Högtidligt möte - Ingrid Betancourt
Talmannen
Mina damer och herrar, herr rådsordförande, herr kommissionsledamot! Med stor glädje och beundran hälsar jag i dag Ingrid Betancourt välkommen till Europaparlamentet. Hjärtligt välkommen, fru Betancourt!
(Applåder)
Att ni är med oss i dag visar att modiga människor aldrig ger upp hoppet i kampen för frihet och mänsklig värdighet. Efter er frigivning den 2 juni 2008 hade jag äran att skriva till er på uppdrag av Europaparlamentet och hälsa er välkommen tillbaka till friheten. Nu har ögonblicket kommit för er att vara här som vår gäst.
Ni hölls fången i sex år, fyra månader och nio dagar. Bara ni vet vad ni fick utstå under dessa 2 321 dagar, men ni har blivit en symbol för frihet i hela världen och en symbol för människans motstånd mot påtvingad nöd och förlusten av de grundläggande mänskliga rättigheterna, samtidigt som ni för oss alla är ett föredöme när det handlar om värdighet och mod. Era barn var med er hela tiden. Jag kommer aldrig att glömma hur era två barn - er dotter och er son - sökte upp mig för flera år sedan när jag hade en annan roll, och hur de talade för sin mor. Det var ett exempel på barns kärlek till sin mor. Ni kan vara stolt över era barn!
(Applåder)
Den terrorism som utövas av era kidnappare är ett direkt angrepp mot våra värderingar, mot friheten, mänsklig värdighet och demokratin.
Fru Betancourt! Ert exempel visar oss tydligt än en gång att demokratier aldrig får ge vika inför terrorismen. Det är en politisk och moralisk plikt att se till att rättssäkerheten alltid upprätthålls.
Under er fångenskap arbetade många ledamöter av Europaparlamentet oförtröttligt för att ni skulle friges och jag vet att många företrädare för de olika Ingrid Betancourt-kommittéerna är här i dag - aktiva förkämpar för er sak, människor som arbetar för att befria alla som hålls som gisslan i Colombia. Jag vill hälsa alla er som talade till förmån för Ingrid Betancourt och som i dag är här i parlamentet varmt välkomna.
(Applåder)
Mina damer och herrar! Vi måste oförtrutet fortsätta vårt arbete med att se till att alla de som fortfarande är berövade sin frihet släpps fria. Detta är ytterligare en anledning till ert besök hos oss i dag. Ni har själv sagt: ”För ett offer för terrorismen är den största faran av alla att bli bortglömd. När jag var i djungeln hade jag ett ansikte och ett namn. Jag ber nu att vi gör samma sak för dem som blev kvar.” Det var era ord och är det fortfarande. I Europaparlamentets namn ber vi i dag att detta ska ske.
I år firar vi 60-årsminnet av den allmänna förklaringen om mänskliga rättigheter som antogs av Förenta nationernas generalförsamling den 10 december 1948Denna förklaring var den första världsomspännande, formella förpliktelsen att skydda alla individers värdighet och alla människors lika värde, oberoende av hudfärg, religion eller ursprungI artikel 3 i förklaringen fastställs det att ”alla har rätt till liv, frihet och personlig säkerhet”.
Massor av människor har berövats sin frihet därför att de har försvarat de mänskliga rättigheterna. Vid konferensen ”The defenders take the floor” som den här veckan äger rum i Europaparlamentet har vi hört många vittnesmål från människor som varit förtryckta, som har blivit godtyckligt arresterade eller som har tvingats i exil på grund av sin kamp för de grundläggande rättigheterna och friheterna. Vi har också haft möjlighet att i detalj diskutera hur vi på ett bättre sätt kan skydda dessa människor och stödja deras arbete.
Fru Betancourt! Vi är alla hedrade och glada att nu be er tala inför Europaparlamentet.
Ingrid Betancourt
(FR) Herr talman, mina damer och herrar! Det är mycket känsloladdat för mig att vara här med er i dag, den dag då FN och EU tillsammans firar 60-årsminnet av den allmänna förklaringen om de mänskliga rättigheterna.
Allt jag kan göra är naturligtvis att tänka på vilket enastående sammanträffande detta är. För bara tre månader sedan följde jag ert arbete från djupet av regnskogarna i Amazonas, och min största förhoppning var att andra skulle komma och tala här för oss, medan vi fortfarande var fångar på grund av några människors galenskap och på grund av andras försummelse.
Jag anser i sanning att det är ett mirakel att kunna dela dessa ögonblick med er. Jag kommer, full av beundran, till ett parlament som jag ständigt avundas. Liksom alla latinamerikaner drömmer jag om att ert exempel kommer att smitta av sig och att våra folk kommer att enas, så att vi en dag kan mötas i ett latinamerikanskt parlament liknande ert och genom dialog och respekt hitta nycklarna till ett stort och generöst gemensamt öde för vår kontinent.
Jag vet endast alltför väl hur mycket ni tänkte på mig under dessa svåra år. Jag kommer mycket väl ihåg ert engagemang, tillsammans med våra familjer, vid en tid då hela världen hade förlorat intresset för den colombianska gisslans öde och när man inte ville tala om oss.
I djungeln brukade jag höra på radion när det var utsändning från något sammanträde som ägde rum här. Jag hade inga bilder, men jag hörde journalisternas röster när de beskrev sammanträdet. Det var härifrån, från detta parlament, genom er, genom er vägran att ge upp och ert tysta ogillande som jag fick första hjälpen. Tack vare er förstod jag, för mer än fem år sedan, att vi inte längre var ensamma.
Om jag fortsatte att hoppas under dessa år, om jag kunde hålla fast vid livet, om jag kunde bära mitt kors dag efter dag, var det i vetskapen om att jag fanns i era hjärtan. Jag intalade mig själv att de kunde få mig att försvinna kroppsligen, men mitt namn och mitt ansikte skulle alltid leva kvar i era tankar.
Det är därför som jag, från första ögonblicket då jag kom tillbaka till den fria världen, ville komma hit, till denna plats som jag också betraktar som mitt hem. Jag var tvungen att tala om för er att ingenting av det ni hade sagt eller gjort var förgäves. Om jag är vid liv och om jag har återfått livsglädjen, är det på grund av er. Ni måste förstå att era ord befriade mig långt innan den fysiska hjälpen nådde fram till mig.
Tack så mycket!
(Applåder)
Jag tackar er alla. Tack för att ni öppnade era hjärtan för denna tragedi som var så avlägsen. När jag tänkte på att skapa en rättsstatus för terrorismens offer och talade med FN om behovet av att ge utrymme för offrens familjer tänkte jag på det exempel ni gav oss. Jag vet att ni tog emot min familj, min mor, mina barn och att ni lyssnade på dem. Det betydde enormt mycket för mig när jag fick veta detta i djungeln. Genom er generositet har Europaparlamentet blivit en plattform för att inför världen berätta om vidden av den barbariska behandling vi upplevde och som mer än 3 000 av mina landsmän fortfarande upplever.
De ord som uttalades här, som gjorde det möjligt för mig och mina kamrater att bli fria, gjorde det nödvändigt att handla samtidigt som vi respekterade livet för alla som ingick i gisslan och även alla gerillasoldaters liv, de som hade kidnappat oss. Att det inte förekom något våld var en följd av er beslutsamhet och ert engagemang. Detta är ett speciellt, tydligt och påtagligt resultat av ert handlande.
(Applåder)
Jag vill också här hedra de tusentals aktivister för de mänskliga rättigheterna, de tusentals frihetskämpar som har arbetat överallt i världen för att säkerställa vår återkomst, och återkomsten för mängder av andra människor i hela världen. Jag ser här de gula t-tröjorna som bärs av medlemmarna av FICIB (Fédération internationale des Comités Ingrid Betancourt).
(Applåder)
(ES) Jag vill tacka FICIB för er kamp för alla som har tagits som gisslan i Colombia. Ni var de första som öppnade dessa dörrar. Tack vare er återfick femton av mina kamrater och jag friheten. Vi måste fortsätta att slåss och kämpa för att befria dem som är kvar, och jag vet att jag kan lita på er.
(Applåder)
(FR) Det var många frihetskämpar. Naturligtvis fanns FICIB och många andra kommittéer över hela världen. Det fanns kommittéer i Paris, i Italien, Nederländerna, Grekland, Tyskland, Irland, Danmark, Sverige, överallt. Vi hade vänner överallt: I Kanada, i Förenta staterna, överallt i Latinamerika, men det var här allt började. Tack så mycket.
(Applåder)
Varje dag, i mer än sex år, organiserade dessa frihetskämpar aktioner för att se till att vår tragiska belägenhet inte drabbades av människors likgiltighet. Några av oss är fria, men inte alla. Deras kamp fortsätter.
Mer än någonsin behöver vi ert stöd för dem, för att ni håller dörrarna öppna, er vilja och er tid. Men mer än någonsin behöver vi era ord. Det enda vapen vi bör tro på är nämligen ordens makt.
(ES) Jag vill också tala om det enastående verktyg som orden utgör, eftersom jag i dag med sorg tänker på en kvinna som använde orden som vapen och bekämpades med våld och skjutvapen.
En colombiansk kvinna, Olga Marina Vergara, dog den 22 september, mördad tillsammans med en pojke som var hennes barnbarn, sin son och andra familjemedlemmar. Hon var en förkämpe för de mänskliga rättigheterna. Hon var en kvinna som sa sin mening rent ut, som använde sina ord för att försvara andra.
Jag tänker på henne i dag och här på denna helgade plats ber jag myndigheterna i mitt land, Colombia, att göra det som krävs för att hitta de ansvariga så att de kan ställas till svars i en rättvis rättegång och på detta sätt straffas för de avskyvärda handlingar de har begått.
(Applåder)
(FR) Ord är, som ni vet, ytterst viktiga. Det är med ord vi mest effektivt kan bekämpa hat och våld. Jag är säker på att ni många gånger har känt er frustrerade över att inte kunna ”göra” något när att ”säga” något bara har känts som att spotta i motvind. Jag tror att ni kanske någon gång har upplevt detta - det hände förvisso mig när jag var ledamot av det colombianska parlamentet - att ni till exempel beklagar att ni inte är medlem av regeringen, den verkställande makten där besluten fattas, checkerna signeras och saker och ting uträttas. I en materiell värld, där det vi inte kan se inte existerar, är det en frustration vi alla måste akta oss för.
Men parlamentet är ett tempel av ord, av ord som befriar. Det är här alla stora väckelseprocesser i ett samhälle tar sin början. Det är här saker som verkligen betyder något för vårt folk utarbetas och kommer till uttryck. Om de verkställande myndigheterna slutligen griper till handling är det därför att någon här, långt innan, har rest sig upp och talat. Ni vet lika väl som jag att närhelst en av er talar här i parlamentet, tar det onda ett steg tillbaka.
Orden har stor makt över den reella världen. Jean-Paul Sartre upplevde det redan i barndomen. Françoise Dolto uttryckte det på ett vackert sätt när hon sa att människor var varelser av ord och att ord kunde vårda, läka och skapa liv men också orsaka sjukdom och död. Orden vi uttalar har samma kraft som känslorna inom oss.
Jag blev överväldigad när jag upptäckte - och detta är något mycket personligt, eftersom jag här ger er en inblick i mitt privatliv - att min dotter under min frånvaro hade hållit sig uppe med en samling ord som jag hade yttrat utan att egentligen tänka på vilken vändning våra liv skulle ta. Då anade jag inte vilket hopp och vilken styrka dessa ord skulle ge henne när jag befann mig i fångenskap långt borta från henne. Hon kommer särskilt ihåg ett brev som jag hade glömt att jag hade skrivit och skickat henne på femtonårsdagen. Hon säger att hon läste detta brev varje födelsedag ...
(Applåder)
... och att hon varje år, därför att hon hade förändrats lite, alltid hittade något nytt i brevet som anknöt till den människa hon var på väg att bli ...
(Applåder)
Läkarna har ett namn för detta: Det kallas post-traumatiskt syndrom. Det måste botas. Det är allt. Ursäkta mig.
Jag sa alltså att hon varje gång fann något nytt i dessa brev som anknöt till den människa hon höll på att bli, till vad hon gick igenom just då. Herre Gud, om jag bara hade vetat om det! Då hade jag ansträngt mig att beströ hennes väg med mer kärlek och mer trygghet.
Jag tänker på oss, på er och mig i dag. Om vi verkligen kunde inse vilken verkan våra ord har skulle vi kanske våga mer, vara modigare, mer krävande i våra diskussioner om hur vi kan lindra lidandet för dem som har behov av att vi slåss för dem. Offer för despotiska regimer vet att det som sägs här i dag talar om hur mycket de lider och ger en mening åt deras kamp. Ni har alltid kommit ihåg deras namn och belägenhet. Ni har hindrat deras förtryckare från att söka skydd i tron att deras brott är glömda. Ni har inte tillåtit dem att med doktriner, ideologier eller religioner dölja den fasa de utsätter sina offer för.
När jag var fånge hörde jag vid flera tillfällen Raúl Reyes, talesmannen för Farc, Colombias väpnade revolutionära styrkor, tala i mitt ställe. Jag hörde honom säga i radio: ”Ingrid säger si” eller ”Ingrid säger så”. Jag upprördes över att upptäcka att jag genom kidnappningen inte bara hade berövats min framtid av gerillasoldaterna, utan att de också lade beslag på min röst.
Det är i medvetandet om detta som jag har återfunnit min röst, som jag talar till er för att säga er hur mycket världen är i behov av att Europa säger min mening. I en värld där rädslan håller på att bli alltmer påträngande, där vår fruktan för morgondagen innebär att vi riskerar att isolera oss, måste vi öppna oss, sträcka ut en generös hand och börja förändra världen.
Det konsumentsamhälle vi lever i gör oss inte lyckliga. Självmordstalen, den höga förekomsten av narkotikaanvändning och våld i samhället är bara några symtom på en global olustkänsla som sprider sig. Den globala uppvärmningen och de naturkatastrofer som följer i dess kölvatten påminner oss om att jorden är har fått nog av vår brist på ansvar och vår själviskhet.
(Applåder)
Vilket är förhållandet mellan detta och lidandet för hela världens våldsoffer? Jag anser att det finns ett mycket djupt samband. När jag befann mig i fångenskap fick jag, uppenbarligen under lång tid, möjlighet att studera mina kidnappares uppträdande. De gerillasoldater som vaktade mig var inte äldre än mina egna barn. De yngsta var 11, 12, 13 och de äldsta var högst 20 eller 25. De flesta av dem - jag vill påstå 95 procent - arbetade med att plocka kokablad innan de värvades av Farc-gerillan. De kallas ”raspachines”. De tillbringar sin tid, från solens uppgång till dess nedgång, med att förvandla kokablad till kokadeg, som sedan används som bas för kokain.
De är unga jordbrukare som ofta bor i mycket avlägsna trakter, men som genom satellittelevisionen är mycket välunderrättade om det som händer i världen. I likhet med våra barn bombarderas de med information, och precis som våra barn drömmer de om iPods, Playstations och DVD-skivor. För dem är emellertid den konsumentvärld de eftertraktar helt utom räckhåll. Dessutom täcker deras arbete på drogplantagen, trots att det är bättre betalt än de vanliga lantbrukarnas arbete i Colombia, nätt och jämnt deras grundläggande behov.
De är frustrerade, ur stånd att bidra till familjeförsörjningen, förföljda av polisen (vilket är naturligt eftersom de ägnar sig åt olaglig verksamhet), ofta offer för korruption och inte sällan för våld från någon samvetslös befattningshavare och utsatta för alla former av övergrepp, bedrägeri och skumma affärer som utförs av de förbrytare som härskar över regionen. Detta är de kriminella gängens, narkotikahandelns och maffians välde. De dränker till sist sina sorger och de tre pesos de har tjänat i alkohol på de primitiva barer där de söker skydd.
När de värvas av gerillan anser dessa ungdomar att de har funnit lösningen på sina problem: De får mat, kläder och husrum livet ut. De anser att de har chansen att göra karriär, eftersom de kan stiga i graderna i gerillans militärorganisation. De bär också ett gevär på axeln, vilket gör dem respekterade i trakten, det vill säga inför sin familj och sina vänner. Där det finns fattigdom är det därför en form av social framgång att vara gerillasoldat.
Men de har förlorat allt. De har förlorat sin frihet. De kan aldrig lämna Farc-gerillan eller träffa sin familj igen. Utan att förstå det (jag har själv varit vittne till det) kommer de att bli slavar i en organisation som aldrig kommer att släppa dem. De är kanonmat i ett vansinnigt krig.
Denna organisation på ungefär 15 000 ungdomar, som utgör huvuddelen av Farc-trupperna, skulle aldrig befinna sig där de är om vårt samhälle hade erbjudit dem verkliga utsikter att lyckas. De skulle aldrig befinna sig där om inte värderingarna i vårt samhälle hade vänts upp och ned och om inte habegäret hade blivit en så viktig del av livet.
(Applåder)
Vårt samhälle håller på att skapa horder av gerillasoldater i Colombia, fanatiker i Irak, terrorister i Afghanistan och extremister i Iran. Genom vårt samhällssystem krossas människosjälar och slängs bort som systemets avfall: De invandrare vi inte vill ha, de arbetslösa som är ett sådant problem, narkomanerna, knarklangarna, barnsoldaterna, de fattiga och sjuka, alla som inte har någon plats i denna värld.
Vi måste fråga oss själva. Har vi rätt att fortsätta att bygga ett samhälle där majoriteten inte har någon plats? Kan vi tillåta oss att bara bry oss om vår egen lycka när detta medför olycka för så många andra? Tänk om alla ton mat vi slänger kunde delas ut i länder där människor hungrar? Tänk om vi sökte efter rationellare konsumtionsmetoder för att ge även andra tillgång till det moderna livets fördelar? Kan vi i framtiden skapa en annan civilisation där man gör slut på konflikter, väpnade konflikter, genom att kommunicera, där de tekniska framstegen gör det möjligt för oss att på ett annat sätt organisera vår tid och vårt utrymme så att alla människor på vår planet får sin rättmätiga plats, helt enkelt genom att vara världsmedborgare?
Jag tror fullt och fast att vi, för att kunna försvara de mänskliga rättigheterna, måste förändra våra seder och levnadsvanor. Vi måste bli medvetna om den press som vårt sätt att leva utövar på dem som inte har tillgång till det. I vår orättvisa kan vi inte låta vattenkranen fortsätta att rinna och tro att bägaren aldrig kommer att rinna över.
(Applåder)
Vi är alla människor med samma behov och önskningar. Vi måste börja med att erkänna andra människors rätt att vilja äga detsamma som vi - dem vi ser ligga under bron, dem som vi inte ens vill se därför att de förstör vår miljö.
(Applåder)
Sedan gäller det våra hjärtan. Vi kan alla göra det bästa, men om vi utsätts för grupptryck kan vi alla göra det värsta. Jag är inte säker på att vi kan anse oss vara skyddade mot vår egen förmåga att begå grymheter. När jag studerade mina fångvaktare undrade jag alltid om jag skulle kunna handla som de. Jag hade klart för mig att de flesta var utsatta för starka påtryckningar, den sorts påtryckningar som gruppens krav utsatte dem för.
Vad kan skydda oss från sådant? Vad garanterar att vi inte kränker de mänskliga rättigheterna, först inom oss själva - när vi accepterar kränkningarna, blundar eller ursäktar dem - och för det andra, i världen? Hur kan vi skydda oss från detta? Vår bästa sköld kommer alltid att finnas i vår andlighet och i våra principer. Men vi måste slåss med våra ord. Orden är ett enastående vapen.
Därför upprepar jag hela tiden att det är viktigt att föra en dialog för att få slut på krigen i världen. Vare sig kriget äger rum i mitt land, i Colombia, eller om det händer i Darfur, Zimbabwe, Demokratiska republiken Kongo eller Somalia kommer lösningen överallt att vara densamma. Vi måste tala med varandra. Det är viktigt att erkänna andras rätt att göra sig hörda, inte därför att de har rätt eller fel, inte därför att de är goda eller onda, utan därför att vi kan rädda människoliv genom att tala med varandra.
(Applåder)
Jag vill överföra den visshet som uppfyller mig till er. Det finns inget starkare än ord. Vi måste överösa världen med ord, för att röra vid människors hjärtan och för att ändra människors beteende. Det är genom att ta fram det bästa inom oss som vi kan tala på allas vägnar. Det är med ord som kommer från våra hjärtan vi kommer att skapa fred. Det är med ord vi kommer att försvara alla människors frihet. Det är med ord vi kommer att påbörja eller bygga upp en ny civilisation, kärlekens civilisation.
(Applåder)
Låt mig tala om kärleken. Ni vet att jag sedan min befrielse ständigt har tänkt på mina olyckliga bröders öde, de som i dag lever fastkedjade vid träd som djur, de som blev kvar i djungeln när jag kom därifrån. Följ med mig till den plats där de befinner sig.
(Applåder)
Förlåt mig, jag känner mig så rörd.
(Applåder)
Följ med mig till platsen där de befinner sig, under de enorma träden som döljer den blå himlen ...
(Applåder)
... kvävda av växtligheten som omger dem som ett skruvstäd, dränkta av ljudet från ständigt surrande namnlösa insekter som inte ens tillåter dem att vila i tystnad, belägrade av alla sorters vidunder som förföljer dem ...
Förlåt mig. Jag klarar inte av det här. Förlåt mig.
(Applåder)
... belägrade av alla sorters vidunder som obarmhärtigt ansätter dem så att deras kroppar plågas av smärta.
Just nu är det möjligt att de lyssnar på oss och väntar på dessa ord med örat tryckt mot en radio, på våra ord, för att de ska påminnas om att de fortfarande lever. För deras fångvaktare är de bara föremål, varor, mindre värda än boskap. Dag för dag är de för sina kidnappare, för gerillasoldaterna, ett tröttsamt rutinjobb, de tillåter inte något snart återvändande och de är en lätt måltavla för deras irritation.
Jag vill för er uttala vars och ens namn. Ge mig några minuter för att hylla dem, för när de hör oss ropa ut deras namn besvarar de uppropet genom att deras hjärtan slår lite snabbare från djupet av deras djungelgrav. Då har vi lyckats att under några minuter befria dem från den tunga förödmjukelsen att vara fastkedjade.
Alan Jara, Sigisfredo Lopez, Oscar Tulio Lizcano, Luis Mendieta, Harvey Delgado, Luis Moreno, Luis Beltran Robinson Salcedo, Luis Arturo Arcia, Libio Martinez, Pablo Moncayo, Edgar Duarte, William Donato, Cesar Lasso Luis Erazo, José Libardo Forebro, Julio Buitrago, Enrique Murillo, Wilon Rojas, Elkin Hernandez, Alvaro Moreno, Luis Pena, Carlos Duarte, Jorge Trujillo, Guillermo Solorzano, Jorge Romero, Giovanni Dominguez.
Jag tänker också på Aung San Suu Kyi, den enastående kvinnan som med livet betalar för sitt folks rätt till frihet och som har inlett en hungerstrejk för att göra sin röst hörd. Hon behöver mer än någonsin våra ord för att hålla modet uppe.
(Applåder)
Naturligtvis bär jag också inom mig det kors som bars av min landsman, Guilad Shalit, som togs till fånga i juni 2006. Hans familj lider precis som min led. De knackar på varje dörr och rör upp himmel och jord för att få honom fri. Hans personliga öde är beroende av politiska intressen som inte har något att göra med honom och som han inte har någon kontroll över.
Guilad Shalit, Aung San Suu Kyi, Luis Mendieta, Alan Jara, Jorge Trujillo, Forero ...
Namnen som nu genljuder inom dessa väggar vittnar om ondska. De måste veta att var och en av oss kommer att känna sig som en fånge ända tills de blir fria.
Jag hoppas i min förtvivlan att de applåder som genljuder från parlamentet kan bära med sig vår kärlek, all vår styrka och all vår energi till dem trots det avstånd som skiljer oss åt. De måste få veta att vi står helt på deras sida. Måtte de vara säkra på att vi aldrig kommer att tystna och att vi aldrig någonsin kommer att sluta verka förrän de alla är fria!
Tack så mycket.
(Stående ovationer)
Talmannen
Ingrid Betancourt! Ni har delat era innersta känslor med oss, de fritt valda ledamöterna av Europaparlamentet och - mina damer och herrar, jag tror jag kan säga detta på uppdrag av er alla - vi har aldrig förr varit med om en så gripande stund i detta parlament som vi nyss upplevde.
Fru Betancourt! Ni har gett oss ett budskap om solidaritet och uttryckt en önskan att er upplevelse - det lidande som ni fick uthärda och den frihet ni nu äger - också kommer att leda till att alla de som fortfarande är fångar hos terroristerna kommer att få samma frihet som ni nu har. Det är det största tecknet på solidaritet som ni kan erbjuda alla fångar i världen och för detta tackar vi er ur djupet av våra hjärtan.
(Applåder)
Fru Betancourt! Genom er fredliga kamp för frihet, för demokrati, för de mänskliga rättigheterna och för varje enskild människas värdighet har ni uppmuntrat oss, de fritt valda ledamöterna av Europaparlamentet, att fortsätta kampen med fredliga medel, utan att förtröttas och med stort engagemang. Ni har uppmuntrat oss att inleda en dialog och ni har sagt att orden är det viktigaste i livet. Orden var inledningen till kommunikation människor emellan. Ni uppmuntrar oss att fortsätta på denna väg.
Fru Betancourt! Låt mig avslutningsvis säga detta: Vi har haft förmånen att uppleva denna gripande stund med er, en stund av djupa mänskliga känslor, men samtidigt en brinnande uppmaning till handling - ett rop till oss som har blivit valda för att handla. Nu då ni har återfått er frihet och börjat ett nytt liv hoppas vi att ni får frid i ert hemland, Frankrike - ett viktigt land i Europeiska unionen, ett land som innehar ordförandeskapet under detta halvår - och att ni finner den lycka ni önskar er. Mest av allt önskar vi er den kärlek ni har talat om. Merci, Ingrid Betancourt!
(Applåder)
(Sammanträdet öppnades kl. 15.55.)
