întrebării aici. Mă întreb de ce, într-un domeniu precum locuinţele sociale, nu am fi, din punct de vedere teoretic, tocmai în domeniul ajutoarelor de stat. Într-adevăr, vorbim despre ajutoarele de stat pentru beneficiarii de locuinţe sociale, şi nu foarte mult pentru companii. Până la urmă, un ajutor este alocat pentru că se consideră că este necesar; nu este vorba atât de mult despre chestiuni de concurenţă aflate la mijloc.
Constat - şi pot vorbi, bineînţeles, numai pe baza propriei mele experienţe naţionale - că locuinţele sociale sunt legate de condiţii atât de diferite, încât ar trebui să fim de-a dreptul fericiţi că Comisia Europeană, instituţiile europene, Europa şi Bruxelles-ul nu sunt, aşa cum se crede mereu, responsabile pentru a ne da o definiţie precisă a ajutorului, pentru a ne spune ce cetăţean poate beneficia de ce ajutor şi în ce condiţii.
Aş dori să spun că aici sunt în joc condiţiile locale specifice şi evoluţia situaţiei familiale a fiecăruia dintre noi. Cum poate cineva care a avut o familie, dar al cărui statut familial s-a schimbat, cineva ale cărui venituri variază în cursul vieţii sale, după cum a spus dl van Nistelrooij, să primească într-o zi dreptul la locuinţă socială, conform unui număr de criterii, ca apoi acesta să-i fie retras? Mi se pare iraţional şi, în aceste circumstanţe, nu cred că Comisia ar trebui să-şi depăşească din nou atribuţiile pentru a ne propune, şi, în cele din urmă, a ne impune norme care, în mod inevitabil, ar duce lipsă de flexibilitate şi, probabil, şi de umanitate.
Proinsias De Rossa
Doamnă preşedintă, particip la această dezbatere în calitate de raportor al Comisiei pentru ocuparea forţei de muncă pentru subiectul viitorului serviciilor sociale de interes general. Această întrebare cu solicitare de răspuns oral încearcă să afle ce propuneri are Comisia pentru a adresa o problemă gravă legată de asigurarea locuinţelor sociale pentru cetăţeni.
Regret faptul că domnul comisar nu a indicat nicio astfel de propunere, căutând în schimb să justifice sistemul actual. Se observă un refuz permanent al Comisiei de a accepta necesitatea de a aduce claritate şi flexibilitate juridică pentru statele membre, nu numai în ceea ce priveşte asigurarea serviciilor publice existente - şi, în special, a serviciilor sociale -, dar şi în ceea ce priveşte acoperirea nevoilor sociale. Trebuie să fim capabili nu numai să le oferim cetăţenilor o plasă de siguranţă atunci când au nevoie, dar şi să asigurăm un cadru social robust, care să le servească tuturor cetăţenilor. Sănătatea, locuinţele şi educaţia sunt servicii care ar trebui să fie, în mod evident, asigurate pe o bază universală, şi nu doar în funcţie de toanele pieţei. Faptul că piaţa este incapabilă să ofere universalitate pe baza egalităţii şi a calităţii egale în aceste domenii este de la sine înţeles.
Toate acestea sunt servicii care nu creează doar profituri, ci oferă şi o valoare socială care nu poate fi justificată printr-un bilanţ al profiturilor şi al pierderilor. Acestea sunt, de asemenea, necesare pentru crearea unei baze solide pentru o economie modernă. Actualul caracter juridic inadecvat a ceea ce ar putea face guvernele atât la nivel naţional, cât şi la nivel local în domeniul asigurării serviciilor identificate ca fiind esenţiale pentru bunăstarea societăţii nu poate fi lăsat să continue pentru prea mult timp.
Sophie Auconie
(FR) Doamnă preşedintă, domnule comisar, doamnelor şi domnilor, aş dori, în primul rând, să fac o observaţie: nu există nicio competenţă comunitară în domeniul politicii locuinţelor, în general, şi al locuinţelor sociale, în particular.
Cu toate acestea, în decizia pe care o menţionăm în această întrebare cu solicitare de răspuns oral, Comisia oferă o definiţie a locuinţelor sociale. După cum s-a spus în repetate rânduri, domnule comisar, problema locuinţelor sociale şi a accesului la locuinţe este o problemă majoră astăzi, în vremuri de criză. Haideţi să readucem puţină umanitate în dezbaterile noastre tehnice, juridice şi chiar tehnocratice.
În afara locuinţelor în general, locuinţele sociale reprezintă fundamentul integrării reale, al incluziunii sociale reale pentru cei care beneficiază de ele. Definiţia care a fost dată în cursul controlului realizat de către Comisie cu privire la ajutoarele de stat este complet discutabilă. Domnule comisar, Descartes, marele filozof francez născut în regiunea mea, Valea Loarei, spunea: "Interesul general este un cerc al cărui centru este cunoscut, dar a cărui circumferinţă este necunoscută.”
Prin urmare, am două întrebări pentru dvs. Prima este una uşoară: care este statutul juridic al acestei definiţii? Urmează să fie aplicată tuturor statelor membre?
Cea de-a doua întrebare este mult mai generală. După părerea Comisiei, unde începe şi unde se termină competenţa comunitară în materie de organizare a serviciilor publice? Deoarece această întrebare este, până la urmă, una importantă. Sunt în joc universalitatea şi accesibilitatea serviciilor publice.
Peter Simon
(DE) Doamnă preşedintă, domnule comisar, doamnelor şi domnilor, peste tot în Europa, oraşele şi comunităţile noastre trebuie să se lupte cu cartiere-problemă. Peste tot în Europa încercăm să soluţionăm problema, aducând aceste zone dezavantajate, cât şi oamenii care locuiesc în ele, la nivelul vieţii normale din restul oraşelor noastre.
Însă dacă acum vom stabili criterii în domeniul locuinţelor sociale, după cum o face Comisia aici, dacă vom stabili criterii care - aşa cum unii colegi au spus-o deja - exclud un amestec al populaţiei în aceste zone, acest lucru va slăbi toate eforturile pe care părţile competente le-au depus la faţa locului de zeci de ani. Va submina şi acţiunile pe care Uniunea Europeană le-a întreprins prin iniţiativele sale comunitare Urban şi Urban II.
Dacă limităm aici criteriile de acordare a locuinţelor sociale astfel încât, de fapt, doar cei mai săraci dintre săraci, cei mai dezavantajaţi dintre dezavantajaţi să primească o subvenţie şi să poată fi ajutaţi în domeniul locuinţelor sociale, atunci blocăm chiar acest amestec atât de necesar al populaţiei în cartierele dezavantajate. Acest lucru va duce la o mai mare excluziune socială tocmai a acestor grupuri de populaţie şi nu va face decât să agraveze aceste probleme în oraşele noastre. Având în vedere toate aceste amănunte, este nevoie de o definiţie şi de o interpretare mai vastă a principiului subsidiarităţii şi aş fi recunoscător Comisiei dacă ar putea să exprime pe scurt o poziţie în acest sens.
Joachim Zeller
(DE) Doamnă preşedintă, aici este vorba mai mult despre o chestiune globală, şi anume cea referitoare la principiul subsidiarităţii şi la universalitatea serviciilor sociale publice în întreaga UE. Însă locuinţele sociale au fost puse în lumina reflectoarelor acestei dezbateri pe baza exemplului Olandei. Acesta nu este un caz singular - în special asociaţiile de locatari şi reprezentanţii locatarilor suspectează de ani de zile faptul că orientarea Europei spre concurenţă caută cel puţin să limiteze, dacă nu chiar să facă imposibilă existenţa locuinţelor sociale în Europa.
După nevoia de hrană şi îmbrăcăminte, nevoia de a avea o locuinţă este, până la urmă, o nevoie umană fundamentală, şi din acest motiv, locuinţa reprezintă unul dintre bunurile sociale publice, iar prevenirea lipsei de adăpost este o provocare socială.
O expresie a acestui lucru este faptul că, în state pentru care bunăstarea cetăţenilor este importantă, fie se susţin locuinţe sociale, fie se subvenţionează în mod individual alte locuinţe pe baza veniturilor persoanelor. Sigur că acum avem un caz special în Uniunea Europeană, în urma aderării a numeroase ţări europene estice, centrale şi de sud-est. Din cauza diferitelor structurări ale construcţiei de locuinţe în fostele părţi vestice şi estice ale Europei, există o nevoie, mai ales în urma celor mai recente extinderi ale Uniunii Europene, de a compara structurile subvenţiilor pentru locuinţe şi ale construcţiei de locuinţe în statele membre.
Ca urmare a metodei de privatizare a locuinţelor în multe state membre estice, centrale şi sud-estice imediat după schimbările politice şi, în special, ca urmare a lipsei evidente de locuinţe în acele ţări, Parlamentul European a reacţionat prin punerea la dispoziţie a fondurilor structurale pentru locuinţe în ţările respective.
În ciuda acestui fapt, politica privind locuinţele continuă să fie întotdeauna o reacţie la circumstanţele naţionale, regionale şi, în special, locale ale fiecărui caz; cu alte cuvinte, este un caz clasic al unui domeniu politic în care se aplică subsidiaritatea, în care nu este nevoie de reglementări supranaţionale şi în care astfel de reglementări nu există. Pentru locuinţa ca bun social public, legile pieţei pot avea doar o aplicare foarte limitată în cadrul serviciilor de interes general.
Evelyn Regner
(DE) Doamnă preşedintă, domnule comisar, serviciile publice şi serviciile sociale sunt afectate de transformări economice şi politice enorme, intensificate de măsurile naţionale de reducere a costurilor. În Uniunea Europeană, ne confruntăm cu disparităţi din ce în ce mai mari privind veniturile. Dar tocmai în vremuri dominate de nesiguranţă, de criza economică şi de temerile faţă de viitor, stabilizatorii sociali sunt mai importanţi decât oricând.
În oraşul meu natal, Viena, ideea de bază a locuinţelor sociale constă în asigurarea de locuinţe la un preţ convenabil pentru secţiuni largi ale populaţiei, nu în limitarea acestora - conform definiţiei Comisiei - doar la cetăţenii dezavantajaţi sau la grupurile sociale mai puţin avantajate. Rezultatul ar fi crearea de ghetouri. Prin urmare, nu am nicio intenţie de a-mi schimba opinia în legătură cu acest subiect - definirea serviciilor sociale, inclusiv a locuinţelor sociale, ar trebui să fie un principiu sau un drept al administraţiei locale de la nivelul local respectiv, la fel ca şi excluderea serviciilor sociale din sfera concurenţei şi a legislaţiei referitoare la ajutoarele de stat.
Însă, în orice caz, avem nevoie de claritate juridică în Uniunea Europeană şi de un instrument juridic la nivelul UE care să acopere şi să definească în mod corespunzător serviciile sociale.
Seán Kelly
Doamnă preşedintă, în primul rând, aş dori să-i mulţumesc dlui comisar pentru clarificarea anumitor puncte care au fost ridicate în întrebări. Trebuie spus că accesul la o locuinţă reprezintă o necesitate absolută pentru oricine, în special în statul social modern. Este absolut vital să ai un acoperiş deasupra capului; este un drept şi este ceva despre care toată lumea ar fi de acord că ar trebui să fie asigurat fie prin mijloace proprii, fie prin agenţii guvernamentale etc.
Acestea fiind spuse, trebuie să existe o dezbatere privind gradul de implicare pe care guvernul oricărei ţări ar trebui să-l aibă în asigurarea unei locuinţe. În propria mea ţară, bula imobiliară a fost creată prin stimulente fiscale - care au fost prea generoase şi insuficient gândite - pentru antreprenori, în vederea construcţiei de locuinţe, oferindu-le autorizaţia de construcţie - câteodată şi pe câmpii inundate, care au mai fost inundate de atunci - şi reclasificând terenuri care nu ar fi trebuit să fie reclasificate. Apoi, băncile au intervenit, desigur, prin acordarea de împrumuturi generoase constructorilor, pe care aceştia nu puteau să le restituie, şi persoanelor individuale care cumpărau case pe care, mai apoi, nu şi le putea permite.
De aceea ne confruntăm în momentul de faţă cu această criză. Aşadar, există multe întrebări cu privire la cât de implicat ar trebui să fie statul în această zonă a dezvoltării imobiliare.
Însă în ceea ce priveşte asigurarea de locuinţe sociale, consider că fundamentarea acesteia în primul rând pe venituri este mult prea prescriptivă şi nu este raţională, din motivele menţionate de numeroase persoane. Există cu siguranţă un rol, după părerea mea, pentru Comisie, în sens mai larg, poate în stabilirea anumitor orientări cu privire la acordarea de locuinţe sociale, însă nu are sens să fim prea prescriptivi în legătură cu elemente cum ar fi veniturile etc.; nu va funcţiona şi nici nu ar trebui să se încerce.
Silvia-Adriana Ţicău
Într-adevăr, locuinţele sociale ţin de serviciile de interes general. Din păcate, astăzi, în rândul tinerilor, rata şomajului în Uniunea Europeană a ajuns la 20 %.
Conform Regulamentului european, există o cotă de 4 % din Fondul european de dezvoltare regională care poate fi utilizată de toate statele membre pentru construcţia de locuinţe sociale şi pentru eficienţa energetică a clădirilor. Din păcate, datorită crizei economice, situaţia economică a familiilor europene se deteriorează, iar şomajul, extrem de ridicat în rândul tinerilor, este îngrijorător. Tocmai de aceea v-aş ruga, domnule comisar, să ne sprijiniţi în creşterea până la 15 %, în viitoarea perioadă de programare financiară, a acestei cote pentru construcţia de locuinţe sociale şi eficienţa energetică a clădirilor.
În cea mai mare parte a statelor membre, sănătatea, educaţia şi serviciile sociale, precum şi grija faţă de tineri şi faţă de persoanele vârstnice se află în gestiunea statului. Aceste servicii publice joacă un rol important pentru protecţia şi incluziunea tuturor cetăţenilor în societate, cu condiţia ca acestea să fie accesibile tuturor cetăţenilor. Pentru ca acest lucru să fie valabil în toată Uniunea Europeană, solicităm Comisiei elaborarea unei directive-cadru pentru serviciile publice, care să introducă cerinţe minimale în acest domeniu şi care să garanteze atât un acces egal şi universal pentru toţi cetăţenii europeni, cât şi calitatea şi transparenţa acestor servicii.
António Fernando Correia de Campos
(PT) Doamnă preşedintă, domnule comisar, locuinţele sociale reprezintă un serviciu economic de interes general cu un rol important pe piaţă, care creează rezultate pozitive în beneficiul întregii societăţi. În conformitate cu Protocolul 26, anexă la Tratatul de la Lisabona, punerea în aplicare şi organizarea acestui tip de serviciu ţine de competenţa autorităţilor naţionale, regionale şi locale. De aceea, această restricţionare a pieţei ţintă la familii cu venituri sub 33 000 de euro este greu de înţeles. Aceasta este o măsurare a sărăciei care se realizează în termeni absolut şi pur financiari şi care nu ia în considerare diversitatea celor 27 de state membre; argumentaţia sa se poate rezuma ca una de simplă solvabilitate.
Locuinţele sociale acoperă probleme culturale şi sociale, contribuie la proximitatea faţă de un loc de muncă, la redefinirea semnificativă a rolului femeilor pe piaţă şi la mobilitatea lucrătorilor în zona europeană. Lupta pe care o duce Uniunea Europeană pentru a ieşi din actuala criză necesită creştere economică, ce duce la imigrare şi la crearea unor minorităţi etnice, economice şi culturale, precum şi la necesitatea de a le integra pe acestea, chiar cu riscurile ghetoizării, pe care trebuie să le combatem în mod echilibrat. Nu intervine Comisia în competenţele statelor membre?
Zigmantas Balčytis
Doamnă preşedintă, Tratatul de la Lisabona recunoaşte importanţa existenţei şi accesibilităţii serviciilor sociale şi rolurile pe care le au autorităţile locale şi regionale în asigurarea acestora. Subiectul locuinţelor sociale este extrem de important pentru persoanele cu venituri mici, iar faptul că criza a creat un număr mare de şomeri, care au nevoie de locuinţe sociale, este o realitate.
În momentul de faţă, statele membre aplică diferite standarde în stabilirea criteriilor pentru acordarea locuinţelor sociale. Este de înţeles că situaţiile economice şi sociale diferă în mod semnificativ în statele membre. Pentru a pune în aplicare dreptul de acces la serviciile universale, cred că ar fi indicată definirea principiilor generale şi stabilirea plafoanelor recomandate de venit la nivelul UE. Însă trebuie să le acordăm statelor membre libertatea de a stabili aceste plafoane la un nivel mai scăzut, având în vedere diferenţele economice şi sociale.
Rareş-Lucian Niculescu
Mulţumesc domnului comisar pentru lămuririle pe care le-a adus cu privire la această problemă. Nu cred nici eu că ar trebui să existe o definiţie unică a locuinţelor sociale; o astfel de definiţie ar fi greu de utilizat în contextul diferenţelor mari în ceea ce priveşte nivelul de trai. Chestiunea subsidiarităţii este relevantă în această dezbatere. Îmi permit să depăşesc puţin cadrul concret al întrebării.
Cred că ar trebui totuşi să existe un set de standarde mai clare, dar în altă privinţă, de exemplu, în situaţiile în care este vorba despre aplicarea noilor reguli privind eligibilitatea în domeniul locuinţelor în favoarea comunităţilor marginalizate. Este un regulament pe care acest Parlament l-a adoptat în luna februarie şi pe care l-a menţionat şi colega mea, dna Ţicău. Profit şi eu, la rândul meu, de ocazie pentru a spune că ar fi binevenită sporirea fondurilor disponibile în baza acestui regulament.
Frédéric Daerden
(FR) Doamnă preşedintă, domnule comisar, doamnelor şi domnilor, mi-am dorit această dezbatere pur şi simplu pentru că, la fel ca şi alţi colegi prezenţi aici, sunt îngrijorat.
Mai multe regiuni din Europa, inclusiv regiunea din care provin, realizează la ora actuală o evaluare menită să le reformeze politica de alocare a locuinţelor sociale, în vederea evitării fenomenului de ghetoizare şi de grupare a straturilor sociale dezavantajate în aceleaşi clădiri şi în aceleaşi cartiere. Decizia dvs. contravine acestei politici a reechilibrării sociale şi a diversităţii sociale necesare.
Domnule comisar, nu este corect ca Comisia să împiedice statele membre să ducă politici de diversitate socială. Bineînţeles, accesul la serviciile sociale de interes general din domeniul locuinţelor ar putea, pe de o parte, să fie limitat la anumite categorii de persoane, însă, pe de altă parte, ar trebui să se lase un anumit spaţiu de manevră, astfel încât acestea să fie accesibile şi persoanelor cu alte venituri, pentru a îmbunătăţi astfel diversitatea socială din cartierele noastre.
În orice caz, echilibrul dintre aceste două aspecte ar trebui să fie definit de către sau împreună cu statele membre, şi nu de către Comisie.
Ilda Figueiredo
(PT) Doamnă preşedintă, ştim cu toţii că dreptul la o locuinţă este un drept fundamental. Statele membre sunt, prin urmare, obligate să garanteze locuinţe sociale pentru oricine are nevoie de ele. Într-o perioadă de criză socială profundă, în care numărul persoanelor şi al familiilor cu datorii mari, care au dificultăţi în a plăti împrumuturile cu ajutorul cărora şi-au cumpărat casele sau care trebuie să plătească chirii mari creşte, este cu atât mai important să acordăm un sprijin complet persoanelor şi familiilor care nu-şi pot permite o locuinţă adecvată cu facilităţi şi utilităţi adecvate.
Este, aşadar, esenţial ca statele membre să poată să utilizeze fondurile comunitare şi naţionale pentru a construi locuinţe sociale şi pentru a garanta drepturile fundamentale la care au dreptul toţi cetăţenii, punând capăt inegalităţilor sociale şi încurajând incluziunea socială. Comisia Europeană trebuie să acţioneze urgent în acest domeniu, fără să ameninţe principiul subsidiarităţii, dar susţinând universalitatea serviciilor sociale publice.
Anna Záborská
(SK) Centralizarea europeană este câteodată însoţită de fanfare, după cum am văzut în cazul adoptării Tratatului de la Lisabona. Alteori, apare în mod discret. Crearea diferitelor fonduri europene de susţinere, care deformează adesea mediul pieţei, a făcut necesară introducerea notificării obligatorii a asigurării ajutoarelor de stat.
Nevoia a devenit apoi aparentă pentru scutirea de la această obligaţie în cazul locuinţelor sociale. Deodată, avem la dispoziţie o definiţie europeană. Dacă definim obligaţii la acest nivel, iar mai apoi le ordonăm celor aflaţi la niveluri inferioare să le pună în aplicare, nu putem vorbi despre subsidiaritate.
Responsabilitatea pentru locuinţele sociale se află în totalitate în competenţa autorităţilor naţionale, regionale şi locale. Să nu punem la îndoială abilitatea societăţilor naţionale şi a comunităţilor locale de a-şi rezolva propriile probleme. Ele cunosc cel mai bine aceste probleme. De asemenea, cunosc opţiunile pe care le au pentru a le rezolva.
Wojciech Michał Olejniczak
(PL) Este clar că ne confruntăm cu o problemă care este diferită de la un stat membru la altul.
În ţările noi, inclusiv în Polonia, avem foarte multe regiuni în care foarte multe persoane nu au o locuinţă, din cauza veniturilor foarte, foarte mici. De aceste persoane se ocupă, în principal, autorităţile. Autorităţile locale şi instituţiile regionale au responsabilitatea de a ajuta cât mai rapid aceste persoane. Fără punerea la dispoziţia autorităţilor locale a unor fonduri suplimentare şi fără sprijinul public, ajutorul pentru persoanele aflate în această situaţie extrem de dificilă este imposibil. În acelaşi timp, ar fi, de asemenea, necesar să ne gândim la modul în care să încercăm, în viitor, prin crearea unei politici comune şi a unei definiţii comune în acest domeniu, să obţinem fonduri suplimentare care ar putea fi folosite de autorităţile regionale. Acestea ar utiliza banii şi ar crea locuinţe sociale, al căror număr este cu adevărat foarte, foarte mic în multe ţări ale Europei.
László Andor
membru al Comisiei. - Doamnă preşedintă, sunt întru totul de acord cu faptul că trebuie să privim acest subiect într-un context mai larg - în acest caz, în contextul crizei financiare şi economice. În ultimii doi ani, am văzut că acesta a fost un test pentru politicile privind concurenţa, fie că era vorba despre sectorul financiar, sectorul automobilelor sau, în acest caz, sectorul locuinţelor, şi a fost, de asemenea, un test pentru politicile noastre sociale, fie că era vorba despre copii, despre persoane mai în vârstă sau fără adăpost.
În acest set de întrebări pe care l-am primit, aceste două aspecte - concurenţa şi politicile sociale - se suprapun. De aceea, lucrurile sunt chiar mai complexe decât ar fi în afara contextului crizei.
Criza a demonstrat un eşec enorm al pieţei, nu numai în sectorul financiar, dar şi în cel al locuinţelor, şi a devenit foarte clar că forţele pieţei nu sunt suficiente pentru a rezolva aceste probleme, nu numai ale celor extrem de săraci, dar şi ale grupurilor mai largi ale societăţii. Acesta este motivul pentru care aş fi strict împotriva oricărui principiu care ar limita conceptul de locuinţe sociale doar la grupurile cele mai sărace ale societăţii, mai ales dacă dorim să ţinem cont de diversitatea ţărilor europene şi de principiului subsidiarităţii. Aş insista, în orice caz, să lăsăm definiţiile din acest context pe mâna statelor membre, aşa cum am spus mai devreme în discursul meu introductiv.
Revenind la cazul olandez, care s-a aflat în centrul discuţiilor, aş dori să repet faptul că Comisia nu impune niciunei alte ţări criteriile stabilite în contextul olandez. În conformitate deplină cu principiul subsidiarităţii, ţine de responsabilitatea statelor membre să decidă condiţionalitatea locuinţelor sociale.
Acest lucru este confirmat de decizia privind sistemul olandez al ajutoarelor de stat, şi aş dori să reamintesc faptul că limitele stabilite de către autorităţile olandeze - care se aplică numai în Olanda - acoperă 43 % din populaţia olandeză, ceea ce depăşeşte cu siguranţă grupurile cele mai sărace. Decizia olandeză a confirmat, în plus, că amestecul social şi coeziunea socială sunt obiective politice valabile pentru care se poate justifica ajutorul de stat, şi nu numai pentru cei ce trăiesc într-o sărăcie extremă sau pentru cei care se confruntă cu riscul sărăciei.
Cred că problemele sociale care au apărut în ultimii câţiva ani în acest domeniu au destabilizat societatea la o scară mult mai largă, şi de aceea trebuie să fim sensibili faţă de acest subiect. Aş dori, de asemenea, să adaug faptul că Comisia nu face decât să verifice ajutoarele acordate companiilor imobiliare. Nicio subvenţie acordată direct cetăţenilor nu face obiectul normelor privind ajutoarele de stat.
Discuţia s-a extins şi asupra unui context mai larg, cel al serviciilor sociale de interes general. De aceea, trebuie să mă refer şi la acest subiect şi să subliniez faptul că, în afara locuinţelor, şi alte servicii de interes general şi, în special, alte servicii sociale joacă un rol preventiv şi de coeziune socială ţintită asupra întregii populaţii, indiferent de avere sau venituri. Comisia a clarificat acest lucru în comunicarea sa din 2007, când a subliniat obiectivele şi principiile organizării serviciilor sociale.
Comisia îşi asumă angajamentul de a promova calitatea serviciilor sociale. De exemplu, susţinem dezvoltarea unui cadru calitativ pentru serviciile sociale de interes general în cadrul Comitetului pentru protecţie socială.
Câteva idei în încheierea răspunsului meu. Având în vedere că anumite chestiuni se refereau la o perioadă mai lungă de timp, prelungindu-se către următoarea perspectivă financiară, aş fi de acord că, într-o varietate de contexte, locuinţele vor fi afectate; într-adevăr, restaurarea în contextul eficienţei energetice - care, din punctul nostru de vedere, intră în categoria locurilor de muncă ecologice - va fi, cu siguranţă, o zonă în care vom fi activi, fără a încerca, desigur, să avem o politică europeană comună privind locuinţele.
Vor exista şi alte chestiuni, cum ar fi locuinţele destinate celor mai vulnerabile grupuri ale societăţii, precum romii, domeniu în care s-a început deja să se lucreze, şi cred că va exista o susţinere constantă din partea fondurilor structurale a problemelor legate de locuinţe care, în acest caz particular, sunt destinate grupurilor extrem de vulnerabile şi marginalizate dintr-o varietate de state membre. Acest lucru evidenţiază şi importanţa de a avea o viziune foarte diversificată, deoarece ţările sunt diferite în termeni de nevoi sociale, iar anumite decizii şi soluţii care sunt aplicate în ţări cu venituri mari nu trebuie, bineînţeles, să fie neapărat urmate - şi în niciun caz impuse - în alte state membre.
Preşedinta
Dezbaterea a fost închisă.
