Justering av protokoll
Ordföranden
Protokollet från gårdagens sammanträde har delats ut.
Finns det några synpunkter?

Schierhuber
Herr ordförande, jag vill bara påpeka att jag i går till Rothleys betänkande överlämnade två röstförklaringar skriftligt till ändringsförslag 74, som jag tyvärr inte har hittat i protokollet, och även en muntlig röstförklaring till kommissionens ändrade förslag. Jag vill be Er att detta noteras i protokollet.

Ford
Herr ordförande, detta är ett personligt uttalande. Ledamöterna kanske minns att jag under måndagen den senaste delsessionen gjorde påståenden om fru Angelilli, vilka hon på onsdagen förnekade. Jag gav henne en kopia av de dokument, på vilka jag byggde mitt påstående. I morse erhöll jag ett brev från henne, där hon, bland den vanliga stormfloden av smädelser, sade sig inte avse stämma tidningen, såsom jag hade föreslagit. Jag hoppas att ledamöterna drar lämpliga slutsatser därav. Jag kommer att ställa en kopia av hennes brev till ert förfogande, herr ordförande.

Provan
Herr ordförande, det är inte ofta som vi ger komplimanger till parlamentets tjänster, men vi tycker alltid att den dagliga nyhetssammanfattningen är till oerhört god hjälp. Sammanfattningen av gårdagens storartade uttalande av kommissionen har varit mycket eftersökt av alla som använder den engelska versionen, så eftersökt att det inte finns något exemplar kvar. Jag vet att det är ett antal ledamöter som skulle vilja ha den kortfattade sammanfattningen av kommissionens förslag som parlamentet står för i vanliga fall. Jag undrar om ni skulle kunna tillse att tjänsterna, med anledning av det stora ögonblicket i går, skulle kunna se till att det finns ett tillräckligt antal engelska kopior tillgängliga?

Santini
Herr ordförande! Jag känner mig kallad att fungera som försvarsadvokat och för att därför hålla på respekten av vissa etiska regler som vi alltid har respekterat i detta parlament, vill jag avvisa Fords attack av den enkla anledningen att kollegan Angelilli inte är här och därför inte kan redovisa sina synpunkter. Jag hade ingripit på samma sätt oavsett vilken kollega attacken hade avsett och oavsett politisk gruppering.
(Protokollet justerades)

Upphävande av immunitet
Trakatellis
Herr ordförande, kollegor, jag blev förvånad, för ärendet gäller valet av en lärare vid universitetet i Thessaloniki, och detta upphävdes 1993 av Greklands högsta domstol. Jag handlade detta ärende såsom rektor tillsammans med universitetets juridiska kommitté. Minister Paidias utsåg återigen kandidaten, kandidaten anmälde mig 1993, och tillsammans med ordföranden för den juridiska kommittén lade vi fram en detaljerad redogörelse och ärendet arkiverades. Jag är förvånad över att ärendet kommer tillbaka 4 år senare. Jag kan inte tro att det bara ligger politiska syften bakom frågan, men med det plötsliga återupptagandet av ärendet efter fyra år talar händelserna för sig själva. Jag vill be parlamentets ansvariga utskott att mycket snabbt redogöra för sina slutsatser i ärendet.

Ordföranden
Tack, Trakatellis, men enligt artikel 6 kan vi bara lämna ett meddelande om detta faktum: detta är inte rätt forum för att ta upp frågan.

Med-programmen
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande (A4-0236/97) av Fabra Vallés för budgetkontrollutskottet om den särskilda rapporten 1/96 från revisionsrätten (C4-0512/96) beträffande Medprogrammen (framlagd i enlighet med artikel 188c.4 andra stycket i EG-fördraget) med kommissionens svar.

Fabra Vallés
Herr ordförande, i enlighet med ert uttalande och enligt föredragningslistan skall vi i budgetkontrollutskottets namn behandla revisionsrättens särskilda rapport 1/96.
Vi har framför oss ett ytterst klart betänkande som lägger fram problemen inom det decentraliserade samarbetet - intressekonflikter, regelbrott i anslutning till anbudsförfarandet och bristande rättslig grund för vissa beslut.
Jag anser, herr ordförande, att vi måste behandla detta fall som ett exempel, inte bara på grund av det decentraliserade samarbetets betydelse utan också med tanke på hur man skall förfara i liknande fall i framtiden.
Och det är genom att se detta som ett exempelfall som vi kan motivera den varsamma behandlingen av ändringsförslagen. Jag avser här både de 72 ändringsförslag som behandlades i utskottet och de 17 ändringsförslag som i dag skall behandlas i detta parlament. Min tanke är att vi genom att godta så många som möjligt av dessa ändringsförslag kan uppnå högsta möjliga samstämmighet vid dagens omröstning, och undvika en svag hållning hos parlamentet - vilket inte alls skulle gagna denna fråga som helhet.
Jag har å andra sidan sett mig nödgad att förkasta vissa ändringsförslag eftersom parlamentets skyldigheter och möjligheter tycks ha fallit i glömska på vissa håll. Europaparlamentet och UCLAF är varken en domstol eller en allmän åklagare. Vi är inte åklagare av något som helst slag. Vi begränsar oss här till att lägga fram revisionsrättens rapport 1/96 och ge våra politiska yttranden om den. Därför kan vi inte gå in på en eventuell förekomst av straffbara fall och ännu mindre fastställa sådana fall.
Jag vill betona, herr ordförande, att kommissionen enligt min uppfattning har reagerat på rätt sätt. Den har inlett en administrativ undersökning och har undersökt vilken delaktighet de företag som omnämns i rapporten kan ha haft i andra program, i andra generaldirektorat eller t.o.m. i andra avdelningar. Arbetet har inte varit lätt, och det är orsaken till förseningen. Det är viktigt att beakta att samma personer i många fall låg bakom andra namn i andra företag. Det har varit nödvändigt att korskontrollera adresser, företagsnamn och personnamn. Jag upprepar, uppgiften har inte varit lätt.
Jag vill dock också i dag, herr ordförande, fästa uppmärksamheten vid en sak. Det gäller det som på läkarspråk skulle motsvara att finna en formel för tidig diagnos. Eller som vi säger i utskottet för utrikes-, säkerhets- och försvarsfrågor, ett tidigt larm. Vi måste hitta en formel som hjälper oss undvika liknande situationer i fortsättningen.
Jag är medveten om att detta inte låter sig göras genom revisionsrätten, eftersom denna har sina program och alltid undersöker fall i efterhand, men jag anser att det måste finnas medel inom kommissionen - medel som dessutom redan existerar - för att kunna genomföra denna tidiga diagnos, detta tidiga larm som jag tog upp.
En annan punkt som jag vill betona i detta inlägg om revisionsrättens rapport är frågan om huruvida UCLAF skall fortsätta i samma form som i dag, i ett totalt och absolut beroende av kommissionen, eller om denna bedrägerienhet bör agera utifrån en ställning som är oberoende av kommissionen. Jag har inget annat än lovord för UCLAF, eftersom jag har suttit i den tillfälliga undersökningskommittén för påstådda överträdelser eller dålig förvaltning av gemenskapens transiteringssystem, och jag har sett hur effektivt enheten fungerar och hur gott arbete den gör. Jag är dock orolig för huruvida enheten kan agera med samma frihet inom kommissionen.
Låt oss på alla sätt stöda kommissionens ansträngningar att fastställa ansvaret för oegentligheterna, återkräva felaktigt utbetalade belopp och upprätta en svart lista.
Jag avslutar, herr ordförande, med att lägga fram en begäran för kommissionen: Vi anhåller om att den antar de åtgärder som beskrivs i revisionsrättens rapport, eftersom det är ett oumbärligt villkor för att ansvarsfrihet skall kunna beviljas för förvaltningen år 1996. Kommissionär Marín, ni har sex månader på er.

Malerba
Herr ordförande! Utskottet för externa ekonomiska förbindelser har med stor oro tagit del av de allvarliga avslöjanden som revisionsrätten gjort om Med-programmen och begär av kommissionen att man snarast vidtar åtgärder med anledning av det som revisionsrätten visat, att alla undersökningar slutförs, att alla skyldiga straffas och att resultatet skyndsamt rapporteras till parlamentet.
Utskottet för externa ekonomiska förbindelser oroar sig också och, med tanke på utskottets kompetens i frågan, framför allt över att Medelhavspolitiken, som utgör ett omistligt inslag i Europeiska unionens identitet gentemot andra länder, inte riskeras på grund av ett kriminellt beteende från vissa externa tjänstemäns sida eller till och med sådana som arbetar inom gemenskapsinstitutionerna. Vi nöjer oss inte med att man skjuter upp programmen, eftersom detta även drabbar värdefulla projekt, straffar företag, skadar sysselsättningen och äventyrar det nyfödda decentraliserade samarbetet.
Vi önskar hellre att kommissionen snarast ger oss de resurser som krävs för en rigorös och effektiv hantering av Med- och Meda-programmen. Bland de utgångspunkter för en ny kurs som utskottet för externa ekonomiska förbindelser har föreslagit vill jag påminna om fyra punkter. För det första: en tydlig ansats när det gäller att offentliggöra och belysa anbudsförfrågningar, urvalsprocesser och rapporter över hur arbetet fortskrider. För det andra: att kommissionen tar direkt kontroll och inte delegerar den till externa företag, över anbudsförfaranden och genomförandet av olika projekt, med hjälp av lämplig personal och med utnyttjande av effektiva och moderna övervakningssystem, vilket för övrigt kommissionen har möjligheter till. För det tredje: att man flyttar tyngdpunkten när det gäller utgifterna för olika projekt mot ett större inslag av infrastruktursatsningar, något som representanterna för tredje land i Medelhavsområdet kräver varje gång vi har tillfälle att träffa dem. Jag avser projekt inom vattenförsörjning, telekommunikationer och transport, snarare än konsultverksamhet och seminarier. För det fjärde: en förstärkning av det decentraliserade samarbetet via civila nätverk. I det sammanhanget vill jag varmt rekommendera skapandet av Fellow members' innovation relay centres , något som sker när det gäller länderna i Central- och Östeuropa, för att förstärka kontakterna mellan universitet, sjukhus och kompetenscentra på båda sidor om Medelhavet.
Låt mig avslutningsvis säga, herr ordförande och herr kommissionär, att svindel skall bestraffas med den största stränghet, men att det politiska målet som är samarbete i Medelhavsområdet inte får grumlas.

Azzolini
Herr ordförande! Jag kan inte annat än hålla med Malerba, eftersom utskottet för regionalpolitik motsatt sig att revisionsrätten har åsikter i en fråga som är rent politisk. Revisionsrätten har gjort helt rätt när den har påvisat brister och felaktigheter på procedurplanet, men det hade varit bättre, vilket jag redan har påpekat i utskottet för regionalpolitik, att först underrätta kommissionen innan den löpte linan ut och godkände brister och andra felaktigheter, dvs i Europeiska unionens anda och med andra ord i enlighet med teorin om kommunicerande kärl. Rätten har visserligen skyldighet att ingripa i det avseendet, men den har absolut inte befogenheter att ingripa i en fråga som är rent politisk.
De indikationer som framkommer i övriga utskott, vilket Malerba har visat, leder till ytterligare en reflektion: det är nödvändigt att se över och göra om även kontrollsystemet och se till att den roll som spelas av antibedrägerienheten UCLAF görs oberoende för att på så sätt bli effektivare, mindre styrd och mindre styrbar. I sammanhanget kan det vara lämpligt att påminna om det som Malerba så riktigt påpekat, dvs. att UCLAF alltid har bedrivit en mycket väl inriktad och preciserad verksamhet.
Vårt problem är att vi ser utsträckt i tiden och därför utspätt till sitt innehåll en ansats som unionen i stället borde intensifiera och förbättra inom ramen för Medelhavspolitiken. Vi är med andra ord av den åsikten att alla nödvändiga åtgärder skall vidtagas, men att även samtliga Med-program måste intensifieras och tillämpas med det snaraste.

Wemheuer
Herr ordförande, kära kollegor! Vi diskuterar i dag och röstar i morgon om vår kollega Fabra Vallés betänkande. Detta betänkande hade bara för en liten tid sedan rubriken " Mellanbetänkande" . Jag betonar detta här uttryckligen och med full avsikt. Nu är det av förvaltningstekniska skäl, som ju står över allt, inte en gång möjligt för oss att kalla ett mellanbetänkande vid dess rätta namn. Därför säger jag det här: Det är ett mellanbetänkande! Ingen får heller trösta sig med att vetskapen att vi kommer att besluta i morgon och sedan är ärendet undanröjt från bordet. Det är varken på bordet, under bordet och ännu mindre under mattan.
Om man uppmärksamt läser det beslut, som vi kommer att bifalla, får man tillräckligt med hänvisningar till hur och på vilket sätt utskottet, budgetkontrollutskottet och därmed parlamentet kommer att befatta sig med processerna. Vi samtycker i dag till beslutet - före sommaruppehållet - enbart av det skälet att MED-programmen kan släppas fria, så att äntligen de människor blir hjälpta, som allra minst rår för vad man här har misslyckats med genom slarv, genom dålig förvaltning och vad vet allt. Detta vill jag uttryckligen hålla fast vid. Dessa människor vill vi hjälpa, dem vill vi tillmötesgå. Därför antar vi detta betänkande!
Men arbetssättet, betänkandet och allt vad som har tilldragit sig runt detta betänkande - utan att jag här vill gå in på detaljer - väcker några frågor för mig, och inte bara för mig, utan också för min parlamentsgrupp.
För det första: Varför begår kommissionen samma fel om och om igen? Varför sätter man hela tiden i gång program, när man inte kan förvalta dem själv? När kommer kommissionen att lära sig, och hur kommer detta att uttrycka sig?
Men även följande fråga uppkommer för oss: Jag erkänner att vi gör ett betänkande om revisionsrättens betänkande. Revisionsrätten förebrår emellertid kommissionen och privata organisationer. Kommissionen har lång tid på sig att rättfärdiga sig i en exakt fastlagd procedur, detta sker muntligt, medan deras svar publiceras skriftligt i den offentliga upphandlingen, de kan rättfärdiga sig inför utskottet. Varför lyssnar vi emellertid aldrig på de andra? Nåväl, jag medger att vi inte har arbetat riktigt på det sättet. Måste det därför ha varit korrekt? Måste det vara korrekt? Har bara den ena sidan en chans att förklara vad som har hänt och inte den andra? Det är en fråga, som vi inte kommer att lösa i dag, men jag vill ändå väcka frågan.
Vi kommer inte att låta oss föreskrivas hur vi skall göra, det är en sak. Vi kommer noggrant att överväga vad vi gör, varför vi gör det och hur vi skall göra det. Vi kommer att gå ur hela denna process med mycket mer försiktighet och kritik. Vi har blivit mycket känsligare, inte bara vad gäller UCLAF: s beroende eller oberoende. Denna debatt har visat oss att vi måste reflektera över vår egen roll. Vi måste kanske bli mer självmedvetna, vi måste vara mera kritisk gentemot vårt eget arbete. Ett står dock klart: Diskussionen är inte avslutad, vi kommer att ta upp den, och inte bara vad gäller Med-programmen, det är bara ett exempel. Mycket mer väntar oss. Det pris, som betalas för detta - att vi i dag eller i morgon kommer att släppa programmen fria i omröstningen - kommer att bli en mycket intensiv undersökning, om hur kommissionen handskas med dessa saker.
En sista sak: Kommissionen har ju agerat mycket snabbt utåt sett. Det skulle glädja mig, om kommissionen en gång kunde vara så snabb, när det rör sig om disciplinära åtgärder inom kommissionen, när människor inte bara omplaceras vart som helst, eller när som helst kan gå i pension, om man en gång kunde ingripa lika snabbt och konsekvent vid misstankar i det egna huset! Detta skulle på ett avgörande sätt öka kommissionens trovärdighet.
(Applåder)

Theato
Herr ordförande, kära kollegor! Två minuters talartid är kort, därför vill jag bara gå in på två punkter i detta viktiga betänkande från Fabra Vallés, som jag för övrigt vill gratulera så mycket för hans intensiva arbete. Jag vill emellertid även tacka Wemheuer för den diskussion, som måste tas upp eller fortsätta i vårt utskott om detta hela problemkomplex. Jag understödjer henne på denna punkt.
Beträffande punkterna: För det första skall med detta betänkande - och på grund av revisionsrättens specialbetänkande - kommissionen åläggas att noggrant undersöka de uppvisade tungt vägande missförhållandena i den decentraliserade förvaltningen i Med-programmen och framför allt undanröja bevisliga intressekonflikter. Gemenskapsmedel som med orätt har utgivits måste flyta tillbaka till EU-kassan. Vår begäran är emellertid samtidigt att kommissionens för närvarande förordade stopp av programmen kan upphävas under ordnade former i harmoni med budgetförordningen och de relevanta föreskrifterna. Därför är det viktigt att vi nu antar detta betänkande av Fabra Vallés, eftersom kommissionen inom sex månader på nytt skall informera oss om de påbörjade åtgärderna - här menar vi också disciplinära åtgärder - förhoppningsvis med bra resultat.
Som en andra aspekt vill jag understryka vad Fabra Vallés sade i moment 10 i förslaget till resolution, i vilket budgetkontrollutskottet kräver att EU får en oberoende bedrägeribekämpningsenhet. Betoningen ligger på ordet " oberoende" , för vi har ju redan en bedrägeribekämpningsenhet. Denna bedrägeribekämpningsenhet, UCLAF, utför ett gott och framgångsrikt arbete. Jag behöver bara påminna om upptäckten av de senaste bedrägerierna med BSE-kött. Enheten utsätter sig dock nästan automatiskt för förebråelsen av jävighet, eftersom den är inordnad i kommissionen. Den utsätter sig också för risken att man antingen förebrår den att bagatellisera hela affären för att på så sätt minska kommissionens anseende så litet som möjligt, eller man förebrår den att argumentera framför allt till nackdel för de externa rådgivarna och att inleda åtgärder.
Därför behöver vi oberoende här, lika väl som vi behöver en möjlighet att kunna inleda straffrättsliga åtgärder, som sedan utförs av de nationella myndigheterna för att sätta stopp för den förskräckliga omfattningen av missbruk och bedrägerier av EU-pengar.
Ännu en gång vill jag tacka föredraganden av betänkande så mycket för hans intensiva arbete i utskottet, men även sekretariatet i budgetkontrollutskottet.

Giansily
Herr ordförande, i dag skall vi tala om bedrägeri igen, i väntan på den viktiga debatt som är planerad till september, om kommissionens årsrapport och arbetsprogram om bedrägeribekämpning.
Med utgångspunkt i vår kollega Fabra Vallés betänkande om förvaltningen, eller snarare bristen på förvaltning, av Med-programmen undersöker vi denna gång en situation som i sin omåttlighet är närmast löjeväckande. Jag tillstår gärna att bedrägeri förenklas avsevärt genom gemenskapslagstiftningens komplexitet, och genom att kostnadsansvaret delas mellan de många offentliga och privata organ som fått i uppdrag att genomföra programmen. Så är tyvärr fallet med ett program som vår grupp är mycket angelägen om, och som gärna hade sluppit att hamna på löpsedlarna av en sådan anledning. Vissa saker kan accepteras, annat är oacceptabelt.
Oacceptabelt, mina kära kolleger, är att kommissionen inte omedelbart beslutade att inleda en undersökning av administrationen, efter att ha fått kännedom om revisionsrättens allvarliga rapport om förvaltningen av Medprogrammen, som påpekar flera oegentligheter och allvarliga brister, samt att de rättsliga myndigheterna i medlemsstaterna hittills inte tagit några initiativ. Ändå har tio av sexton beviljade avtal om tekniskt bistånd inte genomgått något anbudsförfarande vilket medfört en merkostnad på 170 000 ecu. Ändå har kommissionen delegerat befogenheter till ARTM utan tydlig rättslig grund och utan principbeslut i ämnet. Det är lika så gott att erkänna att kommissionen har gett blankofullmakt till externa rådgivare som samtidigt var domare och parter.
Mitt inlägg var inte avsett att anklaga kommissionen som, ofta orättvist och ibland mycket lättvindigt, utses till syndabock för obalans inom gemenskapen som också andra har ansvar för, det skall medges. Det är riktigt att kommission inte hade, och fortfarande inte har, medlen att korrekt förvalta finansieringen av Med-åtgärderna som inleddes i juli 1992. Men när kommissionen antog Med-programmen hade den goda skäl att be, för att inte säga kräva, av rådet de nödvändiga mänskliga och finansiella resurser som behövdes för ett gott genomförande. Om rådet hade vägrat hade kommissionen rätt att avsäga sig det tunga ansvaret av en förvaltning som oundvikligt skulle misslyckas. Varför visade kommissionen inte prov på det mod och den tydlighet som man hade rätt att kräva när det gäller allmänna medel. Och vad gör man nu?
Naturligtvis bör vi anta vår kollega Fabra Vallés betänkande som han själv kallar ett skolexempel, men framför allt bör vi enligt min mening kräva åtgärder och sanktioner, och få slut på allt tomt prat. Det är kommissionens uppgift att snabbt utarbeta förslag till en omorganisering som kan leda in Med-programmen på rätt spår igen, och det kommer att bli vår uppgift att bedöma kommissionen efter dess handlande.

Mulder
Ordförande, för det första min komplimang till föredraganden. Jag tycker att det är ett utmärkt arbete som gjorts. Detta är åter en fråga där parlamentet kan få all ära, för det är just upp till Europaparlamentet att undersöka den här sortens frågor grundligt.
Jag vill i den liberala gruppens namn förklara att denna sortens incidenter inte får kasta någon skugga på något som helst biståndsprogram. Dessa biståndsprogram är nödvändiga vid Medelhavet och överallt i världen. När det talas om decentralisering, och i sig är det inte heller dåligt, det måste ske, då är det alltid viktigt att också här dela på makten. Den som utför det skall inte kontrollera sig själv, utan det måste vara en oberoende instans.
Jag skulle vilja stödja idén med den svarta listan på undersökningsbyråer och de många namnändringarna som dyker upp, genom vilka det ofta förekommer att byråer som gör studien för förberedelse för utlysningen av projektet också kan lämna anbud på det. Alla sådana här sorters otydliga saker måste, tycks det mig, undvikas i framtiden. Jag ser då också med stort intresse fram emot kommissionens rapport om sex månader, så att vi slutligen kan godkänna kommissionens politik.

Müller
Herr kommissionsledamot Marín! Jag tror att vi här inte bara diskuterar ett exemplariskt, utan även ett tragiskt fall. Tragiskt därför att projekten som regel har gått bra. Ett exempel: I Köln finns det en filmproducent, som bygger upp ett projekt för en TV- och filmstation i Palestina. Ett superprojekt! Detta projekt äventyras, och detta - vilket måste sägas klart och tydligt - är på Ert och kommissionens ansvar.
Jag har flera gånger frågat Er i utskottet hur det kan komma sig att kommissionen kan låta en insideraffär löpa mer än tre år, utan att det finns någon möjlighet att avslöja den. Detta besvarade Ni på följande sätt: Jag kan ju inte rå för, om en tjänsteman, som gör ett fel i förvaltningen, inte frivilligt kommer till mig och avslöjar sitt fel. Jag tror att Ni har rätt på den punkten, men det ger mig ändå något att fundera på att Ni i kommissionen tydligen över huvud taget inte har utvecklat någon föreställning om hur ett kontrollsystem kan byggas upp inom Er egen administration för att upptäcka sådana tillvägagångssätt. Hur skall man då kunna genomföra en kontroll om användningen av medel, när Ni inom kommissionen inte har någon mekanism för att över huvud taget avslöja sådana rysliga fel? Detta är för mig precis som förut den springande punkten, helt oberoende av vem som bär ansvaret i enskilda fall. Detta ansvarar Ni för, och det måste bli en bättring!

Dell'Alba
Herr ordförande, herr vice ordförande Marín, kära kolleger! Detta betänkande, som utan tvekan är mycket viktigt, kommer efter en lång undersökning som äntligen har påvisat de brister som förekommit i samband med genomförandet av Meda-programmen. Jag önskar bara att man i all denna upphetsning inte glömmer bort att samma stränghet och samma precision i analysen är nödvändiga för att vi skall förstå om det kanske är systemet som helhet som inte har fungerat. Jag har alltid hävdat att kommissionen inte bör anställa en enda tjänsteman mer än vad som krävs, att det är nödvändigt med disciplin, att man måste kontrollera förutsättningarna även i kategori C. I stället anförtros alla dessa program, PHARE, TACIS, etc, som man alltid begär att kommissionen skall ta ansvaret för, till externa konsulter. Det speciella fall som vi här diskuterar är med andra ord inte ensamt. Jag undrar om vi inte har kommit fram till det ögonblick när vi måste säga stopp! Låt oss se detta exempel som ett typfall när det gäller en verksamhet som sprider sig och som gör att kommissionen måste lägga ut på entreprenad och underentreprenad och i allt högre grad lita till externa företag, inte bara när det gäller genomförande av olika projekt, utan till och med när det gäller att utarbeta vitböcker eller grönböcker eller annat.
Det är riktigt att de funktionärer som har begått oegentligheter skall straffas och att eventuella felaktigheter skall beivras. Men om grundprincipen är sanktionerad av interna regler och av befästa rutiner, till och med av det ekonomiska regelverket, och det var därför den ansvariga tjänstemannen eller de ansvariga tjänstemännen vid genomförandet av det ena eller andra programmet ansåg att de betedde sig rätt när de placerade representanter för de stora företagen, representanter som skulle fungera som konsulter eller hantera fonderna, inne i de organ som skulle besluta om projekten, och till och med ansåg att detta var normalt när det gällde projekt med tredje land, så är det uppenbart att problemet finns att söka högre upp och att det är nödvändigt att ta itu med det. Men den befogade kritiken när det gäller personer bör i viss mån ses som en självrannsakan. Genom att genomföra denna självrannsakan kan vi förstå om den linje vi valde i det ena eller andra projektet verkligen var den rätta, även med tanke på att vi, enligt min mening, inte ger kommissionen tillräckliga personella resurser för att på egen hand kunna hantera denna typ av program.

Fabre-Aubrespy
Herr ordförande, vi har i dag ställts inför ett viktigt betänkande. Viktigt eftersom de fakta som tas upp om hur kommissionen använt budgetanslag för Med-programmen, är synnerligen allvarliga. Jag är rädd att föredraganden Fabra Vallés, i sina försök att till varje pris finna förmildrande omständigheter för kommissionen, föreslår att vi definitivt skall gå ifrån delar av parlamentets grundläggande roll, vilken enligt min mening i stället skulle förstärkas. Vad jag avser är kontrollen av att gemenskapsfonderna används på ett riktigt sätt.
Bakgrunden är relativt enkel och revisionsrätten har redogjort för den. Kommissionen beslutade att lägga ut förvaltningen av Med-programmen på Byrån för nätverken i Medelhavsområdet (ARTM), en organisation som inrättats på kommissionens initiativ. Två av de fyra styrelseledamöterna i organisationen visade sig också vara chefer för två byråer för tekniskt bistånd som hade till uppgift att övervaka Med-programmen. På detta sätt kunde de erhålla över 60 % av anslagen för tekniskt bistånd. Genom sina dubbla positioner kunde dessa styrelseledamöter också delta i förhandlingen om avtalen som slutits med dem själva, i utarbetandet av projekt som de sedan fick i uppdrag av kommissionen att genomföra samt få tillgång till handlingar som de aldrig borde ha haft. Tio av sexton avtal om tekniskt bistånd ingicks utan något föregående anbudsförfarande och för de övriga sex skedde regelbrott som gynnade de två aktuella byråerna för tekniskt bistånd.
Vi står här inför en delegering de facto av kommissionens befogenheter till ett utomstående organ. Det gäller inte bara avtal om servicetjänster utan en delegering som skett helt öppet och utan att någon hade några invändningar inför en förskräcklig rad av oegentligheter.
Kommissionen har känt till situationen sedan den 6 oktober 1995, men har inte ens påbörjat en systematisk granskning av alla avtal som ingåtts med de två ifrågasatta byråerna för tekniskt bistånd. Först i dag börjar den, mer än ett och ett halvt år efter att dessa klandervärda fakta har offentliggjorts, och den har varken vidtagit några disciplinära åtgärder eller vänt sig till behöriga rättsliga myndigheter.
Min kära kollega Fabra Vallés, nu har vi då tillfälle att peka ut kommissionens förvaltningsmetoder när det gäller decentraliserat samarbete. Nu måste vi påpeka att det skulle behövas en personalförstärkning bland kommissionens tjänstemän, som direkt eller indirekt skulle ha kunnat ingripa. Nu måste vi ropa ut att det inte bara är kommissionens trovärdighet som ifrågasätts, utan också samtliga deras arbetsmetoder när det gäller maktdelegering, marknadstilldelning och tecknande av avtal. Nej, det är i dag parlamentets roll det handlar om. skall vi än en gång avstå från vår roll, som vi gjorde 1992 då kommissionen beviljades ansvarsfrihet, och som vi gjorde i samband med BSE-affären, eller skall vi inrätta ett granskningsutskott som en gång för alla kan kasta ljus över denna affär?

Lukas
Herr ordförande, Fabra Vallés betänkande genomlyser på ett eftertryckligt och otvetydigt sätt hur man i samband med Medelhavsprogrammen kunde handskas oansvarigt med europeiska skattepengar. Man måste vara tacksam mot föredraganden för hans klara ord och hans tydliga framställning om missförhållandena på alla områden. Speciellt beklagligt är det att i detta fall har de avgörande felen begåtts i Bryssel, varvid faktumet att kommissionens ansvariga myndighet stod under stort förväntnings- och tidstryck absolut inte kan godtas som ursäkt. Om det skulle gå därefter, skulle oegentligheter i dag täckas helt och hållet i närapå alla privata och offentliga förvaltningsförlopp, eftersom tids- och förväntningstryck står på dagordningen i den globala marknaden.
Att man på ett sådant dilettantiskt och oseriöst sätt har inlåtit sig på ett så komplext problem, som skulle sätta i gång ett intensivt samarbete över hela Medelhavsområdet och som åtminstone berör en finansiell volym på 78 miljoner ecu, är helt enkelt obegripligt. Ett system installerades, som formligen förprogrammerade intressekonflikterna med dess bekanta graverande följder. Genom de slående missförhållandena nedvärderas detta i sig vettiga program i medborgarens ögon. För många små europeiska skattebetalare, som pinas genom sparpaket, ställer sig dock även frågan, om de över huvud taget är på rätt väg.
Ett återupptagande av de decentraliserade programmen kan enligt min mening först bifallas, när alla missförhållanden från det första försöket fullständigt har undanröjts, och åklagarmyndighet och domstolar även har gjort sina arbeten.

Dankert
Ordförande, jag vill börja med att påpeka att jag ändå verkligen måste ta avstånd från påpekandet som kollega Azzolini som föredragande för utskottet för regionalpolitik gjorde när han sa att revisionsrätten inte skall gå ut med sådana saker. Att man skall reglera det internt med kommissionen. Om vi börjar med det, får man naturligtvis aldrig ett slut på den sortens problem. De kan bara lösas genom offentlighet och det tryck som är följden av den. Dessutom skulle jag inte vilja underskatta den preventiva inverkan som denna sortens rapporter från revisionsrätten har.
Ordförande, jag vill inte gå djupt in på de faktiska omständigheterna så som de är återgivna i betänkandet Fabra Vallés. Jag tycker att det är ett utmärkt betänkande som, precis som Wemheuer också redan angett, kräver en follow-up bara för att vi på långa vägar inte är vid slutet på eländet i det avseendet. Men jag vill lyfta fram en aspekt som också redan tagits upp av andra, och särskilt av Dell'Alba, nämligen aspekten: Är kommissionen i stånd att genomföra sin egen budget? Hur skall kommissionen göra det? Med vilka förmedlare får kommissionen arbeta? Kan vi vara försäkrade om att det sker på rätt sätt? Kort sagt, hela problemet som går från Phare via Tacis fram till strukturfonderna. För om jag åter tittar på Agenda 2000, då ser jag att kommissionen lägger allt mer vikt på decentraliserat genomförande. Jag förstår varför, men samtidigt framstår frågan allt tydligare: kan kommissionen då bära ansvaret för det egna ansvarsområdet? Det har jag stora, allvarliga frågor om.
Ordförande, det framgår, Müller angav det nyss, att kommissionärerna inte längre har någon kontroll över sina egna tjänstemän inom förvaltningen på generaldirektoraten, något som de borde ha. Så där duger inte kommunikationen. Än mindre kommunikationen mellan generaldirektoratet i Bryssel och fältet. Om det nu är innanför Europeiska unionen eller utanför Europeiska unionen. Jag tror att problemet är jämförbart med problem som många medlemsstater har med genomförandet av utvecklingssamarbetet som i allmänhet också kan karakteriseras som dåligt, bara för att medlemsstaterna inte har något eget folk, inte har några egna organisationer i länderna där utvecklingssamarbetet tillämpas, utan de är beroende av samarbetet med andra. Och om det samarbetet med andra inte görs av dem själva utan lämnas ut till tredje man, då blir det bara invecklat. Jag tycker att hela problematiken som egentligen aldrig undersökts i Europeiska unionen, blir allt viktigare genom anlitandet av extern hjälp och strukturfondernas omfattning. Det förtjänar egentligen äntligen närmare uppmärksamhet. Kommissionen inrättades som en lagstiftningsapparat, inte som en förvaltningsapparat. Och det förvaltningsproblemet blir en allt allvarligare fråga i Europeiska unionen, ett ständigt allvarligare och ständigt större problem. Jag tycker att vi som parlament också allvarligt måste göra en närmare undersökning.

Kellett-Bowman
Herr ordförande, den här debatten skulle ha kunnat sänkas till att kritisera MEDpolitikens själva existens. Det är bra att den inte har gjort det. Vad som hände var att revisionsrätten förelade vice ordförande Marín några mycket allvarliga påpekanden, och han såg att han var tvungen att gå i svaromål och sköt omedelbart upp genomförandet av programmen. Om några av leverantörerna anser att han handlade överilat, har de sina civilrättsliga rättigheter.
Jag anser att allt detta går tillbaka på det som herr Santer sade, när han tillträdde. Han sade att kommissionen skall göra mindre men göra det bättre. Jag är fullt medveten om att MED-programmet startade innan han tillträdde. Men vad har hänt? Anslagen röstades igenom för ett omfattande program och det såg vid första påseendet ut som om kommissionen gjorde klokt i att dela upp det på många kontrakt. Den kunde säga: " Det är full insyn, ni kan se var pengarna går." Men det fanns inte tillräckligt med ledarskicklighet eller tillräckligt med ledare i kommissionen för att slutföra kontrakten. Det var alltför många generaldirektörer inblandade, alltför många kontrakt och det var en delegeringskontroll som blivit helt förryckt. MED-programmet blev i själva verket ett " MAD" -program.
Jag skulle vilja föreslå att vägen framåt för kommissionen är att vice ordförande Marín visar en aning ödmjukhet och accepterar rekommendationerna i herr Fabra Vallés utmärkta betänkande. Det finns svar på problemet som har lagts fram, och jag tror att han kan hitta dem i det här betänkandet. Problemet är att det är ett interimsbetänkande för att låta programmen gå vidare från och med nu, men det finns fortfarande undersökningar som måste genomföras. Jag ser med tillfredsställelse att det finns en lucka i höstens dagordning för ytterligare ett betänkande från herr Fabra Vallés. Jag ser fram emot ytterligare fina arbeten från honom.

Viola
Herr ordförande, herr kommissionär, kära kolleger! Låt mig först ge en eloge till kollegan Fabra för ett utmärkt betänkande och även till revisionsrätten för deras utmärkta kontrollarbete, som jag hoppas kommer att utsträckas med samma noggrannhet och på samma sätt även till andra områden och framför allt till de områden som anförtrotts tredje land: jag har faktiskt lite svårt att tro att svindlerier och felaktigheter enbart inträffar inom ramen för Med-programmen. Låt mig emellertid understryka att avslöjanden och kritik absolut inte får leda till ett underkännande av det decentraliserade samarbete som ligger till grund för hela den nya EuropaMedelhavspolitiken. Idén att bygga upp nätverk som kan skapa horisontella kontakter mellan samhällen och enskilda operatörer, utan att man behöver gå omvägen via det vertikala samarbetets byråkratiska labyrinter, innebär en fundamental förändring som måste bevaras.
Jag hoppas också att denna debatt skall ge en möjlighet att fokusera på behovet av att på nytt få fart på Europa-Medelhavspolitiken, som efter de nedslående resultaten från Maltakonferensen, Meda-programmens startsvårigheter och de snart två årens blockering av Med-programmen i praktiken är på väg att läggas i dvala. Kommissionär Marín gjorde rätt i att frysa programmen, men jag hoppas att han efter denna väl tilltagna tidsperiod har funnit de lösningar på de organisatoriska problemen som krävs för att garantera öppenhet och effektivitet. Nu är det hög tid att starta om på nytt, eftersom allmänheten börjar misstänka att Europa-Medelhavspolitiken är en politik som bara annonserats, men som aldrig har omsatts i praktisk handling.

Marín
Herr ordförande, på grund av debattens stora vikt och på grund av att kommissionen anser att den har samarbetat exemplariskt med Europaparlamentet och budgetkontrollutskottet, kommer jag att behöva rätt lång tid på mig, särskilt som jag även vill annonsera vissa nyheter för parlamentet.
Jag vill för det första, med hänvisning till Violas senaste inlägg, göra en precisering. Jag har gjort samma precisering upprepade gånger, men det verkar vara en svår sak. Det förekommer sammanblandning - jag vet inte om den är avsiktlig eller inte - mellan de decentraliserade Med-programmen och det Meda-program som antagits vid Barcelonakonferensen. Den aktuella diskussionen gäller en förordning som godkändes av rådet den 29 juni 1992, medan Meda antogs i juli 1996. Det är inte acceptabelt att parlamentet fortsättningsvis förväxlar de tidigare Medprogrammen, som tillhör en gren av gemenskapspolitiken, med resultatet från Barcelonakonferensen och Medaprogrammet. Meda-programmet har absolut inget att göra med detta slag av samarbete.
För det andra anser jag att Fabra Vallés betänkande i många avseenden är exemplariskt. Först och främst eftersom det avslöjar den dåligt skötta förvaltningen i fråga om de olika byråerna för tekniskt bistånd som hade anförtrotts uppdrag inom de decentraliserade samarbetsprogrammen i Medelhavsområdet och t.o.m. en del kommissionsenheter. För det andra eftersom betänkandet avslöjar luckorna i gemenskapens rättsregler gällande straffrättsligt skydd av Europeiska gemenskapernas finansiella intressen. För det tredje eftersom betänkandet tar upp de ansträngningar som kommissionen ännu måste genomföra för att skapa och finjustera varningssystem och föreskrifter med vars hjälp man kan undvika att missförhållanden som konstateras inom en viss utgiftssektor - i detta fall Med - upprepas inom andra utgiftssektorer, på samma sätt som i detta fall. Slutligen eftersom betänkandet visar att kombinerade ansträngningar och ett samarbete mellan institutionerna - revisionsrätten, parlamentet, kommissionen och rådet - gör det möjligt att gå vidare på ett effektivt sätt och komma betydligt närmare en lösning på dessa problem. Jag utgår här ifrån att vi alla är intresserade av att finna en lösning på dem.
I anslutning till den första punkten angående de missförhållanden som revisionsrätten konstaterat vill jag att ni skall känna till - och det är något som jag många gånger har fått möjlighet att förklara och som jag beklagar att ingen talare har lagt fram - att jag två veckor efter att revisionsrättens revisorer den 6 oktober 1995 lämnade en anmälan om upptäckta oegentligheter, fattade beslutet om att som en försiktighetsåtgärd upphäva och annullera alla kontrakt.
Det första beslut som jag fattade, omedelbart efter att ha fått information om oklarheterna, var att upphäva kontrakten med alla medföljande politiska konsekvenser, något som jag senare skall förklara närmare. Denna åtgärd ledde till att de ärliga betalade för de oärliga, eftersom det fanns företag som missbrukade medel samtidigt som det även fanns andra organisationer som agerade korrekt - de icke-statliga organisationerna och institutioner som gjorde ett utmärkt arbete, och det exempel som ni tar upp gäller en av dem. Men för två år sedan - och jag beklagar att en del av de ledamöter som kommit med inlägg har lämnat parlamentet utan att höra detta argument - fattade jag beslutet att upphäva kontrakten. Jag hade inget att dölja. Jag vill också säga till Kellett-Bowman att det absolut inte stämmer att programmen skulle ha upphävts genom revisionsrättens beslut.
Revisionsrätten fattade sitt beslut i maj 1996, nästan ett år efter att vi hade fattat beslutet om att upphäva programmen och annullera alla pågående kontrakt med involverade företag. Samtidigt anhöll jag, vilket ni känner till, om att UCLAF och finanskontrollen skulle inleda en undersökning omfattande hela nätet, för att få klar information om situationen.
Jag vill svara Bankett med att han har gjort ett antal grundläggande observationer. Det stämmer att kommissionen eller kommissionärerna inte kan göra specifik kontroll av det decentraliserade samarbetet med de medel som för närvarande finns tillgängliga, det är ingen hemlighet. Jag har tidigare konstaterat att jag inte i varje stund kan informera er exakt om vad som händer med de små projekt som kan vara på gång i Peru, i Guatemala, i Tunisien, i Egypten, i Kambodja, på Filippinerna, i Indien eller i Pakistan. Jag vet inte om någon av er skulle klara av det. Frågan gäller alltså inte bara huruvida ansvaret är mitt eller inte. Om vi vill samarbeta måste vi finna en bra lösning.
Det finns ett annat faktum som jag igen vill påminna kammaren om. Efter att ha sett vad som hände den 17 juli 1996, dvs. exakt för ett år sedan, presenterade jag i kommissionen fyra nya typer av kontrakt för stärkning av Medakontrakten. Detta gjorde vi för ett år sedan, och jag vill påpeka för Müller och Wemheuer att vi kommer att löpa linan ut, det är särskilt jag intresserad av. Jag har inget att förebrå mig själv för, eftersom jag inför detta parlament kan visa att en stor andel av de välgrundade frågor som Fabra Vallés har ställt, redan är lösta.
Det finns frågor som återstår, men jag kan konstatera att 80 % av besluten i anslutning till Fabra Vallés betänkande redan har fattats. Den administrativa undersökningen återstår. Och om ni frågar " Varför har den kommissionär som fattade beslutet att upphäva programmen för två år sedan nu problem med att slutföra operationen?" , svarar jag att jag inte har några som helst problem, att vi kommer att slutföra åtgärderna, med alla konsekvenser och inom alla områden.
Vad har då kommissionen gjort?
Jag vill för det första konstatera att inte en enda ecu kommer att förloras. Kommissionen har på mitt initiativ fattat beslutet om att upphäva och annullera alla program - alla 14 som vi avslöjade. Jag vill även uttrycka min uppskattning för att Fabra Vallés har presenterat alla de ansträngningar som kommissionen har gjort för att avslöja hela nätet, ett nät som även har haft mellanhänder, och vilka ansträngningar som har behövts för att slutgiltigt reda ut vilka alla generaldirektorat som hade kontrakt - utan kännedom om saken - eftersom en del av de medverkande organisationerna har bytt namn. Vi har ändå lyckats hitta alla. Och nu har alla dessa kontrakt upphävts. Precis alla. Vi kommer att gå till botten med detta och här vill jag uttrycka min förvåning inför Theatos inlägg. Ni känner mig väl och ni har bakom stängda dörrar bett mig vara oböjlig, agera med total disciplin, upphäva kontrakten och beordra återbetalning. Det har jag gjort. Och vi kommer att fortsätta tills allt är gjort.
Men det finns en punkt som jag inte förstår just nu - därav min förvåning - och det är hur man kan anklaga kommissionen för att ha agerat förhastat när den har fattat beslut.
Vi har samtidigt beordrat återbetalning av alla utestående belopp. Jag kommer att presentera en lista över alla avslöjanden, företag för företag.
Jag vill i dag axla mitt ansvar, kanske därför att det ger mig motiv för att senare också begära förklaring till vissa attityder.
Order om återbetalning har lämnats till följande medverkande företag:
" Cité Unie Developpement" , som redan har återbetalat det utestående beloppet. Ärendet är avslutat.
" Córdoba City Hold" , som har mottagit medel för två projekt. Denna organisation har rest ett problem i anslutning till siffrorna och är beredd att betala 70 %. Kommissionen förhandlar för närvarande för att se om organisationens siffror - eller våra siffror - stämmer, men även i fråga om detta projekt, som gäller Córdoba, har man krävt återbetalning av medlen.
Likaså beträffande " Conseil des Communes et des Régions de l'Europe" har vi begärt att organisationen återbetalar medlen. Tidsfristen för svar går ut denna vecka.
Slutligen har vi företagen ARTM, ISMERI och FERE, som inte har svarat inom de ställda tidsfristerna dvs. de har avvisat kommissionens krav.
Jag bekräftar också att vi förra veckan, enligt överenskommelse med kommissionens generalsekretariat och enligt rekommendationerna från Fabra Vallés, har gett ut en allmän " mise en demeure" -order i anslutning till dessa företags kontrakt.
Om de inte betalar kommer kommissionen att söka ersättning i fråga om de andra fjorton kontrakten som är i kraft, något som enligt vår rättstjänst är tillåtet enligt vår gällande lagstiftning.
Ni talar för det andra om straffrättsliga ansvar. Med tanke på att undvika framtida konflikter fattade kommissionen - även detta har jag sagt bakom stängda dörrar och i dag säger jag det offentligt - beslutet om att dra ett företag inför rätta i det berörda landet för att undersöka om det finns straffrättsliga element.
Kommissionen beslutade också - och jag hänvisar igen till Müller - att inleda en administrativ undersökning, efter att rapporten från UCLAF hade färdigställts. Och rapporten från UCLAF - vilket jag konstaterade bakom stängda dörrar och upprepar offentligt - fastställer att ingen funktionär har agerat olagligt för egen vinning.
Ni har säkert egna uppfattningar om vad som är rätt och vad som är orätt, men jag är tvungen att arbeta med objektiva uppgifter. Och på grundval av objektiva uppgifter har jag fattat beslutet att dra ett antal företag inför rätta. I egenskap av kommissionär kan jag inte lättsinnigt anklaga någon för olaglig vinning, utan att ha tillgång till trovärdiga uppgifter. Det kan jag inte göra, det har jag förklarat många gånger, och jag har inget att dölja.
Den administrativa undersökningen har inletts. Gemenskapens föreskrifter är mycket tydliga. Det fanns interna luckor, och hur har vi reagerat inför dem, Fabra Vallés?
För det första har generalsekreteraren instruerat alla generaldirektorat om att de skall anta horisontella normer och försiktighetsåtgärder inom hela kommissionen för att problem av denna typ inte skall upprepas.
Det vi i praktiken kommer att göra - för klarhets skull - är att utöka den stärkta typen av kontrakt från programmet Meda Barcelona till alla de övriga generaldirektoraten. Det betyder att om en byrå för tekniskt bistånd gör sig skyldig till missbruk avbryts alla betalningar, företaget sanktioneras och medlen återkrävs. Åtminstone här har vi garantier för att de tidigare Med-projekten inte kommer att förlora en enda ecu.
För det andra håller kommissionens allmänna tjänsteinspektion på att formulera svar - som kommer att presenteras för er före oktober - i anslutning till de allmänna mekanismer som efterfrågas i ert betänkande. Detta är en av de frågor som återstår att åtgärda - det medger jag - av de 20 % som fortfarande inte är omskötta.
Kommissionen har också beslutat att införa ett system för tidig varning, ett " Early Warning System" . Det innebär att oegentligheter som framdeles upptäcks i vilket som helst av programmen i det yttre nätet leder till att alla generaldirektorat upphäver sina program, som en försiktighetsåtgärd. Det är en radikal åtgärd, men på detta sätt svarar vi mot det som Bankett rättmätigt konstaterade. Vi har inget val: när en ansvarig politiker får information om oegentligheter måste beslut fattas om upphävning, som en försiktighetsåtgärd. Och därefter måste saken bekräftas. Det är ett hårt system, säkerligen mycket hårt, men det är oundvikligt.
Slutligen vill jag framföra följande. I fall där företag avvisar återbetalning har kommissionen stoppat alla utbetalningar gällande pågående kontrakt som har slutits med andra generaldirektorat. Genom detta, jag upprepar, har inte en enda ecu gått förlorad. Man har gett order om att upphäva alla kontrakt.
Herr ordförande, jag vill att det skall vara fullständigt klart för alla att kommissionen kommer att reda ut frågan fullständigt.
Och jag bekräftar att kommissionen har annulerat de direkta kontrakt som var i kraft med företagen FERE och ISMERI.
Utöver dessa två kontrakt har vi upptäckt tre till, i anslutning med andra byråer för tekniskt bistånd och på annat namn. På detta namn fanns byråer som arbetar korrekt och vi kunde inte heller skada dem, men även här måste kontrakten upphävas, med alla konsekvenser.
Jag vill ännu till sist göra följande konstaterande. Fabra Vallés och Theato, ni kan vara säkra på att vi kommer att reda ut denna fråga. Kommissionen har agerat, och det innan detta parlament anhöll om åtgärder. Kommissionen agerade till och med innan revisionsrätten delgav sitt slutliga beslut. Det beror på att kommissionen, mer än någon annan, vill att problemet skall lösas.
Det finns en faktor som jag är medveten om. Det gäller inte min oro för hur jag skall kunna försvara de beslut som vi har fattat, men däremot är jag orolig för det som man har underlåtit att göra till försvar för de icke-statliga organisationerna, de hederliga institutioner och byråer för tekniskt bistånd som har fått lida på grund av mitt beslut.
Jag hade väntat mig inlägg av typen " Men Marín, så hård ni har varit" , " Marín, ni har fattat ett förhastat beslut som är mycket strängt, eftersom denna icke-statliga organisation, denna institution, denna byrå för tekniskt bistånd, som arbetar helt korrekt, har fått lida" .
Jag har fått skrivelser från många icke-statliga organisationer och institutioner som har sagt: " Marín, ni har förfarit orättvist med oss, eftersom vi har fungerat korrekt och hederligt, vi har uppfyllt våra åtaganden och nu har vi sanktionerats" . Och mitt svar har varit: " Det stämmer, men jag måste få reda på allt som har hänt" .
Jag hade önskat att det skulle ha förekommit oro för de hederliga instanser som har fått lida av ett mycket hårt beslut.
Under alla omständigheter, och för att det inte skall råda det minsta tvivel - Fabra Vallés, före oktober kommer ni att få svar på alla era frågor.

Kellett-Bowman
Herr ordförande, jag beklagar att vice ordföranden i kommissionen felciterade mig. Han antydde att jag skulle ha sagt att revisionsrätten stoppade dessa kontrakt. Protokollet kommer att utvisa att jag sade att vice ordföranden i kommissionen, Manuel Marín, sköt upp genomförandet av kontrakten och att om han agerade överilat, skulle leverantörer och andra ha möjlighet att få sina rättigheter avgjorda i civildomstolar.

Theato
Herr ordförande, kära kollegor! Jag vill tacka vice ordförande Marín så mycket. Jag fruktar bara att där har - kanske genom tolkningen - ett par missförstånd smugit sig in. Det är inte så att vi har krävt att fördragen skall skjutas upp. Det är ju kommissionens sak i genomförandet. Tvärtom har vi fastställt - och detta står klart och tydligt i betänkandet - att kommissionen har handlat riktigt och att det nu måste ligga i vårt gemensamma intresse att avslöja felen, lära oss av dem och att undanröja missförhållandena. Programmen skall dock åter komma igång. Detta sade jag också klart och tydligt i mitt tal, kanske rörde det sig här om en missuppfattning. I vilket fall som helst vill vi tacka så mycket. Det var en nödvändig diskussion, men det var inte den sista. Jag tror att här är vi eniga på båda sidor.

Marín
Herr ordförande, jag ber om ursäkt, det måste ha förekommit ett missförstånd.

Ordföranden
Jag förklarar debatten för avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i dag kl. 12.00.

Den gemensamma organisationen av marknaden för råtobak
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande (A4-0214/97) av Rosado Fernandes för utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling om rapporten från kommissionen till rådet (KOM(96)0554 - C4-0057/97) om den gemensamma organisationen av marknaden för råtobak.

Rosado Fernandes
Herr ordförande! Jag vill först säga att jag tänker tala i mindre än fem minuter, eftersom den rök som kommissionsledamot Marín rört upp säkerligen kommer att inverka menligt på denna debatt. Jag vill, förutom detta, påminna honom, och ordförandeskapet, om det som avtalades under ordförandemötet i Luxemburg - och detta är inte fråga om genomskinlighet, det är fråga om ärlighet, eftersom genomskinligheten är ett begrepp för kristall, men ärlighet är ett begrepp för människor: det är nödvändigt att hänvisa till ärligheten och rösta på detta betänkande efter kl. 12.00.
När jag tog på mig arbetet visste jag att det var något som inte bara skulle ge rök, som vissa inlägg som görs här, utan också eld, som vi kunde bränna oss på. Och det var därför jag tog det, och trodde att jag på så sätt skulle försvara de 170 000 tobaksodlarnas intressen - för de är 170 000 och inte 135 000, de tobaksodlare som över hela Europa arbetar mellan 1 000 och 2 000 timmar om året på odlingar som är mellan 1, 5 till 2 hektar. Jag skulle vilja veta hur många människor i Europa som jobbar 1 000 till 2 000 timmar om året? Dessa är ett exempel på moral.
Sanningen är att det faktiskt kostar, enligt vissa uppgifter som lämnats av vissa sändebud och ayatollor från kommissionen och budgetutskottet, en miljard ecu, det som spenderas på tobaken. Det är sant! Det skall inte gömmas undan, det är inget att skämmas för! Jag är trött på att se Europa skämmas för det hon gör, hon skäms för att hon spenderar på människorna det hon skulle ha spenderat på att bekämpa korruptionen. Jag ser inte samma intresse när det gäller bedrägeribekämpningen, inte samma oro när det gäller de miljarder ecu som inte betalas in i form av momspengar, jag ser ingen harmonisering av skattesystemen som skall ge ett straffsystem som faktiskt bestraffar överträdarna. Just nu betalas överträdelser med reapriser i Europa. Det är detta som sker i Europa, det är en total brist på etik, det är samarbete och maskopi mellan kommissionen och medlemsstaterna, av vilka många inte ens anslutit sig till ett avtal om en harmonisering av brottsbalkarna.
Alltså, när jag ser att man ifrågasätter en miljard ecu som går till tobaken, blir jag upprörd. De 170 000 odlarna har inget alternativ, inte heller de 30 000 tobaksarbetarna, de 84 000 inom förädlingssektorn, plus alla säsongsarbetare, småodlare som beskyddar miljön i extremt fattiga områden. Och som, om de hade något alternativ, bara skulle störa ekonomin inom de sektorer som de övergick till. Det svepskäl som man använder här är en skam: svepskälet om folkhälsan! Jag vill påminna alla kära kollegor om att jag tar hand om min hälsa alldeles själv, och jag begär inte att någon skall " sköta min hälsa" , ett uttryck som på portugisiska betyder att jag skall dra dit pepparn växer!
Sanningen är att det finns en växande Macartyism, som importerats från Amerika, när det gäller förföljelsen av rökarna. Det är MacCarthy, det är häxorna från Salem, det är inkvisitionen!!! När den förste spanske soldaten, Rodrigo de Jerez, kom hem till sitt fosterland från Mexiko och sågs rulla in ett aromatiskt gräs som såg ut som en musköt, sa en präst som såg honom dra in röken genom näsan: " Han är i maskopi med djävulen!" , och anmälde honom för inkvisitionen. Här har vi sådana som är anhängare av sådana tankar. Den som röker är i maskopi med djävulen. Med djävulen är den i maskopi som jobbar hårt på att beskydda arbetena, i stället för att betala för arbetslösa. Det är vad jag tycker, och det är den moraliska åsikt, som tidigare fick råda i Europa, men som nu inte längre existerar. Vi drar ned byxorna för amerikanerna. Och nu räcker det med att vara icke-rökare och anklaga rökarna och företagen för något ont som de inte gjort. Det är en bra affär just nu. Och med detta, mina kära vänner, det som är skrivet är skrivet, jag tar ansvar för allt som jag ville få sagt eftersom jag är stolt att försvara alla dem som arbetar på fälten och odlar, som försvarar miljön och som säkert kan bidra till att man upptäcker olika typer av tobak som är mindre skadliga för folkhälsan och för att man ska fortsätta att förbättra kvaliteten. För detta finns det skäl för en omarbetning.

Hardstaff
Herr ordförande, jag pratar för min kollega Terry Wynn för budgetutskottets räkning liksom för min egen räkning till stöd för mina ändringsförslag. Olyckligtvis startade den här debatten sent och Terry Wynn var tvungen att lämna kammaren.
Till skillnad från majoriteten av ledamöterna i utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling, välkomnar jag kommissionens förslag som ett viktigt steg i rätt riktning mot en reformering av den gemensamma organisationen av marknaden för tobak. De går dock inte långt nog. Jag är djupt oenig med deras uttalande att tobaksodling inte skiljer sig från andra jordbruksaktiviteter. Tobak är den enda jordbruksprodukt som stöds av EU som dödar sina konsumenter när den används på avsett sätt.
I USA tvingas tobaksproducenterna av domstolarna att acceptera ekonomiskt ansvar för att de förstör hälsan för och dödar de som konsumerar deras produkter. EU måste verkligen vara försiktig när den inte åtar sig att trappa ned tobaksstödet med full vetskap om att all forskning pekar på dess skadliga effekter för användarna, de som passivt utsätts för rök från andra och barn vars mödrar röker under graviditeten.
Det första hälsoråd som läkare ger sina patienter som kommer in med problem med andning eller hjärta är att sluta röka. Naturligtvis är det oacceptabelt att förstöra levebrödet för tusentals tobaksodlare utan omstruktureringsstöd. De ändringsförslag som jag har lagt fram föreslår ett kontinuerligt stöd för odlare i mål-1- och -5b-områden, byte till tobakstyper som på sikt kommer att kunna konkurrera på marknaden utan stöd och stöd till nya typer av jordbruks- och andra arbeten och detta i en skala som aldrig kommit i fråga för de hundratusentals gruvarbetare, stålarbetare, varvsarbetare, fiskare och andra som har förlorat sina arbeten på grund av omstruktureringar under de senaste två decennierna. Det finns en djup solidaritet, som inte fanns där för de andra arbetare, vars regeringar var och är förbjudna att stödja deras arbeten enligt EU: s regler.
Jag går nu över till de argument som framförts av budgetutskottet. Det anser att den miljard ecu som krävs för att stödja arbetarna i tobaksodlande områden kan finnas under ett antal rubriker, till exempel strukturfonderna, EUGFJ: s utvecklingssektion, budgetposterna B1-5010 till B1-5012 och en rad budgetposter i kapitel B5-32, avsedda att främja små och medelstora företag. Den pekar även på att ett fortsatt stöd till tobakssektorn kommer att lägga en tyngre börda på EU-budgeten efter utvidgningen och att någonting bör göras för att undanröja den totala konflikten mellan hälso- och jordbrukspolitik inom EU.
Det är ytterst viktigt att EU i detta läge klart uttrycker sin avsikt att trappa ned stödet helt till denna skadliga produkt som det långsiktiga målet för reformering av tobaksmarknaden. Hur kan våra barn övertygas om de verkliga farorna med rökning, när EU lägger ner en miljard ecu varje år till stöd för odling av råmaterialet till det? Jag ber er att stödja tillämpliga ändringsförslag.

Needle
Herr ordförande, när jag säger att ledamöterna i utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentskydd inte dröjde alltför länge med sitt yttrande om betänkandet, var det inte ett tecken på vare sig en brist på intresse eller frånvaro av starka, välgrundade och vetenskapligt stödda synpunkter, utan snarare den berömvärda egenskapen konsekvens. Så utan ursäkt uttrycker jag i dag, återigen, ett förutsägbart, regelbundet uttryckt och ståndaktigt motstånd mot EU-stödet till tobaksproduktionen, något som delas av ledamöter från i princip alla grupper och länder. Ty medan GD V strävar efter att respektera artikel 129 i fördraget om hälsoskydd och dess åtgärdsprogram mot cancer är allvarligt överbelastat har GD VI avvisat alternativ för att avlägsna resurser från en produkt som dödar människor och vars annonsering förhoppningsvis kommer att förbjudas av rådet nästa år.
Det är en sådan iögonfallande, uppenbar motsägelse när en halv miljon EU-medborgare dör i förtid på grund av rökrelaterade sjukdomar. Det betyder över 1 000 i dag och mer än 50 medan vi debatterar det här betänkandet. Det är en dödssiffra som helt och hållet kan undvikas. En större regeringssponsrad kampanj - nästan ett korståg - startade i London just den här veckan för att göra rökning till något passé. EU bör stödja den, inte undergräva den. Det kommer utan tvivel att utarbetas mången statistik för att rättfärdiga ett motsatt ställningstagande. Men enbart dessa massiva dödstal - motsvarande att radera ut hela Luxemburgs befolkning varje år - borde räcka för att övertyga ledamöterna att rösta för ändringsförslag 1 till 10, som lämnats in av ledamöter i miljöutskottet.
Men undanstoppad i betänkandet finns en isande hänvisning till en årlig tobaksproduktion på 10 000 ton i Polen. Det skulle mycket väl kunna vara den dystra cigarrformade framtiden. Det är därför som vi måste agera nu till förmån för stöd åt odlarna för en snabb diversifiering och omvandling, enligt förslaget från revisionsrätten 1994. Fonden för forskning och information om tobak bör stärkas finansiellt och dess uppdrag utökas till att göra miljöskyddet till en större prioritering.
Åtgärderna att uppmuntra frivilligt tillbakadragande från sektorn är i vilket fall välkomna, men i övrigt finns inte mycket i betänkandet för att åtgärda de mångas, snarare än de fåtaligas, behov. Det är dags för EU att städa framför egen dörr, för att bättre hantera tobaksförbrukningens alltigenom onda.

Fernández Martín
Herr ordförande, det är i detta forum inte lätt att uttala sig till förmån för produktionen av tobak, men herr ordförande, som föredragande för utskottet för regionalpolitik måste jag påminna om vissa fakta och betona en del andra.
Inledningsvis måste jag konstatera att vi stödjer det verkställande utskottets dokument och betänkandet av Rosado Fernandes. Jag måste påminna om att det inte är ett sammanträffande att de europeiska tobaksproducerande regionerna till största delen är mål 1-områden. De är områden med inkomster som ligger långt under unionens medeltal: Trakien och Makedonien i Grekland, Apulia och Campania i Italien, Andalusien, Extremadura och Kanarieöarna i Spanien och Azorerna i Portugal. Alla dessa områden tillhör de fattigaste i Europa och i många av dem är tobaken inte bara den huvudsakliga inkomstkällan utan den enda - det finns inga alternativ. Så är t.ex. fallet med Trakien och Makedonien.
Mer än 80 % av den europeiska tobaksproduktionen finns i dessa områden och sysselsätter 180 000 personer inom odling samt ytterligare 125 000 inom förädlingsindustrin. Alla europeiska områden med tobaksproduktion har en hög nivå av arbetslöshet. Det håller inte att man upprätthåller talan till förmån för en ekonomisk och social sammanhållning - vackra ord som skall gynna de fattigaste områdena i Europa - medan samma personer samtidigt vid andra tillfällen föreslår regionalpolitiska åtgärder som selektivt bestraffar precis dessa områden.
På grund av detta och andra orsaker stödjer vi betänkandet av Rosado Fernandes och det verkställande utskottets ståndpunkt.

Garriga Polledo
Herr ordförande, med tanke på budgetkontrollen kan reformen av den gemensamma organisationen av marknaden för råtobak godkännas både till grunden och till formen. Vi har i vårt utskott röstat om dessa slutsatser och godtagit dem.
Vi delar uppfattningen om reformens nödvändighet, eftersom den bästa garantin för funktionen hos en gemensam organisation är en effektivt fungerande kostnadskontroll. Därför yrkar vi på - och detta är, med hänvisning till den finansiella kontrollen, den viktigaste invändningen till kommissionens förslag - att de nationella kontrollkontoren bör etableras omedelbart. Dessa kontrollkontor, som uttryckligen föreskrevs i den tidigare arbetsordningen, har inte etablerats och de alternativa instrument som medlemsstaterna har lagt fram har inte fungerat, på grund av att kontrollerna är administrativt så komplexa.
Därför yrkar vi på att kommissionen vidtar nödvändiga åtgärder för att dessa kontor kan etableras omedelbart.
Slutligen, ärade ledamöter, bör målet med reformen av den gemensamma organisationen av marknaden, och målet för detta parlament, vara att säkerställa den europeiska tobaksodlingens överlevnad och förbättra dess kvalitet så att vi kan producera en tobak som är allt mer konkurrenskraftig och mindre skadlig för hälsan. På så sätt kan vi garantera skyddet av gemenskapens bidragsgivare. Att blockera denna reform eller neka dessa subventioner är att motarbeta - för att säga det minsta - de europeiska jordbrukarnas välstånd och framtid och sannolikt gynna kommersiella intressen utanför gemenskapen.

Fantuzzi
Herr ordförande! Vår grupp stöder huvuddragen i Rosado Fernandes betänkande, men vi delar framför allt åsikterna i kommissionens dokument. Det finns olika åsikter i den socialistiska gruppen. Vi är emellertid överens om att det finns många bra synpunkter i kommissionens meddelande. Efter reformen 1992 har stora framsteg gjorts och man måste erkänna att tobaksodlarna har anpassat sig till de nya spelreglerna och svarat på de utmaningar som de ställts inför. Det skulle vara fel att inte erkänna detta och att säga att när det gäller tobaken, vilket vi har fått höra, så är debatterna i kammaren alltid desamma.
Producenternas problem är inte slut. Det skulle vara illa om dagens budskap vore: " Kära producenter, ni är duktiga och nu kan ni ta det lugnt, för ingen kommer längre att störa er!" Det skulle inte vara särskilt ansvarsfullt. Det finns kvalitetsproblem och strukturella problem inom tobakssektorn. Huvudfrågan är om utgångspunkten för en mindre osäker framtid skall vara rökningens skadlighet, ett problem som vi måste vara vaksamma på, eller normala strukturella överväganden som berör hela den gemensamma jordbrukspolitiken, framför allt i de sämst ställda områdena, dit tobaksodlingen är koncentrerad.
Jag tror inte att det är med hätska utfall mot tobaksodlingen som vi kommer till rätta med tobakens gissel. Detta skulle vara att gå i fel riktning och att attackera de svagaste och kanske ge en vacker present till de starkaste, dvs. de fyra multinationella tobaksjättar som dominerar den europeiska marknaden. Producenterna skall emellertid vara medvetna om att det endast är med en tydlig marknadsinriktning och en fastare organisation som de kan ha någon framtid, och de bör också vara medvetna om att de i allt mindre utsträckning kan räkna med stöd från gemenskapen eftersom detta, vare sig de tycker om det eller inte, är den allmänna utvecklingen inom den gemensamma jordbrukspolitiken. Vi måste hjälpa dem att förstå detta och att handla därefter.
Jag tror dock, herr kommissionär, att situationen snart kommer att förbättras för tobaksbranschen, för sysselsättningen och för vår livskvalitet om vi får en ny gemensam jordbrukspolitik. Hade vi redan nu haft en kraftfull jordbrukspolitik inom gemenskapen, så skulle naturligtvis en stor del av arbetet, även för tobaksodlarna, varit avklarat.
Vi vet hur mycket ni, herr kommissionär, tror på jordbrukspolitiken. Låt oss hoppas att inkorporeringen i EUGFJ, som ni berättade om igår, inte är ett tecken på en överdriven respekt från jordbrukspolitikens sida gentemot den gamla gemensamma jordbrukspolitik som vi vill byta ut. I annat fall kommer detta, mot vår vilja, att innebära svåra tider för våra tobaksodlare.

Redondo Jiménez
Herr ordförande, jag vill göra några uppenbara observationer som, precis därför att de är så uppenbara, måste beaktas av ledamöterna när det blir dags för omröstning.
Vi talar här om en tobaksproduktion som utgör 5 % är världsproduktionen, som för närvarande direkt sysselsätter 170 000 personer och ger 135 000 personer arbete inom produktförädlingen. Det innebär att vi talar om mer än 300 000 anställda, vilket enligt uttalanden i detta parlament motsvarar 1 000 miljoner ecu.
Detta är en av de lönsamma grenarna inom gemenskapens politik. Varför skall vi förstöra 300 000 arbetstillfällen som vi redan har för att se om vi kan återskapa dem genom att eliminera denna odling, och genom detta bereda tillträde - såsom Fantuzzi mycket riktigt påpekade - för de dominerande förädlingsföretagen. Och detta utan att vi har andra betydande alternativ att erbjuda våra odlare, framförallt i de fattigaste regionerna, vilket även andra ledamöter har konstaterat. Därför anser jag, ärade ledamöter, trots att jag inte tänker använda min tid på att accelerera debatten, att vi står inför ett godtagbart förslag från kommissionen. Vi måste förbättra och korrigera vissa av förslagets aspekter i anslutning till kontroll och anpassning. Vi vill även att kommissionen förklarar hur forskningsmedlen skall användas. Vi är inte emot att de ökas, men vi vill veta hur man har tänkt använda dem, för att se om det behövs ännu mer än 2 %, vilket kan vara fallet.
Vi vill inte att detta förslag dömer oss till att skapa 300 000 arbetstillfällen som redan finns skapade och som kostar gemenskapen avsevärda belopp - belopp som jag anser vara väl motiverade - för att i stället gynna, såsom man så väl har uttryckt saken, de fyra multinationella jättarna som dominerar denna handel.

Santini
Herr ordförande! Jag utnyttjar mer än häften av min tid till att stödja morgonens omröstning. Som jag redan har påpekat, så kommer hela reformen att förskjutas till 1998, men svåra följder för odlarna, om vi inte röstar idag. För övrigt är betänkandet mycket klart och Fernandes har presenterat det väl.
Låt mig bara tillägga att det skulle vara en verklig ekonomisk och social harakiri att skära ner på den europeiska tobaksodlingen, eftersom det inte skulle minska antalet rökare med en enda individ. Rökarna skulle istället gladeligen köpa cigaretter från tredje land, vilket redan har framhållits, från utländska, framför allt amerikanska, multinationella företag.
Låt oss inte glömma sysselsättningsproblemet: det är inte enbart 300 000 som är sysselsatta inom tobaksbranschen, utan snarare 1 420 000 om man ser till direkt och indirekt sysselsatta: 11 procent i Grekland, 9 procent i Italien. Av dessa är 80 procent kvinnor. Och allt detta i områden som betraktas som missgynnade, låt oss inte glömma det.
Sedan har vi tanken att förbjuda tobaksodling för att stoppa rökningen och bekämpa tumörer: det skulle ju vara som att förbjuda vindruvsodling för att bekämpa alkoholism, inte längre föda upp grisar eftersom de innehåller kolesterol som kan leda till infarkter och, om jag tillåts en ännu mer drastisk jämförelse, att inte längre göra barn för att bekämpa pedofili!

Mulder
Ordförande, många saker har redan sagts som jag också hade velat säga. Den liberala gruppen anser att tobaksproduktionen är en mycket viktig jordbruksverksamhet i ett stort antal länder i Europeiska unionen. För denna jordbruksverksamhet finns för ögonblicket väldigt få alternativ. Det skapar också väldigt mycket sysselsättning. Det är alltså meningslöst att på kort sikt avskaffa denna tobaksindustri, vi skulle bara importera den från andra länder och det vinner Europa absolut inget på.
I stora drag kan den liberala gruppen stödja kommissionens förslag. Vi tycker i synnerhet att större tonvikt läggas vid produktionskvaliteten och självklart måste vi producera mer för marknaden. Det gäller för alla andra jordbrukssektorer. Det måste också gälla för tobaksproduktionen. Tobak med hög kvalitet och så vidare och så lite bidrag som möjligt till det. Mycket oro finns självklart också i den liberala gruppen för rökningens inverkan på hälsan. Utan någon som helst tvivel är rökning farligt för människors hälsa. Än en gång, det måste kommissionen tänka på vid genomförandet av politiken, tobak måste produceras med betoning på sådana sorter som innehåller mindre nikotin, så att även i det avseendet bönderna producerar det som marknaden kräver och det som ligger i folkhälsans intresse.

Ephremidis
Herr ordförande, återigen verkar det som om det finns ett sammanhang i den maniska jakten på tobaksodlarna. Kommissionens förslag om omorganisationen av den gemensamma organisationen av marknaden för råtobak styrs av denna anda och denna mentalitet. Tyvärr åstadkommer betänkandet av Fernandes bara en del små förbättringar och går inte vidare så mycket som det borde.
Herr ordförande, sedan 1992, då de första åtgärderna vidtogs mot tobaksproduktionen har denna minskat med 31 % och producenterna med 7 %. Detta är förluster av arbetstillfällen, det är arbetstillfällen som inte ersätts eftersom den som avskaffar dem inte anpassar sig till vad de skall göra som utsätts för arbetslöshet, hunger, social uteslutning.
Från och med nu, herr ordförande, vill jag säga att för varje kilo av minskad tobaksproduktion i Europa importerar multinationella grupper runt tobaksindustrin många kilon från tredje land och följaktligen bekämpas inte rökningen på detta sätt. Denna så kallade antirökkampanj är, om inte naiv, i vilket fall dum. Egentligen är den varken det ena eller det andra, den är avsiktlig. Den äger rum för att gagna de stora multinationella tobaksmonopolen så att de kan importera billig tobak av sämre kvalitet från tredje land och fylla marknaderna och blåsa upp sina vinster. Det är alltså en dumhet, det är ett brott som sker till förmån för denna spekulation.
Härifrån och vidare har Fernandes betänkande flera positiva punkter och jag accepterar dem - för övrigt finns det även respektive ändringsförslag efter debatten i utskottet - som till exempel skapandet av en interprofessionell part för att kontrollera den kvalitativa klassificeringen av tobak etc. Jag tror att det skulle vara bättre om den vore statlig, den skulle ge större garantier, med erfarenhet och vetenskaplig kunskap, såsom det bevisas av organisationen av liknande slag som existerar i Grekland. Slutligen, i stället för budgetbegränsningar behövs det en ökning, så att summor ställs till förfogande för tobaksforskningen så att den också kan framställas med bättre kvalitet...
(Ordföranden kopplade bort talaren.)

Holm
Herr ordförande! EU: s tobakspolitik är full av dubbelmoral och, rent ut sagt, hyckleri. Samtidigt som vi vet vad tobaken orsakar i antal cancerfall - kommissionen säger själv att omkring en halv miljon människor i EU dör årligen på grund av tobaksskador - diskuterar vi hur mycket tobaksodlingen skall få i bidrag. Samtidigt har EU dessutom program för att bekämpa tobakscancern. Det är något av dubbelmoral! Det handlar nämligen om stora stöd, 1 000 miljoner ecu om året, medan programmen som skall förhindra cancer från tobak får 10 miljoner ecu.
Kan det bero på en viss faktor, nämligen att sjukvårdskostnaderna i EU: s medlemsstater betalas av medlemsstaterna själva, medan EU: s jordbrukspolitik och stödet till tobaken utgår från EU? Man mister helhetssynen: stöd utgår till tobaksodling samtidigt som sjukhusen måste ta hand om skadorna från tobak med stora sjukhuskostnader som följd.
Det är dags att göra något åt detta nu. Det som är mest realistiskt är inte att stoppa bidragen i dag. Det handlar om att fasa ut dem, att ha omställningsprogram för att man skall kunna göra andra saker. Det handlar inte om att vi skall utarma landsbygden. Vi vill och skall ha en levande landsbygd. Det handlar i stället om att vi skall ha en logisk och konsekvent politik. I en sådan ingår inte tobaksstöd.
Jordbruksutskottet har enligt min åsikt enbart tagit hänsyn till tobaksodlarna och jordbruksindustrin, medan hälsoaspekterna, precis som miljöutskottet har kommenterat, lyser med sin frånvaro. Det är därför vår uppgift att rösta för en del av de förslag som leder till ett omställningsprogram, t.ex. ändringsförslagen från Hardstaff, Wynn och Wibe.

Barthet-Mayer
Herr ordförande, jag skulle vilja att man skiljer argumenten för folkhälsan från argumenten för den produktion som livnär 150 000 europeiska producenter, för att undvika den tvetydiga logik som en sammanblandning i ämnet leder till.
Tobaksindustrin förser sig på världsmarknaden och det som Europa inte producerar, vare sig det gäller kvantitet eller kvalitet, köps in utanför Europeiska unionen. Jag ställer mig bakom idén om att minska överkonsumtionen av tobak enligt en uppgjord plan. Men att tro att nikotinismen skulle upphöra om produktionen inom Europeiska unionen stoppades, verkar vara hyckleri och dessutom grundlöst, eftersom det är vi som fria konsumenter som måste påverkas.
Tobaksodlingen liknar en specialiserad grönsaksodling och alltför snabba omställningar vore katastrofalt för sektorn. Om alternativ odling på begränsad tid skulle ersätta tobaken måste producenternas inkomster och framför allt deras verksamhet otvetydigt vägas upp. Men är detta genomförbart med en jordbruksbudget som ständigt minskar relativt sett? Den förnuftigaste lösningen i dag är en ny omläggning av den gemensamma organisationen av marknaden, där man behåller verksamheten och inkomsterna och till och med anpassar bidragen, hela tiden med utgångspunkt i kvalitetstermer.
Jag röker inte men jag förstår att en god tobak kan avnjutas som ett gott vin. Av alla dessa anledningar stöder vi vår kollega Rosado Fernandes betänkande vars europeiska anda jag i förbifarten vill gratulera till. Trots att han själv är en man från södern, har han tänkt på producenterna i norr för att de skall återfå den bidragsnivå de hade före 1993.

Souchet
Herr ordförande, jag vill gratulera vår kollega Rosado Fernandes till betänkandet som mycket tydligt lägger fram de springande punkterna i Europas tobaksodling och som med rätta avvisar kommissionens dokument med orden " Vad som sägs men falskeligen" .
Vi kommer att rösta för resolutionsförslaget, så som det lagts fram av föredraganden och antagits i utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling. Personligen kommer jag inte att rösta för något av ändringsförslagen till resolutionen eftersom flertalet av dem bara har som verkligt mål att försvaga den europeiska tobaksproduktionen till förmån för tobak och cigaretter som importeras från Förenta staterna, och detta under förevändning att skydda konsumenternas hälsa.
Vår grupp har begärt en delad omröstning om ingress A. Vi vill att det i inledningstexten skall stå att tobaksodlingen bedrivs, " i områden där andra utkomstmöjligheter saknas" , eftersom det finns tobaksproducerande områden som är missgynnade enligt kriterierna för mål 5b. Jag ber därför föredraganden att stödja detta förslag.
Kommissionens dokument kretsar kring två riktlinjer som grundas på falska premisser. Först och främst hävdar kommissionen att nedskärningar i den europeiska tobaksproduktionen skulle vara bra för folkhälsan. Jag vill erinra om att Europeiska unionen är nettoimportör av tobak, och att varje nedskärning i den europeiska produktionen omedelbart skulle kompenseras av en ökad import från tredje land.
Den andra av kommissionens tankelinjer föreslår en förändring av producentstödet i den gemensamma organisationen för tobaksmarknaden, utifrån uppfattningen att kvalitetsnivån på den tobak som produceras av de europeiska jordbrukarna är alltför låg. Jag skulle i detta avseende vilja upplysa om att till exempel de aromatiska tobakssorter som tillverkas i Grekland har stora avsättningar på de internationella marknaderna. I Frankrike tillverkas i dag tobak av utmärkt kvalitet tack vare att man utvecklat ett dynamiskt branschsamarbete som omfattar producenter, förädlare och distributörer. Man vinnlägger sig om att gynna sorter med låg nikotinhalt och införa kvaliteter som är anpassade till marknadens utveckling.
För att den gemensamma organisationen av tobaksmarknaden skall kunna fungera felfritt är det faktiskt viktigt att utveckla en stark struktur av branschsamarbete som en motvikt till vissa alltför tunga multinationella företag, så väl vad gäller fastställande av specifikationer för kvalitetskriterier som vad gäller prissättning, för att undvika hyperkoncentrationens negativa effekter.
Det är nödvändigt, herr ordförande, att behålla sysselsättningen inom en jordbrukssektor med underskott. Ett minskat stöd till den europeiska tobaksproduktionen skulle bara kunna godtas under förutsättning att vi uppnått vår nivå av självförsörjning.

Parigi
Herr ordförande! Av tidsbrist vill jag begränsa mig till en kortfattad reflektion rörande hyckleriet bland de amerikanska multinationella företagen, som påstår att de vill skydda konsumenternas hälsa. I stället för att bedriva denna falska kampanj borde USA avskaffa alla de elektriska stolar som finns utspridda i landet!
Jag instämmer i Rosado Fernandes betänkande.

Lambraki
Herr ordförande, vi är helt och hållet överens med kommissionens konstateranden om betydelsen av tobaksodlingen för vissa regioner, men vi är emellertid inte överens med de förslag som står i motsatsställning till dessa konstateranden. Kommissionens förslag angående uppköp av kvoter skulle resultera i en ekonomisk lågkonjunktur i stora regioner, en ökning av arbetslösheten och en avfolkning av landsbygden. Beträffande Fonden för forskning och information skulle vi vara överens om en finansiering på villkor att Fonden för forskning och information utökas till andra varor som har ogynnsamma, skadliga effekter, såsom alkoholhaltiga drycker, fetter, hormoner och nötkött, framför allt nu när BSE utgör en direkt fara för konsumenten. Och naturligtvis föreslår vi att de stora tobaksbolagen deltar i detta.
Till dem som här tror att avvecklingen av tobaksodlingen inom unionen skulle betyda ett stopp för rökningen, skulle vi vilja säga att detta kommer inte att ske, det skulle bara ske om det finns ett förbud mot import av tobak från billiga länder och ett driftförbud för cigarettindustrin. Enbart på detta sätt kommer vi att kunna stoppa rökningen.

Cunha
Herr ordförande! Jag håller i allmänhet med om målsättningarna i kommissionens förslag om att förbättra kvaliteten och om att göra förvaltningen av kvoterna mer flexibel. Men jag skulle vilja säga tre saker till mina kollegor i detta parlament som är kritiska när det gäller tobaken. Först och främst ber jag att ni faktiskt har förståelse för betydelsen av de 300 000 arbetstillfällena inom tobakssektorn, i ett Europa, vars stora drama är arbetslösheten. För det andra: att ni har förståelse för att tobakskonsumtionen inte påverkas av jordbrukspolitik inom sektorn; dvs. om vi reducerade den europeiska produktionen, vilken för närvarande endast står för en tredjedel av konsumtionen, skulle det omedelbart innebära en motsvarande import, möjligen från USA. För det tredje: en omstrukturering av en jordbrukssektor, som tobakssektorn, kan inte göras från den ena dagen till den andra, det är besvärligt och mycket svårt, och därför är det orealistiskt att tro att stödet, genom att det reduceras, skulle innebära att en sådan omorganisation skulle snabbas upp.
Till sist skulle jag vilja tacka vår kollega Rosado Fernandes för det utmärkta arbete han genomfört.

Daskalaki
Herr ordförande, under mycket kortare tid än en minut, tre saker. Rosado Fernandes betänkande går i rätt riktning, eftersom det täcker hela tobakens spektrum och inte glömmer bort tobaksodlarna. Kommissionens rapport, och detta har sagts tusentals gånger, tar skyddet av folkhälsan som förevändning och täcker och skyddar de internationella tobakstrusterna. Och en tredje punkt: alla de som här inne fortfarande talar om alternativa odlingar överallt har för det första inte problemet i sitt land och för det andra har de inte sett ett tobaksfält i sitt liv. Möjligheten till alternativa odlingar existerar inte överallt. Åk till norra Grekland och se backarna och bergen där tobaken växer.

Vallvé
Herr ordförande, även jag vill gratulera föredragande Rosado Fernandes till hans betänkande och jag vill att vi i anslutning till den tobaksodling som bedrivs i mål 1-områdena - Europeiska unionens fattigaste områden - inte skall tala demagogiskt om omställning till annan odling.
Det handlar inte om att ersätta tobaken med andra grödor på odlingsarealerna, utan det handlar om att ersätta det arbete som går ut på att odla tobak med andra typer av ekonomisk verksamhet som kunde ge inkomster på ort och ställe, inte i periferierna av våra stadsområden.

Kaklamanis
Herr ordförande, jag vill gratulera kollegan Rosado Fernandes till hans betänkande. Det är ett betänkande som med uppriktighet försöker bemöta problemet, utifrån den europeiske medborgarens synvinkel gentemot de europeiska odlarna. Tyvärr försöker kommissionen och rådet att framhålla en annan åsikt, att det så att säga finns en motsägelse eftersom vi å ena sidan skall ge pengar till antirökkampanjer och å den andra skall subventionera tobaksproducenterna som är ungefär 150 000 i Europeiska unionen. Denna motsägelse är emellertid en falsk motsägelse och integreras i initiativet, trots det som Santer sa till oss igår, om att skära ner resurserna från Europeiska unionen och jordbruksbudgeten för att dessa pengar skall ges till utvidgningen. För om vi verkligen ville begränsa rökningen inom Europeiska unionen skulle vi för det första behöva stänga fabrikerna som tillverkar cigaretter. Fabrikerna som tillverkar cigaretter skulle emellertid fortsätta att fungera och det skulle fortsätta att komma in tobak i Europeiska unionen som vi skulle köpa från tredje land. Följaktligen är det inte för att skydda den europeiske medborgaren, det är för att spara pengar som man har för avsikt att använda till utvidgningen.

Kestelijn-Sierens
Ordförande, kommissionär, kolleger, jag är en av dem som vill se ett slut på motsättningen mellan hälso- och jordbrukspolitiken. Hur länge måste vi ännu förgäves försöka förklara för medborgaren hur det dagligen i genomsnitt dör 1 400 européer till följd av rökning och att 300 000 ecu läggs ut på tobaksprevention och att det samtidigt pumpas in ungefär 2, 5 miljoner ecu per dag i europeisk tobaksodling?
Herr kommissionär, ordförande, kolleger. Vi måste nu ta tjuren vid hornen. På sikt måste stödet till tobaksodlingen avskaffas. Vi måste nu tillkännage denna målsättning till odlarna och de måste inom kort genom ett direkt inkomststöd ledas till att börja leta efter alternativa odlingsmöjligheter.
Jag delar inte kommissionens pessimism om möjligheter till byte. Dessutom fruktar jag att vi om tio år för samma debatt, om tobaksstödet från och med nu skall användas till att förbättra tobakens kvalitet. Vårt medinflytande i denna fråga är tyvärr liten. Det förblir dock vår plikt som politiker att plädera för en bra användning av allmänna medel.

Virgin
Herr ordförande! Kommissionen har lagt fram ett förslag om vissa förändringar av tobaksodlingen. Enligt min mening tar dessa förslag ändå inte upp den långsiktiga politiken på detta område. Miljöutskottet pekar i sin skrivelse till jordbruksutskottet på det lämpliga i att på sikt fasa ut stödet till jordbruksodlingen. Jag delar denna uppfattning.
Att inom jordbrukspolitikens ramar mycket starkt stödja denna odling tycker jag är fel. Ursprunget till jordbrukspolitiken är ändå Europeiska unionens livsmedelsförsörjning; tobakssektorn faller ju definitivt utanför detta mål.
De områden som odlar tobak ligger i regioner med regionalpolitiskt stöd. Det är därför bättre att stimulera en övergång till annan odling med dessa typer av stöd. En successiv utfasning skulle långsiktigt säkert också vara positiv för näringslivsstrukturen i odlingsområdena. Jag tycker att budgetutskottets mening också är värt allt stöd.

Brittan, Sir Leon
Herr ordförande, kommissionen håller med om att det gradvisa lösgörandet skulle vara mycket allvarligt för regioner med stora ekonomiska problem och skulle inte påverka tobakskonsumtionen. Därför är syftet med reformen att öka marknadsvärdet på den tobak som produceras i unionen.
För att åstadkomma detta mål har vi de tre frågorna om modulering av premier, flexibla kvoter och utträde ur sektorn. Om modulering: marknadspriset är nyckeln. Naturligtvis avspeglar det inte exakt kvaliteten, men det finns inget bättre alternativ för att uppnå det målet. Vad gäller flexibilitet i kvotöverföringar och utträde ur sektorn, bör varje möjlighet ges för att främja övergångar från lågkvalitativa till högkvalitativa varieteter, och individuella odlare bör ges möjlighet att överföra sina kvoter till andra odlare. Utöver det skulle en nationell reserv kunna antas för att underlätta förändringar och tillgång till produktionskvoter.
Syftet med dessa åtgärder är att öka kvaliteten på den producerade tobaken. Vi inser dock att vissa odlare kanske inte kommer att klara det, och det är för denna målgrupp som vi föreslår ett säkerhetsnät i form av kvota-återköp och lokala landsbygdsutvecklingsprogram. Jag kommer att undersöka sätt för att förhindra att dessa åtgärder minskar produktionen av högkvalitativa varieteter - vilket verkligen inte är vårt mål - och att tillse att detta är en sistautvägs-lösning för de odlare som inte klarar av målet att förbättra kvaliteten.
Detta är huvudpunkterna i kommissionens tankar bakom förslaget, vilket jag överlämnar till parlamentet.

Pasty
Herr ordförande, jag skall fatta mig mycket kort. Det gläder mig att denna diskussion har kunnat avslutas. Eftersom betänkandet är viktigt skulle jag önska att omröstningen kunde ske denna förmiddag. Jag föreslår därför, för min grupps räkning, att Raul Rosado Fernandes betänkande skall gå till omröstning efter omröstningen av lagstiftningsbetänkandena, det vill säga efter omröstningen av Argyros betänkande, och före initiativbetänkandena.
Å min grupps vägnar föreslår jag alltså att vi skall rösta för Argyros-betänkandet.

Rosado Fernandes
Herr ordförande! Jag skulle helt enkelt vilja upprepa det jag sa till ordförande Pasty. När det gäller en hett ärende, ett ärende som avkräver ansvar hos ledamöterna i detta hus, skulle det vara ledsamt om mitt betänkande faktiskt får undergå omröstning redan denna eftermiddag, eller i övermorgon då ingen är här.
(Applåder)

Omröstning
Pasty
Herr ordförande, eftersom ni just övertagit sammanträdets ordförandeskap skulle jag vilja påminna er om att jag, i slutet av debatten om Raul Rosado Fernandes betänkande, begärde att hans mycket viktiga betänkande skulle gå till omröstning efter omröstningen av Argyros betänkande, det vill säga efter alla lagstiftningsbetänkanden och före initiativbetänkandena. Detta är för övrigt också ett lagstiftningsbetänkande.
Jag skulle önska att detta förslag gick till omröstning.

Ordföranden
Om ingen har någon invändning kan jag anta ert förslag.
Finns det några invändningar?
(Ordföranden konstaterade att ingen motsatte sig förslaget.)

Wynn
Herr ordförande, jag har en ordningsfråga enligt artikel 9.1, med hänvisning till artikel 4 i bilaga 1, där det står att " ledamöterna av Europaparlamentet [omfattas] av lagstiftningen i den medlemsstat där de valts när det gäller deklaration av förmögenhet" . Eftersom vi nu står i begrepp att rösta om Tillich-betänkandet, borde inte de stater som tar emot EUGFJ-medel se till att de deklareras och avstå från att rösta? Om det föreligger några oklarheter om det, skulle vi i vilket fall kunna få ett klargörande för framtiden?

Ordföranden
Det är en något svår fråga. Mitt första intryck är att det gäller och jag reserverar mig så att vi kan studera det igen.
(Parlamentet antog resolutionen.)

Read
Herr ordförande, jag skulle vilja fråga om föredraganden kan acceptera ett muntligt ändringsförslag till det här ändringsförslaget. Meningen skulle då lyda: " Uppmanar kommissionen att införa en hänvisning till territorier liksom till länder i bilaga 5" . Om föredraganden kan acceptera det ändringsförslaget, kommer min grupp att kunna rösta för det.

van Velzen, Wim
Ordförande, jag är ledsen att jag tyvärr inte kan acceptera det, eftersom det nämligen inte eliminerar det verkliga problemet. Så jag föreslår också, och jag hoppas att parlamentet är med mig, att man röstar för mitt ändringsförslag.
(Parlamentet antog resolutionen.)

Fantuzzi
Herr ordförande! När det gäller artikel 8 i ändringsförslag 6 undrar jag om föredraganden kan tänka sig att betrakta den som ett tillägg till paragraf 8 och inte som en ersättning.

Ordföranden
Herr Fantuzzi, detta borde Collins fråga.

Collins, Kenneth
Jag skulle nästan vara glad om det antogs som ett tillägg. Det skulle vara mycket älskvärt av föredraganden, om han kunde acceptera det.

Rosado Fernandes
Det är en aning svårt eftersom vi redan har röstat, så det är för sent. Jag håller inte med om det, men jag överlämnar åt mina kollegor att besluta.
(Parlamentet antog resolutionen.)

Van der Waal
I budgetprocessen för jordbruksutgifterna intar ad hoc-proceduren en viktig plats. Det är därför av stor vikt att önskemål från jordbruksutskottet så mycket som möjligt integreras i Europaparlamentets mandat för diskussionen med rådet. Det är då också positivt att de två ändringsförslagen från Mulder har antagits. Ändå röstade jag slutligen mot betänkandet Tillich. Och det av följande anledningar.
Först beklagar jag att förslaget från jordbruksutskottet om att avlasta 1998 års budget genom en förskjutning av betalningen för oljehaltiga fröer, inte accepterades. Jag förutser stora problem vid den av föredraganden föreslagna finansieringen av rådets beslut om jordbrukspriser. De ej använda anslagen i de enskilda budgetlinjerna under de senaste tre åren tycks mig vara en ytterst svag grund för sänkningen av krediterna för nästa år. Också förslaget att skapa en reserv på 329 miljoner avvisar jag. Det måste ju vara tydligt att det inom de nuvarande snäva budgetmarginalerna inte finns något utrymme för en jordbruksreserv.
Dessutom tycker jag att den ständiga kritiken från Europaparlamentet om kommissionens uppskattningar av jordbruksutgifterna är lite konstig. Från betänkandet Brinkhorst/Fabra Vallés om den ändrade budgeten nr. 1 1997, framgår att under år 1996 var utgiftsprocenten i kategorin jordbruk avsevärt högre än i de kategorier som Europaparlamentet har sista ordet i, såsom intern och extern politik. Skulle det inte därför vara mer meningsfullt att kritiskt titta på storleken på krediterna i de sista kategorierna.
För det andra vänder jag mig mot föredragandens förslag om att återuppta en diskussion om skillnaden mellan obligatoriska och icke-obligatoriska utgifter. Ofta hävdas att jordbruksutgifterna undgår varje form av demokratisk kontroll. Där finns mycket att påpeka. Jag pekar endast på Europaparlamentets möjlighet att lämna in ändringsförslag till jordbruksbudgeten. När de inte leder till ökade budgetanslag behöver rådet kvalificerad majoritet för att förkasta dem. Rådet har också de nationella parlamentens tryck på sig. En höjning av taket för egna intäkter avvisas kategoriskt av de nationella parlamenten.
Även av den anledningen är tiden för ohämmad tillväxt av jordbruksutgifterna förbi.
Betänkande (A4-0232/97) av Brinkhorst och Fabra Vallés
Eriksson, Sjöstedt och Svensson
Undertecknade har avstått från att rösta. Det beror inte på att vi anser att det är likgiltigt med insatser inom de områden som betänkandet behandlar. Vi anser dock att större insatser borde ha gjorts för att undersöka om inte personalförstärkningarna kunde ha gjorts genom omprioriteringar inom kommissionens befintliga personalstyrka.
De tre områden inom vilka det föreslås nya tjänster är just områden där EU-systemet självt har bidragit till problemens uppkomst. De 35 tjänsterna för GD XXIV för samordningen av de vetenskapliga kommittéernas arbete med anledning av BSE-krisen har orsakats av en i grunden felaktig jordbrukspolitik, som inneburit att djur i första hand har jämställts med varor.
När det gäller tjänster för att bekämpa bedrägerier är de kopplade till EU: s egenhändigt skapade program: Phare, Tacis, Meda och Echo. Revisionsrättens nya tjänster som föreslås berör delvis samma problem.
Europeiska unionens inneboende motsättningar kommer även i framtiden att leda fram till problem som kräver åtgärder för att rätta till unionens egna misstag. Att bara tillsätta nya tjänster riskerar dock att leda till en självgenerering av EU-byråkratin.
Betänkande (A4-0237/97) av Mouskouri
Caudron
Vi fäster alla stor vikt vid kampen för böcker och läsning och därför är Arianeprogrammet välkommet.
Våra debatter med kommissionen och med rådet har varit många, ibland svåra men alltid konstruktiva och för det vill jag tacka våra representanter, nämligen föredraganden och hela utskottet för kultur, ungdomsfrågor utbildning och media.
Vi har nu kommit till slutet av förlikningen och vi skall anta det gemensamma utkastet. Liksom flera andra av oss beklagar jag dock de låga anslag som till slut tilldelats programmet.
Det är alltid en början kommer man att hävda, men de kunde och borde ha varit högre. Låt oss hoppas att de europeiska medborgarna vet att väl utnyttja pengarna och övertyga rådet om att 7 miljoner ecu otvivelaktigt är för lite!

Kirsten Jensen, Sindal och Iversen
De danska socialdemokraterna har i dag röstat ja till Mouskouris betänkande om Ariane-programmet. Ariane-programmet syftar först och främst till att stödja översättningar av verk, som är skrivna på mindre spridda språk i EU, som t.ex. danska.
De danska socialdemokraterna är nöjda med, att förlikningskommittén efter långa förhandlingar äntligen har nått fram till enighet. Ariane-programmet har stor betydelse för spridningen av litteratur, som är skriven på mindre spridda språk. Det finns många litterära verk, som aldrig når ut till en större publik, eftersom de är skrivna på ett språk, som bara få behärskar.
Ariane-programmet öppnar möjlighet för, att t.ex. danska författare kan få stöd till att få sina böcker översatta till andra EU-språk. Samma gäller andra mindre spridda språk i EU. Ariane-programmet kan därför medverka till att främja den interkulturella förståelsen mellan EU-ländernas befolkningar.

Leperre-Verrier
Gruppen Europeiska radikala alliansen har utan direkt entusiasm röstat för Mouskouris betänkande om Ariane-programmet som skall stödja och främja läsningen, i synnerhet genom översättning.
Förlikningens resultat är faktiskt en besvikelse i förhållande till de eftersträvade målen och vi beklagar att omröstning med enhällighet, som enligt artikel 128 är regel i kulturella frågor, ännu en gång har gjort det möjligt för vissa medlemsstater att hindra unionens kulturpolitik.
Vi hade hoppats att Amsterdamfördraget skulle medföra lättnader och införa kvalificerad majoritet. Men förhoppningen krossades, Ariane-programmet som minskats till två år kommer att få sin budget nedskuren med fyra femtedelar.
Kommissionen har visserligen lovat oss en ramlag som skulle möjliggöra en bättre programplanering i kulturella frågor. Men under tiden är det läsningen som offras för alla dessa svepskäl...

Ryynänen
Förlikningslösningen för Ariane-programmet är välkommen efter en lång och mångfacetterad förhandlingsprocess. Och detta trots att parlamentet fick ge med sig i sina budgetanspråk, och det tvååriga programmet bara får en finansiering på sju miljoner ecu. Programmet får nu äntligen en rättslig grund och kan på allvar komma igång.
Ariane är framför allt ett stödprogram för översättningar. Syftet är att främja en vidare spridning och kännedom av verk som är representativa för medlemsländernas kultur. Samtidigt kan man direkt öka kännedomen om de europeiska folkens kultur och historia och stärka den kulturella mångfalden.
Med de projekt som genomförs inom programmets ram är avsikten att stödja och komplettera åtgärderna på nationell och regional nivå genom att utveckla nätverk och kompanjonskap. Samarbetet är avsett att utvecklas också till tredje land, framför allt till CÖE-länderna. Viktiga parter i arbetet är internationella organisationer på kulturområdet och framför allt Europarådet.
Befintlig forskning och utbildning på området måste effektivt utnyttjas. Med rätta är professionell fortbildning av översättare en av tyngdpunkterna i programmet, och av central vikt med tanke på översättningarnas kvalitet. Översättarnas yrkesmässiga situation måste klargöras och för att stödja arbetet måste vi skapa aktuella vägledningar och databaser.
Med tanke på den europeiska kulturens framtid anser jag det vara synnerligen viktigt, att rikta stöd till översättningar från mindre språkområden och mindre vanligt förekommande språk.
Jag är glad att dessa synpunkter från utskottet för kultur och hela parlamentet noterats i förlikningslösningen. Den europeiska kulturens särkvalitet och rikedom är nämligen dess levande mångfald, som medvetet måste stärkas mot informationssamhällets tryck i riktning mot konformitet.
Hela bokområdet och främjandet av läsning kräver också en lång rad andra åtgärder och resurser, som inte möjliggörs av detta program. Jag hoppas att Ariane-programmet blir en framgångsrik början till ett förnyelse- och utvecklingsarbete för hela det europeiska bokområdet.
Betänkande (A4-0246/97) av Fontaine
Caudron
Vår kollega Nicole Fontaines betänkande om läkares fria rörlighet har nått sitt mål.
Förlikningsförfarandet har gjort det möjligt att anta det väsentliga i vår kammares förslag och till det vill jag gratulera föredraganden. Vi bör alltså snart få vara med om en bättre harmonisering av våra läkares utbildning och dessutom kunna konstatera att deras fria rörlighet inom unionen har förbättrats. Vi kan inte annat än glädja oss åt detta!
Jag skulle dock vilja erinra om att även om läkarnas situation nu ljusnar, är det långt ifrån fallet för många andra yrkesgrupper och olika kategorier av behörighetsbevis. Vi är skyldiga oss själva att om igen betona att ett verkligt erkännande av behörighetsbevis, en verklig fri rörlighet för yrkesgrupper är vitala faktorer för den europeiska integrationen och för utvecklingen av det europeiska medborgarskapet.
Låt oss nu vara glada för läkarnas skull men låt oss också utöva påtryckningar på våra regeringar, så att erkännandet att behörighetsbevis påskyndas och kan ge svar till ungdomar som i dag ofta väntar otåligt.

Porto
Erkännandet av läkarlicenser inom hela Europeiska unionen utgör ett betydande steg till skapandet av en mer effektiv gemensam marknad med mer omfattande möjligheter till förverkligande för våra yrkesutövare.
Det handlar fortfarande om målsättningar som naturligt förutsätter att människornas intressen skyddas, genom att regler följs och att kriterier harmoniseras.
När det gäller utövandet av läkaryrket är det absolut nödvändigt att läkaren har djupa kunskaper i det språk de sjuka talar, utan vilka särskilt de fattigaste och minst gynnade inte kan få gehör för sin situation på ett riktigt sätt.
Förutom detta innebär det fria yrkesutövandet att det blir en harmonisering av antagningsreglerna för utbildning, utan vilka det inte tjänar något till att ett land, isolerat, är angeläget om att instifta ett system för numerus clausus för att stämma av utbudet mot efterfrågan hos de utexaminerade, när arbetsmarknaden fortfarande är öppen för dem som kommer från länder som inte är lika angelägna. Det skulle inte tjäna något till att det till exempel fanns en numerus clausus vid Lissabons universitet men inte vid de andra universiteten i landet, då utexaminerade från andra universitet ändå får tillgång till arbetsmarknaden i Lissabonområdet. Av samma skäl måste det finnas en harmonisering av antagningsvillkoren mellan de olika länderna i ett gemensamt område vilket, med det direktiv som analyserats, erbjuder samma arbetsvillkor som inom ett nationellt område.
Andrabehandlingsrekommendation (A4-0235/97) av Dybkjær
Bowe
Jag välkomnar Dybkjær-betänkandet om granskningen av det femte åtgärdsprogrammet för miljön. Tillsammans med mina kollegor vill jag tacka fru Dybkjær för allt det arbete som hon har lagt ned på att ta fram betänkandet, vilket högt betydande förbättrar kommissionens ursprungliga ramdokument.
På grund av att betänkandet behandlar många viktiga frågor, har det förekommit ett flertal framställningar från berörda parter och särskilt från industriorgan. Det ändringsförslag som ådragit sig störst intresse är ändringsförslag nr 34 till artikel 11.4, vilket föreslår utarbetandet av en avfallshierarki.
Avfallshierarkin har existerat sedan 1989, när kommissionen först föreslog den i sin bok om avfallshanteringsstyrning det året. Jag rekommenderade den själv till parlamentet i mitt betänkande om strategin. Fru Dybkjær har naturligtvis lagt till metoder, såsom kompostering och biometanisering, vilkas användning har ökat med ny teknologi. Jag anser att det är rätt synsätt för närvarande och jag rekommenderar parlamentet att stödja det.
Industrin har försökt att rikta vår uppmärksamhet på olika fristående rapporter som beställts av kommissionen, där det antyds att den hierarki som fru Dybkjær har föreslagit är alltför rigid och därför förvägrar dem den flexibilitet som de anser att de måste ha. Utan att vilja avfärda dessa rapporter rätt av, anser jag att det finns frågetecken kring några av antagandena som utgör grunden för betänkandet.
Vi bör även komma ihåg att vi befinner oss i en andrabehandling och att förlikningen snart kommer att inledas. Detta är inte rätt tillfälle för att börja ändra en mångårig politik på grund av intensiv lobbying. Det kommer en utfrågning om avfall i höst, anordnad av utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentskydd. Denna och andra frågor kommer att debatteras livligt då. Den kommer att vara ett mycket bättre forum för finjustering av avfallshierarkin.
Återigen uppmanar jag mina kollegor att ge detta betänkande allt sitt stöd.

Holm
Omröstningen i plenum i dag visar än en gång att när Europaparlamentet skall omsätta alla fina ord som sägs i plenum om miljön i riktiga beslut, så går det inte. Europaparlamentets beslut leder bara till att vägen mot den hållbara utvecklingen görs krokig och tar längre tid att färdas.
Alla de ändringsförslag som verkligen skulle ha blivit en blåslampa på kommissionen och rådet för att de skall agera och ta miljöfrågorna på riktigt allvar fick inte tillräckligt många röster. Det gäller framför allt ändringsförslagen om att vi måste minska energiförbrukningen, satsa ordentligt på de förnybara energikällorna och minska personbilarnas genomsnittliga bränsleförbrukning till 0, 5 l per mil för bensindrivna bilar senast år 2005 och till 0, 3 l per mil år 2010.

Vaz da Silva
Det finns en allvarlig motsägelse mellan det globala ledarskap som Europeiska unionen hävdar att den vill behålla i fråga om miljöpolitiken och den vaga karaktären på formuleringarna i såväl kommissionens förslag som i rådets gemensamma ställningstagande, vad gäller programmet " Mot en hållbar utveckling" .
Vid presentationen av Agenda 2000 - som fastställer de politiska riktlinjerna för inledningen av det 21: a århundradet - tillkännagav kommissionen i går sina ansträngningar att integrera miljöfrågan i sin globala strategi.
Men varken politiska tillkännagivanden eller internationella konferenser räcker för att besluta om långvariga förändringar. Dokumentet från Riomötet, Klimatkonventionen och många andra väntar ännu på att i praktiken bevisa att de betyder något. Även kommissionens Agenda 2 000 löper en liknande risk, om inte viljan att integrera miljöpolitiken i övrig politik kommer fram i åtgärdsprogram, med tidsplanering och med påföljder för dem som inte följer den.
Det är detta som är Dybkjær-betänkandets förtjänst: att ge en konkret form för det vaga " ytterligare miljööverväganden" som upprepas i kommissionstexten. Även om man inte skulle hålla med om alla förslag, för föredraganden in referenser till riskminskningspolitik, till bevarandet av särarterna, energin, beskattningen, hänsynen till folkhälsan, avfallshanteringen, och går också emot rådets vägran att ta ansvar för vissa förslag som syftar till att säkerställa medborgarnas rättigheter. Därför har jag låtit bli att rösta mot vissa åtgärder även om jag inte höll med, genom att välja att avstå från att rösta. Löften om åtgärder utan frister, utan siffror, utan påföljder är inte mer än en form av valfiske.
Betänkande (A4-0243/97) av Jarzembowski
van Dijk
Min grupp är tvungen att rösta mot betänkandet. Vi röstade för ändringsförslagen från miljöutskottet, men det hjälpte inte. Detta betänkande har i realiteten dragit införlivandet av de externa kostnaderna för lasttrafik i långbänk. Forskning och debatt har under tiden genomförts i tillräcklig omfattning för att nu äntligen genomföra införlivandet.
Nivån på Eurovinjettens kostnader är så löjligt låg att det därigenom inte ett ton mindre skulle transporteras på vägarna. Förskjutningen till transport per järnväg förblir därmed en illusion, även om nästan alla i detta parlament säger sig tycka att det är nödvändigt.
Slutligen, EU har ett stort ansvar när det gäller att hitta en lösning för alpregionen. Men man intar snarare en ståndpunkt som blockerande klippa, med stöd av detta parlament. I förhandlingarna med Schweiz räknas bara kortsiktiga egenintressen av friväg för 40-tonnarna och Österrike får nu ett undantag för Brenner. Men därmed har problemen i Alperna inte lösts på ett hållbart sätt. Det problemet kommer otvivelaktigt åter att komma upp på vår dagordning tills man funnit en seriös lösning.

Donnay
Jarzembowskis betänkande tillför viktiga ändringar till förslaget till rådets direktiv om avgifter på tunga godstransporter för användningen av vissa infrastrukturer.
Detta förslag till direktiv är tänkt att ersätta direktiv 93/89/EEG, Eurovignettedirektivet, som domstolen upphävde 1995.
Europaparlamentet har på så sätt fått tillfälle att ändra räckvidden i en text som är mycket viktig för effektivare och tydligare avgifter på tunga godstransporter inom Europeiska unionen. Det är också ett tillfälle att efter lång väntan ge delar till lösningar på de problem som en allt större trafik av tunga transporter för med sig, överbelastning i trafiken, miljöförstöring, slitage på infrastrukturerna.
Kommissionens förslag bör införa vissa harmoniseringsfaktorer som tagits upp av grönboken " Korrekta och effektiva priser på transportområdet" , som anger de långsiktiga riktlinjerna för en politik där kostnaderna för infrastrukturerna och överbelastningen debiteras på vägtransporterna.
En grundläggande princip genomförs här, en total täckning av kostnaderna för utrustning och drift som skall påläggas olika användare enligt harmoniserade kriterier.
Det nuvarande systemet vilar på schablonavgifter. Ett förslag har varit att införa en differentiering som beror på graden av slitage på infrastrukturen som kan påläggas fordonen och graden föroreningar de släpper ut. Det är alltså en kompletterande differentiering som bygger på miljökriterier, genom en väl anpassad klassificering.
Europaparlamentets betänkande inför två viktiga ändringar i texten.
Först och främst inbjuder parlamentet kommissionen till att, i sitt utkast till direktiv om avgifter på tunga godstransporter, överväga de tankar som utarbetades inom ramen för grönboken om " Internalisering av transportens externa kostnader" och slutsatserna i parlamentets motsvarande resolution av den 30 januari 1997.
Vägtullarna slutligen skall fastställas så att intäkterna härav inte överskrider kostnaderna för byggande och hantering samt utveckling av den berörda infrastrukturen, plus en räntabilitet motsvarande den som gäller för liknande investeringsprojekt.
Jag har följaktligen röstat för Jarzembowskis betänkande i förhoppning om att alla faktorer som beskrivs där, noggrant skall tas under övervägande i det kommande förslaget till direktiv.

Lindqvist
Miljön i alperna är extremt känslig. Det finns trånga passager som är mycket utsatta för miljöutsläpp. Så stor del som möjligt av trafiken bör gå på järnväg. Lastbilstransporter och containerlast bör kunna föras över till järnväg genom alperna.

Porto
De steg som tagits för att vägavgifter skall betalas för tunga fordon i förhållande till hur de använder vägnätet bör få vårt fulla stöd, för att det å ena sidan innebär ett riktigt sätt att bidra till finansieringen och å andra sidan en åtgärd för att andra transportformer skall användas - till exempel järnväg, sjö- och flodfart - som är mindre stockningsbenägna och mindre förorenande.
Detta innebär inte att den angelägenhet som nu visas inte skulle omfatta lätta fordon, för vilka samma skäl ska gälla i förhållande till hur de utnyttjar vägnätet.
Det handlar om en finansieringslogik som - i motsats till vad som sker i Portugal - man måste följa på ett mycket speciellt sätt i storstadsområdena, där kostnaderna för infrastrukturen är mycket mer betungande, och det därför blir oacceptabelt att medborgarna i allmänhet skall bidra till i lika omfattning, inklusive de allra fattigaste i de minst gynnade områdena, och där det ligger i allas intresse att efterfrågan riktas in på de icke-stockningsbenägna och icke-förorenande kollektivtransporterna.

Van der Waal
Betänkandet från transportutskottet har ändrat kommissionens förslag mycket i alla delar.
När det gäller motorfordonsskatten stödde jag förslagen från transportutskottet när det gäller avskaffandet av maximitariffen och förenkling av förslaget. Införandet av en maximitariff som ligger 30 gånger över minimitariffen är föga meningsfullt. Min viktigaste invändning mot det av transportutskottet föreslagna systemet för avgifter är att det inte görs någon skillnad mellan Euro I och Euro II-motorer. Av en nyligen genomförd undersökning i Nederländerna framgår att användningen av mindre nedsmutsande motorer har minskat utsläppet av NOx och SO2. Trots en ökning av det totala antalet tillryggalagda kilometrar genom vägtransporter.
Den av transportutskottet föreslagna förenklingen för användarrättigheterna stödde jag. Viktigt därvid är differentieringen av tariffer varigenom en sänkning av priset på Eurovinjetten för de minst nedsmutsande motorerna har blivit möjligt.
Jag har invändningar mot borttagandet av externa kostnader och känsliga salter från kommissionens förslag. Jag erkänner att det fortfarande finns många frågetecken kring fastställandet av de externa kostnaderna. Jag vet också att den föreslagna regleringen kommer att gälla tillfälligt, endast i tre år. Ändå anser jag att man måste göra en försiktig början på tillägget av externa kostnader. För också utan studier som kommissionen skall/måste genomföra står det redan fast att vägtransporter, särskilt när det medför känsliga miljöer, medför kostnader som inte uttrycks tillräckligt i det nuvarande priset. Det undantag som transportutskottet gör för Brennerpasset sträcker sig inte tillräckligt långt.
Av de anledningarna röstade jag för de flesta av ändringsförslagen från den gröna gruppen.

Wibe
Jag har avstått från att rösta om detta betänkande. Jag anser att fordonsskatter och vägtrafikavgifter är frågor som skall beslutas om av medlemsstaterna. Nu är dock förslaget till betänkande bättre än kommissionens förslag, eftersom betänkandet avvisar förslaget om att maximisatser skall fastställas för fordonsskatten. Jag kan dock ändå inte stödja det.
Betänkande (A4-0238/97) av Berger
Watson
Jag kan inte stödja den föreslagna höjningen av minimibeloppet som en åkare måste inneha för att få stanna i branschen. Kommissionen föreslår en ökning av nuvarande ekonomiska minimikrav, vad gäller kapital och reserver med 3 000 ecu per fordon till 9 000 ecu för det första fordonet och med en ytterligare ökning med 5 000 ecu för varje godsfordon över 6 ton eller för passagerarfordon med över 20 sittplatser.
Jag är emot dessa förslag, eftersom det oundvikligen skulle försvåra för enskilda att starta nya verksamheter i transportsektorn. Detta skulle få följande konsekvenser: minska möjligheterna för små och medelstora företag med begränsade resurser att etablera sig inom transportsektorn, gynna större, väletablerade operatörer med större kapitalreserver och därmed minska konkurrensen på det området, motarbeta ökad företagsamhet och ökade initiativ inom transportsektorn.
Betänkande (A4-0241/97) av Virgin
Caudron
Vad skall vi göra med vårt avfall? Detta är en viktig fråga redan nu och kommer i framtiden att vara central i vår industriella utveckling. Hittills har våra nutida samhällen bara lyckats producera mängder av avfall utan att någonsin bekymra sig över vart det skall ta vägen eller hur det skall hanteras.
Skall man exportera det, börja handla med det? Skall vi i vissa avseenden hota tredje land som kommer att vägra ta emot vårt avfall? Kommissionens förslag är inte godtagbart vilket vår kollegas betänkande gör fullständigt klart.
Europeiska unionen bör inte spela en mästrande roll utan skulle höja sig ett steg om den intog en mer konstruktiv ställning. Vi måste vidta de åtgärder, inklusive finansiella, som krävs för en politik som främjar hantering av avfall av alla sorter. Vi kan inte längre blunda och smita från vårt ansvar. Att skydda vår miljö har ett pris. Priset skall inte bli människan!
Kommissionens inställning måste motsvara dess ambitioner. Europaparlamentet kan hjälpa till med detta, också genom att utöva påtryckning på egoistiska stater.

Rovsing
Genom export av icke-farligt avfall för återanvändning till icke-OECD-länder krävs det, att kommissionen skall fråga varje enskilt icke-OECD-land, om det önskar motta avfall för återanvändning, vilka typer av avfall, det eventuellt kan acceptera, och slutligen vilket kontrollförfarande, som skall iakttagas.
År 1993-94 skrev kommissionen till flera icke-OECD-länder. Myndigheterna i flera länder har svarat, att de inte önskar motta något eller endast vissa former av ofarligt avfall, medan andra icke-OECD-länder har valt att inte svara på kommissionens hänvändelse. Båda typerna av svar måste fullt ut accepteras, och Europeiska unionen måste förbjuda export av ofarligt avfall till de tillfrågade länderna.
Enligt kommissionens förslag skall man också i fortsättningen kunna exportera ofarligt avfall till de tillfrågade länderna (både till de länder, som har svarat, att de inte önskar motta något eller vissa former av ofarligt avfall för återanvändning, och till de länder, som inte har svarat) med användning av ett omfattande godkännandeförfarande. Kommissionens motivering, att de ifrågavarande länderna inte fullt ut är klara över betydelsen av deras svar för deras industrisektor, är ohållbar. Jag stöder därför föredragandens betänkande, som inkorporerar " försiktighetsprincipen" i kommissionens förslag till rådets förordning.
De tillfrågade länderna skall naturligtvis ha möjlighet att ändra sin inställning, så att export av ofarligt avfall till länderna skall kunna tillåtas, jfr det kommittéförfarande, som gäller för bilagan till förordningen.

Sandbæk
Jag skulle gärna se, att man helt förkastade kommissionens förslag, för det är kort och gott oacceptabelt att inte erkänna självständiga länders värderingar och handlingar. Men eftersom Virgin i sitt betänkande rättar till kommissionens missgrepp, kommer jag med glädje rösta för hans betänkande och de utmärkta ändringsförslagen från miljöutskottet.
Visserligen är EU världens största handelsblock, men det ger långtifrån - snarare tvärtom - något berättigande för det handlingssätt, som kommissionen ådagalagt genom sitt utspel. Det är skandalöst och pinsamt, att kommissionen intar en så arrogant och patroniserande hållning. Tänk, att kommissionen kan få sig själv att säga, att de länder, som har svarat, att de inte önskar motta avfall från den gröna listan, kanske inte fullt ut är klara över innebörden av deras beslut för de delar av deras industrisektor, som kan använda avfall från den gröna listan till förarbetning och ytterligare bearbetning.
Det är helt oacceptabelt, att kommissionen försöker tvinga länder, som uttryckligen eller stillatigande har tillkännagett, att de inte önskar motta bestämda former av avfall, att ändå göra detta. Har ett land gett tillkänna, att det inte vill motta något eller vissa former av grönt avfall, måste detta respekteras. Avsändande av avfall måste förbjudas och inte bara betraktas som rött avfall med därtill hörande strängare godkännandeförfarande. Avsändandet av avfall till länder, som inte har svarat på kommissionens skrivelse, bör också förbjudas. Detta kan nämligen endast betraktas som ett tecken på bristande intresse för att motta sådant avfall. Avsändandet måste förbjudas och inte bara genom det strängare förfarandet för rött avfall!
En ytterligare motivering för att avsändandet inte bör ske, är, att det finns tvivel beträffande den gröna listan. Även om större delen av det avfall, som är uppfört på den gröna listan, inte är farligt, är det emellertid vissa former av avfall på denna lista, som har visat sig ha farliga egenskaper. Vill man endast genomdriva avsändandet av detta avfall till icke-OECD-länder, även om de inte önskar det?
EU kan inte, som den mastodont den blivit, bara köra över andra självständiga länder. Det är ett sådant handlingssätt, som kommissionen försöker legitimera med sitt utspel, vilket är respektlöst och djupt anstötligt.
Betänkande (A4-0215/97) av W. G. van Velzen
Caudron
Vi har flera gånger haft tillfälle att diskutera vikten av begreppet samhällsomfattande tjänster, mot bakgrund av att telekommunikationsmarknaden öppnas för konkurrens.
Vårt parlament har vid olika tillfällen erinrat om att det fäster stor vikt vid begreppet samhällsomfattande tjänster, som garant för en jämlik och rättvis tillgång till telekommunikationstjänster för de europeiska medborgarna.
Jag måste än en gång beklaga att kommissionen vägrar att betrakta de samhällsomfattande tjänsterna som tillräckligt viktiga för att bli föremål för ett direktiv.
Vidare är jag förvånad över att detta svåra ämne som gäller utvärderingen av kostnadskalkylen och finansieringen av dessa samhällsomfattande tjänster, behandlas i ett enkelt meddelande. Som vi väl känner till förringas alltid meddelandenas inflytande och detta meddelande saknar i högsta grad juridisk tyngd, och är ur vissa synvinklar mycket auktoritärt. Våra kolleger i det berörda utskottet har mycket riktigt påpekat detta.
Jag beklagar därför att kommissionen sjabblat när det gäller de samhällsomfattande tjänsterna, och inbjuder den till att äntligen upprätta ett globalt och starkt direktiv om detta ämne som är så viktigt för framtiden.
Europeiska unionen och samtliga dess medlemsstater behöver tydliga indikationer på att gemenskapens institutioner fäster vikt vid begreppet samhällsomfattande tjänster som, om vi verkligen vill, kan sudda ut den ultraliberala bilden av Europa, en bild som orsakat oss alltför mycket lidande.

Eriksson, Sjöstedt och Svensson
Undertecknade har röstat mot betänkandet av främst följande skäl:
1.Betänkandet exemplifierar på ett tydligt sätt vilka tekniska och byråkratiska problem som uppkommer när en viktig offentlig infrastruktur utlämnas till kommersiella intressen.2.Konsumenterna drabbas av komplikationer när ett fragmenterat system som det nu på teleområdet föreslagna skall sättas i verket.3.Infrastrukturer av här aktuella slag skall hållas nationellt samlade. Nationella system skall vara i offentlig ägo och underkastade insyn och kontroll. Förbindelser mellan nationella system blir enklare att upprätta.4.Med privata operatörer mister medborgarna det konstitutionella skyddet för telefonhemlighet som är en central medborgerlig och demokratisk rättighet.- Betänkande (A4-0213/97) av Argyros
Wolf
Här söker vi efter något som i en sådan tematiskt inskränkt form kommer att bli svårt att uppnå: en " effektiv regleringsram för den europeiska telekommunikationsramen" . Genom allt mer detaljregleringar, av tekniska eller (som här) snarare rättstekniska anledningar, kommer detta inte att kunna uppfyllas.
Argyros betänkande, framför allt efter föredragandens och Reads eniga komplettering, hämtar i denna situation konkret ut vad som hämtas kan. Vi bifaller därför hans betänkande.
Vad som emellertid vore nödvändigt och som eftertryckligen borde ha gjorts för länge sedan - är en principiell nyorientering - i den grundläggande " filosofin" , t ex beträffande räckvidden av de sökta lösningarna: Vi måste äntligen lära oss att skilja mellan flexibilitet, öppning för nya användarbehov, liberalisering, individualisering och privatisering - och som parlament måste vi uppenbarligen lära EU-institutionerna att äntligen åter sluta upp bakom problemet med en industripolitik i den inre marknaden, som utmanar övergången till informationssamhället som en demokratisk utformningsuppgift.
Betänkanden (A4-0215/97) av W. G. van Velzen, (A4-0213/97) av Argyros och (A4-0240/97) av Herman
Kirsten Jensen, Blak, Sindal och Iversen
, skriftlig. (DA) De danska socialdemokraterna har i dag röstat ja till de ovannämnda betänkandena.
Lagstiftning om Open Network Provisions är i dag uppdelad på åtskilliga direktiv. Som argument för att samla lagstiftningen i ett direktiv anför Argyros betänkande, att lagstiftningen, som den nu är, är svår att överskåda och ogenomtränglig. De danska socialdemokraterna anser inte, att en samling av lagstiftningen i ett direktiv kommer att göra åtkomligheten av gällande rätt enklare. En samlad, konsoliderad text kommer att skapa en oflexibel situation. Direktivet kommer att behöva revideras ofta, och man riskerar att ständigt stå i situationen, att lagkomplexet är föråldrat, innan det ens trätt i kraft.
De danska socialdemokraterna anser, att inrättandet av en europeisk regleringsmyndighet för telekommunikation. En god idé är att jämföra med betänkandena av Herman och Van Velzen. Det är inte förenligt, att harmonisera ett rättsområde, och samtidigt bibehålla 15 separata nationella system. Men myndigheternas uppgifter bör definieras klart. De danska socialdemokraterna är anhängare av, att en eventuell myndighet medverkar till en effektiv standardisering och harmonisering, och att den tar sig an behovet av gemensam samordning mellan EU-länderna i förhållande till tredje land. Å andra sidan är de danska socialdemokraterna motståndare till, att myndigheten blir besvärsinstans för gränsöverskridande utbud, och att den får befogenheter att ställa ut harmoniserade koder.
Betänkande (A4-0214/97) av Rosado Fernandes
Graefe zu Baringdorf
Herr ordförande! Jag talar nu med röstförklaringen inte för parlamentsgruppen, utan för mig personligen. Precis som fallet verkar vara i andra parlamentsgrupper, har vi i min parlamentsgrupp vad gäller tobak visserligen inga principiellt skilda åsikter, men allt efter belägenhet röstar vi annorlunda. En linje var: Om vi är för en inskränkning av tobaksodlingen, måste vi erbjuda de regioner och de företag som lever av tobaksodlingen alternativ i form av kompensationsbetalningar och kompensationsbidrag, så att arbetsplatserna i dessa yttersta randområden bevaras och företagen säkras. En enkel medelnedskärningspolitik, som framställs som hälsopolitik, får inte leda till att dessa utkomster förstörs. Därför kan man inte koppla samman en direkt och snabb hälsopolitik med tobaksfrämjande. Om man vill leva sunt, kan man också göra det, om tobak odlas. Vill man leva osunt, kan man även göra detta, när tobak inte längre odlas. Det ena är en fråga om en gemensam organisation av marknaden för tobak och hur denna måste inriktas, och det andra är en fråga om hälsopolitiken i EU.

Ahlqvist, Andersson, Lööw, Theorin och Wibe
Vi anser det vara principiellt fel att Europeiska unionen skall ge subsidier till odlandet av en vara som har så skadliga effekter på hälsan.
Att subventionera en produkt med 80 procent eller mer för att ge producenterna en minimiinkomst är absurt. Varan har dessutom ett obetydligt marknadsvärde. Att betala 1 miljard ecu per år för en skörd som totalt sysselsätter ca 135 000 tobaksodlare är ett dyrt pris om man räknar ut summan per capita. Det handlar om ca 75 0-100 000 svenska kronor per person i direkt inkomststöd. En framtida utvidgning av EU kommer att göra organisationen ännu dyrare, om exempelvis Polen blir medlem i EU och ges rätt till subventioner på samma villkor.
Vi anser att det direkta inkomststödet till tobaksodlingen måste fasas ut så snart det är möjligt. Strategiska lokala utvecklingsplaner som består av omställning till andra grödor, skogsplantering, möjligheter till frivilligt upphörande med tobaksodling och tidsbegränsade inkomstgarantier kan utarbetas. Vi anser att ett definitivt årtal skall sättas som mål för när stödet skall vara helt avskaffat. Det är fullt rimligt att besluta att allt EU-stöd till tobaksodlingen skall fasas ut under nästa programperiod och helt upphöra till år 2005. Det är viktigt att fixera ett slutdatum, annars blir omställningsplanerna till intet förpliktigande.

Amadeo
Tobaksodlingen, som utgör måltavla för ett starkt motstånd från den del av den allmänna opinionen som är negativt inställd till tobak, har visat sig ha positiva effekter när det gäller att undvika ökenomvandlingen av vissa europeiska områden.
Kommissionens analys är positiv eftersom den inser att tobaksodlingen inom Europeiska unionen inte leder till något överskott och att den har stor social betydelse. Vi vill starkt understryka och framhålla det faktum att analysen inte hänvisar till prisstabiliteten inom gemenskapen, vilken står i stark kontrast till de prisvariationer som finns på de fria växelkursernas marknad och som de multinationella företagen kan dra nytta av.
Vi kan inte underlåta att stryka under det faktum att ett förbud mot att odla tobak, som förs fram i skyddet av omsorger om allmänhetens hälsa och som skall genomföras via en upplösning av jordbrukskvoterna, skulle leda till att tobaksodlingen helt försvann i Europa och detta skulle få två allvarliga konsekvenser: förlusten av en samlad kunskap och kompetens som ackumulerats under århundraden i alla unionens Medelhavsländer och en utflyttning av produktionsenheter, med både ekonomiska och politiska kostnader i form av tiotusentals förlorade arbetstillfällen.
Kopplingen mellan nedgången i den europeiska produktionen och positiva hälsoeffekter är inte sann: nedgången i produktionen blir bara till fördel för de multinationella tillverkarna av cigarretter som skulle komma att dominera världsmarknaden. Kommissionen har ansvaret för att man aldrig har bestämt kvalitetskriterier, något som har överlåtits till de stora förädlingsföretagen.
Jordbruksutskottet föreslår idag att man vidtar kvalitetshöjande åtgärder:
1.Inkomststödet bör inte ändras med mer än 20-25 procent. 2. Ungefär 2 procent av inkomststödet bör hållas inne och finansiera en forskning som skall ha till syfte att förbättra kvaliteten på de sorter som finns. 3. Det kommer att bli nödvändigt att låta en nytillsatt, oberoende organisation fastställa vilka konkreta åtgärder som skall vidtagas för att ge begreppet kvalitet en innebörd.Man måste dessutom tillbakavisa alla försök att övertyga tobaksodlarna att överge sin verksamhet, eftersom det inte finns några överskott, och man måste uppmuntra en överföring av individuella kvoter till unga jordbrukare, samtidigt som kvoterna knyts till de områden som är mest missgynnade.

Cars
Jag avstod från att rösta, eftersom jag motsätter mig allt fortsatt EU-stöd till tobaksodling. Tobak leder - inte minst för många unga - till alltför stor skada på hälsan för att man skall kunna motivera någon form av statliga subventioner till denna odling.
Konsekvenserna kan bli stora för de jordbrukare som nu försörjer sig på tobaksodling. Det är därför av vikt att dessa jordbrukare ges stöd för att kunna gå över till annan produktion. Men det är inte genom fortsatta subventioner som man genomför en nödvändig omstrukturering.

Guinebertière
Detta välbalanserade betänkande ger ett bra stöd till de tobaksproducenter vars produktion, som sagt, i allmänhet ligger i de fattigaste områdena i södra Europa.
Att tro att man kan stoppa nikotinismen i Europa genom att stoppa den europeiska produktionen är en utopi. Alltför många multinationella företag har intressen i denna konsumtion. Om vi skulle följa de grönas uppfattning här i kammaren skulle konsumenterna förse sig på annat håll och endast de amerikanska koncernerna skulle tjäna på vår saliga längtan att befria oss från världsliga behov.
Jag håller med om att forskningsanslag skall används till att få fram en bättre produktkvalitet, och främst till forskning för en lägre halt av tobakens skadliga nikotin.
Jag är glad att vår kammare stöder detta betänkande vars ekonomiska återverkningar är så stora.

Izquierdo Rojo
Européernas främsta problem är sysselsättningen. Det är inte utan orsak som Europeiska rådet i Amsterdam har kommit fram till att beslutsamt främja sysselsättningen genom att ställa den " i allra främsta rummet" (för att citera deras ord). Kan man då inte kräva att underhållet av sysselsättningen skall vara den grundläggande premissen och det grundläggande villkoret för de åtgärder som tas upp i de nya föreskrifterna?
Dock är, kommissionär Brittan, en del av de åtgärder som ingår i era förslag sysselsättningsförstörande. I Granada, Extremadura och andra mål 1-regioner finns det tusentals familjer som lever av denna produktion. Om kommissionen förklarar att den är gynnsamt inställd till att främja kvinnornas och jordbrukarnas sysselsättningssituation, då är det inte hållbart att den därefter på ett cyniskt sätt lägger fram sina förslag med vaga ord såsom kvalitet utan närmare definition - ord som döljer politiska sysselsättningsförstörande hycklerier.
Att överge denna sektor vore en ny katastrof med tanke på landsbygdens livskraft. Hur kan man tala retoriskt om landsbygdens utveckling och samtidigt på detta sätt avveckla odlingen av en produkt såsom tobaken, som har en marknad?
Kommissionen har inte svarat på min anmodan att specificera den sociala inverkan som deras förslag har på sysselsättningen, men kommissionen skall vara medveten om att vi däremot nog specificerar alla aspekter av denna reform, som skulle innebära en verklig tillbakagång.
Vi kommer inte att rösta för ändringsförslag 6, inte ens som tillägg, eftersom det är destruktivt. Sista stundens transaktioner mellan antirökningsfundamentalisterna kan inte dölja att om vi nu överger denna sektor till förmån för intressena och marknaderna utanför gemenskapen så är det inte ett framtidsalternativ som förbättrar vårt nuläge; en ny gemensam organisation av marknaden för råtobak kan bara motiveras om den klarar av att förbättra de europeiska medborgarnas aktuella situation.
Jag fäster även uppmärksamheten vid den ändring som skulle koppla understöden till kvaliteten, eftersom detta i vissa medlemsstater kunde ge förvanskande verkningar som t.o.m. kan motarbeta det tänkta kvalitetsmålet.

Lindqvist (ELDR), Sjöstedt och Svensson (GUE/NGL), Gahrton, Holm, Lindholm och Schörling (V), Sandbæk (I-EDN)
EU: s jordbrukspolitik skall vara miljö-, hälso- och konsumentvänlig med en successiv minskning av subventioner till jordbruket. EU-stöd till tobaksodling kan inte motiveras samtidigt som EU stöder projekt för att minska tobaksanvändningen av hälsoskäl.
Ett omedelbart avskaffande av subventionerna från en dag till en annan skulle skapa stor arbetslöshet bland odlare och förädlare samt få stora negativa följder för landsbygden. Enligt vår uppfattning bör en avveckling därför ske successivt och vara genomförd år 2005.
En kraftfull satsning på forskning och stöd för utveckling av alternativa grödor måste ske genom bl.a. strukturfonderna. EU: s modell att med omkring 9 miljarder svenska kronor stötta produktion av den hälsovådliga produkt som tobak är, samtidigt som det används 0, 1 miljard svenska kronor för cancerbekämpande åtgärder, är både felaktig och motsägelsefull.

Novo
Omorganisationen av tobakssektorn har gett upphov till rörelser som syftar till skydd för folkhälsan, välmenande i vissa fall, ganska oklara i de flesta fall.
Om man skulle omsätta vissa aspekter av kommissionens förslag i praktiken, tillsammans med många av de förändringar som avses i det nuvarande betänkandet, skulle tobaksodlingen i Europeiska unionen försvinna och ersättas av billigare tobaksimport från tredje land. I motsats till vad vissa personer tror, skulle inte konsumtionen minska, folkhälsan skulle inte kunna försvaras, endast vinsterna hos de transnationella förädlingsbolagen skulle öka. Vi är säkra på att det inte var avsikten hos många av dem som författat betänkanden och dem som stöder de förslag som Europaparlamentet förkastat.
Dessutom får man inte glömma bort att tobaksodling sker i de sydliga regionerna, i mål-1 områden, som är områden med en intensiv arbetskraft, som är produktionsområden utan möjliga alternativ, men som, för att de ligger på dagordningen för den framtida gemensamma jordbrukspolitiken, som på ett oersättligt sätt bidrar till att bevara miljön och befolkningen i vissa regioner, vissa av dessa regioner är bergsområden.
Likaledes får man inte heller glömma att utan arbete (den prioritering som tillsynes bara är retorik för vissa), utan lön, utan alternativ och utan möjligheter till ett värdigt liv, skulle den mentala och fysiska hälsan hos de många fler än 150 000 personer som arbetar inom denna sektor säkerligen vara mycket sämre än det lidande som röken från ytterligare en cigarrett skulle åstadkomma, vilken vi säkert skulle fortsätta att köpa och att röka.
Man måste naturligtvis öka investeringar som syftar till att undvika tobakskonsumtion och främja forskningen och behandlingen av sjukdomar som kommer därav. Men det är mer än tydligt att tobakskonsumtionen inte kommer att minska, inte ens genom tvångsåtgärder för odlingen, vilket i de fattiga områdena skulle få svåra återspeglingar i form av arbetslöshet. En minskad tobakskonsumtion kan bara uppnås på ett betydande sätt genom upplysning, genom förebyggande åtgärder och genom begränsning av den enorma makt och de vinster som finns hos de transnationella förädlingsbolagen, vilka bara skulle se sin makt och sina vinster förstärkta, om de förändringar som föreslagits blivit godkända. Eftersom de inte godkändes, blir betänkandet en utgångspunkt för att omarbeta vissa aspekter av kommissionens förslag om en omstrukturering av den gemensamma organisationen av marknaden för råtobak som är värd global uppslutning och som, också, innehåller förändringar som vi presenterade under den debatt som skett inom jordbruksutskottet.

Parigi
Låt mig först av allt gratulera föredraganden Fernandes till ett utmärkt arbete och till betänkandet, vars innehåll vi instämmer i och som vi kommer att stödja vid omröstningen.
Det är uppenbart att de som vill avskaffa allt stöd till tobaksodlarna är påverkade av ett slags fundamentalism när det gäller rökare och jag misstänker att deras korståg, snarare än att skydda konsumenternas hälsa, skyddar de multinationella tobaksföretagens balansräkningar.
Vilken logik ligger det i att hävda att de europeiska konsumenternas hälsa är direkt kopplad till tobaksodlingen i Europa, om man inte samtidigt ser till att strikt begränsa den utomeuropeiska importen av tobak? Eller tänker kanske dessa hälsoprofeter återvända till den politik som rådde före den inre marknaden eller kanske till och med till de autonoma stater som existerade före kriget?
Europaparlamentets grupp från Alleanza Nazionale anser att det är absolut nödvändigt att inte minska produktionsbidragen och att förstärka kvalitetsstödet, och vi håller med föredraganden om att man bör skapa ett oberoende organ där odlarna finns representerade, ett organ som skall övervaka kvaliteten eller besluta om klassificering för att därigenom undvika den nuvarande fragmentariseringen mellan olika intresseföreningar och som skall främja en bättre kvalitet på tobaken med avseende inte bara på en större variation, utan också vad gäller förhållandet mellan kvalitet och hälsa.
Den gemensamma organisationen av tobaksmarknaden bör fungera som en stimulans till att inte avbryta de aktiviteter som inletts och som ett stöd för en överföring av de individuella kvoterna till unga odlare, samtidigt som de knyts till missgynnade områden.

Souchet
Jag gläder mig över att så många röstade för Rosado Fernandes betänkande vid plenarsammanträdet nyss. Jag noterade dock med förvåning att de mest hätska motståndarna till våra tobaksproducenter, ofta är just de som ständigt och med stor nit förordar en fri narkotikaförsäljning i våra länder.
Om man bortser från de teologiska grälen som inte alls hör hemma i denna diskussion, har vi velat stärka den ekonomiska och sociala roll de 150 000 producenterna i unionens medlemsstater spelar. Vi har också velat uppmuntra branschsamarbetet i ansträngningarna för att få fram en europeisk kvalitetsproduktion.
Inom ett produktionsområde som innebär ett underskott för unionen, är det vår plikt och vårt intresse att uppmuntra våra egna producenters initiativ. Denna strategi tillämpade man i början av den gemensamma jordbrukspolitikens inrättande och det är lämpligt att hålla fast vid den. Vi måste till varje pris undvika att våra länder får ta emot de multinationella företagens överskott av tobak som producerats i Florida, Virginia eller i vilket annat tredje land som helst. I annat fall skulle gemenskapen arbeta mot de intressen den förväntas försvara och skydda.
(Sammanträdet avbröts kl. 13.50 och återupptogs kl. 15.00.)

Aktuell och brådskande debatt
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är den aktuella och brådskande debatten om frågor av större vikt.

Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är den gemensamma debatten om följande resolutionsförslag:
B4-0632/97 av Hory för ARE-gruppen om situationen i Kambodjan; -B4-0635/97 av Pasty och Azzolini för UPE-gruppen om situationen i Kambodjan; -B4-0637/97 av Goerens och Bertens för ELDR-gruppen om situationen i Kambodjan; -B4-0641/97 av Pettinari för GUE/NGL-gruppen om den politiska situationen i Kambodjan; -B4-0666/97 av Schwaiger och Oomen-Ruijten för PPE-gruppen om situationen i Kambodjan; -B4-0675/97 av Junker och andra för PSE-gruppen om situationen i Kambodjan; -B4-0676/97 av Titley och andra för PSE-gruppen om situationen i Kambodjan; -B4-0693/97 av Telkämper och McKenna för V-gruppen om Kambodjan;

Pradier
Herr ordförande, för fyra eller fem år sedan gjorde de europeiska länderna stora ansträngningar för att hela den kambodjanska befolkningen skulle kunna skriva upp sig på vallistor och rösta för sin egen framtid. Vi trodde då att ett kapitel för alltid var färdigskrivet, kapitlet som handlar om folkmord, mord, bakhåll, godtyckliga arresteringar och summariska avrättningar.
Så var inte fallet. I dag skjuter man öppet på gatorna i Phnom Penh och Siem Reap. Man arresterar och avrättar medlemmarna i FUNCINPEC och i det demokratiska liberala buddistpartiet, man förföljer de som inte uttryckligt ansluter sig till Hun Sen.
Vad skall vi göra nu? För det första utöva påtryckningar för att den anda och de bestämmelser som finns i samarbetsavtalen från Paris åter skall respekteras. Vidare bör vi utan förbehåll stödja Förenta nationernas och Internationella Rödakorskommitténs åtgärd. Slutligen bör vi frysa inne de 450 miljoner dollar som Världsbanken hade utlovat och skjuta upp antagandet av betänkandet om samarbetsavtal.

van Bladel
Ordförande, att ett land där ett folkmord skett som i Kambodja, tar lång tid på sig för att komma i balans, är det inte förvånande. Militärkuppen som nu skett hotar åter att störta landet i kaos. Det verkar som om det moraliska och materiella stödet som vi den senaste tiden givit utifrån har varit förgäves. Demokratiska utvecklingar våldtas, oppositionsledare mördas, journalister och advokater måste gömma sig.
Har perspektivet för stabilitet i Kambodja nu försvunnit för gott? Det tror jag inte. Det finns ett par positiva signaler. För det första har ASEAN-gruppen uttalat sig mycket kritiskt om Kambodjas nya medlemskap. Alltså tar den egna regionen den egna situationen i betraktande. Sedan finns löftet om valen. Det måste vi ta tag i. Vi måste kräva att vi kan skicka observatörer som kan garantera de grundläggande mänskliga rättigheterna. Det budskapet finns mycket tydligt i denna resolution som också helhjärtat stöds av min grupp.

Goerens
Herr ordförande, de senaste händelserna i Kambodja gör att landets förmåga att fullfölja demokratiserings- och uppbyggnadsprocessen återigen måste ifrågasättas. Kambodja har dessutom förlorat all trovärdighet inför det internationella samfundet vad gäller att respektera sina åtaganden, i synnerhet de som landet undertecknade i Parisavtalen.
Vi är inte de enda att fälla en så sträng dom över Kambodja, ASEAN tycks också ha nått gränsen för det uthärdliga, så till den grad att man skjutit upp Kambodjas anslutning till organisationen, vilket minst sagt är ovanligt. Det är mycket beklagligt att man kommit till denna punkt för om inte Kambodja börjar anamma ett uppförande som överensstämmer med de internationella avtalen, i synnerhet Parisavtalen, kommer landet att avskilja sig från allt stöd som landet dock är i skriande behov av.

Pettinari
Herr ordförande! Jag tror det kan vara lämpligt att diskutera den färska utnämningen i går kväll av en ny kambodjansk statsminister. Ung Huot utnämndes som ersättare till Norodom Ranariddh. Detta visar också hur komplicerad situationen är i landet och att Kambodjan ännu inte har avslutat sin politiska stabiliseringsprocess.
Europeiska unionens uppgift måste vara att stödja de krafter som försöker undvika att landet störtas ner i inbördeskrig. Det står för övrigt klart att man måste fördöma den konstitutionella oro som åstadkommits av Hun Sens styrkor och framför allt fördöma det faktum att människoliv gått till spillo. Jag tror inte heller att det vore önskvärt med en regering där det ingår representanter för Khmer Rouge, som är ansvariga för det tragiska folkmordet.
Av dessa skäl anser jag att rådet måste utnyttja all sin kraft för att försöka påverka de kambodjanska myndigheterna att återuppliva Parisavtalet från 1991 och jag anser dessutom att kommissionen borde se till att valet som är bestämt till maj 1998 verkligen blir av, eftersom det valet kan sätta punkt för den nuvarande tragiska situationen, något som vi alla hoppas.

Junker
Herr ordförande, kära kollegor! Att förhandla är principiellt alltid rätt för att söka en konfliktlösning. Man sätter sig dock inte kontinuerligt tills bords med en mördare och angripare, som med våld just har förskansat sig makten. Det räcker inte att ministerrådet i fallet Kambodja halvhjärtat kräver vapenstillestånd, och FN: s säkerhetsråd uppmanar till förhandlingar för att få ett slut på krisen.
Det internationella statsförbundet uppmanas att på ett otvetydigt och skarpt sätt fördöma de blodiga övergreppen i Kambodja och att få Hun Sen bakom lås och bom. Det måste stå klart att en kuppregim inte kan underbygga den illegalt och genom vapenvåld tilltvingade makten genom hjälp av den internationella givargemenskapen. Därför måste också det redan undertecknade samarbetsavtalet mellan Europeiska unionen och Kambodja skjutas upp tills dess att demokratiska förhållanden har återställts. Det internationella statsförbundet måste framhärda i att fria och demokratiska val under vår uppsikt kan äga rum som planerat i maj 1998.

Harrison
Herr ordförande, för två år sedan deltog jag i en EP-delegation till Kambodja. Vi var optimistiska om att man, efter valen 1993, hade uppnått en politisk uppgörelse mellan FUNCINPEC och Hun Sens CPP. Vi hoppades att dessa val skulle skänka en viss politisk stabilitet åt detta land som drabbats så av fattigdom och vars senaste historia varit så tragisk. Men den optimismen var ogrundad och kaos har återvänt.
Premiärminister Hun Sens upprörande och cyniska maktövertagande strider mot med Parisavtalet från 1991, och underminerar de ansträngningar som gjorts från det internationella samfundet, som stödde valen 1993 med miljarder dollar. 58 döda och ytterligare 200 skadade är en tragisk epilog till kuppen och pekar mot framtida uppror och kaos. Och förloraren är, naturligtvis, demokratin.
Så sent som i går fick jag reda på Hun Sens förslag att reducera FUNCINPECS anhängare genom att eliminera parlamentskandidater med dubbelt medborgarskap - med andra ord, äkta Funcinpec-anhängare. Det är lätt att inse att ASEAN den 10 juli beslutade att skjuta upp Kambodjas inträde i ASEAN-familjen med tanke på dess interna stridigheter.
Vad händer nu? Vilken inställning skall Europaparlamentet inta? För det första måste vi göra allt som står i vår makt för att kräva att allt våld upphör. För det andra måste vi stoppa allt ekonomiskt stöd, som går direkt till regeringens kassakistor och som sedan används för att finansiera kriget. För det tredje måste vi fortsätta med humanitärt bistånd: regnperioden kommer snart till Kambodja och de fattiga och nödlidande får inte drabbas. För det fjärde måste vi hitta politiska lösningar. Vi måste få liv i Parisavtalet, få medordförandena Frankrike och Indonesien att sätta tryck på Hun Sen att respektera Parisavtalet och slutligen, naturligtvis, skjuta upp ratificeringen av utvecklingsavtalet mellan EU och Kambodja tills den politiska stabiliteten är återställd i Kambodja. Det anser den socialdemokratiska gruppen i Europaparlamentet.

Telkämper
Herr ordförande, efter militärkuppen den 4 juli i Kambodja var vi alla mycket chockerade. Vi hade hoppats att vi efter den långa tiden av blodbad i Kambodja äntligen skulle få fred i och med 1991 års Parisavtal. Vi vet att korruptionen tilltar i Kambodja sedan valen 1993. Vi har också flera gånger diskuterat att en efterkrigstid alltid leder till en viss våldsbenägenhet hos befolkningen, eller aggressivitet mellan befolkningsgrupper, eller mellan olika sociala grupper, och hur man kan reducera dessa t.ex. med en civil utrikespolitik.
Detta bör vi också ta som anledning till att utveckla nya koncept och åtgärder för länder, som har genomgått våld. Vi får emellertid inte på några villkor acceptera denna militärkupp. Frågan är: Hur kan man åstadkomma detta? Det kommer hela tiden nya rapporter, t.ex. att Funcinpecs medlemmar fortsätter att förtryckas. Hundratals offer kan rapporteras, och jag tror att det riktiga steget till att börja med är att lägga EU: s samarbetsavtal på is, och att understödja de Asean-länder, som har krävt att inträdet skall skjutas upp. Jag tror att denna militärregering måste se att de inte kan komma vidare med ännu mer våld i Kambodja.

Brittan, Sir Leon
Herr ordförande, kommissionen stöder helt och hållet ledamöternas fördömanden av brotten mot författningen och utdrivande av den äldste premiärministern, prins Ranariddh. Den vill peka på uttalandet av ordförandeskapet i Europeiska unionen som svar på striderna 5 och 6 juli, som krävde vad ett antal av de ledamöter som talat även har gjort, nämligen en omedelbar och villkorslös vapenvila, en återgång till en normal regering och hållande av de utlovade valen i tid, i maj 1998.
FN: s säkerhetsråd utfärdade ett uttalande den 11 juli, där man återigen krävde en dialog mellan parterna och ett slut på konfrontationen. Som en del talare, till exempel fru van Bladel och herr Harrison, har påpekat är det av stor betydelse att ASEAN har visat sitt missnöje genom att skjuta upp Kambodjas medlemskapsansökan och också gjort diplomatiska framstötar genom kung Sihanouk, krävt av de inblandade söker en fredlig lösning, respekterar lagarna och avstår från att förfölja politiska motståndare.
Kommissionen skickade en note verbal till myndigheterna, vari man uttryckte sin oro för säkerheten för sina biståndsarbetare, men har ännu inte beordrat dem att evakuera. Samtliga planer för långsiktigt bistånd kommer att samordnas med medlemsstaternas representanter på platsen och här i Europa. Frivilligorganisationernas kanaler för nöd- och humanitärt bistånd är intakta och klara att fungera om så krävs. Detta är en föränderlig situation, som kan förändras från dag till annan och vi kommer verkligen att granska den mycket noga och vara redo att bemöta ytterligare utvecklingar.

Ordföranden
Jag förklarar den gemensamma debatten för avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 17.30.

Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är resolutionsförslag (B4-0638/97) av De Vries för ELDRgruppen om arrestering av krigsförbrytare i ex-Jugoslavien.

Cars
Herr ordförande! Krigsförbrytartribunalen i Haag har inte kunnat lösa sin uppgift, den att pröva åtal mot misstänkta krigsförbrytare. Misslyckandet är dock inte tribunalens fel. Orsaken är att endast ett fåtal av de 75 personer som har åtalats för krigsförbrytelser i samband med krigen i ex-Jugoslavien har kunnat ställas inför rätta. Ännu värre är det, att några av de främst misstänkta fortfarande går fria och därtill fortsätter att utöva politiskt inflytande i sina länder.
Så länge detta fortsätter är kriget inte avslutat - så länge kvarstår spänningar som kan äventyra säkerheten på flera håll i ex-Jugoslavien. Säkerheten i ex-Jugoslavien kräver således att de brottsliga straffas. Det är också de överlevandes enda möjlighet att visa erkännande åt dem som utsatts för krigets mest påtagliga, ohyggliga grymheter.
För varje dag som går och de misstänkta fortsätter att gå fria minskas förtroendet för krigstribunalen i Haag. Omvärlden måste därför nu se till att de misstänkta förbrytarna förs inför rätta. Vi måste visa att inget tolereras vid krigsförbrytelser och att de aldrig preskriberas. Om regeringarna i Förbundsrepubliken Jugoslavien, Kroatien och Bosnien-Hercegovina fortsätter att ignorera sina åtaganden från Dayton, måste Ifor-styrkorna ges uppdraget och därtill de nödvändiga befogenheterna att, om så krävs med våld, arrestera och föra de misstänkta inför rätta. Först då kan såren börja läka och framtiden åter ljusna för människorna i det forna Jugoslavien.

Swoboda
Herr ordförande, herr kommissionsledamot, kära kollegor! Den motion, som här föreligger, är en motion som vi till fullo kan understödja. Skälet till att den uppkommit är såväl positivt som tråkigt. Den tråkiga anledningen är att väldigt många krigsförbrytare ännu är på fri fot. Lika tråkigt är kanske det faktum att det i samband med ett anhållande kom till ett dödsfall. Hur tråkigt det än är, lika entydigt nödvändigt anser jag det vara att den internationella gemenskapen - även genom dess militära företrädare i ex-Jugoslavien - klart och tydligt bekänner att det inte kan och inte får fortgå att krigsförbrytare går fria, på vilken sida de än har fört krig. Det finns ingen anledning som kan rättfärdiga de dåd, som här måste fördömas inför krigsförbrytartribunalen i Haag.
När det har varit ett krig, när det har varit stridshandlingar, framför allt mellan olika etniska grupper, behövs det försoning, samarbete, men även rättvisa. Vi går helt och fullt i bräschen för denna rättvisa på alla fronter. Detta innebär inte att vi inte parallellt till detta måste bygga upp nya strukturer, måste bistå med hjälp och understöd och måste skapa förtroende. Där mindre förseelser har begåtts måste man även kunna förlåta. Det måste till ett samarbete mellan de olika grupperna, vilket vi för inte länge sedan även såg vid ett besök i Kroatien. Där har man tagit steg - visserligen ofullständiga och tveksamma - men i alla fall steg i riktning mot en försoning, precis som nu även sker i Bosnien. Jag hoppas att detta snart även skall bli verklighet i Serbiska Republiken.
I så måtto är det riktigt att den internationella gemenskapen handlar, om än lite sent. Nu måste vi emellertid stödja detta agerande fullt ut, eftersom det är bara två saker som kan hjälpa: att förfölja krigsförbrytarna och att bistå med hjälp och understöd till den beträffade gemenskapen.

von Habsburg
Herr ordförande! Jag vill framför allt tacka Europeiska folkpartiets grupp för att de har kommit med denna resolution. Förut var jag skeptisk till idén om en sådan domstol, men i dag, när vi nu en gång har den, måste vi utnyttja den för att över huvud taget vara trovärdiga. I det förgångna, detta måste sägas ännu en gång, var det inte så mycket de olika regeringarna i f.d. Jugoslavien - med undantag för serberna - som var skuld till att krigsförbrytarna inte utlämnades, utan det var svagheten i väst. Man hade nämligen absolut kunnat häkta vissa krigsförbrytare, men man gjorde det inte. Jag kommer nu inte att gå in på detaljer, det räcker inte heller tiden till för. Det är dock ett faktum, som alla på ort och ställe känner till, att t ex människor som Karadzic och Pladic inte häktades på grund av högre direktiv.
Jag vill tacka Swoboda så mycket för att han har försvarat försoningen, men samtidigt har betonat att det finns olika slags ansvar, och att man här i allmänhet begår det felet att man hela tiden på samma sätt skjuter ansvaret på alla inblandade. Den som har varit i Kroatien och i Serbien, han vet vem angriparen var, eftersom hus och kyrkor är förstörda i Kroatien, men i Serbien har emellertid inget skott fallit. Här finns det stora skillnader, och om man skär allt över en kam, skapar man inte den rättvisa, som är absolut nödvändig!

Kaklamanis
Herr ordförande, jag undrar varför vi inte börjar med den främst skyldige i denna beklagansvärda historia. Och den främst skyldige i denna beklagansvärda historia är själva Europeiska unionen, som har bidragit till uppdelningen av Jugoslavien. Det är Europeiska unionen som efter uppdelningen av Jugoslavien såg kriget komma och inte gjorde någonting för att sätta stopp för det. Det är Europeiska unionen, det vill säga att det är alla vi som såg kriget fortsätta och som helt enkelt diskuterade och tog fram resolutioner i Europaparlamentet och väntade på att USA skulle komma och finna en lösning, som i grunden inte är någon fredlig lösning, det är helt enkelt ett nedläggande av vapnen. Och detta visste vi allihop när vi skrev under och gav vårt stöd till Daytonavtalet. Med utgångspunkt från detta är naturligtvis alla skyldiga som varit inblandade i krigsförbrytelser. Och jag är den siste som inte skulle stödja att de som varit inblandade verkligen måste dömas. Det är bara det att man inte skall söka efter de skyldiga enbart på den ena sidan. De kan vara flera på den ena sidan och färre på den andra, men i vilket fall finns det skyldiga på båda sidor och jag får intryck av att vi bara söker på den ena sidan och inte på den andra. Och jag vill fästa er uppmärksamhet på följande: aktioner liksom de som har ägt rum de senaste veckorna, där det söktes efter en annan person, där en annan person greps och där slutligen en annan person mördades, för det handlar om mord, det är inte bara det att det inte hjälper till i konsolideringen av freden i området, den fred vi alla vill ha, utan jag är mycket rädd för att det återigen kommer att få elden att sprida sig. Vi måste vara oerhört försiktiga.

Van Dijk
Ordförande, äntligen har då Sfor kommit i gång och börjar haffa krigsförbrytare. Men redan kort därefter visar det sig igen att ett land som Frankrike sätter sig på tvären och då måste vi verkligen fråga oss: Vill inte Frankrike att de bad guys tas om hand eller håller Frankrike bara på att putsa på sin egen grandeur för att låta världen se att de inte låter sig toppridas av Förenta staterna?
Om vi vill att det skall härska fred i Bosnien när Sfor-styrkorna avreser, då måste det hända mycket mer. Då går det fortfarande för många män fria som måste framträda inför tribunalen i Haag. Jag behöver inte nämna namnen här, dem vet vi redan. Nästa vecka träffas bidragsgivarna igen och det tycks mig ändå vara bra att vi här uppmanar bidragsgivarna till att följa Europeiska unionens exempel och stoppa hjälpen till Republica Srpska , för ärligt talat tycks det mig inte vara möjligt att fortsätta med den hjälpen.

Dupuis
Herr ordförande! Låt även mig tacka mina liberala vänner för deras initiativ. Jag tror det är mycket viktigt att man håller det trycket uppe på det internationella samfundet så att tribunalen verkligen kan fungera. Det är viktigt för att fredsprocessen skall gå framåt. Det är viktigt för den särskilda tribunalens egen trovärdighet, men det är också viktigt när det gäller ett annat stort projekt: bildandet av en permanent internationell domstol. Och detta är utan tvekan en liten signal som vi kan ge.
Till min kollega Van Dijk vill jag säga att, till dess att Europeiska unionen inte förfogar över de instrument som krävs för att utföra fredsuppdrag, och därmed också - som i det aktuella fallet - arrestera krigsförbrytare, så kommer vi alltid att vara tvungna att underordna oss än den ena staten och än den andra: idag var det Frankrike, i morgon kan det vara Italien eller England. det är därför viktigt att Europeiska unionen genast skaffar sig en europeisk fredsbevarande och fredsskapande styrka.

Oostlander
Ordförande, jag hör till dem som är särskilt glada för det som skett med hjälp av Sforstyrkorna vid haffandet av förbrytare i Bosnien. Det var naturligtvis på tiden att vi själva också tar Dayton på allvar. Och fram tills nu har denna viktiga aspekt, arrestering av krigsförbrytare och rättegången mot dem vid FN: s krigsförbrytartribunal, samarbetet med tribunalen, också från vår sida och genom Sfor, egentligen inte har beaktats ordentligt. Äntligen blir det av och jag är också särskilt glad att vi alltid kan räkna med Europeiska kommissionen, för så långt det ligger i Europeiska kommissionens förmåga, har den också en politik som är verkligt kraftfull.
Jag applåderar från hjärtat att Europeiska kommissionen intar en mycket skarp hållning gentemot Republika Srpska, den enhet som det för ögonblicket går så dåligt för, inte bara för att det sitter slödder vid makten, utan man ser också följderna av det omkring sig. Befolkningens situation är där mycket, mycket sämre än i federationens område, för att inte tala om Serbien och Kroatien. Särskilt också med hänsyn till befolkningens välfärd kommer man att vara tvungen att fortsätta att skapa en rättsordning, för utan rättsordning kan flyktingarna inte återvända i värdighet och säkerhet. Industrier kan alltså svårligen startas, järnvägar som går genom icke-serbiska områden, så som till exempel genom Tuzla, kan inte användas av serberna. Det är olika utomordentligt allvarliga begränsningar som man ålägger sig själv. Jag tycker då att det är mycket viktigt att Europeiska kommissionen har dragit de rätta konsekvenserna därav.
Jag skulle egentligen också vilja att Europeiska kommissionen bidrog till att vi fick något bättre insikt om omfattningen av den obstruktion som genomförs för samarbetets omfång. Jag hör ständigt att samarbete med tribunalen sker från den bosniska regeringen sida, från kroaterna är det betydligt mindre och från Republika Srpska och från Republiken Serbien är det utomordentligt litet. Vi måste dock vara säkra på medverkan för att med fakta kunna motbevisa det nonsens som uttalats från SPÖ: s sida. Det är helt enkelt en skandal att man där är nöjd med att kriminella lugnt går omkring och bara pekar på andra.
Vi måste allmänt hjälpa tribunalen i Serbien, i Republika Srpska och också i Republiken Kroatien. Där måste verkligen en hel del medverkan ske så att rättsordningen återställs i området.

Swoboda
Herr ordförande! Jag vill inte ta upp någon lång tid. Till tyska blev det översatt att regeringen hade en trasa med i byken, men med all aktning för Oostlander borde man väl i detta parlament inte beteckna andra människor med sådana ord, förutsatt att översättningen var korrekt. Det vet jag inte.

Oostlander
Ordförande, det är inte helt riktigt översatt, men jag träffade där borgmästaren som vi båda måste räkna till kategorin, som vi båda i Nederländerna måste räkna till " slödder" . Och det är ett utomordentligt överraskande möte, det stöter man nästan aldrig på, med det gör man tyvärr i det området.

Brittan, Sir Leon
Herr ordförande, kommissionen välkomnar S-FOR: s nyligen genomförda arrestering av en misstänkt krigsförbrytare. Det understryker betydelsen av den dom som avkunnades av den Internationella krigsförbrytartrubunalen i målet mot herr Tadic. Vi har från början ansett att det inte kan bli fred utan rättvisa och att varje åtgärd som syftar till att åstadkomma att rättvisa skipas bör stödjas starkt. Om rättvisa inte kan skipas, skulle det innebära ett ständigt hot mot en varaktig fred och stabilitet, och därigenom undergräva den politiska och ekonomiska återhämtningen i Bosnien-Hercegovina och hindra flyktingarna från att återvända. Kommissionen anser att arresteringen av krigsförbrytare i före detta Jugoslavien är en viktig del av förutsättningarna kopplade till utvecklandet av förbindelser mellan den Europeiska gemenskapen och parterna till fredsavtalet i Dayton.
Föra veckan beslutade kommissionen att skjuta upp sitt icke-humanitära bistånd till Republika Srpska så länge som åtalade krigsförbrytare som herr Karadzic inte lämnas ut till krigsförbrytartribunalen i Haag. Varor av icke-humanitär karaktär, totalt värda 35 miljoner ecu, har stoppats. Misslyckandet att arrestera herr Karadzic är ett klart brott mot fredsavtalet i Dayton, vars genomförande är ett villkor för återuppbyggnadsbistånd.
Dessutom står det klart att herr Karadzic fortfarande i stor utsträckning påverkar den politiska utvecklingen i Republika Srpska och därigenom hindrar fredsprocessen, vilket även det står i strid med fredsavtalen. Vidare är hans välkända så kallade ekonomiska aktiviteter sådana att man inte kan utesluta att han direkt eller indirekt skulle tjäna på återuppbyggnadshjälp till Republika Srpska.
Under dessa förutsättningar kan man inte motivera ett upprätthållande av återuppbyggnadsbiståndet.

Ordföranden
Jag förklarar debatten för avslutad.
Omröstningen äger rum idag kl. 17.30.

Ordföranden
Nästa punkt på dagordningen är den gemensamma debatten om följande resolutionsförslag:
Dödsstraffet i USA -B4-0609/97 av Imbeni och andra för PSE-gruppen om dödsdomen mot Joseph O'Dell i USA; -B4-0630/97 av Dupuis och andra för ARE-gruppen om dödsdomen mot Joseph O'Dell i USA; -B4-0653/97 av Manisco och andra för GUE/NGL-gruppen om dödsstraffet i USA och fallet O'Dell; -B4-0678/97 av Aglietta och Orlando för V-gruppen om dödsdomen mot Joseph O'Dell i USA;
Kenya -B4-0599/97 av Fassa och andra för ELDR-gruppen om situationen i Kenya; -B4-0644/97 av Pettinari och andra för GUE/NGL-gruppen om mänskliga rättigheter och situationen i Kenya; -B4-0650/97 av Hory och McCartney för ARE-gruppen om kränkningen av mänskliga rättigheter i Kenya; -B4-0667/97 av Oomen-Ruijten och Schwaiger för PPE-gruppen om kränkningen av mänskliga rättigheter i Kenya; -B4-0692/97 av Telkämper och andra för V-gruppen om Kenya; 
Peru -B4-0598/97 av Bertens och André-Léonard för ELDR-gruppen om kränkningen av mänskliga rättigheter i Peru; -B4-0615/97 av Howitt för PSE-gruppen om mänskliga rättigheter i Peru; -B4-0656/97 av Puerta och andra för GUE/NGL-gruppen om mänskliga rättigheter i Peru; -B4-0664/97 av Lenz och Oomen-Ruijten för PPE-gruppen om Peru; -B4-0679/97 av Kreissl-Dörfler för V-gruppen om mänskliga rättigheter i Peru; 
Könsstympning i Egypten -B4-0655/97 av Sornosa Martínez och andra för GUE/NGL-gruppen om könsstympning i Egypten; -B4-0627/97 av Terrón i Cusí och andra för PSE-gruppen om omskärelse i Egypten; -B4-0673/97 av Kokkola för PSE-gruppen om domstolsutslaget till förmån för kvinnlig könsstympning i Egypten; -B4-0689/97 av Hautala och Van Dijk för V-gruppen om könsstympning; 
Tunisien -B4-0594/97 av Bertens och Fassa för ELDR-gruppen om mänskliga rättigheter i Tunisien; -B4-0618/97 av Roubatis och andra för PSE-gruppen om mänskliga rättigheter i Tunisien; -B4-0626/97 av Dupuis och andra för ARE-gruppen om situationen i Tunisien och den tunisiska regeringens reaktioner på diskussionerna i Strasbourg om mänskliga rättigheter; -B4-0688/97 av Aglietta och andra för V-gruppen om mänskliga rättigheter i Tunisien; 
Filippinerna -B4-0601/97 av Apolinario för PSE-gruppen om de pågående fredsförhandlingarna mellan den filippinska regeringen och den filippinska demokratiska nationella fronten; -B4-0654/97 av Vinci för GUE/NGL-gruppen om stödet till de pågående fredsförhandlingarna mellan den filippinska regeringen och den filippinska demokratiska nationella fronten; -B4-0686/97 av Telkämper och McKenna för V-gruppen om hur respekten för de mänskliga rättigheterna och humanitära regler skall integreras i fredsförhandlingarna mellan den filippinska regeringen och den filippinska demokratiska nationella fronten; 
Dödsstraffet i USA
Dupuis
Herr ordförande! Detta är en viktig resolution eftersom den brännmärker de många avrättningar som varje år drabbar hundratals personer. Detta hedrar verkligen inte ett land som många, bland annat jag själv, anser vara ett demokratiskt föredöme. Jag är övertygad om att det rör sig om statliga vendettor, vilka omfattar, som i fallet Joseph O'Dell, upprepade rättsliga misstag som blivit ödesdigra för många personer. Det är rätt av vårt parlament att göra USA uppmärksamt på att detta är oacceptabelt.

Manisco
Herr ordförande, detta parlamentet hävdar att det är en fyrbåk av förnuft och medkänsla i dagens brutala värld, men det verkar som om det är blint vad gäller brott mot mänskliga rättigheter i Amerikas förenta stater. Motsatt verkar det som om amerikaner väljer ledare som anser att de ärade ledamöterna i detta parlamentet är för dumma för att inse sanningen, för moraliskt döva för att höra den och för fega för att höja sina röster mot den.
Fallet med Joseph O'Dell, en troligen oskyldig man som dömdes till hängning i den suveräna staten Virginia, ger oss en chans att bevisa att de har fel, hoppet att våra röster kommer att höras och rädda hans liv, drömmen att vår gemensamma resolution kan börja vända den hänsynslösa trenden mot det rättsliga mordet av tusental. Vad vi har framför oss är en utomordentlig fas av rutinmässig terror, genomgripande slöhet när det handlar om mänskliga rättigheter. Aldrig förr har vi i en västerländsk demokrati hört en sådan tystnad, en sådan tomhet. Debatten om dödsstraff - när de nu har en i USA - handlar om vilken form som är den mest humana: gas, hängning, giftinjektion eller elektriska stolen.
Nu räcker det. Vi måste försöka hämta tillbaka våra amerikanska vänner i den mänskliga familjen på något praktiskt sätt, kanske genom att uppmana miljontals europeiska turister att bara besöka de få stater som inte har dödsstraff: Vermonts snö i stället för Virginias böljande kullar, New Englands stränder i stället för Floridas palmer. Vi borde försöka allt för att påminna amerikanerna om poetens odödliga ord: " Varje mans död förminskar mig, ty jag är engagerad i mänskligheten och frågar därför aldrig för vem klockan klämtar, den klämtar för dig."

Orlando
Fru ordförande! Just nu, i Richmond, i guvernörens ämbetsrum i delstaten Virginia, skall en människa med en handrörelse, med sin namnteckning, avgöra om en annan människa skall leva eller dö. Detta är ett av de dramatiska och barbariska inslagen i den dramatiska och barbariska ritual som är dödsstraffet. Denna ritual påminner om den dramatiskt barbariska ritualen på forntidens arenor, när på Kolosseum en man med en handrörelse, med en nedåt- eller uppåtriktad tumme, kunde avgöra om en människa skulle leva eller dö. Igår var det applåderna från arenans publik som avgjorde, idag är det opinionsundersökningarna, spådomarna om väljarkårens stöd.
Jag håller fast vid min övertygelse att dessa barbariska spel måste få ett slut och att dödsstraffet måste avskaffas eftersom det är omänskligt och fullständigt utan effekt när det gäller att förebygga brott. Livet är heligt och ingen, inte ens en stat, får döda. Inte ens Kain borde ha dödats och detta gäller för alla dödsdömda.
För att konkretisera denna övertygelse tilldelar min hemstad Palermo, under många år en dödens stad, efter rekommendationer från Amnesty International hedersmedborgarskap till dödsdömda, som ett tecken på en livsbejakande kultur. När det gäller Joseph O'Dell, hedersmedborgare i Palermo, är situationen än mer barbarisk. Trots att det finns tvivel om hans skuld, vägrar guvernören Allen att genomföra DNA-undersökningar.
I avvaktan på att man slutar leka med människors liv och att dödsstraffet avskaffas begär vi att man genomför de undersökningar som krävs för att säkerställa att frågan om Joseph O'Dell skall leva eller inte avgörs av huruvida han är skyldig eller inte och inte av att en dödsdom krävs av det tysta skriet i opinionsmätningar. Om denna vädjan inte beaktas kommer Joseph O'Dell att avrättas den 23 juli i ett fängelse i Virginia och ta med sig tvivlen på sin skuld och lämna inte bara Virginia men oss alla med skammen att ha begått ett mord. Av detta måste vi dra vissa konsekvenser: det är dags att införa en paragraf om avskaffandet av dödsstraffet bland de paragrafer om respekt för de mänskliga rättigheterna som ingår i Europeiska unionens ekonomiska avtal.

Imbeni
Fru ordförande! Låt mig tacka er för möjligheten att kommentera en fråga som i vårt land och i hela Europeiska unionen har väckt mycket starka känslor. Det är verkligen inte första gången, men vi hoppas att det skall vara, om inte den sista, så i alla fall en av de sista gångerna som man förhindras att i sista ögonblicket klara ut den faktiska juridiska situationen när det gäller en dödsdömd. I det här aktuella fallet gäller det en person som hävdar att han är oskyldig och som begär att få bli DNA-testad. Guvernören i delstaten Virginia och de andra berörda myndigheterna borde inte kunna undgå att, om inte annat så på grund av de kraftfulla vädjanden som gjorts i det aktuella fallet, åtminstone känna sin övertygelse naggad i kanten i det här fallet. Om mindre än en vecka kan en människa som kanske är oskyldig komma att avrättas. Inom Europeiska unionen anser vi att även avrättningen av en skyldig från statens sida är ett brott. När man sedan dödar en oskyldig är brottet utan tvekan än allvarligare.
Vi hoppas att guvernören i staten Virginia åtminstone begrundar påvens appell, även om han inte bryr sig om de vädjanden som gjorts av enskilda personer, eller parlament, regeringar och de enskilda moraliska auktoriteter som yttrat sig. Varför inte göra en mycket enkel gest för att undvika risken att man i morgon, om tio dagar, upptäcker att man dödat en oskyldig? Vi begär inte att få ersätta de amerikanska domarna, vi begär bara en gest av visdom, barmhärtighet och respekt för mänskligt liv.

Ferrer
Fru ordförande, ärade ledamöter. Den 23 juli skall enligt planerna dödsstraff verkställas på en oskyldig man i delstaten Virginia. Detta på grund av att man på ett oförklarligt sätt nekar honom möjligheten till DNA-prov, ett prov som han i 12 års tid har anhållit om för att få visa sin oskuld och för att klarlägga fallet. Ett fall som är mycket förvirrande beträffande bevisen. Vi påminner oss om att ett av huvudvittnena har medgett att han hittat på alltsammans och att dödsstraffet för Joseph O'Dell bekräftades i högsta domstolen med en enda rösts övervikt.
Därför handlar denna resolution inte enbart om att fördöma dödsstraffet och det att parlamentet i enlighet med sina upprepade deklarationer uttalar en begäran om att Joseph O'Dells och andra dödsdömda medborgares dödsstraff skall mildras, utan det handlar framförallt om att Joseph O'Dell skall ges en möjlighet att bevisa sin oskuld.
Det värde som vi ger det mänskliga livet, allt mänskligt liv, får oss att instämma med alla dem som har rest sig för att anhålla om nåd för Joseph O'Dell. Det får oss att formulera detta högtidliga upprop till guvernören för delstaten Virginia och Förenta staternas regering för att inget oåterkalleligt skall verkställas.

Caccavale
Fru ordförande! Fallet Joseph O'Dell lär oss två saker: För det första riskerar Joseph O'Dell att dö oskyldig, vilket redan mina kolleger har påpekat, eftersom den amerikanska rättvisan har bestämt sig för att inte tillåta en DNA-undersökning, något som förmodligen skulle ge honom upprättelse. För det andra anser vi att fallet O'Dell är representativt för vad dödsstraffet är idag i Förenta Staterna och i världen: dödsstraffet som en hämnd från statens sida, ett statligt mord, ett brottsligt utnyttjande av auktoritet och maktfullkomlighet när det gäller en människas liv. Vi anser att detta är en skamfläck på den förebild för demokrati och frihet som USA utgör i världen, men framför allt anser vi att fallet O'Dell - och det är därför vi måste rädda honom - är en symbol för alla de dödsdomar som avkunnas varje dag medan allmänheten tiger, i länder som Kina, Iran, Sudan och på många andra platser i världen. Det är därför vi måste förhindra detta statliga mord: det handlar om att bete sig civiliserat!

Cars
Fru ordförande! USA är och har länge varit en demokratisk förebild för världen, men i världens största demokrati tillämpas alltjämt en vidrig strafform. Dödsstraffet är oåterkalleligt. Ändå händer det inte så sällan att det i efterhand visar sig att den avrättade var oskyldig. Dödsstraffet minskar inte brottsligheten. Däremot leder det till en brutalisering av samhället. Dödsstraffet följer en förlegad princip: öga för öga, tand för tand. Men man straffar inte en våldtäktsman med våldtäkt!
Vi i parlamentet upprörs över det ökande antalet avrättningar i USA. Vi konstaterar att avrättningarna kastar en skugga över president Clinton. Fallet O'Dell finner vi särskilt upprörande. Det amerikanska rättsväsendet har underlåtit att informera honom om den rätt som han faktiskt hade. Parlamentet önskar att USA avstår från avrättningen av O'Dell - och av alla andra.

Dell'Alba
Fru ordförande, mina damer och herrar! Om det är en sak som vi i Europaparlamentet kan vara stolta över, så är det parlamentets envisa, fasta övertygelse om att det är nödvändigt att avskaffa dödsstraffet i hela världen och att kämpa för att dödsstraffet inte tillämpas på de ställen där lagen tillåter det. Detta är fallet i USA, detta är fallet med Joseph O'Dell, något som just nu oroar oss speciellt mycket: detta är ett fall där vi, förutom att hysa de känslor som är gemensamma för alla de avrättningar vi försöker avstyra, är ganska säkra på att bevisen om skuld är långt ifrån övertygande och att ett DNA-test skulle behövas och att det skulle kunna rentvå den åtalade.
Av dessa anledningar är parlamentets vilja, som vi här formulerar, mycket viktig, Om detta budskap, förutom budskapet från påven och från alla de män och kvinnor av god vilja som har uttalat sig, kunde nå fram till guvernören i Virginia, så tror jag det finns hopp om att kunna rädda Joseph O'Dells liv den 23 juli, och med honom många andra dödsdömda i de amerikanska fängelsernas dödsceller.

Vanhecke
Ordförande, med en klockas regelbundenhet kommer i denna aktualitetsdebatt temat dödsstraff för tunga förbrytare i Förenta staterna upp. Också i dag är så fallet.
Nåväl, jag måste bekänna att jag i detta konkreta fall inte kan uttala mig med sakkunskap om fallet - jag frågar mig vem i denna halvcirkel som kan tala med sakkunskap om detta fall. Jag vet inte vilket avskyvärt eller avskyvärda brott O'Dell gjort sig skyldig till. Jag vill inte ens uttala mig om omotiverade yttranden i denna resolution som låter påskina att den dömde inte fått någon rättvis rättegång. Även om jag måste fastställa att dessa yttringar om orättvisa rättegångar förekommer i alla resolutioner om dödsstraffet i Förenta staterna, vilket får mig att tvivla på det grundade i det. För jag är ingen blind beundrare av det politiska eller det rättsliga systemet i Förenta staterna, men jag vägrar att acceptera att domstolar där och appellationsdomstolar och till och med Högsta domstolen, att de så lättfärdigt handskas med människoliv och med dödsstraff.
Jag vill inte heller uttala mig om de omotiverade yttrandena i resolutionen att dödsstraffet skulle vara olämpligt som förebyggande åtgärd mot brottslighet. Jag vet att kriminologer diskuterar det. Men man skulle lika väl kunna argumentera att dödsstraffet skulle ha kunnat rädda livet på många oskyldiga människor - offer för tunga återfallsförbrytare som det finns många av.
Jag vill bara klart säga att jag själv kommer från ett land där vi under det senaste året till vår avsky tvingats få reda på att dömda pedofiler, sadister, sjukliga våldtäktsmän som våldtar barn samt barnamördare redan efter ett par månader - högst ett par år - åter släpps fria och släpps ut i samhället. Ändå vet varje psykiater att dessa monster inte kan botas och kommer att finna nya offer. Och vad mer är: Jag kommer från ett land där den dömda återfallsförbrytaren, barnvåldtäktsmannen Dutroux, inte bara släpptes fri efter ett par år, utan dessutom fick ett socialbidrag på 80 000 franc per månad, socialbidrag som han använt, så som kunde väntas, till att bygga nya fängelsehålor där nya offer torterades och mördades.
När jag överväger allt det kan jag med vett och vilja inte godkänna denna resolution, även om jag personligen inte är någon anhängare av dödsstraff. Men jag kommer att vara beredd att Amerika moralpredikningar först den dag man kan övertyga mig om att i vårt land, på vår egen kontinent skyddas de svagare, offren, effektivt mot brottslingar och i dag är så inte fallet.

Castagnetti
Fru ordförande! Vi röstar för den här resolutionen, inte bara för att bekräfta - något som vi alltid har gjort - vårt motstånd mot dödsstraffet, ett civiliserat val som Europaparlamentet har gjort många gånger, eller på grund av den inre moraliska övertygelse vi bär på - påven sade nyligen med hänvisning till det här aktuella fallet att endast Gud kan bestämma över människors liv och död - men därför att, i det här fallet, vi känner vår plikt som europeiska parlamentariker att göra vad vi kan för att undvika risken av att ett juridiskt misstag begås. Vi står faktiskt här inför den konkreta risken av ett juridiskt misstag, vilket har uppväckt starka känslor i hela världen.
Vi vet att just nu skall en amerikansk domare, domare Spencer, fatta ett definitivt beslut. Igår sade han att många av de bevis som anförts mot O'Dell är diskutabla och att de inte har kunnat bestyrkas. Ställda inför denna risk känner vi vår plikt i egenskap av europeiska parlamentariker att begära av Virginias guvernör att inte verkställa avrättningen innan en ytterligare kontroll av bevisföringen har genomförts, och framför allt innan DNA-testet har genomförts. Allt som kan göras för att rädda livet på denna enda människa måste göras. Det är i den andan vi idag röstar för denna resolution.

Amadeo
Fru ordförande! Ett samhälle förbereder sig ännu en gång för att fira en makaber hämndmässa den 23 juli. Då är det tänkt att O'Dell skall upphöra att vara ett problem för rättvisan i sitt land, men det samvetsproblem som möjligheten att på laglig väg döda en av våra likar utgör för människan kommer istället att förvärras. Jag vill inte veta om O'Dell är skyldig eller oskyldig, på samma sätt som det inte intresserar mig om alla de som öppet, halvt fördolt eller i hemlighet har avrättats under det senaste dygnet var skyldiga eller oskyldiga: de avrättades utan att påven ingripit, utan att Europaparlamentet ingripit, utan att den allmänna opinionen protesterat. O'Dell skall statuera ett exempel, ett av de många i raden av exempel, för att forma den fortfarande våldsamma kulturen i ett stort land som Förenta Staterna. Förenta Staterna skapade den första demokratiska konstitutionen och är i mångas ögon en modell att ta efter inom många områden. Och just därför att USA i många stater - i alltför många - tillämpar dödsstraffet, ger man fortfarande kommunistiska och betydligt mindre demokratiska länder ett alibi för att använda dödsstraffet i sina mer eller mindre legala rättssystem.
Kenya

Fassa
Fru ordförande! För ett par dagar sedan blev några medborgare som fredligt demonstrerade för minimala institutionella reformer i Kenya, nödvändiga för att de kommande valen skall bli korrekta, av polisen utsatta för en brutal misshandel som orsakade 17 människors död. En destabilisering av Kenya skulle allvarligt skada de mänskliga rättigheterna och det skulle kunna destabilisera hela området. Det är därför absolut nödvändigt att vidta minst två åtgärder. För det första ett klart fördömande från alla parter, och framför allt från Europaparlamentet, av den kenyanska polisens brutala uppträdande. Och för det andra att vi ger Kenya all den hjälp som behövs för att valen i landet skall bli fria och korrekta.

Pettinari
Fru ordförande! Jag tror, i likhet med min kollega Fassa, att polisens oförlåtliga brutalitet i samband med oppositionens demonstrationer i Nairobi klart visar att den kenyanska regimen är grundad på våld och förnekande av mänskliga rättigheter och av civila och politiska rättigheter. Jag tror dessutom att det är rätt att kräva djupgående konstitutionella reformer i Kenya innan de utlysta president- och parlamentsvalen. Utan dessa reformer blir valen en fars och ännu ett i raden av framtvingade alibin för arap Mois personliga makt. Jag uppmanar rådet och kommissionen att påminna den kenyanska regeringen om innehållet i artikel 5 i Lomékonventionen och att samtidigt meddela Europas avsikt att avbryta det ekonomiska samarbetet med Kenya om regimen fortsätter att i blod dränka alla krav på politisk demokratisering. Det är alldeles uppenbart att Kenya lider av ett demokratiskt underskott och att det kenyanska folket har krävt demokratiska reformer under de senaste veckornas demonstrationer. Jag anser att det är Europeiska unionens uppgift att stödja denna process, i annat fall finns det en risk att vårt samarbete med landet inte tjänar något till.

Günther
Fru ordförande, mina mycket ärade damer och herrar! De rapporter som når oss från Kenya är verkligen allt annat än tillfredsställande. Jag vill emellertid fastställa tre saker och rikta tre frågor till oppositionen. För det första: Jag har intrycket av att de förändringar som inträffade i Centraleuropa i början av 90-talet, nu först delvis når tredje världen, nämligen en förskjutning av de block och regimer, som då för tiden var fast förankrade, och ingen vågade rubba eller hysa några tvivel om att de var demokratiskt legitima. Dessa är i dag efterfrågade.
För det andra: En opposition är inte från början en demokratins beskyddare. Låt oss hoppas att situationen inte är liknande som den i Kongo/Kinshasa. För det tredje: Vi måste se upp att gatuslakter och demonstrationer inte blir till något självändamål, som senare - när det har inträffat, som folket stred för - inte längre går att bromsa.
Nu till mina tre frågor. För det första: Regeringen förebrår oppositionen för att de inte kallar till några möten - vilket vore möjligt enligt gammal rätt och som ju härstammar från brittisk kolonialtid - för att i utlandet väcka det intrycket att deras mötesfrihet fortfarande hindras. Stämmer det, eller har kommissionen någon information om detta?
För det andra: Hur är det med oppositionens beredskap att avstå från våld, när de författningsändringar som är förkunnade inträder? För det tredje: Vad överväger kommissionen för att förmå president Moi att i realiteten verkligen snabbt tillkännage författningsändringarna?

Telkämper
Fru ordförande, kära kollegor! På den senaste tiden hör vi gång på annan nya rapporter om våld, om krig, eller om våldsamma strider vid demonstrationer, nu även från Kenya. Efter en lång kolonialhistoria, efter övergångstiden i anslutning till kolonialtiden verkar det nu vara nödvändigt att vi erbjuder dessa länder koncept eller stöd - det må vara av finansiell art eller inom bildningsområdet - så att de också verkligen kan hitta vägen till demokrati.
För närvarande förhandlar man på nytt om Lomékonventionen. Det bör vara vårt mål att fastställa kravet på demokrati med den nya Lomékonventionen och att även ställa medel till förfogande för detta. På så sätt kunde man utbilda människor i dessa länder, de kan kanske till och med komma hit och få en utbildning i förvaltningsreformer eller författning.
Vad Kenya beträffar, är det naturligtvis inte acceptabelt att demonstrationer undertrycks med våld, oavsett om de är anmälda eller inte. Jag tänker att det handlar om mänskliga rättigheter, som bör skyddas. Vi bör råda Kenya att man måste gå fram med fredliga metoder, och detta bör vi göra just över avtalet med AVS-länderna och över det samarbete, som består med EU.

Vecchi
Fru ordförande! Artikel 5 i Lomékonventionen ger de grundläggande förutsättningarna för de länder som vill delta i samarbetet. Genom att skriva under konventionen förbinder sig samtliga AVS-länder att respektera mänskliga rättigheter och att sträva efter demokratisering och ett rättvist styrelseskick.
Det som har skett under de senaste dagarna i Kenya visar att det landet och dess regim fortfarande ligger långt från den minimistandard som krävs för att bli betraktade som demokratiska.
Det folkliga trycket för demokrati och individuell frihet visar sig nu med stor styrka på hela den afrikanska kontinenten. Detta folkliga tryck utgör sedan flera år den viktigaste och mest positiva nyheten i den afrikanska situationen. Det kan göra det möjligt att hitta en fast och allmän grund för social och ekonomisk utveckling av hela kontinenten.
Det var detta folkliga tryck som försökte komma till uttryck i Kenya, där oppositionen till arap Mois regim i omfattande demonstrationer krävde juridiska och konstitutionella reformer så att de kommande valen skulle bli fria och rättvisa.
Den brutala reaktionen på demonstrationerna, som ledde till ett flertal dödsfall och som åtföljdes av en arresteringsvåg, visade ännu en gång att den kenyanska regimen inte verkar ha för avsikt att acceptera vare sig yttrandefrihet eller en verklig demokratisering i landet.
Det är därför nödvändigt att vårt parlament med eftertryck fördömer den kenyanska polisens metoder och att alla möjligheter tas till vara för att tvinga landet att ändra sin kurs.
För en gångs skull kan vi uttrycka vårt stöd för de åtgärder som vidtagits av det internationella samfundet, som genom 19 länders ambassadörer i Nairobi kraftfullt har fördömt de tragiska händelserna och som uttryckligen har begärt att man inleder demokratiska reformer.
Utvecklingen i Kenya kommer dessutom att ha en stor betydelse för hela regionen, Östafrika och de Stora sjöarna, där det är viktigare än någonsin att skapa stabilitet, demokrati och utveckling.
Peru

Bertens
Tack ordförande. Peru var på nyheterna på grund av gisslan, men i detta ögonblick finns andra oroande besked. Yttrandefriheten och rätten till en rättvis rättegång överträds där.
Jag talar om att det finns hemliga domstolar, om amnestilagstiftningen som låter de som kränkt de mänskliga rättigheterna vara ostraffade, om hot mot journalister och åtgärder mot medier som yttrar sig kritiskt om regeringen, om avlägsnandet av tre domare från konstitutionsdomstolen genom den peruanska kongressen med stöd av regeringspartiet, på grund av deras opposition mot en lag som skall möjliggöra omvalet av den stora hjälten för lösningen på gisslandramat, Fujimori.
Ärade ordförande, alla dessa saker strider mot principerna som en rättsstat år 1997 måste vara baserad på. Därför måste det göras klart för den peruanska regeringen att utan förändringar av omständigheterna och återgång till det normala livet, blir det svårt för Europeiska unionen att ha en normal förbindelse med Peru.

Howitt
Fru ordförande, det är tjugoårsjubileet av Perus senaste generalstrejk, och i dag deltar strejkande över hela landet i massmarscher för de ekonomiska, sociala och juridiska rättigheter som förvägras dem. Efter parlamentets delegation till Peru i september förra året och de mycket allvarliga rapporter som kongressledamoten Canseco gav oss i Bryssel tidigare i månaden, är det riktigt att Europaparlamentet i dag förenar sig med demonstranterna och uttrycker vår oro över det kontinuerliga och systematiska missbruket av mänskliga rättigheter i Peru.
Herr Consecos vittnesmål blev än mer slående när man såg rapporterna på peruansk TV i söndags morse, om ett välutbyggt telefonavlyssningssystem, som den peruanska säkerhetspolisen riktat mot oppositionsledare och högre tjänstemän, däribland regeringens egen utrikesminister, som nu tydligen har avgått.
Detta är bakgrunden till att vi nu kräver att de tre domare som togs bort från Perus konstitutionsdomstol återinsätts. Om man inte gör detta, är det en tydlig signal att upprepade internationella uppmaningar om ett oberoende rättsväsende och respekt för demokratiska normer i Peru återigen har ignorerats .
De är också mot denna bakgrund som vi i dag måste fördöma det mönster som ligger bakom hoten och attackerna mot media i Peru, media som endast strävar efter att rapportera fritt och rättvist om de missbruk som har skett. Bombattacken mot Global Televisions station i Puno i oktober förra året, överfallen på tre journalister från TVprogrammet En persona i Naña den 25 juni, den vildsinta attacken på den politiska redaktören på tidningen " Ojo" i San Miguel den 1 juli och denna vecka, då Baruch Ivcher, ägare av Perus TV 2, fråntogs sitt peruanska medborgarskap, allt detta symboliserar attacker på en oberoende journalism, som borde ha kunnat förhindras med skydd av konstitutionen.
I dag kritiserar Europa även den systematiska användningen av brutal, fysisk tortyr inom den peruanska säkerhetspolisen. Vi välkomnar visserligen omfattningen av det arbete som utförs av ad hoc-kommissionen för benådning av fångar som orättfärdigt dömts för terroristbrott, men vi kräver samtidigt en fullständig rättslig omprövning av dessa fall och att fullständig kompensation betalas ut i enlighet med internationella människorättslagar. I dag uttrycker vi vår stora oro över att Peru sedan länge misslyckats hörsamma internationella protester mot så kallade ansiktslösa domstolar, vilka förblir helt oacceptabla för det internationella samfundet.
Europa har en roll att spela i att samarbeta med Peru för att läka de sår som uppstått genom den massfattigdom som landet genomlidit inte minst genom hjälp till återflyttning av inre flyktingar, ett arbete som jag själv är engagerad i, men vi kan bara göra detta på grundval av garantier om mänskliga rättigheter från regeringen, vilket vår debatt här i dag visar saknas fullständigt.

González Álvarez
Fru ordförande, vi fördömde när det skedde kidnappningen av en grupp viktiga personer vid japanska ambassaden. Men vi fördömde också - i ett resolutionsförslag som inte gick vidare - det sätt på vilket president Fujimori äntrade den japanska ambassaden och mördade - det måste uttryckas så - personer som fanns där inne, utan att de fick någon som helst möjlighet till rättegång.
Detta verkade snabbt falla i glömska, för ingen har tagit upp frågan på nytt. Men när det gäller personer med antidemokratisk dragning - såsom president Fujimori - kommer det tyvärr senare fram hur det tidigare inträffade korrelerar med hoten mot journalisterna - enligt kollegan Howitt - och hoten mot republikens dagstidning Diario de la República, televisionskanalerna och radiostationerna. Och inte bara det, det finns också klara hot uttalade mot ansvarspersoner inom oppositionen, såsom Diéz Canseco, som besökte Bryssel för att tala med alla grupperna.
Likaså glömmer man orsaken till kidnappningen. Orsaken var den omänskliga situation som mer än femtusen politiska fångar genomlider i de peruanska fängelserna. Europeiska unionen borde i fråga om sina förbindelser - i detta fall med Peru, men även i fråga om andra länder i Latinamerika - på nytt överväga hur man kunde utöva påtryckningar för att detta inte skall upprepas.
Kommissionär Brittan, jag väntar på ett svar men jag måste återvända till ett annat sammanträde där jag deltar. Jag ser fram emot att få läsa ert svar i protokollet.

Lenz
Fru ordförande! Peru har alltid varit ett av våra sorgebarn i Latinamerika. Först var det ekonomin, men den går nu lite bättre. Det har alltid förekommit terrorism, och den har ju tydligt visat sitt fula ansikte. Ändå får man inte misstänka alla som angriper regeringen för terroristiska aktiviteter.
Nu gäller vårt egentliga bekymmer demokratin i Peru. På den interparlamentariska konferensen i Caracas fick vi många möjligheter att prata med kollegor från Peru.
Yttrandefriheten är hotad, justisens oberoende är hotat genom den nuvarande regeringen, och vi vill därför uttryckligen vädja till Er att åtminstone respektera de regler, som står i den peruanska författningen. Bara på så sätt kan nämligen jämvikt återställas i landet mellan en ekonomisk stabilisering, kampen mot terrorism, men även yttrandefriheten och en renässans av det politiska livet. Det råder ingen som helst tvekan om att den nuvarande presidenten inte vill veta alltför mycket av politiska partier. Dessa är också mycket svaga. Jag tror dock att just för att alla våra partier har förbindelser med Peru, måste vi hjälpa till här och även mana. I denna bemärkelse kommer min parlamentsgrupp att understödja resolutionen.

Kreissl-Dörfler
Fru ordförande! För några dagar sedan fråndömdes Baruch Ivcher sitt peruanska medborgarskap. Hans brott: Han hade i sin TV-kanal " frecuencia latina" redogjort för avlyssningar av förespråkare för mänskliga rättigheter och intellektuella. I Peru råder för närvarande varken press- eller yttrandefrihet. Den som kritiserar president Fujimori befinner sig i livsfara. En agent i underrättelsetjänsten blev sliten i fyra delar för att hon brännmärkte statliga angrepp på pressen. Hennes advokater fruktar för sina egna liv. Man har satt munkavle på justisen i Peru, tre domare, som ansåg att ett tredje återval av Fujimori inte var i överensstämmelse med författningen, fick omgående yrkesförbud. Den översta författningsdomstolen står för sin upplösning. Mer och mer liknar det peruanska systemet en militärdiktatur. Presidentens rådgivare Montesinos, internationellt känd som knarkgeneral, har ett fast grepp om ledningen. Modiga parlamentsledamöter, t.ex. Xavier Diez Canseco, som ännu för två veckor sedan besökte oss i parlamentet, är och blir offer för attentat, som folk som Montesinos planerar, vilket har bevisats. I människoovärdiga fängelser vegeterar tusentals politiska fångar utan rättegång. Inte ens Röda Korset får besöka dem. Samtidigt beviljar en amnestilag militärerna straffrihet för deras våldshandlingar och terrordåd.
I fjol, när vi var där, hade vi möjlighet att prata med president Fujimori. Jag kan bara säga en sak: Jag har sällan upplevt en så iskall och stel politiker som han. Även om han kan uppvisa ekonomiska framgångar, kan vi på inga villkor tolerera ett system, som är så odemokratiskt, ett system, som tvingar befolkningen att hålla tyst för att inte bli mördade. Jag förväntar mig av Europeiska unionen att ett fortsatt samarbete med Peru knyts till konkreta förbättringar av de mänskliga rättigheterna och till en demokratisering, annars kan vi inte längre vidmakthålla våra höga krav här.

Habsburg-Lothringen
Fru ordförande! Jag är visserligen mycket ogärna av en annan uppfattning än mina vänner Kreissl-Dörfler och Bertens, men ändå har jag här en annan åsikt.
När man i dag talar om Peru, bör man egentligen alltid betänka hur Peru såg ut bara för tio år sedan, i vilket tillstånd landet befann sig i, när kriminella terrororganisationers våldsdåd kostade mer än 20 000 oskyldiga människor livet och samhället såväl som näringslivet tillfogades en icke mätbar skada. När man i dag ser på Peru, ser man ett land, som mycket väl anstränger sig för att institutionalisera ett system, som hejdar terrorism och som i bred omfattning försöker att återvinna medborgarnas förtroende för det egna landet.
Vi bör inte glömma att Perus regering t.ex. har satt in en kommission, som kontrollerar de domar som har fallit i samband med terrorism. Under de senaste månaderna har över 500 domar reviderats. Vi bör heller inte glömma att en militärdomstol nyss har dömt fyra officerare för att ha missbrukat sina befattningar. Peru anstränger sig verkligen för att tvätta bort det dåliga ryktet från det förgångna, som överskuggades av terrordåd. Jag tror att det bästa nu vore att inte bara kritisera - vilket ibland är nödvändigt - utan också att uppmuntra och understödja.
Sexuell stympning i Egypten

Mohamed Ali
Herr ordförande, jag är mycket nöjd över att vi slutligen, efter flera fruktlösa försök att ta upp detta ämne i parlamentet, äntligen har en gemensam resolution om könsstympningen av kvinnor.
Jag vill för det första kraftigt beklaga och fördöma könsstympning av kvinnor, både i Egypten och alla andra länder där detta avskyvärda bruk förekommer.
För det andra vill jag konstatera att detta bruk, som har afrikanskt ursprung och är kopplat till gamla och arkaiska traditioner, inte på något sätt omfattas av någon som helst tro eller bekännelse, och därför måste man fullständigt fördöma de grova manipulationer som görs för att rättfärdiga det. Det är ett bruk som under alla omständigheter är helt förkastligt.
För det tredje anhåller jag starkt om att Europaparlamentet och Europeiska unionen genom lämpliga mekanismer tvingar de länder som omfattar detta bruk att strikt respektera de allmänna mänskliga rätterna och kvinnornas odiskutabla rättigheter på ett plan av absolut jämlikhet.
Respekten för kvinnornas rättigheter och värdighet måste vara ett kraftigt och brådskande krav. Genom att anta denna resolution bidrar vi till att förbättra livskvaliteten för många kvinnor och hjälper även samhället generellt sett, så att de folk som tillämpar detta bruk blir medvetna om vad det i verkligheten innebär.
Jag yrkar därför på att vi antar alla punkter.

Kokkola
Fru ordförande, det som har uppnåtts fram till i dag utgör förvärvade rättigheter efter många kamper, om vi tar hänsyn till FN: s barnkonvention 1989, Peking-konferensen om kvinnors rättigheter 1995, artikel 4 i deklarationen om avskaffande av våld mot kvinnor, resultaten av den internationella konferensen i Kairo och andra. Och i dag tillåter administrationsdomstolen i Kairo att man på de allmänna sjukhusen utför omskärelse på kvinnor och ogiltigförklarar på detta sätt hälsodepartementets beslut, vilket förbjuder detta ingrepp.
Vad tjänar då konferenser och proklamationer, konventioner och beslut till när det inte ens existerar ett elementärt ingripande vad gäller extrema överträdelser av de mänskliga rättigheterna? Vi anser att det är oacceptabelt att använda religionen, seder och vanor som förevändningar för våldsakter gentemot kvinnor och mycket värre gentemot minderåriga flickor som inte har rätt att välja. Med vilken rätt ingriper en administrationsdomstol i den mänskliga naturen och i den mänskliga värdigheten? Europeiska unionen har skyldighet att motverka detta bakåtsträvande som muslimska fundamentalister återigen gör sig skyldiga till på bekostnad av kvinnorna, och att höja rösten för att bevara de kvinnliga rättigheterna som även är mänskliga rättigheter. Sättet att tvinga kvinnor till ingrepp som relaterar till deras sexualitet med religiösa förevändningar är en barbarisk akt, ett ingripande mot naturens lagar, det utgör ett berövande av rättigheter som naturen har skänkt kvinnan. Vem kan för övrigt förutse konsekvenserna, kroppsliga och psykiska som ett sådant våldsamt och onaturligt ingrepp eventuellt kan ha på den kvinnliga organismen? Europeiska unionen har skyldighet att gå ut med en informationskampanj i de länder med vilka unionen har några som helst förbindelser och den är skyldig att se till att medlemsstaterna förbjuder omskärelse på sina territorier.

Van Dijk
Ordförande, det är sorgligt att vi i detta parlament åter måste uttala oss och att det finns en anledning för oss att tala om könsstympningen som fortfarande sker i världen. Och inte bara, så som vi av bekvämlighet fortfarande vill tro, i Afrika. Denna sortens handlingar sker också i Europa. Det är verkligen en kränkning av kvinnors rätt till bestämmanderätt över sina egna kroppar och det kan helt enkelt inte tolereras. Vi blev då också chockade när den administrativa domstolen i Kairo upphävde förbudet mot könsstympning som den egyptiska regeringen hade instiftat.
Jag tycker det är bra att detta parlament uttalar sig mot det och samtidigt också säger att vi måste göra allt för att bannlysa och åtala denna könsstympning också i våra egna medlemsstater.

Lenz
Fru ordförande! Jag kan ansluta mig till mycket, som mina kollegor har pratat om här. Det är en av de värsta kränkningarna för kvinnor, som man kan föreställa sig, och den låter sig varken förklaras av religiös eller medicinsk grund. Gud förbjude låter den sig på många ställen i världen - inte bara i Europa, utan till en del även i Asien - ännu förklaras genom traditioner, vilka vi bara kan hävda oss emot genom upplysning. Det är ett av de mest känsliga problemen, när man talar med afrikanskor eller kvinnor från dessa länder, för motvärnet måste i grund och botten med vår hjälp komma från deras egna led för att avbryta dessa traditioner.
Därför bör vi verkligen göra allt i vår makt för att bidra till denna upplysning. Vi kan bara vädja till Egyptens regering. Det vill ju dock gälla som ett modernt land, som ett stort och ledande land i regionen. Det hjälper att upplysa och att kämpa emot dessa traditioner, som tyvärr ofta även upprätthålls av kvinnor från dessa länder. Även här bör vi se till att vi gör ännu mera via våra kanaler, vilket redan sker hos FN och Unicef.

Van Bladel
Könsstympning fördömer jag, ordförande, därför bekymrar jag mig som föredragande för associationsavtalet med Egypten för domstolens dom. Att regeringen dock överklagar detta är ett gott tecken. Det är enligt mig en illustration av den hårda strid som president Moubarak utkämpar för att hålla sitt land undan klorna på en fanatisk ortodox religiös grupp. Förvirrande information som att till exempel tuggummi från Israel skulle innehålla sexuellt stimulerande adrenalinsubstans passar in i mönstret för det ständiga försöket från fanatiker att få kontroll över landet. Nyligen kunde man i Financial Times läsa att en militant muslimsk organisation efter fem år tillkännagav ett vapenstillestånd. Egypten lider av överbefolkning och av alla utvecklingsproblem som är en följd av det. Egypten är en del av Mellanöstern, ett viktig land för fredsprocessen.
Därför, ordförande, dra en politisk slutsats: Det är av vikt att EU så snabbt som möjligt stämmer av och avslutar associationsavtalet och därmed kan vi definitivt ta med Egypten i verksamheterna i vår Medelhavspolitik.

Fassa
Fru ordförande! Omskärelsen i Egypten ställer Europaparlamentet inför ett intressant juridiskt problem. I länder med en västerländsk juridisk tradition har rättsväsendet upp till Högsta Domstolen, där det finns en sådan, som sin grundläggande uppgift att skydda medborgarna mot den offentliga administrationens och regeringens orättvisor. I Egypten har det rakt motsatta inträffat. Av den anledningen är det absolut nödvändigt att Europaparlamentet med kraft motsätter sig detta ovärdiga och inskränkt legalistiska uppträdande, till skydd för å ena sidan det icke bara västliga utan globala rättssamhället och å den andra samtliga medborgare i Europeiska unionen, med tanke på - vilket redan andra kolleger har varit inne på - att kvinnlig omskärelse tyvärr tillämpas även i vissa länder som är medlemmar av Europeiska unionen.

Pailler
Vi fördömer kraftfullt de beslut som fattats i Kairos förvaltningsdomstol och i det egyptiska lagrådet, som än en gång vittnar om traditionalismens framryckningar i många länder. I det aktuella fallet sker de genom könsstympning och på andra ställen genom familjebalken eller genom terroristhandlingar. Genom att fördöma könsstympningen, som i vissa fall leder till döden och i samtliga fall innebär ett livslångt handikapp för den livsbejakande sexualitet där glädjen och njutningen värdesätts - varför upphöjs den inte till en rättighet? - hjälper vi den egyptiska regeringen och alla de muslimer som sätter sig emot traditionalisterna.
Vi måste visa tydligt att denna fysiska tortyr för med sig ett symboliskt våld, som antropologen Maurice Godelier uttryckt det, där kvinnorna offras och förmås att upprepa dessa barbariska handlingar, och därigenom att rättfärdiga vad vissa kallar " kulturella sedvänjor" genom att kvinnorna själva så att säga accepterar och tillämpar dessa.
Låt oss slutligen avslöja hyckleriet, fegheten och i bästa fall tanklösheten och lättsinnet hos de som till och med här gömmer sig bakom en slags pseudotolerans och bakom respekten för kulturer och deras sedvänjor, och ifrågasätter de mänskliga rättigheternas allmängiltighet och respekten för varje människas fysiska integritet.

Leperre-Verrier
Domen i Kairos förvaltningsdomstol som upphäver den egyptiska hälsovårdsministerns beslut att förbjuda könsstympning på landets allmänna sjukhus, är ett bakslag i kampen mot de könsstympningar som kvinnorna i Egypten och på andra platser är offer för. Den egyptiska regeringen hade fattat ett riktigt beslut, i enlighet med den allmänna förklaringen om de mänskliga rättigheterna och handlingarna från de internationella kvinnokonferenserna - är det något man måste påminna om? - i Kairo och i Peking. Vi måste alltså uppmuntra den egyptiska regeringen att fortsätta sina ansträngningar genom att överklaga denna dom som strider mot den mest grundläggande mänskliga värdigheten.
Bortsett från det problem som Egypten i dag står inför, måste man besinna att den könsstympning kvinnor utsätts för är långt ifrån utrotad i världen. Under åttiotalet lanserade Unicef en kampanj på detta tema, men kampen är tyvärr fortfarande aktuell. Fastän det är förbjudet har denna sedvänja många anhängare också i våra medlemsländer där de ofta drar nytta av att man överser med brottet. Vi måste gång på gång påpeka att respekten för den kroppsliga integriteten är en grundläggande rättighet för människan och, mina kära kolleger, ingen tradition eller religion kan rättfärdiga att den angrips.
Tunisien

Fassa
Fru ordförande! Tunisien är en demokrati i teorin, men ännu inte i praktiken. Den ekonomiska moderniseringen av landet har verkligen inneburit avsevärda förbättringar för tunisiernas levnadsstandard, men inte möjligheten för dem att konkret utöva sina politiska och medborgerliga rättigheter. I Tunisien har det uppstått en unik form av förföljelse: den som inte kan visa att han tillhör det dominerande partiet förhindras av myndigheterna och även av privata företag att utöva fundamentala rättigheter som att röra sig fritt och att fritt uttrycka sina tankar, även om detta erkänns på papperet.
Detta visar fallet med herr Shamaria som man inte har rätt att hindra att återvända till sitt land, enbart av den enkla anledningen att han medverkat i en utfrågning med deltagare från Europaparlamentet. Det är med andra ord inte bara demokratin som står på spel i Tunisien, utan även och framför allt detta parlaments och hela den Europeiska unionens värdighet.

Swoboda
Fru ordförande, mina mycket ärade damer och herrar, herr kommissionsledamot! När vi i dag behandlar denna resolution om Tunisien, gör vi det inte bara för att situationen i Tunisien är speciellt dålig. Det finns många länder, i vilka kränkningarna av mänskliga rättigheter är vida mer extensiva och onda. Vi betraktar emellertid Tunisien som vår granne, som vår vän, och gentemot våra grannar i Nordafrika, som befinner sig i en mycket känslig och prekär situation, är vi speciellt kritiska.
Vi är övertygade om att den ekonomiska och den sociala utvecklingen i varje land, även Tunisien, i avgörande grad beror på hur man parallellt till detta utvecklar de mänskliga rättigheterna. Jag vill här klart och tydligt säga att det har skett mycket positiva utvecklingar här i det förgångna. Jag vill emellertid lika tydligt säga att vi under den senaste tiden har upplevt några händelser, som inte direkt gläder oss. Bland annat blev en medlem av en politisk organisation, som deltog i ett kollokvium i Bryssel, efter återkomsten mycket rått behandlad, lindrigt sagt, varvid det finns olika framställningar för var och en av dessa incidenter.
Vi menar att Tunisien borde egentligen vara en symbol, ett pilotprojekt för en fri och demokratisk utveckling i Nordafrika. Om det finns ett medel mot extremismen, om det finns ett medel mot den radikala fundamentalismen, om det finns ett medel mot tendenserna till isolering och om det finns ett medel mot diktatur, är det värnandet om de mänskliga rättigheterna, och den positiva utvecklingen av de mänskliga rättigheterna. Detta anser vi vara möjligt, genomförbart och mycket nödvändigt just i Tunisien.

Dupuis
Fru ordförande, jag anser att vårt parlament äntligen visar sig vara moget sina vänskapsbetygelser mot Tunisien. För första gången säger parlamentet som det är och jag tror att det är viktigt och måste understrykas.
Det föreligger verkligen en paradox i Tunisien. Å ena sidan sker verkliga ekonomiska och sociala framsteg, och mycket noggranna förklaringar från president Ben Ali. Men å andra sidan förvärras situationen vad gäller respekten för de mänskliga rättigheterna, en demokratisering utan framsteg. Jag anser alltså att det är viktigt, som ett tecken på verklig vänskap, att vårt parlament uttalar dessa saker för Tunisiens regering och myndigheter, för att vår dialog skall kunna utgå ifrån verkligheten och inte ifrån uppdiktade situationer eller önskningar.
Jag tror att man med utgångspunkt i detta konstaterande skulle kunna utveckla konstruktivare förbindelser med Tunisien. Det kommer att krävas mycket arbete. Vi måste vara mycket beslutsamma mot våra tunisiska vänner och med myndigheterna, och inte tveka att vid varje tillfälle som ges påpeka att det som hände Chamari och det som hände Moada absolut inte ligger i linje med ett närmande till Europeiska unionen.

Tamino
Fru ordförande! Låt även mig ansluta mig till det som redan sagts av mina kolleger, och jag förvånas över att man i ett land som Tunisien, där det har förekommit ekonomiska framsteg och en förbättring av invånarnas levnadsvillkor, ännu inte kan visa tecken på att demokratin har utvecklats. Till de episoder som redan har inträffat måste man lägga andra typer av förtryck, som till exempel det systematiska tillämpandet av dödsstraff, den diskriminerande behandlingen när det gäller möjligheten att lämna landet, hotet att inte få återvända till det egna landet, som i fallet Chamari och de hot och det våld som redan nämnts.
Av alla dessa skäl och även eftersom vi vill att Tunisien skall bli ett prejudikat i ett område som är så utsatt som Medelhavsområdet, anser vi att man hela tiden måste påminna om att det samarbete som Europeiska unionen bedriver med länderna i området är underordnat respekten för de mänskliga rättigheterna och helt omöjligt utan en demokratiseringsprocess.

Izquierdo Rojo
Fru ordförande, som medlem av Europeiska socialdemokratiska partiets grupp vill jag lägga fram att det brådskande parlamentariska förfarande som används, utan föregående parlamentarisk dialog, i fråga om en associerad partner såsom Tunisien, är olämpligt och motverkar sitt eget syfte.
Genom att förfara på detta sätt kan vi förorsaka oförståelse, och vi vet att ömsesidig oförståelse är den värsta fienden för ett partnerskap. Det finns risk för att provocera fram konfrontationer mellan institutioner och mellan parlament, och detta är i strid med och skadar den anda av ömsesidig överenskommelse som associeringen Europa-Medelhavet bygger på.
Avtalet om associeringen mellan EU och Tunisien bör genomföras inom en viss tid. Det har inte ännu ratificerats. Är det då kanske inte förhastat att redan vilja föra fram resultat? Vi kan inte alltför tidigt kräva att få alla resultat, t.o.m. innan de uppstår och träder i kraft. Det betyder att vi, när det är dags att redovisa, även skall redovisa de framsteg som har skett. Vi måste konstatera att man för några dagar sedan har antagit en lag som stärker folkets makt och som innebär framsteg i fråga om kvinnornas och ungdomarnas representation. Även detta är viktigt, och därför yrkar jag på, att om vi vill att denna dialog skall ge frukt, så måste vi använda det förfarande som är parlamentariskt lämpligt. En föregående parlamentarisk dialog, innan någon av institutionerna, varken Europaparlamentet eller Tunisiens parlament, uttalar sig ensidigt.
Detta är det normala förfarandet mellan partners.

Soulier
Fru ordförande, jag skall försöka spela upp lite andra tongångar. Europeiska folkpartiets grupp kommer inte att rösta för denna resolution. Naturligtvis fäster vi, liksom all våra kolleger här, stor vikt vid de mänskliga rättigheterna och förnekar inte att brott mot dessa är allvarligt. Vi bör dock inte ta udden av det starka budskap vi skall sprida, genom att i tid och otid brännmärka alla handlingar i världen som kan ifrågasättas.
Vad gäller Tunisien är förevändningarna som läggs fram i resolutionen tunna och bevisen svaga. Den tunisiska regeringen skulle ha stört, hindrat en persons fria rörlighet och möjlighet att delta i ett icke institutionellt möte i Bryssel. Visserligen fruktade man att en av de som kom, alla hindrades alltså inte, inte skulle kunna vända tillbaka till sitt land. Men man måste lägga fram bevis! Och slutligen skulle en tunisisk medborgare ha hotats.
Och detta är alltså nog för att vi inte skall rösta för denna resolution, men dessutom, och framför allt, beror vår vägran att ifrågasätta Tunisien av det faktum att det skulle finnas åtskilliga andra anklagelser eller fördömanden att anföra mot vissa grannländer till Maghreb vars tragiska öde skakar oss i dag.
Proportionerna är snedvridna mellan eventuella hinder för personers fria rörlighet, eller till och med ett skrämskott, och de tusentals kroppar som ohyggligt lemlästats och spritts över Algeriets jord. Vem talar om det? Varför åser vi i tysthet detta drama? Man kunde vänta sig att man diskuterar det sistnämnda men plötsligt skyller man på något annat som inte på något sätt hotar stabiliteten, som varken i dag eller i morgon skulle kunna hota säkerheten i Europa eller på den afrikanska kontinenten! Därför uppmanar vi kammaren i dag att vägra fördöma Tunisien.

Van Bladel
Ordförande, Tunisien var ett av de första länderna med vilket ett associationsavtal avslutades, under många år framfört som ett exempel på måttlig politik. Landet ligger inklämt mellan diktaturen Libyen och Algeriet, ett land med terrorism. Jag bekymrar mig också för det ökande antalet fenomen som inte passar in i en rättsstat. Dock, jag anser precis som Izquierdo Rojo och Soulier att just med hänsyn till den goda relationen med Tunisien skulle vi talat med alla myndigheter där på en annan nivå, en parlamentarisk. Föreliggande resolution kan då absolut inte stödjas av min grupp.
Nu får landet ett stigma och av det får det också den oförtjänta imagen som precis spelar de fanatiska ortodoxa muslimerna i händerna, och det är precis vad vi inte vill. Tyvärr, ordförande, min grupp kommer inte heller att stödja denna resolution.

Bertens
Jag skall, fru ordförande, reagera direkt på Soulier och van Bladel. Jag är slagen av stumhet. Resolutionen som föreligger är avsedd att låta positiva idéer gå till den tunisiska regeringen och inte bara för att fördöma. Men när i detta hus Soulier, som ordförande i underutskottet för mänskliga rättigheter och som representant för en hel grupp kristdemokrater som just förhindrat att vi äntligen skulle tala om Algeriet i detta hus, vågar säga, vi skall inte tala om Tunis men om Algeriet, är jag slagen av stumhet. Jag kan tänka mig att ett antal av mina franska kolleger i detta hus är något försiktiga med sin tidigare koloni.

Pailler
Fru ordförande, vår kammares antagande den 22 maj 1996 av en resolution om brotten mot de mänskliga rättigheterna i Tunisien bidrog till vissa positiva resultat. De två ledamöterna av socialdemokratirörelsen, Moada och Chamari, liksom vissa motståndare och syndikalister, släpptes fria. Tyvärr var dessa eftergifter begränsade engångsföreteelser och brotten mot de mänskliga rättigheterna fortsatte.
På grund av att de fråntagits sina pass - och detta skedde verkligen, Soulier - eller utsatts för påtryckningar kunde de personer som initiativtagarna inbjudit till mötet den 11 juni i Europaparlamentet inte delta. De blev dessutom måltavla för en våldsam massmedial kampanj, som till och med gick så långt som till att begära att vissa av våra inbjudna skulle fråntas sina tunisiska medborgarskap.
Moada, före detta ledamot av den socialdemokratirörelsen, som efter att han släppts fått reseförbud - och detta har verkligen skett - blev nyligen misshandlad av de anställda som hade till uppgift att garantera hans säkerhet. Han befinner sig nu på sjukhus och jag för min del anser att man inte kan rangordna de olika fallen när det gäller respekten för de mänskliga rättigheterna.
Informations- och kommunikationsmedlen står ständigt under kraftig övervakning vilket har föranlett WAN (World Association of Newspapers) att utesluta de tunisiska tidningsutgivarnas förbund för att ha brustit i sitt försvar för pressfriheten.
Vår kammare vill varken agera domstol eller pekpinnar, utan fästa den tunisiska regeringens uppmärksamhet på bristen på respekt för de åtaganden den undertecknat i associationsavtalet med Europeiska unionen, vilket grundas på respekten för de demokratiska principerna och de mänskliga rättigheterna.
Detta är det huvudsakliga ämnet för vår debatt och för kompromissresolutionen jag varit med om att underteckna, i förhoppningen om att den tunisiska regeringen upphör med sin politik som ofredar och förbjuder de som försvarar de mänskliga rättigheterna, och i stället respekterar åsikts-, yttrande- och föreningsfriheten.

Brittan, Sir Leon
Om vi först tar frågan om dödsstraffet mot Joseph O'Dell i USA, så måste var och en som lyssnade på debatten hysa stor respekt för de starka känslor som så många ledamöter i parlamentet visade och så många starka argument som fördes fram.
Resolutionstexten ställer i själva verket inga frågor till kommissionen, så kommissionen tar ingen ställning till det exakta innehållet i resolutionen. Den kommenterar normalt sett inte specifika fall som det här, men kommissionen skulle vilja understryka att den är mycket känslig för frågan om dödsstraff och anser att de garantier som ställs upp i det internationella fördraget om civila och politiska rättigheter och andra internationella instrument skall respekteras på ett korrekt sätt. Det internationella fördraget förbjuder ett godtyckligt tillämpande av dödsstraff.
Vad avser Kenya deltog Europeiska gemenskapernas kommission, inom ramen för Donor Democratic Development Group i Kenya, i utfärdandet av en gemensam deklaration och fria och rättvisa val senare i år i Kenya. Denna deklaration understryker betydelsen av tillgång till valurnan, tillgång till valmanskåren, tillgång till information och mötesfrihet. Det är dessa fyra punkter som utgör ett absolut villkor för att åstadkomma fria och rättvisa val i Kenya.
Man har frågat oss vad vi har gjort åt saken. Deklarationen överlämnades till president Moi den 6 maj. Man kom överens att Donor Democratic Development Group skulle sammanträffa regelbundet med kenyanska myndigheter på högsta nivå för att föra en dialog om grundläggande frågor i samband med de kommande valen i Kenya. Detta resulterade i ett andra möte med presidenten den 1 juli.
För närvarande utarbetar gruppen rekommendationer om observation av valen och en expert finansierad av Europeiska gemenskapernas kommission som en del av den tekniska gruppen som skall stödja Donor Democratic Development Group. De händelser som ägde rum i Kenya i förra veckan, och till vilka man hänvisat i debatten här i dag, har visat att situationen förvärras och att behovet av dialog mellan regeringen, oppositionen och biståndssamfundet är viktigare än någonsin. Det är mot denna bakgrund som man måste se uttalandet den 9 juli i Nairobi av medlemsstaterna i Europeiska unionen och av kommissionen
Europeiska unionen underströk sin oro för en upptrappning av det politiska våldet och upprepade sitt tidigare uttalande, att kenyaner måste kunna utöva sina demokratiska rättigheter i fred. Europeiska unionen förnyade sin uppmaning till alla inblandade parter - regeringen och de som förespråkar reformer - att avstå från våld och i stället lösa politiska frågor på fredlig väg.
Om jag nu går över till frågan om Peru, så delar kommissionen oron över de tre domarna som lämnade konstitutionsdomstolen och noterar de argument som lagts fram om situationen vad avser mänskliga rättigheter och pressfrihet i Peru. Kommissionen övervakar noga situationen i Peru, och man göra allt man kan, i enlighet med det positiva synsätt som Europeiska unionen har antagit, för att stödja ansträngningar att främja och skydda mänskliga rättigheter i landet. Man bör, i rättvisans namn, beakta det som herr Habsburg-Lothringen sade, nämligen att situationen i Peru är mycket annorlunda än den var för några år sedan. Icke desto mindre hoppas kommissionen att sakernas nuvarande tillstånd inte hotar rättsväsendets oberoende och delar parlamentets oro för yttrandefriheten och hoppas att den peruanska regeringen kommer att vidta åtgärder för att garantera yttrande- och pressfrihet. Det är viktigt att fortsätta att stödja åtgärder för att stärka det institutionella oberoendet och garantera en verklig demokrati.
Vad avser situationen i Egypten, instämmer kommissionen helt och fullt i fördömandet av bruket av kvinnlig omskärelse i Egypten och, för övrigt, i varje annat land. För att hjälpa till att avskaffa denna sed överväger kommissionen ett antal sätt att utöva ett positivt inflytande såsom information och annonskampanjer, seminarier, utbildning av rådgivare och medicinsk personal samt utbildningsprogram, särskilt på landsbygden. Denna fråga bör hanteras genom en omfattande kampanj på lång sikt, för vilken det krävs stöd från politiska och religiösa ledare och hälsovårdsmyndigheter för att den skall bli effektiv. Kommissionen kommer att uppmuntra åtgärder som har detta mål, inklusive UNICEF: s viktiga arbete mot denna sed.
Debatten om Tunisien skilde sig en aning från en del av de tidigare debatterna i den här delen av eftermiddagens förhandlingar på följande sätt: vad gäller Tunisien var inte parlamentet enigt i sin syn. Tre talare uttalade sig mot kritiken av den tunisiska regeringen. Kommissionen övervakar noga uttalandena om åtgärder som har vidtagits mot oppositionsledamöter i parlamentet och civilpersoner i Tunisien. Den anser att alla medel, inklusive diplomatiska, skall användas för att se till att ingenting görs som skadar respekten för mänskliga rättigheter och demokratiska principer. Kommissionen välkomnar det samtycke som parlamentet har givit till Europeiska unionens associationsavtal med Tunisien, som kommissionen förhandlade fram med Tunisien, som undertecknades i juli 1995 och som kommer att träda i kraft efter den kommande ratificeringen av de återstående tre medlemsstaterna i Europeiska unionen.
Avtalet innehåller två viktiga nyheter: för det första att respekten för mänskliga rättigheter och demokratiska principer blir en central del i avtalet och, för det andra, att man inför en politisk dialog om frågor av gemensamt intresse. Detta avtal bör ses i ljuset av de politiska och säkerhetsmässiga delarna av Barcelona-konferensen, vilket innebar starten för det Euro-Mediterrana partnerskapet i november 1995. Man bör även påpeka att vi inte bara är en passiv åskådare i sammanhanget. 1996 finansierade kommissionen 62 projekt till stöd för demokrati och mänskliga rättigheter till nytta för alla parter i södra och östra Medelhavsområdet, inklusive Tunisien.
Jag vet att ingen har talat om Filippinerna, men det finns en resolution. Jag skulle vilja svara att kommissionen välkomnar förhandlingarna mellan Nationella demokratiska fronten och den filippinska regeringen för att lösa deras långa konflikt. Samtalen har för närvarande kört fast. Personligen, och kommissionens vägnar, skulle jag vilja föreslå införandet av en mening i den nuvarande resolutionen som uppmuntrar bägge parter att återuppta samtalen så snart som möjligt. Vi har givit stöd i några av de områden är NDF har varit aktivt. Alla våra utvecklingsprogram för landsbygden i Filippinerna finns i de fattigaste delarna av landet och strävar särskilt efter att hjälpa de sämst ställda.

Ordföranden
Tack så mycket, herr kommissionsledamot.
Jag förklarar debatten för avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum kl. 17.30.

Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är den gemensamma debatten om följande sex resolutionsförslag:
B4-0596/97 av Bertens, André-Léonard, Fassa och Frischenschlager för Europeiska liberala, demokratiska och reformistiska partiets grupp om truppminor; -B4-0625/97 av Dupuis, Dell´Alba och Macartney för Gruppen Europeiska radikala alliansen om truppminor; -B4-0648/97 av Moreau, Alavanos, Manisco och Puerta för Gruppen Europeiska enade vänstern - Nordisk grön vänster om truppminor; -B4-0660/97 Günther, Fabra Vallés, Cushnahan för Europeiska folkpartiets grupp (Kristdemokratiska gruppen) om en överenskommelse om en världsomfattande bannlysning av truppminor; -B4-0677/97 av Swoboda och Vecchi för Europeiska socialdemokratiska partiets grupp om trampminor; -B4-0691/97 av Telkämper, Hautala och McKenna för Gruppen De gröna i Europaparlamentet om truppminor;

Bertens
Ordförande, jag vill först säga något om ordningen. Ni säger att det inte fanns någon talare om Filippinerna, men jag har kollat det och jag var ordentligt uppskriven för att under en minut säga det om Filippinerna som Sir Leon Brittan för övrigt redan sagt. Så när det gäller det är det under kontroll.
Under denna debatt om truppminor kommer 25 personer att mördas av truppminor. Under tiden har kravet som vi som samhälle ställer för att driva ut och utesluta handel med truppminor vuxit till en debatt. Jag är också glad att den kanadensiska regeringen tagit Ottawa-initiativet, som fördes vidare i förklaringen från Bryssel. Snart läggs sista handen i Oslo vid ett Full-Fledged avtal, som kanske sedan i december kommer att undertecknas av mer än 100 länder. Jag är mycket glad för det, särskilt eftersom rådet och också kommissionen har visat att vad det beträffar har de hjärtat på rätt ställe.
På den korta tid som givits mig här, att tala som föredragande för att fördriva truppminor ur våra liv, skulle jag vilja ta tillfället i akt och säga att min grupp i stort antal röstat för ändringsförslaget till resolutionen där det sägs att vi tycker att det är synd att Finland och Grekland, två länder i unionen, inte har skrivit på Brysselförklaringen av egna orsaker. Vi tycker inte att det är rätt och därför stödjer vi ändringsförslaget.

Dupuis
Herr ordförande, vi är alla medvetna om vikten av denna konvention, som skulle kunna undertecknas i Oslo i slutet av året. Det finns dock ett orosmoln på himlen, vilket kollegan Bertens just talade om. Kanske förekommer det en viss förvirring bland våra finländska vänner som verkar blanda ihop stridsvagnsminor och truppminor. Det vore kanske bra om kommissionen skickade några sakkunniga för att förklara för dem att problemet med ryska stridsvagnsminor vid den ryska gränsen inte kan lösas med truppminor. Likaså skulle man kunna förklara för våra grekiska vänner att det är skillnad mellan truppminor och fartygsminor, och även i detta fall skulle man kanske kunna skicka några sakkunniga för att gå djupare i frågan.
Mot bakgrund av detta tror jag att det vore viktigt att vi blev femton, det vill säga att Finland och Grekland ansluter sig till de tretton andra medlemsstaterna, för att det skall bli unionen som sådan som enhälligt försvarar denna ståndpunkt, för en konvention som verkligen är av största vikt.

Günther
Fru ordförande! Den redan nämnda minkonferensen i Bryssel har gjort intryck på alla, som kunde delta. Vi kunde också redan under denna konferens notera en liten framgång, närmare bestämt på sådant sätt att nedrustningskonferensen för konventionella vapen i Genève vid samma tidpunkt äntligen kunde enas om att utnämna en samordnare för minröjningen, vilket har stått på föredragningslistan en lång tid redan.
Om den redan väckta frågan Grekland/Finland vill jag säga en sak: Vad vi säger, skall visserligen vara sant, men inte allt, som är sant, måste vi alltid säga. Under denna aspekt vill jag yrka på att vi inte antar detta ändringsförslag. I stället bör vi arbeta för att dessa båda länder övervinner sina betänkligheter och - vilket jag skulle välkomna mycket - ansluter sig till de övriga 13 EU-länderna för att likaså underteckna Brysseldeklarationen. Jag tycker emellertid inte att det är nödvändigt att för den skull nu särskilt nämna dem i resolutionen. Min kollega Bertens har under presskonferenserna i Bryssel tydligt hänvisat till detta sakförhållande.
En andra punkt, som ligger mig varmt om hjärtat är minröjningen, för det ena hänger ju samman med det andra. Här handlar det framför allt om de möjligheter som en mekanisk minröjning ger. Jag skulle verkligen vilja be kommissionen att den satsar de medel, som var föreskrivna för minröjningen i gemenskapsbudgeten, i minst lika stor omfattning som i 1997 års budget, så att vi kan arbeta vidare. Det handlar ju inte bara om minor i Afrika och Asien, utan under tiden har vi denna plåga även vid porten till unionen, nämligen i Östslavonien, och vi kan inte skicka tillbaka flyktingarna i ett minerat område. Därför ber jag uttryckligen kommissionen att de skall sätta lite fart i denna fråga.

Vecchi
Herr ordförande! Det är också tack vare Europaparlamentets ihärdiga och modiga agerande som kampen för ett totalförbud mot landminor nu har fått en stor betydelse och kan leda fram till betydelsefulla resultat.
Landminor, detta vill vi påminna om, är förmodligen idag de farligaste och mest mordiska vapen som finns, eftersom de inte har någon som helst verklig militär funktion utan enbart används för att urskillningslöst drabba civilbefolkningar och eftersom de dödar och invalidiserar tusentals personer varje år och gör hela regioner obrukbara för decennier framåt.
Även när man lyckas nå fram till de politiska villkoren för att avsluta konflikter förhindrar förekomsten av tusentals minor i många av världens länder en återgång till förhållande som innebär säkerhet och utveckling för miljontals personer.
Trots protesterna från ett antal stora länder utanför Europeiska unionen har förhandlingarna om ett internationellt avtal om totalförbud mot truppminor redan inletts och Europeiska unionen och alla dess medlemsstater måste aktivt stödja och ta del av denna process.
Rådets beslut den 1 oktober 1996 gav en första politisk bas för ett europeiskt politiskt initiativ i frågan. Idag är det nödvändigt att omsätta beslutet i konkret handling vad gäller det interna arbetet genom att anta bindande regler för avskaffande av truppminor i samtliga europeiska stater, samt att uppdatera beslutet på det internationella planet genom ett kraftfullt politiskt initiativ.
Redan har 96 länder skrivit under Brysseldeklarationen, samtidigt som viktiga förhandlingar är planerade att äga rum i Oslo i september inom ramen för Ottawa-överenskommelsen.
Det gäller nu att samtliga medlemsstater utan några undantag gemensamt stödjer denna process och skriver under Brysseldeklarationen och att rådet antar att gemensamt initiativ i samma riktning. Vi måste främja ett omfattande deltagande i Oslo av representanter för regeringar och frivilligorganisationer och att stödja förslaget till avtal om ett totalt förbud mot truppminor och att förstärka avtalets tillämpning när det gäller stödet till minornas offer.
Vi uppmanar kommissionen och rådet att intensifiera sina ansträngningar till dess blockaden av handeln med minor tillämpas rigoröst och till dess man ökar insatserna när det gäller minröjning och stöd till de befolkningar som drabbas av minorna.

Hautala
Fru ordförande, här har redan konstaterats, att Finland och Grekland inte undertecknat Brysselavtalet eller deklarationen om totalförbud mot minor. Jag anser att det vore utomordentligt bra om Europaparlamentet slår fast att det är beklagligt. Min grupp stöder också och har också varit med om att föreslå, att Finland och Grekland klart och tydligt nämns i resolutionen. Tyvärr, Günther, finns det även finländare också i denna kammare, som anser att det som vi nu låter bli att säga, inte är sant; ni sade ju att allt som är sant inte behöver sägas. Många finländare anser att Finlands östgräns inte kan försvaras utan minor.
Får jag fråga kommissionären om det enligt er mening finns någon aspekt som berör Europeiska unionen i denna fråga om försvar av Finlands östgräns med landminor? Det är ju frågan också om Europeiska unionens yttre gräns. Jag vet att detta är en mycket känslig fråga, men trots detta ställer jag den.

Brittan, Sir Leon
Kommissionen har använt sitt inflytande och sina resurser i betydande omfattning för att få bukt med tragedin med truppminor. Den kommande Oslo-konferensen innebär en möjlighet för stater att förhandla fram en konvention om förbud för användning, lagring, tillverkning och överföring av truppminor.
Det är möjligheten att omvandla det politiska stöd, som uttrycktes av 97 stater vid Bryssel-konferensen, till ett internationellt bindande fördrag, som kan undertecknas i Ottawa i december.
Europeiska unionen är helt för målet att fullständigt avskaffa truppminor, och alla medlemsstater kommer att vara representerade, antingen som fullständiga deltagare eller observatörer, i Oslo. Naturligtvis beklagar vi att två av medlemmarna i unionen för närvarande inte känner att de kan skriva under ett totalt förbud, men det bör inte skymma det enorma bidraget från Europeiska unionen i frågan. Vi är den största enskilda bidragsgivaren till FN: s frivilliga fond - över 10 miljoner ecu under de senaste tre åren. Vid sidan av FN-arbetet är vi världens största sponsor av minåtgärder i de mest drabbade länderna - 75 miljoner ecu under de tre senaste åren. Vi har program för utvecklande av nya tekniker för att upptäcka minor och vi har svarat på en begäran om mer stöd till minoffren med en avsättning på 1, 4 miljoner ecu till internationella Röda korset.
Vi kommer att fortsätta vårt stora bidrag till finansiering av åtgärder mot truppminor, dock under beaktande av de allmänna begränsningarna på gemenskapens budget.
Undertecknandet av ett förbudsfördrag i Ottawa kommer att innebära en storartad prestation. Jag hoppas att alla mindrabbade länder kommer att skriva under. Men det kommer inte att innebära slutet för processen. Vårt arbete kommer inte att vara slutfört förrän alla minor har röjts från bebodda och brukade områden, förrän alla offer för minor har tagits om hand.

Ordföranden
Tack så mycket, herr kommissionsledamot.
Jag förklarar debatten för avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum kl. 17.30.

Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är den gemensamma debatten om följande åtta resolutionsförslag:
B4-0611/97 av Papakyriazis och övriga för Europeiska socialdemokratiska partiets grupp om skogsbränder och förintelse av skogen i Thessaloniki; -B4-0647/97 av Papakyriazis, Theonas och Alavanos för Gruppen Europeiska enade vänstern - Nordisk grön vänster om bränderna i Grekland; -B4-0663/97 av Trakatellis och övriga för Europeiska folkpartiets grupp (Kristdemokratiska gruppen) om katastroferna och bränderna i Grekland; -B4-0695/97 av Daskalaki och Kaklamanis för Gruppen Union för Europa om skogsbränderna i Grekland; -B4-0623/97 Ewing och Macartney för Gruppen Europeiska radikala alliansen om översvämningarna i Skottland; -B4-0658/97 av Habsburg-Lothringen och Oomen-Ruijten för Europeiska folkpartiets grupp (Kristdemokratiska gruppen) om den senaste miljökatastrofen i Österrike; -B4-0659/97 av Robles-Piquer och övriga för Europeiska folkpartiets grupp (Kristdemokratiska gruppen) om ovädersskador i Chile; -B4-0665/97 av Kristoffersen, Habsburg-Lothringen och Oomen-Ruijten för Europeiska folkpartiets grupp (Kristdemokratiska gruppen) om vattenkatastroferna och Tjeckiska republiken.
Papayannakis
Fru ordförande, resolutionen som vi har presenterat säger allt och jag har ingenting att tillägga. Vi stödjer den. Jag skulle helt enkelt vilja ställa tre frågor till kommissionsledamoten:
För det första, kan det inte fortfarande anses vara hög tid att vi går vidare med det som vi har diskuterat här under lång tid och som är gemenskapens samordning av förebyggandet och bekämpningen av skogsbränder? Eventuellt också med det berömda brandskyddscentrat som vi har diskuterat under lång tid och som vi ville se etableras i Grekland.
För det andra, kan kommissionen garantera att den inte kommer att finansiera någon slags utvecklingsplan som skulle grunda sig på direkt eller indirekt förstörd skogsmark som tidigare har bränts upp?
För det tredje, det pratas mycket i vår resolution om förordning 308/97, herr kommissionsledamot, har den grekiska regeringen presenterat planerna för er angående förebyggandet av skogsbränder fram till november, som den skulle göra, för att gemenskapen skulle kunna hjälpa till med tillämpningen?

Trakatellis
Fru ordförande, varje år i Grekland och även i andra medelhavsländer i gemenskapen brinner kolossala skogsområden upp vid skogsbränder. De sista dagarnas skogsbränder i Grekland har varit särskilt katastrofala, speciellt den i Thessaloniki, Europas kulturhuvudstad, som förstörde över 50 % av de vackraste cederkullarna, stadens enda lunga. Av denna anledning kräver vi av kommissionen:
För det första att den startar med ett direkt ekonomiskt stöd för att underlätta för de drabbade och för att återställa skadorna.
För det andra att den uttömmer varje möjlighet som den förfogar över inom ramen för respektive program, såsom Interreg II C och förordning 308/97, för förebyggande aktioner och en bättre bekämpning av skogsbränderna inom högriskområden inom gemenskapen.
För det tredje att det i framtiden skall finnas möjligheter till finansiering, inom ramen för sammanhållningsfonden, till aktioner och program för återplantering av de uppbrunna skogsområdena.
För det fjärde att den förstår att skyddet av vår miljö och våra skogar är enastående viktigt och att gemenskapen äntligen måste försöka att få till stånd en global politik för skogsskydd och återplantering av skog, eftersom våra skogsbränder utgör katastrofer med en hög ekonomisk och ekologisk kostnad.
För det femte och sista att den går vidare i skapandet av ett europeiskt brandskyddscentrum till förmån för systematiska studier och tillämpningen av nya tekniska förebyggande metoder och metoder för bekämpning av skogsbränder, som eventuellt skulle få sitt säte i Grekland.

Daskalaki
Fru ordförande, under de senaste åren - det har sagts tidigare - har Sydeuropa brunnit på somrarna och kvävts av översvämningar på vintrarna. Och vi kommer varje gång tillbaka hit och säger samma saker.
Vi hörde i början av juli i Grekland att skogen som omger Thessaloniki brann upp, stora odlade områden brann på Peloponnesos och på andra ställen. Vad behövs alltså? Först av allt behövs en hjälp och ett ekonomiskt stöd till de människor som har lidit stora skador, men detta räcker inte. Naturligtvis måste medlemsstaterna vidta de nödvändiga åtgärderna, men vad har hänt fram till nu med det som föreslagits av Europaparlamentet och som antas vara godkänt av kommissionen? Vad hände med våra resolutioner från september 1994 och september 1995 i vilka vi krävde en gemensam aktion, ett centrum för europeisk skogsvårdspolitik samt medel till utbildning av lokalt ansvariga för släckningsarbetena. Det behövs informationskampanjer för medborgarna och även kontroll från kommissionens sida av effektiviteten av de vidtagna åtgärderna.
Papayannakis sa vissa saker och dem skall jag inte upprepa. Kommissionen måste, inom ramarna för sitt initiativ angående det europeiska miljöskyddet, ingripa med alla medel för att förebygga och förbjuda återuppbyggnad av brända skogsområden och för att förebygga spekulativa kriminella aktioner i samband med detta. Medelhavsområdet är ett högriskområde, särskilt på sommaren, och i resolutionen kräver vi fullständiga planer för skogsbrandskyddet. Vi kräver också att kommissionen äntligen skall utveckla globala strategiska förebyggande åtgärder, i samarbete med medlemsstaterna, men också att den på något sätt övervakar medlemsstaterna. Vi kräver också att den utvecklar en mekanism så att denna strategi når resultat.

Macartney
Fru ordförande, det är inte bara i södra Europa, utan även i norr, som vi har klimatproblem. Man tänker inte ofta på Skottland som ett torrt område, men det nordöstra hörnet, där jag växte upp, är mycket torrt, så följderna av att få en tiondel av hela årsnederbörden var helt enkelt för mycket för dem. Jag sällar mig till dem som vädjar om gemenskapsstöd till det området. Det är mycket viktigt att Europa har en katastroffond, så att den kan svara och göra unionen populär bland sina medborgare.
I Moray county talar vi om en katastrof som enligt en första beräkning kostar en bra bit över femtio miljoner pund. Så vädjan rör stöd från Europa. Vi vill inte höra: " vi gav er stöd under mål 1 och 5b, använd en del av de pengarna." Stå emot den frestelsen. Ge oss lite extra. Ni kommer att upptäcka att Europeiska unionen blir ännu mer populär i dessa områden än den redan är. Så jag är mycket glad över att kunna stödja min grekiska kollega i denna vädjan.

Habsburg-Lothringen
Fru ordförande, herr kommissionsledamot! Som Ni vet, har en ovädersvåg dragit över Europa under de senaste dagarna, som har lämnat efter sig översvämningar och ödeläggelse av många orter, och till en del - detta vet vi även från nyhetssändningarna - lämnar den fortfarande efter sig översvämningar och ödeläggelse, nu t.ex. vid den tysk-polska gränsen.
Ett land som har drabbats extra hårt av denna katastrof är Österrike. I Niederösterreich och i Steiermark skars under flera dagar hela dalgångar och regioner av från omvärlden, stora skördearealer förstördes, tusentals hus översvämmades, infrastrukturen - t.ex. telefon och liknande - fungerar delvis fortfarande inte. Skadorna i enbart Niederösterreich uppgår uppskattningsvis till något mer än 1 miljard schilling. Jag är övertygad om att det nu är på tiden att vi visar europeisk solidaritet med alla berörda. Jag hoppas mycket att framför allt kommissionen nu verkligen uttömmer alla möjligheter för att, där detta är möjligt, hjälpa till på ett snabbt och obyråkratiskt sätt.

Robles Piquer
Fru ordförande, det är inte bara i vår gamla värld som vi har katastrofer. Låt oss även tänka på de övriga. Efter den långa perioden av torka i Chile - ett land som en chilensk författare karakteriserade som en galen geografi - har landet lidit av fruktansvärda översvämningar, stormar och snöfall. Sju centrala regioner, nästan två tredjedelar av landet, har drabbats, 60 000 personer har blivit hemlösa, ett trettiotal personer har dött och hundratals personer är isolerade. Man har utlyst ett självfallet katastroftillstånd. Och jag anser att vi som har ett specifikt samarbetsavtal med Chile - ett land som på sistone har försett oss med så goda exempel i fråga om det politiska och ekonomiska livet - vi måste reagera inför denna tragedi. Kommissionen bör - vilket den kanske redan har gjort eller kommer att göra - försöka samordna hjälpinsatserna från de europeiska regeringarna, komma med sin egen insats och på så sätt bidra till att förbättra en situation som måste beröra alla som ser längre än till det egna landets gränser.

von Habsburg
Fru ordförande! Bland de olika katastrofer i Österrike, som precis har påtalats, var det framför allt Tjeckiska republiken och Polen som drabbades i början, och de får fortfarande dras med följderna. Vi fattar mycket ofta sådana solidaritetsbeslut, men vi bör dock komma i håg att vi först och främst är förpliktade gentemot de europeiska länder, som delar vår kultur och historia, i synnerhet som dessa länder har lidit så mycket under de senaste årtiondena. För det är ju just det folk, som stod under sovjetisk ockupation, som betalade det verkliga priset för andra världskriget. Här bör vi tydligt ge uttryck åt vår solidaritet, närmare bestämt så obyråkratiskt som möjligt. Den byråkratiska hjälpen är aldrig lika bra som en spontan och handlingskraftig hjälp.

Schroedter
Fru ordförande! Med hänsyn till det spända ekonomiska läget i Polen och Tjeckien är det en mycket hög belastning för den sociala jämvikten att nu även komma till rätta med följderna av naturkatastrofen. Det berör i all synnerhet de människor som har förlorat det de med möda har arbetat ihop.
Miljökatastrofer har faktiskt inte bara naturliga orsaker. Här hjälper det inte att jämra sig, här gäller det också att man i väst förebygger för öst och för syd. Här hänvisar jag till Rio + 5 och misslyckandet att man ännu inte lyckades att uppnå enighet om koldioxidförbrukningen, vilken naturligtvis behöver reduceras, närmare bestämt krävs det en klar kvot, som förhindrar miljökatastrofer i framtiden. Dessutom vill jag fråga kommissionsledamoten varför kommissionen ännu inte har vidtagit några åtgärder inom Interreg, som t.ex. utnyttjas för samarbetet vid en renaturering av floder för att sträva efter en gemensam fond. Fortfarande är det svårt att verkligen finansiera gemensamma projekt på ett okomplicerat sätt. Jag vill be om att Ni ger oss ett svar på detta. Jag kan bara säga: Bort med fingrarna från en betongering av floder! Detta får inte ske, för detta är förutsättningen för sådana katastrofer, och därför får kommissionen inte betala ett öre för att inom ramen för transeuropeiska nät fylla ut floder med betong, som t.ex. Havelfloden i Brandenburg!

Brittan, Sir Leon
Fru ordförande, för det första skulle jag å kommissionens vägnar vilja visa vårt deltagande med offren för ovädren som har drabbat regioner i Förenade kungariket, Österrike, Polen, Tjeckien samt för skogsbränderna i Grekland och även visa vårt deltagande för de som nyligen drabbats av översvämningarna i Chile.
Om vi först går till de berörda medlemsstaterna i Europeiska unionen, innehåller inte budgeten för 1997 några anslag för nödhjälp till katastrofoffer inom gemenskapen sedan post B-43400 bara fick ett symboliskt belopp för andra året i rad. Vad gäller skador på potentiell jordbruksproduktion och på ekonomiska och produktiva strukturer kan vi, under existerande förfarande, undersöka förslag från myndigheterna i berörd medlemsstat för strukturfondsstöd inom de bestämda budgetanslagen och genom omfördelning av dessa anslag.
Men syftet med strukturfonderna är inte att ge ersättningar för skador som orsakats av naturkatastrofer. Stödet från dem kan bara vara indirekt. Det betyder att det är upp till de behöriga myndigheterna i medlemsstaterna att visa sig uppfinningsrika och lägga fram förslag om att prioritet bör ges åt katastrofområden i fördelningen av det allmänna stödet till ekonomisk utveckling. Det är faktiskt vad jag kan erbjuda länder som Österrike. De måste ta initiativ i den riktningen.
Vad mer specifikt gäller skydd av skogar mot bränder, utsträckte gemenskapen tidigare i år brandskyddssystemet med fem år. Syftet är att hjälpa medlemsstaterna att förbättra sina brandskyddssystem genom att finansiera studier av bränders orsaker och förhindrande, övervakning och personalutbildningsåtgärder, förutsatt att dessa åtgärder är en del av en totalplan för att skydda skogar mot bränder.
Under denna gemenskapsåtgärd gavs 12, 8 miljoner ecu till 54 projekt som lagts fram av grekiska myndigheter för perioden 1992 till 1996 och dessutom godkände kommissionen den 9 juli i år stöd på 2, 35 miljoner ecu till fem grekiska projekt, där samtliga låg under den grekiska nationella brandskyddsplanen. Hela Greklands territorium klassades som ett område med stor brandrisk av kommissionen 1993.
Kommissionen ansvarar för samordningen av denna åtgärd i nära samarbete med den ständiga skogskommittén. Det inbegriper tillämpning av gemenskapens informationssystem, vilket håller på att bli ett utmärkt instrument för att utvärdera skyddsåtgärder och utbyte av information. Det bör även tilläggas att de regionala utvecklings- och åtgärdsprogrammen som antogs för Grekland 1994-1999 även innehåller skogsskydds- och återplanteringsåtgärder. Det är upp till de nationella myndigheterna att vid behov omprioritera i ljuset av de behov som har uttryckts.
Vad avser de skyfallsliknande regnen i Moray i Skottland, innehåller strukturfonderna ingen reserv, som tillåter att man avsätter ytterligare medel till det drabbade området. Inget av programmen som täcker Moray nämner något sådant stöd för byggandet av lämpliga infrastrukturer till skydd för översvämningar. Men bägge programmen innehåller en prioritet riktad mot förbättring och skydd av den naturliga miljön, som är en av områdets viktigaste tillgångar. Om de skotska myndigheterna skulle anse att hjälp till området är av högsta prioritet, är kommissionen tillsammans med lokala partner redo att överväga vilken typ av miljöstyrningsordning som skulle kunna minimera de negativa resultaten av dessa regn och garantera långsiktig hållbarhet, samtidigt som man stöder den ekonomiska utvecklingen.
Jag välkomnar med glädje det intresse som parlamentet har visat och delar dess oro för de allvarliga konsekvenserna av översvämningarna som i huvudsak drabbat Polen och Tjeckien. För egen del delar jag till fullo de åsikter som uttryckts om vad som bör göras och varför vi bör göra det. Därför bereder det mig ett särskilt stort nöje att meddela Europaparlamentet att vi har reagerat på krisen genom att den 14 juli, för tre dagar sedan, fatta ett beslut om att lämna humanitärt bistånd uppgående till 500 000 ecu till de grupper som drabbats värst av översvämningarna i Polen, Tjeckien, Slovakien och Ungern. Biståndet administreras av Gemenskapens kontor för humanitärt bistånd (ECHO) och ges som svar på en vädjan från Internationella Röda korset och kommer att göra det möjligt för dem att organisera nödhjälpsåtgärder omedelbart och utan byråkratiskt krångel.
Kommissionens bistånd kommer att gå till mat, dricksvatten och viktiga nödleveranser av t.ex. sängkläder och hygienartiklar. Beslutet täcker stöd till räddningsoperationer, som kommer att sättas in under de kommande tre månaderna, så jag hoppas att den kommer att sättas in omedelbart och vara praktisk. I nära samarbete med myndigheterna i de berörda länderna är vi beredda att överväga vädjande om ytterligare stöd från andra gemenskapskällor, särskilt genom Phare-programmet, och en del kontakter på hög nivå tas för närvarande med detta för ögonen.
Vad gäller Chile, som herr Robles Piquer nämnde, har vi följt situationen nära och vi är bereda att ge stöd till en nödoperation, men i avsaknad av vädjanden från de chilenska myndigheterna, internationella organisationer eller europeiska icke-statliga organisationer och efter försäkringar från de chilenska myndigheterna att de har kontroll över situationen, har vi inte ingripit. Vi har dock frigjort medel som finns tillgängliga under pågående projekt i Chile, vilka samfinansieras med den chilenska regeringen. Totalt 60 miljoner chilenska peso ställdes på så sätt till översvämningsoffrens förfogande och detta skedde på förfrågan från de chilenska myndigheterna och efter hörande av medlemsstaternas ambassader i Santiago.

Ordföranden
Tack så mycket, Brittan.
Jag förklarar debatten för avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum kl. 17.30.

Schroedter
Fru ordförande, kommissionsledamoten har inte yttrat sig om Interreg 2c. Frågan löd, om kommissionen var beredd att i framtiden låta Interreg 2c löpa som en fond och inte åtskilt som Interreg och Phare för att på ett enklare sätt kunna finansiera gemensamma projekt.

Brittan, Sir Leon
Fru ordförande, det skulle innebära en förändring av politiken. Jag är inte beredda att tillkännage det i dag, men jag kommer att uppmana de av mina kollegor som har ett specialansvar för dessa frågor att beakta era förslag.

Orlando
Fru ordförande! Låt mig bara helt kort påminna om frågan om de mänskliga rättigheterna och dödsstraffet i USA. Jag anser det vara min plikt att meddela att jag för några minuter sedan fick ett telefonsamtal från Joseph O'Dell, som sitter i dödscell i ett av delstaten Virginias fängelser. O'Dell utnyttjade de få minuternas telefontid som ställts till hans förfogande av fängelsemyndigheterna till att be mig framföra hans djupa tacksamhet till Europaparlamentet för den uppmärksamhet som denna församling ägnat hans rätt att bevisa sin oskuld.
(Applåder)

Ordföranden
Därmed är de aktuella och brådskande frågorna avslutade.
(Sammanträdet avbröts kl. 17.23 och återupptogs kl. 17.30) .

Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är omröstningen om ämnen av aktuell och brådskande natur.

Omröstning (fortsättning)
Howitt
Herr ordförande, rörande den delade omröstningen om artikel 13, jag vet att parlamentet var mycket tillfreds med att det här betänkandet sköts upp från förra sammanträdesperioden, så att föredraganden kunde vara här och inte i det brittiska underhuset. Om hon är här nu, skulle hon kunna klargöra att hon är för alla delar av den här delade omröstningen.

Ordföranden
Vi röstar faktiskt inte om artikel 13. Sedan vi antagit ändringsförslag nr 1 finns det ingen omröstning om artikel 13, den faller bort.
(Parlamentet antog resolutionen.)

Graenitz
Herr ordförande, jag vill gärna meddela de kollegor, som kanske inte har tittat noggrant på motionerna, utan har gått efter omröstningslistorna, att vi har antagit en motion, i vilken kommissionen uppmanas att anpassa civilrätten till straffrätten. Detta kommer förefalla mycket egendomligt för varje jurist, och jag tycker att det är mycket beklagligt att parlamentet inte är mera noggrann när det gäller rättsliga frågor.

Oomen-Ruijten
Ordförande, om en föredragande berättar något, då måste det också stämma med vad som står i ändringsförslaget och båda orden används inte här. Det vill jag alltså notera här.

Ordföranden
Låt oss undvika en teologisk debatt.

Fabra Vallés
Herr ordförande, efter rådplägning med huvuddelen av kommissionens och budgetkontrollutskottets medlemmar, som gett grönt ljus, tillåter jag mig att lägga fram ett muntligt ändringsförslag till ingressens FF, där orden " företaget ISMERI" skulle bytas ut mot " ett av företagen" .
(Parlamentet godtog det muntliga ändringsförslaget.)
(Parlamentet antog resolutionen.)

Ordföranden
Härmed förklarar jag omröstningen för avslutad.
(Applåder)

Pasty
Herr ordförande, jag skulle vilja att applåderna tillägnas även tolkarna, som lyckats följa det rasande tempo i vilket ni genomfört dessa omröstningar.
(Applåder)

Ordföranden
Jag är alltid mycket tacksam mot tolkarna.

Caudron
Europeiska unionen bör kunna skydda sig mot de flygbolag från tredje land som inte respekterar de säkerhetskrav som unionen fastställt. Vi måste kunna vidta sanktioner mot dem på ena eller andra sättet.
Alla minns vi ett antal flygolyckor där hundratals människor dödats på grund av bristande säkerhet. Unionen bör ta till alla medel för att i högsta möjliga grad minska dessa potentiella faror. Jag vill därför hedra föredraganden för de förslag i säkerhetsfrågor hon lagt fram, så väl vad gäller tekniska apparater som utbildning av flyg- och markpersonal.
Vi bör inrikta oss på gemensamma utbildningskrav för att kunna garantera en likvärdig säkerhetsnivå för alla europeiska medborgare. Varje steg som tas i denna riktning bör uppmuntras!

Donnay
Betänkandet som lagts fram av McIntosh är av stor betydelse då det på djupet behandlar de faktorer som kan förbättra säkerheten och pålitligheten inom flygtransporten. Jag har röstat för texten.
De dramer som nyligen utspelats i Förenta staterna, liksom i Europa, föranleder oss verkligen att i högsta möjliga mån höjer säkerheten inom detta transportsätt, desto mer angeläget då efterfrågan på flygtransport ökar konstant.
Flertalet olyckor och incidenter inom flyget beror på den mänskliga faktorn. Betänkandet framhåller alltså att det är nödvändigt att förstärka flygpersonalens utbildning.
Betänkandet framhåller vidare att det är nödvändigt med en bättre harmonisering av europeiska aeronautiska produkter, av säkerhetsskäl men också för att kunna minska vissa kostnader och inskränkningar som tynger industrin i Europa.
Det är lämpligt att här betona en viktig faktor, nämligen den att Europeiska kommissionen har inlett förhandlingar för att upprätta en europeisk organisation ansvarig för säkerheten inom civilflyget. Det är glädjande att en sådan myndighet upprättas som kan ställa upp bindande tekniska regler som skall tillämpas gemensamt.
Jag hoppas särskilt att ett av mina förslag som återtagits i betänkandet, inom kort kommer att genomföras av kommissionen. Jag skulle önska att Europeiska unionen aktivt deltar i program för att upptäcka eventuella brister i hur myndigheterna i vissa tredje länder genomför ICAO: s säkerhetsnormer och program för att samarbeta med dessa myndigheter när bristerna upptäckts, för att göra det möjligt för dem att åter följa de internationella säkerhetsnormerna.

Kestelijn-Sierens
Med denna röstförklaring vill jag än en gång understryka mitt stöd för detta betänkande. Den ökande flygtrafiken kräver ständigt mer garantier för flygsäkerheten. Risken med ett osäkert plan eller en osäker flygning bärs inte bara av passagerarna utan också av tredje man, särskilt de omkringboende vid flygplatser. Ofrivilligt löper de också en risk. Säkerheten kommer framför allt i farozonen när en regional flygplats försöker att " överleva" och av den anledningen ställer mindre stränga krav än andra flygplatser. De blir tillflykter för plan från tredje land som oftast inte uppfyller de europeiska standarderna. Denna utveckling mot flygplatser i olika klasser måste vi undvika. Enligt vad jag har hört är plan från fattiga länder inblandade i 92 % av alla flygplansolyckor.
För att höja säkerheten på flygtrafiken måste det komma en svart lista på alla flygbolag från tredje land som inte uppfyller EU-standarderna om säkerhet och meddelandesystem. En databank för anmälan av flygplansincidenter kan uppmuntra flygbolag med dåligt anseende till att dra nödvändiga slutsatser. Man måste övervaka att kabin- och flygpersonal uppfyller kraven på kunskap och erfarenhet. Enligt vad jag hört har kommunikationen mellan kontrolltorn och kabinpersonal i flygplan från tredje land ofta en hel del att önska. Den mer än bristfälliga engelskan hos vissa piloter innebär många missförstånd som kan få fatala följder.
Så som föredraganden helt riktigt anger i sitt förslag, implicerar uppbyggandet av ett säkert luftfartssystem ett ännu inte tidigare skådat riktat uppträdande från och ett samarbete mellan alla berörda på alla nivåer.
Vidare är 13 av de förslag som formulerats av föredraganden i hennes slutsats av utomordentlig vikt: så som jag nyss nämnde förtjänar framför allt åtgärderna för att begränsa riskerna för tredje man i närheten av flygplatser mer uppmärksamhet.
Slutligen applåderar jag förslaget om att ge passagerare mer information om säkerheten hos de olika flygbolagen. Reseorganisationer måste också ange vilka flygbolag som genomför flygningarna, så att den resande själv kan bestämma vilka risker han vill ta.

Theonas
Ökningen av antalet flygolyckor den sista tiden oroar oss djupt. Utifrån detta hänseende är ett omedelbart erhållande av ytterligare åtgärder som framför allt skulle utgöras av ett förebyggande av olyckorna inom Europeiska unionen nödvändigt. Man måste särskilt ta hänsyn till det faktum att ökningen av riskerna i hög grad beror på de intensifierade försöken att skära ned på kostnaderna genom användning av ickespecialiserad säsongsarbetande personal och en nedvärdering av underhållet och funktionskostnaderna.
Enligt vår åsikt måste frekvensen och utbredningen av den tekniska kontrollen av flygplanen intensifieras. Europeiska unionen måste bidra till inrättandet av internationella standarder för flygprodukter. Man måste vara särskilt uppmärksam på förbudet och inskränkningarna av handeln med reservdelar som stödjer sig på imitationer. Man måste ge drivkraft åt en höjning av summorna för ett tekniskt stöd med syfte att maximera flygsäkerheten och förebygga olyckorna. Man måste vara uppmärksam på en enhetlig tolkning av ICAO: s modeller, detta för att undvika kränkningar.
Detta innebär inte enligt vår åsikt en konkurrenstävling på säkerhetsområdet. Alla gemenskapens flygtransporter måste inordna sig i en enhetlig standard för säkerhetskostnader. Samtidigt måste det finnas strängare sanktioner för lagöverträdarna som till och med lyckas uppnå avskaffandet av flygtillstånd. Vi är också överens med föredragandens synpunkt angående icke-utfärdande av landnings- och starttillstånd för flygplan från tredje land som inte uppfyller säkerhetsmodellen.
Den mänskliga faktorn är av högsta betydelse för förebyggandet av olyckor. Följaktligen är varje inställning som styrs av en skälig minskning av arbetskostnaden inom området förkastlig. Man måste använda sig av fast personal med specialisering och vidareutbildning. Anställningen av säsongsarbetande flygpersonal måste förbjudas. Man måste också vända tendensen att minska antalet besättningsmedlemmar. Det måste finnas enhetliga kriterier för sammansättningen av flygpersonalen, både för piloterna och kabinpersonalen.
Vi är överens med många av föredragandens påpekanden. Vi väntar på konkreta initiativ från kommissionen inom ramarna för Europeiska unionen och ICAO i riktning mot en konkretisering av ovannämnda inriktningar. Vi kräver också att det inrättas ett årligt möte för flygsäkerheten, med deltagande av representanter för alla de europeiska flygtransportbolagen, för Europeiska unionen och för de anställda. Flygsäkerheten, säkerheten för passagerarna och de anställda är en fråga som inte kan vänta.
Betänkande av Graenitz
Oomen-Ruijten
Meddelandet från kommissionen om miljöavtalen är ett viktigt bidrag inom ramen för det femte miljöhandlingsprogrammet. Vi vet att vid strävan mot hållbar utveckling är ändamålsenlig implementering av miljölagstiftningen avgörande. För att uppnå detta måste man titta på om det, förutom reglering, också finns andra bra politiska instrument för att uppnå implementeringen.
Att ersätta reglering med andra politiska instrument är en av huvudmålsättningarna i det femte handlingsprogrammet. Tydliga miljööverenskommelser som har ingåtts mellan industrin tillsammans med myndigheter och är fastställda i ett avtal kan säkert vara ett alternativt instrument. I olika medlemsstater arbetar man redan sedan många år med avtal med goda resultat. Initiativet från Europeiska kommissionen att komma med detta meddelandet måste då helhjärtat stödjas av Europaparlamentet och vi måste från parlamentets sida inte vara alltför tveksamma inför det.
Med ett avtal vidtas ändamålsenliga åtgärder, varigenom lagenliga och politiska åtgärder kan minskas. Undertecknad har för meddelandet lämnat in ett ändringsförslag i den andan. Genom det kan också lagstiftningen föregås. Avtal kan också användas som komplettering och eventuellt som implementeringsinstrument.
Avtal ger tre viktiga fördelar:
En proaktiv hållning från industrins sida.-De kan erbjuda kostnadseffektiva och skräddarsydda lösningar.-De kan snabba på och förenkla förverkligandet av miljömålsättningar.Naturligtvis krävs en viss försiktighet och det ena och det andra behöver utarbetas ytterligare. Men vi skall inte på förhand inta en negativ hållning. Till exempel måste det tydligt anges vid ingåendet av ett miljöavtal vilka sanktionerna är om det inte följs (ändringsförslag till detta inlämnat). Avtalet måste också uppfylla vissa kriterier, varvid ett antal frågor garanteras. Om vi härvid använder checklistan som utförligt finns beskriven i meddelandet från kommissionen, då måste det också lyckas. Om kriterierna inte uppfylls, då måste ändå den behöriga lagstiftande instansen direkt kunna gå över till bindande reglering.
Också finns begäran till Europeiska kommissionen att kontrollera i vilken utsträckning som möjligheten kan utvidgas ingående av avtal på europeisk nivå. Också på europeisk nivå finns för övrigt ett antal avtal, och detta instrument skulle kanske kunna användas mer.
Betänkande av Fabra Vallés
Fabre-Aubrespy
Herr ordförande, jag skulle vilja förklara varför jag har röstat för den resolution som följer på Fabra Vallés betänkande, trots att ett visst antal ändringsförslag förkastats.
Jag beklagar verkligen att våra kolleger inte tog tillfället i akt att faktiskt spela sin roll, som består i att representera Europas olika befolkningar, medborgarna i olika medlemsstater som också är skattebetalare.
Jag beklagar att mina kolleger inte ville ta sitt ansvar. Precis som när det gällde kommissionens ansvarsfrihet 1992, och precis som BSE-ärendet nyligen, ville vi inte följa vår logik ända fram. Fördömandet i betänkandet, som var svar på revisionsrättens mycket precisa rapport, är radikalt. Vi har ändå inte kunnat dra alla konsekvenser av det. Vi borde ha utverkat att ett granskningsutskott inrättades.
Kommissionsledamot Marins berättade för oss i förmiddags att kommissionen har vidtagit många åtgärder. Det är gott och väl. Problemet är bara att den gör det först nu, då den borde ha gjort det för tre år sedan. Jag har alltså röstat för betänkandet trots att jag beklagar att det inte sträcker sig tillräckligt långt.

Souchet
Kommissions praxis, som revisionsrätten och sedan vår kollega Fabra Vallés klargjort för, gäller inte bara en särskild kommissionsledamots förvaltning utan ett allmänt verksamhetssätt inom kommissionen som absolut inte är godtagbart, och som det är viktigt att sätta stopp för.
Att som detta parlament i resolution efter resolution avslöja korruptionsverksamhet världen över, och i synnerhet i de stater som erhåller stöd enligt Med-programmen, är faktiskt fullständigt groteskt då bedrägeriverksamhet förekommer till och med inom kommissionen.
Kommissionen borde i stället, inom sina egna enheter, föregå med gott exempel i kampen mot korruption. Men eftersom erfarenheten lär oss att effektiviteten i de administrativa organens internkontroll är relativ, är det absolut nödvändigt att vårt parlament inte nöjer sig med lugnande ord från kommissionsledamoten (" ni kan vara säkra på att vi gör vad som är nödvändigt" ), utan inom detta område fullt ut tar på sig sin roll som ansvarskännande och noggrann kontrollant av kommissionens finansiella praxis.
Europaparlamentet slog in på rätt väg då det genom två undersökningskommittéer, som genom ett anmärkningsvärt arbete, professionellt, myndigt och noggrant undersökte BSE-ärendet, och sedan momsbedrägeriärendet. Vår kammare skulle säkert kunna spela en mycket användbar roll om vårt parlament i första hand faktiskt inriktade sitt arbete på att kontrollera kommissionens verksamhetssätt, i stället för att ytligt ge sig i kast med alla möjliga ämnen, ofta utan nödvändig information till hands.
Därför stöder vår grupp resolut det förslag som Fabre-Aubrespy lagt fram under debatten, om att inrätta en undersökningskommitté som skall granska hur anslagen till Med-programmen används.

Den sociala dialogen
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande (A4-0226/97) av Peter för utskottet för sysselsättning och socialfrågor om kommissionens meddelande (KOM(96)0448 - C4-0526/96) angående utvecklingen av den sociala dialogen på gemenskapsnivå.

Peter
Herr ordförande, kära kollegor! Uppbyggnaden av en strukturerad social dialog på europeisk nivå är en följd av gemenskapens beslut att fullända den inre marknaden. I medlemsstaternas näringsliv spelar visserligen parterna på arbetsmarknaden en i olika hög grad viktig roll, men överallt en gestaltande roll. Det var bara förnuftigt att inbegripa arbetsmarknadsparterna vid överföringen av regleringskompetensen för den inre marknaden på gemenskapen. Detta hör för det första till modellen av en social marknadsekonomi, och för det andra är det en fördel, om arbetsmarknadsparterna har kontakt med verkligheten, eftersom detta tjänar både ändamålsenligheten med de regleringar som skall vidtas och dess accepterande.
Om den sociala dialogen skall göra rättvisa åt de anhopande målen, måste denna ha ett tillräckligt inflytande på utvecklingsprocessen av den inre marknaden och de därmed sammanhängande sociala följderna. Arbetsuppgifter och organisation skall orienteras därefter. Att kontrollera de hittills utvecklade dialogformerna, att komma fram med nya försök både i sak och i form, såväl som att göra kriterier för ett deltagande av organisationer i den kollektiva dialogen såväl ändamålsenliga som samstämmiga är principiellt, men även aktuellt nödvändigt.
Det av kommissionen framlagda förslaget för en utveckling av den sociala dialogen på gemenskapsnivå är en uppmaning till en reformdiskussion. Genom framställandet av situationer, det nya upptagandet av problem och uppmaningen att besvara frågor får kommissionens förslag karaktären av en grönbok. Europaparlamentets yttrande kan bara vara motsvarande. Kommissionen har tillkännagivit att de under det andra halvåret av 1997 kommer att presentera sina konkreta förslag till en förbättring av den sociala dialogen. Europaparlamentet måste då ta konkret ställning.
Om man överblickar hela problemställningen, behövs det ett stort antal organisatorisk-tekniska, finansiella och personella åtgärder, vars betydelse för det praktiska fungerandet av den sociala dialogen och effektivitetshöjningen på nästan alla nivåer inte under några omständigheter får underskattas.
Det uppkommer emellertid också politiska synpunkter, vars betydelse jag vill gå in på helt kort. Det är ett tvingande krav att de organisationer som deltar i den sociala dialogen är representerade. Bara organisationer, som uppfyller representativitetskriterierna kan delta i den sociala dialogen. Själva kriterierna får inte låta det uppstå någon tvekan om klarheten och måste stå sig i en juridisk kontroll. Det åligger gemenskapsorganen att utarbeta och övervaka att kontrollen utförs. Att utföra kontrollen åligger de organisationer och förbund, som vill delta i den sociala dialogen.
Om det skall kunna råda ett konstruktivt klimat för alla olika intressen, framför allt när det rör sig om förhandlingar och bindande resultat för tredje part, som går utöver utfrågningsstadiet, måste de deltagande organisationerna acceptera varandra. Det är följden av förbundens autonomi och kan inte framtvingas i ett fritt och pluralistiskt samhälle.
Den sociala dialogen är säkert ingen patentmedicin för en socialt rättvis lösning av alla kvarstående problem, men absolut en effektiv bestämmelse, som gemenskapen i högre grad borde använda sig av. Erkännandet av principen om en social dialog får därför inte bara reduceras till det klassiska, socialpolitiska problemställningsområdet, utan skall utvidgas till alla regleringsavsikter av framhävd social relevans.
Detta förutsätter t ex för kommissionen att kommissionsledamöter utvecklar en motsvarande beredskap till samarbete och att de framlägger detta till de berörda underordnade instanserna. Den bestående arbetslösheten i gemenskapen fordrar ju formligen att man direkt tar den kapacitet i anspråk som finns i den sociala dialogen för en utveckling av lösningar. Kommissionen måste framför allt omedelbart komma fram med konkreta förslag.
Genom upptagandet av det sociala avtalet i Amsterdamfördraget och Storbritanniens inträde i det sociala avtalet förstärks i framtiden å ena sidan resultatet av de regleringar som utgår från den sociala dialogen, men å andra sidan fastställs även i fortsättningen det parlamentarisk-demokratiska underskottet. Om parlamentet även i framtiden helt och hållet utesluts från ett över hela EU gällande lagstiftningsförfarande, medan rådet även här behåller sista ordet, är och förblir detta ett kardinalfel, som inte kan kompenseras genom en utvidgning av möjligheterna till medbeslutanderätt på annat håll.
Jag uppmanar därför råd och kommission att öppna förhandlingar med parlamentet om avslutningen av ett interinstitutionellt avtal, så att denna skada på kort sikt han avhjälpas.

Theonas
Herr ordförande, föreliggande meddelande från kommissionen skulle under vissa förutsättningar kunna utgöra ett viktigt tillfälle för utvecklingen av en konkret problematik runt målen, innehållet och resultaten av den sociala dialogen på gemenskapsnivå. Ännu mer då dagens verklighet ger dem rätt som påstår att den sociala dialogen utgör en strävan, lika mycket på gemenskapsnivå som i medlemsstaterna, efter att kunna användas på ett sätt som gör att den fungerar som social stötdämpare för att bromsa vibrationerna och reaktionerna som den allmänna sociala och ekonomiska politiken i Europeiska unionen och i medlemsstaterna framkallar bland arbetskraften.
Man skulle kunna hoppas att den mest konkreta formen av den sociala dialogen, kollektivförhandlingarna och ingåendet av kollektivavtalen mellan representanter för anställda och arbetsgivare skulle bli föremål för stöd inom ramarna för den nuvarande debatten, liksom den också skulle stärka representativiteten med deltagande av representanter för de små och medelstora företagen på alla nivåer inom den sociala dialogen. Ändå erhåller inte de relativa ändringsförslagen som avser behovet av ett stärkande av de kollektiva förhandlingarna och en förenkling av ingåendet av arbetskollektivavtal på unionsnivå, på multinationell företagsnivå samt på bransch- eller regionalnivå, något stöd från föredraganden och från det ansvariga utskottet för sysselsättning och socialfrågor. Samma tur har de ändringsförslag som avser deltagandet av små och medelstora företag i den sociala dialogen Val Duchesse och på andra nivåer inom den sociala dialogen. Argumentet att de små och medelstora företagen uttrycker sig inom Unice är nästan komisk och övertygar ingen, medan man ger den stora europeiska industrin förtroendet att representera de små och medelstora företagen. Jag skulle vilja uppmana kollegorna att rösta för dessa ändringsförslag.

Van Lancker
Kolleger, kommissionär, jag skulle vilja gratulera föredraganden till hands utomordentliga rapport och jag skulle också vilja tacka kommissionen för faktumet att detta meddelandet inbjuder oss till att föra en bred debatt om den sociala dialogen. För, trots Amsterdamfördraget och till och med trots detta meddelande skulle jag säga, förblir platsen för denna sociala dialog på europeisk nivå såväl mellan de olika expertområdena som sektorerna allt utom tydlig. Emellertid är ett uppklarande där absolut nödvändigt.
Jag vill dra fram tre viktiga exempel: för det första, i november anordnar det luxemburgska ordförandeskapet ett extra toppmöte om arbetet som äntligen kan bli början till en europeisk sysselsättningsstrategi. För mig är det tydligt att det måste beslutas att i framtiden använda produktivitetsökningar i första hand för att skapa jobb och arbetsgarantier vid måttliga lönekrav. Men det betyder också att de europeiska arbetsmarknadsparterna måste engageras. Jag är övertygad om att i framtiden måste löneavtal och sysselsättningsavtal ske på europeisk nivå inom ramen för den ekonomiska och monetära unionen. Samma sak gäller för övrigt också för arbetsorganisation och arbetstidsförkortning. Det fortsätter att vara mycket otydligt hur arbetsmarknadens parter nu kan spela en roll inom ramen för den europeiska sysselsättningsstrategin. Det är för övrigt karakteristiskt att det luxemburgska ordförandeskapet inte har ställt någon officiell begäran till arbetsmarknadens parter att till exempel utarbeta ett europeiskt ramavtal till vilket de också knyter bindande engagemang.
För det andra, Amsterdamfördraget lämnar verkligen många frågor öppna när det gäller giltigheten eller innebörden i avtal som ingåtts i den sociala dialogen. Det finns dock tillräckligt med anledningar för att klara ut relationen med rådet. Vad skall till exempel ske om rådet inte accepterar ett avtal som ingåtts av arbetsmarknadens parter. Är det logiskt att rådet då ensamt kan förkasta ett sådant avtal utan att det finns en procedur som anger vad som skall ske sedan. Jag stöder föredraganden i hans fråga och i hans oro om faktumet att Europaparlamentet inte är inblandat.
Jag hade också velat säga något, kolleger, om bristerna i den sektoriella dialogen, men jag ser att jag saknar den tiden. För mig har det ändå blivit pinsamt tydligt, med anledning av fallet Renault, att också i den sektoriella dialogen måste många bindande avtal ingås, och jag hoppas helhjärtat att kommissionen skall ta detta meddelande för att under de kommande månaderna komma med konkreta och bindande förslag.

Menrad
Herr ordförande, herr kommissionsledamot! Peter har utarbetat ett utmärkt och översiktligt betänkande om kommissionens förslag till den sociala dialogen. Mina hjärtligaste gratulationer!
Diskussionen om båda dokumenten visar att Maastrichtfördraget öppnar ett nytt kapitel i den europeiska socialpolitiken. Storbritanniens anslutning i Amsterdam till avtalet om socialpolitiken förstärker denna utveckling. Till att börja med stod koordineringsregler för den sociala säkerheten av säsongsarbetare och minimistandarder för arbetsskyddet i förgrunden för den europeiska socialpolitiken. Båda politiska fält - arbetsskydd och socialförsäkringar - utgör också början på den nationella socialpolitiken.
Där tillkom sedan idén att arbetstagaren måste medverka i ett kompanjonskap och kunna vara med och forma samhällspolitiken. I denna utvecklingsfas befinner sig för närvarande Europeiska unionens socialpolitik. Jag nämner direktivet om europeiska personalråd, vilket för övrigt skulle ha misslyckats utan den sociala dialogen mellan den europeiska fackliga landsorganisationen och Europeiska sammanslutningen av industri- och arbetsgivarorganisationer (Unice), eller utfrågningen enligt socialpolitikens avtal. Enligt detta avtal är det dessutom möjligt med överenskommelser mellan arbetsmarknadens parter, som under vissa omständigheter till och med genom ett rådsbeslut övergår i europeisk gemenskapsrätt, vilket föräldraledigheten är ett exempel på.
Därvid är det givetvis av stor betydelse, vem som kan delta i den sociala dialogen. 1993 utvecklade kommissionen en representativitetskatalog för de organisationer som deltog i lagstiftningsförfarandet. Om man på denna väg skapar en europeisk arbetsrätt, berörs inte minst små och medelstora företag, som sysselsätter en majoritet av arbetstagarna i Europa. För deras skull är det nödvändigt att snabbt aktualisera katalogen över de representativa organisationerna.
Vi förväntar oss ett motsvarande nytt förslag från kommissionen så snart som möjligt. Det är bakgrunden till att vi kräver en separat omröstning för moment 16 i betänkandet och vill stryka den del, som kommer att innebära en försening. I princip är vi för kriteriet av ett frivilligt medlemskap i de förbund som får delta i den sociala dialogen, men vi är också för en specialreglering till förmån för mönsterlandet för arbetsmarknadens parter, Österrike, dvs fullt deltagande av Österrikes offentligrättsliga handelskammare. Detta kommer min kollega Pirker att berätta mer om.
För att precisera våra ställningstaganden föreslår vi i ändringsförslag 3 att parlamentet uttryckligen skall hänföra sig till sitt betänkande Reding från maj 1994. Där definieras inte bara begreppet representativitet klart och tydligt, utan här kräver man också eftertryckligt att kommissionen bygger upp förbindelsestrukturer mellan alla representativa organisationer för arbetsmarknadens parter.
Den sociala dialogen är ett uttryck för subsidiaritetsprincipen. Därför varnar jag Er för att vilja ge de praktiker som där företräds allt för många officiella råd, vad de måste göra. De vet det för det mesta bättre själva. Denna tendens kommer till uttryck i några ändringsförslag, som vi kommer att förkasta.
Om tvekan råder innebär subsidiaritet förtur för den mindre enheten, men ibland vid tvekan även förtur för regleringarna från arbetsmarknadens parter gentemot statliga lösningar. Det är viktigt att arbetsmarknadens parter utnyttjar de möjligheter, som Unionsfördraget erbjuder. Jämfört med de statliga institutionerna och gemenskapens institutioner kan de komma med mer sakuppgifter för att bemästra socialpolitiska problem. Lika viktigt är det att kommissionen sysselsätter sig med ett nytt förslag till den sociala dialogen. I denna bemärkelse vill vi anta Peters betänkande.

Guinebertière
Herr ordförande, kära kolleger, ett medborgarnas Europa kommer inte att bli verklighet om inte européerna själva på ett konkret sätt kan forma sin framtid. Kommissionen gör därför helt rätt i att fästa största vikt vid utvecklingen av den sociala dialogen. De kommande avtalen bör erkännas av alla och häri ligger problemet. Det är lämpligt att påminna er om, kära kolleger, att i fransk lag är representativiteten det enda kriteriet som ger en arbetsmarknadsorganisation befogenhet att förhandla om kollektivavtal. Men det ömsesidiga erkännande som föredraganden Peter försvarar visar på en germansk föreställning om arbetsmarknadens parter, och förorsakar genom detta faktum uteslutningar.
Jag tror därför att de frågor kommissionen ställer sig om sina samtalspartners representativitet i dialogen om unionens socialpolitik, är berättigade. Ändå måste jag säga att vissa av dessa samtalspartners själva förnekar det inflytande deras åsikt kan ha i gemenskapsinstitutionernas beslut. Hur är det egentligen med de små- och medelstora företagens roll, eller jordbrukarnas representation, i avtalet om socialpolitik? Samtidigt som representationen i den sociala dialogen på sektorsnivå är hög, är det bara tre organisationer som ingriper i avtalet om socialpolitik.
Mot bakgrund av detta vill vi att kommissionen snarast möjligt lägger fram konkreta förslag för att förbättra den sociala dialogens effektivitet och målsättningar. Hur små resultaten från Amsterdam än var, har de möjliggjort att det sociala protokollet införs i fördraget, och att medbeslutande tillämpas i sociala frågor. Nu kan man bara önska sig en plats för parlamentet i den sociala dialogen. Tanken att inbegripa arbetsmarknadens parter i länder som kandiderar till anslutning är intressant, och jag vill tacka föredraganden Peter för att ha betonat detta. Jag gratulerar till betänkandets kvalitet.

Boogerd-Quaak
Ordförande, den sociala dialogen är i realiteten en fråga för ett antal parter. I detta fall de europeiska myndigheterna och arbetsmarknadens parter. Jag tycker att de frågor som de kan reglera själva, måste vi överlåta till arbetsmarknadens parter. Vi kommer då som liberal grupp inte att stödja ett visst antal ändringsförslag, som utgår ifrån att vi måste föreskriva det som arbetsmarknadens parter kan reglera själva i kollektivavtal, och det behöver verkligen när det gäller liberalerna inte alltid ske på europeisk nivå. Det betyder inte att vi inte har något förtroende för den sociala dialogen. Det har vi. Särskilt inom ramen för toppmötet om sysselsättning som kommer.
Sedan kommer jag till den kniviga fråga som redan tagits upp här av olika kolleger och det är faktumet att det fortfarande finns tre parter i den sociala dialogen och att små och medelstora företag fortfarande saknas. Nu har jag alltid trott att om vi bara tillräckligt tar upp det som Europaparlamentets ledamöter, så blir det bra.
Jag har nu varit ledamot i Europaparlamentet i tre år. I tre år har jag hållit på och stridit för små och medelstora företag och små och medelstora företag finns fortfarande inte med som erkänd part i den sociala dialogen.
Kolleger, kommissionär, så kan det inte vara längre. Det utesluter arbetstagare som arbetar i den sektorn och det utesluter arbetsgivare som arbetar i den sektorn. I verkligheten måste vi tillsammans konstatera att Europeiska sammanslutningen av industri- och arbetsgivarorganisationer representerar en ständigt minskande grupp arbetstagare eftersom en allt större grupp arbetstagare hamnar i små och medelstora företag. Låt oss nu titta på det och inte bara på de stora i denna dialog.

Elmalan
Herr ordförande, efter Amsterdam och under inflytande av den franska regeringen har debatten om de sociala frågorna och frågorna om sysselsättning kommit igång, vilket vi tycker är mycket viktigt. Men den gemensamma valutan och stabilitetspakten, som vår grupp fortfarande starkt motsätter sig, går stick i stäv med det sociala protokollet och fördragets kapitel om sysselsättning.
Den sociala dialogen är en viktigt faktor i det sociala och solidariska Europa som vi vill bygga upp i de europeiska ländernas medborgares intresse. Vi är naturligtvis välvilligt inställda till att dialogen förstärks och utvidgas eftersom den redan fört med sig positiva resultat inom flera områden.
Den bör dock inte medföra att vissa fackliga organisationer diskrimineras. Men hänvisningen till kriteriet för representativitet på EU-nivå, som föredraganden Peter påminde om, gör det faktiskt möjligt att utesluta vissa organisationer från de förhandlingar och de samråd som föreskrivs i protokollet och att utesluta dem från de rådgivande organen, på grund av att de inte är medlemmar i europeiska organisationsstrukturer, vilket är fallet för vissa fackföreningar i Frankrike.
Med full rätt vill man förfoga över en socialrätt på europeisk nivå. Denna bör då ta sig uttryck i en demokratisk process som respekterar olikheterna, de grundläggande rättigheterna liksom de kloka konventionerna från den Internationella arbetsorganisationen. Dessa konventioner slår fast att förhandlingen med arbetsgivarna är löntagarnas rättighet vad gäller arbetsförhållanden och social trygghet. De klargör också tydligt att löntagarna kan välja vem de vill ge förtroendet att utöva denna rätt. Hur skall man alltså kunna utforma legitimiteten i de avtal som sluts i Europeiska unionen och antagandet av dessa avtal av de berörda medborgarna, om de nationella representativa fackföreningsorganisationerna till vilka medborgarna givit förtroendet att försvara deras intressen, inte med full rätt deltar i förhandlingarna?
Detta är vår demokratiska föreställning om den sociala dialogen som bör föras utan var sig diskriminering eller uteslutning. För att arbetsgivarnas och vissa regeringars offensiv mot det sociala regelverket och arbetarnas rättigheter skall misslyckas är det samtidigt nödvändigt att alla gemenskapsdirektiv i sociala frågor garanterar respekten för Internationella arbetsorganisationens konventioner, som tydligt föreskriver att de bestämmelser skall upprätthållas som mest gynnar löntagarna och som gäller i medlemsstaterna och bidrar till befordran av de sociala rättigheterna i alla medlemsstater.

Holm
Herr ordförande! Mycket har ändrats sedan den sociala dialogen infördes 1985. Förutsättningarna nu är helt olika jämfört med då. På arbetsmarknadens område har vi nu ungefär 20 miljoner arbetslösa och på det sociala området, enligt kommissionen, över 50 miljoner fattiga i EU-länderna.
Man kan säga att EU har misslyckats totalt med sin ekonomiska strategi som alltför snävt har inriktats och fokuserats på inflationsbekämpning och prisstabilitet. I själva verket har denna politik snarare motverkat en stabil utveckling av områdena arbete, löner, social trygghet och miljösatsningar. Dessa områden är lika viktiga aspekter för ekonomisk och social stabilitet. Därför är det nu angeläget att använda den sociala dialogen, där huvudinriktningen bör vara sysselsättningspolitiken. Avregleringar och krav på flexibilitet och anpassning får inte leda till avreglering av rättigheter för arbetstagarna och av överenskommelser genom samförstånd och kollektivavtal.
Det finns goda idéer om t.ex. arbetstidsförkortning som genomförts av exempelvis bilindustrin i Tyskland, inom Volkswagen, och inom den offentliga sektorn och företag i mitt hemland, Sverige. Gemensamma överenskommelser har då lett till minskade arbetstider utan, eller med en liten, reducering av lönen. Förkortad arbetstid skapar nya arbeten, visar beräkningar från bland annat organisationen Alternativa europeiska ekonomer. Beroende på arbetstidsförkortningens storlek skulle den kunna ge 5-10 miljoner nya arbetstillfällen i EU-länderna.
För att åstadkomma en kraftsamling tror jag, i motsats till föredraganden, att det är nödvändigt att bredda den sociala dialogen. Den bör innefatta inte bara små och medelstora företag, som föreslagits, utan också andra organisationer som t.ex. europeiska nätverk för arbetslösa, vilket vi från V-gruppen föreslagit i ändringsförslag 5. Jag ber därför kollegerna att stödja detta.

Amadeo
Herr ordförande! Den sociala dialogen på gemenskapsnivå tar sig inte alltid samma uttrycksformer. Parallellt med de grundläggande principer och de grundläggande inslag som utmärker den sker idag dialogen mellan olika yrkeskategorier och mellan olika sektorer i form av utskott och arbetsgrupper. Idag finner vi, inom ramen för det sociala protokollet, andra nytillkomna strukturer och procedurer som har blivit en integrerad del av det som utgör det europeiska regelverket.
Det betänkande som vi diskuterar idag lägger helt riktigt tyngdpunkten på sysselsättningen och skapandet av nya arbetstillfällen samt behovet av att avskaffa fenomenet omflyttning. Ansvaret för den sociala dialogen bör, enligt vår mening, läggas över på de sociala parternas organisationer och man bör mer systematiskt utnyttja kommissionens informationskontor, Europeiska fonden för förbättring av levnads- och arbetsvillkor, men framför allt det europeiska centret för arbetsmarknadsrelationer, vars säte befinner sig i Florens. Att öppna gemenskapens sociala dialog för de mest representativa organisationerna på europeisk nivå och att intensifiera dialogen mellan olika delar av den offentliga sektorn är prioriteringar som kommissionen har lyft fram med stor tydlighet.
Vi är positiva till att det sociala protokollet inkluderas i det nya fördraget och till att man utvidgar samrådsförfarandet till de sociala frågor som kräver samarbete, men vi hoppas också att den sociala dialogen kan tillämpas på fler områden när det gäller de samrådsförfaranden som anges i fördraget.

Cabezón Alonso
På den väg som skall föra oss till verkliga kollektiva förhandlingar finns ännu många etapper kvar. Det finns fortfarande behov att förbättra organisationen och t.o.m. själva definitionen på vad som avses med en social dialog på europeisk nivå, för att dess inverkan skall märkas när det gäller den inre marknadens utveckling och de sociala följderna, och allmänt taget för att vi skall märka genomförandet av alla delar av den gemensamma politiken. Processen att överföra delade behörigheter till Europeiska unionen har inte åtföljts av en utveckling av de sociala interlokutörernas roll.
Det är ett ämne som ger upphov till många frågor och en del av dem har vi fått höra här. Det ger också upphov till problem: representerbarheten hos det som vi förstår med interlokutörer, sektordialogens sammanhang, särskiljandet mellan konsultering och förhandling, kopplingen mellan avtalen, dialogens och förhandlingarnas kompatibilitet med den egentliga lagstiftningsverksamheten osv.
1985 inleddes ett experiment med en social dialog, och det måste man fortsätta utveckla eftersom det inte har gått tillräckligt framåt. Fördraget om Europeiska unionen och dess senaste revidering i Amsterdam tar upp behovet att stödja denna sociala dialog. Det nödvändiga - och kanske brådskande - är att organisera förfarandena så att resultaten blir så optimala som möjligt. Den sociala dialogen kan lösa problem i vissa direktiv under studium eller debatt, den sociala dialogen kan och bör lösa problem i anslutning till regleringen av olika ekonomiska sektorer och den sociala dialogen är det bästa instrumentet för att reglera arbetslivets förhållanden och villkor. Den sociala dialogen är en aktiv sysselsättningspolitik. Därför måste företagare och anställda genom sina representantorganisationer överföra den roll som de har på nationell nivå till det europeiska planet, och vara mycket aktivare när det gäller att tillämpa gemensamma åtgärder till förmån för sysselsättningen.
Jag gratulerar föredragande till ett fast och riktigt betänkande, jag anhåller om stöd för det och dessutom anhåller jag om stöd för föredragandens hållning i fråga om ändringsförslagen.

Pirker
Herr ordförande! Jag tror att alla som deltar i diskussionen är överens om att den sociala dialogen bara fungerar, om också representativiteten är given, dvs. om alla, som anlitas på nationell nivå i den sociala dialogen, även återfinns på europeisk nivå. Detta är framför allt viktigt när Europeiska unionen vill omsätta gemenskapsåtgärder även på nationell nivå. Här behöver unionen motsvarande parter som vet hur man skall genomföra detta. Dessa återfinner man bara, om representativitet är given.
Jag vill när det gäller exemplet Österrike visa Er att denna representativitet inte är given överallt. Min kollega Menrad har i sitt tal tacknämligt påpekat detta. I Österrike är det så att handelskamrarna, som där företräder de små och medelstora företagen, handeln och hantverket, inte återfinns på europeisk nivå. Där är industriförbundet inom ramen för Unice motsvarande part i den sociala dialogen, dvs. den tariffslutande parten i Österrike anlitas inte på europeisk nivå. Detta är ett dilemma, eftersom många företag inte återfinner varandra, och omvänt unionen i motsvarande grad inte har någon chans att omsätta sina intressen i Österrike. Detta kan det emellertid bli en ändring på. Jag har lämnat in ett ändringsförslag - moment 17.2 - och jag ber Er att understödja detta, för det betyder att vi här må besluta att den tariffslutande parten, den österrikiska handelskammaren, anlitas inom ramen för ett undantag i den sociala dialogen.

Lindqvist
Herr ordförande! EU har ägnat alldeles för mycket tid åt ekonomi, EMU, konvergensvillkor och uppfyllande av en massa regler i stället för att ta itu med den allra största frågan som vi har att lösa i Europa, nämligen arbetslösheten. Därför är det viktigt att det nu blir ett större tryck på att denna fråga prioriteras på alla nivåer. Detta betänkande är ett led i den riktningen.
Dialogen skall i första hand ske med arbetsmarknadens parter, på nationell nivå och naturligtvis också på europeisk nivå. De största framgångarna kan emellertid ske i det lilla perspektivet på lokal nivå, mellan parterna utan inblandning av vare sig EU eller nationer. Det är denna väg man skall välja.
Detta betänkande tar också upp krav på samarbete mellan de kommittéer som finns på EU-nivå och de nybildade kommittéer som skapats av rådet. Detta är väldigt bra. En idébank som tas fram av länderna, av arbetsmarknadsparterna och också av EU före konferensen i Luxemburg, kunde vara ett sätt att ta fram mängder med goda förslag för att lösa vårt största problem.

González Álvarez
Herr ordförande, kommissionär Flynn. Jag delar föredragandens oro - samt även den oro som föredragande för utskottet för ekonomi, valutafrågor och industripolitik känner - när det gäller tvivlet för att den sociala dialogen inte tjänar som madrass och stötdämpare för gemenskapens institutioner och regeringar mot de jordbävningar som ibland uppstår, när vissa delar av den ekonomiska politiken skall omsättas i praktiken.
Jag delar även deras och andra kollegers oro för att de små och medelstora företagen inte är tillräckligt representerade vid förhandlingarna, eftersom de står för 85 % eller mer av gemenskapens arbetstillfällen. Jag anser även att förhandlingarna inte bara skall koncentrera sig på frågan om att skapa sysselsättning utan också på frågan om att inte förlora sysselsättning. Vi kommer alla ihåg bristen på dialog i anslutning till beslutet från företaget Renault-Vilvoorde och förlusten av 3 000 arbetstillfällen. Och i dag hotar det multinationella företaget Electrolux med förlusten av 20 000 arbetstillfällen i Europa, en del i Alcalá de Henares i Spanien, ett land med en arbetslöshet på 20 %.
Min uppmaning gäller därför att man skall koncentrera sig på att förhandla om sysselsättningen och förhandla för att inte förlora sysselsättning. Kanske denna dialog ger de multinationella företagen en uppförandekodex som gör att de inte kan beröva Europa 20 000 arbetstillfällen utan någon som helst konsekvens för dem själva.
Det vore även nödvändigt - och här inverkar inte bara Europaparlamentets välvilja - att kvinnorna deltar i denna sociala dialog. Detta på grund av det som vi såg i fråga om den uppförandekodex för lika lön som har antagits, dvs. att bristen på medverkan av kvinnor leder till att de inte når upp till samma lönenivå och att skillnaderna i många av Europeiska unionens länder fortfarande ligger på 20-30 %.
Det finns vidare skäl att beakta förslaget som framlagts av de vises kommitté med Pintassilgo som ordförande. Förslaget går ut på att gemenskaperna skall harmonisera sig med de sociala aktörerna för att få en konkret tillämpning av de grundläggande sociala rättigheterna. Jag anser att vi i dag befinner oss mitt i ett europeiskt konstruktionsarbete. En del ser mötet i Amsterdam som en frustration och ett misslyckande, eftersom det inte i tillräckligt hög grad koncentrerade sig på aspekter i anslutning till den sociala sammanhållningen och skapandet av sysselsättning. Vi vet att det kommer att hållas ett möte i Luxemburg, men vi är illa rädda för att, såsom Juncker häromdagen sade i utskottet för sysselsättning och socialfrågor, om det inte finns en finansiering ordnad för skapandet av sysselsättning så finns det risk för att mötet inte tillräckligt effektivt hanterar detta för oss alla så viktiga ämne.

Skinner
Herr ordförande, jag tackar herr Peter för det hårda arbete som han har lagt ned på betänkandet och som vi i utskottet vet inte har varit problemfritt. Hursomhelst har han hanterat det väl och vi har gjort stora framsteg.
Aldrig förr har den sociala dialogen varit så viktig, åtminstone vad gäller att hålla den vid liv och vi kan se att den på många sätt hotas av människor som, tror jag, skulle föredra industriell anarki. Om man tittar på Renaultproblemet, verkar det som om det har varit ett test av idén med social dialog, en social dialog som kanske aldrig testats så hårt förut. Men det verkar som om de enda verkliga industriella, ekonomiska och sociala framsteg som har gjorts över decennierna har byggt på det faktum att det har funnits en relation, en hållbar - och verklig - relation baserad på de relationer som finns på arbetsplatsen. Inte påhittade, inte sådana som verkar finnas bara för att fackförbund går samman, utan sådana som existerar för att fackföreningsfolk och verkliga företag som förhandlar på arbetsplatsen har haft den relationen och tar med sig den erfarenheten till förhandlingsbordet. Det är absolut riktigt att dessa ekonomiska enheter fortfarande skall behålla sina relationer på gemenskapsnivå. Vad gäller representation, åtminstone, har nyckelorganisationer som varit involverade på arbetsplatsen varit det på lång sikt och stärkt den sociala dialog som existerar.
Endast de organisationer som uppfyller de kriterier som kommissionen ursprungligen lade fast kan förväntas vara involverade. Småföretagarorganisationer har en roll att spela, och det är klart att de måste ha en större tillgång och vara mer involverade, men inte enbart för att småföretag avvisar arbetsmarknadslagstiftning. De måste fungera som en verklig partner vid bordet.
När Öst- och Centraleuropa går framåt med stormsteg är det också mycket sant och lämpligt att vi söker bereda dem observatörsstatus och engagemang runt bordet, för att möjliggöra en effektiv förändrings- och anpassningsprocess. Det är också sant att vi har haft mycket litet engagemang i Förenade kungariket kring den sociala dialogen. Detta har också ändrats. Herr Macartney har nu utnämnts till minister för den sociala dialogen. Det är bara rätt och riktigt att jag nämner det här.
Herr Peter har också rätt när han strävar efter reformer i det ständiga sysselsättningsutskottet och en ökad roll för parlamentet. Men, kommissionsledamot, en fråga till er kanske. Eftersom vi har en social dialog, vilken kunskap har vi om arbetsmarknadsrelationer i Europeiska unionen och vilka särskilda skydd och institutionella anordningar krävs för att garantera att arbetsmarknadsrelationer går framåt inom hela Europeiska unionen?

Thyssen
Ordförande, faktumet att små och medelstora företag uttryckligen och specifikt uppmärksammas i betänkandet applåderar jag, Men vare sig betänkandet eller meddelandet från kommissionen går tillräckligt långt. Betydelsen av små och medelstora företag för det socialekonomiska Europa behöver jag inte kommentera mer här. Jag utgår ifrån att ni, kolleger och också ni kommissionär, nu är övertygade om att storleksskillnaden på små och medelstora företag i förhållande till stora företag på en del områden också kräver politisk differentiering.
Små och medelstora företags behov sammanfaller inte alltid med de stora företagens och det är anledningen till varför många små och medelstora företag väljer att förena sig. Det är också anledningen till varför vi för den särskilda, representativa representationen för små och medelstora företag måste kräva en plats i den social dialogen, åtminstone om vi vill ge den sociala dialogen största möjliga legitimitet.
Att de som deltar i dialogen är representativa och täckande är mycket viktigt i detta sammanhang. Små och medelstora företag måste kunna delta på ett sådant sätt och då inte bara vid konsultationen utan också i diskussionen som leder till sociala avtal som i efterhand kan förklaras som bindande. Det nödvändiga deltagandet från små och medelstora företag i genomförande och kollektiva avtal förtigs tyvärr i betänkandet. Det är en beklaglig fråga som kan rättas till om ändringsförslag 4 godkänds. Min grupp hoppas att detta sker och hoppas framför allt också på ett initiativ i frågan från er, herr kommissionär.

Carlsson
Herr ordförande! Kommissionen vill göra en översyn av den sociala dialogen. Bra! Det behövs av flera skäl, bland annat för att vi har en snabbt föränderlig arbetsmarknad, gränserna mellan arbetstagare och arbetsgivare suddas ut och alltfler blir egna uppdragstagare. Många, inte minst unga människor, känner inte samma delaktighet i de många gånger kollektivistiska och hierarkiska arbetsmarknadsorganisationerna. För att man skall kunna lösa arbetslöshetsproblemet måste arbetsmarknaden reformeras. Då behövs en struktur som bejakar förändringskraft, och som ger utrymme för individuella och lokala lösningar.
Herr kommissionär, kära kolleger! I vår fortsatta diskussion i samband med översynen av den sociala dialogen måste ingångsvärdena vara effektivitet, begränsningar, insyn och öppenhet, men också representativitet och legitimitet. I EU: s demokratiska beslutsprocesser anser jag att det är viktigt att arbetsmarknadens parter inte får en särställning. Det är dessutom oerhört angeläget att folkvalda politiker, inte minst på nationell nivå, inte abdikerar från den svåra uppgiften att återskapa förutsättningarna för en fungerande arbetsmarknad.

Mann, Thomas
Herr ordförande! Den sociala dialogen - branschövergripande och i rådgivande utskott och sektoriellt, dvs. i olika områden i näringslivet - utgör ett viktigt bidrag för effektiva lösningar i sysselsättningspolitiken, för skapandet av nya arbetsplatser och för deltagandet av kvinnor. Social samstämmighet är en betydande lokaliseringsfördel för Europa, även för absolut nödvändiga investeringar.
Med hänsyn till globaliseringen av näringslivet, vilka många stirrar på som kaninen på ormen, måste arbetsregler anpassas, men inte kastas över bord, måste man gemensamt bygga om det sociala nätet och gemensamt förhindra att det sociala nätet reduceras. Kooperativt agerande är det enda riktiga svaret på de för närvarande grasserande konfliktstrategierna. Den sociala dialogen måste alltså stärkas, precis som Peter erfaret motiverar.
Dock, herr kommissionsledamot, måste kommissionen sörja för effektivt rådgivande utskott. Därför är det nödvändigt med systematiska utfrågningar och tematiska koordineringar på ett tidigt stadium. Arbetsmarknadens parter måste öppna sig. I enlighet därmed skall kretsen av de tre stora centralorganisationerna utvidgas med företrädare för de små och medelstora företagen, vare sig det gäller konsultationer eller förhandlingar. Därvid skall de framtida medlemsstaterna i Europeiska unionen inbegripas. Den sociala dialogen måste rikta in sig på framtiden. Vad innehållet beträffar är det dock sysselsättningspolitiken som är tyngdpunkten. Alla femton medlemsstater skall emellertid också förhandla om områdena med gemenskapsansvar, framför allt efter integreringen av sysselsättningskapitlet, det sociala protokollet och författningen om arbetstagarnas grundläggande rättigheter i Unionsfördraget. Den som vill ha fri marknadshushållning, satsar på allianser, satsar på förbund för arbete i regionerna och branscherna och satsar på en ständig dialog med arbetsmarknadens parter.

Flynn
Fru ordförande, jag skulle vilja tacka alla som har bidragit till debatten. Den sociala dialogen har, naturligtvis, blomstrat under senare år och har nu nått ett verkligt nyckelsteg i utvecklingen. Arbetsmarknadens parter spelaren allt viktigare roll i utvecklandet av en europeisk socialpolitik, och dialogen kommer med säkerhet att bli än viktigare eftersom arbetsmarknadens parter har nyckelroll att spela i förverkligandet av de politiska slutsatser som man kom fram till i Amsterdam. Men meddelandet om utvecklingen av den sociala dialogen på gemenskapsnivå, som kommissionen antog i september förra året, krävde en uppriktig omvärdering av alla aspekter av den sociala dialogen från samtliga inblandades sida. Utifrån debatten och de kommentarer som den har lett till, varav ert betänkande utgör en viktig del, kommer ett andra meddelande att arbetas fram och, hoppas jag, antas av parlamentet före årets slut. Detta dokument kommer att definiera rollerna och vägen för den sociala dialogen i framtiden.
Låt mig börja med två anmärkningar. För det första vill jag tacka er för att ni har ansträngt er för att lägga fram era synpunkter vid den här tiden så att man kan ta full hänsyn till dem, när man börjar arbetet med det andra meddelandet. För det andra vill jag lyckönska föredraganden, herr Peter, och hela utskottet för sysselsättning och sociala frågor, liksom de andra inblandade utskotten, för den ingående analys som de har gjort av ett komplext ämne och tacka dem för det stöd som de har givit till kommissionens åsikter i frågan.
Regeringskonferensen har, naturligtvis, inneburit ytterligare utveckling vad avser den sociala dialogen och även om jag anser det litet för tidigt ännu att börja diskutera resultatet i detalj, skulle jag vilja göra några korta anmärkningar redan nu.
För det första kommer den sociala dialogen att föras in i fördraget, något som vi alla har velat och vi nu välkomnar med värme. Dessutom har Förenade kungariket slutat med sina undantag. För det andra finns det en förlängning av medbeslutande på ett antal viktiga områden. För det tredje ligger en ny tyngdvikt vid sysselsättningen, med en helt ny rubrik ägnad området och en uttrycklig roll för arbetsmarknadens parter. Jag stöder starkt det som fru Van Lancker sade här. Det finns definitivt ett behov att öka produktiviteten inom Europeiska unionen, men jag skulle vilja säga till fru Van Lancker att den produktiviteten skall åstadkommas genom flexibilitet kopplad med säkerhet för de anställda, och jag skulle vilja tro att den anställningsstrategi som diskuterades vid toppmötet i Amsterdam, och som kommer att bli föremål för ett toppmöte senare i år, inte bara kommer att bli ännu en deklaration utan tydligt ange en satsning på positiva åtgärder på nationell och gemenskapsnivå för att skapa nya arbetstillfällen.
Jag skulle bara en passant också vilja säga till fru Van Lancker att jag förväntar mig att kollektivavtalet för deltidsarbete som arbetsmarknadens parter föreslagit kommer att gå igenom kollegiet innan vi bryter för sommaren.
Jag vill dock även säga att jag har förstått att Europaparlamentet är besviket att det inte har fått en direkt röst under det nya fördraget om antagande av lagstiftning som bygger på kollektivavtal. Jag delar er besvikelse, eftersom kommissionen arbetade för att en sådan rätt för parlamentet skulle införas under toppmötet. Men, även om vi tvingas tillämpa fördraget såsom det ingicks av medlemsstaterna, är jag beredd att diskutera detaljer om information och utbyte av synpunkter i ämnet med er i framtiden. Jag tror att det är nyckelfrågan, som herr Peter framförde. Jag har redan bett mina tjänster att börja fundera över detta och jag skall se till att de åsikter som ni har framfört, herr Peter, i ert betänkande, kommer att beaktas under den processen.
Om jag nu går till själva betänkandet, anser jag att det funnit en rättvis avvägning mellan de olika intressen som är inblandade mellan att be arbetsmarknadens parter att överväga en breddning av den sociala dialogen, samtidigt som man uttryckligen respekterar deras självständighet. Många ledamöter har i kväll lyft fram hela frågan om representation, och då i synnerhet små och medelstora företags representation i den sociala dialogen. Kommissionen har alltid gjort åtskillnad mellan samråd och förhandling och understryker att den strävar efter ett så brett samråd som möjligt, samtidigt som man aldrig får avvika från principen att förhandlingar måste bygga på ett ömsesidigt erkännande av förhandlingsparterna.
Jag stöder till fullo de krav som framförs i betänkandet på en mer effektiv dialog på alla nivåer. Jag anser att följande krav på åtgärder för att åstadkomma detta är särskilt intressanta. Kravet på att starkare betona betydelsen av den sociala dialogen inom hela kommissionen samtidigt som man behåller samordningen i GD V. Behovet av att starkare betona betydelsen av en sektorsdialog. Jag håller helt med er om att det finns många problem som Europa står inför som kan lösas. Också behovet av reformering av det ständiga sysselsättningsutskottet - jag ger detta mycket hög prioritet. Det har blivit än viktigare, anser jag, med beaktande av den högre status som kampen mot arbetslösheten har givits i det nya fördraget och den nya rubriken.
Slutligen skulle jag vilja tacka er igen för betänkandet, som hjälper oss att hitta de bästa sätten att stärka den sociala dialogen och att närmare koppla den till ansträngningarna att uppnå Europeiska unionens mål, särskilt vad gäller sysselsättning och ekonomisk tillväxt.
Herr Skinner ställde en särskild fråga, och jag skulle vilja svara på den. Han frågade efter hur mycket vi vet och hur mycket information vi har om den sociala dialogen i alla medlemsstaterna i unionen. Jag måste säga att vi har betydande mängder information om alla aspekter av den sociala dialogen, vilken samlas in och uppdateras för oss av Industrial Relations Observatory i Dublin. Det drivs av Europeiska fonden för förbättring av levnads- och arbetsvillkor. Jag måste säga i dag att om det finns någon särskild information som ni skulle vilja ha, som ni kan få från Industrial Relations Observatory, skall jag med glädje se till att den ställs till ert förfogande.

Rübig
En fråga till Flynn: Finns det ett konkret datum? När kommer den sociala dialogen att stå på föredragningslistan nästa gång, t.ex. i GD V?

Ordföranden
Innan jag ger Er möjlighet att svara, ger jag ordet ännu en gång till Boogerd-Quaak. Kanske kan Ni avhandla detta tillsammans.

Boogerd-Quaak
Ordförande, kommissionären tillkännager ett andra meddelande, men om det andra meddelandet förblir lika vagt som det första meddelandet och svaret från kommissionären angående små och medelstora företags engagemang, då tar vi alltså inte ett steg framåt här. Jag kommer att börja uppehållet utomordentligt besviken om inte just myndigheten bryter ett dödläge som arbetsmarknadens parter tydligen inte själva vill bryta.

Flynn
Fru ordförande, som svar till fru Boogerd-Quaak skulle jag vilja poängtera att vårt första meddelande var ett samrådsdokument, så vi fick in alla yttranden och kunde därefter bedöma hur vi på bästa sätt skulle gå vidare. Det andra meddelandet kommer att gå i den riktning som man kan förvänta sig: konkreta åtgärder om hur vi skall gå vidare med den sociala dialogen för att ta ombord allting som vi behöver för framtiden. Detta kommer att tillses i det andra meddelandet.

Rübig
Jag hade frågat, om det redan finns ett konkret datum, när den sociala dialogen kommer att stå på föredragningslistan nästa gång, t.ex. i GD V.

Flynn
Fru ordförande, den sociala dialogen är någonting som man arbetar med hela tiden - bokstavligen varje vecka - GD V, som är involverad i alla förberedelser för samtliga diskussioner och utvärderingar som behandlar den sociala dialogen. Om det finns någon särskild fråga i den sociala dialogen som herr Rübig skulle vilja ta upp med mig, skall jag med glädje göra det privat. Men jag måste säga att GD V lägger ner en enorm massa tid på att främja dialogen.

Ändring av budgetförordningen
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande (A4-0217/97) av Sarlis för budgetkontrollutskottet om förslag till en rådets förordning (Euratom, EKSG, EG) (KOM(96)0351 - C4-0497/96-96/0189 (CNS)) om ändring av budgetförordningen av den 21 december 1977 för Europeiska gemenskapens allmänna budget.

Sarlis
Fru ordförande, betänkandet som är under behandling i Europaparlamentet avser ett förslag från kommissionen om utfärdande av rådets förordning som ändrar vissa bestämmelser i budgetförordningen som styr Europeiska gemenskapernas allmänna budget.
Ändringsförslagen som kommissionen föreslår i ovannämnda förslag består av den så kallade sjunde gruppen av ändringar som syftar till insyn och effektivitet i budgetförvaltningen av gemenskapsresurserna från gemenskapsorganens sida, samt till fastställande av dessa organs ansvar på ett klart och obestridligt sätt. Jag måste säga att kommissionens ändringar rör sig i rätt riktning och att de sannerligen har en utgångspunkt och fungerar inom ramen för det program som kommissionen ställer upp angående förbättringen av budgetförvaltningen, känt som SEM 2000, och som bekant är för Europaparlamentet, redan har godkänts och antagits. Jag måste säga att utgångspunkten för kommissionens initiativ, men framför allt för de ändringsförslag som Europaparlamentet har lagt fram till kommissionens förslag, utgjordes av de problem som skapades under förvaltningen av gemenskapssummorna, konkret inom turismen och det faktum att det konstaterades utifrån undersökningen som gjordes att det fanns och finns många luckor i bestämmelserna i budgetförordningen, en slapphet i bestämmelserna och ett oklart särskiljande av vad ett organ kan eller inte kan göra.
Jag måste också säga att för första gången föreslår Europaparlamentet med betänkandet ändringar av bestämmelserna angående vilka det inte finns några förslag från det verkställande utskottet. Jag tror att det är första gången som Europaparlamentet går längre än förslagen från det verkställande utskottet och föreslår, skulle jag vilja säga, automatiska ändringar av konkreta bestämmelser i budgetförordningen, samt också vissa nya bestämmelser. Kort sagt, för det första gör jag en uppräkning av vissa innovationer som introduceras med förslagen från parlamentet, och jag måste tacka kollegorna i budgetkontrollutskottet som arbetade oberoende av politisk tillhörighet, för att förbättra parlamentets förslag och synpunkter, men även budgetkontrollutskottets sekretariat och också det verkställande utskottet, eftersom er föredragande erfor ett mycket gott och harmoniskt samarbete och framför allt kunde konstatera en grundstämning inom det verkställande utskottets organ att verkligen vilja förbättra bestämmelserna i budgetförordningen.
Beträffande de konkreta regleringarna, måste man referera till ändringsförslaget som avser artikel 22, paragraf 4 angående regleringen av frågan om befogenheter. Där regleras på ett obestridligt sätt - eftersom hela detta initiativ framför allt är ett försök till formulering av en lagtext - frågorna om befogenheter samt frågorna om delegering av befogenheter eller ytterligare befogenheter. I denna fråga tillåter slappheten i bestämmelserna som existerar fortfarande i dag att det händer som hände inom turismen. Ett annat ändringsförslag avser artikel 22, där regleringar fastslagits angående avtal med ansvariga och avtal med delansvariga. Andra ändringsförslag avser den berömda rätten att " passer outre" . Denna rättighet är välkänd, det vill säga att för de institutionella organen finns det möjlighet att kringgå synpunkter från eller en vägran till attestering från styrekonomen, förutom i ett fall då resurserna inte är tillgängliga. Vi tillägger även ett andra fall till detta förfarande som gäller exaktheten i debiteringen. Om styrekonomen konstaterar att debiteringen av utgifter gällande vissa summor inte är exakt, då kan inte en vägran att attestera från styrekonomens sida kringgås av chefen för det institutionella organet.
Slutligen, ett annat ändringsförslag är en ny bestämmelse som fastslår den allmänna principen i budgetförordningen att de befogenheter och den auktoritet som de institutionella organen har med utgångspunkt från fördragen och gemenskapens erfarenhet av utformningen av avtal inte kan ges eller överlåtas till en tredje person förutom till de institutionella organen i Europeiska gemenskapen. Vad betyder detta? Att det omöjligt för institutionella organ och tjänster inom Europeiska gemenskapen att, antingen det gäller parlamentet, det verkställande utskottet eller rådets tjänster, inom gränserna för en överenskommelse och genom en metod av överlåtelse av befogenheter ge rättigheten till en utnämning till en tredje person utanför gemenskapsorganen. Detta ville jag säga och avsluta genom att återigen tacka alla de som jag redan har nämnt för deras insatser för att göra detta förslag så bra som möjligt.

Colom i Naval
Fru ordförande, grunden till denna ändring av budgetförordningen ligger, såsom föredragande har indikerat, i slutsatserna från andra fasen av kommissionens program för förbättring av den ekonomiska förvaltningen SEM 2000.
Parlamentet uttalade sig redan övergripande om denna andra fas i november 1996 och vi hade i viss mening indikerat de stora riktlinjerna. Men i detta betänkande, för vilket jag var utsedd till föredragande, hade jag redan tillfälle att se problematiken och det gör att jag i ännu högre grad kan uppskatta det enorma arbete som vår föredragande har genomfört. Om vi skall vara ärliga så tror jag att ingen avundas föredragande för det arbete som han har fått göra för betänkandet. Det är ett väl genomfört betänkande och jag måste säga en aning torrt och otacksamt, men det är ett mycket betydelsefullt arbete som bygger på den positiva och allmänt taget goda grund som kommissionens förslag erbjuder. Det har i själva verket varit ett arbete med att ordna upp bland ändringsförslag till ändringsförslag, ändringsförslag för justering av en ändrad text osv. ett arbete som verkligen kräver grundliga juridiska insikter.
Jag anser att helhetsresultatet är balanserat och att det omfattar huvuddelen av socialisternas ändringsförslag, och det gratulerar vi till. Jag vill därför konstatera att det inte finns grundläggande problem med betänkandets ställning, även om vi eventuellt kommer att ha kvar någon liten skiljaktighet vid omröstningen. I vissa fall har strävan till perfektionism lett till lite avvikande formuleringar, men jag vidhåller att vi inte har några grundläggande problem.
Om vi ser på de av våra bidrag som har godkänts av föredragande vill jag understryka de texter som avser undvika problem med intressesammanblandning, ett tema som är aktuellt i förvaltningen av vissa program. Vi fick för mindre än en timme sedan, vid omröstningen om betänkandet av Fabra Vallés, tillfälle att se vilka problem som följer av en otillräcklig reglering av förvaltning och intressesammanblandning. Därför anser vi att texterna i sin slutliga utformning kommer mycket lägligt.
En annan aspekt att betona i anslutning till vårt bidrag är att kontrollsystemet med enkätundersökningar, som föregår godkännandet av kontrakt, införs på ett korrekt sätt i praktiken. Här måste vi konstatera att kommissionen enligt vår uppfattning har gett en för stor frihet. Vi inser att kontrollsystemet behövs som ett element för att förbättra förvaltningen, men vi kan inte bevilja en öppen fullmakt.
Jag vill därefter stanna vid en fråga som föredragande nyss tog upp. Parlamentet går i fråga om detta förslag t.o.m. längre än kommissionen, vilket dock beror på att kommissionens förslag är begränsat. Och jag måste säga till kommissionären att vi alltid får förslagen till ändring av budgetförordningen i delar, i små bitar, och skulle gärna veta om kommissionen inom ramen för sitt interna arbetsschema har en detaljplan över de olika etapperna, över de olika paket som kommissionen tänker sända till oss. Vi är medvetna om att vi inte kan göra en ny kodex, men eftersom vi inser att förbättringen kräver att det sänds paket även i fortsättningen, skulle vi vilja få information om kommissionens framtida arbetsprogram, om ett sådant finns upplagt. Och om inte, önskar vi att det läggs upp och att vi får information om vilka volymer som vi kommer att få härnäst.

Brittan, Sir Leon
Fru ordförande, för det första kanske jag skall svara på det som herr Colom i Naval just sade. Jag har inte en färdig plan för framtiden, men jag skall vidarebefordra hans förslag till mina kollegor som arbetar med frågan. Jag skulle välkomna en grundlig analys av vårt förslag och lyckönskar herr Sarlis liksom herr Dell'Alba, föredraganden för budgetutskottet.
Det nuvarande förslaget till ändring av Budgetförordning är avsedd att bygga en rättslig ram för några av huvudreformerna i budgetstyrning som vi inför inom ramen för initiativet SEM 2000. De viktigaste frågorna som behandlas i förslaget är: förbättrad styrning av existerande budgetbemyndiganden och en närmare kontroll av arbetet med genomförandet av gemenskapsåtgärder som delegeras till externa organ. Detta har poängterats av revisionsrätten under de två senaste åren inom ramen för dess årliga revisionsförklaring om gemenskapens årsredovisning.
Kommissionen och parlamentet ar uppnått nära överenskommelser vad gäller den största delen av det omfattande förslaget, så jag vill inte skapa ett missvisande intryck genom att koncentrera mig på åsiktsskillnaderna, men det måste jag oundvikligen göra. Jag skulle vilja understryka att i huvudsak finns ett mycket stort mått av samförstånd. Men det är min plikt att säga ett eller två ord om de punkter som vi inte är överens om.
Vad gäller ändringsförslag nr 7, artikel 22.4, fjärde stycke, avser den första viktiga punkten varje institutions rätt att delegera befogenhet för att genomföra budgeten - och detta har tidigare talare hänvisat till - i enlighet med sina egna interna regler om att delegera dessa befogenheter till generaldirektörer och, i tillämpliga fall, andra tjänstemän.
Jag vill understryka att just denna artikel endast avser delegering av befogenheter inom institutionerna och inte till myndigheter eller organ utanför gemenskapen. Jag vill också nämna att utfärdande av underfullmakter till personal inte är någonting som sker informellt utan formella dokument undertecknas av de berörda generaldirektörerna, vilka själva tar fullt ansvar för varje utfärdande av underfullmakt efter att befogenheter delegerats till dem av institutionen. För att förstärka formalian i sådana fall, vilket är rätt och riktigt, skickas en kopia av varje underfullmakt till revisionsrätten.
Av effektivitetsskäl, för att kunna klara av jobbet, måste kommissionen, som genomför 98 % av budgeten, kunna delegera befogenheter till 500 tjänstemän eller fler, varav vissa oundvikligen kommer att utöva ett visst mått av skön för sin institutions räkning. Och det skulle inte vara praktiskt eller kostnadseffektivt att behålla alla de detaljerade besluten om genomförande av budget på den högsta nivån i institutionerna. Därför har vi svårt att acceptera den delen av ändringsförslaget till artikel 22 som lyder: " Delegeringen av befogenheten att genomföra budgeten får aldrig ha som syfte utövandet av oinskränkt makt inom ramen för en gemenskapspolitik." Användningen av oinskränkt makt låter som om man ger en enorm makt till tjänstemannen, medan i själva verket en del av de saker som de måste fatta beslut om faktiskt täcks av ordet oinskränkt, men är i realiteten mycket teknisk och detaljerad. Vi inser att en sådan bestämmelse är önskvärd i förhållande till delegering av befogenheter till organ utanför gemenskapen, och det fallet är täckt av ändringsförslag nr 20 till artikel 55.5, som kommissionen accepterar.
Jag skulle nu vilja gå till ändringsförslag nr 17, artikel 39, andra och tredje stycket om varje institutions rätt att inte ta hänsyn till styrekonomens nekande att godkänna eller attestera en utanordning. För närvarande är den enda begränsningen av institutionens befogenhet fallet där det inte finns tillräckligt med anslag för att genomföra transaktionen. Parlamentet har föreslagit att man lägger till ytterligare två begränsningar: för det första när styrekonomen anser att konteringen är felaktig och för det andra när man inte följer ett direktiv gällande offentliga arbeten eller tjänster.
Kommissionen inser till fullo betydelsen av en noggrann budgetdisciplin vad gäller dessa punkter, men kommissionen anser ändå att styrekonomen i sådana situationer måste kunna avge sitt omdöme objektivt genom att vägra att utfärda en attest. I ljuset av styrekonomens beslut måste institutionen därefter ta sitt ansvar för att rätta till den uppkomna situationen, inklusive att lösa eventuella rättsliga tvister med tredje man. Detta är institutionella beslut som hur som helst måste fattas inom ramen för tillgängliga anslag och, naturligtvis, rapporteras till revisionsrätten. Så vi anser att lydelsen skall förbli som den är.
De få återstående punkterna är mer av teknisk natur. Ändringsförslag nr 6 rör ett tidigare förslag om ändring av budgetförordningen Europeiska utvecklings- och garantifonden för jordbruket (garantidelen), som nu snart är klart att antas av rådet som en A-punkt. Ändringsförslag nr 12 innehåller en mening om återanvändning av mervärdesskatt som hämtats in från medlemsstaterna, som inte verkar stämma överens med det nya och, som jag förstår, överenskomna synsättet för hantering av mervärdesskatt såsom definierat i ändringsförslag nr 11 till artikel 27.
Ändringsförslag nr 21 handlar om upphandlingar och skulle kräva att anbud direkt omfattar alla uppgifter som krävs i ett fritt anbudsförfarande och skall i annat fall förkastas som oacceptabelt. Om man skulle tillämpar detta strikt, skulle detta utesluta alla potentiellt sett fördelaktiga anbud av mindre tekniska anledningar.
Ändringsförslag nr 13, 15 och 19: kommissionen kan acceptera principen om ändringsförslag som stärker styrekonomens rätt att attestera åtaganden och betalningar genom stickprovsförfarande i lämpliga fall. Vi anser dock att den existerande förordningen redan överensstämmer med stickprovsförfarandet och att ändringsförslaget bara skulle bekräfta en existerande praxis. Vi skulle också vilja föreslå några justeringar av ordalydelsen av detta ändringsförslag, inklusive eventuella ändringsförslag om de detaljerade bestämmelserna om godkännande av åtaganden i artikel 38.1.
Det är ett långt och komplicerat förslag med många ändringsförslag och det är viktigt att inte förlora perspektivet. Vi har kommit överens på alla punkter utom två viktiga, tre tekniska och en som krävde klarläggande.
Jag vill återigen uttrycka kommissionens tacksamhet för det nära och raska samarbetet med parlamentets utskott om detta förslag. Vårt mål är att lägga fram ett reviderat förslag efter sommaruppehållet.

Sarlis
Fru ordförande, jag vill helt enkelt tacka kommissionsledamoten för hans goda ord, samt också kollegan Colom i Naval och alla kollegor i utskottet för det samarbete vi har haft. Jag måste emellertid säga - och jag upprepar det återigen och det kommer kommissionsledamoten att förstå - att problemet som vi hade både i fallet MED och i fallet med turismen framför allt var ett problem som uppstod på grund av slapphet i bestämmelserna. Det fanns bestämmelser som om de hade tolkats korrekt inte skulle ha skapat det som de skapade. Följaktligen när någon har ansvaret för att redigera en bestämmelse eller regel som avser budgetfrågor, är denne skyldig att vara mycket klar i sin formulering och inte lämna några som helst kryphål. Och allt enligt denna anvisningsprincip och ändringsförslaget beträffande delegeringen av befogenheter, det ändringsförslag beträffande vilket kommissionen har tvivel.
Jag måste säga att i detta speciella ändringsförslag, herr kommissionsledamot, ges kommissionen tillfälle enligt artikel 139 att klargöra frågan om discretionary power , såsom ni sa, men i förordningen måste detta fastslås såsom en allmän princip i budgetförordningen, att framför allt när det gäller delegeringar av befogenheter, så kan inte tjänstemannen som accepterar delegeringen utöva sin befogenhet enligt egen bedömning, vilken denna än är. Denna fråga måste emellertid klargöras, det sägs också i det som parlamentet föreslår, så att ni kan lösa de praktiska problemen.

Ordföranden
Tack så mycket, herr kommissionsledamot.
Jag förklarar debatten för avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 9.00.

Finansiell kontroll av strukturfondernas verksamhet
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande (A4-0230/97) av Colom I Naval för budgetkontrollutskottet om kommissionens dokument (C4-0246/97) om den finansiella kontrollen av strukturfondernas verksamhet - finansiella nettokorrigeringar.

Colom i Naval
Ärade ledamöter, jag befarar att - och mottagandet i detta magnifika parlament får mina farhågor att växa - mitt betänkande kommer att passera, om ni tillåter uttrycket, utan att lämna något större intryck. Och det är märkligt, eftersom detta betänkande, när det nästa månad materialiseras i Europeiska kommissionens nya föreskrifter, sannolikt redan från den dag då det träder i kraft kommer att ge upphov till rubriker i pressen. Den dag då medlemsstaterna måste återlämna korrekt använda strukturfondsmedel är jag säker på att åtminstone pressen i det berörda landet och kanske vissa andra delar av gemenskapens press kommer att ta upp saken i rubrikerna, om inte annat så på finanssidorna. Det handlar om den typiska motsättningen hos betänkanden som ger sken av teknisk karaktär men som har ett praktiskt och verkligt innehåll när det gäller att genomföra en mycket viktig del av vår budget.
Det betänkande som jag har gjort för budgetkontrollutskottet och som jag i dag har äran att presentera är också ett exempel på de förbindelser som måste finnas mellan parlamentet och kommissionen. Jag säger detta eftersom kommissionen inte har - och det vill jag understryka - någon rättslig skyldighet att konsultera oss i dessa frågor. Det är ett uttryck för politiskt erkännande av parlamentets verksamhet och ansvar. Samtidigt måste jag konstatera att man hade undertecknat en uppförandekodex för förbindelserna mellan parlamentet och kommissionen som förutsätter automatisk konsultering, men saker och ting fungerade dock på lite varierande sätt.
Vi måste alltså sent omsider få i gång detta avtal. Och detta har här varit förbundet med en viss uppståndelse vad gäller våra bilaterala förbindelser, i positivt hänseende för budgetkontrollutskottet och i negativt hänseende för utskottet för regionalpolitik.
Därför vill jag med detta förklara orsaken till att ordföranden för utskottet för regionalpolitik och jag såsom föredragande har undertecknat ett gemensamt ändringsförslag, genom att påminna om att denna punkt fanns med i uppförandekodexen. Därför förutspår jag, fru ordförande, att föredragande uppenbarligen kommer att stödja detta ändringsförslag även om det inte har behandlats i budgetkontrollutskottet.
Det handlar, ärade ledamöter, i grunden om att överföra principen om de finansiella korrigeringarna av bokföringen för EUGFJ-garantin, som är i kraft sedan många år, till andra delar av gemenskapsbudgeten. Det är en framställan som parlamentet har gjort flera gånger, senast med större vikt på grund av mitt betänkande om SEM 2000 som var föremål för omröstning senaste november. Vi anhöll om att denna princip skulle utökas och, ärade ledamöter, vi fick som svar att det är mycket svårt. Att det kanske är omöjligt. Men därefter, i denna fruktbara dialog som vi har fört med kommissionen och som vi har haft tillfälle att utveckla i den så kallade gruppen av ständiga företrädare för medlemsstaternas finansministrar ledd av kommissionärerna, och där parlamentet har varit representerat av denna föredragande, tack vare denna dialog kom slutsatsen om att det är en fråga som kan utvecklas och förbättras, att det inte finns något som hindrar detta. Därför beslutade kommissionen att ett godkännande måste ske före slutet av juli. Därför är det så angeläget att vi i morgon röstar fulltaligt om detta betänkande, så att parlamentet kan slå fast sin hållning innan kommissionen definitivt förklarar saken vara ett avslutat kapitel.
Vi vet sedan många år hur de finansiella korrigeringarna fungerar i EUGFJ-sammanhang, hur man i varje medlemsstat utnämner organ som är ansvariga inför kommissionen, hur man harmoniserar skatteindrivande organ osv. Däremot var dessa mekanismer ärligt sagt väldigt oklara vad strukturpolitiken beträffar. Vilka grunder kunde vi utgå från? Jo, uppenbarligen artiklarna 23 och 24 i föreskrifterna för samordning av medel.
Dessa två artiklar har dock tills vidare aldrig tjänat ett systematiskt förfarande för avräkning av konton eller för tillfälliga finansiella korrigeringar i anslutning till strukturfonder, även om korrigeringarna är kopplade till detaljerade villkor. Varför? Jo, därför att det fanns orsaker som var tekniska och orsaker som utan tvivel var politiska. Jag tar mig friheten att påstå - och jag vet att medlemsstaterna kommer att klaga - att det inte fanns någon som helst politisk vilja från rådets sida, trots att rådet senare var först framme med att allmänt efterlysa en effektiv, rättvis, seriös och disciplinerad förvaltning. Men när det gällde medlen från strukturfonderna föredrog rådet att rikta blicken åt andra hållet.
Inför denna inställning hos rådet förstår man att inte heller kommissionen var så ivrig att ta itu med ämnet. SEM 2000 har fungerat som katalysator och därför har vi lyckats åstadkomma en ändring av den politiska viljan.
Artiklarna 23 och 24 var kanske oklara och detta gjorde dem svåra att tillämpa. Nu vidhåller kommissionen att artiklarna 23 och 24 faktiskt kan användas för finansiella korrigeringar, något som vi alltid har hävdat. Dessutom bevisar detta att existerande rättspraxis i fråga om EUGFJ-garantin - det finns fall som har dragits inför domstolen - ger en tillräcklig grund. Därför är det möjligt att gå vidare med ett pragmatiskt förfarande för korrigering av strukturfondernas räkenskaper utan att detta skulle kräva en ändring av den rättsliga grunden.
Ärade ledamöter, vi - och här har vi det som vi säger i vårt förslag - vi kan som ett försök, som ett experiment, godta denna pragmatiska grund. Vi anser dock att den rättsliga arkitekturen i förslaget är tämligen svag och att våra erfarenheter säger att den på medellång sikt måste förbättras och kompletteras.
Vi tror inte att det är bra att sträva efter absolut uttömmande föreskrifter, men lite komplettare än de aktuella. Vi bör förse kommissionen med kontrollverktyg i de länder där strukturfonderna kontrolleras. Styrningen av strukturfonderna sker närmast i förvaltningarna på nationell eller motsvarande nivå samt på lokal-, regional- eller förbundsstatsnivå och kommissionen måste få stärkt makt i dessa frågor. Ärade ledamöter, jag vill inte gå över tiden, men jag vill dock föra fram att vi anser att kommissions förslag om retroaktiva korrigeringar är fel. Det handlar inte om sanktion. Om det förekommer sanktioner kan det också förekomma förmildrande omständigheter eller förhandlingar om böternas exakta belopp. Men det är inte det vi vill, vi vill etablera ett up-to-date-förfarande och därför anser vi att det inte finns orsak till retroaktiv karaktär.

Berend
Fru ordförande! Jag vill göra både det ena och det andra och även komma med några anmärkningar till utskottet för regionalpolitik. Under 1995 verkställdes betalningar för totalt 21 miljarder ecu ur strukturfonderna. Precis som det framgår ur den 7: e årsberättelsen om strukturfonderna genomfördes totalt 220 inspektioner av de ansvariga generaldirektoraten, regionalpolitik och budget - 134 av generaldirektoratet för regionalpolitik och 80 av generaldirektoratet för budget.
Inte nog, skulle man kunna hävda. Dock kan inte varje projekt som stöds av EU-medel kontrolleras av kommissionens instanser. Huvuduppgiften att förhindra eller avslöja oegentligheter åligger medlemsstaterna i enlighet med kompanjonskapet. Med tanke på att budgeten förlorar 100 miljoner ecu per år genom bedrägeri, måste emellertid de svaga punkterna urskiljas och avlägsnas. I dag ser jag tre sådana svaga punkter.
Första svaga punkten: organisationsproblem i kommissionen. Mellan de nämnda generaldirektoraten finns problemet att finanskontrollens resultat inte meddelas, eller meddelas för sent, till de ansvariga organen.
Andra svaga punkten: medlemsstaterna själva. Så länge som pengar från Bryssel inte används med samma omsorg som nationella skattepengar, kommer varje kontroll att vara ineffektiv. Den ändamålsvidriga användningen av strukturfondsmedel måste bestraffas med samma beslutsamhet som subventionsbedrägerier med nationella medel.
Tredje svaga punkten: ingen tillräcklig lagreglering av finanskorrekturerna. Vi har visserligen artiklarna 23 och 24 i koordineringsförordningen, men dessa har aldrig anförts som underlag för finanskorrekturer. Jag tycker precis som föredraganden av betänkande att det behövs en solid, juridisk ram. Redan i Europaparlamentets avlastningsbeslut om budgetåret 1995 krävdes det under rubriken " Avlastning för strukturfonderna" klara lagunderlag. Som ledamot i utskottet för regionalpolitik är jag medveten om att vi bär ett högt ansvar för den ändamålsenliga användningen av en tredjedel av EU: s budgetmedel. Medlen skall tjäna till att minska den ekonomiska och sociala sammanhållningen, och inte rinna ut i sanden på grund av en ineffektiv förvaltning, eller på grund av bedrägerier utan rim och reson. Jag kan anta såväl dokument SEM 2000, dokument 3 från kommissionen och föredragandens slutsatser.

Virrankoski
Fru ordförande, strukturfonderna utgör en allt viktigare del av Europeiska unionens medelsanvändning. För närvarande är de redan den näst största utgiftsposten i Europeiska unionens budget och börjar närma sig gränsen 40 procent. I framtiden kommer strukturfondernas andel att ytterligare växa, vilket vi i går noterade i samband med publiceringen av utredningen om Agenda 2000, eftersom ungefär två miljarder mark överflyttas från strukturfonderna till stöddelen av jordbrukets styrnings- och garantifond för att användas på ungefärligen samma sätt, och dessutom kommer strukturfondernas finansieringsandel att i budgeten vara samma 0, 46 procent av bruttonationalprodukten. Medlemsländernas skyldighet är att nyttiggöra sig dessa pengar.
Colom i Naval har lagt ner ett gott arbete på betänkandet då han utrett de svårigheter som är förknippade med användningen av medel från strukturfonderna. Största delen av strukturfondernas medel används i form av målprogram, som administreras från Bryssel genom många olika generaldirektorat. Redan denna splittrade administration försvårar en saklig användning av medlen. Å andra sidan är medelsanvändningen i medlemsländerna uppdelad mellan olika förvaltningar och med geografisk splittring. Därför är det svårt att övervaka medlens användning. Allt detta bidrar i sig till oklarheter i medelsanvändningen. Dessutom används medel från strukturfonderna i små poster uppsplittrat på olika samhällsområden, vilket ytterligare försvårar övervakningen av medelsanvändningen.
Strukturfonderna är emellertid ett slags förtroendefråga för Europeiska unionen och dess medlemsländer. Med dem försöker man öka sammanhållningen och den regionala jämlikheten. Därför är de detaljerade korrigeringar med nettobelopp, som kommissionen föreslår, svåra att genomföra. Därför borde de, som föredraganden kräver, ha en lämplig rättslig grund, och de borde kunna vara väl förutsägbara och möjliga att i förväg inplanera. Endast på så sätt kan man trygga rättstryggheten för medborgarna i medlemsländerna och i Europeiska unionen.
Fru ordförande, jag ger mitt stöd för godkännande av betänkandet.

Holm
Fru ordförande! Det är naturligtvis viktigt att den finansiella kontrollen av strukturfondernas verksamhet genomförs och finns. Det är därför bra att vi har fått detta dokument från kommissionen. Jag är också mycket nöjd med det betänkande som Colom i Naval har skrivit.
Medlemsstaterna har ansvaret för kontrollen så att det inte skall ske några bedrägerier. Det är också viktigt att vi uppmärksammar medlemsstaterna på detta förfarandesätt, så att vi kan slippa läsa i tidningarna om diverse bedrägerier.
Det är dock kanske inte bara en finansiell kontroll av strukturfonderna som behövs. Alltför ofta får man också höra och läsa i tidningarna om att projekt, som har fått stöd från strukturfonderna, har gett effekter som absolut inte var meningen med stödet. Hur påverkar exempelvis strukturfonderna det miljömål som vi själva har satt upp i EU och slagit fast i Europaparlamentet?
Även det omvända förhållandet råder dock. Det finns medlemsstater som inte utnyttjar sin rätt till strukturfonderna och medel som fryser inne på grund av att det är svårt att få tag på informationen, många inte förstår sig på den och att allt skall ansökas om i Bryssel. Det gör att byråkratin är avskräckande och därför borde förändras litet längre fram. Slutligen: Tack Colom i Naval för detta betänkande!

Brittan, Sir Leon
Jag skulle också vilja tacka herr Colom i Naval för hans arbete i denna fråga.
Vad gäller budgetkontroll har de åtgärder som kommissionen vidtagit och som har fått stöd i betänkandet antagit två skepnader. Den första är ett förslag från kommissionen enligt artikel 23 i strukturfondsförordningen för att klarlägga minimikraven för medlemsstaternas kontroll i strukturfonderna. Den andra är en uppsättning riktlinjer för kommissionens tjänster om kriterierna för att göra nettobudgetkorrigeringar i enlighet med artikel 24 i strukturfondsförordningen. Förslaget till förordning är därför ett klarläggande av ordningen för styrning och kontroll som redan finns i strukturfondsförordningen. Det handlar inte om att skapa nya regler eller kräva att det skapas nya strukturer, utan att specificera vilken karaktär och omfattning av kontroller som skulle krävas för att göra det möjligt för behöriga myndigheter i medlemsstaterna att intyga att åtgärderna har styrts och kontrollerats och att utgiften är berättigad.
Förslaget till förordning klargör i synnerhet karaktären på det intyg som medlemsstaterna skall inkomma med. Riktlinjerna för nettobudgetkorrigeringar kommer, enligt kommissionens sätt att se det, från de existerande bestämmelserna i huvudförordningen för strukturfonderna och kräver ingen ytterligare rättslig grund. Kommissionen kommer dock att om ett år granska hur riktlinjerna fungerar och bedöma om det krävs några förändringar av huvudförordningen för strukturfonderna för perioden från år 2000 och framåt.
Under tiden kommer vi att hålla parlamentet fullständigt informerat om tillämpningen av bestämmelserna i artikel 24 i särskilda fall, vilket sker i fullständigt samråd med den berörda medlemsstaten.

Ordföranden
Tack så mycket, herr kommissionsledamot.
Jag förklarar debatten för avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 9.00.
(Sammanträdet avslutades kl. 19.55.)

