Justering av protokoll
Ordföranden
Protokollet från gårdagens sammanträde har delats ut.
Finns det några synpunkter?

McMahon
Herr ordförande! Jag skulle vilja hänvisa till sidorna 20 och 21 i den engelska versionen rörande frågestunden och ledandet av frågestunden. I synnerhet skulle jag vilja höra er åsikt om det senaste påbudet som har utgått från högt håll angående bestämmelserna för frågestunden. För mig verkar det alldeles för byråkratiskt, för mig verkar det alldeles för odemokratiskt, och det verkar för mig som om det lägger censur på ledamöterna och deras frågor. Så jag skulle vilja veta vilka som är skälen bakom det, med tanke på att de politiska grupperna inte har diskuterat det. Och jag skulle vilja be er, som den person som ansvarar för organisationen här, att göra ett klart och kategoriskt uttalande om varför ni har kommit fram till det här beslutet och huruvida det kommer att fortsätta att granskas.

Ordföranden
Det är mycket tydligt, herr McMahon. På förslag av vice ordföranden som leder frågestunden antogs vissa bestämmelser - ingen ny arbetsordning, utan åtgärder för att organisera frågestunden bättre - av presidiet. Syftet var helt enkelt att undvika att frågor ställs månader i förväg, för då har de förlorat all aktualitet. Den period som bestäms i bestämmelserna löper från slutet av en sammanträdesperiods frågestund till några timmar före nästa sammanträdesperiod. Och jag vill bara påminna om att det är den period som är bestämd, inte några månader i förväg. Detta är inga nya regler.
Om någon tror att arbetsordningen ändrats, vilket naturligtvis inte är fallet, kommer jag att överlämna frågan till utskottet för arbetsordningen, valprövning och ledamöters immunitet. Det är mycket enkelt: presidiets syfte var inte alls att ändra arbetsordningen, det var bara att få ett bättre sätt att hantera frågestunden, på förslag av den ansvarige vice ordföranden, nämligen Gutiérrez.

Wijsenbeek
Herr ordförande! Naturligtvis ifrågasätter jag inte presidiets goda vilja. Men det är lite konstigt att presidiet ger ut anvisningar för frågestunden.
Jag skrev ett betänkande för utskottet för arbetsordningen, som har legat hos utskottet i fyra månader och som inte har tagits med på föredragningslistan för plenarsammanträdet. Ändå ändrar ni två uppsättningar bestämmelser, samtidigt som ledamöterna inte har möjlighet att diskutera dessa nya förslag från utskottet för arbetsordningen.
(Applåder)

Ordföranden
Herr Wijsenbeek. Ni är expert på arbetsordningen. Ni borde veta att det inte är presidiet som sätter upp betänkandena på arbetsordningen, utan ordförandekonferensen. Det fanns många betänkanden från utskottet för arbetsordningen och två av dem har satts på föredragningslistan för den här sammanträdesperioden särskilt för att kompensera för den fördröjning som beror på att det här parlamentet har många frågor att behandla. Så ert betänkande kommer att komma upp så snart som ordförandekonferensen kan hitta en plats för det på föredragningslistan. Det förekommer ingen diskriminering mot något betänkande och i eftermiddag kommer jag att träffa ordföranden för utskottet på hans begäran, just precis för att bedöma vilken tid som skulle vara bäst för ordförandekonferensen att föra upp det på föredragningslistan.

Falconer
Herr ordförande! Jag var intresserad av ert svar till McMahon när ni sade att om det var något ändring av arbetsordningen eller av förfarandena, skulle ni naturligtvis hänvisa dem till utskottet för arbetsordningen, valprövning och ledamöternas immunitet. Med tanke på mitt intresse för omröstningen i det här parlamentet under lunchtid, så är det kanske för sent för frågan att hänvisas till utskottet för arbetsordningen. Eftersom det emellertid är den sista månaden som detta äger rum, kan ni ge mig och denna kammare en försäkran om att eventuella ändringar som kommer att äga rum vad gäller ledamöters intressen kommer att läggas fram för ledamöterna av denna kammare på det sätt som ändringen av ledamöternas omröstningsförfaranden borde ha lagts fram inför denna kammare i januari?

Ordföranden
Om det finns minsta tvivel kan ni vara försäkrad om att vi kommer att hänvisa det till utskottet för arbetsordningen, valprövning och ledamöternas immunitet, och vi kommer att vänta på utskottets beslut innan vi inför några förändringar.

Elles
Herr ordförande! Jag vill behandla en annan fråga, men det berör ordförandekonferensens roll. Det handlar om Pexbetänkandet om informationspolitik, som vi försökte få upp på föredragningslistan för den här sammanträdesperioden och som sedan skulle finnas på föredragningslistan för sammanträdesperioden vid slutet av nästa månad. Jag har dock förstått, att ni som ordförande har lyft bort det betänkandet från föredragningslistan och har vägrat att låta det cirkulera för översättning så att ledamöterna kan läsa vad utskottet för kultur, ungdomsfrågor, utbildning och media har beslutat. Vi i budgetutskottet är oroade, eftersom vi behöver det betänkandet för att frigöra medel för att se till att informationspolitiken fortsätter att fungera. Jag skulle vilja att ni hjälpte mig och talade om vad som händer, för återigen verkar det som om ni undertrycker parlamentsledamöternas intressen.

Ordföranden
Herr Elles, ni har blivit felinformerad. Jag har inte lyft någonting från föredragningslistan eftersom jag inte kan göra det. Det här betänkandet, precis som alla andra betänkanden, granskas helt enkelt efter det att det skrivits av parlamentets enheter. Eftersom det förelåg en del tvivel om dess antagbarhet - mot bakgrund av att det lämnades in ganska sent - beslöt ordförandekonferensen, det organ som har befogenhet att fatta ett beslut, att vänta till nästa månad, maj, så att de kunde granska och se huruvida det var antagbart eller inte. Min åsikt är att det här betänkandet strider mot kammarens arbetsordning och mot fördragen. Ordförandekonferensen kommer att granska det i morgon och fatta det beslut som det anser lämpligt.
Ni vet att inget betänkande cirkuleras förrän det satts upp på föredragningslistan. Innan frågorna om antagbarhet har avgjorts, cirkuleras betänkanden inte. Så det här betänkandet har inte särbehandlas på något sätt.

Pex
Herr ordförande! Jag har den här veckan inte sagt något i detta ärende av hänsyn till er, men nu när denna fråga tas upp vill jag ändå ge min kommentar, för annars skulle ni tro att jag instämmer med det som ni säger. Först och främst har betänkandet behandlats helt offentligt; ett antal av era tjänstemän har närvarat vid alla behandlingar. Det är således ytterst märkligt att tillåtligheten måste undersökas bara ett par dagar före detta sammanträde. Vidare fick jag förra veckan per telefon veta av er generalsekreterare att det inte var några problem med detta betänkande. Det var före utskottsordförandenas sammanträde.
För det tredje opponerar jag mig mot att just detta betänkande har blockerats av er, så att jag inte kan försvara mig som föredragande. Om ni nu inför detta sammanträde säger att betänkandet står i strid med fördragen, då vill jag låta ledamöterna läsa detta betänkande så att de själva kan se att det som ni säger går att betvivla.
Blockeringen av mitt betänkande gör det omöjligt för mig att försvara mig, och jag anser att det är en procedur som inte passar i en demokratisk organisation. Jag anser att det är censur, herr ordförande.
Till sist, det handlar här om kommunikation. Jag har konstaterat att presidiets externa kommunikation är mycket dålig. Mitt betänkande handlar om att förbättra den situationen. Jag förstår att somliga kan ta det mycket hårt att få veta detta, men jag konstaterar att den interna kommunikationen är ännu sämre. För allt som ni nu har sagt har jag fått höra av er först i dag. Ingen av era tjänstemän har konfererat med mig under de gångna två veckorna, och det tycker jag är obehagligt.

Ordföranden
Herr Pex, jag påstår kategoriskt att jag själv, i närvaro av andra personer, för flera månader sedan, varnade er för dessa omständigheter. Ni har fortsatt med ert betänkande utan att ta hänsyn till vare sig arbetsordningen eller fördragen. Precis som alla andra i denna kammare bör ni känna till dem och arbetsordningen. Men detta är inte en sak som jag beslutar om, herr Pex. Det är en sak som ordförandekonferensen beslutar om och den kommer att fatta beslut i morgon. Det är inte ett problem för mig personligen. Jag har inget mer med det att göra än att påpeka för ordförandekonferensen att, enligt min mening, innebär det ett brott mot fördragen och arbetsordningen. Vi kommer att ta upp det, och inget mer med det.
Ert betänkande har behandlats, herr Pex, och jag tänker inte fortsätta denna diskussion, för det är inte en sak för kammaren att besluta om i detta ögonblick, då det inte finns med på föredragningslistan. Ert betänkande har behandlats precis som andra betänkanden. Varken bättre eller sämre. Och, vad gäller förfarandet i ert, eller andra, utskott, har inget betänkande några privilegier. Betänkandet behandlas, och om det föreligger några regelmässiga problem, undersöks de och löses av vederbörligt organ, vilket inte är ordföranden utan ordförandekonferensen, och om det finns några motsättningar vidarebefordras det till utskottet för arbetsordningen, valprövning och ledamöters immunitet. Det är allt. Om ni anser att detta är fel, får ni inge ett förslag till utskottet för arbetsordningen, valprövning och ledamöters immunitet, för att ändra det som står i vår arbetsordning. Det kan ni göra likväl som alla andra.
(Applåder) Herr Pex, jag skall ge er ordet för jag vill inte att man säger att jag, i denna fråga, framhärdar i att få sista ordet.

Pex
Herr ordförande! Tack för er förklaring. En kommentar till det som ni sagt. Ni berättade för mig för ett par månader sedan om era invändningar. Jag har verkligen beaktat dessa. Dokumentet som då förelåg och som vi diskuterade tillsammans går inte längre att återfinna. Jag ändrade betänkandet och därefter har dessutom 162 ändringsförslag lagts fram. Det är därför mycket beklagligt att texten inte är offentlig eftersom det betänkande som nu föreligger är en helt annan text än den som vi diskuterade för ett par månader sedan. Det är således inte rätt att ni förebrår mig för att jag inte skulle ha lyssnat på er.

Ordföranden
Herr Pex, jag förebrår er inte för någonting. Jag förebrår ingen ledamot av denna kammare för att han eller hon bibehåller sin övertygelse. Jag försöker bara att se om ert betänkande är tillåtligt eller ej. Om det är det, kommer det att publiceras; om det inte är det, kommer det att hänvisas till utskottet för arbetsordningen, valprövning och ledamöters immunitet för att det skall informera om saken. I vilket fall som helst har ledamoterna i kammaren tillräckliga medel för att känna till vilka ändringsförslag som har accepterats, eller inte, angående texten i ert betänkande.

Bourlanges
Herr ordförande! Jag skulle vilja göra en anmärkning i samband med omröstningen om betänkandet av Theato. Omröstningen ägde rum under fullt acceptabla förhållanden; betänkandet röstades igenom med en mycket bred majoritet - om inte enhälligt. Det handlar alltså för allt i världen inte om att återkomma till det som röstades igenom. Samtidigt skall man inte blunda för att omständigheterna kring omröstningen skapar framtida tolkningsproblem.
Eftersom det förekom en tvist om de språkliga rättelserna önskade sammanträdesordföranden, Cot, av förståeliga skäl, att låta rättelserna gå till omröstning, med bedömningen att det handlade om ett innehållsligt problem. Det stämmer att det utan tvivel finns ett innehållsligt problem, och följaktligen hade ett muntligt ändringsförslag tveklöst varit att föredra, det hade möjliggjort en harmonisering av språkversionerna. Nu lät man den åsyftade rättelsen gå till omröstning, och rättelserna avslogs. Resultatet är - på en punkt som visserligen inte är avgörande, men inte heller försumbar - att det finns en avsevärd skillnad mellan flera språkversioner.
Ordföranden använde sig inte av de befogenheter som artikel 102 i arbetsordningen ger honom. Han kan faktiskt, ifall det förekommer skillnader mellan språkversionerna, välja vilken version som skall betraktas som antagen, mellan versionen på originalspråket, i det här fallet tyska, och ett antal andra versioner. Det här är alltså ett problem för framtiden.
Jag skulle vilja be er om två saker, herr ordförande. För det första, att utskottet för arbetsordningen, valprövning och ledamöters immunitet skall hänvisas frågan huruvida en sammanträdesordförande kan låta en teknisk språklig rättelse gå till omröstning. För det andra, att be utskottet för arbetsordningen, valprövning och ledamöters immunitet att klargöra för oss vilken språkversion som skall gälla, när de texter vi har framför oss uppvisar skillnader. Vi kan inte gå ut med texter i olika versioner.

Ordföranden
Herr Bourlanges, i protokollet står det att läsa: " föredraganden, som drar tillbaka sin rättelse." Så om föredraganden drog tillbaka sin rättelse finns det ingen anledning att rådfråga utskottet för arbetsordningen, valprövning och ledamöters immunitet, vad det än gäller, eftersom rättelsen inte gick till omröstning.

Tomlinson
Herr ordförande! Jag tror att ni har täckt den fråga som jag tänkte ta upp, men Bourlanges är lömsk, avsiktligt eller ej, i den ordningsfråga som han ställde. Det var jag som framförde en invändning mot att hantera grundläggande frågor genom en rättelse. Att ändra orden " europeisk allmän åklagare" till " europeisk rättslig myndighet" är inte bara en teknisk fråga, och jag är säker på att ni ordförande, som jurist, förstår betydelsen av dessa förändringar. Om orden inte gick att förstå på något språk annat än tyska, visar det hur dåligt förberedd debatten var i utskottet eftersom vi hela tiden har debatterat användningen av orden " europeisk allmän åklagare" . Men därefter, även vad gäller grundfrågan, har Bourlanges också fel eftersom samtliga som följde det minns att Theato drog tillbaka rättelse.

Ordföranden
Frågan är färdigbehandlad. Jag tänker inte lägga mer tid på den. Vi har en lång föredragningslista framför oss och jag tänker inte fortsätta med någonting som färdigbehandlades i går av den då sittande ordföranden.
(Protokollet justerades.)

Aktuell och brådskande debatt (invändningar)
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är omröstningen om invändningar i frågorna för den aktuella och brådskande debatten.
Efter omröstningen om punkt II: Mänskliga rättigheter

Pasty
Herr ordförande! Jag tar ordet snarare av anekdotiska skäl, eftersom omröstningen har ägt rum. Men jag förvånades över att punkten " Uppförandekodex vid vapenexport" togs upp under rubriken " Mänskliga rättigheter" . Detta är inte en fråga om mänskliga rättigheter. Det hade kunnat vara en extra punkt inom ramen för en aktuell och brådskande debatt, men absolut inte en punkt i samband med de mänskliga rättigheterna.
Jag skulle alltså vilja att man i framtiden ser till att enbart de frågor som verkligen handlar om kränkningar av mänskliga rättigheter förekommer under rubriken " Mänskliga rättigheter" .

Ordföranden
Tack så mycket, herr Pasty.

Utvecklingspolitiken - Samarbetsavtalet med AVS-länderna- Decentraliserat samarbete
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är den gemensamma debatten om:
rådets uttalande om utvecklings- och samarbetspolitiken, -betänkande (A4-0085/98) av Rocard för utskottet för utveckling och samarbete om kommissionens meddelande om riktlinjer inför förhandlingarna om nya samarbetsavtal med länderna i Afrika, Västindien och Stillahavsområdet (AVS) (KOM(97)0537 - C4-0581/97), -andrabehandlingsrekommendation (A4-0096/98) för utskottet för utveckling och samarbete om rådets gemensamma ståndpunkt inför antagandet av rådets förordning om decentraliserat samarbete (C4-0008/98-95/0159(SYN)) (föredragande: Vecchi).
Short
Herr ordförande! Jag är mycket glad över att vara här i dag för att rapportera för ordförandeskapet om framstegen inom den internationella utvecklingspolitiken. Jag träffade utskottet för utveckling och samarbete för en diskussion i januari, och jag hoppas att få träffa den igen för att rapportera om resultaten från rådet för utvecklingsfrågor som snart skall sammanträda.
En av de främsta prioriteringarna för oss som ordförandeland är att bestämma mandatet för omförhandlingarna av Lomé. Som ni alla vet är Lomé ett av Europeiska unionens viktigaste utrikespolitiska instrument. Det är grundvalen för handel, utveckling och politiska förbindelser mellan unionen och 71 länder i Afrika, Västindien och Stillahavsområdet. Den nuvarande konventionen löper ut år 2000 och omförhandlingarna planeras starta i september 1998. Det har förekommit en process med betydande och mycket nyttigt samråd som har börjat att bygga upp ett ökat samförstånd om vad nästa fas i Lomé skall handla om. Kommissionen lade fram några mycket användbara förslag i slutet av januari.
Rådet för allmänna frågor har två gånger diskuterat omförhandlingen av Lomé och har enats om att det finns ett behov av att stärka och revitalisera förbindelserna, att man i större utsträckning - och detta föreligger det inga delade meningar om - bör koncentrera sig på ett systematiskt utrotande av fattigdomen. Det finns ett behov för att stärka och revitalisera de politiska förbindelserna för att man skall kunna arbeta med att skapa en ny partnerskapsanda, och ett behov av att förenkla avtalet och inte ha så många komplicerade finansieringskällor utan kunna programplanera resurser, prioritera mycket fattiga länder och belöna framgångsrik utveckling. Detta är vad som krävs för att förenkla vad som nu är ett mycket komplicerat avtal.
Man är också enig om behovet för mer stöd till bra framsteg i frågor om mänskliga rättigheter, god statsledning och en större tyngdvikt lagd vid förhindrande och lösande av konflikter. Det mesta av detta är föremål för en bred enighet över samtliga medlemsstater. Som parlamentet vet är handel det mest komplicerade området och det område där det är svårast att komma överens.
Vid rådet för allmänna frågor i måndags enades dock samtliga medlemsstater om att vi samtliga vill hjälpa till att integrera AVS-länderna i den globala världsekonomin så att fördelarna med globaliseringen kan delas över hela planeten. Man enades också om att vi måste åtminstone behålla den nuvarande åtkomsten för AVS-länderna till den europeiska marknaden och att avtalet om möjligt skall vara kompatibelt med världshandelsorganisationens regler, att ytterligare arbete krävs för ömsesidiga frihandelsavtal på antingen regional eller nationell bas, men att vi också kommer att överväga möjligheten till en ökad GSP-tillgång för de länder som inte kan eller vill enas om ömsesidiga frihandelsavtal.
Man enades också om att tillgången för de minst utvecklade länderna måste förbättras på det sätt som rådet tidigare enades om. Som parlamentet vet finns det olika åsikter bland medlemsstaterna, men förhoppningsvis har vi nu en bred enighet om vad som kommer att innebära betydande handelsfördelar för AVS-länderna. Nästa steg i de här diskussionerna kommer att bli den gemensamma församlingen AVS-EU i april och min viceminister, George Foulkes, kommer att representera ordförandeskapet där. I maj är det dags för ett AVS-EU-råd och jag kommer att vara där för att representera ordförandeskapet och diskutera med ministrarna som representerar AVS-länderna. Jag påminde rådet för allmänna frågor i måndags om att mandatet bara är en grund för förhandlingarna och att vi behöver beakta AVS-ländernas åsikter innan vi fattar det avgörande beslutet om mandatet.
Den andra stora prioriteringen för vårt ordförandeskap är att försöka övertala unionen att skapa vår utvecklingsstrategi kring den internationella strategin för utrotning av fattigdom. Ledamöterna känner säkert till att det som ett resultat av de stora FN-konferenserna under de senaste 15 åren nu finns internationellt överenskomna mål och strategier för att göra mycket betydande och mätbara framsteg vad gäller utrotande av fattigdom. Det övergripande målet är att halvera antalet människor som lever i absolut fattigdom till år 2015. Alla är eniga om att detta är någonting vi har råd med och kan klara om vi mobiliserar tillräcklig internationell politisk vilja att göra ordentliga framsteg. Om Europeiska unionen tar åt sig den här strategin helt och hållet blir naturligtvis möjligheterna att mobilisera den internationella politiska viljan mycket större.
Vi höll ett seminarium med kommissionär Pinheiro och mig själv som ordförande den 17 mars, och där även kommissionär Marín, ministrar eller representanter på hög nivå från de flesta länder också deltog, och vi kom fram till slutsatser som kommer att läggas fram för nästa sammanträde i rådet för utveckling som kommer att leda vidare mot en överenskommelse om ramarna för att forma Europeiska unionens ansträngningar i utvecklingssamarbetet.
Vår tredje prioritet rör resolutionen som tidigare antagits om att göra utrotning av fattigdom och främjande av jämlikhet för kvinnor centrala för Europeiska unionens utvecklingsansträngningar. I bägge frågor, som bägge är absoluta nyckelfaktorer för en framgångsrik utveckling, finns det en bra politik och problemet är genomförandet. Vid nästa sammanträde i utvecklingsrådet skall vi granska framstegen för genomförandet. Förberedelser för detta pågår. Som ni vet är det naturligtvis en sak att få politiken rätt, men om vi inte följer upp genomförandet, kommer inga framsteg att ske.
Utöver det, och vad gäller humanitärt bistånd, håller en gemensam konferens på att organiseras av kommissionär Bonino och Overseas Development Institute i London, där jag skall tala om den etik som ligger till grund för vårt humanitära bistånd. Efter Bosnien och Rwanda vet ni ju alla att vi noga behöver se över de etiska principerna för utdelande av humanitärt bistånd. Annars kommer ytterligare misstag att göras.
Vad gäller mikrofinansiering, vet jag att det finns mycket starka åsikter och stöd i parlamentet. Under det luxemburgska ordförandeskapet stakade utvecklingsrådet ut vägen för vidare arbete och ett detaljerat arbete sker nu i arbetsgruppen. Jag hoppas att det snart kommer att komma fram interna riktlinjer så att vi kan göra framsteg i den frågan.
Sammanfattningsvis är det andra ämnet för viktigt arbete i utvecklingsrådet för vårt ordförandeskap att stärka utvärderingen av Europeiska unionens utvecklingsansträngningar. Utan en stark utvärdering kan man inte få högkvalitativa program. Vi försöker också föra det arbetet vidare. Jag är optimistisk om att vi kommer att kunna få se betydande framsteg och att vi under vårt ordförandeskap kommer att enas om ett användbart mandat för omförhandlingarna av Lomé och få en bred enighet bland medlemsstaterna och inom kommissionen för att göra den internationella strategin för utrotning av fattigdom ramen för all vår utvecklingsansträngning. Det kommer att göra det möjligt för oss att förbättra kvaliteten både vad gäller att prioritera utrotning av fattigdom och att förbättra genomförandet av dessa prioriteringar i praktiken.
(Applåder)

Rocard
Herr ordförande, fru minister, herr kommissionär, mina kära kolleger! Fem-sex minuter för att lägga fram ett betänkande om ett så pass viktigt ämne - det gör det knappast möjligt för oss att gå in på innehållet. Jag säger inte detta för att klaga på våra förfaranden, utan för att konstatera att vårt ämne är starkt. Men jag måste säga, herr ordförande, fru minister, herr kommissionär, att det betänkande som jag har äran att lägga fram för er inte är verkligt nydanande, även om jag tror att det är mycket viktigt. Det tar upp problem som har att göra med grundläggande val.
Skall ett samarbete mellan Europeiska unionen och länderna i Afrika, Västindien och Stillahavsområdet fortsätta? Vårt förslag till svar är " ja" . Skall samarbetet fortsätta utan att man ändrar den geografiska ramen, men i stället genom att tillåta att isolerade länder inom samma område får ansöka om medlemskap? Jag tänker här på Sydafrika, för vilket anslutningsförfarandet pågår, och på Kuba, som just har lämnat in sin ansökan om medlemskap. Detta hör inte till parlaments ansvarsområde, men på denna andra fråga är vårt förslag till svar också jakande. De fyra första konventionerna, som för övrigt förhandlades fram av Europeiska ekonomiska gemenskapen, begränsades huvudsakligen till det ekonomiska och finansiella området. Skall man till det tillfoga en politisk del, till följd av att Europeiska unionen upprättades genom Maastrichtfördraget, som anger att unionen omfattar utrikesoch säkerhetspolitiska delar? Det föreslagna svaret är också här " ja" .
Men, herr ordförande, det var när betänkandet av Martens - som är här och som jag vill hedra - röstades igenom i juni förra året som de här svaren gavs. Till följd av de debatter som kommissionens grönbok gav upphov till i många länder, och till följd av parlamentets egna arbeten, bl.a. betänkandet av Martens, gick kommissionen oss till mötes genom att överlämna ett nytt meddelande till ministerrådet och parlamentet, innan den tog itu med att utforma ett utkast till förhandlingsmandat, för att belysa den väg som har gjort det möjligt för ministern att hävda en allt större samsyn om de här riktlinjerna. Det är i den andan som utskottet för utveckling och samarbete gav mig i uppdrag att utarbeta ett nytt betänkande för yttrande om nämnda meddelande. Herr ordförande, jag kan avstå från att gå tillbaka till det som är kärnan och det väsentliga i betänkandet, för att i stället insistera på några nya beståndsdelar. Eller så fäster jag er uppmärksamhet, fru minister, på följande punkt - herr kommissionär - på några element som redan fanns i betänkandet Martens, men som utkastet till kommissionens meddelande till rådet i viss mån lämnade därhän, och som parlamentet brukar insistera på.
Först en blygsam punkt, som inte togs upp av kommissionen, men som parlamentet är mycket uppmärksamt på: vi föreslår att förhandlingsmandatet skall inbegripa idén att man steg för steg försöker utnyttja Lomé-förhandlingarna, för att Europeiska unionens utomeuropeiska och perifera besittningar skall bli alltmer integrerade i den regionala ekonomiska helhet som de är beroende av. Vi är måna om denna nya idé. Den syftar till att säkra en bättre framtid för våra perifera besittningar.
Det stora problemet, herr ordförande, det är vår uppfattning om partnerskapet. Jag kommer att dröja mig kvar vid den här punkten, även om jag då kommer att tala mycket lite om det centrala i frågan, dvs. det ekonomiska, finansiella och handelsmässiga. När det handlar om partnerskapet står vi inför följande problem. Förra året genomfördes ett trettiotal regelmässiga val i Afrika. Jag tror att det är ett historiskt rekord. Afrika mår bättre. Dess bruttonationalprodukt växer med 5, 5 procent sedan fyra-fem år tillbaka. Halva den siffran förklaras självklart av ett ekonomiskt uppsving, och andra halvan förklaras av att man på många håll har uppnått fred, att inbördeskrig har tagit slut och att man har börjat återgå till arbete, inte riktigt överallt, men nästan. De afrikanska ledarna blir alltmer medvetna och klara över det faktum att de allvarligaste hindren mot utveckling är inbördeskrig, missbruk av offentliga medel, dålig styrning, brist på respekt för mänskliga rättigheter. De vet om det, de säger det, de skriver det. Det finns en afrikansk stadga för mänskliga rättigheter.
Men vi själva, vi här i parlamentet, representerar väljare. Våra ministerråd blir mer och mer krävande i fråga om stödets kvalitet och effektivitet, och insisterar alltmer på villkor om god styrning och respekt för mänskliga rättigheter hos de som tar emot stödet. Det finns all anledning till att sträva efter en större samsyn, för att den politiska delen skall kunna få ett mer kraftfullt innehåll, inom de tre områdena säkerhet, förebyggande av konflikter och kriser; respekt för mänskliga rättigheter samt god styrning.
Jag vill, fru minister, herr kommissionär, fästa er uppmärksamhet på risken att allt intensivare europeiska krav inom de här områdena åter gör oss till forna kolonisatörer och moralpredikanter, som omvandlar metoden att få se demokrati hos andra till brutala villkor. Vårt problem är alltså på vilket sätt förhandlingarna förs. När det gäller insatser och innehåll, är vi överens och har samma mål.
Det här betänkandet ger er ett klart och tydligt förslag: att ni, så gott ni förmår, försöker uppmuntra länderna i Afrika, Västindien och Stillhavsområdet, särskilt de afrikanska länderna i Afrikanska enhetsorganisationen, att själva inleda en intern debatt. De mänskliga rättigheterna är okränkbara och tar inte skada av någon diskussion - man dödar inte, yttrandefrihet, fängelsesystem som respekterar människan, osv. Det som ställer till med problem, det är överföringen av våra demokratiska modeller till dem. Och här handlar det om att skapa mer jämbördiga partnerskap.
Jag hade också velat ta upp problemet med fattigdomen, herr ordförande, genom att säga att ... Nåväl, det är bra, herr ordförande, jag stannar här. Det kan inte hjälpas!

Ordföranden
Herr Rocard, i framtiden skulle det vara bra om ni begärde lite talartid för er grupp också.

Speciale
Herr ordförande! Som ni säkert vet, så gör jag den här presentationen som ersättare för Vecchi, som har blivit tvungen att lämna oss på grund av familjeskäl.
Vi har fått vänta i två år innan rådet formulerade sin gemensamma ståndpunkt om förslaget till förordning som skall ge en rättslig grund till den budgetpost som, på parlamentets initiativ, inrättades 1992, och som avser att stödja det decentraliserade samarbetet.
Trots detta har rådet inte kommit till ett positivt resultat, man formulerar en inskränkt vision av det decentraliserade samarbetets funktion och man har i väsentliga stycken försämrat det förslag till förordning, som lades fram av kommissionen och som delvis ändrades av parlamentet vid förstabehandlingen. Därför har utskottet för utveckling och samarbete enhälligt röstat för det paket på 17 ändringsförslag som vi nu presenterar i kammaren för omröstning, för att kunna återställa den ståndpunkt som parlamentet formulerade för mer än två år sedan.
I enlighet med vad Europaparlamentet hävdat och även i enlighet med vad Rocard sade nyligen så är inte det decentraliserade samarbetet bara ytterligare en åtgärd inom ramen för utvecklingssamarbetet och får inte heller betraktas på det viset. Det decentraliserade samarbetet är ett helt nytt sätt att se på hela samarbetsproblematiken. Med detta vill vi utöka antalet aktörer inom samarbetet och syftet är att få med andra aktörer än de centrala regeringarna så att de projekt som genomförs ligger närmare lokalbefolkningen och kan bidra till att förstärka samhällsstrukturerna. Detta är den springande punkten. Det är med andra ord ett bidrag till den kulturella dialogen, mellan olika verkligheter, och även till demokratiseringsprocessen.
Det decentraliserade samarbetet skiljer sig, på grund av sin karaktär, mycket från de vanliga metoderna när det gäller den offentliga utvecklingshjälpen och det är dessutom just de otillfredsställande resultat som uppnåtts inom detta område som har lett till utvecklingen av nya samarbetsformer. Rådet verkar inte ha uppfattat denna strategiska utmaning, det måste påpekas. Det handlar om att gå från ett system som centreras kring enskilda projekt till ett system där aktörerna ställs i centrum, för att möjliggöra en tillfredsställande utveckling av humanresurser och organisationsförmåga i de länder som befinner sig under utveckling. Samarbetets målsättning måste tydligare bygga på en strävan mot mänsklig utveckling, deltagande och hållbarhet.
Avgörande för samarbetsviljan är att man får med de olika decentraliserade organ som berörs, som till exempel lokala myndigheter, föreningar, folkrörelser, icke-statliga organisationer, etc. Detta borde leda fram till att man utvecklar ett effektivt och allmänt spritt partnerskap mellan Nord och Syd. Vi tänker framför allt på samarbetet mellan olika städer och regioner, men även på en mer omfattande tekniköverföring mellan företag, kooperativ och servicecentra.
Låt mig avslutningsvis säga att det decentraliserade samarbetet är ett instrument som enligt oss är särskilt väl lämpat att möta de nya utmaningar som utvecklingen står inför, framför allt kampen mot fattigdomen, utvecklingen av den privata sektorn, men även försvaret av mänskliga rättigheter, som är så viktigt.
I motsats till vad rådet hävdar, så är detta en strategi som redan har provats tillräckligt mycket. Vi anser, med andra ord, att vi måste gå över från experimentstadiet när det gäller det decentraliserade samarbetet till att ge det högre prioritet, såväl inom ramen för det externa samarbetet - Lomékonventionen, Meda-programmet etc. som när det gäller de direkta åtgärderna från Europeiska unionens sida. I det sammanhanget är det mycket viktigt att man återupplivar Med-programmen om vi vill att även Europa-Medelhavssamarbetet skall skjuta fart.
Det är dessa reflexioner som ligger bakom våra ändringsförslag, som vill ge det decentraliserade samarbete en central placering inom utvecklingssamarbetet. Det är detta som är avsikten med betänkandet och med de ändringsförslag som presenteras.

Van Dijk
Herr ordförande! Kvinnoutskottet är glada över att kunna konstatera att kommissionens insikt kan växa snabbt. Om könsrollsproblematiken bara tas upp parentetiskt i grönboken om förbindelserna mellan Europeiska unionen och AVS-staterna, så föreskrivs i det nuvarande meddelandet som vi i dag diskuterar att könsrollsfrågor måste tas upp i allt makroekonomiskt och sektoriellt stöd eller projektstöd.
Kommissionen erkänner att det finns en direkt relation mellan att förbättra kvinnans ställning och kampen mot fattigdomen, att en varaktig, ekonomisk och social utveckling inte går att förverkliga utan jämställdhet mellan män och kvinnor och att mänskliga rättigheter också är kvinnans rättigheter.
Men föresatsen att ta upp könsrollsfrågor på alla politiska områden genomförs inte. Just på de områden som i grönboken har fått den högsta prioriteringen, nämligen ekonomiskt, finansiellt och tekniskt samarbete, sägs inte ett ord om könsrollsproblematiken. Det är oacceptabelt och till och med ett steg tillbaka i jämförelse med rådets resolution om könsroller och utvecklingssamarbete från december 1995, där mainstreaming var utgångspunkten.
De nya samarbetsavtalen bör främja jämlikhet mellan män och kvinnor på alla områden, inte bara politiskt och socialt, utan även ekonomiskt. Det skall dock stå klart för alla att ekonomisk jämlikhet kommer att ha stort inflytande på de sociala strukturerna och maktförhållandena i ett land.
Ett rimligare partnerskap måste då inte bara syfta på förhållandena mellan Europeiska unionen och AVS-staterna, utan också på maktfördelningen inom ett samhälle. Det borde således föras en samordnad och konsekvent politik för att främja jämställdhet mellan män och kvinnor. Därför har kvinnoutskottet också pläderat för att inrätta en permanent kvinnoutskott under AVS-församlingen.

Kinnock, Glenys
Herr ordförande! Låt mig först välkomna ministern och tacka för hennes utmärkta genomgång och dessutom, naturligtvis, tacka Michel Rocard för hans betänkande.
Det här betänkandet innehåller mycket allvarliga och tydliga budskap. Även om de politiska riktlinjer som kommissionen föreslagit för förhandlandet kring nya samarbetsavtal med AVS utgör utgångspunkten för diskussionerna om förnyandet av våra förbindelser, är jag rädd för att det på många området inte är mycket mer än just det. Jag hoppas att kommissionen och rådet särskilt noterar de allvarliga reservationer som uttrycks i betänkandet om handelsförslagen som de ser ut nu. Vi har använt mycket starka ord, " oroar sig över att kommissionens förslag om att förhandla om regionala frihandelsområden kan vara förhastat, opraktiskt samt leda till ökad fattigdom och ökade sociala motsättningar inom AVS-staterna" . Dessa reservationer uttrycks av AVS-länderna själva. Jag fruktar att målen för allvarlig fattigdom som tydligt satts upp av ministern skulle kunna undermineras av svagheten i det aktuella handelsförslaget. Utrotning av fattigdom, som hon säger, är det övergripande målet och bör naturligtvis genomsyra hela avtalet, även handelsavsnittet. Vi har inte råd att glömma bort att en liberaliserad handel och ekonomisk tillväxt ensamt inte räcker för att minska fattigdomen. Därför är det avgörande att vårt engagemang för att utrota fattigdomen, skapa jämlikhet mellan män och kvinnor och förhindra konflikter helt och fullt integreras i handelsförslagen, i synnerhet när det gäller medelinkomstländerna.
Det är ju lätt för oss att sitta här och argumentera som vi gör för en integration i världsekonomin. Naturligtvis är vi eniga om att det bör ske, men vi bör också inse att det sätt som man föreslår att göra det på, nämligen WTO-kompatibla utrikeshandelsavtal kommer att innebära mycket betydande anpassningskostnader i mycket fattiga och sårbara länder och ekonomier. Enligt min mening räcker det helt enkelt inte med att argumentera att utrikeshandelsavtal på sikt kommer att stimulera ekonomisk tillväxt. Fattiga människor lever kortsiktigt, i en daglig kamp för att få mat på bordet. Därför får vi inte främja en lösning som hotar deras försörjning. Om vi gör det genom att respektera det så kallade åtagandet, kommer vi inte att respektera vårt åtagande att slå mot fattigdomen, att förhindra konflikter, som Michel Rocard säger, eller att främja jämlikhet mellan könen. Det är därför jag ständigt föreslagit idén med ett tioårigt undantag för att täcka de nuvarande handelsavtalen, så jag är mycket nöjd med att Rocard-betänkandet har tagit med den punkten. Rocard är också mycket tydlig när han säger att den bästa lösningen är att de alternativ som nu erbjuds förbättras så att AVS kan få tillgång till verkliga alternativ när det WTO-undantag som täcker de nuvarande handelsavtalsalternativen går ur. Jag uppmanar rådet och kommissionen att ta åt sig de frågor som tas upp i Rocard-betänkandet.

Ordföranden
Jag skulle vilja att parlamentet lät mig påminna om att det i dag är den 1 april och eftersom det redan har kommit in texter till presidiet som framkallar många frågetecken, skulle jag vilja be kollegerna att inte börja ställa ordningsfrågor beträffande texter som uppenbarligen utgör dagens skämt i enlighet med traditionen.

Corrie
Herr ordförande! Detta mycket långa och detaljerade betänkande följer på Martens betänkande. För första gången tillåter kommissionens meddelande parlamentet att uttala sin åsikt om de riktlinjer som lagts fram av kommissionen för förhandlingarna om de nya samarbetsavtalen med AVS.
Rocard förtjänar mycket beröm för detta fantastiska och detaljerade betänkande. Ännu mer glädjande är det faktum att kommissionens åsikter ligger mycket nära kommissionens tankar. Parlamentet har att granska två viktiga frågor: Skall samarbetet mellan AVS och EU fortsätta efter år 2000 och i så fall i vilken form? Svaret på det första är ett rungande ja. Det bör finnas en ny och annorlunda förbindelse som anpassar sig till den nya världens utmaningar och som bygger på ett verkligt partnerskap. Ett antal områden måste beaktas. För det första har rådet enats om att den politiska omfattningen av AVS-EU-partnerskapet bör förstärkas. Detta underströk det faktum att utvecklingen i AVS-länderna först och främst var någonting som folket i dessa länder ansvarar för. Detta bör bygga på en hållbar mänsklig utveckling med sund makroekonomisk politik, social rättvisa och en rättsstatsprincip. Den politiska enighet som åstadkommits på bägge sidor är ett förståeligt politiskt val inför de globala utmaningarna som 2000-talet innebär.
En allt snabbare globalisering kommer att förstärka ekonomiskt, politiskt och kulturellt beroende, men samtidigt kommer det att förekomma en rörelse mot regionalt samarbete och integrering, i synnerhet på den afrikanska kontinenten. Bara detta borde leda till nya former av ekonomiskt partnerskap. Kamp mot fattigdom, en folklig ekonomi, mikrokrediter och jämlikhetsfrågor: allt leder till förebyggande av konflikter inom regionerna. Det är upp till AVS-länderna själva att besluta om hur snabbt förändringen skall ske och vilka kriterier som skall ligga till grund för den förändringen. En av de ursprungliga aspekterna av Lomékonventionen var att å ena sidan inbegripa handel och å den andra ange bestämmelser på det området avsedda att uppmuntra diversifiering och utveckling av AVS-länderna.
WTO-reglerna skapades med fullständigt förakt för behoven i utvecklingsländerna, särskilt de svagaste, och det här måste behandlas ordentligt av bägge sidor i förhandlingarna. Tråkigt nog har ansträngningarna att förbättra handeln inte varit framgångsrika och många utvecklingsländer har snarast minskat.exporthandeln jämfört med för 10 år sedan. Regionalt samarbete bör ge dem styrka att förbättra den situationen.
Jag gläds över att den gemensamma församlingen nu skall kallas den parlamentariska gemensamma församlingen, eftersom det kommer att stärka demokratin, och min grupp stöder detta betänkande fullt ut.

Andrews
Jag skulle vilja börja med att välkomna det här betänkandet av Rocard. Bortsett från de normala strävandena för det oss dock inte närmare Lomés framtid efter år 2000. Jag stöder en stark politisk dimension för de nya samarbetsavtalen med AVS-länderna, särskilt inom området för mänskliga rättigheter, god statsledning och rättsstatsprincipen. Jag är helt för att kampen mot fattigdom skall vara det bärande temat för ordningen efter Lomé IV. Jag stöder också arbetet med jämlikhet mellan könen och miljöfrågorna i samtliga förhandlingar.
Irland har hela tiden understrukit betydelsen med semiintegreringen av AVS-länderna i världsekonomin och överensstämmelsen hos de nya handelsavtalen med Världshandelsorganisationen. Irland anser att tillgång till marknaden har särskild betydelse och kommer, t.ex. att stödja avlägsnandet av återstående tullhinder i största möjliga utsträckning.
Vid förhandlingen av EU-AVS-avtalen är det avgörande att understryka behovet för förenkling och rationalisering av hjälpinstrumentet med syfte att gradvis utvecklas mot ett direkt budgetstöd för AVS-länderna.
Det finns en oerhört viktig fråga som måste behandlas inom ramen för det nya samarbetsavtalet och det är frågan om vapenförsäljning. I Europeiska unionen har vi fri rörelse för varor, tjänster, människor och kapital med full reglerings- och konkurrenskontroll. Jämför det med bristen på gemenskapslagstiftning eller konkurrenskontroller när det gäller vapenrörelser från EU till tredje land. Det syns mig och många andra människor i mitt land vara en tystnadens sammansvärjning i den frågan. Man bör skapa ett vapenexportkontrollkontor för Europeiska unionen för att skydda de mänskliga rättigheterna för befolkningen i AVS-länderna.
Vi måste erkänna ekonomisk utveckling, social utveckling, miljöskydd och mänskliga rättigheter som ömsesidigt förstärkande komponenter i en hållbar utveckling. Jag beklagar att frågan om vapenexport inte på ett seriöst sätt behandlats i Rocard-betänkandet.

Telkämper
Herr ordförande! Rocards föreliggande betänkande är ett bra betänkande om riktlinjerna inför framtida samarbetsavtal. Det är mer än ett betänkande om AVS-länderna. Det handlar om tiden efter Lomé, och jag tror att vi borde förorda en tioårig övergångsperiod. Det handlar i grund och botten om ett betänkande om den nya ramen för nord-syd politikens utseende. Martens antydde det här i sitt betänkande. Pinheiro har här fört in något nytt, något mycket bra tycker jag, när han lät en bred dialog äga rum i medlemsstaterna inför grönboken. Om det nu skall bli en bra politik av det här goda betänkandet, då hoppas jag att vi tillsammans med kommissionen kan övertyga rådet om att det här innehållet också måste omsättas politiskt. Fru Short, ni har här en stor uppgift.
I utvecklingpolitiken kan man i Europeiska unionen och även i denna kammare fastställa en grundläggande motsägelse, och den består i att vi å ena sidan försöker att integrera oss och även AVS-länderna på världsmarknaden. Detta har vi accepterat i och med WTO. Vi ser för tillfället följderna med banandebatten. Å andra sidan vill vi ta hänsyn till den regionala situationen och här driva utvecklingen framåt. Den regionala utvecklingen står också i förgrunden i det här betänkandet, och jag tror att det är rätt och riktigt. De bilaterala frizonerna är inte det som vi skall förorda.
Därför tycker jag att punkterna 59 och 77 i resolutionsförslaget är viktiga. I punkt 59 går man in på, och det borde vi också omsätta i praktiken, att förlängningen av undantagsreglerna för AVS-länderna är nödvändig, eftersom det bara på det sättet kan bli en utveckling i de här länderna - de fattigaste bland de fattiga. I punkt 77 står målen för utvecklingpolitiken, målen för utvecklingen, som vi gemensamt måste kundgöra gentemot WTO. Jag anser att WTO absolut inte är någon demokratisk institution.
Koherens i handelsförbindelserna är viktigt och hör också till detta. Det borde vi lägga märke till på områdena fiskeripolitik, ekologi och mänskliga rättigheter. Det borde vi och AVS-länderna lägga märke till. Regionaliseringen är en viktig angreppspunkt. Här gäller det att utveckla nya instrument. Jag tror att stödet till processen för afrikansk enhet är viktig. Men där skapar vi också egna motsägelser: Meda-programmet till exempel. Även här behövs koherens. Jag gläder mig åt att ändringarna har tagits upp i det här förslaget, att den gemensamma församlingen uttryckligen nämns, och jag tror att den också måste bevaras för att gestalta den politiska processen.
Alltför lite sägs om rustningspolitiken, begränsningen av vapenköp och den effektiva kontrollen av vapenhandeln. Kommissionen har här förberett konkreta förslag. Detta måste välkomnas. Att fastställa ett samband mellan riktlinjerna för rustningsbegränsning och utvecklingen på hälsoområdet såväl som utvecklingen på utbildningsområdet är något mycket viktigt. Ländernas trovärdighet kan också mätas med detta.
Med tanke på att code of conduct har misslyckats skulle jag vilja hänvisa till att vi med ändringsförslag 18 har förberett många konkreta förslag, och jag ber er att stödja detta ändringsförslag, likaså ändringsförslag 17. Där handlar det om förbud av truppminor. Det är en ståndpunkt som den här kammaren har intagit och hör hemma i fördraget. Min kollega Van Dijk har hänvisat till kvinnornas problem, kvinnans roll i utvecklingsprocessen. Även här måste mer göras. Det står redan mer än i grönboken. Kvinnans roll måste närmare konkretiseras, för hon bidrar till utvecklingsprocessen. Partnerskap är en viktig förutsättning, även partnerskap med icke-statliga organisationer. Till sist skulle jag än en gång vilja betona att vi alltid har varit av den åsikten att Europeiska utvecklingsfonden måste föras in i budgeten. Även det måste omsättas i praktiken. Det hade jag gärna fått ett svar på av Short från rådet om hon har tagit något initiativ, antingen i dag, eller senast vid ...
(Ordföranden avbröt talaren.)

Hory
Herr ordförande! På det här stadiet i debatten vill jag inte hänge mig åt en sammanfattande parafras för de två betänkandena Vecchi och Rocard, som uppenbarligen är utmärkta, eftersom utskottet för utveckling och samarbete har röstat igenom dem enhälligt.
Jag vill bara återkomma till en aspekt i betänkandet av M. Rocard, för att understryka det intresse radikalerna tillmäter punkt 25 i resolutionsförslaget. Det gäller att vi i framtiden föreskriver att mottagarländerna själva skall fastställa kriterier som avser demokrati och mänskliga rättigheter, kriterier som måste uppfyllas för att de skall få stöd från Europeiska unionen.
Detta mycket nydanande förslag tycker vi verkar vara mycket lämpligt. Dels för att det stämmer överens med alla våra principer om intervention, dels för att det bör visa sig vara effektivare än den nuvarande bestämmelsen. I dag ser vi att partnerskapet mellan unionen och AVS-länderna inte helt undslipper anklagelsen om neokolonialism, eftersom de praktiska reglerna och de demokratiska villkoren fortfarande, till största delen, formuleras ensidigt av de europeiska länderna.
Betänkandet Rocard föreslår att vi skall bryta med den logiken, och vi kan inte annat än hålla med om det. Men framför allt är idén om att ge AVS-länderna ansvaret för att fastställa partnerskapets demokratiska minimiinnehåll finurligt, i det att den kommer att effektivisera reglerna. I dag tvekar de europeiska givarna självklart att straffa förseelser, just för att inte utsätta sig för anklagelser om neokolonialism. Och då ser man genast hur demokratins relativism breder ut sig. En sådan princip skulle betraktas som en sanning hitom Medelhavet, ett misstag bortom det.
Ur AVS-ländernas synpunkt skulle förmånen också vara viktig. Vad är det egentligen som sker i dag? Att en AVS-stat bryter mot reglerna om demokratiska villkor och genast får ett tyst stöd, ja t.o.m. ett rutinerat samförstånd, från de flesta andra AVS-stater. Man skjuter rygg helt enkelt, och väntar på att den europeiska kritiken passerar i allmän likgiltighet.
Om de demokratiska villkoren för bistånd i framtiden fastställs av våra partner, skulle dessa bli skyldiga att påtala förseelser och tillämpa sanktioner. Det skulle hädanefter bli en fråga för dem. Kanske kommer vi här att finna ett tillfälle till, med respekt för olikheter, att fördjupa dialogen om grundläggande värden, som tas upp i punkt 29 i förslaget.
Radikalerna anser att en del av dessa värden har en universell räckvidd, och vi stöder därför utan förbehåll betänkandet av Rocard.
(Applåder)

Antony
Herr ordförande, kära kolleger! Man skulle inte kunna förneka detta: resultatet av politiken för samarbetet mellan AVS-länderna och Europeiska unionen lever inte upp till de ambitioner man vanligen ger uttryck för, och framför allt inte de summor man lägger ut.
Man kan fråga sig om det åttonde EUF, vars belopp för perioden 1995-2000 ligger på 13 miljarder ecu, eller 85 miljarder franc, används eller kommer att användas på ett bättre sätt än de sju föregående. För det här ekonomiska stödet har till stor del gjorts ineffektivt, och det av tre skäl: den socialistiska utvecklingsmodellen, som de flesta AVS-länder har antagit och som grundas på kollektivisering av mark och överdriven industrialisering; korruptionen av ledarna och nomenklaturerna, som har konfiskerat en stor del av biståndet; komplexen hos de europeiska ledarna, som är oförmögna att konstatera detta, av rädsla för att bli beskyllda för neokolonialism. Men han själv, Michel Rocard, som långt ifrån beaktar de här tre punkterna och drar lärdomar av dem, och som, låt oss erkänna det, är trogen sin socialistiska ideologi, han föreslår en politik som bara kan vara till nackdel för de europeiska nationerna, liksom för folken i AVS-länderna.
Låt oss gå över till - må han förlåta mig - banaliteterna, de demagogiska förslagen och de fromma önskningar som fyller hans betänkande, för det är betänkandets grunder som framför allt oroar oss, dvs. den uttryckliga viljan att kullkasta en utvecklingspolitik som fortfarande kontrolleras av staterna.
Vad är det vår kollega vill? Att låta EU: s budget omfatta Europeiska utvecklingsfonden, som därmed inte skulle kontrolleras av staterna längre; diplomatiska och politiska band mellan överstatliga enheter som Europeiska unionen å ena sidan, och å andra sidan Afrikanska ekonomiska gemenskapen, som upprättades 1994; att tillmäta de icke-statliga organisationerna en större betydelse, som det i och för sig skulle kunna sägas mycket om; att våra utomeuropeiska besittningar skall integreras i regionala enheter, vilket skulle bereda vägen för en separation mellan dessa besittningar och deras moderländer.
Låt oss notera att Michel Rocard med rätta oroar sig över frihandelssystemets skadliga logik för AVS-ländernas ekonomiska utveckling. Men i realiteten föreslår han endast en reglering av den globala logiken. Den enda positiva punkten är hans förslag om ett " produktivt återvändande" för invandrare från AVS-staterna, vilket helt och hållet stämmer överens med våra ståndpunkter.
Men tyvärr, och detta kort sagt på grund av tidsbrist: Betänkandet Rocard sällar sig till de som, till Bryssels fördel, önskar montera ned en utvecklingspolitik som visserligen är ofullständig, men som innebär att medlemsstaterna fortfarande spelar en avgörande roll. Men det är inte genom att vilja återupprätta alltfler förbindelser block emellan, det är inte genom att internationalisera, det är inte genom att byråkratisera, som man kommer att förbättra vad det än vara må. Det upprörande är att Michel Rocard, misslyckande efter misslyckande, aldrig blir utled på sina utopier.

Junker
Herr ordförande, mina damer och herrar! Betänkandena av Rocard och Vecci måste bifallas av full övertygelse. Tillåt mig att göra några kommentarer. Målet i artikel 130u i Maastrichtfördraget är allmänt. Utvecklingssamarbetet skall syfta till en hållbar utveckling, särskilt i de fattigaste länderna, till fattigdomsbekämpning såväl som till ett harmoniskt och stegvist inlemmande i världsekonomin. Betoningen ligger här på stegvist.
I Rocards betänkande hänvisas det också till att liberalisering av handeln och ekonomisk tillväxt inte räcker för att lindra nöden, om det inte också finns tillgång till resurser och deltagande i beslutsprocesserna. Det gäller i synnerhet kvinnors deltagande, men jag kan med glädje konstatera att vi som kvinnor inte längre måste betona detta, detta konstaterande är numera parlamentets allmängods.
Jag skulle vilja framhäva att det under Lomésamarbetets lopp har utvecklats något av en Lomékultur, som består av partnerskap, likaberättigande, upprätthållande av dialog, ömsesidig hållande av avtal och pålitlighet, och detta betyder mer än åsikter om effektivitet enligt kostnad-nytta-modell.
Ett kännetecken för Lomékulturen består i att man inte bara förelägger avtalspartnerna villkor, utan man bemödar sig om att landet i fråga deltar i de förutsedda åtgärderna, dvs. att den följer i överensstämmelse med regeringarna och med befolkningen. Det civila samhällets deltagande lämnar visserligen en del i övrigt att önska, framför allt saknas likaberättigat deltagande av kvinnor - det har vi nämnt -, men trots det går man i rätt riktning.
Det är desto viktigare, eftersom det inte uteslutande handlar om ekonomiska, utan också om politiska reformer, som måste eller borde stå i samklang med varandra. I ett vuxet förhållande måste man också kunna säga kritiska saker, och i nödfall måste man kunna tillgripa sanktioner, till ett avbrytande av samarbetet. Loméavtalet inbegriper den hör möjligheten, men den används bara restriktivt, och det på goda grunder, för det är alltid bättre att fortsätta prata i stället för att kapa förbindelserna.
Jag tror att en viss aspekt av samarbetet inom ramen för avtalet i framtiden måste utvecklas vidare, och det är de nära samarbetet med icke-statliga organisationer, i synnerhet sådana som är verksamma i AVS-länderna, inte bara med våra organisationer i de europeiska medlemsländerna. För den rådande situationen måste en skräddarsydd samarbetsstratgei utvecklas, som tar itu med varje enskild regions speciella villkor, oberoende om den sker nationellt, privat eller offentligt.
Utvecklingspolitikens huvudmän kan i högre grad än hittills vara element av ett framtidskoncept som lovar framgång. En av specialiteterna med Lomésamarbetet är det regionala samarbetet som alltsedan början har varit inriktat på en ramövergripande utveckling. Detta gäller också för kravet på den dynamisk utveckling av den privata sektorn, som har ägnats ökade ansträngningar under de senaste åren.
Jag skulle vilja avsluta med ett citat ur mitt eget allmänna betänkande från den senaste AVS-församlingen, som antogs med stor majoritet: " I gemensamma ansträngningar skall specifika, sociala, tidsmässigt begränsade, sammanhållna, regionalt differentierade utvecklingsplaner uppställas, vilka är anpassade för det rådande utvecklingstillståndet och den rådade problemsituationen, med de svar som de stora FN-konferenserna ger Lomésamarbetet." Detta borde vara vårt mål.

Günther
Herr ordförande, fru rådsordförande, herr kommissionär, kära kolleger! Först och främst ett hjärtligt tack till de båda föredragandena. Dessvärre kan vi inte rikta det här tacket till Vecchi personligen. Vi har äntligen en debatt om utvecklingssamarbete, och det är inte ofta skall gudarna veta.
För Vecchis betänkande finns det ett hinder, att det befinner sig praktiskt taget i slutet av förfarandet, och eftersom Amsterdamfördraget ännu inte har ratificerats, har vi inte heller några möjligheter att se till att en rad av de förslag som hittills inte har accepterats kommer att tas upp.
Fru rådsordförande! Jag välkomnar verkligen att ni på ett dedicerat sätt ägnar er åt fattigdomsbekämpning. Jag skulle emellertid vilja be er om att med detta så att säga som en väsentlig pelare ta hänsyn till frågan om hälsopolitik och här framför allt frågan om kvinnors och barns hälsa. Det får egentligen inte vara så att år för år - man kan nästan säga dag för dag - att för tusentals kvinnor i utvecklingsländerna är en graviditet nästan att jämställa med en dödsdom, eftersom man inte kan bekämpa risker som skulle kunna undvikas. Vi har här i parlamentet en arbetsgrupp om reproduktiv hälsa med deltagare från alla grupper. Det är alltså en speciell hjärtefråga för oss.
En ytterligare punkt, som vi säkert borde beakta är frågan om den stabila valutan. Vi har i Rocards betänkande en speciell passus om detta. Herr kommissionär, det vore en stor önskan från min sida att vi med de lämpliga strukturerna sörjer för att det i utvecklingsländerna i ökande grad skapas stabila och framför allt konvertibla valutor. Jag vill i den här frågan rikta er uppmärksamhet på frågan om frihandelszoner inom ramen för den europeiska valutaunionen. Det har i det avseendet smugit sig in ett litet fel i betänkandet, som jag ber skall korrigeras. Punkt 69 passar inte in i sammanhanget där det står. Man måste sätta den efter artikel 80. Där vore den på rätt plats. Därmed vill jag avsluta.

Girão Pereira
Herr ordförande! För det första skulle jag vilja gratulera vår kollega Rocard för den utmärkta kvaliteten i hans betänkande, liksom Vecchi. Liksom vi redan har gjort när det gäller betänkandet Martens och vad gäller kampen mot eller för det åttonde EUF, vill vi på nytt uttala vår ihärdighet för partnerskapet mellan AVS-länderna och Europeiska unionen.
Faktiskt anser vi att det är nödvändigt, när 2000-talet inleds, att definiera en ny exemplarisk modell, för den privilegierade relation som de europeiska länderna har haft sedan inledningen av det europeiska bygget. UPE-gruppen anser att de stora riktlinjerna som kommissionen föreslår, i allmänhet går i rätt riktning. Jag säger i allmänhet, för det finns ett område där vi anser att förslagen inte är tillfredsställande. Det är inom handeln. UPE-gruppen anser det vara absolut nödvändigt att man för att underlätta anpassningsprocessen och integreringen av de regionala marknaderna och föreslår utskottet för utveckling och samarbete - vilket accepterat det - att bibehålla det nuvarande handelssystemet under en övergångsperiod som längst kan sträcka sig fram till 2010.
Kommissionen har redan medgivit en förlängning av tiden från tre till fem år. Vi hoppas att man, kommer att försvara övergångsperioden fram till 2010, inför rådet och Världshandelsorganisationen. Förutom denna aspekt, stöder vår grupp kommissionens riktlinjer och, liksom föredraganden, gratulerar vi till den betydelse som givits den regionala och subregionala integrationsprocessen, med reservation för att AVS-gruppens integritet och sammanhållning inte påverkas. Inom detta området påminner vi om förslagen från vår grupp om att associera de utomeuropeiska länderna och territorierna samt de yttersta randområdena.
Vi välkomnar målet att bekämpa fattigdomen med en välgörande och lämplig ansträngning. Vi anser att det är nödvändigt att gå ifrån en strikt villkorad logik och gynna en mer fruktbar dialog, i syfte att bedöma regeringarnas ansträngningar angående mänskliga rättigheter, demokrati och gott regerande.
För att avsluta, herr ordförande, väntar vi oss en ansträngning från den gemensamma församlingen, ett förmånligt instrument i den politiska dialogen mellan Europeiska unionen och AVS-länderna.

Dybkjær
Herr ordförande! Allra först vill jag gärna framföra mina komplimanger till Rocard och Vecchi för deras betänkanden, och också kommissionen för dess riktlinjer inför förhandlingarna om de nya samarbetsavtalen. Det är bra att vi otvetydigt har kunnat bekräfta att vi vill fortsätta avtalet med de berörda länderna, och det är bra att vi kommit i gång med några av de viktigaste diskussionerna om de reformer som är nödvändiga om vi skall komma bort från postkolonialismens beroendeförhållande mellan givar- och mottagarländer, om kvinnornas situation skall förbättras, etc. Det är också bra att vi har en diskussion om detta avtal i de olika medlemsländerna.
Jag måste icke desto mindre beklaga att vi inte fått listan över de länder som omfattas av Lomé-konventionen reviderad. Det bör vara ländernas behov, inte deras geografiska placering eller deras historiska förhållanden till unionens medlemsländer som bestämmer deras andel stöd från EU. Vi bör i Europaparlamentet stå som garanter för att de fattiga länderna i framtiden har samma utgångspunkt när det gäller fördelning av EU-stöd och tillgång till EU: s marknad. Det bör helst ske genom en revidering av listan över länder som omfattas av Lomé-konventionen, men kan till nöds ske genom att de länder som inte omfattas av Lomé V-konventionen ändå tillförsäkras samma villkor vad gäller fördelning av EU-stöd och tillgång till EU: s marknad.

Macartney
Herr ordförande! Kan jag få hälsa rådets ordförande välkommen här? Vi är mycket glada över att se henne som en ofta förekommande besökare i parlamentets utskott för utveckling och samarbete. Vi uppskattar hennes engagemang.
Hon inledde sitt inlägg med att säga att vi även måste mobilisera den internationella politiska viljan. Jag tror att det är precis den uppgift som ligger framför oss för nu förekommer det mycket prat och ändå måste vi mobilisera den politiska viljan. Jag skulle i synnerhet vilja använda millenieskiftet 2000, som jag anser har fångat många människors fantasi och med det säga, med ett nytt årtusende, låt oss stryka skulderna för de fattigaste länderna. Den frågan göms undan i punkt 74 i Rocards utmärkta betänkande, men den borde finnas redan i början som ett av de viktigaste kriterierna för att underlätta fattigdomen, något som hans betänkande i stora stycken ägnas åt.
Det här är ett utmärkt betänkande av Rocard, eftersom det innehåller så många aspekter, som var och en skulle göra en betydande skillnad för politiska områden och områden i världen. Vi har t.ex. punkt 45 om monokulturer, ett av de verkligt allvarliga problemen för de västindiska öarna, t.ex., med deras historiska beroende av bananer. Vi har problemet med de små östaterna, inte bara i Västindien utan även i Stilla havet, som är helt i händerna på global uppvärmning. Det är ett mycket viktigt engagemang som vi åtar oss. Det finns en utmärkt punkt om personminor som är en sådan plåga för Afrika och andra delar av världen. Vapenförsäljning nämns, återigen en mycket viktig ingrediens i utvecklingspolitiken. Punkt 77 tar upp behovet av att utveckla fiskeriavtal med en utvecklingskomponent i stället för en rent kommersiell sådan. Om vi kan åstadkomma detta, skulle det innebära en stor skillnad för kustländerna utanför vilka unionen fiskar.
Till slut men inte minst har vi FN: s biståndsmål på 0, 7 procent. Om vi kunde åstadkomma det för varenda medlemsstat i stället för bara ett eller två hedervärda undantag, då skulle vi ju verkligen göra någonting hedervärt.
Jag yrkar bifall för det här betänkandet och kanske jag kan få lov att avsluta med att säga att " Nous sommes tous des rocardiens maintenant" , vi är alla rocardianer nu.

Amadeo
Herr ordförande! Att utveckla och verkställa effektiva metoder för att bekämpa fattigdomen är Europeiska unionens viktigaste uppgift i de framtida relationerna med AVS-länderna. Den allmänna strategi som föreslogs av kommissionen inom ramen för förhandlingarna om att förnya samarbetsavtalen med AVS-länderna och som diskuterades i Bryssel av utskottet för utveckling och samarbete, skall presenteras nästa månad under sammanträdet med den gemensamma församlingen som planeras äga rum på Mauritius.
Vid sidan om det beslutade stödet till en mikroekonomisk strategi som skall uppmuntra de fattigaste länderna att investera i den egna framtiden så hoppas unionen på att man bibehåller handelslättnaderna för de fattigaste och ekonomiskt mest sårbara länderna. Redan diskuterade inom ramen för Loméavtalen, så förnyas nu handelslättnaderna för en period om tio år och de infogas i ett tydligt politiskt perspektiv som skall uppmuntra till geografisk differentiering, just för att understryka den regionala mångfalden.
Principen om respekt för de mänskliga rättigheterna och demokratin kommer dessutom att vara ett viktigt inslag i samarbetsavtalen. På det viset bidrar Europeiska unionen, via regionala övervakningsenheter som har till uppgift att följa de olika etniska, ekonomiska, sociala och religiösa spänningar som uppkommer, till att bevara freden och förhindra kriser och konflikter.

Colajanni
Herr ordförande! På basis av det arbete som utförts av Rocard och Vecchi driver den socialistiska gruppen ett projekt sedan mer än ett år, en arbetsgrupp som bildats tillsammans med representanter för AVS-länderna, som har studerat denna fråga och som sedan har diskuterat sina förslag i Afrika med olika afrikanska ledare. Ett nytt sätt att förbereda revideringen av avtalen som inte bör ifrågasättas. Denna speciella relation är viktig och bör fortsätta men den måste fördjupas avsevärt.
I betänkandena från Rocard och Vecchi finns det flera element som kan förnya avtalen, en ny och global vision som omfattar alla frågor - från demokratin och de mänskliga rättigheterna till konfliktförebyggande - viktiga frågor som jag inte tänker gå vidare in på.
Det finns en vilja att definiera samarbete och partnerskap på ett effektivare sätt, genom att man återupplivar de operativa inslagen men även genom att man undersöker felen och bristerna i det som varit hittills. Man ser kritiskt på den kamouflerade utsugning som bedrevs av de stora europeiska företagen, stora projekt som inte alltid var förnuftiga som borde bytts ut mot en vision som innebar mer närhet till arbetet, till människors liv och till en demokratisk samhällsutveckling. Man tittar på nya områden där insatser kan göras, kvinnorna, samhället, sjukvården, utbildningen, och, som jag redan påpekat, verksammare och mer effektiva mekanismer.
Om jag skulle våga mig på att definiera den, denna nya strategi, så är den ett försök att lansera den europeiska modellen och att ställa den i kontrast till det som Clinton föreslog i Afrika och som jag inte tror togs särskilt väl emot av Mandela, just därför att det är en modell för extrem avreglering, samtidigt som alla undrar över den internationella valutafondens roll - som även har lett till katastrofer - och hur man skall kunna hantera de enorma skuldproblemen med hjälp av nya tekniska lösningar och nya målsättningar.
Det är med andra ord en modell som borde stödjas av Europeiska unionen. När det sedan gäller AVS-ländernas sammansättning, listan över deltagarländer så är den förnuftigaste inriktningen - med tanke på de nya problemen som till exempel Sydafrika - att inom ramen för den nuvarande regionala indelningen diskutera om eventuellt nya länder skall tas med, samtidigt som man bibehåller de nuvarande relationerna som nu har funnits i flera år och som i sig har ett stort politiskt värde men som behöver bli effektivare och reformeras i grunden.

Liese
Herr ordförande, mina damer och herrar! Europeiska unionens samarbete med AVS-länderna måste reformeras. Det finns mycket positivt inom det här samarbetet, men det finns också mycket som inte fungerar. Blotta fortskridandet av status quo är säkerligen ingen modell för nästa årtusende. Den nuvarande bestämmelsen är framför allt diskriminerande. Länder som Bangladesh, Nepal, Bolivia och Nicaragua är uteslutna, trots att de är utvecklingsländer som behöver vår hjälp lika mycket som de nuvarande AVS-länderna. Jag anser att det är rätt schizofrent att det här parlamentet i mars röstade igenom ett brådskande ärende om Nicaraguas skuldbörda, och då hänvisade till den svåra situationen för människorna i Nicaragua, men Nicaraguas inträde i Loméavtalet inte ens diskuteras på allvar.
PPE krävde vid sin kongress i Toulouse förra året att det framtida samarbetet i framtiden skulle inrikta sig så starkt på koloniala bindningar, utan på per capita inkomster och dess fördelning och framför allt de styrandes vilja att verkligen bidra till utvecklingen för människorna i deras land. Jag välkomnar verkligen det som Dybkjaer sade om utvidgningen av AVS-länderna och om upptagandet av nya medlemmar. Det vore schizofrent om vi skulle begränsa upptagandet av nya medlemmar till just Kuba: där är förutättningarna verkligen inte uppfyllda.
Kommissionär Pinheiro! Ert förhandlingsmandat är ett tveksamt steg i rätt riktning för att göra samarbetet framtidsdugligt. Fortsätt! Vi borde stödja dessa tveksamma steg och uppmuntra er till vidare steg. Låt er inte vilseledas av protektionister i alla länder, utan gå in i det nya årtusendet med ett nytt koncept.

Stasi
Herr ordförande, kära kolleger! För två eller tre år sedan var vi ganska skeptiska till Loméavtalens framtid, och det av många anledningar. Jag kan bl.a. nämna AVS-ländernas minskade geostrategiska intresse efter kalla krigets slut, nödvändigheten för Europeiska unionen att bidra till den ekonomiska utvecklingen och stärkta demokratier i de central- och östeuropeiska länderna, den ultraliberala våg som WTO har framkallat, och självklart också de minskade ekonomiska möjligheterna för länderna i Europeiska unionen, som är hårt drabbade av krisen.
Alla dessa faktorer bidrog tillsammans till att förmörka horisonten, som nu verkar klarna upp. Vi kan glädja oss åt att se en insikt utvecklas inom Europeiska unionen, om det allt större ömsesidiga beroendet som utvecklas mellan Europeiska unionen och AVS-länderna, och mer särskilt den afrikanska kontinenten, ett ömsesidigt beroende som rör ekonomisk utveckling, säkerhet, demokrati och flyktingströmmar.
Kommissionens grönbok ligger säkerligen till grund för denna insikt, men vi kan vara stolta, mina kära kolleger, över det aktiva bidraget från Europaparlamentet, och i synnerhet från utskottet för utveckling och samarbete, till reflektionsarbetet om förnyelsen av Lomé-avtalen.
Betänkandet Martens och betänkandet Rocard, som man med rätta har sagt det bästa om, har tecknat en ram och fastställt ambitioner för ett förnyat och fördjupat samarbete, genom att lägga tonvikt vid avtalens nödvändiga politiska dimensioner, på främjandet av demokratins värden och på stödet till den regionala integrationsprocessen.
Jag gläder mig mycket åt den plats som tillerkänns det decentraliserade samarbetet, vilket betänkandet Vecchi ägnar sig åt, eftersom det mera direkt bemöter de behov och förväntningar som folken i AVS-länderna har, och för att det, genom lokala myndigheter och föreningar, engagerar medborgarna i samarbetsprocessen. Det decentraliserade samarbetet är ett tillskott för effektiviteten och demokratin.
Mina kära kolleger, vi har ännu inte tagit hem spelet när det gäller Loméavtalen för år 2000, men vi har nu, tack vare Rocardbetänkandet, intellektuella instrument som gör det möjligt för oss att lyckas med det. Vi måste också strida för att erhålla nödvändiga finansiella medel. Mycket kommer att bero på den politiska vilja parlamentet demonstrerar.

Torres Couto
Herr ordförande, ärade ledamöter! Behovet av att fortsätta med samarbetet AVS-Europeiska unionen fortsätter genom en förvandling av detta samarbete genom ett nytt partnerskap, förnyat, verkligt och mer rättvist.
Den postkoloniala tiden bör avslutas. Det handlar om att befria oss från de gamla relationerna givare-mottagare och att göra slut på infantiliseringen av den som tar emot. Villkorets logik måste ersättas med samarbetskontrakt. Det nya partnerskapet skall kännetecknas av att de egna befolkningarna tillägnar sig samarbetet, och bör huvudsakligen syfta till att utplåna fattigdomen, förebygga konflikter, försvara de mänskliga rättigheterna och ett gott statsstyre.
Man måste alltså förläna det nya partnerskapet en kraftig politisk dimension, och öppna samarbetet för det ekonomiska, finansiella och tekniska partnerskapet. Decentralisera det till nya aktörer som inte är regeringar. Det är viktigt att inte glömma, i detta ögonblick, att demokratiseringen och det goda statsstyret framför allt är resultatet av en kultur som endast tiden kan hjälpa till att stärka.
Jag vill, i detta ögonblick, uttrycka mitt uppriktiga stöd till kommissionär Pinheiro för den intelligens han visat i presentationen och infallsvinkeln av den nya strategiska vision som erbjuds oss till en viktig fråga. Jag skulle också vilja gratulera kollegerna Rocard och Vecchi för de briljanta betänkanden de har presenterat.

Maij-Weggen
Herr ordförande! Jag kommer att fatta mig mycket kort i denna debatt eftersom jag helhjärtat är överens med Rocards betänkande, och jag uppskattade också hans inlägg mycket. Det finns en punkt som jag särskilt skulle vilja fästa uppmärksamheten på, och den punkten är jämförbar med det som Liese sade. Jag vill ta upp relationen mellan AVS-staterna och utomeuropeiska länder och territorier. Vid sidan av de drygt 70 AVS-staterna har vi ju dessa 20 utomeuropeiska länder och territorier av vilka väldigt många ligger i tredje världen, ofta mellan AVS-staterna. Deras position i förhållande till Europeiska unionen är mycket obeständig, mycket otydlig och är också beroende av deras specifika relation till de medlemsstater de tillhör. Denna relation är, det känner vi också till, även den mycket varierande. Sedan 1957 utlovas i Romfördraget att de skall behandlas likvärdigt med medlemsstaterna själva. Men det har aldrig inträffat. Det långtgående likställandet från 1991 har ju delvis återigen upphävts.
Herr ordförande! Vad är det som måste ske? Det är att i samband med den nya Lomékonventionen måste också den definitiva regleringen för utomeuropeiska länder och territorier komma till stånd. Det är rättvist och ärligt gentemot de utvecklingsområden det beträffar. Vidare skulle det vara bra om bandet mellan de utomeuropeiska länderna och territorierna och AVS-församlingen kunde förstärkas genom att låta dessa länder vara med som observatörer i församlingen. Jag är mycket glad över att Rocard har tagit upp den punkten i sitt betänkande.
Herr ordförande! Jag skulle gärna på nytt vilja höra av kommissionen när den planerar att komma med en ny reglering för utomeuropeiska länder och territorier, och kanske kan också rådets ordförande säga något om detta. Jag är för övrigt glad över att utskottet för utvecklingssamarbete kommer med ett initiativbetänkande för att än en gång understryka denna fråga. Herr ordförande, det var det jag hade att tillägga till debatten, och för övrigt vill jag ge allt stöd till kollega Rocards betänkande.

Van Putten
Ett statement , herr ordförande, det är allt jag har tid till. Förslaget är att upprätthålla den allmänna strukturen, fördragets struktur. Det är den unika och enda relation som vi har, framför allt till våra sydliga grannar. Vad handeln beträffar, låt uppgåendet av handelsregimen i WTO ske successivt, varvid en övergångsregim utvecklas för vanskliga marknader som fortfarande befinner sig under utveckling. Frågan är om inte fem år är alldeles för kort tid. En effektstudie om detta är absolut nödvändig. Handelshinder, i enlighet med de ursprungliga reglerna, bör avskaffas. Det behövs således skyddande politik för handelsåtgärderna. Dessutom är det verkligen frågan om inte de föreslagna frihandelszonerna helt enkelt innebär en fara för AVS och inte medför något annat än tillträde för europeiska produkter till marknaderna. Den faran måste vi vara mycket medvetna om.
Till sist, herr ordförande, skulle jag vilja komma in på det som ännu inte varit uppe i debatten, det som enligt mig saknas. Det handlar om att de invecklade procedurerna inte har blivit tillräckligt belysta. Grönboken går absolut in för detta, och det är riktigt. Men jag tror att vi måste lägga ned ännu mer arbete på detta. Om vi vill ge civilsamhället tillgång till fonderna, då skulle det vittna om mod om kommissionen och rådet kunde ta en titt på ett förslag som tidigare lagts fram av den gemensamma församlingen AVS-EU om att i Stilla havet, i Västindien, i en franskspråkig och en engelskspråkig AVS-stat till att börja med, ta ett initiativ till en sorts ombudsman, så att kvinnoorgansationer, miljörörelser, fackföreningar, press och handelskammare åtminstone har tillgång till EU: s regelverk. Det är en absolut nödvändighet att inrätta något sådant, men hittills har ingen hörsammat vårt förslag. Det var allt jag hade för tillfället.

Robles Piquer
Herr ordförande! Den absurda fördelningen av tid som ordförandekonferensen har givit denna debatt - bara två timmar för ett ämne som i ett nationellt parlamentet skulle ha varat i flera dagar - gör att jag varken kommer att kommentera det inledande anförandet av rådets ordförande eller de utmärkta betänkandena av Rocard och Vecchi.
Jag tänker ägna dessa få sekunder till att uppmärksamma en sak: vi lever inte i en luftbubbla eller i en glaskupa, hur stor denna kupa eller bubbla, skapad av Lomékonventionen, än må vara. Tillsammans med vår bubbla eller kupa har det dykt upp en meteor, vilken är USA: s president i Afrika, efter tjugo års tystnad från de nordamerikanska presidenterna. Och jag hoppas att kommissionären och rådets ordförande vill ge oss någon intelligent kommentar om detta fenomen. Ett fenomen där president Clinton har talat om att ta upp arvet efter Kennedy, att inleda ett nytt partnerskap i Afrika, även om han inte nämner vilken typ; att öka stödet till tidigare nivåer, även om vi inte vet om han kan uppfylla det; att framför allt öppna handeln, vilken förvisso har framkallat några betydelsefulla reservationer, hos exempelvis president Mandela; att skapa eller stödja skapandet av en interafrikansk styrka för förebyggande av konflikter och, dessutom, har han bett om förlåtelse för det avlägsna förflutna - slaveriet - och för det nyligen inträffade - västvärldens likgiltighet inför det fruktansvärda folkmordet i Rwanda, vilket föranledde den mest stränga, otroliga, förvånande och smärtsamma tystnad från det internationella samfundet. Jag tror att uppdykandet av denna nordamerikanska meteor inom rymden för våra relationer med AVS-länderna, nu berättigar till en första kommentar från rådet och kommissionen och kanske en mer komplett förklaring inför parlamentets utskott för utveckling och samarbete.
(Applåder)

Howitt
Herr ordförande! Jag skulle vilja ägna mitt bidrag till den här morgonens debatt åt betänkandet om decentraliserat samarbete som skrivits av den utmärkta föredraganden Vecchi. Vi hävdar att EU: s utvecklingssamarbete skall bygga på samma principer om partnerskap, subsidiaritet och decentralisering som vi har lagt till grund för själva det sätt som vi organiserar oss inom Europeiska unionen och som vi därför anser måste gälla även för förbindelserna med utvecklingsvärlden.
Det passar väl in i det synsätt som beskrevs av Förenade kungarikets minister i morse att den största stimulansen för att åstadkomma ett högkvalitativt bistånd, som hon själv eftersträvar, är att mottagarna själva deltar i planering, genomförande och utvärdering av de utvecklingsprojekt som vi vill ge dem.
Det är decentraliserade civila organisationer inom utvecklingsländerna som har förmåga att anpassa samarbetspolitiken till lokala förhållanden. Det är decentralisering som gör vårt bistånd mer synligt, och därmed ställs större krav på redogörelserna för det. Det är decentralisering som leder till en bättre identifiering av behov och stöd för små projekt, och ger snabbare finansiering än med traditionella program. Det är decentralisering som uppmuntrar samarbete snarare än konkurrens mellan aktörer och rättvisa överenskommelser på lokal nivå om lämplig ansvarsfördelning för de ideella organisationerna och lokala och centrala myndigheter. Det är decentralisering som bygger upp kapaciteten hos ett civilt samhälle att övervaka och garantera demokratiska normer, vilket främjar principen om gott styrelseskick och respekt för mänskliga rättigheter.
Dagens betänkande vill skapa en rättslig grund för decentraliserat samarbete för den budgetrubrik som särskilt skapades av parlamentet så långt tillbaka som 1992. Ändå säger jag till minister att rådets ståndpunkt innebär två steg tillbaka snarare än ett steg framåt. Rådet försöker begränsa snarare än uppmuntra detta synsätt genom att föreslå en förordning som kommer att var i kraft i bara tre år. Den avser att lägga program under byråkratin hos de restriktiva IIb-kommittéförfarandet och att begränsa den finansiering som är tillgänglig till bara 18 miljoner ecu över en treårsperiod.
När vi nu återigen lägger fram våra ändringsförslag vid den andra behandlingen, uppmanar vid därför rådet att radikalt ompröva sin ståndpunkt. Parlamentet vill att den rättsliga grunden för pilotinitiativ för decentraliserat samarbete skall vara starka, inte svaga, instrument och utgöra en utgångspunkt för att denna filosofi som ett definierande element skall genomsyra allt EU: s arbete vad gäller utvecklingssamarbete.
Under hela min politiska karriär har jag varit för decentralisering, vare sig det handlat om lokala myndigheter i Förenade kungariket eller att försöka öppna Europeiska unionens arbete. Jag tror att rådets ordförande delar denna övertygelse och hoppas att hon kommer att göra så återigen i dag.

Gillis
Herr ordförande, fru rådsordförande, kommissionär Pinheiro! Jag välkomnar detta utmärkta betänkande från Michel Rocard om ett nytt samarbetsavtal som skall ersätta Lomé IV. EU och AVS måste bekräfta sitt partnerskap genom att förstärka demokratin och respekten för mänskliga rättigheter, särskilt kvinnors rättigheter. Kampen mot fattigdom och analfabetism måste utgöra grundvalen för varje ny överenskommelse och man måste bygga på den samlade gemenskapsrätten i politiska, ekonomiska och finansiella termer. För att garantera största möjliga utveckling i AVS-regionerna är det avgörande att arbeta med frågan om fred och säkerhet. Försäljningen och distributionen av farliga vapen t.ex., och i synnerhet, landminor, måste upphöra. Fred är en förutsättning för utveckling - utan fred är alla ansträngningar förgäves. Det är också lika viktigt att utvecklingsländerna ges rättvis tillgång till världsmarknaden inom Världshandelsorganisationen, vilket kommer att hjälpa dem att uppnå de mål som de har framför sig, vilket är att utrota misären och fattigdomen i dessa regioner. GATT och WTO har hittills gjort lite eller ingenting för att göra ökad handel till en realitet för dessa mycket fattiga ekonomier.

Fassa
Herr ordförande, kära kolleger! Redan har flera talare prisat det betänkande som presenterades av Rocard om kommissionens meddelande om riktlinjer för förhandlingarna om ett nytt samarbetsavtal med Afrika, Västindien och Stilla havet. Många prisvärda punkter, såsom viljan att fortsätta samarbetet eller emfasen på kvinnornas rättigheter, har redan understrukits. Detta berättigar även det ovanligt omfattande formatet när det gäller det här betänkandet, men kanske hade en högre grad av stringens när det gäller detaljerna på ett ännu bättre sätt kunnat lyfta fram de principer som skall vara vägledande för de nya partnerskapsavtalen mellan dessa länder och Europeiska unionen.
Men på samma sätt som vi har understrukit fördelarna, så kan vi inte heller undvika att lyfta fram vissa punkter som, enligt Europeiska liberala, demokratiska och reformistiska partiets grupp, delvis borde ändras. Jag tänker framför allt på punkterna 18 och 25. I punkt 18 bekräftas viljan att sluta ömsesidiga avtal snarare än att rada upp ett stort antal villkor. Vi begär att man tar med en klausul om att de berörda länderna skall respektera de demokratiska och mänskliga rättigheterna. Vi kan inte undvara detta grundläggande villkor, som är så viktigt för våra traditioner. Samma sak gäller punkt 25, där man föreslår att det skall vara AVS-länderna som bestämmer, efter förslag från kommissionen, de villkor som skall gälla för partnerskapsavtalen.
Vi anser att det är riktigare att etablera ett fullständigt jämställt förhållande mellan kommissionen och dessa länder och det är detta som vårt ändringsförslag syftar till.

Lööw
Herr ordförande! Jag vill säga att jag tycker att detta är ett mycket bra betänkande. Kommissionens förslag och detta betänkande är bra och ett viktigt steg framåt. Jag tycker också att det är bra att det tydligt pekas på en ökad regionalisering och därmed också decentralisering, eftersom det naturligtvis är svårt att se hur man annars skulle kunna få ett effektivt samarbete med 70 så heterogena stater som vi har i AVS-avtalet.
Jag tycker att det är bra med fokuseringen på bland annat fattigdom, miljö och kvinnor. För egen del tror jag att det är alldeles nödvändigt att vi också ytterligare uppmärksammar befolkningsfrågan som är mycket viktig. Det har med reproduktiv hälsa att göra, det har med kvinnors levnadsvillkor att göra, men det har också med hela staters möjlighet att kunna utvecklas i framtiden att göra om vi kan komma till rätta med den kraftiga befolkningstillväxten.
Vad jag emellertid saknar i betänkandet och som jag skulle ha önskat att det hade funnits med är en tydligare markering av att vi på sikt är beredda att anpassa de handelspreferenser som i dag finns i Lomékonventionen till WTO: s regler. Jag tror att det på sikt är den enda hållbara lösningen. Jag tycker inte heller att ett långfristigt skydd för det europeiska jordbruket på sikt är en varaktig lösning. Vi måste göra detsamma med handels- och jordbrukspolitiken som vi gör med biståndspolitiken i övrigt.

Pinheiro
Herr ordförande! Tillåt mig att, i mina första ord, understryka inlägget från minister Clare Short och, ännu mer, understryka den avgörande roll som ordförandeskapet, och i allra högsta grad, minister Clare Short, har haft för att återuppliva och uppamma en politisk vilja och entusiasm för samarbetspolitiken för utveckling. Jag skulle vilja vittna om detta inför parlamentet.
Tillåt mig också, herr ordförande, att alldeles särskilt, och ännu en gång, gratulera Europaparlamentet, denna gång Michel Rocard, efter att för bara några veckor sedan ha gratulerat Wilfried Martens. Jag sade då att de politiska riktlinjerna i Martens betänkandesäkerligen skulle följas av kommissionen. I dag kan jag säga, om Rocards betänkande som inte bara förstärker denna parlamentets inriktning, utan också förnyar och föreslår vissa åtgärder som kommissionen - och jag måste säga det än en gång - kommer att följa med mycket tillfredsställelse.
Och detta gör vi av olika skäl: för det första, för att det sätt som den politiska dimensionen i den nya konventionen presenteras på, i betänkande Rocard, förmedlar idén om att det, de facto, inte bara är ord, utan en ny period som vi vill skapa i våra relationer med AVS-länderna. För det andra, för att frågan om fattigdom, en grundläggande fråga i nästa konvention, inte bör ses enbart som en isolerad fråga, utan som något som är närvarande i all politik, från socialpolitiken, naturligtvis, till den ekonomiska politiken, såväl makro som mikro, i förhållande till den folkliga ekonomin.
Det är uppenbart att det vi föresätter oss att göra, ligger i linje med, till exempel, OECD: s riktlinjer för att utrota fattigdomen. Det är inte lätt! Men en sak är säker: om vi följer den linje vi har följt hittills, kommer inte målen att uppnås. När vi har konstaterat detta måste vi söka andra alternativ. Och det är det vi alla - Europaparlamentet, kommissionen och rådet - försöker att finna: det bästa sättet att bekämpa fattigdomen, närma AVS-länderna till världsekonomin och göra slut på den isolering som AVS-ländernas marginalisering i dag innebär i världsekonomin.
Kommissionens svar bör inte ses som något annat än ett debattförslag. Vi föreslår, genom att utesluta vissa delar och nästan genom en reduktionsmetod in absurdum, att vi, på längre sikt, skall försöka uppnå frihandelsavtal. Vi är fullt medvetna om att det inte är lätt, vi är fullt medvetna om att övergångsperioden är väsentlig, vi är fullt medvetna om att vi, innan övergångsperioden till ett frihandelsområde inleds, återigen måste debattera om alla villkor är uppfyllda för att det skall kunna genomföras, eller ej.
Vi kan inte försöka bota den sjuke genom att döda honom med själva den medicinska behandlingen. Det är denna realism som vi måste ge prov på, det är denna realism jag förnimmer i betänkande Rocard, och som jag förnam tidigare i betänkande Martens. Och det är denna realism som i dag rådets ordförandeskap garanterar oss när det lägger fram en politisk inriktning för debatten och för att utveckla den genom hela denna process, som jag anser är unik i Europeiska unionens historia vad gäller avstämning med parlamentet och kommissionen.
Herr ordförande! Som ni kan förstå av mina ord, anser jag att, Europaparlamentet än en gång står för en banbrytande linje vad gäller vissa idéer och att det är viktigt att vi alla, och särskilt kommissionen, i detalj analyserar sensibiliteten, målet, det subtila i de olika förslagen, därför att - jag tvekar inte att säga det - den absoluta majoriteten av dem bör införlivas i våra förslag.
Slutligen, herr ordförande, skulle jag här uttala min uppskattning också för betänkandet av Vecchi. Det är ett extremt viktig betänkande, det är ett betänkande som jag anser förtjänar enhällighet och jag beklagar bara att på grund av politiska sammanhållningsskäl - och jag upprepar detta - på grund av politiska sammanhållningsskäl, måste kommissionen säga att den inte kan följa parlamentets ändringsförslag nr 11 och 12. De som har följt utvecklingen av denna diskussion, framför allt i första behandlingen, kan förstå med vilken sorg jag säger det.

Short
Herr ordförande! Precis som kommissionär Pinheiro anser jag att det mest imponerande i den här debatten är den stora samstämmigheten i uppfattningarna mellan kommissionen, rådet och parlamentet - och i hela parlamentet. Naturligtvis finns det en del åsiktsnyanser som vi behöver diskutera vidare och lösa. Det här är en mycket kraftfull allians och det bådar väl för nästa fas av Lomé, att man har tänkt igenom det hela mycket noga och att det finns stor enighet om den riktning i vilken vi måste gå.
Rocard skall gratuleras för sitt betänkande, och det har också berömts och vunnit respekt från alla delar av parlamentet. Mycket i betänkandet stämmer överens med rådets uppfattningar. Det finns en del detaljer som vi behöver diskutera vidare - t.ex. det bästa sättet att hantera AIDS i några av de fattigaste länderna i världen - men vi kan komma tillbaka till det senare.
Jag håller med om det som har betonats från alla sidor om stöd för gott styrelseskick och mänskliga rättigheter som en förutsättning för utradering av fattigdomen. Vi behöver bara titta på Asienkrisen för att veta att det är rätt: man kan inte främja och bibehålla en utveckling utan demokrati och mänskliga rättigheter. Asienkrisen visar det och därför är det inte någonting som utgör ett alternativ, det är en oupplöslig del av en hållbar utveckling.
Jag är säker på att vi alla beklagar att Vecchi inte kan vara här och vi skickar våra bästa hälsningar till hans familj och hoppas att allt går väl.
Jag vill göra det mycket klart att det föreligger en absolut enighet om önskvärdheten i att decentralisera samarbetet. Oenigheten ligger i kommittéförfarandet, inte i principen. Så vi kan åtminstone enas om färdriktningen, även om vi inte håller med varandra helt och hållet om allting.
Jag skulle vilja säga till Van Dijk att det nu också finns en allmän enighet om att man inte kan ha utveckling utan att utbilda kvinnor och främja makt till kvinnor, eftersom kvinnor och barn är en överväldigande majoritet av de fattiga. Återigen är det någonting som man är enig om och som inte bara är ett alternativ.
Jag skulle vilja säga till Glenys Kinnock, som var mycket oroad över betonandet av regionala frihandelsavtal, att vad vi fick ut av det sista sammanträdet i rådet för allmänna frågor var enighet om att regionala frihandelsavtal är ett alternativ men att förstärkta generella preferenssystem är ett annat alternativ som måste vara minst lika bra som den existerande Lométillgången. Det måste bli en bättre behandling av de sämst utvecklade länderna innanför och utanför AVS-alliansen. Inom en sådan ram - detta är naturligtvis ett oerhört komplext område som behöver diskuteras mer - finns det rum för olika länder att välja det sätt på vilka de vill gå vidare. Om vi kan behålla dessa alternativ, kommer det att bli möjligt att gå framåt på det sätt som de länderna önskar.
John Corrie lade stor tyngdpunkt vid regionalisering och vi respekterar alla det arbete som han har gjort i det avseendet. Jag håller med om att det är den väg som världen är på väg men att det är upp till AVS-länderna själva att besluta hur fort man skall röra sig och inte ha någon sorts rigid formel som kräver dem att röra sig på ett sätt som de inte vill.
Andrews underströk behovet av förenkling av instrumentet, och vi är alla ense om det. De existerande strukturerna är alldeles för komplicerade, avtalet är alldeles för komplext och gör flödena av utvecklingsbistånd stelbenta och så vidare och så vidare. När det gäller att budgetera bistånd föreligger ingen enighet. Som ni alla vet föreskriver Maastrichtfördraget en separat europeisk utvecklingsfond, och den ståndpunkten har fortfarande en del av medlemsländerna. Så vi respekterar alla parlamentets beslut men den frågan kommer inte att omedelbart föras vidare.
Telkämper, för den Gröna gruppen, underströk att Världshandelsorganisationen och WTO-kompatibilitet inte är demokratiska. I själva verket är WTO en organisation av medlemsstater med en stat, en röst och är potentiellt demokratisk. Problemet på det här området är att förändringen är så komplicerad att inte alla stater är likvärdiga vid förhandlingsbordet och att vad vi måste göra är att sprida analysen och dela med oss av den så att utvecklingsländerna kan komma till WTO-bordet med en klar uppfattning om vad som ligger i deras eget intresse. Vi behöver arbeta tillsammans för att garantera detta.
Hory talade om ett stycke i Rocards betänkande om mänskliga rättigheter såsom det definierats av OAU. Jag vill bara påminna parlamentet om att alla våra länder har undertecknat den allmänna förklaringen om mänskliga rättigheter. Mänskliga rättigheter är inte regionala, de är universella för alla människor, de omfattar civila, politiska, sociala och ekonomiska rättigheter och vår strävan är att förverkliga dessa rättigheter för alla människor överallt. Metoden för att genomföra och stärka OAU är en bra idé, men mänskliga rättigheterna är inte annorlunda i söder än i norr.
Antony sade att en del av framstegen inom förbindelserna mellan AVS och EU i det förgångna inte hade varit så effektiva som vi hade hoppats. Det ligger någonting i det och vi måste arbeta med den frågan för att åstadkomma förbättringar i framtiden. Han underströk att man hade lagt för stor vikt vid statens roll i det förflutna. Vi har gått igenom två tidsåldrar, en som kanske gav alltför stor roll åt staten och minimerade marknadernas roll. Vi är nu på väg ut ur en tidsålder som maximerade marknadens roll och minimerade statens roll, och vad vi nu behöver är en ny syntes som ger staten och marknaden deras rätta platser för en rätt reglerad, internationell och nationell ordning som kan främja en hållbar ekonomisk tillväxt. Det är det som är utmaningen för nästa tidsålder.
Junker sade att vi måste understryka hållbar utveckling. Jag vill bara säga att i den internationella strategin för utrotning av fattigdomen finns ett engagemang om att varje land bör ha sin egen plan för en hållbar utveckling så att de kan främja utveckling som inte använder deras naturresurser på ett icke hållbart sätt.
Günther talade om framsteg inom hälsovården som en del av utrotning av fattigdomen. Det är absolut rätt, och den mörka statistiken med en hemsk spädbarnsdödlighet, låg medellivslängd och mödradödlighet är en del av den stora fattigdomen i världen. Återigen är en av de stora målen för utrotning av fattigdomen att ge grundläggande hälsovård till alla i världen vid år 2015, och tillgång till mödravård för alla och en minskad mödradödlighet och spädbarnsdödlighet. Så jag är mycket enig i den delen av processen av utrotning av fattigdomen.
Dybkjær underströk att de minst utvecklade länderna bör ha lika rättigheter, oavsett om de är med i AVS eller inte. Det är absolut rätt. Det var ett av de engagemang som ingick i den tidigare överenskommelsen i rådet för allmänna frågor. Vi måste se till att det genomförs. Jag håller med de som säger att logiskt sett bör de fattigaste länderna bli en del av AVS. Men i själva verket håller AVS emot och många av de fattigaste länderna försöker inte gå med. Vad vi behöver göra är att se till att de behandlas likvärdigt både vad gäller tillgång till handel och utvecklingsbistånd. Först då får vi effektivt en jämlik behandling, även om vi inte har det i teorin.
Jag tackar Macartney för hans anmärkningar. Han tog upp frågan om jubileet 2000 och skulder. Rådet stöder helhjärtat HIPC-initiativet. Vad vi alla måste göra är att påskynda dess genomförande och försöka se till att varje svårt skuldsatt land är på rätt väg för att få ned skulden till en hållbar nivå vid år 2000.
Amadeo sade att vi måste ge mer bistånd till de mest sårbara. Det är en del av den breda överenskommelsen av utvecklingsbistånd - att man skall differentiera mellan investeringsbehoven hos de allra fattigaste och de tekniska samarbetsbehoven hos medelinkomstländerna samt ge mer resurser till investeringar i hälsovård, utbildning osv. i de allra fattigaste länderna.
Baldi sade att man inte lade tillräcklig vikt vid miljöresurser. Återigen vill jag hänvisa till åtagandet i strategin för utrotande av fattigdom om en hållbar biståndsstrategi, som beaktar miljöresurserna i varje utvecklingland. Vi måste genomföra det.
Det finns en stark enighet om att vi skall förstärka partnerskapet. Ett partnerskap betyder ett förhållande mellan jämlikar och ändå föreslog vissa ledamöter att vi skulle villkora mänskliga rättigheter. Erfarenhet av bistånd har lärt oss att om villkor ställs upp blir biståndet aldrig effektivt. Grunden för partnerskapet måste vara det man kom överens om om behovet att utrota fattigdomen och att detta kräver respekt för demokrati, mänskliga rättigheter och ett gott styresskick. Inom den ramen kan vi enas som jämlikar om detaljerna i genomförandet.
Jag delar Howitts förhoppningar om decentralisering. Det finns en stor enighet i kommissionen och rådet om att det är i den riktningen som våra ansträngningar skall röra sig. Jag har dock en reservation: vi kan inte låta alla medlemsstater, och kommissionen, arbeta med ideella organisationer överallt. Vi måste decentralisera våra ansträngningar och då besluta inom vilka områden som medlemsstaterna skall leda och inom vilka områden som kommissionen skall gå före. Vi får inte snubbla över varandra kring detaljerna i vårt samarbete.
Den sista frågan, som togs upp Lööw, är befolkningstillväxten. 1945 fanns de 2, 6 miljarder människor, nu är det 5, 7 miljarder och år 2015 kommer jordens befolkning att uppgå till minst 10 miljarder. Om vi utrotar fattigdomen och förbättrar tillgången till sjukvård och utbildning, kommer befolkningen att stiga till ca 15 miljoner och sedan vara hållbar. Om vi inte utvecklar världsekonomin kommer den att stiga mycket mer än så och börja använda resurserna i världen på ett sätt som inte är hållbart. Det är en del av utmaningen med biståndet: att vi lämnar över en hållbar värld till nästa generation, och för det är det absolut nödvändigt att vi lyckat med vår föresats.
Jag är mycket optimistisk att vi skall göra framsteg med att göra vårt biståndssamarbete mer effektivt. Enigheten mellan parlamentet, rådet och kommissionen bådar mycket gott för vårt framtida arbete.

van Putten
Herr ordförande! Jag är imponerad över bredden och tydligheten i rådsordförandens svar, men det var en punkt som jag saknade och det är komplexiteten i förfarandena. Förfarandena håller på att bli så komplicerade att de är en allvarlig avskräckande faktor. Det var ett av skälen till att Lomé inte fullt ut kunde utnyttja sina medel och att handelskamrar, kvinnogrupper och miljögrupper i AVS-länderna inte hade tillgång till Lomé. Skulle ni, och kanske även kommissionären, kunna behandla den frågan?

Short
Kan jag bara helt snabbt få prata lite om förfarandenas komplexitet? Om man tittar på Loméavtalet, är det enormt komplext, med mycket komplicerade finansieringskanaler, och vi är alla eniga om att de måste förenklas. Administrationen måste decentraliseras så att den blir mindre långsam, mindre komplex och mer effektiv. Det finns enighet mellan kommissionen och rådet om att vi måste göra dessa förbättringar. För närvarande, som ni vet, har vi inom alla områden av EU: s verksamhet svårigheter med att dela ut de medel som vi har till vårt förfogande. Vi måste förbättra vår kapacitet att göra det. Därom är vi eniga.

Robles Piquer
Herr ordförande! Det enda jag vill veta är om kommissionären och rådets ordförande tänker säga något om USA: s presidents resa nu eller inför utskottet för utveckling och samarbete i framtiden.

Ordföranden
Herr Robles, jag skulle kanske kunna be dem att svara skriftligt eftersom vi inte har mer tid för den här debatten. Ledamöterna känner till förfarandet. Vi har en debatt och en separat tid för frågor. Jag måste gå vidare. Jag skulle vilja tacka alla som deltagit i debatten, i synnerhet rådets ordförande.

Förbindelserna EU - Ryssland
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande (A4-0060/98) av Lalumière för utskottet för utrikes-, säkerhets- och försvarsfrågor om meddelande från kommissionen om Europeiska unionen och Ryssland: framtida förhållande och handlingsplanen Framtida förbindelser med Ryssland (KOM(95)0223 - C4-0217/95-6440/96 - C4-0415/96).

Lalumière
Herr ordförande! Att ge sig i kast med frågan om Ryssland, och som här, frågan om förbindelserna mellan Europeiska unionen och Ryssland, förpliktar till stor försiktighet. Ämnet är oändligt, i likhet med landet självt. Det är svårt, eftersom situationen är så pass föränderlig och oförutsägbar. Jag vill tillägga att ämnet är originellt, i bemärkelsen att Ryssland har en unik plats i våra internationella relationer. Ryssland, inom Sovjetunionen, är en viktig beståndsdel av Europas historia som blev en hotande och fruktad internationell stormakt, för att i dag erfara omstörtningar som kan leda till det bästa eller det värsta. Men den utvecklingen, som vi knappast har någon kontroll över, kommer oavsett utgången att få viktiga konsekvenser för oss.
Sedan det här betänkandet skrevs har politiska händelser nyligen utspelat sig. Jag syftar på premiärminister Tjernomyrdins avgång, och utnämningen av den unge reformanhängaren Kirienko till regeringschef. Hur spektakulär den här händelsen och Jeltsins föregående sjukdom än är, så påverkar de inte analyserna och förslagen som finns i betänkandet. Utskottet för utrikes-, säkerhets- och försvarsfrågor, föredragandena för yttrande, och jag själv, vi har ansträngt oss för att se bortom konjunkturer och enstaka anekdoter, genom att försöka få fram - för i dag och för framtiden - de huvudpunkter som skulle kunna utgöra Europeiska unionens politik gentemot Ryssland. Vi följer den metod som upprättades av kommissionen, särskilt i dess meddelande från 1995: " Europeiska unionen och Ryssland: Framtida förbindelser" , men vi går utan tvivel längre än kommissionens text.
Vissa skulle kanske säga att det är oförståndigt att försöka fastställa huvudpunkterna för en framtida politik, eftersom situationen i Ryssland är så pass oförutsägbar. Tillåt mig att insistera på den punkten. Det skulle vara ett allvarligt politiskt misstag att nöja sig med att observera Ryssland, att hjälpa det på distans, genom att vänta på att saker och ting skall ordna sig, innan vi kan engagera oss mer. Vare sig man vill det eller inte: Ryssland är där, vid våra dörrar, och vi kan inte nöja oss med att reagera på de händelser som inträffar där. Vi måste agera, i vetskap om vart vi vill gå.
Självklart skulle en sådan politik gentemot Ryssland innebära att Europeiska unionen måste ha en enda verklig utrikespolitik och utrikespolitiska målsättningar, och att EU förfogar över instrument för att utveckla den politiken. Tyvärr befinner vi oss fortfarande vid de första trevande försöken. Europeiska unionen agerar fortfarande bara stötvis, och ger tillfällig hjälp till Ryssland, eftersom Europeiska unionen inte är en politisk enhet; den är ännu inte den politiska enhet som skulle vara den enda med förmåga att utgöra en motvikt till Rysslands betydelse.
Kort sagt, jag skall sammanfatta de huvudpunkter som skulle kunna utgöra vår politik gentemot Ryssland. Ni kommer kanske att bli förvånade över att se förstärkningen av det ryska samhället som en första prioritering. Det verkar nämligen som om inga starka, varaktiga band kan skapas med Ryssland, så länge landet inte har övervunnit den samhällskris det går igenom. Detta förutsätter en framgång för de ekonomiska reformer, politiska reformer, juridiska reformer som i dag har satts i gång. Låt oss inte glömma att Ryssland för bara ett litet tag sedan inte hade någon erfarenhet av rättsstaten. En förutsättning är också att ett mer homogent och mer jämlikt samhälle upprättas, där dagens enorma sociala problem har funnit en lösning. För att hjälpa Ryssland på de här områdena har Europeiska unionen redan gjort mycket, även om det är lite, med tanke på detta lands oändliga behov. Europeiska unionen bör fortsätta ge den här hjälpen inom ramen för Tacis och andra program.
På samma sätt bör Europeiska unionen fortsätta att utveckla ett omfattande partnerskap, på grundval av ett avtal som trädde i kraft i december förra året. Men i mina ögon är det partnerskaps- och samarbetsavtalet bara en startpunkt. Det vi borde utveckla med Ryssland, det är mångfaldiga och intensiva band på alla områden: ekonomi, kultur, vetenskap, forskning, miljöskydd, osv.
Men vårt partnerskap och vårt samarbete bör sträcka sig längre än så, och även gälla mer politiska områden. Det gäller främst säkerheten, vår säkerhet på den europeiska kontinenten. Visst har vår generation fortfarande uppfattningen att Sovjetunionen utgjorde det hot som riskerade vår säkerhet. Vi har svårt att föreställa oss ett system, i vilket Ryssland fullt ut skulle bidra till vår säkerhet, men trots det är det just detta vi bör arbeta mot i dag. På samma sätt bör vi arbeta på att utforma en ny politisk struktur för hela Europa, som associerar Europeiska unionen med Ryssland.
Hur kommer dessa nya strukturer, denna nya form att se ut? Än så länge har vi bara hypoteser: gemensamt hus, europeisk konfederation. Idéer har förts fram. Vi måste fortsätta att reflektera och lägga fram förslag, för Ryssland kommer med säkerhet att bli en fullvärdig partner i det nya Europa.
(Applåder)

Kittelman
Herr ordförande, mina damer och herrar! Först och främst tack till föredragande för hennes betänkande. Som föredragande för det antagna partnerskapsavtalet följer jag naturligtvis med stort intresse hur den ekonomiska och politiska situationen mellan EU och Ryssland vidareutvecklas. För Europeiska folkpartiets grupp förblir Ryssland en betydande partner i internationell politik. Mina kolleger kommer att gå närmare in på detta.
Vi vet alla att vi behöver tålamod med utvecklingen i Ryssland, vi måste hjälpa till, och vi måste ha förståelse för många av utvecklingarna i Ryssland. Just när det är speciellt svårt måste man påminna om att det finns ett ömsesidigt intresse, inte bara av Rysslands utveckling och dess framgång, utan också av integrationen av vår politik. Ryssland är visserligen en faktor i världspolitiken, men ibland klampar landet omkring som en elefant bland problemen. Då vore det bra - Lalumière sade det -, om vi hade en gemensam utrikes- och säkerhetspolitik. Men så länge det inte är möjligt, måste det välkomnas att Ryssland är medlem av G7. Det måste välkomnas att Jacques Chirac och Förbundskansleer Kohl nu försöker att bygga upp ett triangelförhållande, för att stärka den ryska politikens självmedvetenhet och självförtroende, vilket ju inte är utomordentligt stort.
Tankeutbytet med Ryssland borde tjäna till att skapa självförtroende genom inlemmande i Världshandelsorganisationen, när villkoren väl är uppfyllda; vidare måste Rysslands roll i FN mötas med förståelse. Dock måste man också göra uppmärksam på att Ryssland har större erfarenheter än att på vissa politikområden helt enkelt svara med veto.
Vi har i vårt avtal förpliktat oss att ge ekonomiskt stöd, och vi vet att den hjälp som vi ger är en droppe i havet. Det är i vårt intresse att inte äventyra reformprocessen i Ryssland, så att inte radikala extremiströrelser, som framför allt delvis ställer till med bråk utanför Ryssland. Demokratin i Ryssland är också i vårt intresse. Vi borde göra allt för att utveckla den.
(Applåder)

Schiedermeier
Herr ordförande! I likhet med tidigare önskar jag som föredragande för utskottet för regionalpolitik Ryssland som partner till Europeiska unionen. På områdena politik, handel och kultur finns det mellan medlemsstaterna och Ryssland sekelgamla bindningar. Sedan murens fall och Sovjetunionens sammanbrott, genomförs i Ryssland en politisk och ekonomisk omvandling av stora mått. Den avgörande frågan är som tidigare: Kommer Ryssland att isolera sig eller kommer landet att lyckas att hävda eller till och med utöka sin ställning på den internationella arenan och inom världsekonomin?
Världsmakten Ryssland spelar en nyckelroll för stabiliteten på hela den europeiska kontinenten. EU slöt, inte minst på grund av detta, ett partnerskaps- och samarbetsavtal med Ryssland, och den 13 maj 1996 beslutade ministerrådet om en handlingsplan. Förhandlingarna om en frihandelszon kommer väl att tas upp 1998. Detta partnerskap kan dock bara utvecklas om ett minimimått av politiska och ekonomiska villkor är uppfyllda. Framför allt är partnerskap bara möjligt om Ryssland beaktar demokratin, de mänskliga rättigheterna och minoriteternas rättigheter.
De senaste presidentvalen förlöpte rätt så tillfredsställande. Men som tidigare finns det - som avskedandet av hela regeringen visar - många osäkerhetsfaktorer. Europeiska unionen måste vara vaksam, och varje svårt brott mot de demokratiska principerna måste snabbt bestraffas med indragning av gemenskapsstöd. Den inledda liberaliseringsprocessen är svår och måste leda till framgång med vårt stöd; det står klart för oss. Därtill är interregionalt och gränsöverskridande samarbete absolut nödvändigt. Programmen Interreg och Tacis måste i synnerhet sättas in vid den rysk-finska gränsen. De regioner i EU: s medlemsstater och den Ryska federationen som gränsar till Barents hav och Östersjön måste återuppta sina sekelgamla ekonomiska och kulturella förbindelser.
Slutligen så måste man arbeta hårt för att skapa en baltisk-europeisk-arktisk ekonomisk zon, som omfattar de skandinaviska länderna, de baltiska länderna och Ryssland. Så skulle ett bra partnerskap kunna uppstå, som bidrar till en konsilidering av det ryska samhället och som på ett avgörande sätt bidrar till stabilitet på hela den europeiska kontinenten. På detta hoppas jag, för på så vis kan i längden freden säkras på vår kontinent.

Ryynänen
Herr ordförande! Å kulturutskottets vägnar vill jag gratulera Lalumière till ett utmärkt betänkande.
De band som förenar Ryssland och Europeiska unionens medlemsländer är sekelgamla. Ryssland spelar också en roll som brobyggare mellan europeiska och asiatiska länder. Då Europeiska unionen definierar sitt förhållande till Ryssland är det centrala målet för samarbetspolitiken att befrämja de västerländska demokratiska principerna.
Ryssland går dock sin egen särartade utvecklingsväg som en stormakt vad gäller geografi, naturtillgångar, befolkning och kultur. Utvecklingen i Ryssland sker ofta på ett oförutsett, till och med kaotiskt sätt, inte enligt en västerländsk modell eller tidtabell. Att förstå Rysslands särdrag är därför en nyckelfaktor om samarbetet mellan Europeiska unionen och Ryssland skall lyckas.
Utskottet för kultur, ungdomsfrågor, utbildning och media betonar också utökningen av den ömsesidiga förståelsen genom att effektivisera kulturkunskapen, utbildnings- och forskningssamarbetet samt utbytesprogrammen. Rysslands rika kulturarv måste göras känt med sina många minoritetskulturer, vars livskraft speciellt måste stödjas.
Rysslands kulturarv är dock hotat under trycket av ekonomiska svårigheter och på grund av likgiltighet. Europeiska unionen borde hjälpa Ryssland att göra en systematisk utredning om sitt kulturarv, främja informationsutbytet och utbildningen av proffs inom kulturens område samt uppmuntra till lagstiftningsåtgärder för att stödja kulturområdet. Samarbetets utmaning är framför allt att stödja utvecklingen av medborgarnas samhälle och närdemokratin i Ryssland.
De gemensamma gränserna mot Ryssland erbjuder nya möjligheter att utveckla samarbete speciellt mellan staterna inom regioner som gränsar till Östersjön och Barents hav. Tacis-Interreg-cross-border -samarbetet liksom Tacis-Phare-samarbetet måste förstärkas. Men det egentliga utbildningssamarbetet kan inte enbart ske genom Tacis-projekten, utan där behövs en förstärkning av Europeiska utbildningsfonden eller en alldeles egen fond. I vilket fall som helst måste resurserna ökas och samarbetet bedrivas på basis av ett ömsesidigt utbyte mellan jämlika partner.

Truscott
Herr ordförande! På den socialistiska gruppens vägnar skulle jag första vilja säga att vår grupp välkomnar Lalumières lägliga betänkande om Ryssland. Det är dock beklagansvärt att ytterligare 62 ändringsförslag lades fram för plenarsammanträdet efter de över 90 som redan hade behandlats på utskottsnivå. Hur som helst befinner vi oss vid en avgörande tid i utvecklingen av Rysslands ekonomiska och demokratiska reformprocess, och EU: s framtida förbindelser med Ryssland kan spela en avgörande roll i att stödja och främja reformansträngningen i Ryssland.
För många människor i Ryssland ledde inte slutet på Sovjetunionen och början av ekonomisk omvandling från kommando- till marknadsekonomi till uppenbara förbättringar av deras levnadsstandard. Man kan hoppas att utnämnandet av en ny premiärminister kommer att leda till en återbalansering av den ryska regeringen med en tydligare tyngdvikt vid den demokratiska och ekonomiska reformprocessen. EU och Europaparlamentet måste utöva sitt inflytandet genom Tacis och demokratiseringsprogrammet, partnerskaps- och samarbetsavtalet samt det nyligen skapade parlamentariska samarbetsrådet. Mänskliga rättigheter kommer alltid att stå högt på dagordningen och parlamentet måste fortsätta att övervaka lagen om religionsfrihet i Ryssland. Parlamentet måste stödja initiativ för att bekämpa internationell brottslighet, lagliga reformer, kvinnohandel, kamp mot fattigdom och dålig hälsa och uppmuntra Rysslands medlemskap i Världshandelsorganisationen.
På säkerhetsfronten är det viktigt att undvika en delning av Europa ännu en gång i två läger. Ryssland, utifrån den gemensamma grundakten mellan Nato och Ryssland, får inte uteslutas från diskussioner om den framtida säkerhetsarkitekturen för Europa på 2000-talet. OSSE och Europarådet har också en roll att spela, precis som förbättrade förbindelser mellan Ryssland och dess grannar har. Rådet måste spela sin roll - och jag hoppas att kommissionär Van den Broek stöder detta, när det gäller att bygga upp nya förbindelser med ett nytt Ryssland.

Lambrias
Herr ordförande! Det har gått ett årtionde från den kanske största " tektoniska jordbävningen" i historien. Sammanstörtningen utan våld och blodutgjutelse av de auktoritära regimer som såg kommunismen inrättas med Moskva i centrum. Den välkomnades med rätta då, såsom en ideologisk seger för demokratin, en sensationell förändring som innebar slutet på det kalla kriget, på motståndet mellan två stormakter, en livgivande injektion av frihet för folken som utstod dogmernas tyranni.
Efter den första euforin hade de fria staterna inte tillräckligt mod att ställa upp när de såg storleken och intensiteten i de problem som uppstod. Man utarbetade inte i tid och på ett fullständigt sätt och framför allt utan baktanke en klarsynt strategi för att effektivt uttrycka den internationella solidariteten. Rysslands upprepade äventyr under denna tidsperiod gav ofta anledning till oro angående faran av en återgång till mörka tider och till blodutgjutelse. Och trots att de extrema fenomenen undveks, fortsatte den nya regimens funktionsrubbningar att visa sig på alla områden. Från den ekonomiska och sociala obalansen till den inre säkerheten, från folkhälsan till brottsligheten och undervärderingen av miljön. De visade sig återigen i förrgår i omvälvningarna på högsta nivå. Det finns ingenting att glädjas åt i de fruktansvärda svårigheter som Ryssland konfronteras med tio år efter förändringen, detta stora land med ett heroiskt folk, med en rik historisk bakgrund och ett intellektuellt arv. Tvärtom ligger det i allas intresse att bidra till en konsolidering av demokratin, till en utveckling av samhället så att Ryssland kan spela den roll som tillkommer landet på och utanför den europeiska kontinenten.
Vi är skyldiga stort tack till Lalumière för ett träffsäkert och fullständigt betänkande om den strategi som måste följas. Det finns emellertid så många aspekter beträffande Rysslands problem som berättigar de ändringsförslag som går i riktning mot ett stärkande av det globala godkännandet och en konkret tillämpning av strategin. För det mest betydelsefulla är att börja tillämpa denna strategi parallellt med utvidgningsförfarandet som redan har startat.

Carrère d'Encausse
Herr ordförande! Ryssland, som vi diskuterar, är inte, i jämförelse med Ungern, en modell för övergång till demokrati, varje felaktig jämförelse skulle vara ett politiskt misstag.
Ryssland var underkastat kommunismen under 75 år, dvs. under tre generationer. Det betyder att det inte har några minnen av sin korta erfarenhet av demokratisering under åren 1905-1914, inte heller av den fantastiska ekonomiska utvecklingen och entreprenörsandan från början av seklet. Det är ett unikt fall i historien att minnen elimineras, och att de under ett tre fjärdedels sekel ersätts av en enda erfarenhet; erfarenheten av ett enpartisystem och en styrd ekonomi.
Dessutom erfar det ryska samhället en ojämförlig demografisk tragedi. Sedan 1970, och inte sedan 1990 som man säger, är medellivslängden ständigt sjunkande. Det är ett uttryck för ett samhälles förtvivlan. Det är ett fenomen som saknar motstycke.
Det är mot den bakgrunden som man bör bedöma de ryska insatserna för att upprätta en rättsstat och en marknadsekonomi. Rättsstaten är ännu inte fullständig, men låt oss inte glömma att alla val sedan 1993, trots alla olycksbådande profetior, har ägt rum på föreskrivet datum, och att de har varit korrekta, enligt experterna. Alla centrala och regionala institutioner fungerar. Allvarliga kriser har brutit ut, bl.a. kriget i Tjetjenien. De hör nu till det förgångna.
Marknadsekonomin stöter på stora svårigheter, framför allt den korruption som ärvdes av den sovjetiska regimen, och ekonomins allmänna sammanbrott, som inte heller den kan dateras till 1991. Sovjetiska experter analyserade det redan 1982, i Novossibirsk-rapporten som konstaterade ett misslyckande.
I ett sådant sammanhang är det svårt att reformera ekonomin, men de första tecknen på sanering är uppenbara. Reformerna har medfört att samhället har differentierats, men låt oss inte reducera det fenomenet till kontrasten mellan den stora fattigdomen och den stormrika maffian. De som verkligen kände till Sovjetunionen vet att alla var fattiga under de åren, med undantag för den styrande klassen. I dag drabbar fattigdomen hälften av befolkningen - det är sant - men den andra hälften ser sin levnadsstandard successivt höjas, och en medelklass framträder redan.
Ryssland, herr ordförande, mina kära kolleger, har betydande naturtillgångar och en befolkning med en mycket hög utbildningsnivå, i bland högre än den i våra gamla demokratier. Detta innebär att Ryssland under alla omständigheter kommer att ta igen sin politiska och ekonomiska eftersläpning inom en snar framtid, vilket det var på väg att göra i början av seklet, innan revolutionen satte stopp för den moderniserande ansatsen.
Detta är ett land som delar vår historia och som i dag gör betydande insatser för att anpassa sig efter oss. Om vi erkänner de här insatserna, om vi har förmågan att mäta de framsteg som har uppnåtts, genom att ta hänsyn till den katastrof landet just har lämnat bakom sig, så kommer vi att erbjuda Europa - vårt Europa - ett samarbetsområde som stärker det i termer av säkerhet, välstånd och andligt berikande. Om vi vägrar att erkänna vidden av den pågående omvandlingen, om vi inte verkligen engagerar oss för att hjälpa Ryssland, är risken stor att vi ser detta land naturligt vända sig mot vad andra länder erbjuder det. Det kommer att vända sig mot Förenta staterna, eller mot Asien, eller mot den muslimska världen, och vår del av kontinenten kommer att försvagas av det.
Detta är vad det utmärkta betänkandet av Lalumière lär oss. Min grupp stöder det och hoppas att det inte kommer att förvanskas.
(Applåder)

Väyrynen
Herr ordförande! Å liberala gruppens vägnar ber jag att få tacka och gratulera Lalumière till hennes betänkande. Betänkandet visar hur pass stor sakkunnighet hon skaffat sig bland annat genom sitt arbete som Europarådets generalsekreterare.
Ryssland skall ha en central ställning i Europeiska unionens externa förbindelser. Ryssland är fortfarande en stormakt och dess utveckling har en avgörande betydelse för säkerheten och välståndet i unionens medlemsländer. Efter den senast genomförda utvidgningen har unionen en lång gemensam gräns med Ryssland och nästa utvidgning som snart startar kommer att ytterligare förlänga denna gemensamma gräns. Unionens förstärker de gemensamma fördelarna mellan EU och Ryssland.
Utvidgningen mot öst kommer att bli mycket mera omfattande än vad man i allmänhet har förstått. Samtliga östeuropeiska länder, inklusive Ryssland, är på väg mot demokrati och marknadsekonomi. Inom kort kommer de alla att uppfylla Köpenhamnskriterierna som är en förutsättning för medlemskapet. Trots detta borde inte parlamentet enligt liberala gruppens mening nu på något sätt ta ställning till Rysslands medlemskap i unionen.
Lalumières förtjänstfulla betänkande hade ursprungligen, och har fortfarande, några formuleringar som kan skapa ett intryck av Europas nya tudelning, där den ena delen bildades av Ryssland och den andra av hela det övriga Europa. För att undvika det här intrycket föreslår vi en ny formulering av stycke 57, som handlar om Europarådet och OSSE, där ordalydelsen " fungera som en förbindelse mellan kontinentens två delar" ersätts med orden " befrämja äkta alleuropeiskt samarbete" .
Liberala gruppen föreslår att man inför i betänkandet ett nytt stycke där man betonar betydelsen av EU: s nordliga dimension och förutsätter att man inleder ett intimt samarbete med Ryssland inom ramen för Östersjöstaternas råd, Barents euroarktiska råd och arktiska rådet. Vi hoppas att detta stycke blir antaget.

Carnero González
Herr ordförande! Europeiska unionen bör satsa på en maximal utveckling av förbindelserna och samarbetet med Ryska federationen. Det skulle vara omöjligt att skapa ett stabilt Europa med ryggen mot Ryssland eller genom att försöka isolera det. Därför bör utvidgningen av Europeiska unionen till Central- och Östeuropa, eller Natos utvidgning österut, kompletteras med en proportionell ökning av förbindelserna med Moskva. Handlingsplanen och förslagen bör få den inriktning som presenterats av rådet respektive kommissionen, och självklart, den riktiga tillämpningen av det undertecknade avtalet med Ryska federationen 1994, som nyligen har trätt i kraft.
Ryssland genomgår en svår övergångsperiod - i politiska termer - med en demokrati som kännetecknas av Boris Jeltsins auktoritära presidentstyre. Exempel på det var överfallet på parlamentet - för några år sedan - kriget i Tjetjenien och den senaste regeringskrisen, för att inte nämna den generella avsaknaden av respekt för många mänskliga rättigheter.
I Ryssland finns en del institutioner som är svaga på grund av just detta auktoritära styre. Landet visar upp en djup ekonomisk kris, framkallad av ultraliberala idéer och, givetvis, finns det en mycket allvarlig social kris som tar sig uttryck i fattigdom, outbetalda löner för de offentliganställda och till och med, även om det verkar otroligt, en sänkt levnadsstandard för folket och även livsförhoppningar för detsamma.
Det handlar om att samarbeta med Ryssland på jämlik fot och bidra till att Europeiska unionen kan räkna med en demokratisk och socioekonomiskt konsoliderad partner. En oumbärlig partner för Europas säkerhet, säkerhet och samarbete med Ryssland som inte kan grundas enbart på den grundläggande akten, som undertecknats mellan Moskva och Nato, utan också i stärkandet av instanser som OSSE. Det handlar om att räkna med en partner på den internationella scenen som man inte kan bortse ifrån, vilket den senaste Irakkrisen och situationen i Kosovo har visat.
Jag vill avsluta med att uttrycka min oro för att länder som Frankrike och Tyskland visar tydliga frestelser att inleda nationella förbindelser med Ryska federationen vid sidan om Europeiska unionens agerande. Slutligen vill jag visa vårt allmänna stöd till Lalumières utmärkta betänkande.

Schroedter
Herr ordförande! Västs känsliga reaktioner på den riskabla regeringsombildningen, som Kremlbasen Jeltsin överraskade sina europeiska grannar med de senaste dagarna, visar återigen tydligt hur tätt knuten den västliga delen av Europa är förbunden med Ryssland. Därför kan det inte ifrågasättas: utmaningen för Europa efter murens fall ligger att reda ut och omforma förhållandet till Ryssland. Säkerhetsfrågan i Europa avgörs av om utjämningen med Ryssland lyckas. Med tanke på detta verkar det, som kommissionen betecknar som handlingsplan för de framtida förbindelserna med Ryssland, som ett sammelsurium av enskilda åtgärder, det verkar mållöst, inskränkt och oproffsigt. Det är än en gång ett fattigdomsbevis för den gemensamma utrikespolitken, som varken uppvisar en användbar totalstrategi eller ett omfattande koncept för denna centrala fråga för vår kontinent.
Jag tror att jag därmed har gjort det tydligt och klart: För oss Gröna är det står det utan tvivel att Ryssland, om det så vill, också kan bli medlem av unionen. Den som nekar detta, upphäver inte bara EU-fördraget, utan den ställer sig dessutom utanför denna uppgift för Europas gestaltning. En sådan vägran präglas av samma anda som den provokation som det militära maktsystemets utbredning under det kalla kriget. Det tjänar inte den utjämning, freden och stabiliteten på den här kontinenten. Vi behöver en investering i partnerskapprocessen med Ryssland, och det betyder en investering i freden för Europa.

Tatarella
Herr ordförande, kära kolleger! Ledamöterna från Alleanza Nazionale ser positivt på Europeiska unionens handlingsplan för Ryssland som antogs av rådet i maj 1996 under italienskt ordförandeskap.
Planen syftar till att garantera största möjliga samordning mellan de olika åtgärder, bilaterala och i gemenskapens regi, som tas för att stödja Rysslands omvandling. I planen beskrivs fem olika samarbetsområden: demokratiska reformer, ekonomiskt samarbete, rättssystemet, säkerheten och utrikespolitiken. Alleanza Nazionale ser mycket hoppfullt på de ryska ansträngningarna när det gäller politisk frihet, utveckling av demokratin och skyddet av mänskliga rättigheter. Men vi är oroliga för den osäkerhet och de bakslag som vi har kunnat notera inom detta område och vi hoppas på kraftiga och betydande framsteg. Vi måste med andra ord uppmärksamt följa utvecklingen och hjälpa och stödja Ryssland på alla sätt och aldrig glömma bort att tills för bara ett par år sedan lydde Ryssland under en kommunistisk, totalitär regim som förkvävde all frihet.
Vi kräver emellertid att den ryska regeringen ägnar större uppmärksamhet åt att kontrollera och bekämpa den lokala organiserade kriminaliteten som på ett farligt sätt breder ut sig mot Europa samt att man gör kraftiga insatser på miljöområdet för att förebygga nya ekologiska katastrofer och reparera de allvarliga skador som de tidigare kommunistiska regimerna åsamkat landet, totalt okänsliga inför detta problem.
Vi hoppas därför, för att kunna garantera en hållbar fred i Europa och världen, att man förstärker det politiska, ekonomiska och kulturella partnerskapet med Ryssland som i dag, utan tvekan, är en viktig global maktfaktor.

Krehl
Herr ordförande! Låt mig i den här debatten i synnerhet gå in på partnerskaps- och samarbetsavtalet. Med det här avtalet finns det nu ett effektivt instrument för att ha en ständig dialog i alla frågor av politisk och ekonomisk natur, som står i förgrunden i de ömsesidiga relationerna. Låt oss inte glömma att det var parlamenten - Europaparlamentet och den ryska duman - som initierade det första tillämpningsorganet i partnerskaps- och samarbetsavtalet, nämligen det parlamentariska samarbetsutskottet, som jag sitter ordförande för tillsammans med min ryska kollega, Rysjkov. I den här egenskapen skulle jag här i synnerhet vilja betona hur framgångsrikt det här arbetet var redan förra december.
Jag kan försäkra er om att vi mycket öppet diskuterar de enskilda problemen i relationerna mellan EU och Ryssland och att vi inte heller är rädda för att nämna problemen vid dess rätta namn. Särskilt viktigt är kontinuiteten i kontakterna och reglebundenheten i de ömsesidiga besöken, genom vilka det uppstår förtroende på båda sidor, även om samtalspartnerna från rysk sida ständigt ändras.
Jag anser, och jag säger inte för mycket, om jag betecknar formen på samarbete som vi utvecklar som en framtida modell för det rysk-europeiska samarbetet. Relationerna med våra ryska partner låter sig därigenom gestaltas på ett kontruktivt sätt och det utan att vi diskuterar EU-medlemskap för Ryssland. Detta har båda sidor inget behov av att diskutera.
Låt mig i det här sammanhanget hänvisa till betydelsen av Tacis-programmet. Lalumière uppmanar i sitt betänkande kommissionen till ökat stöd för det här projektet och fordrar att Tacis-stödets prioriteringar skall sättas in för att förbättra de dagliga livsvillkoren vid uppbyggnaden av rättsstatliga strukturer. Jag skulle uttryckligen vilja understryka detta. Vi vet att vi måste förbättra det här Tacis-programmet ytterligare, vi vet också att arbetet på den grundvalen också är mycket viktigt för vårt framtida arbete mellan Ryssland och Europeiska unionen.

von Habsburg
Herr ordförande! Jag skulle först vilja gratulera Lalumière till hennes briljans, för hon påminner mig om en kollega, som jag tidigare hade, Vergès, som var en av världens bästa advokater, och om honom sade jag en gång: Om man skulle hitta mig med en blodig kniv bredvid ett lik, skulle jag absolut anlita honom som advokat.
Fru Lalumière, om det skulle hända mig skulle jag gärna anlita er som advokat, för man måste påminna om något som inte nämnts här i debatten, och som min kollega Carnero understrukit, nämligen att vi måste låta oss leda av försiktighet i våra förbindelser med Ryssland: jag skulle här främst vilja visa på följande: Ryssland är i dag, i avkoloniseringens tidsålder, den sista stora kolonialmakten på jorden. Kriget i Tjetjenien har entydigt visat detta, och det kommer att bli fler kolonialkrig. Jag vill i alla fall inte att något av mina arton barnbarn skall stupa i ett krig för att försvara Ryssland. Därför behöver vi inte Ryssland i Europeiska unionen förrän avkoloniseringen ägt rum, efter ja, men inte före.
Jag skulle emellertid vilja peka på det ytterligare faktum att Jeltsins senaste presskonferens visade hur farligt det är att man lämnar atomvapen i en sådan hand. Naturligtvis vill vi inte ha något krig med Ryssland, ingen konflikt, men vi måste också klart se hur situationen ser ut. Därför hyser jag vissa betänkligheter mot en alltför optimistisk presentation av en situation, som man helt enkelt måste se sådan som den är. Faran ligger fortfarande framför oss.

Cars
Herr ordförande! Europeiska unionens Rysslandspolitik har som mål att stärka demokratin, freden, handeln med och den ekonomiska utvecklingen i detta stora och betydelsefulla land med 140 miljoner invånare. Blir Rysslands utveckling framgångsrik, bör ett naturligt fortsatt steg vara att Ryssland blir medlem av den demokratiska unionen, vårt EU. I denna fråga darrar Lalumière på manschetten i sitt i övrigt utmärkta betänkande.
EU grundades av sex stater med ca 200 miljoner invånare. Nu är vi femton länder med 370 miljoner invånare. När vi har tagit upp de tolv nya länder som nu vill komma med, blir vi bortåt en halv miljard. En väl fungerande union av den storleken kan säkert också en dag öppna dörren för och ge plats åt en lyckosam rysk demokrati.

Seppänen
Herr ordförande! I Ryssland minskar befolkningen och fattigdomen ökar. Kärnmaterialen och miljöförstöringen är ett hot mot hela Europa. EU kommer i framtiden att vara beroende av de ryska naturresurserna, i synnerhet av gasen. EU borde inte skapa sådana militära hotbilder som i Ryssland upplevs som ett nationellt hot. Ett land som Finland borde behålla sin alliansfrihet även om EU fick en gemensam utrikes- och säkerhetspolitik.
Motiveringarna till Lalumières betänkande påminner om Karl Marx bok om 1800-talsdiplomatins historia. Den publicerades aldrig i Sovjetunionen eftersom den avslöjade Rysslands euroasiatiska grund.
I förhållanden till Rysslands angelägenheter fick man ändå inte följa dubbelstandarder. På president Jeltsins diktatur eller på medias totala indoktrinering borde man i väst tillämpa samma kriterier som om de förekom i våra egna länder. Ryssarna behöver fred, hälsa, mänskliga rättigheter, ren natur och hopp precis som vi. För en jämlik växelverkan och ett jämlikt samarbete behöver EU en specifik nordliga dimensionens politik.

Féret
Herr ordförande! Jag stöder betänkandet av Lalumière med stor entusiasm, och jag vill hedra hennes kompetens och klarsynthet.
Jag har ett flertal gånger här i kammaren beklagat att Europeiska unionen bestämde sig för att öppna sig mot väst, till den högre finansen på andra sidan Atlanten, och mot söder, för okontrollerade flyktingströmmar, och fruktat att unionen stänger sig mot öst, just på den enda plats där Europas gräns ännu återstår att spåra, eftersom Ryssland överlappar två kontinenter.
Om utvidgningen av unionen till alla länder i Central- och Östeuropa skall föras i hamn, får det inte göras till nackdel för de broderländer som finns i det forna Sovjetunionen, för risken är att vi bygger upp en ny skammur, bara något längre österut. Att planera för ett ryskt medlemskap i den Europeiska union vi önskar bygga upp är utan tvekan orealistiskt. I gengäld har jag alltid arbetat för att föra fram idén om att förena den utvidgade unionen och de tolv medlemsländerna i Oberoende staters samvälde, i en struktur som skulle kunna ta formen av en konfederation. De båda sidorna skulle bli två poler i en framtida enhet, som slutligen skulle befria våra folk från det amerikanska protektoratet.
Endast detta Europa med en kontinental dimension kan göra oss till vinnare i det globala ekonomiska kriget, under vilket vi redan har förlorat alltför många slag.

Theorin
Herr ordförande! Betänkandet om framtida förbindelser med Ryssland är ett viktigt betänkande. Jag blir därför förvånad och finner det mycket beklagligt att en del underliga brister finns med i det i övrigt genomarbetade förslaget.
Låt mig först nämna punkt 54, där föredraganden tydligt gör klart att Ryssland varken är lämplig eller önskvärd som medlem i EU, med " hänsyn till Rysslands storlek och landets euroasiatiska intressen samt med hänsyn till Europeiska unionens i högsta grad integrerade karaktär" . Att Europaparlamentet ensidigt uttalar sig om Rysslands eventuella framtida medlemskap är direkt olämpligt, inte minst med tanke på att Ryssland faktiskt inte har ansökt om medlemskap. Det vore direkt olämpligt att anta punkt 54 i nuvarande form. Om en sådan principiell motivering skulle antas för Ryssland, kan det mycket väl också anföras för andra länder som skulle kunna tänka sig att söka medlemskap, t.ex. Vitryssland, Ukraina, Turkiet osv. Oavsett om man i dag anser att Ryssland bör eller inte bör bli medlem i EU, så hör en sådan ståndpunkt inte hemma i betänkandet. Det måste snarare vara i EU: s intresse att etablera starka band till Ryssland som kan utvecklas till ett närmare samarbete för att stärka och garantera fred och säkerhet internationellt. Europas fredssamarbete bör naturligtvis omfatta området från Atlanten till Ural.
Den andra bristen som jag vill nämna är punkt 46, där föredraganden ger uttryck för att säkerhetsförbindelserna först är möjliga att utveckla med Ryssland sedan beslut har tagits för att integrera VEU i EU. Man måsta ha i åtanke att Natos utvidgning, enligt hela det ryska etablissemanget, innebär ökad säkerhetspolitisk oro för Ryssland. Den ryska militären kräver nu också en ökad satsning på ryska kärnvapen som en följd av Natoutvidgningen. EU har därför en mycket viktig uppgift i att bidra till att minska den oro som Natos utvidgning innebär för Ryssland, snarare än att öka den.
Slutligen vill jag bara påtala den obegripliga formulering som finns i punkt 1 a, nämligen att EU skall " främja bildandet av en medelklass som demokratin kan grundas på" . Det är en formulering som hör hemma i 1800-talets tänkande, och inte år 1998!

Lenz
Herr ordförande! Även jag skulle först och främst vilja gratulera Lalumière till hennes svåra betänkande. Även om jag har lagt fram en rad ändringsförslag, vet jag att vi är eniga vad gäller den grundläggande tendensen. För några dagar sedan yttrade ledamoten i duman, Kowaljow, sin oro för de bestående antidemokratiska tendenserna i hans land. Det är en man som älskar sitt land och som den som läser hans bok " Den vita korpens flykt" , den förstår också varför han har suttit i fängelse i sju år.
Jag skulle emellertid dock vilja peka på en sak, som inte nämnts så mycket. Han anklagar också de nya och de gamla ledande eliterna för att inte bry sig om demokratin och rätten. För att skapa ett stort Europa där fred, frihet, rättsstatlighet och demokrati skall råda, är de grundläggande principer som de kräver. Europeiska unionen måste ge akt på de här frågorna. Den står inför stora utmaningar, för de här relationerna kommer att ha vittgående konsekvenser på de nyligen inledda förhandlingarna med alla länder.
Ryssland har gått med i Europarådet, som alla medlemsstater i Europeiska unionen tillhör. Därmed har landet sagt ja till rättsstaten, demokratin och mänskliga rättigheter. Det har också sagt ja till den rättsgemenskap som håller på att växa fram sedan flera år tillbaka. Vi i Europaparlamentet vill bejaka relationerna med Ryssland, vi vill ha ett nära samarbete, men vi kommer också att vara uppmärksamma på vidareutvecklingen av refomrprocessen i Ryssland mot rättsstat, som respekterar de mänskliga rättigheterna, förbunden med uppbyggnaden av ett demokratiskt agerande civilt samhälle, och mana på landet när så är nödvändigt.
(Applåder)

Lehne
Herr ordförande, mina damer och herrar! Låt mig med anledning av debatten om det här betänkandet säga något om utvecklingen av samarbetet inom delegationen eller det gemensamma utskottet som vi ju har med den ryska duman och federationsrådet. När jag tittar närmare på utvecklingen under de senaste åren, kan jag se att det har skett väsentliga förbättringar. Även om vi i begynnelsefasen efter 1994 i de gemensamma sammanträdena mycket ofta ägnade oss åt att ömsesidiga uttalanden - ibland mycket forcerat från rysk sida om vissa frågor, som t.ex. Nato-medlemskap för vissa östeuropeiska stater, frågor som egentligen inte hade något att göra med de bilaterala förhållandena mellan Europeiska unionen och Ryssland och som förhindrade en förnuftig dialog -, så har det här ändrats avsevärt.
Sedan dess har det blivit så att vi diskuterar många olika frågor av ömsesidigt intresse och därmed också uppnått konsensus på många punkter eller åtminstone kunnat utövat ett effektivt utbyte av erfarenheter. Vi kan bara ta debatten om Tacis, partnerskapsavtalets utveckling, inre ryska och europeiska angelägenheter, som utvecklingen av den internationella kriminaliteten, rättsstaten, eller det ryska skattesystemet.
Jag tror att det är Europeiska unionens uppgift att främja utvecklingen till en stabil demokrati i Ryssland. Ryssland är fortfarande ingen stabil demokrati, eftersom alla element för detta fortfarande inte förenas på ett stabilt sätt. Inrikespolitiska kontroverser och rörelser tydliggör detta, som vi har sett på senare tid. Trots det tror jag att Ryssland sammantaget är på god väg, och att vi som européer kritiskt skall följa landet.

Piha
Herr ordförande! Trots betänkandets till och med alltför stora optimism vill jag tacka föredraganden. Det centrala problemet i betänkandet är avsaknaden av praktiska exempel. Som ett centralt mål listar Lalumière förstärkningen av säkerheten i Europa och dess närområden på basis av balanserat samarbete. Vad betyder detta månne i praktiken?
Finlands regerings mål är att lyfta unionens nordliga dimension på föredragningslistan under sitt ordförandeskap i slutet av 1999. Den nordliga dimensionen är ett omfattande säkerhetsprojekt som koncentrerar sig på att binda Ryssland till regionala samarbetsstrukturer, till exempel via Tacis-programmets miljö- och kärnkraftsäkerhetssamarbete samt via Östersjöregionens mångsidiga samarbete.
Samarbetet med Ryssland kan lyckas bara med hjälp av ämnesområdesvis definierade små stegens politik. Rysslands stabilitet befrämjas inte med bombastiskt högtidligt lovprisande ens i denna kammare.

Van den Broek
Herr ordförande! Får jag börja med att hjärtligt lyckönska föredraganden, Lalumière, till detta utomordentligt värdefulla betänkande, som kommer i en tid då det är särdeles meningsfullt att tänka igenom vår relation med Ryssland på djupet. Inte en process som vi kommer att avsluta i dag eller i morgon, men som under den kommande tiden kommer att kräva allt mer av vår uppmärksamhet. Och som nu möjligen på kort sikt har blivit ännu mer aktuell med tanke på den nuvarande situationen med regeringsskiftet i Ryssland som, hur det än kommer att sluta, självfallet innebär att de sedvanliga osäkerheterna kvarstår under den närmaste framtiden. Vad som kommer att förbli viktigt är att vi bedömer politiken mer än individerna. Jag tror att vi kan utgå ifrån att president Jeltsin i vilket fall som helst, oavsett vilka åtgärder han kommer att vidta i fortsättningen, inte kommer att se någon anledning att ägna mindre uppmärksamhet åt den reformpolitik som är så oumbärlig i Ryska federationen.
Vad våra förbindelser beträffar kan jag vara ganska kortfattad, eftersom Lalumière i själva verket åskådliggjort det nuvarande tillståndet beträffande våra förbindelser med Ryssland mycket utförligt. Jag skulle vilja ägna några ord framför allt åt Europeiska unionens handlingsprogram som kommit efter rådets godkännande, som godkänt handlingsprogrammet som beslutats i Samarbetsrådet EU-Ryssland. Ett samarbetsråd som blev möjligt sedan samarbetsavtalet med Ryssland verkligen trätt i kraft i slutet av förra året, äntligen, tre år efter ratifikationen av partnerskapet.
En av de utomordentligt viktiga delarna i det gemensamma handlingsprogrammet är att ge ett bidrag till integrationen av den ryska ekonomin i världsekonomin genom att förbereda Ryska federationen för tillträde till Världshandelsorganisationen. Vikten av detta får inte underskattas. Det är av politisk betydelse, det är av ekonomisk betydelse, och det har säkert också säkerhetspolitiska aspekter eftersom det ekonomiska ömsesidiga beroendet, även vad Ryssland beträffar, därigenom kan utvidgas, vilket säkert också har en stabiliserande effekt, inte minst på inrikesområdet.
Vid sidan av detta finns det ett stort antal nya områden kartlagda som lämpar sig för intensivt samarbete med Ryska federationen. Jag nämner dem i stora drag. Den inbördes anpassningen av lagstiftning, framför allt på området intellektuell egendom, som är av primär betydelse för hela investeringsklimatet i Ryska federationen. Jag tänker på tullväsendet och gränsöverskridande samarbete på områden där nya program har utarbetats som är av stor betydelse för angränsande länder och även våra egna gränser till Ryssland - vi tänker på Finland, vi tänker på våra framtida medlemsstater, de baltiska staterna.
Jag tänker på det industriella samarbetet som via en andra rundabordskonferens i månaden maj med industrier från Europeiska unionen och Ryssland på nytt kommer att ge en impuls bland annat till de formulerade målsättningarna att låta företag knyta kontakt med varandra och därigenom också fördjupa det industriella samarbetet.
Jag tänker i det sammanhanget också på utbildningen av ett stort antal unga ryska företagsledare i väst. Jag nämner vidare starten av förhandlingar om ett avtal rörande vetenskap och teknologi samt inledningen av en dialog och samarbete angående kampen mot den organiserade brottsligheten, droghandeln och tvättandet av svarta pengar.
Det var bara ett antal exempel som visar på att samarbetsområdena mellan EU och Ryska federationen successivt utökas.
De fem huvudspåren som Lalumière angivit i sitt betänkande för fördjupning av samarbetet med Ryssland stämmer i hög grad överens med de strategier som även vidareutvecklas utifrån Europeiska unionen. Det gäller också för det som hon har sagt om stödet till konsolideringen av det ryska samhället, civil society -aspekterna. Jag nämner i det sammanhanget vårt program Tacis-demokrati.
Vad de starka handelsförbindelserna beträffar hänvisar jag till det som jag sade om anslutningen till Världshandelsorganisationen och det stärkta samarbetet på området säkerhet i Europa. Naturligtvis spelar här samarbetet med Nato en viktig roll, men även vad gäller VEU söker man kontakter, även från rysk sida, för att komma fram till formerna för förhandlingar och samarbete. Jag bortser nu från det europeiska samarbete som löper med Ryssland via säkerhetsrådet och samarbetet i OSSE, samarbetet i en kontaktgrupp, som exempelvis beträffande Jugoslavien. Detta visar också att den politiska dialogen breddas mer och mer.
Lalumières åsikt om förbindelserna mellan Ryssland och EU ger, tror jag, värdefullt stoff till vidare reflexioner över deras framtida utveckling. I detta sammanhang är Europeiska unionens synlighet, bland annat via vår delegation i Moskva, men även via medlemsstaternas ambassader i Moskva och via de olika antennerna av mycket stort intresse, vilket med rätta även konstateras i betänkandet.
Kommissionen är väldigt tacksam för det arbete som föredraganden har utfört. Det ger en god grund för de fortsatta diskussionerna som vi kommer att ha med varandra i utrikesutskottet, i utskottet för externa ekonomiska förbindelser eller i andra utskott som särskilt ägnar sig åt förbindelserna med Ryssland. Jag vill i det sammanhanget framför allt nämna den grupp i Europaparlamentet som bland annat under Krehls ledning för det mesta har fört mycket fruktbara diskussioner med kommissionen om detta ämne.
Jag beklagar att tiden är för kort för att kunna tala längre om ett så omfångsrikt ämne och diskutera det med parlamentet, men vi ser gärna fram emot nästföljande möjlighet till detta. Återigen ett stort tack till föredraganden, Lalumière.

Ordföranden
Herr kommissionär, tack för att ni kämpade mot oljudet. Jag måste säga att det aldrig upphör att förvåna och bedröva mig hur okunnigt det här parlamentet kan vara när människor talar. Det är samma människor som sammanträde efter sammanträde står upp och talar om parlamentets värdighet och betydelse och som sedan behandlar det som om det vore en gatumarknad. Det är verkligen en skam.
(Applåder) Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum vid omröstningstiden.

Gröner
Fru ordförande! Jag åberopar artikel 48 i arbetsordningen. Den 9 mars gav vi startskottet. Europaparlamentet ville utnämna 1999 till Europeiska året mot våld mot kvinnor, och starta en kampanj i det avseendet. Initiativet från utskottet för kvinnors rättigheter har i dag överskridit det nödvändiga antalet 314. Vi har 323 röster.
(Applåder) Inte någon gång tidigare i Europaparlamentets historia har det gått så fort. På bara sex och en halv sammanträdesdagar har det lyckats att uppnå den här siffran. Jag uppmanar nu kommissionen och rådet att så snabbt som möjligt sätta i gång med förberedelser, så att kvinnoorganisationerna, kyrkorna, fackföreningarna kan börja förbereda för det här Europeiska året. Kvinnorna i våra länder väntar på stödet. Än en gång har Europaparlamentet utmärkt sig som förridare för kvinnors rättigheter. Hjärtligt tack alla kolleger som har skrivit under uttalandet. Fler kan fortfarande skriva under!
(Applåder)
Ordföranden
Jag gläder mig med er över att den resolutionen har haft stor framgång.

Falconer
Fru ordförande! Jag skulle också vilja gratulera vår kollega Gröner för att ha fått in de 323 underskrifterna.
Jag tar dock till orda som vanligt rörande omröstningsförfarandet. Jag vill nu tala om att jag kommer att vara närvarande och rösta så att ni inte kommer att få några problem. Jag noterar dock att omröstningslistan som delats ut till ledamöterna talar om för ledamöterna när det kommer att vara en omröstning genom upprop. Det finns tio omröstningar genom upprop för det här specifika sammanträdet. Två eller tre skulle kunna läggas till för att få upp det till kanske tolv till tretton. Om jag därför stannar här för sju stycken omröstningar genom upprop skulle jag sedan kunna gå härifrån och ha fullgjort de 50 procenten. Dessa bestämmelser är absurda. Det sätt som presidiet behandlar dem är absurt, och ju snabbare de tas bort desto bättre.

Ordföranden
Det finns ett femtontal omröstningar med namnupprop, herr Falconer. Jag vill påpeka det för alla eventualiteter.

Howitt
Fru ordförande! En ordningsfråga. Jag påpekade detta för sammanträdestjänsten i förväg i morse, men det togs inte upp även om det borde ha gjort det under artikel 19.4. Förra månaden antog det här parlamentet en resolution till förmån för mänskliga rättigheter i Nigeria. Vid debatten vädjade jag om säkerhet för den fängslade människorättsaktivisten Batom Mitee, från Ogoni, broder till ordföranden i deras rörelse. Då kände man inte till var Batom befann sig, men en frisläppt fånge bekräftade i tisdags att Batom hålls fängslad vid Delta Rubber Plantation och efter att ha undergått tortyr med daglig misshandel, fruktar man starkt för hans liv.
Jag vill ber er, fru ordförande, att på parlamentets vägnar brådskande skriva till de nigerianska myndigheterna och kräva respekt för det här parlamentets vilja i enlighet med mänskliga rättigheter och vår resolution från februari 1998. Batom Mitees familj får fortfarande inte besöka honom och han får ingen sjukvård trots att han är förlamad på vänster sida, inte kan stå eller äta utan hjälp och har levt i samma smutsiga kläder i över tre månader.
Jag skulle vara tacksam om ni kunde meddela presidenten att jag har diskuterat frågan med fru Kinnock som också vill uttrycka sin oro. Om ordförandeskapet vänligen går med på att skriva det brev som jag bad om, kan Kinnock lägga fram det tillsammans med hennes andra kolleger vid EU-AVS-församlingen som skall äga rum nästa vecka. Tack för ert samarbete.

Ordföranden
Jag tackar er, herr Howitt. Naturligtvis skall jag meddela ordföranden om ert inlägg och er önskan.

Lindholm
Fru ordförande! Det gäller alltså dokumentet till Schaffners betänkande som bara finns på franska. Fru ordförande, ni lovade att återkomma med besked om hur vi skulle göra med Schaffners betänkande. Jag skulle gärna vilja ha det beskedet.

Ordföranden
Först tog vi reda på hur det verkligen låg till. Och det stämde att rapporten som ligger till grund för betänkandet av Schaffner bara finns på franska. Det är ett verkligt problem.
Det finns en möjlig lösning, som består i att genomföra debatten som planerat, men att inte rösta om betänkandet förrän denna rapport har översatts till alla språk. Schaffner ger tecken till att hon är med på det förslaget. Kära kolleger, är det någon av er som motsätter sig detta? Så är inte fallet.
Jag tackar er, fru Lindholm, ni har fått svar på er fråga och ni ser att vi har gjort vad som krävs.

Ordföranden
Fru Berès, gäller det en ordningsfråga?

Berès
Jag skulle vilja rikta er uppmärksamhet mot ett meddelande som vi fick i morse, signerat av vår generalsekreterare, Julian Priestley.
Det här meddelandet informerar oss ...
(Skratt. Tillrop: " April, April" )

Ordföranden
Kära kolleger, ursäkta mig, ordningsfrågor är ett uttryck för demokratin. Ni vet mycket väl att varje kollega har rätt att uttala sig, Berès I likhet med alla andra.

Berès
Jag är glad över att vara ett offer för brittisk humor, och jag tackar kammaren för dess förståelse.

Omröstning
Ordföranden
Vi skall nu genomföra omröstningen.
Förslag till Europaparlamentets och rådets direktiv om tillnärmning av medlemsstaternas lagstiftning om buller från utrustning som används utomhus (KOM(98)0046 - C4-0122/98-98/0029(COD))
(Parlamentet godkände kommissionens förslag.)

Rübig
Fru ordförande! I dag vill jag inte propagera för underskrifter mot kriminaliteten i Bryssel, trots att det fram till fredag fortfarande finns tid till det, utan jag skulle i enlighet med artikel 129 begära att Murphys betänkande återförvisas till det ansvariga utskottet, eftersom det finns över 100 ändringsförslag, som i första hand är av rent teknisk natur, och här själv genomföra ett SLIM-initiativ. Det tillkommer nämligen också två ytterligare direktiv om mått, dimensioner och tekniska byggnadsspecifikationer för bussar. Vi borde alltså enas i en arbetsgrupp om hur vi skall få de här tre direktiven vederbörligen godkända.

von Wogau
Fru ordförande, ärade kolleger! Som ordförande för det ansvariga utskottet skulle jag först vilja meddela att utskottet med knapp majoritet har beslutat att lägga fram Murphys betänkande för plenum i den här formen. Jag talar alltså inte som utskottsordförande, utan som ledamot av Europeiska folkpartiets grupp, och som sådan så stöder jag yrkandet om att återförvisa det här betänkandet till utskottet.
Varför? Jag har i flera år ansett att vi som Europaparlamentet i framtiden inte kan klara av att ägna oss åt teknisk lagstiftning när vi har hundratals ändringsförslag.
(Applåder) Sedan Maastricht har vi medbestämmande i de här frågorna. De nya direktiven är inte längre ministerrådets direktiv, utan direktiv från Europaparlamentet och ministerrådet. Vi kan i den här lagstiftningen som parlament bidra till att man tar hänsyn till skyddet för medborgarnas hälsa och säkerhet och skyddet av missgynnade personer. Detta är utomordentligt viktigt. Vi har i det förflutna också gjort detta på ett framgångsrikt sätt.
Vad vi här behöver är inte 112 tekniska ändringsförslag som ingen av de närvarande förstår och som ingen vet vilka intressenter som står bakom de enskilda ändringsförslagen, utan ett ändringsförslag där det fastställs att bussar måste tillverkas på ett sätt som uppfyller funktionshindrades krav. Genomförandet av de här lagstiftande föreskrifterna från Europaparlamentets sida åligger sedan de tekniska kommittéerna.
(Applåder) Det kallar man lagstiftningsförfarande genom hänvisning till tekniska normer, något som jag alltid har varit för och som måste vara den väg som vi skall göra det på i framtiden. Av den här anledningen skulle jag personligen vara glad om det vore möjligt att än en gång diskutera förslaget i utskottet, så att vi i den här frågan kan finna en förnuftig lösning. Nu gör jag ett personligt uttalande: Om det här yrkandet inte återförvisas till utskottet kommer jag att stanna kvar här. Jag kommer emellertid inte att delta i omröstningen. Jag ber om att man tar detta till protokollet, för jag som parlamentariker är inte beredd att medverka till den här vansinniga formen av lagstiftning.
(Applåder)
Murphy
Fru ordförande! Jag hoppas att jag inte skall behöva ta så mycket tid på mig som von Wogau. Jag hyser en viss sympati med honom när han säger att vi har haft att göra med en teknisk fråga här, men jag skulle vilja be parlamentet betänka detta: säger vi till Europas medborgare att vi inte är kompetenta att lagstifta om någonting som faktiskt påverkar människors liv? Jag skulle vilja påstå att utskottet hade varje möjlighet i världen att debattera det här betänkandet. Det hade också varje möjlighet att diskutera med mig de ändringsförslag som jag framställde.
Jag accepterar att det har varit många ändringsförslag, men många av dem är absolut nödvändiga. Om det är så tekniskt för ledamöterna på andra sidan att de inte förstår vad som händer, varför har då faktiskt 20 ändringsförslag lagts fram från ledamöter från andra sidan av parlamentet? Jag anser att de förstod vilka frågor som stod på spel här och jag skulle vilja återgå till vad kommissionen sade i går kväll. Kommissionär Bangemann, när man ställde frågan till honom, sade att han inte kunde se några skäl till varför parlamentet inte skulle kunna ta ställning till betänkandet och gav faktiskt en indikation om att kommissionen var beredd att acceptera 22 av våra ändringsförslag.
Så jag skulle vilja säga till ledamöterna på andra sidan av parlamentet att vi har haft varje möjlighet att debattera den här frågan. Ja, den är komplicerad, ja, den är teknisk, men låt oss inte frånhända oss vårt ansvar. Vi har ett viktigt jobb att göra här, så låt oss sätta i gång och göra det.

Metten
Fru ordförande! Jag har bara en fråga till ordföranden för utskottet för ekonomi, valutafrågor och industripolitik som talade här i personlig egenskap. Han har deltagit i diskussionerna tre eller fyra gånger, han har haft möjligheten att lägga fram ett ändringsförslag i den form som han nu formulerat. Jag skulle gärna vilja veta varför han inte har tagit sitt ansvar.

von Wogau
Fru ordförande! Jag skulle vilja svara på detta personligen. Jag har som ordförande för utskottet bett föredraganden att göra som jag sagt, nämligen att göra ett ändringsförslag om de funktionshindrade, och i övrigt hänvisa det hela till tekniska kommittéer. Då visade det sig att det fanns svårigheter med detta. Därför föreslog jag att man skulle sätta in en arbetsgrupp, som skulle söka efter en vettig lösning. Jag lade fram den här lösningen innan omröstningen i utskottet. Sedan röstade vi om detta, men majoriteten i parlamentet röstade annorlunda. Till följd av detta är det så att Murphys betänkande, som enligt min mening inte är moget att läggas fram för plenum, kom till plenum mot min vilja som utskottsordförande. Därför tar jag nu till orda, inte som utskottsordförande, utan som ledamot av PPE-gruppen. Det är mitt svar på det som Metten just sade.
(Applåder och tillrop)

Donnelly, Alan
Fru ordförande! Jag vill särskilt svara på de anmärkningar som gjordes av von Wogau. Jag blev ledamot av det här parlamentet 1989 och under hans företrädare Beumer hanterade vi ett berg av teknisk lagstiftning som gick igenom det här parlamentet för att fullborda den inre marknaden, och det är rent nonsens när ordföranden i ekonomiutskottet säger att vi inte är kompetenta att hantera den här lagstiftningen i parlamentet.
Skälet att de inte vill att vi skall avgöra den här frågan i dag är att de röstade emot ändringsförslagen om att hjälpa de funktionshindrade i konstruktionen av bussar och tågvagnar. Det är därför de inte vill att den lagstiftningen skall behandlas av parlamentet i dag. Jag vill säga till er att funktionshindrade personer över hela Europa nu granskar hur kristdemokraterna röstar i den här frågan. För vi har lagt fram ändringsförslag i utskottet för att stödja de handikappade och de vill lyfta bort betänkandet från föredragningslistan.
(Parlamentet beslutade om återförvisning till ansvarigt utskott.)

Pronk
Fru ordförande! Det uppstod en del förvirring i går angående svaret från kommissionen med anledning av ändringsförslag 3. Skulle det vara möjligt för kommissionen att ge ytterligare närmare information om detta? Det är den första punkten, fru ordförande.
Den andra punkten är en förfrågan till er. Är det möjligt att rösta om ändringsförslag 20 före ändringsförslag 7? Det är samma text, det är bara det att det handlar om platsen där. Det är en förfrågan till er.
Och i tredje hand, fru ordförande, i ändringsförslag 19 används på engelska ordet evaluation . Det är inte korrekt. Det borde vara assessment . Skulle det kunna ändras, och skulle de andra språken också kunna anpassas till detta? Det var mina frågor.

Van den Broek
Kommissionen kan acceptera den andra delen av det tredje ändringsförslaget med följande lydelse: " programmet kommer att vara öppet för små och medelstora företag inom alla sektorer inklusive små och stora företag i det tredje systemet" .
(Parlamentet antog lagstiftningsresolutionen.)

Megahy
Fru ordförande! Skulle ordföranden för utskottet för ekonomi, valutafrågor och industripolitik kunna lugna oss genom att förklara att samtliga ändringsförslag är icke-tekniska.
(Parlamentet antog lagstiftningsresolutionen.)

Schörling
Fru ordförande! Det gäller ett muntligt ändringsförslag, ett ord. Det handlar om att ersätta ordet - jag utgår ifrån den engelska texten - integration med inclusion . De som har skrivit ändringsförslaget, Wim van Velzen och Barbara Schmidbauer, är eniga med mig om att vi skulle lägga fram detta ändringsförslag också.
(Ordföranden konstaterade att ingen motsatte sig det muntliga ändringsförslaget.)
(Parlamentet antog resolutionen.)

Liese
Fru ordförande! Jag ber kollegerna om ursäkt för att jag också måste begära ordet. Jag tror att vi borde ha förberett en del saker bättre i utskottet och inte belastat kollegerna med så många särskilda omröstningar och muntliga ändringsförslag. Vi har ett problem, vilket nu också lett till ett översättningstekniskt problem i punkt 60. Vi hade nämligen inte den tyska översättningen för omröstningen i utskottet. Därigenom har ett, som jag tycker, allvarligt fel smugit sig in i punkt 60, för den här punkten är mycket viktig, eftersom det handlar om att utvidga handelspreferenserna till least developed countries som hittills inte är AVS-länder.
Ändringsförslaget som jag lagt fram tillsammans med Corrie talade om att handelspreferenserna undanröjs genom denna utvidgning. I den tyska versionen, som jag fick först efter omröstningen i utskottet, står det nu: " vilket undanröjer alla former av diskriminering" . Jag ber alltså om att man tar den engelska versionen av ändringsförslaget från Corrie och Liese som grundval för översättning till andra språk och anpassa det i motsvarande grad.

Rocard
Fru ordförande! Jag skulle vilja säga att Liese har rätt och att den synpunkten också gäller för den franska versionen. Det är alltså bra att det är den engelska versionen som skall vara gällande den här gången.
Om ändringsförslag nr 1

Rocard
Fru ordförande, kära kolleger! Vi befinner oss vid en helt och hållet avgörande punkt. Det har inte undkommit er att det här betänkandet avstår från att anspela på samarbetets budgetära kostnad. Styrkeförhållandena, att bedöma situationer, det är inte vårt område, inte mer än sakkunskapen. Det har funnits anledning till att visa tvehågsenhet för budgetutskottet. Vi respekterar verkligen den stora befogenhet parlamentet har. Men budgetutskottet har mycket väl förstått varför vi inte tar itu med problemet att ange hur stor den övergripande biståndsvolymen skall vara: det skulle handla om en symbolisk siffra, som skulle uppröra alla justitiedepartement och få en betydelse på hela planeten, åtminstone för ett år, och ha en nyckelroll i alla debatter om nord och syd. Följaktligen har vi velat visa för budgetutskottet, att vi accepterar att den är så mån om förfarandet.
För min del accepterar jag alltså sex av de sju strecksatserna i ändringsförslaget, för det finns bara en som ställer till problem, det är 80c. Den uttrycker klart och tydligt att de nya avtalens finansiella organisation bör styras av återhållsamhet och en omsorg om budgetens effektivitet, osv., något som får en att anta att européerna, inom samarbetet med AVS-länderna, kommer att göra större insatser för finansiell återhållsamhet än vad andra kommer att göra. Det kommer att bli ett föremål för en politisk debatt. Det skulle vara oacceptabelt att avgöra den frågan här.
Detta förklarar min begäran om delad omröstning. Mitt förslag är att vi röstar mot artikel 80 ter och att vi accepterar alla de andra, för vi är också måna om finansiell återhållsamhet.
(Parlamentet antog resolutionen.)

Desplaces
I-EDN-gruppen stöder förbehållslöst alla förslag som syftar till att lätta företagens administrativa bördor, i synnerhet för de små och medelstora företagen. I det här fallet föreslår kommissionen både en förenkling av deklarationerna för företag som står för minst 100 000 ecu av handeln inom gemenskapen per år, och av den kombinerade nomenklaturen, som ligger till grund för statistiska data om handeln inom gemenskapen.
Inrättandet av den inre marknaden och avskaffandet av gränskontroller har lett till att man har avskaffat överensstämmande momsdeklarationer och statistik, vars tillförlitlighet garanterades av tulltjänsterna. Men informationsbehoven har inte försvunnit för det, vilket gäller såväl för förvaltningen som för företag och yrkesorganisationer.
Men det deklarationssystem som inrättades av Europeiska unionen har svagheter, som vi vill klarlägga. Intrastats huvudsakliga svaghet, förutom systemets kostnad, ligger i den omfattande osäkerheten i resultaten, en hög osäkerhetsfaktor när det gäller en bestämd stats verkliga handelsresultat. Siffran för en medlemsstats importer borde normalt sett vara densamma som summan av andra medlemsstaters exporter till den staten. Det visar sig att den totala skillnaden ligger på 4, 6 procent. Genom att hellre använda en siffra än en annan, sänks Tysklands handelsöverskott, som gränsar till 19 miljarder ecu, till 4 miljarder, medan det franska underskottet på 6, 4 miljarder ecu mer än fördubblas.
När det handlar om deklarationer om varuhandel har medlemsstaterna möjlighet att begära tilläggsuppgifter om ursprungslandet, om ursprungs- eller destinationsregionen, hamnen eller flygplatsen där avlastning sker samt om det statistiska systemet.
När det gäller förenklingen av den kombinerade nomenklaturen, har vår grupp ingivit ett ändringsförslag. Det är nödvändigt att den specifika informationen för regionala produkter bevaras, och det gäller särskilt för produkter med kontrollerad beteckning. När det t.ex. gäller vin är det absolut nödvändigt att yrkes- och branschorganisationer bevarar goda kunskaper om handeln inom gemenskapen. Bordeaux, côtes du rhône, bourgogne, champagne: de är produkter som både kräver en särskild kunskap och en särskild marknadshantering, vilket bevarar specifika produktionsregioner, och därigenom landsbygden. Gemenskapslagstiftningen bör alltså inte jämna ut medlemsstaternas och regionernas särdrag.
Betänkande: Pronk (A4-0114/98)

Bébéar
Till följd av det extra Europeiska rådet i Luxemburg i november förra året, och i det nya Amsterdamfördragets kölvatten, krävde Europaparlamentet en förstärkning och en utsträckning av åtgärderna till förmån för små och medelstora företag. De har under de senaste tio åren blivit de enda som skapar stabila och effektiva arbetstillfällen.
Under dessa ekonomiska förhållanden finns det just nu en kategori företag som i synnerhet ger upphov till en nettotillväxt av arbetstillfällen: anpassningsföretag, som fortfarande kallas " små och medelstora företag för icke vinstdrivande verksamheter" . Eftersom de utgör ett utmärkt redskap för att få icke kvalificerade ungdomar och långstidsarbetslösa i arbete igen, har de ett behov av ett särskilt stöd för att utvecklas.
Den icke vinstdrivande sektor som de utgör är inte alltid lätt att fastställa. Att skapa vinster enbart för att skapa och vidmakthålla arbetstillfällen förtjänar ett originellt stöd på EU-nivå, som skulle komplettera redan befintliga nationella bestämmelser: finansiellt stöd, sänkta avgifter, ny beräkning av den fackföreningsavgift som är mest gynnsam, osv.
Betänkandet Pronk har väl analyserat detta nya villkor för ekonomin och sysselsättningen. Dess lösning på problemet med att få banklån och med kapitalförädling har man väntat på länge inom det här området, som befinner sig mittemellan den privata och den offentliga sektorn.
Jag röstar alltså för det här betänkandet, eftersom det skaffar fram ytterligare finansiella resurser som är anpassade till specifika behov inom den här speciella kategorin av företag, företag som är synnerligen löftesrika vad gäller nya arbetstillfällen och som har en stark tillväxtpotential.

Caudron
Jag vill gratulera vår kollega Pronk för kvaliteten på hans arbete, och jag gläder mig åt den insats som har gjorts för innovativa och sysselsättningsskapande små och medelstora företag.
Inrättandet av en " riskkapitaltjänst" är i sig ett nödvändigt redskap, och det kan visa sig vara lönsamt på sikt, både när det gäller skapandet av nya företag och nya arbetstillfällen. I den bemärkelsen verkar begreppet gränsöverskridande företag vara intressant, eftersom man i det också kan se en ny aspekt på idén om ett europeiskt medborgarskap. Förutom starka symboler som formar den europeiska identiteten, är det nödvändigt att den konkretiseras i alla européers vardag.
Man kan beklaga att det budgetära åtagandet inte når upp till de önskemål som Europaparlamentet har framfört, men jag vågar tro på att kommissionen kommer att göra ytterligare insatser för nyskapande åtgärder och projekt på arbetsmarknaden, genom att leva upp till deklarationerna från toppmötet i Luxemburg.
Även om jag skriver under på att stödet bör koncentreras till företag som har minst hundra anställda, så är jag mycket mer betänksam vad gäller utvärderingsförfarandet, som verkar vara alltför långt, framför allt om man vill göra justeringar som bättre motsvarar de uttryckta förfrågningarna. Till sist ansluter jag mig till idén om en utomstående granskning av programmet, och särskilt av dessa arbetstillfällens nydanande egenskaper.
Förutom några förbehåll, som mer rör formen än innehållet, stöder jag det här betänkandet, och jag vill erinra om mitt engagemang för att man skall pröva alla vägar som kan förbättra medborgarnas situation, långt ifrån alla ideologiska premisser.

Desplaces
De små och medelstora företagen (SMF) utgör grundstommen i näringslivet i Europeiska unionen, där mer än 90 procent av företagen har färre än 150 anställda. Enligt Eurostats femte rapport om näringslivet, står SMF för 66 procent av den totala sysselsättningen i Europeiska unionen, och de skapade nästan alla nya arbetstillfällen under perioden 1988-1995.
Den här situationen kan verka paradoxal. Företagen, och mer särskilt de små och medelstora företagen, får regelbundet utstå tyngre administrativa bördor och normativa krav, vilket huvudsakligen orsakas av gemenskapslagstiftningen. Men man skall inte underskatta de nationella lagstiftningarnas inverkan, som t.ex. 35-timmarslagen i Frankrike.
Vilket stöd bör man ge de små och medelstora företagen?
Först och främst bör man betona dessa företags finansiella behov. De har väldigt ofta problem, som både har att göra med deras utveckling, och följaktligen kapitalbehov, men också, och det skall man inte försumma, likviditetsproblem som har att göra med sena betalningar från deras kunder. Alla myndigheter bör föregå med gott exempel. Väldigt ofta är det de som betalar med längst dröjsmål, och vi måste råda bot på den situationen.
När det gäller kapitalbehoven behöver vi utveckla principen om " riskkapital" . Det systemet, som är mycket utvecklat i Förenta staterna och i Japan, bör absolut utvecklas i Europeiska unionens medlemsstater. Den som grundar ett företag satsar ofta alla sina ekonomiska tillgångar på att starta upp, och får brist på likvida tillgångar då han skall finansiera utvecklingen av sitt företag.
När det gäller Europeiska unionens finansiella bidrag, är det helt logiskt att dessa medel inte uteslutande skall användas av de stora företagen. Olika subventioner är en sak, men jag vill påminna om att de små och medelstora företagen lider av omfattningen på och kostnaderna för de administrativa och normativa krav man ålägger dem. Hur många normer, skenbart hälsofrämjande, har bromsat utvecklingen av små och medelstora företag? Det är omöjligt att hålla reda på dem, men alla som lyssnar till företagsledarna vet hur mycket de tyngs av dem.
Eftersom vår grupp slutligen är för principen om jämställdhet, har vi röstat mot ändringsförslaget som föreskriver att företag som styrs av kvinnliga företagsledare skall gynnas. Det är samtliga små och medelstora företag vi skall hjälpa. Det viktigaste är att sänka arbetslösheten genom att skapa nya arbetstillfällen, och detta oavsett om företagsledaren är man eller kvinna.

Hyland
Förslaget till ett tillväxt- och sysselsättningsinitiativ för finansiellt stöd till innovativa och sysselsättningsskapande små och medelstora företag måste stödjas kraftigt.
I vår grupp har vi alltid understrukit den viktiga roll som små företag kan spela och spelar i att skapa sysselsättning och ekonomisk tillväxt. Därför välkomnar jag Pronk-betänkandet.
Små och medelstora företag inom Europeiska unionen kan ha upp till 250 anställda. I Irland har små och medelstora företag i allmänhet mindre än 50 anställda. Under det tredje elementet av initiativet, nämligen bidrag för att täcka garantikostnader för att främja en ökning av tillgängligheten av lån till små och medelstora företag som stöds av garantiordningarna i de olika medlemsstaterna, skall prioritet ges åt företag med mindre än 100 anställda. Jag skulle vilja att samma prioritet ges till sådana företag under det första elementet av initiativet.
Alla ansträngningar måste göras för att stärka tillväxtpotentialen hos små och medelstora företag. Det betyder att nya och nyss startade små företag skall ges tillgång till riskkapital genom investeringar i relevanta specialiserade riskkapitalfonder.
Jag uppmanar rådet att godkänna förslaget så snart som möjligt så att vi fort kan skapa nya möjligheter för sysselsättning, särskilt för företag som sysselsätter under 50 personer. Det är lika viktigt att information om det nya initiativet för små och medelstora företag sprids i Irland och de andra medlemsstaterna.

Schörling
Gruppen De gröna i Europaparlamentet stöder förslaget om finansiellt stöd till innovativa och sysselsättningsskapande SMF. Bristen på riskvilligt kapital har länge varit ett problem för SMF.
Särskilt viktigt anser vi att det är att riskkapitalfonden inriktas på företag verksamma i den tredje sektorn, dvs. folkhälsa, utbildning och kultur, samt att information om stöden når fram till kvinnliga SMF som utgör ca 30 procent av alla verksamma företagare inom små och medelstora företag.

Theonas
Förslaget som debatteras integreras i den allmänna ram som Europeiska unionen utformar för sysselsättningen och det grundar sig på främjandet av den s.k. företagsandan och på en omvälvning av de fram till i dag gällande reglerna för arbetsrätt och säkerhet med ett främjande av " energiska" åtgärder för sysselsättningen.
Vi skulle stödja varje åtgärd, om än isolerad, som kunde bidra till att bekämpa de akuta problem som de små och medelstora företagen står inför, särskilt de minsta av dem, och som vidare skall integreras i inrättandet av EMU och den gemensamma valutan.
Vi gör oss naturligtvis inga illusioner om omfattningen av de resultat som sådana åtgärder skulle kunna få, för det första på grund av den begränsade räckvidd som de objektivt har och för det andra med anledning av att den politik som Europeiska unionen och medlemsstaterna globalt utövar varje år leder till konkurs för hundratusentals små och medelstora företag som inte klarar av den hejdlösa konkurrensen. Och de arbetstillfällen som går förlorade kan inte i något fall ersättas av de i regel begränsade och kortsiktiga arbetstillfällen som hänger samman med tillfälliga subventioner. För övrigt, som det så karakteristiskt fastslås i kommissionens förslag, försöker detta konkreta program att stödja ramen för den allmänna politik som fastställs av riktlinjerna för sysselsättningen och den ekonomiska politikens allmänna inriktningar, med sina välkända, dramatiska konsekvenser för sysselsättningen och arbetslösheten.
Även om den budget på 420 miljoner ecu som föreskrivs för de tre åren mellan 1998 och 2000 utgör en mycket liten summa för ett konkret stöd till de små och medelstora företagen, skulle den kunna bidra, i huvudsak genom prestationsmekanismen för företagskapital och mekanismen för lånegarantier med hänsyn till att det är särskilt svårt att finna externa finansieringskällor och att få tillgång till finanslånesystemet. Detta faktum avslöjar, enligt vår åsikt, det mer allmänna problem som har uppstått på grund av den fullständiga avregleringen av banksystemet och låneinstituten som fungerar efter rena finanskriterier och marknadskriterier, på bekostnad av deras roll som språngbräda för utvecklingen och stödet till den produktiva basen och den ekonomiska verksamheten. Samma problem avslöjas genom de allmänna begränsningarna som avser de statliga stöden vilka skärs ned, om de inte nollställs helt, med kommissionens godkännande. Förslaget om undantag per kategori för de statliga stöden till de små och medelstora företagen skulle kunna bidra till att stödja dem, naturligtvis utan att på ett globalt sätt kunna bekämpa problemet som är en följd av Europeiska unionens mer allmänna val.
Vad beträffar genomförandet av det konkreta programmet anser vi det nödvändigt att koncentrera finansieringsstödet till de små och medelstora företag som sysselsätter mindre än hundra anställda men även till de ännu mindre som, objektivt sett, står inför de största problemen vad gäller överlevnad och modernisering.
Vi samtycker dock till förslaget om att innefatta de små och medelstora företag som verkar på områden som avser hälovård, utbildning och kultur i de särskilda prioriteringsmålen.
Vi anser också att kontrollen av om stödet står i relation till skapandet av verkliga arbetstillfällen för en full sysselsättning är nödvändig. Vi anser att kravet på sanktioner mot de som överträder bestämmelserna är oumbärligt.
I samband med de konsekvenser den här sortens program kan få på sysselsättningen, är vi skyldiga att betona att vi redan har liknande mekanismer, antingen genom EIB: s lånegaranti och hjälp till de små och medelstora företagen att erhålla räntesubventioner eller genom delåtgärder som föreskrivs i de fleråriga programmen för små och medelstora företag som emellertid har visat sig ur stånd att konkret förbättra den ojämlika miljö i vilken de små och medelstora företagen verkar. Vi fruktar dock att från det ögonblick då Europeiska unionen via sin gemenskapsbudget inte anslår summor som är tillräckliga för att leda till effektiva, vertikala och horisontella ingripanden, långt från måttlighetens logik, den fulla konkurrensen och den globala avregleringen av marknaderna, kommer den här sortens ingripanden hur som helst att vara resultatlösa.
Betänkande: Berès (A4-0100/98)

Caudron
Jag vill välkomna Berès arbete, både vad gäller formen och innehållet. Om man inte tar itu med den här typen av ämnen med hjälp av överläggningar, är risken att man hamnar i en diskussion, där konfrontationen mellan vitt skilda och varierade nationella uppfattningar och idéströmningar kan blockera allting.
Jag röstar alltså för föredragandens rekommendationer och jag delar kommissionens strävan efter att minska tiden för handläggning av övergripande statligt stöd.
Därför stöder jag vår kollega Pervenche Berès ändringsförslag, vilka försöker förena parlamentet och kommissionen - inom den institutionella ramen - i handläggningen av beviljade undantag.
Även om en del dysterkvistar kan kritisera det faktum att denna begäran om delaktighet är något blygsam, vill jag påminna dem, om att en sådan begäran helt enkelt inte hade varit möjlig för bara några år sedan.
Jag tycker också att man bör införa en skyldighet för medlemsstaterna att offentliggöra beviljade stöd som ligger under det fastställda tröskelvärdet, i Europeiska gemenskapernas officiella tidning.
Denna vilja till öppenhet är inte bara lovvärd, utan också nödvändig för att undanröja all misstänksamhet mot utnyttjandet av allmänna medel.
Till sist anser jag att den här texten är ett viktigt steg mot en administrativ förenkling, och den bör möjliggöra ett effektivare stöd till de insatser som görs för vad som är prioritering nummer ett: kampen mot arbetslösheten!

Darras
I egenskap av ledamot i parlamentets utskott för regionalpolitik håller jag helt och hållet med föredraganden, Berès, trots att vi ännu inte har uttalat oss om frågan.
Eftersom de statliga stöden representerar stora, ständigt växande summor, är det bra att kommissionen försöker underlätta handläggningen av de enklaste ärendena, som inte skapar några särskilda problem i fråga om konkurrens, problem som långt ifrån är de vanligast förekommande. Det är bra att undantagsreglerna är tydliga, och att man gör stora insatser för att de skall offentliggöras inom medlemsstaterna. Därför är jag positiv till föredragandens ändringsförslag 3.
Samtidigt skulle jag önska att Europeiska kommissionen ger Europaparlamentet utförlig information om gruppundantagen, bl.a. när det gäller stöd med regionala ändamål. Det är enligt min mening oacceptabelt att utskottet för regionalpolitik inte informerades om avtalet om regional- och konkurrenspolitiken, som undertecknades av kommissionärerna Wulf-Mathies och Van Miert, förrän efter alla lobbyister och pressen informerats.
Jag delar också till fullo föredragandens uppfattning om att lokal offentlig verksamhet måste föras upp på listan över stöd som kan komma i fråga för gruppundantag. Det är faktiskt så, vilket jag kan se i mitt län Pas-de-Calais, att den typen av stöd är en viktig del av den ekonomiska och sociala sammanhållningspolitiken inom en region. Det finns alltså ingen som helst anledning till att misstänka att de framkallar snedvridningar i konkurrensen.
Betänkande: Sindal (A4-0101/98)

Ahlqvist, Andersson, Hulthén, Lööw, Theorin och Waidelich
Vi vill tacka föredraganden för ett väl genomarbetat betänkande om stödet till varvsindustrin. Vi vill understryka att det är av största betydelse för en fungerande global konkurrens inom varvssektorn att denna sektor också kan verka utan statliga subventioner. Fram till den tidpunkt då ett nödvändigt OECD-avtal träder i kraft måste betydande vaksamhet råda över de stöd som kommer att tillåtas av Europeiska unionen i syfte att undvika snedvridningar i konkurrensen. Därför är det särskilt angeläget att ändringsförslagen 25, 26, 27 och 29 får Europaparlamentets stöd. Gemenskapens agerande måste vara att sträva efter en sund global konkurrenssituation för varvsnäringen.

Caudron
Varvsindustrin är sedan många år tillbaka ett aktuellt problem. I dag står vi vid en vändpunkt i dess historia.
Jag vill påminna om att varje arbetsplats som har försvunnit från den europeiska varvsindustrin under de senaste fem åren motsvaras av en ny arbetsplats inom den koreanska varvsindustrin. Det är varken låga löner eller den industriella organisationen som har bidragit till Koreas dominans inom den här sektorn, utan konglomeratens korsvisa garantier, med stöd från den koreanska regeringen.
Varenda bidrag till ett europeiskt varv i svårigheter leder till att Europeiska kommissionen föreskriver produktionsstopp, vilket inte är fallet i Korea, och inte heller i Japan eller i Förenta staterna.
Resultatet av detta kan sammanfattas i fyra punkter: Europa ålägger sig självt regler som konkurrenterna inte ålägger sig själva; tiotusentals arbetstillfällen har försvunnit; Europa har förlorat stora marknadsandelar; men trots det, i motsats till vad som hände för järn- och stålindustrin, garanterar man inte att produktionsnivån upprätthålls.
I dag föreslår man att Europeiska unionen ensidigt skall ålägga sig de principer som OECD-avtalet föreskriver. Vi måste vara pragmatiska!
Om vi år 2000 konstaterar att marknaden är tillräckligt sanerad för att man skall kunna klara sig utan kontraktsstöd, skulle jag gå med på att avskaffa dem. Men i dag kan ingen säga att det kommer att bli så. Även kommissionen erkänner att det krävs lämpliga åtgärder.
Också jag kräver alltså att marknadernas utveckling skall studeras noggrant, innan man fastställer tidsgränser och vidtar definitiva åtgärder. Varvsindustrin är inte vilken industri som helst!
Och det är skälet till att jag ber kommissionen att acceptera de ändringsförslag som ger oss ett tillräckligt handlingsutrymme fram till år 2000. Låt oss en gång för alla - inom den här sektorn liksom inom många andra - upphöra med att vara masochister.

Darras
Jag är självklart inte rojalist, men i Frankrike finns det ett ordspråk som säger att man inte får vara mer rojalistisk än kungen själv. Det verkar som om Europeiska kommissionen behöver hänvisas till det.
Om det nu är så att det nuvarande statliga systemet till förmån för den europeiska varvsindustrin gick ut 1997, och att man fortfarande väntar på att OECD-avtalet om den frågan skall ratificeras (eftersom Förenta staterna ännu inte har ratificerat det!), verkar det för mig oacceptabelt att Europeiska kommissionen i ett meddelande föreslår att unionen ensidigt " föregriper" de principer som avtalet i fråga föreskriver.
Varför vilja införa ett strängare stödsystem, samtidigt som våra konkurrenter ännu inte har accepterat det, och då varvsindustrin fortfarande är en väldigt känslig sektor i europeisk ekonomi? Varför på så sätt oroa de anställda i den här sektorn, som verkligen inte behöver det just nu?
Om man vill få medborgarna att sluta upp kring den europeiska idén måste man kanske lyssna på dem, och ta hänsyn till deras vardagliga livsvillkor. Det är åtminstone min uppfattning som vänsterkvinna, och jag hoppas att den kommer att delas av en majoritet av mina kolleger.
Jag hoppas alltså att kommissionen kommer att omvärdera sitt tillvägagångssätt på ett något mindre " liberalt" sätt, och bättre överensstämmande med de intressen som unionens arbetare och medborgarna i allmänhet har.

Novo
Herr ordförande! I ett panorama där det blir allt tydligare att OECD-avtalet för varvsindustrin, fastställt 1994, inte har blivit, och säkerligen inte kommer att bli, ratificerat av viktiga undertecknare (där de mest flagranta exemplen är USA och Sydkorea), i ett panorama där dessa ökar sina statsstöd till respektive varv, borde det vara avgörande om kommissionen, på ett tydligt sätt, kunde, stödja varvsindustrin i varje medlemsstat där den fortfarande finns kvar, för att den på det sättet skulle kunna motstå, och ges liknande villkor som sina konkurrenter på världsmarknaden.
Det är dock inte detta politiska perspektiv som den nya förordningen, kommissionen och ännu mindre betänkandet, eftersträvar med sina ändringsförslag.
Att, med dessa bestämmelser, sträva efter att, alla riktlinjer i OECD-avtalet skall tillämpas på de europeiska varven, på mer eller mindre kort tid, i en situation där ett sådant avtal inte respekteras av världsmarknaden, är säkert inte ett sätt att försvara den europeiska varvsindustrin.
Att tidsbegränsa de fortsatta statliga, nationella och regionala stöden, och dessutom, diskriminera varvens respektive betydelse, genom att privilegiera de stora till förfång för de små varven, införa villkor för stöden (miljökrav, nedläggning, modernisering, men alltid utelämna kapacitetsökningen), vilka emellertid ligger långt efter de som tredje länder beviljar och kommer att fortsätta att bevilj, utgör inte ett sätt att försvara den europeiska varvsindustrin.
Därför kan vi inte rösta för betänkandet, även om vi har stött några av Sainjons positiva ändringsförslag.
Därför, genom att inta denna ståndpunkt, passar vi på att påminna om alla negativa konsekvenser som tillämpningen, om än partiell, av ett avtal som aldrig ratificerats, har haft på den portugisiska varvsindustrins kapacitet, till förfång för annan varvsindustri i andra länder, även några inom EU.
Därför, genom att inta denna ståndpunkt, avser vi också att uppmärksamma den portugisiska regeringen och berörda varv på möjligheterna att, inom den nuvarande ramen, skapa mer positiva förutsättningar för finansiell och ekonomisk stabilitet för den portugisiska varvskapaciteten.

Rovsing
De senaste årens begivenheter inom den europeiska varvsindustrin har visat att det finns ett behov av tydliga regler för statligt stöd. Men ett EG-direktiv på området är bara nödvändigt om man inte antar regler i OECD. Därför kommer det också att falla bort när OECD: s regler träder i kraft. En fortsatt minskning av högsta tillåtna statsstöd till varven är nödvändig för att säkerställa fria marknadsvillkor. Utskottets betänkande strävar efter att göra direktivets regler klarare och stramare, och det förtjänar därför vårt fulla stöd.
Betänkande: Schörling (A4-0105/98)

Posselt
Fru ordförande! Vad gäller Schörlings betänkande, så tar åberopar det vår omröstning den 2 mars 1995, där vänstern i den här kammaren röstade nej till ett yrkande från vår grupp, om att också ta upp familjepolitiken i målen för det sociala toppmötet. Jag beklagar detta och beklagar vidare att det sociala toppmötet heller såg denna prioritering, och att detta också slår ned i kommissionens följdåtgärder. Jag anser att vi här måste bättra till detta, vilket vi tyvärr inte gjort genom Schörlings betänkande, där det talas om kvinnor, män och barn i termer av extrem individualisering. Jag tror emellertid att en effektiv socialpolitik inte är möjlig utan att stärka familjen och stöd av denna. Därför anser jag att vi måste bättra till detta med tanke på den särskilda generalförsamling i FN år 2000 som nämns i Schörlings betänkande. Det kan låta långt fram i tiden för många, men till år 2000 är det inte så långt längre. Vi borde som parlamentet här lägga en tyngdpunkt, för att bättra på detta och uppnå att FN: s generalförsamling år 2000 behandlar denna fråga.

Ojala
Fru ordförande! Tack för att jag ändå fick ett tillfälle att avge en muntlig röstförklaring. Jag råkade ju av misstag trycka på den röda knappen i samband med slutomröstningen om Schörlings betänkande, och jag beklagar verkligen detta eftersom betänkandet är utmärkt. Jag stöder helhjärtat hennes betänkande och beklagar djupt att det i debatten i går kväll här i salen gjordes osakliga inlägg. Man hävdade att Schörlings betänkande skulle innehålla någonting som är förknippat med motståndet mot Europeiska unionen. Det stämmer minsann inte. Jag är ledsen på Schörlings vägnar, och jag beklagar förstås för egen del att jag i slutomröstningen av misstag röstade emot, trots att jag verkligen stöder hennes betänkande.

Kirsten Jensen, Blak, Sindal och Iversen
De danska socialdemokraterna i Europaparlamentet har i dag röstat för en uppföljning av toppmötet i Köpenhamn om social utveckling. Köpenhamntoppmötet underströk det förhållandet att man nu, 50 år efter den allmänna förklaringen om mänskliga rättigheter från 1948, bara gjort föga framsteg vad beträffar avskaffandet av fattigdom. Klyftan mellan rika och fattiga har blivit stadigt större sedan 1960, och långt ifrån alla är garanterade en tillfredsställande levnadsstandard. En stor del av jordens befolkning är avskuren från det goda vi normalt uppfattar som en mänsklig rättighet, nämligen mat, bostad, utbildning, hälsa, arbete och social trygghet.
Det primära ansvaret för genomförandet av förpliktelserna från toppmötet vilar på nationalstaterna. Men EU kan och skall också ta ett ansvar, bland annat genom att använda klausulerna för mänskliga rättigheter i handelsavtalen med tredje land, genom att lägga vikt vid en aktiv sysselsättningspolitik, och inte minst genom att föra in den sociala dimensionen i all gemenskapspolitik.

Sandbæk, Lis Jensen och Krarup
Vi avstod från att rösta om Schörlings betänkande, huvudsakligen på grund av att ändringsförslag 2 blev antaget. Betänkandet är generellt sett bra, men vi kan inte acceptera ett avsnitt där kommissionen uppmanas att komma med förslag till " beskattning och system för social trygghet i medlemsstaterna" . Det bör vara medlemsstaternas suveräna rättighet att utarbeta och anta sådan politik. Vi vill dessutom återigen understryka det danska problemet i samband med " föreningsfrihet" , där vårt fackliga system - oförtjänt - kritiseras för att stå i strid med internationella konventioner.

Seillier
Betänkandet Schörling om uppföljningen av världstoppmötet om social utveckling påminner oss om att ekonomisk utveckling och social utveckling inte kan särskiljas.
Världsmarknadens sätt att fungera, som är ett resultat av att eliterna har trätt tillbaka, leder till " att de fattiga i de rika länderna berikar de rika i de fattiga länderna" , enligt Jimmy Goldsmiths klarsynta analys i hans bok " Fällan" . Den individualistiska ultraliberalismen kan inte, inte mer än den kommunistiska kollektivismen, ge upphov till en tillfredsställande ekonomisk och social utveckling; " välfärdsmarknaden" är en lögnaktighet, liksom " välfärdsstaten" var och fortfarande är i vissa länder.
För att de ädla målen från toppmötet i Köpenhamn skall kunna uppnås, måste vi alltså se över våra ekonomiska begrepps principer och ändamål, och komma ihåg att ekonomin är en humanvetenskap, som tjänar människan och hennes utveckling. Etymologin lär oss att ekonomi betyder " hushållning" . Ekonomin skall alltså i första hand tillfredsställa människans grundläggande behov (föda, bostad, hälsa, arbete, osv.), under hela livet.
Välbefinnandet för människan och för den grundläggande enhet som familjen utgör, det är ett konkret kriterium för verkliga ekonomiska och sociala framsteg, snarare än BNP- och BNI-siffror, och det internationella kapitalets delaktighet i Browns rörelser.
I våra europeiska länder, liksom i resten av världen, drabbar fattigdomen framför allt ensamma kvinnor med barn. Det sociala sönderfallet, och den utslagning som det resulterar i, är därför ofta en konsekvens av familjens sönderfall, vilken isolerar och försvagar individen. Man kan inte bemöta krisen i våra samhällen utan att utforma en politik som främjar familjen, den viktigaste aktören i social utveckling; en politik som främjar familjens stabilitet och dess förmåga att forma det sociala livet, genom uppfostran för det allmänna bästa, för en känsla för andra, för generositeten.
En verklig social utveckling, för hela den mänskliga familjen, måste ge sig själv den brännande förpliktelsen som består i, enligt påven Paulus VI vackra formulering i Populorum progressio , att främja " varje människas och alla människors utveckling" .

Theonas
Kommissionen fastställer i sitt meddelande fem verksamhetsområden på vilka Europeiska unionens ingripanden skulle koncentreras efter världstoppmötet om den sociala utvecklingen i Köpenhamn 1995. Utvecklingen av den sociala dimensionen inom den internationella institutionella ramen, den sociala klausulen i EU: s bilaterala avtal, bekämpandet av fattigdomen och den sociala utslagningen inom EU, upprätthållandet av sysselsättningen som prioritering i den ekonomiska och sociala politiken, bekämpandet av rasismen och skyddet av invandrarna i deklarationerna verkar positivt. Men verkligheten slår fullständigt omkull dessa stora ord.
När EU och medlemmarna i G7-gruppen talar om utveckling av den sociala dimensionen inom ramarna för en globaliserad ekonomi, menar de sina ålägganden av impopulära val på global nivå, liksom de som preciserades under mötena i Halifax, Lyon och Lille. Sakernas nya ordning har nått den punkt där de åtgärder som skall vidtas fastställs vid några slutna sammanträden, långt från all demokratisk kontroll, och sedan genomför de regionala organisationerna och staterna dem. Det är karakteristiskt att kommissionen, då den som exempel på ett fullständigt närmande av relationerna mellan den ekonomiska och sociala utvecklingen refererar till den politik som minskar det offentliga underskottet och de åtgärder som inryms i vitboken vilken karakteriseras såsom " ledande" , kräver stöd för samarbetet mellan ILO och IMF, Världsbanken och WTO, med syfte att komplettera de inriktningar som man kom överens om i Halifax och som fortsattes i Lyon.
Kommissionen stöder helt riktigt den sociala klausulen i de bilaterala avtal som sluts med de länder som är förmånstagare till finansiellt stöd eller handelspreferenser. Frågan är varför man inte i godkännandet framhöll klausulen om respekten för de sociala och de andra mänskliga rättigheterna under Uruguay-rundan av GATT. Varför anpassar den inte sitt beteende till denna princip även på bilateral nivå? Exempelvis anser den kanske att Turkiet respekterar de mänskliga rättigheterna när det diskuterar minskade åtaganden beträffande de ekonomiska protokollen som ingår i associationsavtalet eller då detta avtal slöts? Det är en provokation att tala om respekten för arbetstagarnas grundläggande rättigheter och om tillämpningen av ILO-avtalen är en provokation, då den genom den politik som förs inom EU konkret tillintetgör grundläggande överenskommelser, t.ex. de som avser föreningsfriheten och förhandlingarna om kollektivavtalen.
Kommissionen talar om bekämpandet av fattigdomen. De femtio miljoner eller fler människor i EU som lever under existensminimum och vars antal hela tiden ökar, utgör ett obestridligt bevis för att receptet som har följts är ett misslyckande. Den vidgade klyftan mellan utvecklade länder och utvecklingsländer bevisar också hur olämpliga de medel är som så att säga används till utvecklingen av tredje världen. Varken den berömda företagsrelationen eller lånen från världsbanken och IMF, som följs av konkreta villkor för den ekonomiska politiken och drakoniska förpliktelser, utgör naturligtvis någon lösning på problemet, eller det otillräckliga kapitalet som disponeras inom ramarna för det berömda utvecklingsstödet från gemenskapsbudgeten och medlemsstaterna och som i verkligheten följs av andra kommersiella och ekonomiska förpliktelser för att introducera kapital från dessa länder i de förmånstagande ländernas ekonomier och plundra deras rikedom.
Kommissionen refererar till bevarandet av sysselsättningen som en prioritering för den ekonomiska och sociala politiken och föreslår som modell att imitera den " energiska sysselsättningspolitik" som den främjar. I stället för att anse att målet är en expansion av den europeiska mellankrigsmodellen för socialskydd även för andra länder försöker den uppenbarligen att undergräva den.
Betänkandet innehåller vissa positiva påpekanden men det är inte tillräckligt. För det första accepterar det helt den ram som utformas av G7: s resolutioner, den gällande institutionella ramen för internationella ekonomiska organisationer, kommissionens inriktningar beträffande innehållet i den sociala dimensionen och sysselsättningspolitiken. Fattigdom och arbetslöshet kan inte bekämpas med rättsliga medel utan med politiska som kan främja investeringar, skapa arbetstillfällen, stödja debatten och öppna vägar för nya arbetstillfällen och en absorption av arbetslösheten. Arbetslösheten bekämpas inte med pengar från socialfonden som för övrigt har en tendens att minska och som konkret inte gör något förutom att ge en viss utbildning till arbetslösa som sedan skickas tillbaka in i arbetslösheten på grund av brist på arbetstillfällen. Problemet med arbetslösheten kan inte lösas med åtgärder som innefattas i riktlinjerna för sysselsättningen och med grundval i nya villkor för sysselsättning och anpassningsförmåga. Vi fruktar att de när de talar om ett mer intensivt samarbete med ILO, med IMF, med OECD och med WTO menar anknytningen till ILO och förbereder en revidering av de grundläggande avtal som slöts vid tidpunkter då den globala korrelationen mellan makterna privilegierade arbetarrörelsens ståndpunkter och utarbetandet av nya avtal som skulle legalisera dagens urval. Vi samtycker till förslaget om inrättandet av en allmän skatt på internationell valutaväxling och uppmanar EU att anta ståndpunkten och ignorera finanskapitalets reaktioner.
Vi anser att utan en ny internationell ekonomisk ordning som respekterar alla folks rätt till självbestämmande, utveckling och socialt välstånd, som garanterar staternas politiska valfrihet, som har som inriktning att utplåna hungersnöd, fattigdom och arbetslöshet och inte att avreglera marknaderna för varor och tjänster och att maximera vinsten, är det en illusion att tro att situationen konkret kan förändras. Tendenserna bekräftar det. Det internationella kapitalet tenderar att avskaffa staternas och folkens grundläggande rättigheter, liksom det framgår av OECD: s avtalsplan för MAI och av hyckleriet hos de som talar om sociala rättigheter medan vilken reglering som helst av social karaktär eller till skydd för allmänhetens intresse skulle kunna drabbas. Samma sak framgår av regionala avtal av typen NAFTA eller av planerna för skapandet av en global frizon. Inför sådana val är den enda återstående lösningen för folken att stärka sin kamp för en omvälvning av dagens ordning, att skapa sig en ny uppfattning om de internationella relationerna och att förändra dagens korrelation mellan krafterna i de stora industriländerna.
Betänkande: Rocard (A4-0085/98)

Ahlqvist, Andersson, Hulthén, Lööw, Theorin, Waidelich och Wibe
Vi anser att betänkandet är mycket bra, då utskottet helt ställer sig bakom kommissionens riktlinjer vad gäller integreringen av jämställdhetsaspekten i allt arbete, utrotande av fattigdom samt miljökonsekvensbedömningarna. Det är vidare utmärkt att det pekas på vikten av ett jämlikt partnerskap som bör grundas på demokratiska värden och mänskliga rättigheter.
Vi instämmer dock inte i punkterna 57 och 67, då vi anser att det nuvarande handelsystemet inte kan behållas. Enligt vår mening är en anpassning till WTO: s regler den enda på sikt hållbara lösningen. Vi anser inte heller att ett långfristigt skydd för jordbruket är en på sikt varaktig lösning. Europeiska unionen borde i stället ha en större samstämmighet mellan biståndspolitiken, jordbrukspolitiken och fiskeripolitiken, vilket påpekas i punkt 77. Emellertid borde man i punkt 77 ha pekat på den direkta kopplingen mellan samordning av dessa politiska ämnesområden till målet om ekonomiskt partnerskap.

Caudron
Jag vill först och främst gratulera Michel Rocard till hans utmärkta arbete och hans djupt progressiva övertygelse som har väglett de politiska riktlinjerna i hans dokument. Följaktligen nöjer jag mig inte med de räddhågsna ståndpunkter som försvaras av konservativa och liberaler av alla de slag.
Även om man kan glädja sig åt att ett avtal har uppnåtts, bör man också peka på det här avtalets svagheter.
Men den ram som föreslås motsvarar en märkbar och intressant utveckling, som rör sig mot ett " moget" partnerskap med AVS-länderna, och den kommer både från AVS-ländernas och från Europeiska unionens sida.
Hur kan man inte stödja förslaget om en skuldlättnad, en ståndpunkt en del har försvarat i många år, och som i dag äntligen hörsammas av andra?
Vissa länder, särskilt afrikanska, kan hoppas på en påtaglig ekonomisk och social utveckling, men fram tills nu har den utvecklingen tillintetgjorts av tyngden av en alltför stor skuld.
En annan väg som leder till ett mer effektivt samarbete består i tekniköverföring. Den metoden, som stöds av de flesta icke-statliga organisationerna och ansvariga politiker, verkar få en konkret form i det här dokumentet, och det desto bättre.
Jag kommer alltså att stödja Michel Rocards text, och trots en del reservationer som har framförts tidigare, är jag säker på att ordföranden i utskottet för AVS-länderna kommer att kunna göra sina ståndpunkter gällande, gentemot kommissionen och de kommissionärer som har ansvar för den här frågan, och få dem att respektera dessa.

Donnay
Vi gläder oss åt att vi än en gång får tillfälle att bevisa vårt engagemang för partnerskapet mellan Afrikas stater, Västindien, Stillahavsområdet och Europeiska unionen. För Europa är fortfarande AVS-ländernas främsta partner. Unionen och dess medlemsstater är, om man nu måste påminna om det, dessa länders främsta biståndsgivare, och vi ligger långt före andra västerländska givare. Mer än 60 procent av det allmänna utvecklingsstöd som uppbådas varje år i världen, kommer från Europa.
UPE-gruppen stöder också de riktlinjer som kommissionen föreslår för att de förutsätter relevansen i AVS-EU: s partnerskap, och för att de följaktligen uttrycker en vilja till att vidmakthålla och ge kraft åt det här samarbetet, som är unikt i sitt slag. Vi gläder oss för övrigt åt att rådet har kommit fram till samma slutsatser, trots att en del av dess ledamöter var betänksamma till en början.
Vi som är styrkta av den privilegierade förbindelse som vi har haft sedan det europeiska bygget påbörjades, vi som är medvetna om nästa sekels utmaningar och vårt gemensamma intresse, det är vi som nu skall utveckla en verklig modell för partnerskap, som den femte Lomé-konventionen har i uppdrag att bekräfta.
I likhet med kommissionen anser UPE att den politiska dimensionen behöver stärkas i nästa konvention, och att vi skall ingå ett verkligt politiskt kontrakt med våra partner, vilket grundas på främjandet av demokratiska principer, respekt för mänskliga rättigheter och gott ledarskap. Självklart är dessa grundprinciper nära förbundna med varandra. Följaktligen kan t.ex. goda ekonomiska resultat varken ursäkta eller kompensera för frånvaron av ett flerpartisystem, eller andra demokratiska brister.
Liksom kommissionen är vi övertygade om vikten av att främja investeringar, liberaliseringen av handeln och AVS-ländernas delaktighet i den internationaliserade ekonomin. Men vi har stora reservationer i förhållande till avsnittet om handeln, som har utformats av kommissionen, eftersom den föregriper utvecklingen så pass mycket. UPE-gruppen förespråkar också att man inrättar en tillräckligt lång övergångsperiod för att AVS-länderna skall kunna integreras i världshandeln på ett harmoniskt sätt.
På samma sätt kommer vi att varna för frestelsen till att anse att " allt är business" , som tillåter en del givare att avsäga sig sina solidariska skyldigheter. Mitt bevis för det är en rapport som nyligen kom från OECD. Där avslöjar organisationen, att trots att dess medlemmar för nästan 20 år sedan åtog sig att anslå 0, 7 procent av sin BNP till utvecklingshjälp, så nådde det genomsnittliga biståndet sin lägsta nivå under 1996, med den allra lägsta andelen, 0, 12 procent, vad gäller Förenta staternas bidrag. Under de här förhållandena kan man inte påstå att man vill göra kampen mot fattigdomen i utvecklingsländerna till en verklig prioritering.
Dessa rader sammanfattar de allmänna riktlinjer utifrån vilka UPE önskar se att den femte Lomé-konventionen byggs upp, och de blindskär som vår grupp önskar att den undviker. Vi vill till sist försäkra våra AVS-vänner om vår framtida tilltro till den särskilda förbindelse som förenar oss. Denna tilltro härrör från den djupa övertygelsen om att det inte bara ligger i Afrikas, Västindiens och Stillahavsområdets länders intresse, men också i Europas intresse att få det här partnerskapet att bära frukt och nå framgång.
Och det är andan i betänkandet Rocard. Därför ger vår grupp betänkandet det stöd som krävs.

Souchet
Gruppen Oberoende för Nationernas Europa har givit sitt stöd till betänkandet av Michel Rocard, eftersom det utan omsvep bekräftar ett mycket utpräglat engagemang för fullföljandet och förnyelsen av ett privilegierat samarbete mellan AVS-staterna och länderna i Europeiska unionen, inom ramen för den gemensamma Lomé-processen som startades för trettio år sedan.
Lomé-dynamiken har långt ifrån uttömt sina effekter, för oss verkar det tvärtom som om den - under perioden som inleds med förhandlingen om den femte Lomé-konventionen - kommer att mynna ut i ett varaktigt geopolitiskt partnerskap och i en verklig gemensam utveckling, i synnerhet euro-afrikansk.
Under den här förhandlingen måste vi verkligen se till att engagemanget för Lomé som Frankrikes europeiska partner visar inte bara är formellt, att det inte döljer en önskan om urvattning eller minskade åtaganden, och att det verkligen stämmer överens med en vilja att ge de nya samarbetsförbindelserna ett substantiellt innehåll. Vi måste till varje pris undvika att Lomé blir ett " tomt skal" , och därför är det nödvändigt att förlänga och förnya dess bestämmelser.
I det avseendet är utveckling av handel inte detsamma som utveckling: den är bara en del, även om det är en mycket viktig del.
Vi gläder oss alltså åt att betänkandet Rocard lägger tonvikt vid det nödvändiga stödet till utvecklingen av familjeekonomin, särskilt i landsbygdsregioner, till utvecklingen av mikrolån, förstklassig teknik och reklam till förmån för lokal produktion. Vi är också mycket måna om utvecklingen av det decentraliserade samarbetet. Men vi måste avlägsna tre osäkerheter.
Den första gäller summan på de medel som Europeiska unionen kommer att besluta sig för att anslå till samarbetet med AVS-staterna. Här handlar det naturligtvis om val av politisk karaktär, som faller under medlemsstaternas suveränitet. Men instrumenten är inte neutrala. Det är skälet till att vi är emot att EUF integreras i EU: s budget; risken är att det skulle urvattna varje stats ansvarstaganden, en risk som ökar med utvidgningen, och att det leder till en minskning av de medel som det har beslutats om inom ramen för Lomékonventionen. Det är skälet till att vi har ingivit ett ändringsförslag som säger nej till EUF: s integration i EU: s budget, och dess upplösning i den allmänna budgetens massa.
Den andra osäkerheten att avlägsna rör de framtida handelsförbindelserna mellan Europeiska unionen och AVS-länderna. Den frågan har blivit svårare på grund av att Europeiska unionen, under förhandlingarna om WTO-avtalen, inte har haft förmågan att på ett lämpligt sätt beakta behoven i utvecklingsländerna, och den specifika karaktären i det nära samarbetet mellan länder med olika utvecklingsnivåer. Vi måste alltså använda vår " list" i förhållande till WTO: s regler och tolkningen av dem, och i samverkan med AVS-länderna ha en beslutsam och sofistikerad strategi, för att undvika att det som har uppnåtts efter trettio års samarbete på handelsområdet, även om resultaten är mer blygsamma än vad vi hade hoppats på, inte sopas undan av att AVS-staterna, på ett tvingat, plötsligt, brutalt och odifferentierat sätt, öppnas för den globalisering av frihandeln som vissa önskar se.
Den tredje osäkerheten att avlägsna rör de AVS-länder som tillhör franc-området och deras framtida förbindelser, när francen kommer att ha ersatts av euron. Trots de franska myndigheternas systematiskt lugnande uttalanden, råder det en stor oro om den frågan bland ansvariga afrikanska ekonomer. Gemenskapens instanser har aldrig offentligt diskuterat CFA-francens öde. På grund av dessa frågetecken har många investeringar i dag frusits, och mycket kapital har placerats i banker utanför franc-området.
De berörda länderna, som fortfarande är chockade efter 1994 års devalvering, undrar över de olika tolkningar som verkar framträda i den frågan mellan Frankrike och Tyskland, vad beträffar artikel 109 i Maastrichtfördraget. För Tyskland och länderna i D-marksområdet skall euron förenas med franc-området i enlighet med den artikeln, och området skall alltså europaanpassas. Däremot anser de franska myndigheterna att förbindelsena mellan de afrikanska centralbankerna och Frankrike endast lyder under den franska finansförvaltningen och inte under Frankrikes centralbank, och därmed inte under den framtida europeiska centralbanken. Men skulle inte Frankrike därmed tvingas ge garantier om en process som det inte längre kommer att kontroll över? Vi måste reda ut de här tveksamheterna så snart som möjligt, eftersom franc-området utgör en viktig faktor för stabiliteten i Afrika.
Det är skälet till att vi har ingivit ett ändringsförslag, vilket antogs med överväldigande majoritet och med föredragandens stöd, som begär att Europeiska kommissionen skall färdigställa en objektiv studie för att uppskatta vilka ekonomiska och sociala konsekvenser den europeiska gemensamma valutan ikraftträdande får för AVS-länderna, och i synnerhet de som tillhör franc-området.

Vanhecke
Samarbetet mellan 15 europeiska länder och de 70 länder som tillhör AVS-gruppen omfattar en viktig ekonomisk lucka.
Under perioden 1995 till 2000 rör det sig om ungefär 13 miljarder ecu, vilket grovt uppskattat är omkring 520 miljarder belgiska franc, som är avsedda att användas framför allt för att hjälpa de afrikanska AVS-staterna ur ett tillstånd av underutveckling.
Man måste i ärlighetens namn våga säga att effekten av denna penningström förblir undermålig på grund av tre viktiga orsaker: det faktum att de flesta AVS-staterna har en ekonomi stöpt i den socialistiska formen, det faktum att makthavarna framför allt fyllde och fyller sina egna fickor och det faktum att de europeiska länderna inte vågar att ställa dem till svars för detta tillstånd av rädsla för att bli kallade för neokolonialister.
Rocardbetänkandet ägnar inte någon uppmärksamhet åt detta tillstånd, utan pläderar bara blint för den beryktade 0, 7 procent-normen för utvecklingssamarbete. Jag kommer då inte heller att kunna godkänna betänkandet som sådant.
Ändå gläder det mig att jag här för första gången - i punkterna 94 och 95 - ser en relativt öppen plädering för en politik som syftar till att få immigranter, gästarbetare och gästarbetslösa från AVS-staterna att återvända till sina ursprungsländer. En sådan politik som främjar beledsagat och understött återvändande, i allas intresse, har föreslagits av mitt parti i två decennier. Hittills har det bara resulterat i, med orätt för övrigt, förebråelse för rasism.
Det är bra att vi från och med nu kan hänvisa till den trovärdiga källan Rocardbetänkandet.
(Sammanträdet avbröts kl.13.22 och återupptogs kl. 15.00.)

Demokratisk insyn i den tredje etappen av EMU
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande (A4-0110/98) av Randzio-Plath för utskottet för ekonomi, valutafrågor och industripolitik om demokratisk insyn i den tredje etappen av EMU.

Berthu
Herr ordförande! Jag skulle vilja åberopa artikel 102 i arbetsordningen om brist på samstämmighet mellan de olika språkversionerna, det gäller titeln på just det här betänkandet.
Den franska titeln är " Le contrôle démocratique dans la troisième phase de l'UEM" . I arbetsdokumenten stod det för övrigt " la responsabilité démocratique" . På spanska blir det " responsabilidad democrática " . Det finns en skillnad mellan ansvar och kontroll. På engelska är det fråga om " democratic accountability" , vilket jag för egen del översätter med skyldigheten att stå till svars för, ett begrepp som jag tycker verkar befinna sig mellan kontroll och ansvar. Dessa ungefärligheter, herr ordförande, är inte ytliga. De vittnar om på ett negativt sätt om en osäkerhet om det mycket viktiga begreppet om centralbankens oberoende.
Det finns faktiskt två olika former av oberoende: en strikt version, enligt vilken centralbanken kan välja instrumenten för att föra den penningpolitik som skall stödja medlemsländernas allmänna ekonomiska politik, och en vidare version, enligt vilken oberoendet inte bara rör instrumenten, utan också vissa mål, och allt detta utan vare sig kontroll eller möjlighet till att reformera institutionen.
Herr ordförande! Jag skulle vilja att man satte punkt för alla tveksamheter om den här frågan. Jag anser att det är mycket skadligt att detta inte görs när Ekonomiska och monetära unionen sätts i gång, och det skulle i sig motiva en återförvisning av betänkandet till det ansvariga utskottet.

Ordföranden
Tack, herr Berthu, för att ni riktar uppmärksamheten på dessa språkförbistringar. Jag är helt säker på att den debatt vi nu får kommer att klara upp vad som kan finnas av oklarheter, så därför lämnar jag nu med förtröstan ordet till Randzio-Plath.

Randzio-Plath
Herr ordförande! Frågan om demokratisk insyn handlar om att skapa öppenhet och trovärdighet. Det handlar om frågan om kontroll av den framtida Europeiska centralbanken, för Maastrichtfördraget reglerar mycket noggrant den framtida Europeiska centralbankens oavhängighet. Europaparlamentet har i sina resolutioner och betänkanden inte lämnat något tvivel om att det framtida Europeiska centralbanken med sin oavhängighet också blir en konstituerande beståndsdel av den europeiska valutaunionen som kommer att statrta den 1 januari 1999.
Utifrån detta måste man konstatera att den ena sidan av myntet är Europeiska centralbankens oavhängighet, men att den andra sidan av myntet är insynen i besluten och bakgrunden till besluten, som måste komma till uttryck i en rapporteringsskyldighet från Europeiska centralbanken. För övrigt så förutses det redan i Maastrichtfördraget och också i Europeiska centralbankens stadga, att det finns en redovisningsskyldighet för den framtida Europeiska centralbanken.
Den plats där denna redoivsningsplikt som uttryck för insyn måste efterkommas är parlamentet. Insynen är också en förpliktelse i ett demokratiskt system för alla institutioner och inrättningar, alltså även för en överstatlig, federal europeisk institution, nämligen Europeiska centralbanken. Denna insyn måste komma till uttryck inför det enda legitimerade europeiska organet, Europaparlamentet. Därför handlar det i dag om att fastställa hur det här Europaparlamentet vill att den här monetära dialogen med Europeiska centralbanken skall se ut.
Vi ställer krav, även på grundval av erfarenheterna från debatterna med centralbankschefernas kommitté, med Europeiska monetära instituet i underutskottet för monetära frågor och även i detta parlamentets plenum, som visar hur viktigt det är med en regelbunden monetär dialog, som lugnt och sansat faktiskt diskuterar de monetära frågor som är på tapeten, och som också gör detta i framtiden. Därvid måste vi också gå in på idéerna i fördraget, som ju mycket tydligt säger att Europeiska centralbanken måste uppfylla målet om prisstabilitet, och även måste stödja Europeiska gemenskapens ekonomiska politik, såvida inte målet om prisstabilitet rörs. Därför är det viktigt att vi får besked om definitionen av prisstabilitet, om besluten och deras grunder, om de monetära målen och även om hur de här instrumenten sätts in.
Allt detta hör till Europaparlamentets dialog med Europeiska centralbanken, lika väl som offentliggörandet av rapporterna från Europeiska centralbanken. Genom detta offentliggörande och genom denna dialog kommer insyn att skapas, inte bara i Europaparlamentets intresse och i intresse av det demokratiska systemet fungerar och i den europeiska befolkningens intresse, Nej, jag anser att denna insyn också är i Europeiska centralbankens eget intresse, som genom denna insyn bara kan vinna i trovärdighet och även i acceptans och förtroende. Vi vet alla att just nu så förses i våra medlemsstater valutaunionens start med stora frågetecken. Alltså kommer det att bli särskilt viktigt att denna Europeiska centralbank vinner i förtroende, trovärdighet och acceptans.
Därför är det också viktigt att vi som Europaparlament deltar i nomineringsförfarandet. Vi kommer att höras. Jag utgår från, och det är väl Europaparlamentets åsikt, att ingen kandidat kommer att bli ledamot av centralbanksrådet i den framtida Europeiska centralbanken som inte får Europaparlamentets godkännande, även om detta inte är reglerat i fördraget. För kandidaterna kommer säkert att genom sin kompetens och sina tidigare erfarenheter att få trovärdighet och vikt först framför Europaparlamentet.
Denna nya Europeiska centralbank ger oss möjligheten att träda in i en dialog med de europeiska centralbanksscheferna. Samtidigt kommer det dock i alla medlemsstater att krävas att de nationella parlamenteten träder in i en dialog med sina nationella centralbankschefer. Det kommer alltså att beror på att man använder sig av den här rätten, så att parlamentet är offentlighetens plats och att just det här Europaparlamentet är platsen för den europeiska offentligheten, som vi fortfarande saknar. Detta är i befolkningens intresse, och även marknadens, för den stora ekonomen Schumpeter sade en gång att i penningväsendet återspeglas allt vad ett folk vill, gör, lider under och är. Jag hoppas att den europeiska valutaunionens stabilitetsgemenskap faktiskt också erbjuder möjligheter att skapa de gemenskapsekonomiska ramvillkoren inom Europeiska unionen, att euron bidrar till att bekämpa arbetslösheten.

Herman
Herr ordförande, kära kolleger! Makten att prägla eller utfärda pengar är en betydelsefull makt, och historien visar att de som besitter den sällan har avstått från frestelsen att missbruka den.
De folk som har fallit offer för den typen av missbruk har därför velat inrätta skyddsanordningar. Fransmännen, som fick utstå assignaten, kastade sig mot guldet, och gjorde det till en myt, som t.o.m. general de Gaulle satte sin tilltro till. Tyskarna, som chockades av två valutasammanbrott, har i oavhängigheten för Bundesbank, vilket påtvingades dem utifrån, funnit det högst stående skyddet mot politiska övertramp, som de med all rätt fruktade. Man förstår alltså att regeringarna ville erhålla tillräckliga garantier, då de skulle avstå från den nationella monetära suveräniteten för att i stället utöva den gemensamt. Och de erhöll de här garantierna, över all förväntan. Den framtida centralbankens oberoende kommer att vara större än för någon annan liknande institution, vilket jag visar i det yttrande jag lägger fram för er.
Men oavhängighet medför inte oansvarighet. I en demokrati står varje makthavare till svars inför de som den har sin makt att tacka för, och i vilkas namn den utövar denna makt, i det här fallet Europas folk, som vi representerar här. Betänkandet Randzio-Plath, i dess slutliga version, har kommit fram till en acceptabel balans mellan oberoende och ansvar. I dagens värld kommer den framtida centralbankens trovärdighet att bero på om dess analyser är korrekta och hur den förklarar sina beslut. Det var vad Lamfalussy och Duisenberg var de första att inse, och det är därför som de så enkelt gick med på att höra och diskutera med parlamentet, eftersom de rätteligen bedömde att de på så sätt fick en ytterligare legitimitet än den som fördraget ger dem.

Donnelly, Alan
Herr ordförande! Jag skulle vilja gratulera Randzio-Plath till ett utmärkt betänkande och även tacka mina kolleger i de andra politiska grupperna för det mycket stora samarbete som vi har haft i utarbetandet av det här betänkandet.
EMU är, som vi vet, den mest historiska utvecklingen som sker i Europeiska unionen sedan skapandet av den Europeiska ekonomiska gemenskapen. Därför måste vi se till att vi gör det rätt. Vi måste se till att den blir ytterst medborgarvänlig. Jag skulle vilja säga till i synnerhet mina tyska kolleger, som verkar anse att de som vill att centralbanken på något sätt skall kunna ställas till ansvar, vill förhindra dess verksamhet, att medborgarna i resten av Europeiska unionen inte hyser samma förtroende och varma känslor för ECB som ni förmodligen har för Bundesbank. Bundesbank har varit enormt framgångsrik. Europeiska centralbanken är en ny institution som måste förtjäna allmänhetens förtroende. Sättet att göra det på är att se till att den är ansvarig inför det enda demokratiskt valda organ som vi har bland Europeiska unionens institutioner.
Det finns ingenting som strider mot att försvara bankens oavhängighet. Socialistiska gruppen kommer att försvara bankens självständighet helhjärtat. Men vi vill se till att den valuta som vi skapar är en medborgarnas valuta, någonting som befolkningen i Europeiska unionen känner förtroende för och känner agerar för dem. Det är inte bara en valuta för de stora finansinstituten och de multinationella företagen, den är en valuta också för de 370 miljoner människor som lever i Europeiska unionen. Så vi behöver införa system som kommer att garantera allmänhetens förtroende. De av oss som har haft möjlighet att prata privat med Alexandre Lamfalussy och andra som kan komma att sitta i styrelsen för Europeiska centralbanken har alltid sagt att det är viktigt att Europeiska centralbanken inte bara agerar som en samling kamrerer utan verkligen agerar som en institution i Europeiska unionen för sina medborgares räkning.
Jag säger till alla ledamöter av det här parlamentet, till kommissionen och de potentiella kandidaterna till ECB: s styrelse: ni måste inse att bankens framgång kommer att bero på allmänhetens godkännande och dess ansvarsskyldighet mot allmänheten.
Det finns en annan fråga som är viktig utifrån ansvarsskyldigheten sett: vi kommer att få en central monetär myndighet men samtidigt ha en decentraliserad skattepolitik i Europeiska unionen. Vi måste se till att när de nationella parlamenten bestämmer sina nationella budgetar måste de känna att det finns ett demokratiskt organ på gemenskapsnivå som övervakar den monetära politiken som fastställas i medborgarnas i Europeiska unionen namn och detta för hela Europeiska unionen. Vi måste se till att det finns en koppling mellan de nationella parlamentens arbete och Europaparlamentet när det gäller att se till att vi har en demokratisk ansvarsskyldighet från centralbankens sida. Om vi misslyckas med det här projektet tror jag att det kommer att förhindra varje framtida utveckling vi vill se med EU.

Friedrich
Herr ordförande! Efter viss irritation om fördragsändringar, misstroendevotum osv. föreligger nu Randzio-Plaths i en version som man i stor utsträckning kan rösta för. Europaparlamentet visar i dag med en överväldigande majoritet - vid omröstningen i alla fall -, att det är medvetet om dess stora ansvar för centralbankens oavhängighet och för eurons stabilitet. Min kristdemokratiska grupp har i dag givit en signal. Den lyder: Vi vill ha en europeisk valuta som inom Europa och globalt sett bidrar till att medborgarna i längden kan lita på politisk och ekonomisk stabilitet. En sådan signal måste dock nu också krävas av stats- och regeringscheferna. Deras uppgift är att så snabbt som möjligt utnämna centralbankens ordförande. Förtroendet för euron och den europeiska valutaunionen är också beroende av tidpunkten och på förloppet hos detta beslut.
Den som dock - och det måste jag säga öppet -fortfarande i dag, som SPD: s kanslerkandidat Gerhard Schröder, betecknar euron som en vanställd för tidig födsel, diskvalificerar sig själv som en samtalspartner att ta på allvar. Hur skall en sådan man på ett framgångsrikt sätt kunna genomföra en långsiktig Europapolitik, när han ger efter för stämningar och diffusa rädslor och mot bättre vetande medvetet talar illa om efterkrigstidens största projekt.
Jag vädjar här till socialdemokraterna i denna kammare: Använd lite mer hjärnsubstans för att lära er egen kanslerkandidat lite grundläggande saker om den europeiska politiken. Schröder kanske klarar av att köpa ett stålverk på skattebetalarnas bekostnad och att sitta i Volkswagens styrelse, men för en strategisk valutapolitik och för att köpa Rolls Royce röcker det inte till. Därtill behövs politiska tungviktare som Kohl, Waigel och Stoiber, och inga SPD-lättmatroser som Schröder och Lafontaine.
Om inte socialisterna i denna kammare klarar av att ställa sin kanslerkandidat på benen vad gäller europapolitiken, förbli de en papperstiger som mannen från Hannover kommer att duka upp även andra skräckhistorier om Europa för. Vi, de europeiska kristdemokraterna, vill komma med vårt bidrag för att euron jämte dollarn skall bli den viktigaste och stabilaste valutan i världen. Det är vi skyldiga våra medborgare!

Randzio-Plath
Herr ordförande! Som föredragande skulle jag dock vilja be om att man i denna kammare utelämnar valkampanjen i vissa medlemsstater vid så viktiga beslut om den europeiska demokratins framtid och för det historiska projektet valutaunionen.
(Applåder) Jag är upprörd att denna historiska tidpunkt använts på det här sättet, att vi ger bort den tid som är avsatt för denna viktiga demokratiskt-politiska debatt, som egentligen skulle ge värdighet åt det här parlamentet. Herr ordförande, jag ber er om att ni också skall sörja för detta.

Ordföranden
Jag vill gärna säga till Randzio-Plath att detta inte var i enlighet med arbetsordningen.

Giansily
Herr ordförande! Vad beträffar valkampanjer, så har vi i Frankrike redan gått igenom en, och jag skulle föredra att vi uteslutande håller oss till det ämne som berör oss.
Parlamentet, som representerar unionens medborgare, kommer naturligt att ha en roll att spela inom ramen för Ekonomiska och monetära unionens tredje etapp, som nödvändigtvis kommer att innebära ökad makt för vissa institutioner. Uppenbarligen kommer den europeiska centralbankens oberoende att bli större än vad som gäller för alla andra nationella centralbanker, och om man kan tänka sig att den demokratiska kontrollen av ECB görs på EU-nivå, är jag inte alls säker på att banken kommer att kunna få sin legitimitet av en alltför pedantisk kontroll. Den legitimiteten kommer den snarare att få om den visar sig vara framgångsrik i förvaltningen av Europeiska unionens penningpolitik.
Bland betänkandets intressanta förslag kan man nämna det som uppmanar ECB: s ordförande att delta i den allmänna debatten om den ekonomiska och monetära utvecklingen, tillsammans med den behörige kommissionären och ordföranden i Ekofinrådet, med utgångspunkt i ECB: s årsrapport och kommissionens årliga ekonomiska rapport. Man kan också nämna det förslag som begär att centralbanken skall ge en förklaring till tidigare fattade penningpolitiska beslut, och det förslag som begär en beskrivning av hur penningpolitiken kommer att ge sitt stöd till medlemsländernas ekonomiska politik.
Jag skulle bara vilja erinra om att vissa av föredragandens ursprungliga förslag inte var acceptabla och att de inte överensstämde med fördragets bestämmelser. T.ex. stod idén om att begära att ECB skall offentliggöra en sammanfattning av debatterna i direktionen i direkt strid med artikel 10.4 i ECBS-stadgan, som anger att sammanträdena skall vara konfidentiella, men att direktionsledamöterna kan besluta att offentliggöra resultaten av överläggningarna.
Detsamma gäller för idén att ge Europaparlamentet rätt att censurera och att delta i utnämningen av direktionen, vilket förutsätter ytterligare en revidering av fördraget, i synnerhet av artikel 109.4.
Den 18 mars ändrades det ursprungliga betänkandet väsentligt i utskottet, och vår grupp gläder sig åt det. Jag skulle vilja säga att alla dessa ändringar av innehållet är bra saker, som har gjort det möjligt att göra betänkandet tydligare. Med de här ändringarna är betänkandet av Randzio-Plath acceptabelt för oss.

Gasòliba i Böhm
Herr ordförande, ärade ledamöter! Det är ett nöje för mig att få uttrycka den liberala gruppens stöd till betänkande Randzio-Plath, vilket behandlar ett särskilt viktigt ämne när Ekonomiska och monetära unionen träder i kraft och, därigenom, den gemensamma valutan. Denna process bör, givetvis, genomföras i respekt för den demokratiska insynen som på engelska kallas democratic accountability .
Randzio-Plaths betänkande ger uttryck för den mycket breda majoritet som det fick i debatten i utskottet för ekonomi, valutafrågor och industripolitik. Jag skulle vilja gratulera föredraganden för hennes ansträngningar i utarbetandet av betänkandet och för den breda enhällighet det har i presentationen här i kammaren. Allt detta leder oss till att stödja det utan några som helst invändningar eller svårigheter. Jag skulle bara vilja utveckla och framhäva några punkter jag anser vara av särskild betydelse.
För det första försöker vi med detta betänkande garantera den demokratiska insynen och Europaparlamentets medverkan utan att ifrågasätta Europeiska centralbankens oavhängighet eller genomförandet av dess huvudmål, fastställd i fördraget, nämligen prisstabiliteten.
För det andra är vi mycket medvetna om behovet av att etablera ett interinstitutionellt avtal som gör det möjligt för oss att medverka i den ekonomiska och monetära politikens inriktning som, de facto, kommer att inrama eurons förvaltning och som fixeras i tre grundläggande element: Europeiska centralbankens årsrapport, Europeiska monetära institutets årsrapport och givetvis, när det krävs, rapporten vid alltför stora underskott. I allt detta måste den demokratiska insynen garanteras och därigenom parlamentets roll.

Ribeiro
Herr ordförande! Detta betänkande försöker definiera regler för det " demokratiska spelet" efter eurons införande. Det gestaltar den möjliga verkligheten med en gemensam valuta och en Europeisk centralbank och definierar, med dessa förutsättningar, den demokratiska kontrollen av den tredje etappen av EMU.
Man kan inte säga att uppgiften är uppmuntrande i perspektiven om effektiv demokratisk kontroll av det som kommer att vara bankens verksamhet vilken, central och europeisk, skapas med antagandet att den kommer att vara mer oavhängig än någon annan existerande. Enligt betänkandet, skall denna kontroll utövas på europeisk nivå, när Europeiska centralbanken leder den gemensamma monetära politiken för alla medlemsstater inom EMU. För detta, ges Europaparlamentet, genom att åberopa de i fördraget inskrivna befogenheterna, det exklusiva ansvaret, skulle man kunna säga, i denna kontroll.
I ljuset av ett kriterium om verklig och effektiv kontroll, som stöder sig på öppen information och med möjlighet att ingripa, är förslagen otillräckliga. De framhåller framför allt ett formellt tillvägagångssätt, för syns skull, kanske för massmedia.
En institution med ECB: s styrka och befogenhet som kontrolleras av ett parlament som eftersträvar en roll och en verklig uttolkning av sin egenskap av demokratiskt organ, framkallar synen av ett allsmäktigt spädbarn, fullt av styrka och oberoende, som skall kontrolleras av en mycket svag yngling, och instrueras i sina första stapplande och blyga steg, vad gäller den demokratiska strukturen.
Därför, men också för att vi förstår det " demokratiska europeiska bygget" som en mosaik av suveräna medlemsstater, accepterar vi inte att de existerande nationella demokratiska strukturerna, i sin mångfald, praktiskt taget skall ignoreras, även om de omnämns i yttrandet från utskottet för institutionella frågor.
Slutligen, och för att jag inte hinner med mer, en gemensam monetär politik som definieras genom en så oavhängig institution, förutom alla krav om insyn och omsorg om en demokratisk kontroll, får inte, i prisstabilitetens namn, bli en politik som ignorerar eller är likgiltig för all övrig ekonomisk politik. Den demokratiska kontrollen måste också undvika diktaturen från en monetär politik som definieras vid sidan om den allmänna ekonomiska politiken, inom varje ekonomiskt nationellt område eller i gemenskapens område, med dess sociala konsekvenser.
Parlamentet har en central roll i den demokratiska kontrollen, men inför centralbanken, får parlamentet inte vara, varken i filosofin om en integrationsprocess för medlemsstater, eller i det verkliga förhållandet till de institutionella krafterna, den enda ansvariga för denna kontroll.

Hautala
Herr ordförande! Enligt min mening finns det en klar risk att världens mest oavhängiga centralbank, Europeiska centralbanken, blir ett slags elfenbenstorn i Frankfurt. Risken är att banken och dess direktion isolerar sig från samhället och att en överdriven prisstabilitet till slut äventyrar samhällsfreden inom Europeiska unionen.
Detta kan förhindras bara på det sättet att centralbankens direktion för en institutionell dialog med andra politiska organ. Direktionens beslut måste vara öppna. De skall kunna motiveras offentligt, och jag är helt övertygad om att den allmänna opinionen kommer en dag att acceptera att Europaparlamentet spelar en nyckelroll i denna dialog och i den demokratiska kontrollen.
Det är givetvis inte fråga om att centralbanken skulle vara tvungen att ta emot bindande råd av politiska organ. De snabbt försvinnande kapitalen möjliggör helt enkelt inte den sortens gammaldags politik. Men det är helt klart att Europaparlamentet till och med djärvt borde föreslå ändringar i stadgan om bankens instiftelse.
I Christa Randzio-Plaths mycket förtjänstfulla betänkande finns nu tyvärr bara litet kvar av denna djärvhet, av de förslag hon ursprungligen gjorde. De Grönas ståndpunkt är att centralbankens direktion skulle utnämnas genom samma förfarande som Europeiska kommissionen, där parlamentet spelar en viktig roll. Enligt min mening är det också viktigt att någon kunde påminna centralbankens direktion om dess dödlighet. Detta kunde ske på det sättet att parlamentet, låt oss säga med absolut majoritet, i yttersta fall kunde föreslå Ekofinrådet till och med avsättande av centralbankschefen.

Dell'Alba
Herr ordförande, kära kolleger! Vår grupp delar och stöder betänkandet Randzio-Plath. Jag tycker att det är en utmärkt text, som försöker visa hur dialogen mellan centralbanken, den mest oavhängiga centralbanken i världen, och övriga institutioner skulle kunna se ut, i synnerhet parlamentet.
Jag vänder mig till Randzio-Plath för att be henne beakta de ändringsförslag vi har fört fram. De har samma inriktning som betänkandet, samtidigt som de försöker förstärka det något för att ytterligare främja dialogen. Vi måste förstärka möjligheten för Europaparlamentet att bli den plats där centralbanken kan höras; den plats där man, i full öppenhet, håller regelbundna diskussioner, med jämnare mellanrum enligt min mening; den plats där centralbankschefen kan komma för att yttra sig, och där vi, i våra folks namn, kan fråga ut honom, samtidigt som hans oberoende bevaras. Jag tror att den dialogen är mycket viktig för att visa den allmänna opinionen att vi inte har skapat ett elfenbenstorn, utan ett organ som är skyldig att redogöra inför en institution som Europaparlamentet.
Det förslag jag har gjort å min grupps vägnar, syftar alltså till att det skall hållas ett möte varje månad, för våra kontakter och vår dialog med den framtida centralbankschefen. Jag lämnar det till er bedömning. Jag tror att det skulle kunna stärka dialogen, om så bara mentalt sett. Jag tror mig veta att ordföranden i Federal Reserve inställer sig var fjortonde dag inför den amerikanska kongressen. Vårt andra förslag syftar till att den utnämnde centralbankschefen, som regelbundet kommer att höras av parlamentet, på något sätt skall kunna yttra sig om den resolution som vi skall anta i morgon, på grundval av ert betänkande.
Det är de här två förslagen som jag lämnar till kollegernas bedömning, med förhoppning om att de kommer att få positiva röster i morgon.

Souchet
Herr ordförande! Knappt en månad innan man skall välja de länder som oåterkalleligt - enligt det uttryck som kommissionär de Silguy fortsätter att banka in - skall smälta ihop i Europeiska monetära unionen, då bekymrar sig parlamentet äntligen för frågan, som ändå är avgörande, om den demokratiska kontrollen av denna valutaunion.
Ett antal goda sinnen, också i de federalistiska leden, och även inom det här parlamentet, börjar visa sig allvarligt oroade för detta allvarliga fel i EU: s institutionella system. Men det räcker inte med att konstatera detta demokratiska tomrum, man måste undersöka om det är möjligt att åtgärda det.
Det är vad bl.a. betänkandet Herman försökte göra, genom att inte kringgå tabubelagda problem, bl.a. frånvaron av politiska instrument för att hindra ECB från att missbruka sin monetära makt, till nackdel för det allmänna intresset, och risken att vi får se ECB, och inte Ekofinrådet, dag för dag fatta beslut om eurons externa värde, i strid med fördragets bestämmelser.
Det hade alltså varit önskvärt om man hade accepterat att betänkandet Herman på nytt fördes upp på sammanträdesperiodens föredragningslista, vilket mina kolleger Berthu och van Dam föreslog å gruppen Nationernas Europas vägnar, för att ge den här debatten sin verkliga dimension. Det blev inte så, och betänkandet Randzio-Plath är alltså det enda vi har framför oss. Det begränsar sig till några relevanta anmärkningar, det medger att ECB kommer att utgöra den första överstatliga monetära myndigheten i historien, och att den följaktligen kommer att besitta en makt utan motstycke i historien, en makt som är vida överlägsen den som det tyska Bundesbank har, eller det amerikanska Federal Reserve , och att det därmed för första gången i Europeiska unionen kommer att framträda ett område som präglas av federala politiska beslut.
Men även om betänkandet medger att denna grad av oavhängighet kräver en demokratisk kontroll på samma höga nivå, så finns det inget förslag om hur man skall uppnå den nivån. Betänkandet förblir tyst i fråga om den avgörande kontrollfunktion som de nationella parlamenten utövar. Det begränsar sig huvudsakligen till att erinra om några av de samrådsbefogenheter som parlamentet har fått, vilka framstod som rätt löjliga inför den centrala fråga som ställdes av Herman: inför vem skall de som innehar denna nästan absoluta makt vara ansvariga inför?
Under de här omständigheterna, herr ordförande, kan vi alltså inte stödja det här betänkandet, och vi fruktar att inrättandet av Europeiska unionens första verkliga överstatliga institution blir synonymt med en tillbakagång för demokratin.

Martinez
Herr ordförande! Det problem vi griper oss an är både en fråga om teologi och teleologi, dvs. en fråga om ändamål. En teologisk fråga för att det är en fråga om tro, om dogm. Centralbankernas oavhängighet skulle vara en faktor för effektivitet. Storbritanniens centralbank var modellen för en beroende bank. Likaså Japans. Och alla vet att de här två länderna har varit ineffektiva. Men den ekonomiska litteraturen gör det inte möjligt att fälla ett avgörande.
T.ex. har Frankrike inte haft någon inflation under 90-talet, och centralbanken är ändå beroende. Låt oss titta på Tysklands historia: tyskarna vill lösa sina neuroser, Weimar, oavhängigheten. Man säger oss att: tyskarna har varit mycket framgångsrika och de har haft en oavhängig centralbank. Men tyskarna är också blonda. Är det en faktor för framgång? I så fall blonderar vi alla spanjorer, så att det spanska ekonomiska problemet försvinner. Måste alla européer sluta äta socker, eftersom den tyska mormodern är diabetiker? Är det inte så att den tyska situationen förklaras av att Tyskland inte har fört krig i Indokina, och inte heller i Algeriet. Tyskland förlorade andra världskriget, och har haft hushållselektronik i stället för militär elektronik. Har inte den faktorn varit viktig?
Det finns inga andra val än ideologiska val, som t.ex. de Vincent Auriol gjorde: " bankerna, de stänger jag, och bankmännen, de spärrar jag in" . Sedan dess har man gått en lång väg. Det är för övrigt avslöjande att Randzio-Plath oupphörligen talade om ECB, som man talar om BSE. Efter den galna kon, den galna gemensamma valutan!
Den teleologiska frågan: vilket mål är det som eftersträvas? Det monetära Europa, för att göra vad? Centralbankens oavhängighet, för att göra vad? För att uppnå penningvärdesstabilitet? Livets mål, människans framtid, är det centralbankens oavhängighet? Livets mysterium på jorden, den gemensamma valutan, är det penningvärdesstabilitet? Jag trodde att Europa var den lilla eurasiatiska kontinenten, en modell för demokratin.
Herr ordförande, när en ledningsgrupp inte tar emot order från någon och består av ett litet antal personer, vad kallas det? När fåtalet regerar kallas det oligarki, och däri ligger den europeiska kontinentens tragedi, den demokratiska modellen som slutar i en monetär, eller åtminstone preussisk, oligarki.

Lienemann
Herr ordförande! Vår kollega Randzio-Plath citerade, med all rätt, Joseph Schumpeters yttrande, enligt vilket ett folks penningväsendet återspeglar allt vad ett folk vill, gör, lider under och är. Det finns alltså inget viktigare än den demokratiska kontrollen av penningpolitiken. Vi tvingas konstatera att det nu gällande fördraget ger Europeiska centralbanken en makt och ett oberoende utan demokratisk kontroll, och detta inom ramen för vår institutionella ram, som har ratificerats av våra folk, våra parlament och våra instanser.
I det här allmänt sett otillfredsställande sammanhanget, har betänkandet av Randzio-Plath den förtjänsten att det försöker se hur parlamentet skulle kunna göra sin röst hörd på ett bättre sätt, och hur vi skulle kunna utnyttja fördragets bestämmelser för att gå så långt som möjligt - inte för att kunna utöva kontroll över centralbanken, för det kommer inte att vara tal om någon kontroll så länge det inte finns några straffåtgärder - utan för att det skall finnas en dialog med parlamentet och möjlighet till insyn.
Jag röstar alltså för de förslag som har gjorts. Det är i det här sammanhanget, utöver betänkandet Randzio-Plath, som det är viktigt att kammaren främjar ett mer jämbördigt demokratiskt funktionssätt i Europa. Jag tror att en centralbank - om den nu är oberoende - har behov av motvikter inom flera områden. Det är ovanligt att den enbart får sitt oberoende av ett fördrag. Som Randzio-Plath säger i sitt betänkande, vare sig det är den amerikanska federala banken eller den tyska banken, så kontrolleras centralbankerna vanligtvis av parlamenten, eftersom bankernas befogenheter fastställs av lagar, som när som helst kan ändras och ombildas. Detta gäller tyvärr inte för Europeiska centralbanken. Det är alltså nödvändigt att i framtiden förse sig med medel som gör det möjligt för de nationella parlamenten, och framför allt för Europaparlamentet, att påverka utvecklingen i den riktningen.
I andra hand skall det framhållas att Ekofinrådet i dag befinner sig i en situation där det har förmåga att ingripa i växlingen med andra valutor som dollarn eller yenen, dock med en begränsad makt.
Det finns en sak som jag i viss mån beklagar i betänkandet av Randzio-Plath, när hon förklarar, med all rätt, att begreppet penningvärdesstabilitet är ett begrepp som skall få sin definitiva innebörd i förhållande till omständigheterna, så ger hon centralbanken uppgiften att fastställa kriterierna för stabilitet, snarare än till Ekofinrådet, som inom ramen för den aktuella dialogen åtminstone skulle kunna återupprätta en del av jämvikten.
Men på ett mer grundläggande plan behöver Europa en ekonomisk regering, en politisk regering, som, lite som den tyska regeringen i dag är i förhållande till den oberoende tyska centralbanken, kan göra en annan logik gällande än penningvärdesstabiliteten. Jag skulle vilja ta upp sysselsättning, välstånd och social rättvisa, och man kan vara missnöjd med att se att ECB-rådet bara är ett vagt instrument för samverkan.
För att avsluta mitt yttrande vill jag säga att det man mest kan beklaga, det är att Amsterdam inte möjliggjorde en bättre institutionell jämvikt. Eftersom vi inte lyckades med det i Amsterdam, låt oss snabbt gå vidare till en ny etapp, som är helt och hållet nödvändig, och som parlamentet vill se, eftersom vi vill att en betydelsefull reform kan äga rum innan utvidgningen.

Peijs
Herr ordförande! Måste centralbanken redogöra för sin politik och stå till svars inför parlamentet? Svar: ja. Måste banken också verkligen kunna klandras av parlamentet? Svaret på det är: bestämt nej. Jag kommer från en nederländsk tradition med en oavhängig bank. Den nederländska politiken har, såvitt det är känt måste jag säga, hittills aldrig försökt att utöva formellt inflytande över banken, låt vara att det nederländska parlamentet har gjort detta. Det är min fasta övertygelse att den europeiska befolkningen inte har något att vinna på politiskt inflytande över den monetära politiken. Ekonomisk forskning har visat att oberoende centralbanker åstadkommer lägre inflation än banker som står under politiskt inflytande.
Politiker väljs på nytt vart fjärde eller femte år. Det medför definitionsmässigt ändå en ganska kortsiktig syn. För valutan är medborgarens och marknadens förtroende avgörande. Därför måste man vaka över valutan med ett långsiktigt perspektiv i bakhuvudet. Därför utnämns chefen för ECB på åtta år. Eftersom han inte kan bli omvald är han inte beroende av någon. Med prisstabiliteten som viktigaste uppgift står han för kontinuitet och stabilitet i den europeiska monetära politiken. Naturligtvis skall inte ECB operera utifrån ett elfenbenstorn, till Donnelly skulle jag vilja säga: att vara oavhängig och stå mitt i samhället behöver inte vara motstridigt. Detta tillgodoses i en intensiv diskussion mellan å ena sidan chefen och hans medarbetare och parlamentet å den andra om årsberättelsen eller kvartalsberättelserna. Även de nationella bankernas chefer kommer att inleda en dialog med sina parlament. Till sist, banken skall inte kunna få några politiska anvisningar, men den skall inte vara blind och döv för det europeiska samhällets behov eftersom den kommer att stå i dialog med alla viktiga strömningar i samhället. Utifrån den positionen kommer dess monetära politik att få stöd.

Wurtz
Herr ordförande! Allteftersom man inrättar strukturer som har att göra med den gemensamma valutan, kommer grundläggande frågor upp till ytan. En del av dem kan inte lösas på ett tillfredsställande sätt utan att man ger en ny inriktning åt en del bestämmelser i de nu gällande fördragen. Dagens debatt om den demokratiska kontrollen av ECB ger oss ett betecknande exempel på det.
Resolutionen tar det för självklart att målet för den ekonomiska och monetära politiken i Europa skall vara att garantera en hög nivå på tillväxt och sysselsättning. Och det är en bra inriktning. Den tillägger att ECB: s penningpolitik bör vara möjlig att kontrollera, eftersom det stämmer överens med den demokratiska andan. Detta är odiskutabelt. Men den ställning som de nu gällande fördragen ger ECB har inte alls den innebörden. Å ena sidan är dess oberoende, vilket saknar motstycke i världen, så pass stort, att avståndet till medborgarna och deras förtroendevalda gör att en effektiv kontroll av dess verksamhet närmast framstår som skenbar. Å andra sidan ger fördragen banken i uppdrag att upprätthålla, inte en hög nivå på sysselsättningen, utan prisstabilitet, vilket är något helt annat.
Rapporterna om konvergensen från kommissionen, Europeiska monetära institutet och Bundesbank erinrar om att denna stabilitet uppnås med hjälp av måttliga löner och sänkta kostnader för arbete. ECB är, i själva sin konstruktion, därmed mer ultraliberal är Förenta staternas centralbank, vars främsta mål är en hög nivå på sysselsättningen, vilket det officiellt har ställt upp för sig själv. Om ni en dag kommer att kritisera ordföranden för ECB för att bara ägna sig åt sin starka euro och för att försumma alla sociala hänsynstaganden, kommer han att svara er: " Jag gör bara mitt jobb." Det är därför jag ansluter mig till de som anser, att om man verkligen vill ha en penningpolitisk institution som inte ransonerar, utan förser sysselsättningen och tillväxten med nödvändiga medel, och att medborgarnas representanter effektivt kan kontrollera att den målsättningen uppfylls, då kan vi inte klara oss utan en ny inriktning för det europeiska bygget.
En slump i tidsplanen gör att samma dag som vi diskuterar den här frågan, publiceras en alarmerande officiell rapport om omfattningen av fattigdomen och osäkerheten i Frankrike. Problemet ser likadant ut i hela Europa. Inför högaktuella problem som berör grundläggande värden i våra samhällen, låt då inte finansmarknaderna fastställa reglerna. Vi nöjer oss inte med en virtuell kontroll över en allsmäktig ECB. För att bygga Europa måste man ha helt andra ambitioner!

Trizza
Herr ordförande! Vi börjar nu närma oss tidpunkten för att inrätta det system med europeiska centralbanker som planerats till första hälften av 1998, efter beslut om vilka länder som skall delta i den tredje etappen av Ekonomiska och monetära unionen.
Den europeiska centralbanken kommer att få de mest omfattande juridiska befogenheter och så snart den inrättats kommer den att överta vad som återstår av det Europeiska monetära institutets uppgifter. Som mycket riktigt påpekas av föredraganden kommer den Europeiska centralbankens uppgifter att vara kontroll av prisstabiliteten, som skall bibehållas genom en fokuserad och opartisk valutapolitik, samt att utföra växelkursoperationer genom att hantera medlemsstaternas reserver i utländska valutor, främja de olika betalningssystemens funktion och, slutligen, godkänna utgivningen av sedlar och mynt.
Prisstabilitet över hela det europeiska territoriet och den Europeiska centralbankens oberoende ställning kommer att vinna marknadernas förtroende och, som en följd av detta bör man kunna uppnå lägre räntenivåer, framför allt när det gäller de långsiktiga räntorna. Denna utveckling kommer utan tvekan att vara positiv för de små och medelstora företagen, som utgör den procentuellt största delen av företagen i Europa, framför allt inom de ekonomiskt svagare sektorerna.
Jag delar föredragandens oro när hon i sitt betänkande påpekar att, i enlighet med vad man bestämt i fördraget, så skall den Europeiska centralbanken, när den fullgör sina åligganden och uppfyller de plikter som åläggs den, vara fullständigt oberoende, dvs. att inget av den Europeiska centralbankens organ får acceptera eller följa instruktioner eller påpekanden från någon regering eller annat organ.
I enlighet med instruktionerna i artikel 7 i föreskrifterna är detta utan tvekan den mest självständiga centralbanken i världen. Men denna självständiga status måste emellertid garantera en rättvis valutapolitik för samtliga medlemsstater, så att man utesluter risken för att, befriad från all demokratisk kontroll, den Europeiska centralbanken skulle på eget initiativ blanda sig i samtliga frågor som har att göra med medlemsstaternas pengar.
Jag anser därför att det är av absolut avgörande betydelse att man, på grund av detta nödvändiga operativa oberoende för den Europeiska centralbanken, utarbetar lämpliga mekanismer för att konsultera Europaparlamentet, det organ som tillsatts i demokratiska val.

Metten
Herr ordförande! Europeiska centralbanken, som kommer att grundas inom tre månader, kommer att bli mer oavhängig än någon annan bank i världen. Det skulle dock vara ett missförstånd att tro att den inte behöver bry sig om någon. Den opererar inte i ett vakuum, och den måste också förvärva trovärdighet och auktoritet. Det kommer ECB lättast att kunna göra när den kan visa upp resultat. Det kommer dock att dröja ett tag. Dessutom, även om ECB föds i en tid med historiskt låg inflation vet ingen ännu hur de monetära instrument som på nationell nivå visat vad de går för kommer att utfalla på europeisk nivå.
ECB: s politik kommer under den första tiden säkert också att kännetecknas av en försiktigt sökande taktik. Det kommer att bli extremt svårt att därigenom vinna trovärdighet hos den breda allmänheten. Det går egentligen bara på ett sätt, nämligen genom att konstant stå till svars och redogöra för vad ECB gör och varför. Det är ECB: s paradox: den blir den mest oberoende banken, men har också det allra största intresset av öppenhet och av att stå till svars för verksamheten. Där kommer ECB: s och Europaparlamentets intressen i beröring med varandra. För Europaparlamentet är det enda offentliga forum som ECB enligt fördraget är förpliktat att stå till svars inför.
Det förefaller oss därför vara förnuftigt att nå en överenskommelse med ECB om hur denna öppenhet och redogörelse för verksamheten i bredare bemärkelse kan ske så meningsfullt som möjligt. Det handlar då i sammanhanget om såväl muntlig som skriftlig, regelbunden rapportering om bland annat vilka monetära målsättningar som valts och varför, om i vilken grad målsättningarna har realiserats och orsakerna till avvikelser och följderna av den monetära politiken för ekonomin och sysselsättningen.
Viljan hos ECB till maximal öppenhet och att på ett meningsfullt sätt stå till svars kommer säkert att vara avgörande under inledningsfasen. Om inte detta finns kan man allvarligt frukta att ECB kommer att göra en tjuvstart och inte lyckas att bygga upp trovärdighet och auktoritet.
Därför kommer Europaparlamentet under utfrågningarna av kandidaterna till Europeiska centralbankens styrelse att låta bedömningen av den demokratiska inställningen och viljan att stå till svars spel en viktig roll. Vi kommer inte bara att be de kandidater som eventuellt inte får förtroende av en majoritet i parlamentet att själva dra tillbaka sin kandidatur, utan vi uppmanar också medlemsstaternas regeringar att inte utse några kandidater som inte kan räkna med parlamentets stöd.
Med tanke på den extrema graden av oberoende för ECB är de individuella kandidaternas demokratiska inställning av mycket stor betydelse. Det begränsar sig inte bara till kandidaturen till ordförandeskapet. Därför kommer utfrågningarna av kandidaterna nästa månad vad oss beträffar inte att vara någon ren formalitet. Om ECB skall kunna få en demokratisk inramning, då måste det ske nu. Det är vad som för närvarande står på spel.

Christodoulou
Herr ordförande! Införandet av den gemensamma valutan utgör ett historiskt fenomen som inte har någon tidigare motsvarighet. För första gången i världshistorien har oberoende stater, demokratiska samhällen, beslutat att överlåta en viktig del av sitt nationella oberoende, sin valuta, till ett gemensamt organ för att det skall sköta administrationen för allas bästa.
De diskussioner som alltså äger rum om insynen eller om det exakta sätt på vilket administrationen sköts eller om den oro som finns angående om Europeiska centralbanken eventuellt kommer att agera godtyckligt eller inte agera på bästa sätt för det samfund som den representerar, är enligt min åsikt mer eller mindre överflödiga. I demokratiska samhällen som våra är folkopinionen, den demokratiska processen något som vi tar för givet och eftersom centralbankerna överallt och särskilt den Europeiska centralbanken förmodas arbeta - och detta är anledningen till att de existerar, annars skulle de inte existera - för ekonomiernas och folkens bästa i Europa, kommer allmänheten att kräva insyn i dess funktioner och att tillämpningen av det som faller under dess befogenheter sker på bästa sätt.
Jag tycker således att den diskussion som sedan en tid existerar om bristen på insyn och den oro som uttrycks från ena eller andra sidan om att allt måste tillkännages och att centralbanken inte kan göra sitt arbete är överflödig och ju snabbare den stannar upp desto bättre är det.
Randzio-Plaths mycket goda betänkande föreslår just en balans mellan dessa två element och jag tycker att den uttrycker en mycket riktig uppfattning och jag hoppas att den skall antas av parlamentet på ett sådant sätt att den kan beskydda de europeiska folkens intressen och även den bästa möjliga funktionen för det nya systemet.

Raschhofer
Herr ordförande! På goda grunder har ECB: s fullkomliga oavhängighet förankrats i fördraget. Det främsta målet för dess valutapolitik är att bevara prisstabiliteten. Beslutet om huruvida ECB stöder gemenskapen allmänna ekonomiska politik, beror alltså på dess uppskattning av en möjlig negativ inverkan på målet om prisstabilitet.
Prisstabilitet till varje pris, också till priset av stigande arbetslöshet! Det är på den punkten den offentliga debatten som till sist förtydligar en sak: Penning- och valutapolitiken är inte neutral. Därför är ECB: s införande i en dialog med politiken nödvändig. Därför tror jag inte att ECB: s oberoende å ena sidan och den begärda demokratiska insynen å andra sidan absolut måste stå i motsatsförhållande till varandra. Jag är emellertid inte säker på att valutaunionen behöver medborgarnas acceptans för sin framgång. Denna kan emellertid bara uppnås genom insyn i ECB: s beslut och genom dess demokratiska legitimering.

Pérez Royo
Herr ordförande! Randzio-Plaths betänkande handlar om en av de mest intressanta frågor som läggs fram för oss nu när vi står i begrepp att gå in i den monetära unionen, vars centrala pelare kommer att vara, just Europeiska centralbankens oavhängighet enligt det som fastställts i fördraget och i bankens stadgar.
Det utfärdande institutets oavhängighet är ingen dogm eller något axiom i den ekonomiska vetenskapen; det härrör inte från ett abstrakt resonemang, utan är ett funktionssätt vars främsta garanti är den historiska erfarenheten. Denna har visat de praktiska fördelarna, med oavhängigheten för den monetära myndigheten, för att säkra prisstabiliteten i det två bäst kända exemplen på båda sidor Atlanten.
Nåväl, oavhängighet - som det har sagts här i kväll - betyder inte på något sätt, oansvarighet. I en demokrati måste all makt - och Europeiska centralbanken kommer att vara just en makt - även om den är oavhängig den politiska makten - som i fallet med Europeiska centralbanken eller, inom ett annat området, den rättsliga makten - vara i stånd att inför den allmänna opinionen, inför medborgarna, försvara de skäl som förklarar dess agerande, som förklarar hur målen fastställs och vilka åtgärder som vidtas för att uppnå dessa mål. Och detta såväl innan som efteråt.
Den demokratiska kontrollen kräver således, i första hand, en dialog med den parlamentariska institutionen - med detta parlament och med de nationella parlamenten - och även en öppen information. Randzio-Plaths betänkande är, på flera sätt, ett realistiskt och balanserat betänkande.
Jag avslutar, herr ordförande, med att säga att vi måste vara medvetna om att vi befinner oss i början på en väg där detta parlament måste visa att det är i fas med den nya uppgiften, att vara Europeiska centralbankens främsta samtalspartner. Samtidigt måste vi också betona att vi befinner oss i början på en väg under vilken vi inte kan utesluta ytterligare reformer, inklusive av själva fördraget - såsom man har krävt här i kväll - för att just fördjupa den demokratiska kontrollen av Europeiska centralbanken.

Secchi
Herr ordförande! Som redan påpekats är den Europeiska centralbankens oberoende ställning något mycket värdefullt och därmed ställd utom all diskussion. I ett federalt system är detta den grundläggande garantin för de deltagande staterna och det ger dessutom banken trovärdighet och auktoritet på finansmarknaderna. Accountability , som vi talade om tidigare i dag, är inte bara en demokratisk nödvändighet, utan också en nödvändig förutsättning för att kunna bibehålla bankens trovärdighet och auktoritet. Det ligger med andra ord i bankens eget intresse att gentemot allmänheten kunna klart redovisa sin verksamhet, samtidigt som man naturligtvis måste tänka på den enorma skillnaden mellan planerade handlingsprogram, som bara kan redovisas i stora drag, och de redovisningar som görs av redan genomförda budgetposter, som måste ges en mer analytisk utformning.
Det handlar därför enligt min mening inte så mycket om att etablera regler, utan snarare om att främja vissa beteenden gentemot, i första hand, Europaparlamentet, rutiner som kan etablera det förtroendefulla klimat som skapas av öppenhet och beredvillighet att förklara och diskutera det egna beteendet - dvs. det som vi, i våra debatter, kallar accountability - och som dessutom främjar, jag upprepar detta, den Europeiska centralbankens auktoritet och trovärdighet.

Fayot
Herr ordförande! I motsats till alla andra kolleger som deltar i den här debatten kommer jag från ett land där det inte har förekommit någon politisk debatt om valutan innan euron. Luxemburg, som är förenat med Belgien i en valutaunion sedan 1922, har verkligen aldrig haft rätt att uttala sig i den unionen. Ekonomiska och monetära unionen ger oss den rätten.
Med valutaunionen upptäcker medborgarna i mitt land betydelsen av allt det som omger valutan. Det är därför som syftet med dialogen mellan Europaparlamentet och centralbanken är att väcka den allmänna opinionens medvetande, om vilken betydelse penningpolitiken har i den generella ekonomiska och sociala politiken. Centralbankens uppgift är att mer särskilt ägna sig åt prisstabilitet. Vilka konsekvenser kan det få för medlemsstaternas politik? Jag skall ge ett exempel i det avseendet. I Luxemburg indexeras inkomsterna i stor omfattning efter prisutvecklingen. Det är en viktig beståndsdel i omfördelnings- och socialpolitiken i mitt land. Om centralbanken skall uttala sig i den frågan t.ex., borde det vara möjligt att offentligt utfråga centralbanken såväl om den frågan som om dess val. Jag anser alltså att den allmänna uppslutningen kring centralbankens penningpolitik kommer att vara avgörande för den nya valuta som håller på att skapas, lika viktig som centralbankens offentliga redogörelse för sina val och interventioner.
För att avsluta, herr ordförande, skulle jag vilja gratulera Randzio-Plath till hennes betänkande, och framför allt för det arbete hon har fullgjort under de senaste åren, i ledningen för underutskottet för ekonomi, valutafrågor och industripolitik, för att sätta i gång valutaunionen och för att göra den till en fråga för Europaparlamentet. Med tanke på den framtida europeiska centralbankens betydelse, anser jag att Europaparlamentet allvarligt borde reflektera över att inrätta ett valutautskott, inom vilket en dialog med centralbanken skulle kunna utvecklas.

García-Margallo y Marfil
Herr ordförande! Alla talare har upprepat att vi står inför en historisk händelse sedan undertecknandet av Romfördraget. Det är sant, och detta parlament, som från början utgjort motorn i den europeiska integration, bör göra allt som är möjligt och nödvändigt för att euron skall bli en framgång. Och för att euron skall bli en framgång, är vi alla överens om att det är nödvändigt att garantera prisstabiliteten. Jag skall inte ifrågasätta detta, men jag hälsar med glädje att man i Randzio-Plaths betänkande också talar om andra mål och, speciellt, om målet att skapa sysselsättning.
Vi är också överens om att den monetära politiken måste utformas och utföras av en Europeisk centralbank som åtnjuter oavhängighet. Och jag ifrågasätter inte det, men hälsar också med glädje att man i Randzio-Plaths betänkande talar om den nödvändiga samordningen av den monetära politiken med övrig politik, för att uppnå Europeiska unionens stora mål. Jag tycker att det institutionella avtalet, föreslaget av Herman, är intelligent, och jag menar att det utgör ett första steg, som vi troligen måste utvärdera i framtiden, och då se över fördragen om det skulle bli nödvändigt. Europas ekonomiska regering utgör, vilket påtalas i detta betänkande, en nödvändig motvikt.
För att avsluta tycker jag att det är viktigt att Europeiska centralbanken inte blir en luftbubbla, en slags aristokratisk nyplatonism, och här måste Europaparlamentet utöva sin roll.

Harrison
Herr ordförande! Om några få veckor kommer Europeiska unionen att välja chefen för den europeiska centralbanken och Förenade kungarikets framtida riksbankchef. Glöm absolut inte det. ECB-chefen och hans eller hennes styrelse med fem direktionsledamöter kommer att på ett grundläggande sätt påverka Förenade kungarikets räntor, inflationsnivåer och styrkan på pundet. Så det är bäst att vi parlamentsledamöter gör rätt när vi hjälper till att bekräfta valet av Europas bankchef, särskilt när vi håller de unika utfrågningarna i parlamentet i Bryssel i maj. Att granska kandidaterna för ECB innebär på inget sätt att vi utmanar ECB: s självständighet. I stället definieras dess självständighet, såsom den garanteras av Maastrichtfördraget ännu skarpare och åtskiljs från Bundesbank, som är den modell som den utgår ifrån.
Men Europa och dess folk kräver att vi avkräver ECB ett legitimt demokratiskt ansvar, att vi kontrollerar att det som görs i den självständiga bankens namn görs för folket av folket och är av folket, att det centrala målet med prisstabilitet leder till välstånd och sysselsättning, inte till deflation och lågkonjunktur. Ett sådant ansvar är befogat, inte bara för att tillfredsställa de demokratiska behoven i Europa utan också och viktigare för att stärka banken själv. Det argumentet lades fram till mig av kandidat Duisenberg i förra veckan i Europaparlamentets monetära underutskott och detta utskott måste också anpassa sig och förändra sig. Dess nykläckta roll som bankutskott för Europas medborgare måste utvecklas och i grunden måste ECB-chefen inte bara lägga fram bankens årsrapport utan även regelbundna, om möjligt kvartalsvisa, förklaringar av dess räntebeslut, och själva protokollet bör publiceras i sammanfattning där de fattade besluten framgår med en förklarande kommentar.
Bara på det sättet kan Europaparlamentet fullgöra sin uppgift som oberoende väktare av den oavhängiga banken såsom anges i det exemplariska och nydanande betänkande som så fint skulpterats av min kollega Christa Randzio-Plath.

Ilaskivi
Herr ordförande! När Europeiska centralbanken startar sin verksamhet koncentreras en mycket stor ekonomisk makt till den. Den kommer att sakligt sett fatta beslut om hela den ekonomiska politiken, ty exempelvis händerna på finanspolitiken är bundna av konvergenskriterierna.
Europas konjunkturer är i hög grad beroende av att centralbankens direktion under sin åttaåriga mandattid förmår att fatta riktiga beslut och undvika misstag. Om man hittar sex män och kvinnor med sådana här nästan övernaturliga gåvor till bankens direktion är en så kallad tiotusenkronorsfråga.
Oavhängighet är på sin plats, men även en parlamentarisk dialog behövs. Makt utan ansvar leder lätt till att makten missuppfattas och missbrukas. Direktionen skall ha samarbete i första hand med utskottet för ekonomi, valutafrågor och industripolitik. Direktionen måste också kunna koordinera penningvärdespolitiken samt tillväxt- och sysselsättningspolitiken. En mycket ortodox penningpolitik kan lätt leda till rent av stagnation, att tillväxten stannar.
Ärade kolleger, euron måste skapa stabilitet i medlemsländerna. Euron måste göras till en tredje reservvaluta jämte dollarn och yenen. Vitsordet för ECB: s direktion för sin del är beroende av hur man lyckas härvid.

Katiforis
Herr ordförande, herr kommissionär, kära kolleger! Med kommissionens och det Europeiska monetära institutets rapporter har vi kommit ut på den slutliga raksträckan mot inrättandet av den gemensamma valutan, en historisk händelse i uppbyggnaden av ett enat Europa.
För förvaltningen av den gemensamma valutan inrättar Europa som befinner sig i en högkonjunktur slutligen en centralbank, en bank som kommer att utöva Europas valutapolitik på ett enhetligt sätt och ta hänsyn till alla medlemsstaters behov och intressen vad gäller den gemensamma valutan och jag hoppas även för de stater som inte är medlemmar i den gemensamma valutan men som har ambitionen att gå med inom en kort tid.
Det skulle vara ett misstag att tro att vi fram tills nu inte har haft någon enhetlig valutapolitik i Europa. En sådan politik har utövats sedan lång tid men inte med någon samarbetsanda. Den utövades i en anda av ålägganden från den ena eller den andra ledande centralbanken i Europa eller från någon annan ledande bank utanför Europa. Men för att kunna utöva en valutapolitik på ett rättvist och balanserat sätt måste den europeiska centralbanken kunna garantera sin oavhängighet. Denna oavhängighet får inte hotas utan måste säkras genom ett inrättande av en demokratisk redovisning av information som eftersträvas i Randzio-Plaths betänkande. En ansvarsfull information till parlamentet skulle grundlägga bankens anseende hos Europas folk och det skulle ge den tillfälle att utvidga sitt arbete i enlighet med allmänna intressen och utan att påverkas av särskilda intressen.
Genom denna redovisningsprocess som betänkandet eftersträvar skulle parlamentet få möjlighet att framhäva det allmänna intresset i enlighet med konjunkturen och på detta sätt skapa ett klimat som skulle ge centralbanken en ram för att på ett utmärkt sätt bredda sina funktioner.

Fourçans
Herr ordförande! Även om det inte på något sätt är tal om att ifrågasätta centralbankens oavhängighet, i varje fall inte från min sida, så uppstår ändå problemet med att ta reda på hur man skall kontrollera de som verkställer penningpolitiken, eftersom deras makt att göra gott såväl som ont - självklart bara i ekonomiska frågor, för det handlar inte om moralpredikan - är avgörande. Det är självklart att demokratin kräver att de som har ansvar för penningpolitiken inte agerar som fria elektroner, utan att aldrig behöva motivera sina handlingar. Det är lämpligt att ledarna redogör för sin politik och att den diskuteras ingående, bl.a. i parlamentet, som är den enda valda instansen på EU-nivå. Betänkandet av Randzio-Plath respekterar ganska väl balansen mellan oberoende och demokratisk kontroll. I min grupp, inbegripet mig själv, är vi generellt sett positiva till betänkandet.
Men jag skulle ändå vilja formulera en reservation. Den rör artikel 3 som låter notera att penningpolitiken påverkar tillväxten och sysselsättningen. Jag bestrider inte den ståndpunkten, men jag anser att den inte är tillräckligt tydlig. Visst har valutan ett inflytande på tillväxten och sysselsättningen, men detta inflytande är tillfälligt och inte varaktigt. Att tro att valutan varaktigt påverkar tillväxten och sysselsättningen, vilket var fallet i det preliminära betänkandet, har förödande konsekvenser för penningpolitiken. Då skulle det inte finnas någon anledning till att föra en penningpolitik för prisstabilitet. Tvärtom skulle man ständigt behöva tillämpa en penningpolitik för stimulans. Man skulle bara behöva be ordföranden i centralbanken att ta sin helikopter - jag tvivlar inte på att han kommer att ha en - och slänga ut tonvis med 500-eurosedlar över häpna och förtjusta européers huvuden. Det är för att undvika den här sortens missförstånd som jag tycker att det är nödvändigt att förtydliga den här punkten, för det gäller att inte missförstås av kommissionen, rådet och den allmänna opinionen på en och samma gång.

Torres Marques
Herr ordförande! Detta är ett betänkande som är grundläggande för Europaparlamentets framtid. Europeiska centralbanken är en totalt oavhängig bank och det är så vi förstår den. Men legitimiteten i dess funktion och möjligheten att utöva demokratisk kontroll över den är två ämnen som måste diskuteras mer i de olika länderna.
I Portugal har avsaknaden av demokratisk kontroll över Europeiska centralbanken varit en av de mest kontroversiella, och systematiskt diskuterade, frågorna. Europaparlamentet, som granskar kandidaterna till Europeiska centralbankens ledning, har rätt att regelbundet höra dess ordförande och respektive ledning. När vi i Europaparlamentet röstar och godkänner Europeiska centralbankens ledning, påtar sig dessa ansvaret hos varje utsedd: det att redovisa.
Europaparlamentet kommer inte att ingripa i Europeiska centralbankens beslut, utan det är Europeiska centralbanken själv som måste ha intresse av att förklara dem regelbundet och systematiskt för utskottet för ekonomi, valutafrågor och industripolitik och för underutskottet för monetära frågor, såsom tidigare de ansvariga för Europeiska monetära institutet har gjort.
I Portugal brukar man säga " quem não deve, não teme" (den som vilar på skulder har ett hårt läger). Låt således Europeiska centralbanken komma regelbundet till Europaparlamentet och diskutera med oss om sina val. På så sätt får de europeiska medborgarna veta att Europeiska centralbanken kommer att lyssna och redovisa inför dem som är deras legitima representanter i Europa.

von Wogau
Herr ordförande, ärade damer och herrar! Debatten hittills har visat att det i den här kammaren finns en bred majoritet för Europeiska centralbankens oavhängighet. Men å andra sidan är också en sak klar: Europeiska centralbanken får inte leva i ett elfenbenstorn. För de beslut som tas där kommer att ha ett omedelbart inflytande på livet för många medborgare i Europeiska unionen. Den som bygger ett hus, tecknar en kredit eller vill köpa en bil på kredit, kommer i framtiden att direkt vara beroende av ett beslut av Europeiska centralbanken. Därför måste centralbankschefen kunna stå till svars, avge räkenskaper, förklara för medborgarna varför han tar vissa beslut till förmån för valutans stabilitet, och han måste ställa sig till förfogande för dialog.
Nu har vi emellertid problemet med att det fortfarande inte finns någon europeisk offentlighet, inte på det sätt som det finns en tysk, en fransk, en italiensk och en brittisk offentlighet. Till följd av detta är Europaparlamentet den plats där denna diskussion med medborgarna måste koncentreras. Av den här anledningen kräver vi en konstruktiv dialog med ordföranden för Europeiska centralbanken, som skall äga rum här i Europaparlamentet när han en gång om året lägger fram sin rapport och förklarar hur han tänker utforma den Europeiska centralbankens politik i framtiden, och å andra sidan i det ansvariga utskottet i enskilda samtal med ordföranden för Europeiska centralbanken, varvid det inte får vara något fackspråk. Vi behöver en bred dialog med ordföranden för centralbanken, inte bara om fackfrågor som har med valutapolitiken att göra, utan också om den ekonomiska politiken, om Europeiska gemenskapens skattepolitik, om budgetpolitiken, om konkurrenspolitiken, så långt de här politikområdena har ett inflytande på valutans stabilitet. Det vi vill ha är en bred dialog. Den egentliga utmaningen som vi står inför är också denna, att å ena sidan föra denna dialog med ordföranden i centralbanken, men å andra sidan också med Europeiska kommissionen, som vi redan gör, såväl som med rådets ordförande och finansministrarna i medlemsländerna, som ju har fått som vana att med jämna mellanrum rapportera om sina stabilitetsprogram i utskottet för ekonomi, valuta- och industrifrågor. För den egentliga utmaningen som vi står inför är det ju nödvändigt att, nu när vi står inför en gemensam europeisk valutapolitik, ockå formulera en gemensam europeisk ekonomisk politik. Europeiska centralbankens ordförande behöver en stark partner när han formulerar en gemensam europeisk ekonomisk politik. Vem skall den här partners vara? Jag tror inte på idén med en europeisk ekonomisk regering, för vi har europeiska institutioner. Vi har Europeiska kommissionen som måste vara en viktig samtalspartner. Vi har Europeiska rådet, stats- och regeringscheferna som träffas två gånger om året och kan ge riktlinjer för den ekonomiska politiken. Europeiska rådet är utan tvivel Europeiska unionens starkaste institution. Vi har Ekofinrådet och vi har Europaparlamentet, där den här debatten måste samlas ihop och där man måste förklara för medborgarna varför vissa beslut tas på europeisk nivå. Jag tror att det är viktigt att vi är på det klara med, när vi i dag diskuterar Randzio-Plaths betänkande, som jag röstar för i dess nuvarande form, att det inte bara är fråga om Europeiska unionens ekonomiska politik, som vissa säger, utan att det handlar om en bred dialog om Europeiska unionens framtida valuta- och ekonomiska politik.

de Silguy
Herr ordförande, mina damer och herrar! Det ämne vi tar upp i dag, tack vare ett mycket bra betänkande av Randzio-Plath, bör enligt min mening ta all vår uppmärksamhet i anspråk.
Om det finns ett grundläggande problem, så är det den demokratiska kontrollen av Ekonomiska och monetära unionen. Vi skall, som Friedrich sade, genomföra ett av efterkrigstidens största projekt. Vi lever i en demokratisk värld, och följaktligen anser jag att vi måste vidta alla slags försiktighetsåtgärder för att det här projektet sätts i gång med och får stöd av alla nödvändiga garantier. Och det gäller i ännu större utsträckning för att Ekonomiska och monetära unionens skall kunna fungera.
I dag har jag närvarat vid en i grunden ganska klassisk debatt, mellan två typer av kulturer: en mer rhensk kultur, kring Friedrich, Peij, von Wogau, och en något fransk kultur, som gick från Lienemann till Souchet, om Europeiska centralbankens roll. Jag skulle vilja skingra alla missförstånd. Det finns ett allmänt samförstånd i ministerrådet, och för övrigt i kommissionen, vilket föredraganden pekade på, om att centralbankens roll är av yttersta vikt, och att man inte i något fall bör ifrågasätta dess oavhängighet. Jag vill dessutom svara Lienemann, att detta verkar vara den franska regeringens ståndpunkt, åtminstone i enlighet med vad dess minister har redogjort för ett flertal gånger under de senaste månaderna.
Även om Europeiska centralbanken spelar en mycket viktig roll, så begränsas dess uppgift till penningpolitiken. Jag beklagar att Souchet inte längre är här, annars hade jag förklarat för honom att Europeiska centralbankens roll inte är att föra all politik inom alla områden, utan endast att se till att det inte finns någon inflation och att prisstatbiliteten uppnås i Europeiska unionen. Man kan inte begära att Europeiska centralbanken skall göra något den inte har inrättats för.
Samtidigt, och Metten har rätt i det, bör Europeiska centralbankens politik förklaras på ett öppet sätt, och som är möjligt att kontrollera. Det är den allmänna opinionens förtroende det handlar om. Om man vill att den europeiska allmänna opinionen sluter upp kring den gemensamma penningpolitiken, som centralbanken kommer att verkställa fr.o.m. den 1 januari 1999, så måste man förklara och redogöra för den på ett bra sätt.
När det gäller kommentarerna efter debatten, skulle jag först vilja säga till Hautala, Ribeiro och Wurtz, att jag håller mig inom fördragets ramar. Jag kommer inte att öppna Pandoras ask och kräva omförhandlingar, eller ändringar som kanske kan tillföras. Låt oss börja med att tillämpa det fördrag som kommer att tillämpas operativt fr.o.m. den 1 januari 1999. Kanske kommer vi en dag att öppna Pandoras ask, men låt oss först uttömma charmen med innehållet i den ask jag just nämnde.
Jag skulle vilja framföra tre olika synpunkter om det här betänkandet: den första om Europeiska centralbankens oberoende, den andra om förhållandet mellan Europeiska centralbanken och gemenskapens institutioner, och den tredje om samordningen av medlemsländernas ekonomiska politik.
På den första punkten vill jag påminna er om att artikel 105 fastställer målet för det europeiska centralbankssystemet; att upprätthålla prisstabiliteten. Jag gläder mig, å kommissionens vägnar, att kammaren erinrar om att centralbankens oberoende är ett villkor för att det målet skall kunna uppnås. Likaså klargör artikel 105 att ECBS skall ge sitt stöd till medlemsländernas allmänna ekonomiska politik, utan att detta inverkar på prisstabilitetsmålet, för att därigenom bidra till att gemenskapens mål förverkligas, så som de definieras i artikel 2. Tillväxten och sysselsättningen är självklart en del av de målen.
Men penningpolitiken kan inte mer än budgetpolitiken isoleras från den ekonomiska politiken i sin helhet. Självklart kan ingen bestrida att Europeiska centralbankens oberoende förutsätter att den handlar med trovärdighet, och att den därmed är effektiv i sin kamp mot inflationen. Men, och detta är mycket viktigt, det oberoende som anförtros banken genom artikel 107 i fördraget innebär inte att den isoleras. Herman talade mycket riktigt om oansvarighet, von Wogau och Hautala talade om ett elfenbenstorn; men Europeiska centralbanken skall inte stänga in sig i ett elfenbenstorn. Dess oavhängighet måste gå hand i hand med insatser för att förklara den politik den för, och endast en uppriktig, ständig och grundlig dialog mellan institutionerna kan ha förmåga att befästa den dialogen och att underlätta strävan efter en tillfredsställande balans mellan de olika beståndsdelarna i den ekonomiska poltiken, och detta för att uppnå en större tillväxt och för att skapa fler arbetstillfällen. Jag vill påminna Wurtz och Lienemann om att budgetunderskott aldrig har gynnat sysselsättningen i Europa, möjligtvis bara arbetsförmedlingarna, och jag tror inte att det är det bästa sättet för att skapa arbetstillfällen. På den punkten ansluter jag mig till Fourcans tankar.
Den andra synpunkten avser förhållandena mellan centralbanken och gemenskapens institutioner. Först och främst kommer kammaren, i enlighet med artikel 109a, att rådfrågas om utnämningen av ordföranden och övriga ledamöter i direktionen, eftersom de inte kan utnämnas förrän parlamentet har rådfrågats. I övrigt ålägger artikel 109b centralbanken att till Europaparlamentet överlämna en årsrapport om verksamheten inom ECBS och om penningpolitiken under det föregående och det innevarande året. Den beståndsdelen är viktig. När det särskilt gäller kammaren, klargör artikel 109b att ordföranden i Europeiska centralbanken skall lägga fram denna rapport för Europaparlamentet, som kan hålla en allmän debatt på grundval av rapporten.
Innehållet i er debatt visar att det finns anledning att ta itu med en djupare diskussion mellan kammaren och Europeiska centralbanken, bl.a. om målet att upprätthålla prisstabilitet och de instrument som kommer att användas för att uppnå det målet. Ordföranden, och även direktionens övriga ledamöter, kan höras av Europaparlamentets behöriga utskott, med kongressens hörande av ordföranden i USA: s centralbank, FED, som förebild. Dell'Alba tog upp den punkten, men jag vill påminna er om att FED överlämnar en rapport till kongressen två gånger om året, en gång om tillståndet i ekonomin, och en gång om penningpolitiken; att FED varje år i februari överlämnar en skriftlig rapport till kongressen; att FED besvarar kongressens punktvisa förfrågningar, bl.a. om frågor om banköverinseende (i det här fallet hör den typen av frågor till FED: s befogenheter, däremot inte till Europeiska centralbankens). Fördragets bestämmelser visar att oberoendet och dialogen kan och bör gå hand i hand. Skyldigheten att redogöra är inte oförenlig med oberoendet, von Wogau.
Den demokratiska kontrollen är önskvärd och hälsosam - Giansily och Gasóliba insisterade på den punkten - men den måste respektera fördragets villkor. Här skulle jag också vilja framföra en synpunkt om de krav som föredraganden ställer på Europeiska centralbanken. För kommissionens del bör de närmare bestämmelserna för dialogen mellan Europeiska centralbanken och gemenskapens institutioner i alla händelser fullt ut respektera oberoendet för ECB: s direktionsledamöter. Jag tillåter mig att fästa er uppmärksamhet på den här punkten, eftersom skyldigheten att offentliggöra fullständiga och detaljerade protokoll under en period när direktionsledamöterna fortfarande är i tjänst, kan ställa till med problem i förhållande till kriteriet om oberoende.
När det gäller det övriga, kan jag försäkra er om att kommissionen skall se till att den ekonomiska politiken blir så sammanhållen som möjligt. Även jag skulle vilja framföra ett förslag, herr von Wogau. Skulle det inte vara bra, och önskvärt, om ordföranden i Europeiska centralbanken kunde bjudas in till Europeiska rådet i juni varje år, till det möte som ägnas åt antagandet av den ekonomiska politikens allmänna riktlinjer, grunddokumentet för den ekonomiska politiken i Europa, för att presentera sin penningpolitik. Jag tror att de eventuella debatterna i den frågan, som då skulle kunna utspela sig i Europaparlamentet, är önskvärda, eftersom det är den tidpunkt då de allmänna riktlinjerna för den europeiska ekonomiska potitiken fastställs, för de följande tolv månaderna. Denna dialog, på allra högsta nivå, skulle vara en garanti för att åtgärderna blir sammanhängande och att de vidtas i respekt för alla institutioners och regeringars oberoende och ansvar. Jag tror att öppenheten och de här redogörelsernas offentliggörande inför parlamentet och Europeiska rådet också skulle utgöra ett effektivt medel för att informera den allmänna opinionen.
Den sista synpunkten rör samordningen av medlemsländernas ekonomiska politik. Fru föredraganden, ni har än en gång tagit upp kammarens önskan om att ingå ett interinstitutionellt avtal. Jag vill minnas att det var er första fråga till mig vid mitt hörande för tre år sedan. Det handlar om ett interinstitutionellt avtal för att samordningen mellan medlemsländernas ekonomiska politik skall kunna genomföras, vilket också Garcia-Margallo tog upp. Jag kan bekräfta att kommissionen, inom ramen för fördragets bestämmelser, är redo att diskutera de närmare bestämmelserna i ett sådant avtal, men det handlar inte om ett äktenskap, man måste vara tre för att sluta ett sådant avtal. Det krävs att den tredje myndigheten, dvs. rådet, accepterar att gå med.
I vilket fall som helst vet ni, oavsett väntan på att ett sådant avtal skall slutas, att jag verkligen har ansträngt mig för att bemöta er önskan, bl.a. vad gäller utvecklingen av den ekonomiska politikens allmänna riktlinjer. Hur som helst kan jag försäkra er, att vad beträffar kommissionen, så kommer den att fortsätta med att göra Europaparlamentet fullt delaktigt i ett väl fungerande EMU.
Sammanfattningsvis skulle jag bara vilja betona det faktum, att utöver upprättade principer och deklarerade ambitioner, så kommer praktiken att vara avgörande för om våra institutioners trovärdighet och erkännande skall kunna garanteras. Jag är övertygad om att alla instituitoner kommer att kunna bevara sin roll och sin plats, i enlighet med de uppdrag som fördraget anförtror dem.
Ert betänkande, frun, ärade parlamentsledamöter, är ett användbart bidrag för att starten av Ekonomiska och monetära unionen skall få en bra drivkraft. En oersättlig förtjänst hos betänkandet är också att det betonar den parlamentariska myndighetens roll för att Ekonomiska och monetära unionen skall fungera bra. Jag gratulerar er till det och tackar för er uppmärksamhet.

Ordföranden
Tackar mjukast, herr kommissionär. Jag är ledsen att de många talare som lämnat salen inte fick höra det strålande svar ni gav.
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 12.00.

Resultaten från Europeiska konferensen i London
Ordföranden
Nästa punkt på dagordningen är uttalande från rådet om resultaten från Europeiska konferensen i London.
Jag säger välkommen till herr Henderson, som kommer att föredra rådets uttalande.

Henderson
Herr ordförande! Framsteg på vägen mot den europeiska utvidgningen har varit en av ordförandeskapets nyckelprioriteter. Vi är beslutna att Europeiska unionen skall utnyttja denna historiska möjlighet att för alltid undanröja de delningar som så ledsamt ärrat vår kontinent under alltför många år. Därför kan jag med glädje bekräfta att hänskjutningen från Europeiska rådet i Luxemburg om utvidgningen har fullbordats framgångsrikt.
Vi inledde Europeiska konferensen den 12 mars. Vi åstadkom godkännande från Europeiska unionen om villkoren för partnerskap inför anslutningen. Vi inledde framgångsrikt anslutningsprocessen den 30 mars och vi inledde anslutningsförhandlingar med de sex den 31 mars. Var och en av de här punkterna representerar ett viktigt element i våra ansträngningar för att säkra en framgångsrik utvidgning. Jag skulle vilja behandla dem en och en.
För det första Europeiska konferensen. Konferensens första sammanträde den 12 mars var en historisk samling. Det var en tydlig demonstration att alla deltagarna var en del av den europeiska familjen. Dagen var full av symbolik. Vi välkomnade det viktiga bidraget från ordförande Gil-Robles den dagen. Den 12 mars visade hur en konferens kan var värdefull. De 26 länderna enades om ordförandens slutsatser som slog fast den breda ramen för konferensen. Konferensen kommer göra det möjligt för deltagarna att beakta frågor av gemensamt intresse och att bli mer effektiva i sitt samarbete i det internationella samfundet. Diskussionerna kommer att koncentreras på narkotiska och brottslighet, miljö, utrikes och säkerhetspolitik, regionalt samarbete samt ekonomiska frågor.
De 26 länderna enades också om ett uttalande om Kosovo och de beslutade att skapa en expertgrupp om narkotika och brottslighet som vi skyndsamt skall gå vidare med. Nästa sammanträde kommer nu att äga rum på utrikesministernivå under det österrikiska ordförandeskapet. Vi är nöjda med att ha skapat en konferens som ett organ som arbetar med frågor som har direkt betydelse för människors liv och som gör det möjligt för alla deltagare att beakta frågor på jämlik nivå. Vi beklagar men respekterar Turkiets beslut att inte delta den 12 mars i London. Konferensen skickade dock en tydlig signal om att dörren förblir öppen för Turkiet.
För det andra är vi nöjda med att partnerskapen för anslutning kunde antas den 24 mars. De är ett viktigt element i den förstärkta föranslutningsstrategin. Vi var tacksamma för Europaparlamentets samarbete det senaste tillfället som jag var tillsammans med er i plenum. Nu måste vi se till ansökarländerna får den hjälp som de behöver snabbt och att de använder den effektivt.
För det tredje avslutade vi hänskjutningen från Europeiska rådet i Luxemburg genom att inleda anslutningsförfarandet. Förfarandet inleddes framgångsrikt på utrikesministernivå den 30 mars i Bryssel. Den kommer att visa att utvidgningen är allomfattande. Nästa ministermöte kommer att äga rum den 29 och 30 maj på justitie- och inrikesministernivå. Vi hoppas att de 26 länderna vid det sammanträdet kan ingå en pakt inför anslutningen om organiserad brottslighet.
För det fjärde och sista har vi inlett anslutningsförhandlingar med de sex: Estland, Polen, Tjeckien, Ungern, Slovenien och Cypern. Förhandlingarna inleddes den 31 mars av utrikesministrarna. Nu handlar det om detaljerade affärer. Det arbete som ligger framför oss är ett mycket stort arbete. Vi måste se till att vi har allmänhetens stöd allt eftersom processen går vidare. Det kommer att bli särskilt viktigt att förklara fördelarna med utvidgningen för våra medborgare och vinna deras stöd för detta historiska projekt som slutligen kommer att göra det möjligt för oss att sprida fördelarna med Europeiska unionen till ett vidare Europa. Vi vänder oss till Europaparlamentet för att få hjälp med detta arbete.

Swoboda
Herr rådsordförande, herr kommissionär, kära kolleger! Jag tror faktiskt att detta, på grund av Europeiska konferensen, samtalen om anslutningspartnerskapet och på grund av den första förhandlingsrundan, har varit en historisk månad för Europa. Herr rådsordförande, ni talade om symboliken, om symbolerna, och vi har också sett många foton, som har dokumenterat starten. Men ni talade, tack och lov, också om att det finns viktiga innehåll. Det var det här parlamentet, och framför allt också den här gruppen, som påpekade att den Europeiska konferensen kommer att bli en fars, om det bara är en samhällelig ram, om det bara kommer an på foton då och då.
Jag är mycket glad över att man genast har börjat med innehållet, och att kanske några, som såg på det som öppet och löst, ändå har ändrat uppfattning, att vi verkligen pratar om frågor, som är mycket viktiga för Europa och framtiden. Jag skulle på den här korta tiden bara vilja nämna några få saker: För det första måste vi också inom den här ramen, i de här samtalen inom Europeiska konferensen förmedla att vi vill ha ett större, men också ett starkare Europa. Utvidgningen och det större Europa får inte ske på bekostnad av detta Europas styrka. Vi ser dagligen hur många brister vi fortfarande har när det gäller den gemensamma utrikesoch säkerhetspolitiken, och också på andra områden. Det är därför också viktigt, eftersom vissa av de här länderna, som vill gå med, har fått sitt oberoende först på senare tid, att de frågar sig om det är förenligt med deras strävan efter oberoende att nu gå med i en ny gemenskap. De kanske är angelägna om att gå med i gemenskapen, men de kanske föreställer sig att den är lösare och mindre förpliktande är vad som är viktigt för oss.
För det andra: Om förhandlingarna och anslutningssamtalen skulle dra ut på tiden, kommer vi också i framtiden att behöva ge signaler. Signaler, med vilka vi måste säga till de här länderna: Anslutningens ögonblick har fortfarande inte kommit, men ni är snart förberedda, ni är på rätt väg. Sådana signaler förväntar man. Jag säger det, eftersom jag nyligen tillsammans med Pauline Green var i de tre baltiska länderna och såg, hur man hungrade efter signaler från Europa. Samtidigt införde det här Europa delvis för kort tid sedan visumplikt eller visumavgifter. Det är - tillämpat på det här exemplet - groteskt, att vi på grund av Schengenregler väntar på länder och människor i det här Europa, och samtidigt tvingar några länder - däribland Österrike, att införa visumplikt eller visumavgifter. Detta är obegripligt och oacceptabelt, och jag tror att vi borde ändra på det.
För det tredje skulle jag vilja peka på att samtalen med Slovakien är mycket viktiga. Vi är mycket ledsna över att Mecirs regim bedriver en politik för att skada det egna folket, och jag tror att just Europeiska konferensen är ramen för att tvinga in Slovakien till ett proeuropeiskt beteende. Dessutom är det avgörande att man redan i dag tänker på hur Europeiska konferensen skall vidareutvecklas, hur förhållandet till Ryssland, till Ukraina och i synnerhet till Turkiet är.
Herr rådsordförande! Jag tackar för er rapport. Jag tror att det var en god början. Det kommer att bero just på Österrike att fortsätta på den här starten.

Brok
Herr ordförande, herr rådsordförande, kära kolleger! Jag tror att den här första Europeiska konferensen är ett viktigt bidrag till utvidgnings- och enandeprocessen i Europa. Den är en förberedelse, del och ett bindemedel i en ny europeisk ordning. Den utvecklades för att föra in ett land, men jag tror att vi borde tydliggöra, att en sådan Europeisk konferens i längden bara är meningsfull om den är öppen för alla dem som, enligt sin egen eller Europeiska unionens åsikt fortfarande inte vill föra några anslutningsförhandlingar, i längden känner att de räknas till Europeiska unionen. Om länder som Schweiz och andra här kan hitta en anknytningspunkt, så skulle det säkert bli lättare för ett annat land som Turkiet att göra motsvarande resa och åter ansluta sig till den här processen.
Jag anser att man med de fem punkter som man diskuterade i London valt ut viktiga frågor. Jag hoppas verkligen att expertgruppen som det brittiska ordförandeskapet har sammanställt i samband med bekämpandet av den gränsöverskridande organiserade brottsligheten, på de tolv månaderna kommer att komma med resultat, som kommer också har praktiska effekter som resultat: Frågorna om miljöskydd, konkurrenskraftig ekonomi, utrikes- och säkerhetspolitiken och regionalt samarbete ligger i vårt gemensamma intresse, oberoende av om man är medlem av Europeiska unionen, om man för omedelbara anslutningsförhandlingar eller inom vilket område i närheten av Europeiska unionen man än må befinna sig, jag tror att det säger sig självt.
Jag anser verkligen att den här Europeiska konferensen erbjuder en möjlighet till brobygge även utöver Europeiska unionens framtida gränser. Jag hoppas att utrikesministrarna vid sin första konferens under det österrikiska ordförandeskapet kommer att fortsätta det här initiativet. Jag tror att om man ser det på här bredare och mer innehållsrika sättet, kommer man att kunna bygga upp broarna mot Turkiet igen som, av orsaker som vi i dag inte behöver analysera, rivits, och som förhoppningsvis snart kommer att finnas igen och som man kan slå in på igen.

Collins, Gerard
Herr ordförande! Jag skulle vilja säga ett eller två uppskattande ord och tacka rådets ordförande för hans värdefulla bidrag i Europaparlamentet nu i eftermiddag och ta tillfället i akt att önska honom och hans kolleger som ansvarar för Förenade kungarikets ordförandeskaps fortsatta framgång under resten av deras mandatperiod.
Inledandet av förhandlingar med sex ansökarländer den här veckan i Bryssel utgör ett historiskt steg i Europeiska unionens utveckling. Jag välkomnar detta första steg i processen med att utvidga unionen till Central- och Östeuropa och jag ser fram emot att inleda förhandlingar med resten av de länder som har ansökt om medlemskap. Unionens utvidgningsprocess kommer att bli svår både för ansökarländerna och för de existerande medlemsstaterna.
Det nyligen publicerade Santerpaketet med förslag har tydligt visat att de existerande medlemsstaterna kommer att tvingas att fatta svåra beslut rörande storleken på den europeiska budgeten och den framtida verksamheten både för strukturfonderna och den gemensamma jordbrukspolitiken för att förbereda utvidgningen. Ansökarländerna kommer också att ställas inför en svår anpassningsprocess på många områden: t.ex. rättsliga och inrikes frågor som är centrala för utvidgningsprocessen.
Det är mycket viktigt att ansökarländerna inför gemenskapsrätten vad avser kampen mot organiserad brottslighet över hela Europa. Eftersom den här delen av EU-rätten kontinuerligt utvecklas, anser jag att de måste ge den högsta prioritet och för att göra det måste de omedelbart vidta åtgärder för att se till att de i deras länder som ansvarar för kampen mot organiserad brottslighet, såsom domare, polis, tull och skattemyndigheter, har tillgång till de nödvändiga programmen för att förbättra sina färdigheter och arbetsmetoder i vad som allt mer måste bli en gemensam ansträngning i kampen mot organiserad brottslighet.
Internationella kriminella grupper har enorma resurser till sitt förfogande vad gäller finansiering, teknologi, nätverk och kunskap och Europeiska unionen måste fortsätta att finna metoder för att sätta brottslingar som nu ostraffat opererar över alla gränser bakom lås och bom. Vi förväntar och begär ingenting mindre av våra framtida partners.
Rådet har just uppnått en politisk överenskommelse om att göra det till ett brott att delta i kriminella organisationer i EU: s medlemsstater. Detta kommer att stärka oss i kampen mot den organiserade brottsligheten och jag hoppas att ansökarländerna kommer att hålla jämna steg med oss i det avseendet, inte minst på området av avskräckande straff. I framtiden skulle jag vilja se fler gemensamma övervakningsövningar från EU: s sida såsom Pegasusoperationen som syftar till att avslöja smuggling av kokain och andra förbjudna eller på annat sätt begränsade varor av passagerare som anländer med flyg från vissa sydamerikanska och västindiska länder och fortsätter i transit till andra EU-destinationer. Att utvidga sådana gemensamma övervakningsövningar till ansökarländerna bör vara ett tidigt mål.
Slutligen vill jag uppmana de tre medlemsstaterna som ännu inte ratificerat Europolkonventionen att göra så utan dröjsmål. Europolkonventionen kan inte genomföras till fullo om inte det här förfarandet fullbordas och det är ett dåligt exempel för ansökarstaterna om vi själva inte klarar av att fullborda ratificieringsprocessen.

Bertens
Herr ordförande! Utanför kammaren hänger foton från tiden för 30-40 år sedan som symboliserar den framgång som vi hade vid den tiden med Europeiska unionen. Nu har återigen symboliska foton tagits, och jag hoppas att de om 20 år i lika hög grad kan illustrera framgång. Det kommer till en stor del att vara beroende av det som vi gör under de kommande åren. Mycket hemarbete för kandidaterna, men även för EU.
EU måste nu äntligen för en gångs skull agera unisont, och jag måste säga att den splittring som EU har visat, exempelvis i fråga om Cypern, med ett ord är skandalös, och för att uttrycka det starkare, skadlig för våra relationer med såväl Cypern som Turkiet. De franska hoten om att utesluta Cypern är taktiskt sett mycket oförståndiga, för vilken god förhandlare yppar sin bottom line redan innan förhandlingsprocessen som sådan har börjat?
EU bör hålla fast vid sina tidigare uttalanden, vilket det brittiska ordförandeskapet äntligen gjorde vid förhandlingsstarten. Arbetet kan nu börja. Jag kan naturligtvis också bli upprörd över turkiska varningar om att ett nytt krig kan börja. Jag kan också bli upprörd över turkcyprioternas vägran att delta i de fortsatta förhandlingarna och över Turkiets fortskridande annektering av norra Cypern, i alla fall i ord. Men låt oss se detta som ingenting annat än försök att blockera förhandlingsprocessen. EU måste lära sig sin läxa och våga uppträda unisont i fråga om Cypern.
EU måste till sist tänka över sin Turkiet-politik. Vi får inte bara föra en påtryckningspolitik utan att tänka på att gå till roten. Turkiet är också en kandidat som förtjänar detta intensiva samarbete. Jag välkomnar därför det nya meddelandet från kommissionen om detta. Vilken politik står rådet för, herr rådsordförande? Den sista frågan: kommer våra grekiska vänner att släppa sitt motstånd mot det ekonomiska samarbetet?

Alavanos
Herr ordförande! Jag tycker att rådets ordförande intog en väl övervägd hållning angående Londonkonferensen och det måste den vara med tanke på att vi inte får glömma att Londonkonferensen i hög grad hade planerats för att Turkiet skulle vara närvarande. Också vi beklagar att Turkiet inte var närvarande, vi tror att det kommer att ta de steg som behövs beträffande demokratin och respekten för grannarna, för att möjliggöra ett snabbt fördjupande av relationer med Europeiska unionen. Vi måste säga att det är viktigt att integrationsförfarandet för republiken Cypern har påbörjats, att diskussionerna om integrationen av republiken Cypern måste förutse en början men också ett slut på förfarandet. Det finns många hinder och en stor risk för att ön delas upp, något som vi ser i de extrema uttalandena från Ankara som behandlar Cypern som om det vore en av dess provinser. På samma sätt som det behandlar de kurdiska provinserna behandlas också den del av republiken Cypern som har ockuperats av den turkiska armén. Jag tycker att Europeiska unionen har ett samarbetsansvar med republiken Cypern i dess helhet och detta måste förtydligas gentemot Ankara, samtidigt naturligtvis med en önskan från Europeiska unionens och republiken Cyperns sida att den turkcypriotiska folkgruppens representanter med till fullo skall integreras i delegationen och att de speciella kraven och problemen skall respekteras men inom ramarna för ett enat och odelbart Cypern.

Aelvoet
Herr rådsordförande, kolleger! Med en minuts talartid ser jag mig nödsakad att begränsa mig till en punkt: Cypern. Enbart anslutningsförhandlingarna kommer under inga omständigheter att automatiskt leda till lösningen på den politiska konflikt som splittrar och delar Cypern. Tvärtom, utan en lösning på denna konflikt blir en framgångsrik anslutning svårt handikappad. Därför måste Europeiska unionen samtidigt investera i förhandlingar med Cypern, men även i sökandet efter en utväg ur det politiska dödläge man befinner sig i. I förhandlingsprocessen är det uppenbart att den turkiska gemenskapen också måste kunna delta med ett tydligt statut, så att den inte drabbas av känslan att vara femte hjulet under vagnen. Två falluckor bör undvikas. EU får inte ge efter för hotelser från Turkiet, men måste erbjuda Turkiet ett bättre och konkretare perspektiv för anslutning.
För det andra, EU måste i samarbete med Förenta staterna se till att stubintråden rycks bort från raketärendet med Nicosia. För om inte det görs hamnar vi i en ny fas av militär build-up , och det kan i vilket fall som helst inte vara något bidrag till en lösning.

Dupuis
Herr ordförande, herr rådsordförande! Det finns ett talesätt som säger att när man är på bal, så skall man dansa. Jag tror att det verkligen är den situation vi befinner oss i, och när jag hör kollegan Brok säga att allt går bra, tycker jag mig höra " allt går mycket bra, fru markisinnan" .
Jag tror att det Europa vi nu förbereder, Europa med 15 medlemsländer, med 19, med 25, med all säkerhet inte är det Europa som grundarna önskade se. Detta Europa har inga ambitioner. Det skulle vilja innesluta länderna i Östeuropa med 1, 27 procent av budgeten, samtidigt som vi känner till det amerikanska projektets uppoffringar och ambitioner när Marshallplanen genomfördes. Den planen, den måste vi hålla klart i minnet. Jag anser att vi snabbt måste planera för en federal union med några stater och fortsätta att arbeta på den stora marknaden. Det är nu brådskande att ett antal medlemsstater (med all säkerhet inte den rådsordföranden kommer från) kommer överens om att så snabbt som möjligt övergå till ett federalt Europa.
Jag skulle vilja säga ännu en sak till Brok. Det är sannerligen att ge prov på stor optimism, att anse att man kommer att kunna lösa drogproblemet inom tolv månader efter konferensen i London, samtidigt som trettio års förbud bara har förvärrat fenomenet. Det är dags att ta avstånd från denna något saliga optimism.

Nicholson
Herr ordförande! Låt mig först säga att jag välkomnade talet som rådets ordförande höll i eftermiddag där han underströk det brittiska ordförandeskapets engagemang för att utvidgningsprocessen skall bli framgångsrik.
När jag senast talade om utvidgningen i det är parlamentet sade jag att jag förstod den besvikelse som de länder kände som inte lyckats komma med på listan över nya medlemsstater. Det var därför med glädje som jag såg hur Londonkonferensen förde samman existerande medlemsstater, ansökarstater som ligger närmare en anslutning och de som det går lite långsammare för. Konferensen själv kan ha synts vara mer kosmetisk än ha åstadkommit verkliga resultat, men jag tror att värdet av konferensen kommer att framstå tydligare med tiden. Utifrån ansökarländernas sätt att se det måste det vara uppmuntrande att se sina regeringschefer och utrikesministrar nu ha hög profil och möjlighet att arbeta direkt med regeringscheferna och utrikesministrarna i de existerande 15 medlemsstaterna.
Jag tror inte att det avslutande uttalandet från konferensen, som hävdar att en ny tidsålder hade inletts för europeiskt samarbete, var en överdrift. Ju mer representanter för ansökarländerna arbetar med oss, desto troligare är det att vi uppnår målet med stabil demokrati och respekt för mänskliga rättigheter och ekonomisk utveckling över hela Europa.
De flesta av oss i parlamentet stöder utvidgningen. De svårare frågorna är hur mycket vi är beredda att betala för att åstadkomma den. Vi har fått höra i veckan att tio öst- och centraleuropeiska länder skall erbjudas 1, 8 miljarder per år i nya bidrag för att hjälpa dem förbereda sig för medlemskap i unionen. Jag välkomnar det faktum att detta erbjudande skall villkoras så att mottagarländerna måste hålla sig till den överenskomna tidtabellen för politisk och ekonomisk reform. Vi måste naturligtvis komma ihåg att demokratin är ny i några av dessa länder och att tidtabellen bör avspegla behovet av att gå vidare med försiktighet. Det kan komma att kosta mer i bistånd på kort sikt om vi skall åstadkomma permanent stabilitet i Europa på lång sikt och man måste anta ett försiktigt synsätt.
Vi har nu kommit halvvägs genom ordförandeskapet, ett ordförandeskap som har antagit ett extremt ambitiöst projekt genom att ha sjösatt Europeiska konferensen, och jag tror att det är rättvist att säga att dessa ambitioner har lyckats. Jag har bara en liten reservation och det är Cyperns position. Jag måste ifrågasätta det kloka i angreppssättet och jag är oroad över era åtgärder. Det kan mycket väl vara att ni har gjort ett utdraget problem ännu svårare att lösa.

Muscardini
Herr ordförande! Den uppmärksamhet som här ges åt resultaten från Europeiska konferensen i London verkar stå i omvänd proportion till den uppmärksamhet som allmänheten ägnat åt det evenemang som rådet betecknat som historiskt.
Beslutet att inleda utvidgningsprocessen kan naturligtvis anses vara en historisk tilldragelse eftersom en försoning mellan stater som tidigare varit fiender och en konsolidering av den fredliga samexistensen är faktorer som är av stor betydelse för det europeiska samarbetets framtid och fortsättning.
Men varför upplever inte de europeiska medborgarna detta som lika viktigt? Beror det på medias oförmåga att förmedla ett positivt budskap eller beror denna känsla av likgiltighet på den svåra situationen vad gäller sysselsättningen och den rädsla som den förestående monetära unionen väcker hos medborgarna på grund av de restriktiva åtgärder som regeringarna tvingats införa?
Hur som helst är det ett faktum att utvidgningen, snarare än att uppfattas som en historisk tilldragelse, inte väcker någon entusiasm utan skapar rädsla på grund av flera skäl, bland annat att medellönen i unionens nya medlemsstater, i bästa fall, är en tredjedel eller faktiskt en sjättedel av den medellön som förekommer i de 15 stater som för närvarande är medlemmar i unionen och att detta utan tvekan kommer att få betydelse för problemen i samband med sysselsättning/arbetslöshet och företagslokalisering.
Genomförandet av unionen med 15 stater, som ännu inte har förverkligats, kommer att bli ännu svårare med 21 medlemmar, med tanke på det, ännu ouppfyllda, behovet att definiera de nya institutionernas ställning i unionen och de problem som hänger samman med en gemensam försvars- och utrikespolitik.
Det uttalande som den slovenska ambassadören nyligen gjorde i Rom visar hur, i det landet, åtminstone en del visar prov på en mentalitet som fullständig skiljer sig från den anda som borde inspirera de regeringar och folk som är medlemmar i Europeiska unionen. Alleanza Nazionale hävdar därför nödvändigheten av att definiera, innan Slovenien släpps in i unionen, problemet med ersättning till italienska medborgare för de tillgångar som konfiskerats samt ett otvetydigt fördömande, med de konsekvenser detta kan få, av den famösa utrotning som ägt rum.
Anslutningen av Cypern, vars territorium fortfarande är delat och problemet med den islamiska fundamentalismen tvingar unionen att arbeta intensivt och verkligen visa god vilja att återknyta kontakterna med Turkiet, en nödvändig fas för att komma fram till ett bättre skydd av de mänskliga rättigheterna och för att Turkiet skall kunna bli medlem i unionen, en unionen som har som en nödvändig förutsättning en förbättrad balans mellan nordväst och syd.
Problemet med kurderna, slutligen, kan inte betraktas som ett problem för enskilda medlemsstater när det gäller att kontrollera invandringen, utan ett gemenskapsproblem. Därför vill Alleanza Nazionale påminna alla om att den politiska unionen måste bli verklighet.

Barón Crespo
Herr ordförande! Först och främst har rådets ordförande avgivit en rapport om konferensen i London som visar att Europeiska rådet - och det är inget som inträffat förut - i viss mån har tagit upp några av de förslag som parlamentet tidigare har lagt fram. Det har genomfört en gemensam akt med alla länder, med en viss högtidlig karaktär och detta har betydelse, framför allt vid en tidpunkt med en historisk dimension. Det har accepterat att ge en övergripande karaktär, en karaktär av delaktighet, åt alla länder i denna process, och har i viss mån brutit ned den uppdelning i två grupper som hade etablerats, och har accepterat att detta är en process som också är öppen för tävlan och konkurrens mellan länderna.
Min reflexion, utifrån detta som grund, använder den erfarenhet som jag fick som medlem av den parlamentariska delegationen, ledd av ordföranden Gil-Robles, på den konferens vi genomförde i Bukarest med ordförandena från parlamentet i kandidatländerna. För vi talade mycket om den allmänna opinionen och deltagande från det civila samhället, men framför allt måste det börja med ett avgörande deltagande från parlamentens sida.
Och jag måste påpeka, herr ordförande, att i dessa länder finns en djup historisk vilja - som jag anser att vi skall fånga upp - att ansluta sig till en process som de brutalt avbröts ifrån, till följd av Europas delning och detta kräver av oss, för vår del, en drivkraft och en politisk vision som går längre än räkenskapsdebatten och vad man skulle kunna kalla " butiksägarräkenskaper" . Det vill säga, det är viktigt att vi beräknar de uppoffringar vi måste göra, men vi måste också vara medvetna om de fördelar som vi åtnjuter just nu.
Jag skulle också, i relation till denna händelse, vilja peka på den oro man märker i några av dessa länder, för att se sig förvisade till en " andra division" . Jag anser att det är viktigt att vi, för vår del, kan medge, även med denna politiska drivkraft, att många av dessa länder till och med kan skynda på sin process inom detta maraton som anslutningen kommer att bli.
Slutligen, herr ordförande, en reflexion om fallet Turkiet. Jag tror att man gör ansträngningar, från det brittiska ordförandeskapet och kommissionen, för att återinföra Turkiet i denna process, men jag anser också att vi måste påminna oss själva och våra turkiska partners och vänner, om att det i detta ögonblick finns en tullunion med dem och att en upptrappning av ordkriget, framför allt med några av medlemsstaterna, inte är det bästa sättet att skapa goda relationer med oss. Jag anser att det är ett budskap som - jag upprepar det - våra turkiska partners och allierade kan och bör acceptera.

Oostlander
Herr ordförande! Det brittiska ordförandeskapet har börjat bra med en mångsidig politik som under denna månad har fått uppleva symboliska händelser. Den ena i form av det förstärkta partnerskapet för anslutning, som behandlas på ett mycket dominerande sätt, och den andra, som mentalt tydligt sammanhänger med detta utan att vara en del av anslutningsprocessen, är de multilaterala överläggningarna och Europakonferensen där man träffas på lika villkor. Detta är positivt, och man har också tagit sig an det på ett bra sätt i inledningsskedet.
Ordförandeskapet har betonat sådana prioriteringar som ett gott styrelseskick, demokrati och mänskliga rättigheter. Det har inte begränsat sig enbart till det ekonomiska. Det har också talat om miljöfrågor och liknande. Jag tror att det är en viktig sak. Den tredje pelaren är allt viktigare för Europeiska unionen eftersom vi kännetecknas av att vi är en sammanslutning av demokratiska rättsstater. Jag tror att just den kulturella omställningen som är nödvändig i ansökarländerna är av stor vikt för att uppnå även detta.
I det sammanhanget är jag något förvånad över det som ibland sägs om Turkiet. Min fråga till rådets ordförande är: har Turkiet redan tagit några tydliga steg vad beträffar konkret politik så att landet gör klart att vi har begått ett misstag? Eller är det så att Turkiet inte alls behöver ta några steg och kommer att bli mottaget med fler lagrar allteftersom landet på ett arrogant sätt inträder till förhandlingarna kring Europiska konferensen? Jag tycker att det ändå är en smula egendomligt att låtsas som om nyttan och värdet av Europeiska konferensen står och faller med närvaron av en stat som inte är någon rättsstat. Det är faktiskt enklare att tala om tredje pelaren med länder som är rättsstater och fullständiga demokratier. Jag skulle vilja fråga ordföranden vad han tror om detta, och om han ser att Turkiet tar konkreta steg i vår riktning i stället för att vi skulle vara tvungna att ta steg i Turkiets riktning.
En andra punkt är konvergensen i utrikespolitiken som ordföranden talar om. Kommer det också att utvecklas en handlingsplan under det brittiska ordförandeskapet för att uppnå denna konvergens i utrikespolitiken? Det är väl ändå så att man inte bara väcker förtroende som europeisk politiker i sitt eget land utan bland alla europeiska medborgare, så att man kan se att de europeiska makthavarna också tar sitt europeiska ansvar på ett verkligt bra sätt.

Myller
Herr ordförande! Det var viktigt att Europeiska konferensen kunde starta och att Europas integration kom ett steg närmare.
Miljöfrågorna och frågorna om regionalt samarbete fanns på Europeiska konferensens föredragningslista. Det är viktigt att ända från början ta upp miljöfrågorna med samtliga ansökarländer. Om miljöfrågorna inte får en tillräcklig specifik uppmärksamhet finns det risk att de vid unionens snabba utvidgning hamnar under den ekonomiska och kommersiella integrationen. Miljö är en sak som måste beaktas i alla sina sammanhang, trafiken och lantbruket inte att förglömma.
Europeiska unionens i sin totalitet unika utvidgningsprocess aktualiserar allt mera inbegripandet av ett omfattande säkerhetsbegrepp i Europeiska unionens beslutsfattande och verksamhetsområden. Europeiska unionens utvidgning måste ske med betoning på en hållbar utveckling såväl inom miljöns som det sociala skyddets område. Samarbetet i miljöfrågorna måste inbegripas som en central fråga även i den före utvidgning tillämpade strategin. I det här sammanhanget måste det nya finansieringsinstrumentet ISPA utnyttjas helt ut och formas till ett redskap som kan användas till att lösa miljöproblem så långt som möjligt redan under medlemskapsförhandlingarna, så att övergångsperioderna kan göras så korta som möjligt.
En annan sak som var med i konferensen var frågan om regionalt samarbete, och att infoga det i miljöfrågorna är betydelsefullt. Låt oss tänka bara på det att Östersjön kommer efter utvidgningen att bli Europeiska unionens innanhav. Vi vet vilka problem som är förknippade med skyddande av Östersjön. Utan att Ryssland är med i detta arbete kan vi inte åstadkomma en hållbar utveckling och en hållbar miljöförbättring inom Östersjöregionen.

Langen
Herr ordförande! Alla talare här har sagt att konferensen var mycket viktig och en framgång, trots att Turkiet inte deltog i den. Egentligen skapades den här konferensen för att inlemma Turkiet. Jag skulle uttryckligen vilja ansluta mig till den här bedömningen och förstår inte att Socialdemokratiska gruppen uppenbarligen är splittrad i frågan, för den tidigare ordföranden och nu vice ordföranden, Hänsch, har i en intervju sagt att man skulle kunna upplösa Europeiska konferensen och måste en gång för alla göra klart för Turkiet att landet inte kan gå med. Därmed kan Europeiska konferensens syfte inte uppfyllas. Detta kommer inte till uttryck här, och jag förvånas över att tidigare ordföranden inte företräder den hör åsikten i plenum, utan i pressuttalanden.
Sedan beslutet vid EU-toppmötet i Luxemburg befinner sig relationerna mellan Europa och Turkiet i en svår fas, likaså de mellan Tyskland och Turkiet. Jag vill inte här nämna anledningarna till detta, men när man diskuterar hur man skall komma ur den här situationen, så måste man diskutera villkoren, som formulerades vid toppmötet i Luxemburg. Jag anser att de här villkoren delvis var sådana att Turkiet inte skulle kunna bli medlem från början utan att förlora ansiktet, för man gjorde gränsfrågan, som är en tvistefråga, till måttstock, och inte, herr Oostlander, frågan om rättsstaten eller mänskliga rättigheter. Jag skulle dessutom å det bestämdaste vilja tillbakavisa ert påstående om att man förnekar Turkiet varje form av rättsstatlighet. Det här inte hit, men det sprider de här felaktiga åsikterna vidare. Jag måste uttryckligen hänvisa till att Turkiet har haft kvinnlig rösträtt sedan 1923, och att det finns många andra aspekter på den demokratiska författningen.
Jag kräver att kommissionen, rådet och även parlamentet övervinner mållösheten med Turkiet och att vi formulerar villkor som gör det möjligt för Turkiet att vara med vid nästa Europeiska konferens. Det är faktiskt så att vi måste ha stort intresse av att hitta en förnuftig bas med Turkiet. Det är inte det kristna västerlandets försvarare, som Yilmaz sagt, som nekar Turkiet anslutning, utan det är i första hand de ouppfyllda villkoren för en anslutning. Men just för att de inte ör uppfyllda har man skapat Europeiska konferensen, och det vore fullkomligt felaktigt att nu för Europeiska konferensen skapa så svåra hinder att det blir omöjligt för Turkiet att delta. Därför har jag en vädjan till kommissionen om att han förhandlar om rådet och Turkiet för att ändra detta!

Posselt
Herr ordförande! Det har varit mycket tal om anslutningen i dag, trots att Europeiska konferensen egentligen uttryckligen inte skall ses som ett instrument för föranslutningsstrategin. Därför har man ju också tagit upp Turkiet i den här konferensen, ett land som jag inte anser vara kandidat för medlemskap, trots att jag i alla punkter delar kollega Langens politiska värderingar. Jag anser emellertid att den här Europeiska konferensen har en mycket viktig uppgift att fylla på andra sidan anslutningen och att man därför - som Elmar Brok sade - skall öppna den för andra länder. För länder som för närvarande inte står för dörren som medlemskandidater, antingen för att de förtalas internationellt sett - som Kroatien, som åtminstone är lika moget för medlemskap som exempelvis Slovakien eller Cypern - eller eftersom de fortfarande inte är i stånd till det, som exempelvis Ukraina, som fortfarande har en svår tid framför sig och som vi måste hjälpa med att närma sig Europa och Europeiska unionen.
Londonkonferensen gjorde trots de svåra oklara läge i vilken den befann sig, gjort ett konkret uttalande. Det var dess uttalande inom området rättsliga och inrikes frågor. I morgon kommer mitt betänkande om östutvidgningen och inre säkerhet att läggas fram. Europeiska konferensen kan emellertid bortom detta förverkliga ett Europa med rättssäkerhet och inre säkerhet, innan de sista jordbruksproblemen i Europeiska unionen löses.
Människorna kommer bara att acceptera ett större Europa om det leder till mer säkerhet och inte mindre. Därför skall ansatsen att ställa inre säkerhet i centrum för den här konferensen välkomnas. Det är också att välkomna att man tagit itu med Kosovo, som är en av de viktigaste alleuropeiska problemen för de kommande åren, och där är det också viktigt att just också Turkiet, som delvis europeiskt land och muslimskt land att knytas till den här regionen på grund av deras speciella historiska förbindelser med denna region. Vi måste återupprätta Kosovos autonomi under internationell kontroll med internationella fredsbevarande trupper. Det är i elfte timmen. Därför är jag glad att Europeiska konferensen tog itu med den här frågan, trots att den vad innehållet beträffar inte gjorde det i tillräckligt hög grad.

Ordföranden
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum på torsdag kl. 12.00.

Stöd till Bosnien-Hercegovina, Kroatien, federala republiken Jugoslavienoch den tidigare jugoslaviska republiken Makedonien- Uppföljningsstrategi efter stabiliseringsstyrkan Sfor
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är den gemensamma debatten om följande betänkanden:
A4-0123/98 av Schwaiger för utskottet för utrikes-, säkerhets- och försvarsfrågor om ändring av rådets förordning (EG) nr 1628/96 av den 25 juli 1996 om stöd till Bosnien-Hercegovina, Kroatien, Federala republiken Jugoslavien och den tidigare jugoslaviska republiken Makedonien (KOM(98)0018 - C4-0105/98-98/0023(CNS)), -A4-0106/98 av Daskalaki för utskottet för utrikes-, säkerhets- och försvarsfrågor om en strategi efter stabiliseringsstyrkan Sfor i Bosnien och Hercegovina med ett förslag till Europaparlamentets rekommendation till rådet.
Schwaiger
Herr ordförande, herr kommissionär, kära kolleger! Med alla program och budgetposter sammantagna, står mer än 350 miljoner ecu från Europeiska unionens sida till förfogande för återuppbyggandet av Bosnien-Hercegovina och de andra länderna som var inblandade i kriget. Vårt engagemang är alltså inte bara ett moraliskt och politiskt, utan också i hög grad ett ekonomiskt. Om man emellertid bara lägger de medel som faktiskt satts in till grund, så har under åren 1996 och 1997 inte ens 100 miljoner ecu strömmat ut.
Förenta staterna med sitt briljant utrustade team på plats för in 95 procent av de 200 miljoner dollar som varje år står till förfogande. Vilka är nu anledningarna till den stora klyftan mellan våra avsikter och verkligheten, som uttrycks i siffror? Europeiska unionens agerande syns knappt på plats, med undantag av ett par begagnade spårvagnar med texten Europeiska unionen påtryckt. Anledningarna till detta är flera, och fördelar sig på objektiva svårigheter på plats och på kommissionens och ministerrådets agerande.
Så över till svårigheterna på plats. Visst har vapnen tystnat efter Dayton-avtalet, men i Bosnien-Hercegovina har freden fortfarande inte infunnit sig. De politiska konflikterna fortsätter att pyra, de olika befolkningsgrupperna har hetsat upp sig mot varandra. För detta är i synnerhet folk som bland annat Karadzic och Mladic ansvariga. Skrämseln och hoten mot flyktingarna som vill återvända kvarstår fortfarande på många platser, i synnerhet där de utgör en minoritet efter sitt återvändande. Bosniens centralregering är fortfarande inte handlingskraftig. Även institutionerna i delrepublikerna, som regeringen i federationen Bosnien-Hercegovina och i Republika Srpska, börjar bara fungera så långsamt. 1996 fanns de inte eller var ineffektiva. Trots det går den resoluta processen med landets pacifiering vidare, under den höge representanten Carlos Westendorps och hans ställföreträdare Jacques Kleins beslutsamma ledning, med hjälp av Sfor-trupper. De upplever jämte ett flertal hjälpfunktioner för uppbyggandet av myndigheterna på platsen naturligtvis också fredsbevarande uppgifter, och det gör de riktigt bra. Valen i slutet av året skulle kunna skapa en vidare stabilisering i betydelsen koncentration på återuppbyggnaden och ett större samarbete mellan delrepublikerna.
Regeringen Dodik i Republika Srpska får handlingförmåga så sakteliga. Den är beredd att låta sina flyktingar komma tillbaka och arbeta tätt tillsammans med Europeiska unionen. Den tidigare vittgående administrativa och ekonomiska förlamningen hos kommissionen och ministerrådet kan emellertid genom ändringen av förordning 1628/96, som nu är fastställd, ändras på några viktiga punkter. Vi stöder alltså kommissionen i princip. Den går emellertid inte långt nog för oss.
En nystart, där Europeiska unionens institutioner, rådet, kommissionen, och Europaparlamentet arbetar tätt tillsammans är möjlig. En djupgående förändring av förordningen är emellertid förutsättningen för detta. Detta är vår uppfattning i utskottet för utrikes-, säkerhets och försvarsfrågor, men också i ad hoc-delegationen, som besökte Bosnien den 21-24 februari. Om rådets och kommissionens beteende - jag måste tyvärr säga felaktiga beteende: Varken rådet eller kommissionen har i den nödvändiga samverkan skapat lämpliga instrument eller rättsliga grundvalar för att möta den speciella utmaningen i återuppbyggnaden och inrikta sig på svårigheterna på ort och ställe.
Sammanfattat i en mening: Återuppbyggnadsstöd till Bosnien, med en lands- eller delstatsförvaltning i som inte finns eller inte fungerar, är något annat än europeiska lagstiftningsförfarande eller klassiskt utvecklingsbistånd med partner som kan agera och fungera normalt i administrativt hänseende. Rådet och kommissionen har inte ställt in sig på detta. Därför har en målorienterade samordnade insatsen av finansiella, tekniska och materiella medel på platsen saknats i stor utsträckning. En framgångsrik förvaltning på platsen kan fortfarande inte skönjas.
Ministerrådet har sjösatt en komplicerad och ineffektiv förordning. Det tvingade kommissionen att jonglera med tre olika budgetposter: " Återuppbyggnad" , " Flyktingåtervändande" , " Europa för Sarajevo" . De är kända under den bosniska beteckningen OBNOVA, och bara sammanfattade i formellt hänseende. Rådet lurade in sig själv i en fälla med självblockering, genom att det underkastade alla projekt över 2 miljoner - det är artikel 12 i förordningen - ett komplicerat förfarande med en förvaltningskommitté, vilket nästan försenade de nödvändiga besluten med ytterligare en månad. Kommissionen måste ha en effektiv handlings- och beslutsmässig ledning på platsen som har ansvaret, som är utrustad med de mest vittgående handlingsoch beslutsbefogenheterna och som har en stark förvaltning till sitt förfogande. Detta torde kosta 10 procent av de operativa utgifterna. Amerikanerna behöver 15 procent. Om Europeiska unionens samarbete med medlemsstaterna och hjälporganisationerna skall bli bättre, måste regelmässiga, om möjligt månadsvisa samordningsträffar vara möjliga. Jag skulle därför vilja fråga er, herr rådsordförande, om ni är beredda att anta våra ändringsförslag, som de sammanfattas i punkterna 1-23. Om ni för tillfället inte anser er beredd att göra det, vilket förfarande kan ni förutse? Vi har ett samrådsförfarande från 1975, och det finns också andra förfaranden som ger oss möjlighet att vilket redan skett med kommissionen, kommissionen har stött våra ändringsförslag - förbereda och räkna med rådets samarbete.

Daskalaki
Herr ordförande! Två år har gått sedan Dayton-avtalet och allt visar på att trots det faktum att vissa viktiga steg har tagits så är likväl tillämpningen av avtalet på många punkter försenad. Förseningar har observerats t.ex. i de politiska institutionernas funktion, det finns också problem vad gäller den fria rörligheten och repatrieringen av flyktingar. I början av 1998 fanns det förvisso positiva antydningar om en återuppbyggnad, som skulle kunna vara mer intensiv. Konsulatets representant är särskilt inriktad på tillämpningen av avtalet, det finns en moderat premiärminister i Republika Srpska som vi redan har haft tillfälle att ta emot i Europaparlamentet inom ramarna för det ansvariga blandade parlamentariska utskottet och generellt så finns det ett mer grundläggande hopp om en acceleration av återuppbyggnadsprocessen och ett hemvändande för de deporterade inför de stundande valen i september.
Detta är de positiva punkterna. Det är emellertid välkänt och uppenbart att freden fortfarande är skör och till och med inom ett större område där spänningarna finns kvar, vilket händelserna i Kosovo visar. I Bosnien-Hercegovina kan man observera en brist på förtroende mellan de olika sidorna. Speciellt finns överallt problemet med de gemensamma institutionerna. Det finns på vissa punkter såsom i Mostar t.ex. viktiga lokala problem med administrationen. I vissa län är andan tvärtemot vad den var vid de allmänna valen. Det finns ingen lagstiftning om minorna och frågan om beväpningen är inte löst, det finns frågor om mänskliga rättigheter, det finns ett rättsligt ekonomiskt problem i en mycket känslig, om inte skör ekonomi.
Man konstaterar allmänt att en stabil och säker omgivning måste garanteras för att fredsavtalet helt skall kunna tillämpas och landet byggas upp på nytt. Rådet för återupprättande av freden erkände och gav sitt stöd till den existerande överenskommelsen för att den militära närvaron skall fortsätta även efter 1998. Denna önskan och överenskommelse kunde vi konstatera på plats när vi åkte till Bosnien som Europaparlamentets observatörer vid valen som hölls där.
Närvaron ansågs nödvändig för att kunna upprätthålla en stabil säkerhet i omgivningen och för att förutsättningarna för en verksamhet skulle existera, både för konsulatets representant och för de internationella organisationerna och för att fredsavtalet skulle kunna tillämpas. Nato undersöker sedan i december alternativa lösningar för att sända en multinationell styrka efter Sfor vars mandat upphör i juni. Europeiska unionen applåderar. Men då unionens politiska och ekonomiska åtaganden i Bosnien-Hercegovina är enorma, liksom medlemsstaternas militära åtagande, skulle det vara bättre om det fanns mer konsekventa och synliga åtgärder för ett energiskt gemensamt deltagande i den multinationella styrka som skall följa efter Sfor. Av denna anledning anser utskottet för utrikes-, säkerhets- och försvarsfrågor med detta betänkande att det är VEU: s roll att samordna åtgärderna för unionens medlemsstater, inom ramarna för Natos insatser och under Natos beskydd, något som även skulle känneteckna åtgärderna för uppbyggnaden av GUSP.
Ett sådant europeiskt åtagande skulle även förbättra ett icke-militärt samarbete i området med syfte att minska den militära närvaron gradvis ju längre återuppbyggandet fortskrider. Gemenskapens deltagande måste sammanfogas med att alla parter lever upp till att en strävan efter en överenskommelse och en kontroll av beväpningen och Europeiska unionen måste insistera på att det inte sker någon upprustning från de stridande parternas sida. Likaledes måste man sätta stopp för produktionen och exporten av minor till landet.
Parallellt med det som redan har rapporterats skulle det vara bra om medlemsstaterna ålades att bevara och stödja ECMM, som det heter. Dess medlemmar, som har bidragit mycket, är de enda som åtminstone tidigare har gjort Europeiska unionens närvaro synlig och Schwaiger betonade att närvaron i området inte är stark. Därför att detta är en av de många paradoxer som existerar. Trots den summa pengar som unionen har betalat, trots alla de sanna och mänskliga offer som har gjorts från unionens sida, så ser det ut som om Europa inte är närvarande.
Med dessa åsikter kräver vi en gemensam aktion för det europeiska deltagandet i den styrka som kommer efter Sfor, tillsammans med andra initiativ som redan har tagits, t.ex. för utbildning av lokala polisstyrkor inom ramarna för FN.
Betänkandet har som mål, såsom rekommendation till rådet, att bidra med dessa ståndpunkter för att betona den europeiska inblandningen och närvaron för freden och för en återuppbyggnad av Bosnien-Hercegovina grundad på Dayton-avtalet.

Giansily
Herr ordförande, kära kolleger! Vid debatten om budgeten för återuppbyggnaden av det forna Jugoslavien, den 19 juni 1996, fick jag tillfälle att understryka hur dåligt anpassad Phare-förordningen är för det problemet. Under samma sammanträde krävde jag - och jag ber er ursäkta mig för att jag citerar mig själv - en " förordning som är helt och hållet anpassad efter den extrema situationen i det forna Jugoslavien" . Det krävdes 21 månader för att inse att budgetutskottet, som uttryckte sig genom min röst, hade rätt.
Jag skulle här vilja påminna om en elementär princip i förvaltningspolitik, som varje kommunfullmäktigeledamot lär sig under sitt första mandatår: skall man förvalta bra måste man vara nära. I ett sammanhang då man skulle hantera utgången av en kris, då det var nödvändigt att många och kvalificerade personer befann sig på plats och var måna om de f.d. krigförandenas intressen, då valde kommissionen en förvaltning på avstånd, som inte var anpassad efter rådande förhållanden och som var insnärjd av sina egna förordningar. Dessa förordningar är säkerligen användbara när det handlar om att få alla Europas länder att vara delaktiga i överenskommelser som skall genomföras med största säkerhet, men de är helt olämpliga när det handlar om att skaffa fram bostäder och ge vård åt offren för den senaste konflikten på vår kontinent, för att de skall kunna lämna osäkerheten och utestängningen bakom sig, så att de åter kan integreras i Europa, ett Europa som skäms för att det under sex år har låtit konflikten förvärras, tills 200 000 människor dött och mer än en och en halv miljon människor flytt eller förflyttats.
Nej, herr kommissionär, återuppbyggnaden av det forna Jugoslavien är inte vilket ärende som helst. Jag tror inte, eftersom ingen kan vara överallt, att ni kan vara en noggrann och uppmärksam granskare av de som kandiderar för ett EU-medlemskap, och samtidigt effektivt återuppbygga det forna Jugoslavien. Dessa två aktiviteter tar all tid i anspråk, om man vill genomföra dem båda minutiöst, och i går, när betänkandet Elles granskades, fanns det inte en enda röst i den här församlingen som försökte finna ursäkter för en organisation, som för de allra flesta närvarande ledamöter framstår som helt obegriplig.
Det utmärkta betänkandet av Konrad Schwaiger, som kom efter er begäran om ändring av bestämmelserna, och efter att delegationen ledd av Tom Spencer hade besökt Sarajevo den 21 februari, kommer säkerligen att kunna påskynda återuppbyggnadsprocessen, men i min ögon är den fortfarande ytterst otillräcklig. Herr kommissionär, acceptera att lyssna till rösten hos de ledamöter som ofta är lokala förtroendevalda, och som med säkerhet vet, att om det inte kommer att installeras en " herr återuppbyggare" i Sarajevo, som är ansvarig inför rådet, kommissionen och kammaren, så kommer många problem som vi har stött på under de senaste två åren att bestå.
Herr kommissionär, visa en verklig gest av välvilja i förhållande till parlamentet: acceptera utnämningen av en " herr återuppbyggare" , vars roll skall vara att förse européerna med förmågan att utnyttja de finansiella medel som röstades igenom enhälligt den 20 juni 1996.
I egenskap av föredragande för budgetutskottet har jag ännu inte bestämt mig, för om mitt råd skall vara att man skall frigöra de medel som har parlamentet har fryst. Jag vill vända mig till rådet och säga: ni har ett möte i rådet för allmänna frågor den 27 och 28 april. Dra fördel av det mötet för att seriöst granska den frågan. Lyssna till det sunda förnuftets röst, dvs. rösten hos de som talar till er å de europeiska folkens vägnar, och som inte låter sig styras av strikt nationella intressen. Utnyttja det tillfället för att uppskatta de svårigheter som har orsakats av rådets tillägg till bilaga VII till förordning 1628 från 1996. Jag vill tro att det inte representerade något annat än en kaka att dela på, för några högre tjänstemän som har bearbetats av ultraliberalismen, samtidigt som det handlade om att ge prov på intelligens och generositet efter tårar och blod. Man säger ofta att utrikespolitikens Europa inte har några ansikten. Till Sarajevo, herrarna rådsordförande och kommissionär, ge det ett ansikte!
(Applåder)

Henderson
Herr ordförande! Detta är en mycket viktig debatt och människor över hela Europa och även utifrån kommer att granska oss och se hur vi sköter oss i den här frågan. De kommer att se efter om vi är allvarliga i våra avsikter och att vi på de områden där vi anser att vi kan förbättra vårt arbete vidtar lämpliga åtgärder vid en lämplig tidpunkt för att se till att sådana förändringar kan göras.
Vi har investerat mycket tid och pengar i Bosnien, men de unika omständigheterna på fältet har tydligt visat att Europeiska gemenskapens biståndsansträngningar inte är särskilt väl lämpade för att ge bistånd så effektivt och så snabbt som behövs för att hjälpa till att stödja fred och försoning. Jag håller verkligen med Schwaiger om att vi behöver maximalt med samarbete mellan kommissionen, rådet och parlamentet för att lösa de problem vi står inför.
I oktober förra året uppmanade rådet kommissionen att granska Europeiska gemenskapens arbete i Bosnien. Som ett resultat av det har kommissionen lagt fram ett förslag som syftar till att skapa de verktyg som krävs för att snabbt få ut hjälpen till de som behöver den mest. Rådet stöder kommissionens förslag. Sedan kommissionen lade fram sitt förslag i januari har rådet arbetat snabbt så att åtgärderna kan sättas in där de mest behövs i början av den bosniska återuppbyggnadsperioden i april, som jag är säker på att var och en av er som kan någonting om Bosniens geografi förstår.
Med tanke på den snäva tidtabellen ville rådet för allmänna frågor i februari göra en första granskning i väntan på parlamentets yttrande. Ministrarna indikerade enhälligt en politisk vilja att stödja kommissionens tankesätt. Rådet kommer naturligtvis att se över förslaget igen i ljuset av det viktiga betänkandet från Schwaiger och hans utskott som belyser vissa områden där effektiviteten kan förbättras. Rådet kommer konstruktivt att titta på de framlagda ändringsförslagen och jag kan säga till Schwaiger, som svar på den fråga han ställde om förlikningsförfarandet, att jag inte kan låsa rådet till en sådan formell metod. Vad jag kan säga är att ordförandeskapet skall se till att vi håller en nära kontakt med honom, som föredragande för utskottet, vad gäller våra funderingar om tidtabeller och utveckling.
Rådet delar parlamentets önskan att förbättra Europeiska gemenskapens biståndsansträngningar i Bosnien för att bättre uppfylla det bosniska folkets behov. Kommissionens förslag erkänner och behandlar redan många av de nyckelområden som identifierats av parlamentets delegation som besökte Bosnien i februari. I synnerhet har rådet och kommissionen redan enats om behovet för en bättre samordning på fältet på ett reglerat och strukturerat sätt, där man drar största möjliga nytta av förenad expertis.
Ordförandeskapet och kommissionen kommer att vidta åtgärder för att förverkliga detta så snart som möjligt. Det decentraliserade kommissionsarbetet och förmågan att arbeta med lokala myndigheter på plats kommer att åstadkomma den större flexibilitet som behövs för att bättre tillfredsställa de verkliga behoven i Bosnien. Direkt kontakt med lokala myndigheter kommer också att ge det bosniska folket självt en mer direkt inblandning i biståndsprojekten och hur de levereras.
Jag skulle nu vilja säga några ord om de ändringsförslag som finns i Schwaigers betänkande jag tror inte att rådet kommer att ha särskilt svårt med ett antal av dessa ändringsförslag om vi t.ex. tar ändringsförslag 6, där parlamentet föreslår att kommissionen arbetar med den höga representanten, ser jag inget större problem med det förslaget. Ändringsförslag 11: Parlamentet definierar områden där en selektiv anbudsinfodran skall gälla. Återigen ser jag inga större svårigheter med den frågan.
Ändringsförslag 15: Parlamentet föreslår regelbundna sammanträden mellan cheferna för uppdraget och kommissionen. Återigen kan jag inte se några svårigheter med den frågan.
Jag går nu vidare till ändringsförslag 12 där parlamentet begär att man anställer personal med expertkompetens. Man säger att ett av de viktigaste skälen till varför biståndet inte kan delas ut effektivt är att den nuvarande personalnivån är otillräcklig. Jag kan förstår att det föreligger särskilda omständigheter i ett område som Bosnien och personalnivån som krävs för en sådan situation är inte nödvändigtvis densamma som i andra situationer.
Jag kan också förstå att så snart en budget har beslutats måste utgifterna fördelas inom den budgeten och avsättas för olika ändamål som kräver resurser, inklusive personalresurser som krävs för att dela ut den största delen av biståndet. Så jag känner mycket sympati för utskottets åsikt om ett behov av förändring. Revisionsrätten har för övrigt gjort samma iakttagelse.
Allmänheten vill naturligtvis inte se biståndet gå förlorat på grund av överdrivna byråkratiska kostnader och man måste åstadkomma en balans mellan att distribuera biståndet effektivt och samtidigt ha ett effektivt styrsystem.
Om kommissionen återigen skulle titta på detta i en reviderad rapport vid ett senare tillfälle, då skulle rådet vilja svara. Så jag känner stor sympati i den frågan. Jag skulle vilja påminna er om att parlamentet i slutändan kan ha mer att säga i den här frågan eftersom det är parlamentet som fastställer budgetförfarandet för på varandra följande perioder.
När det gäller ändringsförslag 14 hyser jag inte samma sympati eller förhoppning. Projekt överstigande 2 miljoner ecu måste för närvarande godkännas av medlemsstaternas kommitté. Förslaget som ligger framför oss föreslår att detta skall ökas till 5 miljoner ecu och rådet har gått med på det. Svårigheter skulle uppstå om parlamentet fortsatte att höja nivån till 10 miljoner ecu, eftersom jag har förstått att det skulle ha mycket stor effekt på antalet projekt om vilka medlemsstaternas kommitté skulle yttra sig. Många medlemsstater kommer att ha en bestämd åsikt att de anser att de bör ha någonting att säga till om i processen.
Ändringsförslag 13 och 18 är egentligen frågor för kommissionen snarare än rådet och de bör riktas till kollegerna i kommissionen.
Det är rimligt att fråga varför rådet kom fram till en ståndpunkt innan parlamentet tillfrågades om ett yttrande. Det var inget ideologiskt beslut om att undvika en diskussion med parlamentet som låg bakom. Rådet fattade beslutet av mycket praktiska skäl: situationen var brådskande. Fred och stabilitet i Bosnien är nära förknippade med framgång och återuppbyggnad av samhället. Det är ju det som hela biståndsprogrammet handlar om. Vi erkänner alla att våren är nyckelperioden för att inleda arbetet och om vi missar den perioden innebär det en betydande fördröjning i återuppbyggnadsprocessen som inbegriper byggnadsindustrin. Vi har inte råd med ytterligare förseningar och jag hoppas att parlamentet inser att detta är en viktig politisk och praktisk fråga. Om parlamentet inser detta, kan parlamentet spela en viktig roll i att åstadkomma vad jag tror är våra gemensamma mål. Parlamentet inser att jag måste ta med mig ändringsförslagen tillbaka till rådet - jag har inte befogenhet att fatta beslut här i dag. Under tiden kan parlamentet godkänna kommissionens förslag och kommissionen skulle sedan kunna komma tillbaka på ett senare stadium, vid behov, med förändringar som bygger på parlamentets iakttagelser som angivits i dokumentet.
Vad jag vill säga till parlamentet är att om vi inte klarar av att enas om detta angreppssätt kommer det att innebära förseningar, det kommer att skada återuppbyggnadsprocessen i Bosnien, det kommer att försena återvändandet för flyktingar och det kommer att underminera stabilitet, fred och försoning.

Van den Broek
Efter dessa ord från rådets ordförande tänker jag fatta mig kort.
För det första tackar jag helhjärtat parlamentet och de inblandade utskotten för att de har behandlat våra förslag så snabbt, i synnerhet det faktum att en särskild parlamentsdelegation under ledning av Spencer åkte till Sarajevo för att bekanta sig med situationen på fältet. Mer specifikt skulle jag vilja tacka Schwaiger för den stora ansträngning han gjort för att utarbeta vad vi anser vara ett mycket balanserat betänkande som tydligt visar att han har förståelse för situationen på fältet.
Vi behöver inte prata för mycket om det förgångna. En sak är klar: saker och ting kan förbättras från vår sida. Under de senaste två åren har vi ställts inför situationer som ingen kunde ha förutsett: om det så beror på brist på samordning i de centrala myndigheterna, ickeuppfyllande av Dayton, som i Republika Srpska har lett till att endast 2 procent av det totala biståndet går till den regionen, eller andra typer av infrastruktur som saknar insyn på mottagarändan som har gjort att distributionen av bistånd och pengar ofta har varit en farlig och omöjlig affär.
Detta har också lett till en strikt centralisering i Bryssel under de senaste två åren av det enkla skälet att decentralisering och delegering under dessa omständigheter inte var möjligt. Schwaigers betänkande, i kombination med de åtgärder vi förberedde för ett antal månader sedan och som i mångt och mycket kompletterar varandra - Schwaigers betänkande och de åtgärder som förbereds - visar att det finns en tydlig gemensam samsyn mellan parlamentet, kommissionen och rådet om vad som behöver göras. Vi har börjat med att förstärka vår personal i Sarajevo. Omplaceringar sker från Bryssel. Vi håller på att avkoncentrera och decentralisera. Allt detta tillmötesgår parlamentets önskemål, i enlighet med rekommendationerna i Schwaigers betänkande.
Vad avser förslagen om att ändra förordningarna, skulle jag vilja säga samma sak: mer flexibilitet, särskilt genom att höja trösklarna över vilka medlemsstaterna måste ge sitt godkännande för projekt från 2, 5 till 5 miljoner. Jag håller med rådets ordförande om att chansen är mycket liten - jag talar av erfarenhet - att rådet skulle gå med på att ytterligare öka detta från 5 miljoner till 10 miljoner. Att eliminera allt inflytande från medlemsstaternas sida i projekt upp till 10 miljoner är ett för långt steg att ta för närvarande.
Vad gäller de berörda driftskostnaderna - den famösa 10-procentfrågan - för ordförandeskapet, är det i parlamentet i slutändan som beslutar detta. Jag föreslår att jag pratar med min kollega, Liikanen, och att vi åtar oss att lägga fram ett förslag för rådet om en betydande ökning av den nuvarande procentandelen, vilket är 3, 5 procent. Jag måste ha hans godkännande i den frågan. Återigen är det parlamentet som i slutändan beslutar detta. Detta tillfredsställer parlamentets önskemål.
I våra mycket konstruktiva förberedande diskussioner inför den här debatten i dag enades vi om att grundvalen för framtida utvärderingar av kommissionen har förberetts, under detta år, för att lägga fram ytterligare förslag som kan öka flexibiliteten och effektiviteten i vår totala verksamhet. Vi kan diskutera detta med utgångspunkt från att parlamentet är berett att acceptera att vi inte ingriper i de nuvarande förordningarnas förlopp, som räcker fram till 1999, så att vi inte riskerar att skapa någon typ av rättsligt vakuum.
Vi är beredda att behålla kontakten för att se huruvida ytterligare förslag kan läggas fram vid ett senare tillfälle. Till rådets ordförande skulle jag vilja säga att låt inte detta på något sätt fördröja de förslag som nu ligger framför oss. Om det hänvisas tillbaka till kommissionen i slutet av april - jag säger detta med full respekt för Spencer - skulle detta vara bortom där nästa råd för allmänna frågor skulle kunna formalisera denna ändrade förordning. Vi skulle förlora mer tid, när det vi håller på att pratar om är ett mycket brådskande ärende. I det avseendet finns det inga skillnader mellan parlament och kommissionen.
Samtliga tre institutioner står mycket nära varandra i sina förslag och i insikten om vad som måste göras. Jag hoppas att återuppbyggnaden och inte minst återvändandet för flyktingarna i Bosnien och Hercegovina i slutändan kommer att dra nytta av resultatet av den här debatten.

Ordföranden
Tack så mycket, herr kommissionär.
Ärade ledamöter, jag förklarar debatten för avbruten. Den återupptas kl. 21.00.

Frågestund (rådet)
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är frågestunden (B4-0272/98). Vi skall behandla frågor till rådet.
Vi börjar frågestunden med frågor till rådet 15 minuter försent, varför vi kommer att förlänga den med den tiden och jag ber om sammanträdestjänstens välvilja, och framför allt tolkarna så att de kan vidta lämpliga åtgärder, för vi kommer att avsluta dagens frågestund kl. 19.15.
Truscott begär ordet för en ordningsfråga. Arbetsordningen förpliktar mig att bevilja honom det men samtidigt måste jag säga er, herr Truscott, att ni håller er till den minut ni har till förfogande, för vi måste inleda frågestunden.

Truscott
Herr ordförande! Jag är mycket medveten om tiden, men jag har en ordningsfråga i enlighet med artikel 41 som behandlar frågestunden. Problemet är att de första tio frågorna behandlar en fråga som inte är ett ärende för rådet, dvs. Elginmarmorstatyerna, och därför ber jag er förklara de första tio frågorna otillåtliga eftersom de så tydligt är en fråga för bilaterala diskussioner mellan de berörda medlemsstaterna och inte ett ärende för rådet.

Ordföranden
Herr Truscott, er åsikt är mycket respektabel, men denna fråga har tillåtits i enlighet med alla fastställda bestämmelser, och det är rådet som nu har möjligheten att svara eller inte.
Jag beviljar inte ordet för fler ordningsfrågor. Henderson har begärt ordet. Ni har ordet, herr Henderson. Jag hälsar er välkommen. God kväll. Ni får ordet innan vi inleder frågestunden, just med anledning av detta block på tio frågor som Truscott tog upp.

Henderson
Herr ordförande! Kan jag bara få ta upp en ordningsfråga innan jag behandlar fråga nummer ett? Jag är rädd att jag måste åka klockan sju. Jag kan med glädje utöka frågestunden någon annan gång. Jag är inte ansvarig för fördröjningen i dag. Om ni vid nästa tillfälle skulle vilja utöka frågestunden över lunchtiden ett litet tag, samarbetar jag gärna genom att skjuta fram föredragningslistan till att inledas kanske klockan halv tre, men i dag kan jag inte stanna. Jag måste åka klockan sju.

Ordföranden
Herr Henderson, er närvaro här är mycket angenäm för mig, men jag tänker inte hålla er kvar, jag tänker inte precis göra er till gisslan, nej, nej. Ni får i full frihet lämna kammaren när ni anser det lämpligt, detta är ett fritt område. Nå, som ordförande för detta sammanträde har jag föredragningslistan som fastställer att det finns en och en halv timme för frågor. Om vi inte kan räkna med den oskattbara och värdefulla närvaron från rådet, kan vi inte genomföra denna en och en halv timma, men min vilja är att göra det. Ni kan gå när ni anser det lämpligt. Men jag måste i vilket fall säga, att eftersom vi började senare skulle min vilja, som ordförande för detta sammanträde, vara att avsluta så att vi har haft en och en halv timma. I vilket fall som helst tycks er inbjudan att flytta oss till lunchtid oerhört frestande, framför allt om man gör det med en medelhavsk fasta. Men jag föredrar luncherna till att tala avslappnat och lugnt och inte för att ställa frågor till rådet, vilket inte är lika avslappnat; ibland, som i detta fall, är det ganska spänt.
David har ordet för en ordningsfråga. Men snälla herr David, hjälp mig så att vi kan inleda frågestunden i egentlig mening. Om ni begär ordet i en ordningsfråga, vägrar jag inte ge ordet till någon, allra minst till er. Ni har ordet för en ordningsfråga men det är dags att vi bollar över till Henderson och till hans ovärderliga svar.

David
Herr ordförande! Jag skall fatta mig mycket kort. Jag vill bara säga att jag anser att vi bör anta ministerns mycket vänliga erbjudande - att ge upp en del av hans lunchtid vid ett framtida plenarsammanträde. Jag är säker på att många av mina kolleger i parlamentet uppskattar och, om det inte kan göras formellt, kanske några av oss skulle kunna träffa honom informellt för en frågestund.

Ordföranden
Vi skall titta på det. Men åtminstone vill jag, som god gourmet, först veta menyn.
Ärade ledamöter, vi skall nu behandla 10 frågor tillsammans, varav Alavanos, Lomas, Sanz Fernández, Gillis, Castellina och Bertens är närvarande. Således är det dessa parlamentsledamöter och frågeställare jag kommer att ge möjligheten att ställa följdfrågor.
Ni har möjligheten, herr Henderson, att besvara detta block på tio frågor och sju frågeställare.
Eftersom de behandlar samma ämne kommer frågorna nr 1 till 10 att tas upp tillsammans.
Fråga nr 1 från Alexandros Alavanos (H-0251/98):
Angående: Samarbete mellan Europeiska unionen och Unesco
I artikel 128.3 i Fördraget om Europeiska unionen heter det att " gemenskapen och medlemsstaterna skall främja samarbetet med tredje land och behöriga internationella organisationer på kulturområdet, särskilt Europarådet" . Inom ramen för Förenta nationerna verkar Unesco, en av alla respekterad och erkänd internationell organisation för samarbete på kulturens, utbildningens och vetenskapens område. Under kulturministrarnas möte i Mexiko i augusti 1982 tog Unesco ställning för att den antika marmor från Parthenon i Athen som nu förvaras i Brittiska muséet bör återlämnas till Grekland. Denna marmor utgör, enligt Unesco, en del av vårt världskulturarv.
Vilka initiativ kommer det brittiska ordförandeskapet att ta för att förverkliga Unescos beslut i denna fråga och detta uttryckligen inom ramen för artikel 128.3 i Fördraget om Europeiska unionen som stipulerar om samarbete mellan EU och internationella kulturorganisationer? Fråga nr 2 från Alfred Lomas (H-0327/98):
Angående: Återlämnande av Elginmarmorstatyerna till Grekland
År 2001 är det 200 år sedan statyerna i Parthenon lämnade Aten. Det blir också det första året på det nya seklet.
Håller rådet med om att Storbritanniens återlämnande av Elginmarmorstatyerna till Grekland skulle vara en slagkraftig symbol för Europas kulturella enande som kommer att hyllas över hela Europa och världen?Fråga nr 3 från Francisco Sanz Fernández (H-0334/98):
Angående: Överensstämmelse mellan EU: s kulturpolitik och Unescos resolutioner om Parthenonfrisen
Det finns ett stort gap mellan den verklighet som gäller för EU respektive Unesco vad gäller Parthenonfrisen.
Vad avser rådet att göra för att EU: s kulturpolitik skall vara förenlig med Unescos resolutioner?Fråga nr 4 från Jan Bertens (H-0336/98):
Angående: Återlämnande av marmorskulpturerna från Parthenon
Kulturministrarnas konferens i Mexiko röstade med klar majoritet för återlämnandet av samtliga marmorskulpturer som bortförts från Parthenon på Akropolis i Aten och som utgör en oskiljaktig del av denna unika byggnad - den viktigaste symbolen för det grekiska kulturarvet.
Hur ämnar rådets ordförandeskap reagera på detta?Fråga nr 5 från Hélène Carrère d'Encausse (H-0337/98):
Angående: Återlämnande av Parthenons marmorskulpturer är inte till skada för muséerna i Europa
Grekland har officiellt tillkännagett att dess krav på återlämnande endast gäller de marmorskulpturer som en gång smyckade Partenon, och Erechteionkaryatiden och -kolonnen, och att det inte har några andra krav på återlämnande av gamla konstföremål som befinner sig i andra muséer eller samlingar i Förenade kungariket eller i något annat europeiskt land.
Håller rådet med om att återlämnande av Parthenons marmorskulpturer skulle vara ett viktigt uttryck för europeisk enhet och vänskap som inte skulle skada muséerna i Europa?Fråga nr 6 från Friedrich Wolf (H-0338/98):
Angående: Samordning mellan EU och Unesco om återlämnande av Parthenons marmorskulpturer
Samordnas vetenskaplig utbildning och kultur mellan EU och Unesco, i synnerhet i frågan om återlämnande av Parthenons marmorskulpturer enligt Unesco-resolutionen från 1982?Fråga nr 7 från Fernand Herman (H-0345/98):
Angående: Det nya Acropolismuseet för marmorstatyer från Parthenon
Anser rådet att Europeiska unionen skall stödja uppförandet av det nya Acropolismuseet i Athen, så att en lämplig och teknologiskt riktig förvaring kan ordnas för de marmorstatyer från Parthenon, som för närvarande förvaras i the British Museum?Fråga nr 8 från Alan Gillis (H-0350/98):
Angående: Beaktande av det europeiska folkets åsikter i EU: s kulturpolitik
Allmänheten anser att Parthenons marmorskulpturer bör återlämnas. Även i Förenade kungariket är den allmänna opinionen för ett återlämnande, något som uttrycktes i en sändning i TV-kanal 4 den 16 april 1996 då 91 822 tittare stödde förslaget att återlämna marmorskulpturerna och endast 7 516 röstade emot.
Är rådet överens om att EU: s kulturpolitik måste återspegla det europeiska folkets åsikter?Fråga nr 9 från Joaquim Miranda (H-0360/98):
Angående: Problem med Parthenonfrisen och andra skulpturer
Problemet med Parthenonfrisen och andra skulpturer som finns i British Museum, trots att de tillhör Akropolis i Aten, håller på att förgifta relationerna mellan de två EU-staterna, Förenade kungariket och Grekland.
Kommer rådet att vidta åtgärder för att nå en lösning på frågan om Parthenonfrisen - en fråga som även är av europeiskt intresse?Fråga nr 10 från Luciana Castellina (H-0361/98):
Angående: Återställande av Parthenon
Greklands kulturminister Melina Mercouri konstaterade i samband med omröstningen om Unescos resolution om Parthenons marmorskulpturer: Vi begär inte att få tillbaka alla våra skatter, vi vill bara ha de bortförda delarna av vårt mest vördade nationalmonument, Parthenon.
Anser inte rådet att återställande av Parthenon skulle vara ett viktigt psykologiskt steg mot Europas enande?
Henderson
Som jag sade i mitt tidigare inlägg måste jag åka klockan sju och jag skulle vilja göra det med parlamentets goda minne. Jag förlänger med glädje min närvaro vid ett framtida tillfället genom att starta tidigare på dagen om det kan vara till hjälp.
Vad gäller den första frågan så känner de ärande ledamöterna säkert till att även om Unescos rekommendation från 1982 säger att skulpturerna bör återlämnas till Grekland, fortsätter rekommendationen med att säga att de bör återlämnas för att återinsättas i Parthenon. Parthenonskulpturerna är inte en fråga för rådet, eftersom Europeiska gemenskapen inte har någon behörighet i frågan. Det är helt och hållet en fråga mellan Förenade kungariket och Grekland.

Alavanos
Herr ordförande! Europa enas, valutan enas, Berlin har enats för flera år sedan och Parthenon som utgör den kulturella identiteten i ett av Europas länder och som är ett unikt universellt kulturmonument avskiljs genom en " skammens mur" .
Ministerns svar är inte korrekt.
På den första punkten, ja till denna grund: att Europeiska unionen skall samarbeta för en konkretisering av Unescos beslut.-På den andra punkten som säger att det inte är en fråga som faller under Europeiska unionens befogenheter säger artikel 128.2, tredje strecksatsen i fördraget att " gemenskapens insatser skall syfta till att främja samarbetet mellan medlemsstaterna" - i vårt fall Grekland och Förenade kungariket - " och vid behov stödja och komplettera deras verksamhet när det gäller att bevara och skydda det kulturarv som har europeisk betydelse" .Med denna betydelse och då det svar som gavs av ministern inte gäller och då fördraget kräver ett samarbete, vill jag fråga i vilken riktning ministerrådet kommer att röra sig och vilka initiativ den regering som i dag innehar ordförandeskapet slutligen kommer att ta?

Henderson
Jag måste säga till Alavanos att jag inte accepterar hans argument om rådets behörighet. Även om jag gjorde det, har såvitt jag vet ingen framställan gjorts till rådet vare sig från Förenade kungarikets regering eller den grekiska regeringen om bistånd för en förlikning. Därför anser jag fortfarande att detta är en fråga för de två nationernas regeringar att besluta.

Lomas
Herr ordförande! En ordningsfråga. Man sade oss att ministern skulle svara på alla tio frågorna på en gång. Han har bara besvarat första frågan. Innan jag får min minut skulle ni kunna tala om för mig om ministern avser att besvara alla frågorna separat eller om det var det fullständiga svaret på alla tio.

Ordföranden
Jag trodde, herr Lomas, att detta ordförandeskap hade förklarat sig med all tydlighet. Henderson svarar övergripande på de tio frågorna, det vill säga, hans inledande anförande var ett svar på de tio frågorna.
Med detta svar, herr Lomas, har ni nu, med denna förklaring, högst 60 sekunder.

Lomas
Om rådet skulle avstå från att kommentera frågor som den inte hade någon behörighet i, skulle det vara mycket få frågor i världen som den skulle kunna kommentera. Anser inte rådet att, mot bakgrund av att dessa skulpturer togs från Grekland under turkisk ockupation, att de inte är någonting isolerat som en målning, utan en del av Parthenon, en byggnad, och att de borde återlämnas dit? Dessutom, med tanke på att det finns ett sådant överväldigande massivt stöd i Förenade kungariket, vilket våra undersökningar visar, inklusive en TV-undersökning som gav 94 procent stöd för deras återlämnande, skulle rådet vilja yttra sig om huruvida det skulle vara en praktisk och bra åtgärd, eftersom den kommenterar frågor över hela världen i vilka den inte har det minsta inflytande?

Henderson
Som jag sade är den konstitutionella ståndpunkten den att rådet inte har någon behörighet i frågan. Om Lomas vill ta upp frågan med den brittiska regeringen är jag säker på att den behöriga ministern med glädje kan svara honom.

Sanz Fernández
Då jag inte har tillfälle att som Lomas, ställa frågan i det brittiska underhuset, måste jag passa på detta utomordentliga tillfälle, då rådets ordförandeskap är i händerna på just den brittiska regeringen, för att påminna om att detta är ett ämne där parlamentet har uttryckt sig med extrem försiktighet. Jag minns, med anledning av yttrandet om Raphael-programmet för vilket jag var föredragande, att jag förkastade de ändringsförslag som ville föra in problematiken med återlämnandet av Parthenonskulpturerna i texten om Raphael-programmet. Emellertid är jag helt och hållet överens om att vi skall göra allt som står i vår makt för att detta bilaterala problem rör på sig och löses upp. Och jag anser att, som parlamentariker har vi rätten att ställa frågor och rådets ordförandeskap, medan det är brittiskt, skulle kunna ge oss några hoppfulla tecken vad gäller att vidta någon åtgärd för att detta ämne skall röra på sig i en rimlig riktning och med en inriktning på den europeiska civilisationen.

Henderson
Återigen måste jag säga till Sanz Férnandez att om han verkligen önskar kan han kommunicera med den brittiska regeringen. Han kan inte göra det i det brittiska parlamentet, men han kan kontakta den brittiska regeringen och uttrycka sin åsikt och be om ett svar från den och, som jag sade till Lomas, om han gjorde det är jag säker på att den ansvariga ministern skulle kunna svara honom.

Bertens
Jag håller fullständigt med om de frågor som ställts om återförandet av konstskatterna från Parthenon till Aten, men jag vill ändå sätta det i ett bredare sammanhang. Det är naturligtvis inte det enda plundringståg som ägt rum. Jag tänkte att det kanske är mödan värt att utöka denna frågestund till något mer övergripande. Det innebär att flera länder har bilaterala problem. Exempelvis tog fransmännen under Napoleon med sig det första maasödlehuvudet, och det finns nu i Paris. Vi har försökt att få det tillbaka till Limburg, till Maastricht. Den staden är bekant för er. Hittills har fransmännen inte hört av sig. Jag tror att den äkta europeiska integrationen, det äkta europeiska samarbetet, bara kan ta form om den här typen av kulturell orättvisa rättas till. Kan rådets ordförande och hans efterträdare kanske hjälpa till med detta i framtiden? Men jag hoppas också att i varje fall Parthenons friser kommer tillbaka.

Henderson
Jag vill säga Bertens att en del av de frågorna diskuterades i teorin när vi behandlade Amsterdamfördraget. Rådet har en tydlig återförvisning som för närvarande utgår från tidigare fördrag. Det finns befogenheter i Amsterdamfördraget. Men om min tolkning är korrekt tror jag inte att när fördraget väl är ratificerat att det kommer att göra någon skillnad i behörigheten i den här frågan eller i frågor till vilka han hänvisar, och jag kan faktiskt inte gå längre än så. Det är upp till varje stat att yttra sig i frågan och ni bör rikta era frågor till dem.

Gillis
Jag är mer än lite missnöjd med rådets ordförandes svar, men det kan väl vara att det ligger utanför EU: s behörighet som han sade. Jag ställde dock en något annorlunda fråga och jag anser att det fortfarande finns möjlighet att få den besvarad. Anser rådet att EU: s kulturpolitik måste eller bör avspegla det europeiska folkets åsikter? Jag anser att det är en något annorlunda fråga än den som ni har besvarat.

Henderson
Jag tackar Gillis för hans följdfråga, men han ställer faktiskt samma fråga som Bertens, om än från en annan vinkel. Frågan om kulturella normer och kulturpolitik inom Europeiska unionen är i mångt och mycket en fråga för medlemsstaterna. När det är en fråga för rådet, är detta redan fastlagt i fördraget och föremål för vissa ändringar i Amsterdamfördraget. Men som jag sade till Bertens, och om min tolkning är korrekt, anser jag inte att Amsterdamfördraget skulle ge rådet behörighet att behandla en sådan här fråga.

Miranda
Herr ordförande! Jag skall vara extremt kortfattad. Det handlar om en situation som berör två medlemsstater och den konkreta frågan jag vill ställa till rådets ordförande är följande: Det är nödvändigt med en politisk vilja för att lösa detta problem som berör dessa två medlemsstater. Har eller har inte det brittiska ordförandeskapet någon politisk vilja för att medverka till att denna fråga slutgiltigt får en effektiv lösning?

Henderson
Återigen vill jag säga till Miranda att jag inte är här för att uttrycka åsikter för den brittiska regeringen. Jag är här för att prata för rådet, och om han önskar ställa en fråga till den brittiska regeringen, som jag redan sagt till två av hans kolleger, är jag säker på att den ansvariga ministern kan ge honom ett svar på de frågor som han tar upp.

Castellina
Herr ordförande! Låt mig påminna det brittiska ordförandeskapet om att Amsterdamfördraget, i en paragraf där man säger att kulturen skall vara en dimension som är närvarande i alla delar av unionens politik, i viss mån har utvidgat Europeiska unionens befogenheter inom kulturen.
Det är uppenbart att när det gäller Europeiska unionens harmoniserings- och sammanhållningspolitik så får det inte saknas en kulturell dimension och det faktum att det existerar en så känslig fråga på kulturens område när det gäller unionens inre relationer, jag talar här om vägran att återlämna Parthenonfrisen, kan inte undvika att negativt påverka resten av den europeiska politiken. Anser rådet därför inte att Amsterdamfördraget medför något nytt även i detta avseende?

Henderson
Jag vill säga Castellina att detta återigen är en tolkningsfråga om vad Amsterdamfördraget säger i frågan. Min tolkning är att det inte skulle göra någon skillnad vad gäller behörigheten i den här frågan, och alla frågor som hon vill ta upp i ämnet bör hon ta upp med den brittiska regeringen eller den grekiska regeringen.

Ewing
Som ledamot för Elgin - där vi skäms mycket för Lord Elgins bakgrund - skulle jag vilja säga till rådets ordförande som en uppföljning till Castellina, som är ordförande för utskottet för kultur, ungdomsfrågor, utbildning och media, att jag var ordförande i det utskottet 1985 när det lade fram ett betänkande som omfattade återställandet av konstverk i den vidare mening som Bertens lade fram. Betänkandet antogs av det här parlamentet. Ingen ifrågasatte vår behörighet då.
Den dagen som Grekland blev medlem lade jag fram en resolution om återställandet av Elginmarmorstatyerna. Jag skulle vilja påminna alla om de utmärkta prejudikat som nyligen skapades av England när det återlämnade Skottlands ödessten till Skottland.

Henderson
Jag är glad att Ewing tog upp den frågan för den stad i hennes valkrets som bär samma namn som diplomaten efter vilken marmorstatyerna fått sitt namn. Hon vet inte om det, men jag var valombud i hennes valkrets 1970 efter att blivit skickad dit av Glasgows labourparti för att hjälpa till. Så jag känner till åsikterna hos folket i Elgin i dessa viktiga frågor. Jag måste säga till deras representant att om hon har mycket starka åsikter som hon återigen vill framföra bör hon ta upp frågan med den brittiska regeringen.

Ordföranden
Eftersom de behandlar samma ämne kommer frågorna nr 11 och 12 att tas upp tillsammans.
Fråga nr 11 från John Cushnahan (H-0273/98):
Angående: Konsekvenser av att avskaffa tax free-försäljningen
Vilka åtgärder tänker medlemsstaterna vidta för att ta itu med de sociala och ekonomiska konsekvenserna av att den skatteoch tullfria försäljningen inom EU avskaffas i enlighet med villkoren i trettonde stycket i ingressen i direktiv 91/680/EEG och tjugotredje stycket i ingressen i direktiv 92/12/EEG ? Fråga nr 12 från Pat Gallagher (H-0368/98):
Angående: Rådets (transportministrarna) begäran om en utredning av de sociala följderna av avskaffandet av taxfreeförsäljningen
Med tanke på att rådet (transportministrarna) vid sitt möte den 17 mars beslutade att uppmana finansministrarna att be kommissionen undersöka vilka sociala följder avskaffandet av taxfreeförsäljningen kommer att få, kan ordförandelandet bekräfta att denna fråga kommer att tas upp på föredragningslistan vid nästa möte med ekofinrådet.
Henderson
I de direktiv som Cushnahan hänvisar till gick rådet med på att skatte- och tullfri försäljning skulle få lov att fortsätta på resor inom gemenskapen under en övergångsperiod fram till den 30 juni 1999. Avsikten var att minimera de sociala och regionala svårigheter som skulle kunna uppstå i och med avskaffandet genom att ge operatörer tid att anpassa sig. Det är upp till de individuella medlemsstaterna att besluta huruvida ytterligare åtgärder krävs för att hantera särskilda sociala eller ekonomiska konsekvenser.
Vad gäller Gallaghers fråga har ordföranden i transportrådet skrivit till ordföranden i Ekofin om transportministrarnas åsikter rörande behovet av en studie utförd av kommissionen. Inget beslut har ännu fattats huruvida den frågan skall sättas upp på Ekofins framtida dagordning.

Gillis
Svaret är återigen mer eller mindre vad jag förväntade mig, för vi har lyssnat på det här länge nu. Det behandlar dock inte arbetslöshetsfrågan eller avigsidorna med avskaffandet av taxfree-försäljningen för flygplatser, flygbolag och i synnerhet rederier som redan står under svårt tryck. Det skulle vara bra om den här studien kunde inledas så snart som möjligt, kanske med ett öppnare sinnelag, för att se om det är möjligt att behålla taxfree-försäljningen.

Henderson
Jag har mycket lite att lägga till mitt ursprungliga svar på frågorna. Som jag sade har frågan tagits upp av transportministrarna, men Ekofin har ändå inte beslutat om de skall föra upp frågan på sin dagordning. Det är ett beslut av gammalt datum. Att ändra beslutet kräver enhällighet. Det är upp till kommissionen att besluta om den vill ta fram en rapport. Som jag sade vid det senaste plenarsammanträdet, när jag behandlade den här frågan, föreligger många spekulationer om vad betydelsen av avskaffandet av taxfree-försäljningen inom Europeiska unionen kommer att bli. Man spekulerar om att arbetstillfällen kommer att förloras och att arbetstillfällen kommer att skapas, man spekulerar kring att konsumenterna kommer att tjäna på det totalt, och att vissa konsumenter kommer att förlora. Individuella medlemsstater måste göra sina egna beräkningar. De har haft en betydande tidsperiod på sig för att göra den bedömningen. För närvarande har jag ingenting mer att tillägga.

Gallagher
Jag är nöjd över att transportrådet har kommunicerat med Ekofinrådet. Jag hoppas verkligen att Ekofinministrarna kommer att respektera transportrådets önskemål och beställa en studie.
Jag är dock mycket nedstämd över att höra rådets ordförande tala om spekulationer. Det borde inte förekomma några hänvisningar till spekulationer. Det borde handla om fakta. Det enda sätt som vi kan slå fast detta är genom att genomföra en studie om de socioekonomiska effekterna. Därefter kommer det inte att finnas fler spekulationer, utan bara fakta. Utifrån de studier som utförts i mitt eget land har det slagits fast - och inte spekulerats - att tiotusentals jobb kommer att förloras över hela unionen, utan alternativa möjligheter till sysselsättning för dessa människor. Det kommer att läggas på 17 pund per resa för många redan hårt pressade medborgare över hela unionen.
Jag skulle vilja att rådets ordförande bekräftade att det inte krävs enhällighet för att rådet skall be kommissionen genomföra en studie om socioekonomiska konsekvenser av det föreslagna avskaffandet. Skulle han vilja bekräfta det för mig?

Henderson
Jag kan bekräfta att rådet kan begära en studie utan att fatta ett enhälligt beslut, men att förändra det beslut som redan tidigare fattats skulle kräva enhällighet. Det skulle vara intressant om varenda studie som togs fram garanterade att det var fakta som den presenterade. Jag är inte säker på att det är så. Det måste alltid ingå en massa bedömningar om vad effekterna skulle bli. Jag säger detta som en som har en flygplats i sin valkrets och därmed ett eget intresse i frågan. Men det finns också bredare hänsynstaganden som Ekofinrådet och ministerrådet måste göra. Jag hoppas att Gallagher kan förstå det.

Cassidy
Jag skulle vilja gratulera rådets ordförande och uppmuntra honom att hålla fast vid sin åsikt inför alla dessa löjligheter som kommer ifrån dem som säger sig måna om taxfree-försäljningen. De har svalt taxfree-industrins alla argument. Rådets ordförande har helt rätt när han betvivlar en del av prognoserna om förlorade jobb, där även jag är extremt skeptisk. Dock är jag lite oroad, eftersom hans svar på den tidigare frågan verkade vara en aning mer rak och bestämd än senaste gången han kom till parlamentet, då han repeterade - och jag stödde honom - att Ekofin hade inga planer på att återvända till det här ämnet. Han var inte riktigt lika bestämd den här gången. Kan vi få ett bestämt åtagande att det inte finns några - jag repeterar några - planer på att återuppta hela debatten?

Henderson
Cassidys kommentarer visar att det finns många olika åsikter i frågan som går tvärs över det politiska spektrumet i parlamentet och utan tvivel genom andra politiska institutioner över hela Europeiska unionen. Jag sade vid sista plenarsammanträdet att det inte fanns några planer att Ekofinrådet skulle sätta upp en fråga av den här karaktären på sin dagordning. Det var inställningen då. Sedan dess har ett beslut fattats av transportrådet och de formuleringar som jag har valt i dag, att inget beslut har fattats om huruvida frågan skall föras upp på dagordningen eller inte, är ett bättre sätt att uttrycka den typen av svar som Ekofin kan ge på en förfrågan från ett systerråd.

Evans
Jag skall vara mycket kortfattad. Jag skulle vilja tacka rådets ordförande för hans tydliga svar, men frågan hänvisar också till sociala konsekvenser och social nytta i frågan, och jag undrar om han skulle vilja hålla med mig om att avskaffandet av taxfree-försäljning också skulle minska konsumtionen av både alkohol och tobak och att konsekvenserna av det bara kan vara goda för folkhälsan i Europa. Skulle han kunna hålla med om att avskaffandet av taxfree-försäljning, som han säger är ett beslut som fattades för länge sedan, skulle göra det möjligt för hamnar och flygplatser att återuppta sin huvudsakliga roll, nämligen att transportera människor från ett ställe till ett annat.

Henderson
Jag tror att min ekonomiprofessor skulle ha talat om för mig att marginalbenägenheten att konsumera skulle kunna vara priskänslig och därför borde man genomföra en del undersökningar för att se om så var fallet för att kunna ge ett svar på frågan.

Barton
Bara en kommentar om sista anmärkningen från rådets ordförande, jag anser att han har besvarat den poäng som Ekofin bör rikta till transportministrarnas råd: Det krävs fler objektiva studier. Känner ordföranden till att det här parlamentet hade en strid tidigare med rådet och kommissionen i en liknande fråga, då vi insisterade på att en objektiv studie genomfördes om säkerheten för användare av tunga motorcyklar. När vi var framgångsrika, trodde de som var emot parlamentets åsikt att slutsatserna trotsade tyngdlagen och att de tunga motorcyklarna i själva verket visade sig säkrare än andra maskiner som kommissionen och rådet inte hade några invändningar mot. I den situationen fattades beslutet av Europeiska unionen - eller Europeiska gemenskapen som det då hette - enligt ett mycket annorlunda förfarande, som inte omfattade medbeslutande. Accepterar rådet att det kan ligga någonting i argumentet för en undersökning huruvida lagstiftningen är tillfredsställande eller huruvida ett alltför snabbt beslut fattades enligt det gamla förfarandet och accepterar rådet också att en studie skulle hjälpa oss att komma fram till ett riktigt beslut nu?

Henderson
På ytan är det lockande att tillstå att lagstiftning som godkänts vid ett tidigare tillfälle inte skulle ha godkänts inför en politisk institution i dag. Jag ifrågasätter inte Bartons anmärkningar i allmänhet. Men det innebär inte att vi kan ändra all lagstiftning som har införts tidigare. Det var inte länge sedan ett beslut fattades i det här frågan men det är ändå sju eller åtta år sedan och det har givit de verksamheter som tjänar på taxfree-försäljning möjlighet att bedöma effekten på deras verksamhet och att vidta alternativa åtgärder. Den möjligheten har funnits tidigare. Inget beslut har ännu fattats av Ekofin. Jag kan inte säga mer än så i det här läget.

Andersson
Jag tror inte att det är mycket att hoppas på att finansministrarna skall ändra sig. Däremot borde det vara möjligt att tillgodose det som transportministrarna har efterfrågat, nämligen en konsekvensanalys dels för sysselsättningen, dels när det gäller skatterna, eftersom tanken var att skatterna skulle ha harmoniserats under denna tid, vilket inte har gjorts, och vilket i sin tur kan få konsekvenser för resorna mellan olika länder samt konsekvenser för perifera länder. Detta borde alltså vara möjligt att tillgodose.
Det är inte så som Cassidy sade, att det bara är industrin som har gjort utredningar på detta område. Det gjorde man först i Sverige, och där har det nu kommit en statlig utredning som understryker precis det som industrins utredningar tidigare har gjort, nämligen att detta får sysselsättningsmässiga konsekvenser i mitt land med ungefär 2 000 arbetstillfällen.

Henderson
Jag hänvisar till mina tidigare svar om att man bara kan spekulera om vad en studie skulle visa och faktiskt hur exakt en studie måste vara för att förutse konsekvenserna. Även om transportrådet har fattat ett beslut så har Ekofinrådet ännu inte kommit fram till ett beslut om huruvida det skall gå vidare med ämnet eller inte.

Ordföranden
Fråga nr 13 från Jens-Peter Bonde (H-0275/98):
Angående: Lika behandling för homosexuella och lesbiska
Kommer rådet att ändra lagstiftningen så att det införs fullständig lika behandling för homosexuella och lesbiska, och kommer därmed följderna av den diskriminerande domen i målet Lisa Grant att de facto upphävas?

Henderson
Den ärade ledamoten som ursprungligen ställde frågan och Sandbæk känner till att Romfördraget för närvarande inte ger rådet behörighet inom området för sexuell läggning. När Amsterdamfördraget väl ratificerats kommer det dock att ge kommissionen en rättslig grund för vidare åtgärder. Rådet skall fortsätta att arbeta tillsammans med kommissionen för att lägga fram åtgärder som alla medborgare i Europeiska unionen kan dra nytta av.

Sandbæk
Jag är naturligtvis helt klar över att Romfördraget inte ger dessa befogenheter, men jag är ändå mycket glad över svaret och vill gärna säga tack för det. Men kunde ni inte fördjupa er och göra det en aning mera specifikt? Ert svar gick ut på att ni ville försöka göra något. Detta förefaller mig vara lite för brett formulerat. Jag skulle gärna vilja veta vad ni konkret hade tänkt er att göra.

Henderson
Jag tror att Sandbæk ber mig göra det omöjliga. Om den ärade ledamoten hade ställt en specifik fråga skulle jag ha gjort mitt bästa för att besvara den. Men det är ju inte vara meningen att jag skall förutse ett spektrum av specifika frågor som jag kan komma att vilja besvara. Därför kan jag faktiskt inte hjälpa den ärade ledamoten.

von Habsburg
Herr ordförande! Jag förstår fullkomligt att ni har svårigheter med att förutse framtiden. Jag skulle bara vilja fråga er om ni kanske vid det här förberedandet av framtiden, som ni är ansvarig för, vore beredda att komma ihåg en sak, och det är att vid genomförandet av den här jämlikheten så skulle en absolut ekonomisk ojämställdhet skulle infinna sig, där par utan barn skulle ha avsevärda ekonomiska fördelar jämfört med de som har barn. Detta är bortsett från att de skulle bidra till att vår världsdel långsamt dör ut!

Henderson
Det här är mycket känsliga frågor och jag förstår det, men jag förstår inte vart den ärade ledamoten vill komma. Säger han att där diskriminering är förbjuden bland människor som inte har barn har de en fördel gentemot människor som har barn och inte är diskriminerade i en speciell situation? Jag inser inte logiken.

Ordföranden
Fråga nr 14 från Ioannis Theonas (H-0278/98):
Angående: Allvarliga sidoeffekter för de svagare ekonomierna på grund av införandet av euron
Oppositionen ökar bland arbetstagarna och bland många experter på ekonomiska frågor vad gäller det kommande införandet av euron. Särskilt viktiga frågor i detta sammanhang är vilken status de valutor som står utanför eurozonen kommer att ha, konsekvenserna för ekonomierna i dessa länder, hur man skall hantera spekulation och andra påtryckningar samt följderna för arbetstagarnas levnadsstandard och sociala rättigheter.
Har rådet utrett denna fråga, och i så fall på grundval av vilka studier eller meddelanden från kommissionen - som inte har meddelat Europaparlamentet någonting i denna fråga? Vilka politiska beslut avser rådet att ta för att häva den inteckning av arbetstagarnas framtid som gjorts i eurons namn och för att hantera de allvarliga sidoeffekter som särskilt kommer att påverka de svagare ekonomierna?

Henderson
Snarare än att visa på ett intensifierat motstånd mot införandet av euron visar den senaste Eurobarometerundersökningen på ett ökat stöd, även om jag är medveten om att det är inte var fallet i den ärade ledamotens hemland, vilket är en källa till oro. Rådet har varit mycket medvetet om behovet av att garantera en social dimension av sitt arbete. Europeiska rådet i Amsterdam underströk att frihet från ekonomisk och social utslagning är kompletterande aspekter av det mer sammanhållna europeiska samhälle som vi alla söker. De politiska förändringar som förberedelserna för euron har krävt är förnuftiga som sådana och arbetarna kommer att dra nytta av det. Det bidrar till att garantera ett korrekt makroekonomiskt klimat för stabilitet och tillväxt. I många delar av unionen letar vi nu efter fördelarna av denna politik. Dessa fördelar har inte köpts på bekostnad av arbetare i andra delar av unionen. Tillväxt över hela unionen ligger i alla medborgares i samtliga länder intresse.

Theonas
Herr ordförande! Jag skulle vilja tacka ordföranden, men han gav mig ett mycket allmänt svar och jag skulle vilja hjälpa honom med några konkreta fakta så att vi kan se de reaktioner som har skapats. Nyligen beslöt Grekland att introducera drachman i den gemensamma växelkursen. Och denna introduktion följdes av en devalvering av den nationella valutan med 14 procent. Redan denna devalvering försämrar alla Maastricht-kriterier för ett ekonomiskt och monetärt enande. För att tjäna statsskulden krävs det en ytterligare summa på 1 procent av BNP, dvs. ett underskott motsvarande 4 procent av BNP och då kommer vi fram till 5 procent. Nationalekonomerna säger att en devalvering på tre procentenheter motsvarar en ökning av inflationen med en procentenhet. Här är till och med 3 mycket, om vi har en devalvering på 4 eller 5 procentenheter, motsvarande en inflation på en procentenhet, då skulle vi ha en ökning av inflationen med 2 eller 3 procentenheter i Grekland. Statsskulden ökar med 5 procent av BNP. Det är inte rätt att arbetarna skall vänta på att avtalet mellan rådet och den grekiska regeringen spricker då de hoppas på att Grekland under 1999 skall ha tillfredsställt konvergenskriterierna.

Henderson
Jag vill säga till Theonas att det är en bedömningsfråga för de olika länderna inom Europeiska unionen hur de bäst skall sköta sin ekonomier. Det verkar som om elva av dem vill sköta den monetära delen av den genom medlemskap i euron. Grekland har indikerat att de avser att sluta sig till de elva. Landet har gått med i ERM. Dessa beslut får konsekvenser och timingen av frågorna är en fråga för de berörda regeringarna.
Den allmänna principen är att det ligger i alla Europeiska unionens medborgares intresse att ha stabila ekonomiska förhållanden. Rådet anser att för att åstadkomma stabila ekonomiska förhållanden måste det finnas en stabil monetär situation och det är därför många av medlemsstaterna inom Europeiska unionen har försökt få sina ekonomier till ett läge där de kan bidra till den stabila monetära situationen och dra nytta av den.
Varningarna på lång sikt för oss alla är att om vi har instabilitet och monetär åtskillnad, då är sannolikheten stor att det kan få betydande inflationskonsekvenser på kort, medellång och lång sikt. Det är konsekvenser som en ekonomi som konkurrerar på den globala marknaden inte har råd med och det är därför som unionens politik riktas mot att åstadkomma monetär stabilitet. Det kan mycket väl vara så att även om den grekiska ekonomin lider på kort sikt, så kommer det fram större fördelar på längre sikt när ekonomin börjar omstrukturera sig själv.

Kerr
Jag skulle vilja gratulera rådets ordförande till det sista svaret. Jag höll med om mycket, och därför förstärker det problemet för de länder som inte är med i euron. Jag väljer här ut den brittiska ekonomin och Förenade kungariket. Skulle han inte kunna hålla med om att det faktum att Förenade kungariket inte är en del av euron skadar den brittiska industrin. Vi har höga räntenivåer i Förenade kungariket, som har en skadlig effekt, vi ser ett övervärderat pund, som sannolikt kommer att leda till att hundratusentals jobb går förlorade i den brittiska ekonomin nästa år. Skulle det inte vara bättre för rådets ordförande att råda den brittiska regeringen att det bästa sättet att åstadkomma stabilitet i Europa och stabilitet i Förenade kungariket är att deklarera en tidig anslutning till ERM och ett tidigt datum för att ansluta sig till euron? Kanske han borde säga till Blair att motsätta sig Murdoch och The Sun och ställa sig bakom detta. Det skulle vara det bästa för att hjälpa den brittiska ekonomin och för att hjälpa till att stabilisera Europa.

Henderson
Jag måste säga att Kerr mycket sällan missar en möjlighet att angripa den brittiska regeringen. Jag är dock här för att svara för rådet och rådet ser helheten i den brittiska regeringens inställning till euron.
Rådet känner till att finansministern i ett tal i underhuset sade att mellan november 1997 och någon gång efter nästa allmänna val en skulle konvergensprocess äga rum och den brittiska regeringen skulle sedan besluta huruvida det låg i landets ekonomiska intressen eller inte att söka medlemskap i euron vid den tiden. Rådet har erkänt att andra partner i Europeiska unionen och industri och handel i Förenade kungariket och på andra ställen samt verkligen arbetar åt deras organisationer i dessa länder - har en bättre förståelse för den brittiska inställningen. Den stabilitet som den brittiska ekonomin fått genom sina förbindelser med den europeiska ekonomin och euron har erkänts. Jag kan därför inte hålla med om att rådet bör närma sig den brittiska regeringen för att ge det råd som Kerr vill, även om han vet om att om han så skulle önska så kan han ge det rådet till finansministern själv.

Donnelly, Alan
Skulle rådets ordförande vilja kommentera det faktum att även om det inte handlade om en gemensam valuta finns det behov av konsolidering av de europeiska ekonomierna, med tanke på att vi nu konkurrerar på en global marknad, särskilt i de länder som har svagare ekonomier och som löper störst risk som ett resultat av globaliseringen? För det andra skulle han vilja kommentera det faktum att vi måste se till att alla länder i Europeiska unionen, inte bara de som skall gå med den 1 januari 1999, inleder förberedelserna, eftersom allt deras näringsliv kommer att påverkas? Utifrån Theonas fråga, är det inte så att de svagare ekonomierna måste se till att de är helt beredda för den gemensamma valutan, så att deras små och medelstora företag kan dra full nytta av det stabila och mycket stora euroområde som kommer att skapas nästa år?

Henderson
Donnelly tar upp en viktig fråga, nämligen att alla ekonomier i Europa behöver genomföra de förändringar som krävs för att åstadkomma en mer konkurrenskraftig ställning inom en global ekonomi. Det finns starka åsikter om att, vilket också rådet har erkänt, skapandet av euron kommer att bidra starkt till att åstadkomma detta. Ett antal länder som vill gå med i euron på ett tidigt stadium kommer inse att de behöver vidta ytterligare åtgärder för att förstärka det beslutet så att de kan få så mycket som möjligt ut ur sina ekonomier konkurrensmässigt sett.
Andra ekonomier som väljer att inte gå med i euron eller som kanske inte har kvalificerat sig för att gå med i euron vid inledningen kommer också att inse att de behöver göra förändringar av sina ekonomier, vare sig de går med i euron eller inte vid ett senare tillfälle.
För de som vill gå med är frågan om konvergens och förberedelse av största betydelse för deras ekonomier. Men även om ett land inom unionen inte söker ansluta sig till euron vid ett tidigt skede, kommer säkert företag inom deras ekonomier att vilja koppla sina verksamheter till euron. Det finns redan tecken på att detta är fallet. Det är mycket viktigt för regeringarna i dessa länder att göra vad de kan för att hjälpa sin industri och handel att göra de förändringar som krävs.

Ordföranden
Fråga nr 15 från María Izquierdo Rojo (H-0279/98):
Angående: Förbindelserna mellan EU och Algeriet
I hur hög grad har rådets önskemål om en associering med Algeriet inom ramen för Europa-Medelhavspartnerskapet förverkligats? Vilka program och projekt har igångsatts under de senaste åren? Vilka är planerna inför den närmaste tiden? På vad sätt kan en ung algerier ha nytta av EU? Når våra stödintentioner fram till den algeriska kvinnan? Kommer man att starta aktioner och program för att bekämpa korruption?

Henderson
Europeiska unionen utvecklar sitt samarbete med samtliga 12 Medelhavspartners, däribland Algeriet, inom processen Europa-Medelhavet, som inleddes i Barcelona i november 1995. Ett brett spektrum av initiativ har tagits inom så skilda områden som miljö, investering, kulturarv och industri. Behoven hos kvinnor och unga, liksom behovet av att bekämpa korruption, beaktas när man utarbetar initiativ enligt den process som stöddes av 4, 7 miljarder ecu i finansiellt bistånd från Europeiska gemenskaperna för ekonomisk genomgång under Medaprogrammet.
Förhandlingar pågår också för ett nytt associationsavtal med Algeriet. Ordförandeskapet hoppas att man kan göra goda framsteg i dessa förhandlingar under året.

Izquierdo Rojo
Rådets ordförande svarar på denna fråga utan att konkretisera någonting; ert svar är nästan som en kompromiss och alltför undvikande. Emellertid vill jag påminna er om att européerna just nu vill bli delaktiga och agera till stöd för det algeriska folket. Var vänlig att konkretisera svaret tack, för ni har inte sagt absolut någonting, enbart vagheter.
Anser ni inte, herr rådsordförande, att det skulle vara mycket lämpligt att i rådets verksamhet förbereda ett specifikt program för Algeriet, just nu, med en omedelbar karaktär och som föregår förhandlingarna om associationsavtalet? Med er ställning bör ni känna till att associationsavtalet, även om förhandlingarna har inletts, sträcker sig långt framåt, och verkligheten är att de algeriska ungdomarna inte har någon nytta, ingen som helst nytta, av Europeiska unionen. Inte heller de algeriska kvinnorna har någon nytta av unionen.

Henderson
Jag kan inte lägga till mycket mer till vad jag sade i mitt ursprungliga svar. Vad jag kan säga till Izquierdo Rojo är att det kommer att hållas en konferens mellan Medelhavsländerna och EU i Palermo i juni. Det kommer att bli en ytterligare möjlighet att diskutera många av dessa frågor. Men unionens syfte är att försöka skapa kopplingar till Algeriet. Ekonomiska kopplingar är viktigt och måste åtföljas av ett engagemang i andra frågor som skulle finnas med i vilket annat associationsavtal som helst såsom demokratiska förfaranden och mänskliga rättigheter.

Ordföranden
Fråga nr 16 från Jonas Sjöstedt (H-0285/98):
Angående: EIB: s informationspolicy
Den Europeiska Investeringsbanken lånar ut pengar till en rad projekt såväl inom EU som i ansökarländerna. Jämfört med andra banker, som EBRD och Världsbanken, som lånar ut pengar till liknande projekt ger EIB mycket lite information om projektens miljöpåverkan. Detta gäller såväl innan projektet godkänts som efter beslutet. Exempelvis så publicerar EBRD, till skillnad från EIB, en miljökonsekvensanalys innan beslut fattas om olika projekt. Även Världsbanken offentliggör flera dokument om projekts miljöpåverkan innan beslut fattas.
Anser rådet att EIB: s information om olika projekts miljöpåverkan är tillräcklig? Om inte, vad anser rådet att EIB bör förbättra på området?

Henderson
Eftersom Europeiska investeringsbankens uppgift är att bidra till en balanserad och jämn utveckling av gemenskapen, måste den agera i enlighet med bestämmelserna i Fördraget om Europeiska gemenskapen rörande miljö, i synnerhet artikel 130r som anger att " miljöskyddskraven skall integreras i utformningen och genomförandet av gemenskapens övriga politik" .
Rådet har inte tagit ställning till huruvida den information som lämnas av Europeiska investeringsbanken om miljöpåverkan av särskilda projekt är tillräcklig. I allmänhet är detta någonting som kommissionen skall bedöma och den ärade ledamoten kan därför rikta sin fråga direkt till den källan.

Sjöstedt
Bakgrunden till att jag har ställt denna fråga är att jag har varit i kontakt med en rad östeuropeiska miljöorganisationer som är mycket negativa till det sätt som Europeiska investeringsbanken har agerat i vissa projekt i Östeuropa, dvs. när det inte görs miljökonsekvensbeskrivningar innan anslag beviljas till projekt som är ganska tveksamma ur miljösynpunkt.
Jag menar att även rådet måste ha ett helhetsansvar, eftersom detta påverkar miljösituationen i ansökarländerna. De väntar ganska stora omställningar som kan påverka exempelvis den biologiska mångfalden, vilken också påverkas av dessa projekt. Jag menar att även rådet måste ha en helhetssyn på hur Europeiska investeringsbanken agerar i Östeuropa, och på att man faktiskt har en betydligt sämre policy än t.ex. Världsbanken eller EBRD.
Jag undrar alltså om ni verkligen inte ser detta som en del av ert bord, eftersom det är en del av unionens helhetspolitik på miljöområdet gentemot ansökarländerna.

Henderson
Jag håller med Sjöstedt om att miljöpolitiken är en mycket viktig politik inom unionen och att gemenskapens politik i allmänhet bör ta större hänsyn till miljöfrågor. I Amsterdamfördraget, som ju ännu inte har ratificerats, finns en ytterligare skyldighet för unionen att ge miljöhänsynen högre prioritet. Enligt nuvarande fördragsbestämmelser publicerar EIB ett miljöpolitiskt uttalande som anger dess allmänna angreppssätt. I förhållande till de länder som vill ansluta sig till Europeiska unionen är miljöfrågor viktiga frågor för dem och utifrån mina diskussioner med dem kan jag säga att de alla har insett detta. En av de saker som kan utläsas ur partnerskapen före anslutning är behovet av att vidta miljöåtgärder. Jag är säker på att när dessa frågor har identifierats av länderna som vill ansluta sig till Europeiska unionen kommer kommissionen att svara på detta med lämpliga medel inom ramen för detta.
Jag tror att alla länder som vill vara med i förhandlingarna för medlemskap i Europeiska unionen - för närvarande är de sex - inser att de måste göra många miljöförändringar innan de kommer att kunna gå med, och att det omfattar väldigt många frågor. En av nyckelfrågorna är att ha nödvändig kunskap för att övervaka miljöfrågor och göra nödvändiga rekommendationer för förändring. Det kan röra frågor från kraftverk till miljönormer i offentliga parker, över ett brett spektrum av olika frågor. Jag håller med Sjöstedt om att man måste det ge högre prioritet och jag säker på att EIB känner till sina skyldigheter i det avseendet och jag kan säga att rådet kommer att göra allt det kan för att bidra till den processen.

Lindqvist
Vi har precis i dag behandlat ett ärende i parlamentet som handlar om uppföljning av konferensen i Köpenhamn om social utveckling, framför allt i u-länder och i länder med svag utveckling. Det fanns då förslag som i dag har godkänts av parlamentet om att införa etiska regler i handelsavtal, regler som leder åt rätt håll, bl.a. när det gäller social utveckling och barnarbete, men också miljökrav. Det var mycket glädjande att parlamentet ställde sig bakom dessa krav.
Jag uppfattar rådets svar som mycket positivt och skulle bara vilja ställa en kompletterande följdfråga. Ni säger att reglerna är sådana att ni inte alltid kan uppfylla vårt önskemål om miljökonsekvensbeskrivningar. Är rådet då berett att medverka till att reglerna ändras för EIB och andra institutioner i EU åt rätt håll, för att miljökonsekvensbeskrivningar skall kunna göras?

Henderson
EIB måste allmänt sett följa unionens politik, men den har sin egen struktur vad gäller beslutsfattande och styrelsen består av finansministrar från medlemsländerna med uppgift att genomföra unionens politik i fullgörandet av sina skyldigheter. I samband med avtal med länder i tredje världen anser jag att man måste försöka hitta en balans. Man kan inte förvänta sig att fattiga länder i tredje världen omedelbart skall uppfylla de miljökrav som man skulle förvänta sig gällde i rika länder inom Europeiska unionen, men det betyder inte att man ignorerar miljöfrågor. Jag är säker på att de första att erkänna detta skulle bli regeringarna och befolkningarna i dessa länder i tredje världen där de verkligen vill utveckla sina ekonomier, men vill göra det på ett förnuftigt sätt. De vill inte förstöra sin miljö och jag tror att det är klokt att godkänna program över en längre period, och att dessa med rätta bör innehålla miljöhänsyn, men inte enbart.

Rübig
Herr ordförande! Mig skulle det intressera om modellen med best practice vore möjlig även för EIB: s informationspolitik, eftersom listandet av de projekt som är mest framgångsrika skulle har en stor effekt på framtiden för ytterligare projekt.

Henderson
Jag vill säga till Rübig att det verkar förnuftigt. Jag hoppas att banken skulle anta den policyn.

Ordföranden
Fråga nr 17 från Veronica Hardstaff (H-0288/98):
Angående: Hur skall det agrimonetära systemet organiseras för stater som inte är med i EU
Kommer rådet att lägga fram rekommendationer om ett agrimonetärt system för de länder som förblir utanför " eurozonen" då beslutet fattas i maj om vilka länder som kommer att utgöra de medlemmar som lägger grunden till EMU?

Henderson
Kommissionen har antytt att den kommer att lägga fram preliminära förslag till rådet för agrimonetära system som skall tillämpas efter den 1 januari 1999, kort efter det att beslutet om vilka som skall gå med i den enda valutan har fattats i maj. Ordförandeskapet skall se till att rådet undersöker kommissionens förslag så snart som möjligt efter behörigt samråd med Europaparlamentet.

Hardstaff
Jag tackar rådets ordförande för hans svar. Detta är en mycket oroande och brådskande fråga bland jordbrukarna i de länder som inte kommer att gå med i EMU i den första vågen, eftersom de inte bara utsätts för nyckfullheten i väder och vind och förändringar av den reviderade gemensamma jordbrukspolitiken, WTO och GATT, utan dessutom måste oroa sig för nyckfullheten i växelkurserna. Jag skulle vilja att våra jordbrukare får den här informationen så snabbt som möjligt så att de kan planera med vetskap om att i vilket fall ett område inte kommer att vara så osäkert som många andra under de kommande åren.

Henderson
Jag kan ge Hardstaff det åtagande som hon vill ha: Ordförandeskapet inser betydelsen av frågan och ett snabbt svar skall ges så snart som möjligt efter det datum som jag tidigare nämnde.

Theonas
Herr ordförande! Det intresserar länderna som är med i den gemensamma valutan men även de som kommer att stå utanför. Kan Henderson säga oss om det kommer att finnas en tendens till utjämning av de gröna växelkurserna i förhållande till handelns monetära växelkurser?

Henderson
Tack för den tilläggsfrågan. Det är en fråga som kommissionen skulle behöva bedöma, och rådet skall samråda med kommissionen i frågan.

Ordföranden
Tack så mycket, herr Henderson. Jag fruktar att ni vill lämna oss. När vi inledde frågestunden föreslog jag att vi skulle förlänga den till 19.15, och ni meddelade att ert flyg inte gick att uppskjuta och inte skulle invänta er och att ni därför var tvungen att ge er av kl. 19.00. Detta ordförandeskap tycker mycket om ert sällskap, man får tillfälle att berika sig genom de svar ni ger kammarens ledamöter, men jag kan inte hålla er kvar längre än er vilja eller möjligheter tillåter. Vi hoppas att i framtiden kunna uppfylla den exakta tid vi har fastställt genom att ömsesidigt organisera kammarens arbete bättre. Jag tackar er för er närvaro och era svar.
Frågorna nr 18-40 kommer att besvaras skriftligt.
Jag förklarar härmed frågestunden för avslutad.
(Sammanträdet avbröts kl. 19.05 och återupptogs kl. 21.00.)

Stöd till Bosnien-Hercegovina, Kroatien, federala republiken Jugoslavienoch den tidigare jugoslaviska republiken Makedonien- Uppföljningsstrategi efter  stabiliseringsstyrkan Sfor (fortsättning)
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är fortsättningen på den gemensamma debatten om följande betänkanden:
A4-0123/98 av Schwaiger för utskottet för utrikes-, säkerhets- och försvarsfrågor om ändring av rådets förordning (EG) nr 1628/96 av den 25 juli 1996 om stöd till Bosnien-Hercegovina, Kroatien, Federala republiken Jugoslavien och den tidigare jugoslaviska republiken Makedonien (KOM(98)0018 - C4-0105/98-98/0023(CNS)), -A4-0106/98 av Daskalaki för utskottet för utrikes-, säkerhets- och försvarsfrågor om en strategi efter stabiliseringsstyrkan Sfor i Bosnien och Hercegovina med ett förslag till Europaparlamentets rekommendation till rådet.
Swoboda
Fru ordförande, herr kommissionär, mina högt ärade damer och herrar! Jag skulle till att börja med vilja gratulera Daskalaki och Schwaiger till deras betänkanden. De är visserligen inte närvarande, men jag hoppas att de inte redan har givit upp hoppet om att vi skall behandla och även rösta om deras betänkanden.
Det är två mycket bra betänkanden, två korta, men pregnanta betänkanden, som också går i rätt politisk riktning. Till detta kommer att såväl Daskalaki och Schwaiger åstadkommit ett mycket konstruktivt arbete med de andra grupperna i utskottet.
Om vi i dag betraktar läget i Bosnien-Hercegovina, måste vi väga mellan de negativa, eller de " icke-utvecklingar" som sker där. Å ena sidan måste vi säga att utvecklingen i Republika Srpska har avlöpt fullkomligt positivt. Vi har där en president, som visserligen inte är någon ängel på den politiska arenan, men som emellertid har börjat att samarbeta med Europa och Förenta staterna.
Vi har en premiärminister som vi för inte så länge sedan kunde ta emot i Europaparlamentet, premiärminister Dodik, som arbetar mycket konstruktivt. Det är säkert en av de positiva utvecklingarna i Republika Srpska, som vi kan notera. Detta är dock inte slutet, och vi måste vara försiktiga, eftersom nationalisterna fortfarande kan få övertaget.
För det andra: Vi har framsteg i den ekonomiska och infrastrukturens utveckling. Jag var i Sarajevo för inte så länge sedan, och situationen där i dag är en annan, inte bara jämfört med kriget, då jag också besökte staden, utan även jämfört med tiden därefter, för ungefär tre kvartal sedan, när jag var där den senaste gången - och det gäller inte bara infrastrukutren, utan också människornas liv och deras livsglädje, som där kommer till uttryck igen.
Så över till det som är negativt: I likhet med tidigare stagnerar repatrieringen av flyktingar. Jag säger inte att ingenting händer, men det händer alldeles för lite. Det är en karusell som ingen verkligen sätter i gång, och alla väntar på varandra. Kroaterna väntar på bosnierna, bosnierna på serberna, serberna på kroaterna, eller i vilken ände ni nu vill börja. I alla fall är det i likhet med tidigare otillfredsställande, och jag tror att vi måste göra allt, och också stödja den höge representanten att här arbeta vidare.
Det andra som är mycket allvarligt är läget i Kosovo, i Albanien, i Makedonien och i Serbien som sådant. Man får en känsla, och bosnierna får åter känslan, av att de i likhet med tidigare är i ett mycket dåligt läge. De är de enda som inte har någon makt i deras närhet som stöder dem. Kroaterna har en, serberna har en, och så tillkommer Kosovo-problemet, som åtminstone tolkas som ett problem med en muslimsk minoritet i en kristen omgivning. Jag tror därför att det är nödvändigt att ha trupper på plats, även i mindre styrka, kanske också med ett starkare europeiskt engagemang på plats. Där kan jag, fru Daskalaki, som just kommer in, helt stödja ert och Schwaigers betänkande. Vi behöver mer effektivitet, mer decentralisering och mer samordning på platsen. Det är också några av de punkter som delegationen under ledning av Tom Spencer visat på. Den här bristen har jag under de senaste åren, vid givarkonferensen, i Sarajevo och även på andra ställen kunnat övertyga mig om.
Vi har givit ut mycket pengar, men inte effektivt nog. Det måste bli ett slut på det! Vi måste ge ut pengarna mer effektivt. De måste samordnas mer, och mer måste bestämmas på platsen. Jag tror att det inte är möjligt att i den här utsträckningen kontrollera det här centralt från Bryssel, eftersom vi tror att vi hade grepp om det. Vi hade inte grepp om det, eftersom det gjordes med denna starka centralisering. Därför är jag glad över att kommissionen har stött de här förslagen, och jag är glad över att även rådets ordförandeskap går i den här riktningen. Detta är inte minst tack vara ett initiativ från det här parlamentet. Förhoppningsvis står vi inför ett lyckligt slut, ju tidigare desto bättre.

Spencer
Fru ordförande! Låt mig få gratulera både Schwaiger och Daskalaki till deras utmärkta betänkanden. Jag hade äran av att leda ad hoc-delegationen till Bosnien för några veckor sedan. Jag måste säga att jag kom tillbaka mycket arg och ganska skamsen över att Europeiska unionen skulle representeras på ett sådant sätt, skulle vara så ineffektivt i en kris av så oerhörda proportioner. Jag var arg på kommissionen, men i kväll skulle jag vilja ge min hyllning till det sätt som kommissionen under de senaste tre veckorna har svarat på påtryckningar från parlamentet och särskilt hylla Hans Van den Broek och alla andra involverade i kommissionen för den överenskommelse som de ingick med parlamentet i måndags vid omröstningen i utrikesutskottet.
Jag måste säga att fram till ca fem i halv sex i eftermiddag var jag också mycket arg på rådet eftersom parlamentet hade varit mycket kritiskt - delegationen hade varit mycket kritisk inte bara mot kommissionen utan också mot rådet, för dess underlåtenhet att samordna på plats i Bosnien, för dess insisterande på vansinnigt komplicerade upphandlingsförfaranden. Nu vill jag dock i en sällsynt känsla av öppenhet gratulera Doug Henderson, rådets ordförande, för vad som jag ansåg vara ett extremt konstruktivt tal tidigare i dag. Jag var imponerad över det sätt på vilket han kommenterade parlamentets ändringsförslag, och jag var imponerad över det sätt som han erbjöd sig att tala med parlamentet för att lösa den här frågan före slutet av april.
Därför har jag till kolleger här i kväll informellt föreslagit en tidtabell som skulle uppfylla hans krav och jag har cirkulerat tidtabellen till kollegerna så att grupperna kan diskutera den i morgon bitti. Den tidtabellen, som skulle kulminera i en omröstning i parlamentet i början av nästa plenum, skulle ge oss tid för diskussioner med rådet och med budgetutskottet så att vi kunde uppfylla vår del av avtalet genom att frigöra de 30 miljoner ecu som omedelbart kunde användas i Bosnien. Jag tror att vi är mycket nära en sådan lösning. Allt vad god vilja och intelligens och flexibilitet kan åstadkomma det lovar jag från mitt utskott. Det här är en fråga där samarbete mellan de tre institutionerna här i Bryssel och Strasbourg faktiskt, när allt kommer till kritan, kommer att bidra till samarbetet mellan alla tre institutionerna och en riktig representation för Europeiska unionen i Bosnien, där det verkligen behövs.

Caccavale
Fru ordförande, kära kolleger! Tillåt mig först av allt att beklaga det faktum att denna debatt genomförs i två delar - vilket tyvärr ofta sker i detta parlament - med en kommissionär, kommissionär Van den Brok, som deltog under den första delen och en annan kommissionär, en mycket värdig representant för kommissionen men mindre intresserad av händelserna i Bosnien-Hercegovina, dvs. kommissionär Flynn i den andra. Något som jag finner beklagligt. Dessutom är rådet inte längre närvarande, vilket innebär att det som de politiska grupperna säger inte längre intresserar någon.
Efter att ha sagt detta vill även jag gratulera Daskalaki och Schwaiger till det utmärkta arbete de utfört. Här är ett första faktum som vi måste hålla i åtanke. När det gäller Bosnien-Hercegovina har Europa gjort den slätaste figuren någonsin under de senaste 40 åren, dvs. sedan andra världskriget. Vi bevittnade ett blodbad, en massaker, ett stenkast från vår egen dörr, utan att Europeiska unionen kunde lyfta ett finger. Efter detta skändliga misslyckande - amerikanerna blev tvungna att ingripa för att hitta en lösning! - verkar det som om Europeiska unionen även i återuppbyggnadsfasen visar prov på hela sin ineffektivitet, hela sin oförmåga. Det är därför bra att uppmärksamheten riktas mot det som håller på att hända när det gäller rekonstruktionsarbetet.
Vad är det då som sker? Helt enkelt detta, att den politiska instabiliteten i Bosnien-Hercegovina består oförändrad, oavsett de summor som betalts ut från de europeiska länderna, av Europeiska unionen. De centrala institutionerna är så till den milda grand frånvarande att man inte ens har vetat vem som skall underteckna de olika avtalen. Centraliseringen till Bryssel, som önskats av Bryssel, som önskats av Europeiska kommissionen för att få en bättre kontroll och öppenhet, har givit motsatt resultat, har helt enkelt motverkat sina syften. Ju mer man krävde kontroll och öppenhet från Bryssels sida, desto mer ökade bedrägerierna och slöseriet.
Men avsättningarna är redan begränsade, vi har redan den europeiska allmänhetens ögon på oss på grund av de budgetnedskärningar som har måst genomföras i samtliga länder, därför kan vi inte längre tillåta oss denna typ av attityder. Vi måste lära oss läxan från Bosnien-Hercegovina, och det är att gemenskapsstödet måste reformeras. Inte längre subventioner utan krav, utan partnerskap och lån som skall betalas tillbaka.
Jag tror att det enda som kan hjälpa i den här situationen är ett sändebud med fullständiga befogenheter som kan agera självständigt och fatta egna beslut i specifika frågor. Europa har ögonen på oss!

Cars
Fru ordförande! Låt mig först understryka den vikt som min liberala grupp och som jag personligen fäster vid att hjälpen till ex-Jugoslavien blir effektiv, så att uppbyggnaden sker snabbt och människor kan återvända till sina hem. Mot den bakgrunden var vi ganska bekymrade när vi fick rapporten från den parlamentsgrupp som nyligen besökte ex-Jugoslavien, och som kom hem och sade att situationen där i fråga om hjälpen inte sköttes på ett bra och effektivt sätt. Man gav också ett stort antal förslag till hur hjälpinsatserna och administrationen skulle kunna förbättras, så att hjälpen verkligen nådde fram.
Jag har förstått det så, att kommissionen har slutit upp på den linje som parlamentet har föreslagit och är beredd att se till att det nu skapas en effektivare organisation än man tidigare hade, för att svara för dessa hjälpinsatser i ex-Jugoslavien. Det tycker vi är bra.
Jag tyckte också att det som Henderson sade i dag ger anledning till att tro att också rådet kommer att se till att det gör vad som står i dess makt för att insatserna skall bli effektiva. Mot bakgrund av detta har jag föreslagit min grupp i kväll att vi i morgon skall stödja förslaget från Schwaiger och rösta igenom betänkandet, vilket gruppen enhälligt har ställt sig bakom.
Låt mig avslutningsvis få säga att om någon slutsats kan dras av detta så är det att parlamentet har fyllt en väldigt viktig funktion, just den funktion som ankommer på parlamentet, nämligen att som en kontrollerande myndighet i efterhand se till att, när det finns skäl till kritik, att denna kritik riktas samt se till att åtgärder vidtas för att korrigera det som har gått fel.

Ephremidis
Fru ordförande! Dayton-avtalet kom till genom ett imponerande militärt ingripande.
Två år efteråt gjorde våra föredraganden en utvärdering och konstaterade - båda två samt tillräckligt många kolleger - att rent militärt kanske något har uppnåtts, men ingenting icke-militärt. De fördrivna har inte återvänt, vapnen har tystnat men freden är bräcklig, miljoner ecu ligger oanvända, den centrala administrationen fungerar inte, systemet för demokratiska friheter och mänskliga rättigheter fungerar inte normalt, vilket är då resultatet av detta militärt framtvingade avtal? De gjorde en utvärdering och jag samtycker till den utvärderingen. Jag samtycker dock inte med vissa saker, för vad är det de kräver? En förlängning av den militära närvaron och inte bara detta, ett stöd till den, de lägger fram en rekommendation till Europeiska unionen för att deras närvaro skall bli kännbar, de gör en helomvändning och kräver rörliga militära styrkor, ett ingripande från VEU under Natos beskydd, hela tiden fler militära ingripanden för att uppnå vad? Samma resultat, man botar ingenting med militär närvaro och ingripanden, här har vi det självklara resultatet efter två års utvärdering av Dayton-avtalet.
Vilken fråga skall vi ställa? Låt folken i Bosnien, i Hercegovina, i Kosovo, i Serbien begrava sina döda efter de konflikter som ni skapade. Låt dem begrava sitt hat och sina passioner, låt dem själva komma fram till ett fredligt samarbete för att gå vidare med sin ekonomiska och sociala återuppbyggnad och utveckling och på detta sätt kan Europeiska unionen vara både närvarande och frånvarande. Lämna dessa folk i fred innan en mer allmän konflikt breder ut sig på Balkan.

Aelvoet
Fru ordförande! Jag tycker ärligt sagt i likhet med Caccavale att den parlamentariska debatten blir en fars när grupperna får ordet vid en tidpunkt då ordförandeskapet inte längre är närvarande och att det i stället har kommit en annan kommissionär som nu följer upp dessa ärenden. Jag har suttit i parlamentet i tolv år, men detta är verkligen höjden av det jag tidigare varit med om, men det skall väl vara Europaparlamentet som kan göra något sådant.
Vad själva ärendet beträffar stöder Den Gröna gruppen de två betänkandena. Det gäller både för Schwaigers som Daskalakis betänkande. Jag skulle först vilja uppehålla mig vid Daskalakis betänkande eftersom det för närvarande är uppenbart att någon fortsättning för Sfor i Bosnien-Hercegovina inte kan garanteras, att allt på nytt kan bli möjligt. Det är väsentligt att dessa får fortsätta att vara närvarande där, och det är uppenbart att det redan har kommit så många signaler som tydliggör att Förenta staterna för närvarande kommer att minska sin andel i kontingenten, och jag anser övrigt att de europeiska länderna helt enkelt får ta sitt eget ansvar för att genomföra fredsbevarande operationer i ett europeiskt land, märk väl. Vad jag tycker är mycket viktigt i Daskalakis betänkande, det är att det med rätta uppmärksammar att man för den nya kontingenten måste se till att det inte bara kommer att bli en förskjutning i riktning Europa där Europa äntligen tar sitt ansvar, utan att det också blir ett annat förhållande mellan den militära närvaron och den polisiära närvaron. Gruppen från FN som kommer att sättas in för polisiära uppgifter kommer således att vara viktigare och kommer framför allt att behöva vara inriktad på utbildning av lokal polis, och alla som är i Bosnien-Hercegovina vet hur viktigt det är att den tendensen håller i sig.
Avslutningsvis några ord om vår kollega Schwaigers betänkande. Jag måste i ärlighetens namn säga, kollega Spencer, att jag inte är lika optimistisk som ni på grund av det faktum att parlamentet redan för över två år sedan gjorde exakt samma analys som nu i kollega Schwaigers betänkande. Man har således i två år känt till att det inte lyckas, att det inte går på det sättet. Man har också känt till vilka förändringar som borde vidtas, och dessa har inte genomförts. Vad det beträffar har varken kommissionen eller rådet rent mjöl i påsen, och jag anser att det måste sägas med skärpa här. Hopp inför framtiden vad mig beträffar. Jag är alltid optimist, så detta vill jag vara med på, och jag tror således att det i det sammanhanget är viktigt att parlamentet använder påtryckningsmedel. Påtryckningsmedel för att inte för snabbt säga ja till allt som man lovat oss, men att vi ser vad som kommer att beslutas på rådsnivå den 27-28 april, och att vi först därefter ger vårt slutgiltiga godkännande när vi har skaffat hem det som vi måste skaffa hem. Om vi kunde samverka för detta, kolleger, då skulle vi ha gjort något för Bosnien-Hercegovina.

Ordföranden
Kolleger! Föredragningslistan fastställs av gruppordförandena, och den här gången gjordes det med vetskap om det faktum att varken kommissionen eller rådet kunde närvara på onsdag kväll. Jag skulle bara vilja meddela er detta. Det var fastställt så. Jag beklagar visserligen att det inte var möjligt att göra på något annat sätt, men det var inte överraskande. Det var alltså ingen ond avsikt från kommissionens sida, utan det var avtalat så.

Zimmerman
Fru ordförande! Som ledamot av ad hoc-delegationen kunde jag göra mig en bild av hur svår situationen för tillfället är för människorna i Bosnien. Schwaigers betänkande har med många förslag visat på vilka åtgärder som måste vidtas för att uppnå förbättringar. För mig som ledamot av utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter och inrikesfrågor är det dock viktigt att samordningen och utarbetandet av konkreta projekt inom ramen av ett omfattande repatrieringsprogram får högsta prioritet i år. Här måste icke-statliga organisationer och andra organisationer på ort och ställe starkare stödjas och samordnas av kommissionen.
Eftersom minröjningsarbetet ännu inte är avslutat dröjer också återuppbyggnaden. Vidare måste återställandet av den totala infrastrukturen som gas, vatten och elektricitet, trafikförbindelserna, skola och hälsa främjas på ett kraftigare sätt. Därför kan i vissa områden flyktingarna inte komma tillbaka i år, utan måste förberedas, så att flyktingarna också kan besluta sig för en återkomst. Om alltför många flyktingar skickas tillbaka för tidigt i dag, kan det inträffa en destabilisering i regionen, som i längden kommer att förhindra de slutgiltiga repatrieringsåtgärderna.

Oostlander
Fru ordförande! För en tid sedan var jag också i Sarajevo och hörde historien om parlamentsbyggnaden. Parlamentsbyggnaden skulle återuppbyggas med europeiskt stöd som symbol för effektivt beslutsförfarande och som en vacker gest. Sedan dess ligger den fortfarande i ruiner och är nu symbolen för Europeiska unionens ineffektiva beslutsförfarande. Det är egentligen särskilt beklagligt att även Europeiska unionens ambassadör vid den tiden berättade för mig: titta, här är strömmen av pengar från Europeiska unionen och där är USA: s beslut.
Fru ordförande! Strax efter kriget hade vi i Nederländerna ibland arroganta skämt om amerikanerna då vi sade: ni har pengarna, vi har hjärnorna. Men det är lite omvänt. För närvarande är det så här: Européerna har så att säga pengarna och amerikanerna tar de intelligenta och effektiva besluten. Det måste vi naturligtvis tillskriva det faktum att Europeiska unionen består av ett antal medlemsstater som hellre tänker på sin egen lilla vinning när det rör sig om uppbyggnadsprojekt, än att man har att göra med en union där de enskilda medlemmarna inte behöver tänka på sin framtoning och verkligen tar sitt ansvar. Det är den pinsamma skillnaden som gör att vi ligger efter amerikanerna och uppför oss lite som deras satellit. Mer är vi inte heller. Jag välkomnar helhjärtat Schwaigers betänkande. Jag anser att det är en förträfflig och genomarbetad berättelse. Det gäller i synnerhet där han säger: vi måste vara synligare genom decentraliserat beslutsförfarande, genom att vara närvarande där med en tydligare profil och en bra och bred stab med stor kompetens att fatta och samordna beslut. Jag tror att det är en mycket viktig sak, och jag välkomnar därför också helhjärtat att detta fått så stor uppmärksamhet i betänkandet. Det är verkligen av stort europeiskt intresse att flyktingarna kan återvända och att ordningen kan återställas i en strategiskt belägen enklav i Europa. Om det lyckas måste Sfor också stanna kvar, för om flyktingar börjar återvända till området, då behöver vi en Sfor som försöker att överbrygga klyftan mellan det civila och det militära och även har möjlighet att agera vid bekämpande av kravaller och eventuellt genomföra arresteringar. Jag anser också att det är en utomordentligt bra del i Daskalakis betänkade, och jag vill helhjärtat gratulera bägge föredragandena till det ytterst goda resultat som de har uppnått i parlamentets namn.

Frischenschlager
Fru ordförande! Jag skulle på den här minuten vilja koncentrera mig på Daskalakis betänkande, som jag tycker är alldeles utmärkt och ur vars innehåll jag skulle vilja betona ett par punkter. För det första står det fullständigt klart att det fredliga återbyggnadsarbetet naturligtvis står i centrum efter ett så fruktansvärt krig, men tyvärr också att det tyvärr också kan vara nödvändigt att militärt säkra en återuppbyggnad, som vi upplever det i fallet Bosnien. Det är, tror jag, mycket viktigt att detta sätts på pränt.
För det andra vädjar det här betänkandet ganska klart och tydligt om att Europa skall ta eget ansvar när det gäller säkrande av freden och återuppbyggnaden av den här krigsregionen. Detta tycker jag är viktigt eftersom konsekvensen av att aktivera Västeuropeiska unionen är en mycket utmärkt utveckling, för vi vet hur svårt det är att vidareutveckla Europeiska unionens säkerhetspolitik. För en sak glömmer man ju nästan alltid, och det är att det i grund och botten var Förenta staterna som övertog ansvaret när Europa misslyckades med säkerhetspolitiken, och jag vill inte alls måla upp för mig vad som skulle ha skett om Förenta staterna hade avslutat sitt engagemang och vi då förmodligen hade överlämnat landet till kaos. Därför är min vädjan att vi skall arbeta konsekvent med att bygga upp den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken i Europeiska unionen, en gemensam utrikes- och säkerhetspolitik som faktiskt är värd namnet.

Stenzel
Fru ordförande, herr kommissionär, ärade damer och herrar! Dayton-freden behöver i likhet med tidigare tyvärr ett militärt säkrande. Daskalakis betänkande om en strategi för tiden efter det att Sfor-mandadet löper ut i juni, kommer därför i rättan tid inför Nordatlantiska rådets beslut om den nya provisoriska operationsplanen, som kommer att beslutas av Natos utrikesministrar i maj 1998. Säkrandet av freden - kanske skulle man snarare säga icke-krigstillståndet - måste i allt högre grad bli ett europeiskt ansvar. Kravet om att Västeuropeiska unionen skall ta militära steg inom ramen för en Nato-ledd Sfor-anslutningsoperation, i vilken även Österrike skall medverka, skulle också markera en europeisk säkerhetspolitik på Balkan.
Tyvärr lämnar återuppbyggnaden av Bosnien mycket övrigt att önska. Inte för att Europeiska unionen har givit ut för lite pengar - tvärtom, med 408 miljoner ecu förra året är unionen den största bidragsgivaren -, utan för att de här medlen, vilket Schwaigers betänkande berättar om, inte förvaltas och fördelas på rätt sätt på platsen. En hög verkställande tjänsteman med motsvarande befogenheter, skulle och måste här kunna råda bot på detta. Bosnien-Hercegovina var och är ett pilotfall för EU: s inflytande inom det här området. Det är ett inflytande som i avsevärt högre grad måste komma att gälla, i synnerhet inför den nya krisen i Kosovo.

Pack
Fru ordförande, kära kolleger! De båda betänkanden som vi behandlar i dag stå i nära samband med varandra, och var och en som i likhet med mig och andra som i åratal har följt händelserna på ort och ställe, kan konstatera att utan Sfor-soldaterna har den civila fredsprocessen ingen chans. Jag skulle vilja rekommendera kollega Ephremidis att någon gång bege sig till Sarajevo och dess omgivning; han skulle komma tillbaka med samma insikt. Han skulle inte kunna ha någon annan. Men om man inte vill se, så strävar man alltid efter sitt gamla mål.
Soldaterna förhindrar öppna fientliga handlingar, ibland hjälper de till vid gripandet av krigsförbrytare, de stöder bokstavligen handgripligen återuppbyggandet, t.ex. vid brobygge. De är aktiva - åtminstone den fransk-tyska brigaden - i att repatriera flyktingar, eftersom de systematiskt, från samhälle till samhälle, samlar ihop data och fakta, som är nödvändiga förutsättningar för att flyktingarna skall kunna återvända, och de för sedan dessa vidare till de behöriga tyska myndigheterna. För att vårt ekonomiska stöd skall flyta och för att återuppbyggnaden verkligen skall kunna starta, behöver vi ett annat instrument än Phare-prgorammet, för vars genomförande det behövs strukturer på mottagarsidan som fortfarande inte finns, och som inte kommer att finnas på länge. Man kan föreställa sig om Marshallplanen efter andra världskriget hade måst fungera under de här omständigheterna. Vi väntar fortfarande i dag på välsignelserika effekter.
Kommissionen är tack och lov beredd att följa upp resultaten från delegationen som var i Bosnien, så att de ekonomiska medlen till sist når sina mål. Rådet har av egoistiska nationella orsaker varit medskyldigt till misskötseln hittills, men givit kommissionen ensam skulden. Rådet måste i Europas trovärdighets intresse acceptera kollega Schwaigers förslag. Vi behöver ett verkligt ansvarigt bemyndigande av Europa på plats, annars förlorar vi också den sista resten trovärdighet, inflytande och respekt till amerikanerna!

Ordföranden
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 12.00.

Metansutsläpp
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande (A4-0120/98) av Marset Campos för utskottet för miljöfrågor, hälsa och konsumentskydd om kommissionens meddelande till rådet (KOM(96)0557 - C4-0001/97) och till Europaparlamentet: Strategidokument för minskning av metanutsläpp.

Marset Campos
Fru ordförande, herr kommissionär! Kommissionens initiativ om minskning av metanutsläpp på europeisk nivå är i grunden riktigt och positivt. Emellertid kommer det, å ena sidan, litet sent i förhållande till de åtaganden vi förbundit oss till och till vår satsning, som uttrycktes i Maastricht och Amsterdam, på att leda in samhället mot en hållbar modell. Å andra sidan lider det av brister vad gäller detaljerade förstahandsstudier, om frågans nuläge i Europa, vilka kan ligga till grund för övergripande och konkreta förslag, anpassade till verkligheten. Slutligen - och på grund av detta - uppvisar det brister i samlingen med riktlinjer för att det skall uppfyllas.
Vi har, i utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentskydd, godkänt detta betänkande med ett mycket positivt införlivande av bidragen från utskottet för forskning, teknologisk utveckling och energi, liksom från utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling. Vi anser att initiativet är riktigt och positivt eftersom metangasen är den viktigaste komponenten, efter koldioxid; eftersom den dessutom angriper ozonskiktet genom att den reagerar med hydroxylradikalerna (OH); eftersom dess ökningstakt för utsläppen ligger på 1 procent om året - nära 500 teragram om året - och för att den kombinerade kampen för att minska den är mer effektiv, antingen vad gäller minskningen av utsläpp eller dess förbränning, eftersom metanens genomsnittliga livslängd är relativt - kort, mellan 8 och 17 år.
Detta initiativ kommer litet sent, då andra industrialiserade länder - som USA, Australien, Kanada och andra - effektivt har antagit övergripande strategier för dess minskning.
Emellertid anser vi att initiativet också lider av brister för att vi inte har någon detaljstudie över Europa i denna fråga - det har gjorts studier baserade på nationella undersökningar men inte en specifik studie -, det uppvisar också brister i förslagen. Låt oss se på några av dessa.
Förslagen är i allmänhet korrekta, då de tar upp åtagandena i FN: s ramkonvention om klimatförändringar, Kyotokonferensen, det femte ramprogrammet om miljö, " Mot en hållbar utveckling" (1994), och, som påpekats, regeringsgruppen om klimatutvecklingen i enlighet med Berlinmandatet. Men man bör lägga till några punkter som vi anser vara av vikt:
För det första är det nödvändigt att snarast lägga fram en ambitiös rad rekommendationer på lagstiftningsmässig, ekonomisk och social nivå.
För det andra anser vi att det är lämpligt att skapa en europeisk klimatbyrå för att samordna alla typer av åtgärder, bland dem de som föreslås här.
För det tredje anser vi att det är lämpligt att underlätta tillgången till pipelines för betydelsefulla metankällor som redan har nämnts.
För det fjärde vore det lämpligt att införliva tre konkreta frågor i förslaget: Vad gäller jordbruket, att studera de europeiska risfälten väl; boskapen måste också studeras på ett sätt som ligger närmare verkligheten för att vår boskap inte skall lida skada i jämförelse med andras; detta innebär också en bättre studie av den gemensamma jordbrukspolitiken beträffande miljökonsekvenser. Vad gäller avfallsupplagen borde förslaget infogas i den europeiska energipolitiken. Och vad gäller energikonsumtionen, skulle man behöva förbättra kontrollen av utsläpp och läckage från alla slags gasledningar, liksom i kolgruvorna.
Det finns ytterligare en aspekt som förtjänar att omnämnas kort. Det är den som hänvisar till förbättring av forskningen, för vi anser att vi håller på att missa tåget när det gäller att komma med instrument och material i en växande marknad, just på grund av kontrollen av metangasen.
Vi skulle också behöva inleda ekonomiskt stöd, skattelättnader och alla slags komplement till de europeiska företag som, lyckas minska metangasen i utlandet.
Och slutligen skulle vi också behöva öka medvetandet hos befolkningen om dessa frågor för att den också skall samarbeta på ett aktivt och delaktigt sätt och det inte reduceras till enbart lagstiftningsåtgärder.

Linkohr
Fru ordförande! Jag skulle först och främst vilja tacka Marset Campos för hans verkligt utmärkta betänkande, och även för de rekommendationer som han har lagt fram för parlamentet. Jag skulle emellertid också vilja berömma kommissionen, för det meddelande som den har lagt fram för oss är utmärkt och en god hjälp för debatten. För det tredje, om ni tillåter mig, skulle jag vilja be om ursäkt för kollega Ulrich Stockmann, som för utskottet för forskning och energi har förberett ett yttrande. Jag talar i hans ställe. Han måste tyvärr genomgå en operation och kan inte vara här i dag.
Till själva saken: Vi lever i en tid av stora överraskningar, för vem hade för tio eller tjugo år sedan trott att en sådan enkel molekyl som metan skulle kunna bli föremål för ett kvällsammanträde i Europaparlamentet? Det får mig att tänka efter, för det skulle kunna vara så att vi i framtiden även upptäcker att andra banala saker är livsviktiga.
Forskningen är ju till för att upptäcka saker, som vi inte känner till. Vi kommer möjligtvis i framtiden också att göra obehagliga upptäckter som tvingar oss att tänka efter.
För det andra skulle jag vilja påpeka, när jag nu är inne på frågan om forskning, att vi verkligen också skulle bedriva forskning, inte bara med syftet att lösa problem, hur viktigt det nu än är, utan också för att upptäcka okända saker. Detta är något okänt som vi faktiskt har upptäckt. Problemet som vi står inför är att metan, i likhet med andra klimatgaser, har globala effekter, men vi har inget globalt beslutcentrum. Därför är jag särskilt tacksam för att idén om en klimatbyrå verkligen övervägs. Jag vet att något sådant väcker rädslan för en ny byråkrati. Jag frågar emellertid var i en värld där det inte finns något riktigt beslutsfattande organ, en global förvaltning kan genomföras, om inte i de institutioner som vi uppfinner? Vi måste genomföra mätningarna, vi måste lägga fram en global rapport, vi måste diskutera i parlamenten, i regeringarna, och vi måste även genomföra globala åtgärder.
Samtidigt, och det är det paradoxala i den här situationen, har vi inte bara att göra med en global fråga, utan även en decentraliserad, för de källor som metanen kommer från är diffust fördelade över hela världen. Marset Campos har ju visat på detta, vilka de här källorna är. Samtidigt behöver vi decentraliserade åtgärder, upplysning, utbildning av människorna, som direkt eller indirekt deltar i antropogent alstrande av metan.
Det finns många exempel, som också tas upp i kommissionens meddelande. Detta leder mig till frågan om hur de här exemplen kan genomföras. Vilket är motivet som föranleder männsikor att genomföra en sådan åtgärd eller investera pengar i sådana åtgärder? Inte alla läser kommissionens meddelanden. Inte alla läser besluten från Europaparlamentet, och även om de läses, är jag inte säker på att det ger impulser till personligt motivering. Vad rör människor? Det måste också ges en materiell simulans för att göra något sådant.
Det leder oss till frågan om hur det finansieras. Vilken är den personliga vinsten när man i jordbruket, vid deponier osv. agerar på ett annat sätt än man har gjort hittills? Jag skulle vilja att vi i framtiden vid klimatdiskussionen lägger tyngdpunkten vid detta. Hur kan de goda råd som vi ger, de goda analyserna, faktiskt genomföras i praktiken? Det är egentligen den centrala frågan, som vi hittills i grund och botten faktiskt inte har givit något svar på. Vi säger alltid att kommissionen måste komma med ett förslag till oss, kommissionen har rätt att lägga fram förslag. Det är en förnäm rätt, men ibland en oangenäm plikt, eftersom man inte alltid har svaren klara.
Trots det hoppas vi att kommissionen i framtiden inte bara lägger fram förslag till oss enligt mottot: Man skulle kunna, man borde, utan man måste, och att den också lägger fram hur man finansierar detta. Detta vore min vädjan till kommissionen. Det kommer till uttryck i resolutionen. Jag tackar er för att ni har lyssnat på mig.

Jackson
Fru ordförande! Jag skulle vilja gratulera föredraganden till hans betänkande och tacka honom för det arbete han har lagt ned på det. På min grupps vägnar välkomnar vi betänkandet, även om vi har reservationer när det gäller en eller två punkter, särskilt rekommendationen om en europeisk klimatbyrå samt punkt 5. Jag tror inte att vi kommer att stödja det. Vi ser inget behov för att skapa en separat byrå och jag kan inte föreställa mig att kommissionen gör det heller, även om vi kan notera att Bjerregaard inte hedrar oss med sin närvaro här i kväll.
De största metankällorna i miljön, såsom betänkandet och kommissionens rapport framställer det, är boskap och avfallsupplag. Dokumentet understryker möjligheterna med en betydande minskning av metannivåerna. Jag önskar att den som skrev det här i kommissionen också hade kunnat samtala med den som skrev direktivet om avfallsupplag.
När den här frågan togs upp i miljöutskottet, fick jag som föredragande veta av olika tjänstemän i kommissionen att 90-procentig eller i vilket fall en 100-procentig minskning av metanutsläppen via energiåtervinningssystem eller förbränning i princip var omöjlig. Genom förbränning skulle man kanske kunna åstadkomma mycket höga nivåer av metanförbränning men knappast, sade de, gå över 70 procent. De var extremt pessimistiska. Nu läser jag i kommissionens dokument - sidan 12 och 13 i den engelska texten - att flera olika alternativ kan minska metanutsläppen från avfallsupplag, vissa av dem med upp till 90 procent. Detta förnekade kommissionen om och om igen i miljöutskottet, och jag anser att det är mycket beklagligt.
Vad som nu kommer att hända är att vi har två gemenskapsinstrument som står emot varandra. Direktivet om avfallsupplag kommer att göra det mycket oekonomiskt för operatörer av avfallsupplag att investera i metanåtervinningssystem eftersom kommissionens eget instrument kräver av dem att de lägger mindre biologiskt nedbrytbart avfall i avfallsupplag gradvis över en period fram till år 2010. De mål som ställs upp i den här strategin motverkas alltså av ett förslag från kommissionen. Jag anser att detta är beklagligt och jag antar inte att Flynn kommer att ha någonting särskilt konstruktivt att säga om det, men jag tänkte att jag skulle få det till protokollet i vilket fall.

Flynn
Jag skulle vilja tacka Marset Campos och alla de som bidragit till debatten.
Syftet med kommissionens meddelande är att undersöka de problem som har att göra med metanutsläpp i atmosfären och att identifiera de viktigaste utsläppskällorna, att granska några kostnadseffektiva mekanismer för att minska dessa utsläpp och att ta fram några alternativ som skulle kunna användas i gemenskapens strategi för minskning av utsläpp av växthusgaser.
Alternativen koncentrerar sig på tre sektorer: jordbruk, avfall samt energi. Meddelandet innehåller också ett första svar. I ljuset av Kyotoöverenskommelsen som syftade till att minska en korg av sex växthusgaser, däribland metan, med 8 procent till åren 2008 till 2012, kommer det att bli nödvändigt att ytterligare granska det bidrag som metanutsläppsminskningen kan göra till gemenskapens övergripande mål.
Betänkandet från Marset Campos och det därtill hörande förslaget till resolution visar att han ligger helt i linje med vad som sägs i kommissionens meddelande. Dessutom kunde inte debatten om detta meddelande ha kommit vid en lämpligare tidpunkt, eftersom kommissionen nu efter överenskommelsen om Kyotoprotokollet är mycket aktivt engagerad i ytterligare granskningar av hur man bäst kan genomföra de åtaganden som gjorts vad avser minskningen av utsläppen. Minskning av metan, som är den näst viktigaste växthusgasen, kommer helt säkert att vara en viktig del av gemenskapens strategi efter Kyoto.
Metan är den näst viktigaste växthusgasen efter koldioxid. Med tanke på att en stor del av metan är skapad av människan är det mycket viktigt att dessa utsläpp begränsas och minskas. Alla de som har bidragit i debatten har gjort detta mycket klart.
1990 stod jordbruket för 45 procent, avfall för 32 procent och energi för 23 procent av Europeiska unionens metanutsläpp. Beräkningar i meddelandet visar att vid år 2010 så skulle en minskning av upp till 15 procent, jämfört med 1990, vara möjligt utifrån den nuvarande politiken. Men en minskning på upp till ca 40 procent eller mer under samma tidsperiod beräknas vara vad som är maximalt tekniskt möjligt, om man antar att betydande ändringar i politiken vidtas. Kommissionen kan därför i stor del dela de åsikter som ni Marset Campos lägger fram i ert betänkande för att åtgärda utsläppen av metan.
När det gäller själva förslaget till resolution skulle jag vilja ta upp några specifika punkter. Vad gäller punkt 2: Kommissionen har gjort ytterligare studier, som syftar till att få mer detaljerad information om metanutsläpp. Vad som sedan särskilt avser metanhydrater kan jag informera er om att generaldirektören för forskning har ett projekt som pågår i denna särskilda fråga. Detta bör vara välkomna nyheter för er.
Vad gäller punkt 3: Kommissionen håller på att utarbeta en strategi för att uppfylla Kyotoåtagandet om att minska utsläppen av sex växthusgaser med 8 procent till 2008-2012 jämfört med 1990. Linkohr kommer att vara mycket angelägen att sådana siffror åstadkomms. Det är vårt mål. Minskningen av metanutsläppen kommer att vara en viktig del av den strategin. Det var det argumentet som ni lade fram.
Vad gäller punkt 5: Kommissionen noterar parlamentets önskan att få se en europeisk klimatbyrå som ett verktyg för att samordna offentligt och privat miljöskydd. Jag noterar åsiktsskillnaderna på bägge sidor i parlamentet vad gäller denna särskilda rekommendation. Det är en intressant idé. Jag skulle vilja säga till Jackson som lägger fram argumentet mycket väl, att det finns ett antal implikationer som behöver studeras vidare i det här avseendet.
Vad gäller punkt 9: Kommissionen inser att läckaget från gamla pipelinenät - en punkt som särskilt lades fram av föredraganden - i före detta Sovjetunionen utgör en stor källa för metanutsläppen. Användande av medel från Europeiska unionen för reparation av dessa pipelinenät skulle säkert innebära miljöfördelar. Sådana åtgärder måste bedömas inom en total ram både vad gäller övergripande prioriteringar och tillgången till pengar.
Vad gäller punkt 21: Kommissionen håller helt med om åsikten att en större allmän medvetenhet är viktig om man skall lyckas åstadkomma minskningar av utsläppen. Den här ansträngningen behöver göras inte bara på gemenskapsnivå utan även nationellt och lokalt om den skall bli verkligt effektiv.
Jag välkomnar de bidrag som har gjorts. Även om min kollega Bjerregaard inte är här, kan hon vara försäkrad om att jag kommer att ta upp de frågor som ni har riktat till henne.

Ordföranden
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 12.00.

Blodgivares lämplighet
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande (A4-0112/98) av Cabrol för utskottet för miljöfrågor, folkhälsa och konsumentfrågor om förslag till rådets rekommendation om blod- och plasmagivares lämplighet och screening av donerat blod inom Europeiska gemenskapen (KOM(97)0605 - C4-0027/98-97/0315(CNS)).

Cabrol
Fru ordförande, mina kära kolleger! Den här rekommendationen från rådet avser huvudsakligen den första delen av ett meddelande från kommissionen, som rörde säkerheten vid blodtransfusioner och självförsörjning vad gäller blodtillgången inom unionen, för vilket jag var föredragande. Denna första del ägnas säkerheten vid blodtransfusioner, och mer särskilt åt denna säkerhets två främsta villkor: urvalet av givare och testen av det insamlade blodet. Självförsörjningen tas upp i andra hand, där det är fråga om vilka volymer testat blod det rör sig om.
När det först gäller urvalet av givare, önskar rådet en uttömmande information om givarna, deras donation är visserligen generös - något som skall betonas, eftersom vi, genom ändringsförslagen 14 och 18, kräver att principen om att donation av blod sker utan ersättning skall genomföras - men den är inte utan konsekvenser för givaren eller för framtida potentiella mottagare. Man måste uppmuntra den här informationen - det är syftet med ändringsförslag 1-5 - för en bättre förståelse och samarbete från potentiella givares sida.
För att kunna hitta en givare som är ansvarig för smittat blod, är det också viktigt att ett register upprättas, där blodgivarcentralens namn och en entydig identifiering av givaren finns med, i form av en numerisk kod som säkerställer att uppgifterna förblir konfidentiella. För oss är det ytterst viktigt att alla dessa uppgifter samlas i ett enda centralt EU-omfattande register, under en enda numerisk kod, som gör det möjligt att spåra en givare. Det är ändringsförslag 8 och 11.
För att i så hög grad som möjligt minska de skadliga konsekvenserna som en donation skulle kunna få för en givare eller för eventuella mottagare, föreslår rådet ett detaljerat frågeformulär med lämplighetskriterier för givare. Detta frågeformulär uppfyller de kriterier parlamentet definierade i sin förra resolution om säkerhet vid blodtransfusioner. Tre punkter i formuläret bör göra oss uppmärksamma. Den första avser de risker som är förknippade med resor utanför Europeiska unionen. Det stämmer att många sjukdomar bara existerar och endast kan överföras i vissa länder, t.ex. malaria. Men det skulle vara onödigt att göra åtskillnader i det avseendet och utesluta vissa tredje länder, som t.ex. Nordamerika, där vissa sjukdomar ändå är endemiska. Det är syftet med ändringsförslag 20, som därmed ändrar den ursprungliga texten.
Den andra punkten rör sexuellt umgänge. Sexuellt umgänge åtföljs överallt, precis överallt, i alla länder, även i Europeiska unionen, av risken för att drabbas av sexuellt överförbara sjukdomar. Det är därför vår rekommendation är att rösta emot de två frågorna i rådets formulär som tar upp sexuellt umgänge. Den första ringar in Afrika, den vill vi inte ha, och den andra inriktar sig på icke-afrikanska länder, och den vill vi inte ha av samma skäl. Denna indragning gör att ändringsförslag 21 förfaller.
Den tredje punkten rör homosexuellt umgänge mellan män. Den typen av umgänge medför alltid mycket stora risker, eftersom ändtarmen har ett mycket känsligare försvar mot vissa virus än vad andra slemhinnor har. Vi avslår alltså ändringsförslag 29, som begränsar riskfaran till homosexuella förbindelser mellan män, som om andra förbindelser inte skulle medföra någon risk. Jag upprepar, medicinskt sett medför alla homosexuella förbindelser mellan män risker, mycket stora risker. Att utesluta givare på grundval av den typen av kriterier kan vara, alltefter enskilda fall och sjukdomar, definitivt eller tillfälligt. Men i vilket fall som helst bör sekretessen vara absolut garanterad för att respektera givarnas rätt och för att upprätthålla befolkningens generositet. Det är innebörden i ändringsförslag 10.
Testerna av insamlat blod och plasma bör vara fullständiga och noggranna, och man bör regelbundet hålla sig underrättad om förekomsten av och värdet på nya virusmarkörer. Det är syftet med ändringsförslag 7, 9 och 13. Men dessa tester får inget positivt utslag förrän den smittade givaren har haft en viss vit period, en period under vilken han producerar antikroppar och då antikropparna inte är tillräckligt många för att upptäckas i ett test. Därav frågeformulärets intresse, vilket är det enda sättet för att föra givare åt sidan som bär på en risk under en vit period. Till sist gör rådet rekommendationer om hur mycket blod som varje givare får donera och hur ofta donationerna får ske. Vi tycker att de normer rådet förespråkar är något för stränga, och vi rekommenderar snarare Europarådets normer. Det är ändringsförslagen 24 och 25.
Sammanfattningsvis, fru ordförande, herr kommissionär, mina kära kolleger, förutom en del viktiga reservationer som vi formulerar, förordar vi att man röstar för den här rekommendationen och våra ändringsförslag. Den här texten kommer utan tvivel att bidra till en något större säkerhet vid blodtransfusioner, vilket inte gör att risken kommer att bli noll, men som kan göra det möjligt för patienter i Europeiska unionen som behöver det, att kunna komma i åtnjutande av en blodtransfusions räddande insats.

Whitehead
Fru ordförande! Jag stöder och till och med saluterar Cabrol för den breda erfarenhet, kunskap och inlevelse han alltid har skänkt åt detta ämne.
Jag talar för vår skuggföredragande för Europeiska socialdemokratiska partiets grupp, Needle, som inte kan vara med oss, tack vare Air France, som den här veckan har gjort sitt bästa för att göra detta till ett skuggparlament.
Alla vi som är här vill se denna rådets rekommendation antas snabbt. Min grupp är orolig för att det förslag vi har framför oss inte har någon bindande kraft. Vi vänder oss till socialministerrådet den 30 april. I ändringsförslag 17 uppmanar vi medlemsstaterna att arbeta tillsammans och med kommissionen för bindande lagstiftning vid slutet av innevarande år, och definitivt inte senare än 1999.
Kommissionären känner till oron i mitt land, och antagligen också i hans eget, över faran, hur avlägsen den än må vara, av nya varianter av Creutzfeldt-Jakobs sjukdom vad beträffar blodplasmaprodukter. Vi känner starkt att det bör finnas ett område av säkerhet och gemensam praxis i hela Europeiska unionen vad gäller blodprodukter och säkerheten för dessa. Min egen åsikt, och min grupps, är att vi - trots att den vikt som lagts vid val av donatorer och korrekt testning av donationerna är tämligen tillräcklig, vilket Cabrol framhöll i sitt inlägg - fortfarande mycket noggrant måste undersöka övervakningen av dem som mottar blodtransfusioner. Vi måste vara säkra på att samma åtgärder gäller i hela gemenskapen, och att samma kontaktpunkter är tillgängliga, och att informationen övervägs, utvärderas och delas på ett klokt sätt.
En sak som allvarligt oroar min grupp är frågan om frivilliga donationer, och här instämmer jag med Cabrol. Jag anser att det vore fel att lagstifta här, utifrån att det inte finns någon markant distinktion mellan frivilliga donationer och betalade donationer. Vi kanske är en enda marknad, men det finns inte en marknad i blod: Det finns en gemenskap i blod. Vi är i ordets bokstavliga betydelse blodsbröder och blodssystrar.
Den bok som mest har påverkat mitt liv är skriven av professor Richard Titmus och heter " The Gift Relationship" , och förklarar i hur hög grad den altruistiska principen hänger samman med att ge blod. Vi bör inom denna lagstiftning inte göra någonting som gör det svårare för människor att erbjuda denna den mest dyrbara gåva. Men vi bör inte heller göra något som gör det svårare för oss att spåra dem som, oavsett av vilken orsak, kan sprida en infektion och försätta andra i fara. Vi står helt och hållet bakom ändringsförslag 1, 3 och 18, framlagda av Cabrol, och dem som gäller frågan om frivillig donation, vilka framlagts av min grupp.
Ett sista ord om ändringsförslag 29: vi måste upprätta en distinktion mellan osäkra förbindelser mellan män och alla sexuella förbindelser mellan män. Det finns många osäkra sexuella förbindelser mellan könen, lika väl som mellan män, och vi skall inte brännmärka hela gaysamhället genom vad vi säger i kväll.

Valverde López
Fru ordförande! Jag tror att vi alla är överens om att detta förslag strävar till att skapa en gemenskapsstrategi för att förbättra förtroendet för säkerheten i blodtransfusionskedjan. Det är inte ett nytt förslag, eftersom vi redan har ett utmärkt direktiv från 1989, som har lett till kvalitet, säkerhet och effektivitet för läkemedel från plasma. Å andra sidan får vi inte glömma att man också hade ratificerat avtalet om europeisk läkemedelsförteckning, med en utmärkt teknisk monografi. Detta förslag ansluter sig således till processen för att göra hela kedjan säker; därför stöder vi helt betänkandet från professor Cabrol, som har bidragit med sitt allra bästa kunnande och sin yrkesauktoritet. Emellertid har utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentskydd antagit några ändringsförslag som jag vill uppmärksamma Europeiska kommissionen på därför att, om de godkänns, kommer de i verkligheten att förvränga förslaget och gällande gemenskapslagstiftning.
Jag skall först nämna referensen till Europeiska rådets rekommendation. Det är inte så att det står i motsats till den, men det finns en av domstolen accepterad doktrin, att man inte bör göra korsreferenser eftersom de härrör från två olika rättsområden, och vi därför skulle förlora i rättslig säkerhet.
För det andra, vad gäller ändringsförslag 14, talar man om att fastställa en rättsprincip om att donation av blod och plasma skall ske frivilligt och utan ersättning. Men att tala om en rättslig princip anser jag vara rent nonsens. Man kan, som en politisk målsättning, sträva mot självförsörjning, men att fastställa en rättsprincip, om vi vet vad vi talar om, är oacceptabelt. Kanske skulle det behöva förklaras, i detta parlament, att alla gemenskapsinstitutioner är överens om att inrikta alla politikområden mot full sysselsättning, men att fastställa en rättsprincip om full sysselsättning i Europeiska unionen skulle vara fullkomligt nonsens, även om vi alla skulle vilja uppnå detta mål. Att blanda ihop en politisk inriktning av etisk karaktär med en rättsprincip är ett rättsligt misstag som inte något betänkande i detta parlament borde begå. Jag uppmärksammar Europeiska kommissionen på denna fråga för att, även om det föreslås härifrån, den skall agera litet grand som filter, och göra ett rimligt arbete - så som Europeiska kommissionen brukar göra - och avskaffar denna referens.
Det går, likaledes, inte att acceptera att man försöker tillämpa samma principer och krav på basprodukter och förädlade produkter. Här borde man inte behöva ta något exempel men, råmaterialet kräver faktiskt en viss behandling, och de förädlade produkterna en annan som skiljer sig radikalt. Jag litar också på Europeiska kommissionens goda omdöme för att dessa ändringsförslag, som utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentskydd ingivit, blir tillräckligt åtgärdade, att inte ta hänsyn till dem, och på så sätt blir det ursprungliga förslaget mycket bättre, med ändringsförslagen, även de ursprungliga, från professor Cabrol.

Kestelijn-Sierens
Fru ordförande, kolleger, herr kommissionär! Säkerheten hos donerat blod är livsviktig. Därför stöder den liberala gruppen föredragandens yrkande på bindande lagstiftning för blodprodukter, donerat blod och plasma mot slutet av nästa år. För min grupps räkning och för kollega Eismas räkning, som inte kunde vara närvarande här i kväll, vill jag peka på följande punkter. I första hand vill vi understryka att blodgivning måste ske på frivillig grund och således inte heller får göras mot ersättning. Det är av stor vikt att de principer som rekommenderades av Världshälsoorganisationen, nämligen kostnadsfrihet, frivillighet och anonymitet, genomförs av medlemsstaterna vid ingrepp i den mänskliga kroppen. Detta uttrycks fortfarande otillräckligt i förslaget till rekommendation, och vi stöder därför till fullo ändringsförslagen 14 och 18 som går djupare in på detta.
Dessutom anser vi av hälsoskäl att det är av stor vikt att den maximala mängden blod som en person får ge per tillfälle sänks från 800 milliliter till 650 milliliter.
Till sist är vi inte för att neka människor att bli blodgivare enbart på grund av deras sexuella läggning. Vi anser att det är av yttersta vikt att alla blodgivarkandidater är fullkomligt medvetna om risken att donerat blod och plasma kan överföra smittosamma sjukdomar. Men det skulle vara diskriminerande att i förväg utesluta alla homosexuella. Homosexuella utgör bara en risk om de har oskyddat sexuellt umgänge. Jag vill därför uppmana er att stödja ändringsförslag 29 från liberalerna om detta och att följakligen inte betrakta dem som en utesluten grupp i bilaga 5.

Marset Campos
Fru ordförande, herr kommissionär! Vår grupp är fullkomligt eniga med professor Cabrols betänkande, om rådets förslag om lämplighet vid blodgivning. Vi anser också att ändringsförslagen från utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentskydd är adekvata och lämpliga.
Vi vill understryka tre frågor som har kommenterats tillräckligt: blodgivarnas konfidentialitet och respekt, utan några typer av brännmärkningar; behovet av att räkna med en central europeisk identifikationsservice - vilket redan har tagits upp i andra epidemilogiska betänkanden - och vidtagande av alla nödvändiga förebyggande åtgärder för att undvika överförande av sjukdomar eller nya risker.
Emellertid finns det också andra aspekter som vi skulle vilja betona: för det första att den högsta tappade mängden skall vara enhetlig, oberoende av vikt, eftersom blodvolymen är en sak och kroppsvolymen en annan, och det finns ingen direkt relation mellan de båda storheterna. För det andra anser vi det vara mycket viktigt att donationen är frivillig. Vi måste komma ihåg att AIDS startade i Nordamerika på grund av det missbruk som skedde i blodhandeln från Haiti.

Pradier
Fru ordförande! Inför den fara som är förknippad med användandet av blod och blodprodukter, bör ett enda krav vägleda alla våra åtgärder och alla våra ställningstaganden: de sjukas och de skadades säkerhet. Den grundas på två beståndsdelar, kompetensen hos den läkare som utför transfusionen och kvaliteten på den produkt som överförs.
Att visa lättsinnighet, eller att nöja sig med kompromisser i den här frågan är en brottslig inställning, som redan har orsakat tiotals och åter tiotals döda, och inte bara i Frankrike, som man brukar framhålla.
Samtidigt finns det, utöver mycket kloka krav, en del orimliga påståenden i den text som kommissionen föreslår, och det förvånar mig något att de hittills har kunnat passera obemärkt. Det faktum att det anses vara mycket farligare att ha ett sexuellt förhållande i Pretoria än i Bangkok gör mig verkligen förvånad. Det är dessutom något löjeväckande att man inte alls talar om användningen av skydd i sexuella förhållanden, samtidigt som den manliga homosexualiteten generellt förkastas, hur den än utövas, i samband med bloddonationer.
Däremot tycker jag att det är olämpligt att tappa andan när man tar upp möjligheten att förbinda blodgivarcentralerna med varandra, eller att knyta dem till ett centralt organ, för i alla medlemsländer samlar de nationella blodgivarcentralerna in uppgifter som är strikt konfidentiella, fullständigt kodade, och som gör det möjligt att spåra upp givare.
Till sist vill jag ta tillfället i akt, fru ordförande, och påpeka att centraliseringen av den här typen av uppgifter på EU-nivå verkar vara åtminstone lika säker som på nationell nivå, jag säger detta med tanke på de räddhågsna, i synnerhet i mitt land, där fördärvliga politiska krafter utvecklas, vilket alla känner till.

Blokland
Fru ordförande! Det går inte längre att tänka sig den nuvarande medicinska vården utan blodgivning. Man räddar liv med den. Ändå finns det fortfarande risker förknippade med transfusion. Dessa risker måste begränsas så mycket som möjligt, och det syftar denna rekommendation till. Nu är det lyckligtvis så att vi i Europa inte behöver uppfinna hjulet på nytt på området screening av donerat blod. Mycket viktigt arbete har redan utförts av Europarådet. En hänvisning till Europarådets rekommendationer är därför säkert på sin plats. Jag stöder således helhjärtat ändringsförslag 1 till detta betänkande. Jag skulle gärna vilja fästa uppmärksamheten på två saker. I första hand anser jag att utgångspunkten måste förbli att donationen skall vara frivillig. Den betalade donationen är i själva verket ingen donation längre eftersom det förväntas en motprestation i form av pengar. Det är en tillbakagång. Det är varken önskvärt för givaren eller för säkerheten att pengar ges för blodet eller blodprodukterna. Man ökar därmed risken för mindre säkra givare och inslaget av solidaritet med medmänniskan går därigenom förlorat.
I andra hand vill jag gärna ge en kort kommentar till de ändringsförslag som jag har lagt fram. I mina ändringsförslag pekar jag på ISBT 128-systemet för identifieringen av donerat blod. ISBT står för International Society for Blood Transfusion . Det är ett erkänt vetenskapligt sällskap i blodtransfusionsvärlden. Det nämnda systemet går ut på att varje bloddonation på ett standardiserat sätt tilldelas en egen identifieringskod. Detta system erkänns av Förenta staterna, Canada och ett antal europeiska länder. Det ligger nära till hands att välja detta som allmän standard för Europa.
Till sist något om säkerheten. Jag tror att det bifogade frågeformuläret är en mycket viktig urvalsmekanism för blodgivare. Frågorna om sexuellt umgänge skulle kunna uppfattas som något opassande, men vi vet alla att vissa former av sexuellt umgänge är farligare än andra. Så länge svaren på frågorna bara är ordentligt skyddade behöver det inte bli några problem här. Mottagarnas säkerhet är i detta fall ändå viktigare.
Till sist bara ett tackord till föredraganden, professor Cabrol. Det är ett mycket bra betänkande.

Flynn
Fru ordförande, jag ber om ert överseende i förväg, eftersom jag skulle vilja ta lite längre tid i anspråk än jag planerat, eftersom jag skulle vilja ta upp många ändringsförslag som är synnerligen viktiga för blod och blodsäkerhet inom gemenskapen.
Parlamentet har uttalat sin oro i ett flertal rapporter och resolutioner rörande säkerheten för blod och blodprodukter och uppnåendet av självförsörjning inom gemenskapen, och kommissionen välkomnar utskottets betänkande i kväll. Parlamentet har påpekat att rekommendationen är en logisk följd av det meddelande kommissionen presenterat rörande blodsäkerhet och självförsörjning. Det påpekade helt korrekt att endast de två första aspekterna, det vill säga donatorers lämplighet och övervakning av donationer, behandlades. Det är de två första stegen i blodtransfusionskedjan. Kommissionen anser det förnuftigt att först fokusera på dem. Men jag kan försäkra de ärade medlemmarna att steg redan håller på att vidtas för att ta itu med de övriga identifierade aspekterna av utvecklingen av blodsstrategin.
Jag vill tacka Cabrol för hans inlägg, och även övriga som gjort inlägg här i kväll.
Vad beträffar de ändringsförslag parlamentet föreslagit är kommissionen beredd att till fullo acceptera ändringsförslag 5, del b av 13 samt 23, och att delvis acceptera ändringsförslag 2 - som kräver viss redigering, 9, vars syfte är acceptabelt, men vari man måste etablera gemensamma kriterier för insamling av parametrar som är jämförbara över hela gemenskapen, 10, vars formulering måste återspegla att stora delar av nu rådande praxis grundas på erfarenhet, snarare än på bevis, och här måste man satsa på att anskaffa giltiga vetenskapliga bevis, 11: Syftet här bör vara att sprida ett unikt kodsystem med relevant information till samtliga medlemsländer och till kommissionen, och inte en unik och gemensam kod, del av 15: även här bör redigeringen visa att även om riskerna fortfarande är teoretiska, måste lämpliga åtgärder vidtas för att minimera varje risk som har att göra med möjlig spridning av ny variant av Creutzfeldt-Jakobs sjukdom via blodkomponenter och tillverkade plasmaderivat. Kommissionen föreslog sådana åtgärder i sina förslag till kriterier för avvisande av donatorer. Ändringsförslag 16 delvis: här måste vi återspegla behovet av gemensamma parametrar på gemenskapsnivå och för insamling av epidemiologiska data. Ändringsförslag 19 delvis: måste omformuleras på grund av potentiella problem med termen " partner" , som måste kopplas till rättsliga och administrativa förhållanden i medlemsstaterna. Ändringsförslag 20 delvis: ehuru acceptabel utifrån aspekten av resor utanför Europeiska unionen, går den utöver kommissionens avsikt att rekommendera medlemsstaterna att ställa vissa frågor och bör därför, anser jag, formuleras om. Ändringsförslag 21 delvis, som går utöver kommissionens avsikt att rekommendera medlemsstaterna att ställa vissa frågor, om de så önskar. Det finns ytterligare några ändringsförslag - 27 och 28 - och som behandlas under ändringsförslag 11, samt 29, som är acceptabla. Beträffande dessa skulle vi vilja fundera litet mer över den faktiska formuleringen.
Kommissionen anser följande ändringsförslag oacceptabla: Jag går igenom dem snabbt. Ändringsförslag nr 1: det är viktigt att komma ihåg att rådet, i och med antagandet av direktiv 89/381/EEG, som reglerar marknadsintroduktionen av medicinska produkter tillverkade av mänsklig blodplasma, instämde i att medlemsstaterna skulle uppmuntra frivilliga och icke betalade donationer av blod och plasma som utgångsmaterial för tillverkning av medicinska produkter. Det finns dock ingen definition av sådana donationer i direktivet, och det råder avsevärda åsiktsskillnader mellan medlemsstaterna om vad detta verkligen innebär i praktiken. Den definition av frivilliga, icke ekonomiskt ersatta donationer som Europeiska rådet antog är mycket mer restriktiv än den som tillämpas i de flesta medlemsländer och om gemenskapen strikt följer den kan det få en negativ effekt på tillgången.
Ändringsförslag nr 3. På grund av att kommissionen anser att åtgärder som skall införas på gemenskapsnivå, utöver Europeiska rådets riktlinjer, bör ta hänsyn till nationella och internationella standarder, riktlinjer och rekommendationer, inklusive dem från WHO och våra viktigare partners, som t.ex. Food and Drug Administration i USA. Ni måste komma ihåg att avsevärda mängder plasma och plasmaprodukter som används inom gemenskapen har sitt ursprung i USA. Kommissionen anser därför att varje hänvisning till internationella standarder bör vara så allmänt hållen som möjligt.
Ändringsförslag 4 är oacceptabelt i sin nuvarande form, eftersom oron inte gäller risken för ny variant av Creutzfeldt-Jakobs sjukdom i blodprodukter, utan den fortfarande teoretiska risken, ännu inte vetenskapligt bevisad, att ny variant av Creutzfeldt-Jacobs sjukdom kan överföras via dem. Användningen av plasma som konstituens i medicinska produkter från länder som inte haft några bekräftade fall av ny variant av Creutzfeldt-Jakobs sjukdom är en rekommenderad säkerhetsåtgärd och den använda formuleringen " importerat blod mellan medlemsstater" anser jag helt brista i tydlighet.
Ändringsförslag nr 6 skulle bara orsaka förvirring och medicinska slutprodukter som plasmaderivat, av blod och blodplasma, kan redan röra sig fritt inom den inre marknaden, under förutsättning att de uppfyller kraven på kvalitet, säkerhet och verksamhet, och därför kan delas med andra medlemsstater. Svårigheten uppstår när inte labila komponenter, som t.ex. röda blodkroppar, blodplättar eller plasma före fraktionering kan delas med andra medlemsstater.
Ändringsförslag 7 är oacceptabelt eftersom det antyder att det finns medlemsstater som inte är ansvariga för insamling av blod och plasma, vilket naturligtvis inte är fallet. Det andra ändringsförslaget är också oacceptabelt eftersom många donatorer inte vill bli registrerade, vilket vi måste komma ihåg.
Ändringsförslag 8 liknar ändringsförslag 7, och även om ett gemensamt system för att registrera och identifiera donatorer naturligtvis vore idealiskt, är donatorerna själva, på vilka hela blodtransfusionskedjan hänger, ovilliga att förekomma ens i nationella register, och ett gemensamt system för att registrera och identifiera donatorer för samtliga medlemsstater strider mot kommissionens förslag om ett ömsesidigt kompatibelt system.
Ändringsförlag nr 13 är oacceptabelt eftersom kommissionen använder ordet " blod" i dess generiska betydelse. I enlighet med 9c är det ett prov av donatorns blod som togs vid donationen som testas, inte plasman, oavsett om plasman tas ur en vanlig bloddonation, eller samlas in genom plasmaferes.
Vad beträffar ändringsförslag nr 14 kräver direktiv 89/381 att medlemsstaterna främjar frivilliga, icke ersatta donationer av plasma avsedd att användas som ursprungsmaterial för medicinska produkter. Här måste den exakta formuleringen bibehållas.
Ändringsförslag nr 17, främst är vi emot det för att det är nödvändigt att tydliggöra vad som menas med " blodprodukter" . De labila komponenter som inte faller under gemenskapens lagstiftning, samt produkter deriverade ur plasma, måste följa befintlig farmaceutisk lagstiftning vad beträffar kvalitet, säkerhet och verksamhet.
Vad nu gäller de labila komponenterna finns det ingen rättslig grund för gemenskapen att införa bindande lagstiftning, och artikel 129 lämnar bara utrymme för rekommendationer eller stimulerande åtgärder, men utesluter naturligtvis harmonisering. I framtiden kan harmonisering bli möjlig om och när Amsterdamfördraget ratificeras.
Ändringsförslag nr 18: Europeiska rådets definition frivillig donation utan ekonomisk ersättning är mer restriktiv än termen " obetald" , som använd i direktiv 89/381, och det råder avsevärda skillnader mellan medlemsstaterna rörande vad som är en sådan donation.
Ändringsförslag nr 24 om den föreslagna donationsfrekvensen härrör ur författarnas underförstådda antagande att varenda donation sker med uttag av största möjliga blodvolym.
I ändringsförslag nr 25 är hela syftet med automatiserad plasmaferes naturligtvis att få volymer som kan överskrida 15 liter, men på ett sätt som är säkert för donatorn.
Nu till sist vill jag ta tillfället i akt att ytterligare kommentera ny variant av Creutzfeldt-Jakobs sjukdom, eftersom Whitehead särskilt tog upp det specifikt. För produkter deriverade ur plasma befinner sig frågan om riskutvärdering rörande ny variant av Creutzfeldt-Jakobs sjukdom under mycket noggrann granskning av kommittén för patentskyddade medicinalprodukter, som är rådgivande för Europeiska institutet för läkemedelsgranskning, tillsammans med rådgivande kommittén för spongiform encefalopati.
Frågan diskuteras också i vetenskapliga rådgivande kommittén för medicinalprodukter. Vi väntar nu på dessa organs inlägg.
Vad beträffar blodtransfusioner finns det ingen rättslig grund i enlighet med artikel 129 för att vidta några andra åtgärder än icke bindande rekommendationer. Som jag sade tidigare har vi redan gjort detta. Som medlemmarna vet är detta det första förslaget till en rådets rekommendation från kommissionen i enlighet med artikel 129 i fördraget. Kommissionen fattade beslutet att ni skulle konsulteras fullständigt, även om vissa av rådets medlemsländer var tveksamma till en början, med tanke på att det inte i enlighet med artikel 129 finns något formellt krav på att göra detta. Cabrols betänkande ger mig bekräftelse på att kommissionen gjorde rätt i detta. Jag vill ta till protokollet för er, Cabrol, och för era kolleger, att jag kommer att insistera på att ni i fortsättningen kommer att bli konsulterade i fråga om alla framtida rekommendationer i enlighet med artikel 129. Parlamentet måste ha möjlighet att aktivt bidra till rekommendationer som rör folkhälsan.
Kommissionen anser att denna rekommendation är ett viktigt steg mot att ge verkan åt den gemensamma blodsstrategi kommissionen, rådet och Europaparlamentet hjälptes åt att införa under åren 1994-1996.
Jag beklagar att mitt svar blev så långt, men det är en fråga av avgörande vikt för samtliga medborgare i Europeiska unionen.

Ordföranden
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 12.00.

1999 års budgetförfarande - Anpassning av budgetplanen
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är den gemensamma debatten om följande tre betänkanden:
A4-0103/98 av Dührkop Dührkop för budgetuskottet om riktlinjerna för 1999 års budgetförfarande - Avsnitt III - kommissionen, -A4-0099/98 av Viola för budgetutskottet om riktlinjerna för 1999 års budgetförfarandeAvsnitt I - Europaparlamentet - bilaga: ombudsmannenAvsnitt II - RådetAvsnitt IV - DomstolenAvsnitt V - RevisionsrättenAvsnitt VI - Ekonomiska och sociala kommittén och Regionkommittén, -A4-0124/98 av Dührkop Dührkop för budgetutskottet om förslaget till Europaparlamentets och rådets beslut om anpassning av budgetplanen till de faktiska genomförandeförhållandena (framlagt av kommissionen i enlighet med artikel 10 i det interinstitutionella avtalet av den 29 oktober 1993).
Dührkop Dührkop
Fru ordförande! Eftersom det handlar om en gemensam debatt om tre betänkanden, och jag är föredragande för två av dem, skall vi först tala om resolutionsförslaget som, vid första anblicken, är av mer teknisk karaktär, det vill säga, det som tar upp anpassningen av budgetplanen, efter den tekniska justeringen, till villkoren för dess genomförande. Därefter skall vi tala om riktlinjerna för 1999 års budgetförfarande i en mer - tillåt mig säga så - lyrisk ton, för att försköna denna sena timma.
Anpassningsförfarandet av budgetplanen till villkoren för dess genomförande avser överförandet av outnyttjade åtagandebemyndiganden, under föregående år, i strukturfonderna och sammanhållningsfonderna, till det nya budgetåret och även till de totala betalningsbemyndigandena för att garantera, så som det interinstitutionella avtalet säger, ett ordnat framåtskridande i förhållande till åtagandebemyndigandena.
I år måste vi vara medvetna om att anpassningen skiljer sig från tidigare år, eftersom 1999 är sista året för budgetplanen och den aktuella planeringsperioden för strukturfonderna. Detta har fått kommissionen att överföra alla outnyttjade anslag för 1997 till 1999.
Med detta i åtanke och genom att analysera villkoren för genomförande, i enlighet med artikel 10 i det interinstitutionella avtalet, föreslår kommissionen en överföring till budgeten för 1999 av 1 433 miljoner ecu i strukturfonderna som inte utnyttjats, och 101 miljoner ecu av inställda åtagandebemyndiganden från sammanhållningsfonden för samma år. Det vill säga, en summa på 1 534 miljoner ecu.
Med tanke på tidigare beslut om justering, finner vi att taket för kategori 2 ökar med nära 18 procent jämfört med budgeten för 1998.
Fram till hit uppfyller kommissionens förslag strikt artikel 10 i det interinstitutionella avtalet. Det är dock inte fallet beträffande förslaget om anpassning av betalningsbemyndigandena, där kommissionen intar en motsatt inställning mot det strikta tillämpandet av budgetplanen, enligt artikel 10 i det interinstituionella avtalet, genom att inte föreslå någon höjning av taket för betalningsbemyndigandena, och anför att det är fullkomligt möjligt att möta behoven.
Väl medveten om att en anpassning av betalningsbemyndiganden inte begränsas till kategori 2, anser föredraganden ändå att taket för betalningsbemyndigandena är i underkant och att ökningen av kategori 2 för 1999, i ännu högre grad utvidgar disproportionen mellan åtagandebemyndiganden och betalningsbemyndiganden.
Kommissionen hänvisar upprepade gånger, i sin argumentation om betalningsbemyndigandena, till det interinstitutionella avtalet. Man konstaterar till och med, vid ett tillfälle, att man hade kunnat göra tilläggsbetalningar på 1 miljard ecu ovanpå betalningsbemyndigandena som budgeterats för budgeten 1997.
Det är åtminstone förvånande att kommissionen föreslår att inte höja taket för betalningsbemyndigandena.
Föredraganden anser att kommissionen blandar ihop två förfaranden: å ena sidan, budgetplanen, som är en ram i sig; och å andra sidan, budgeten för 1999, som uttrycker de uppskattade reella behoven.
Föredraganden insisterar på att de två förfarandena bör hållas åtskilda och, i konsekvens därmed, uppmanar till att höja det totala taket för betalningsbemyndiganden med 300 miljoner ecu. Det hänger på om rådet accepterar det. I annat fall, vidtar en ny trepartsdialog innan presentationen av det preliminära budgetförslaget.
Med detta går vi över till lyriken i riktlinjerna för budgeten 1999. Eftersom jag har varit ledamot av kulturutskottet tar jag mig denna poetiska frihet.
Jag tror mig inte vara särskilt originell om jag säger att politiken är det möjligas konst. Budgeten är faktiskt sammanväxten i praktiken av principerna för alla gemenskapens politikområden, som vi debatterar och godkänner i denna kammare. Att utöva politik är alltid att välja.
De riktlinjer vi skall godkänna, måste vi hålla oss till genom hela budgetförfarandet, vilket jag hoppas leder in - för att våren förpliktar - på en väg av rosor och inte, trots att vi befinner oss innan påskveckan, på en Golgatavandring.
Vi skall således godkänna några riktlinjer, utan att nu gå in på den finansiella delen. Längre fram, när första behandlingen i rådet är genomförd, tillkommer det att fastställa beloppen för varje kapitel och budgetpost.
Jag har försökt få detta betänkande tillräckligt kort för att de politiska prioriteringarna tydligt skall kunna bedömas. Jag förstår, och jag beklagar det, att vissa utskott inte kan se alla sina ståndpunkter reflekterade, men jag tackar alla för att ni har gjort det möjligt att presentera några klara och koncisa riktlinjer. I annat fall hade vi nu suttit med en telefonkatalog som hade hindrat oss att skilja agnarna från vetet. Som föredragande tar jag in alla kommissioners åsikter, utom, naturligtvis, de som skulle kunna motsäga resolutionen som skall antas.
Betänkandet vill presentera budgeten för 1999 som en brobyggande budget mellan en budgetplan som avslutas och en som vi debatterar. Eftersom nuvarande budgetplan avslutas det året, och debatten om den nya inleds, genom debatten om Agenda 2000, är denna budget inte enbart en avslutning av en epok utan måste också ses som en " brobudget" mot framtiden. Millenniet avslutas och vi får privilegiet att delta i en historisk förändring på vår kontinent. Detta kommer också att vara den första budgeten som görs i euro, vår gemensamma valuta, vilken kommer att förena européerna ännu mer och driva på den ekonomiska tillväxten. På medellång sikt kommer också utvidgningen av Europeiska unionen att sträcka sig till länder som alltid har varit européer.
Vidare måste unionen bibehålla målen om ekonomisk och social sammanhållning, därför att solidariteten mellan regionerna är nödvändig, så att den ekonomiska utvecklingen och de nya teknologierna inte innebär ökade klyftor mellan rika och fattiga.
Vi vill skapa en budget med egen innebörd för 1999. En budget för medborgarna, som kan svara mot vad de förväntar sig av Europeiska unionen. Det handlar inte bara om att få debet och kredit att gå ihop, utan den måste kunna ta pulsen på en politisk union i en värld stadd i förändring.
De europeiska medborgarna har, genom medlemsstaterna, överfört befogenheter till unionen, inklusive delar av sin suveränitet, för att vi därigenom bättre skall ombesörja deras behov.
Med denna inriktning påminner betänkandet om fördragets artikel F 3, som säger att " Unionen skall se till att den har de medel som den behöver för att nå sina mål och genomföra sin politik."
Unionens budget placeras sig alltså på ett annat och komplementärt plan gentemot medlemsstaternas budgetar. EU: s och medlemsstaternas budgetar är inte jämförbara eftersom uppgifterna och perspektiven i var och en är olika. Även sättet att möta de gemensamma utmaningarna och medborgarnas problem skiljer sig åt.
Unionen måste, för att genomföra sina uppgifter, påverka de aspekter där det finns en, vi kan kalla det för " europeisk moms" som rättfärdigar ett förstärkt agerande från unionen.
Vi måste å andra sidan påpeka, att Europaparlamentet har agerat och samarbetat på ett ansvarsfullt sätt i de senaste budgetarna för att underlätta vägen mot medlemsstaternas konvergens. Det kommer att fortsätta att göra det, men utan att förlora budgetens politiska dimension ur sikte.
Parlamentet försvarar strängheten, i betydelsen av ett effektivare och mer rationellt utnyttjande av de finansiella resurserna.
Jag skulle inte vilja ta upp pekpinnen, men jag måste göra det för att skälla på rådet och medlemsstaterna som inte har utfört sitt arbete, därför att för att uppfylla åtagandena från Edinburgh, angående strukturfondernas paket, och från Cannes, om Phare-programmet, tvingas denna budget för 1999 möta en ökning på 18 procent för anslagen till kategori 2 och 36 procent till kategori 4.
Dessutom, måste vi anmärka på att det bristfälliga genomförandet av strukturfonderna i vissa stater är skandalöst. Det är inte en besparing man gör för Europeiska unionen, utan ett bedrägeri mot medborgaren, vilken berövas ett europeiskt ingripande för att mildra hans problem.
Detta parlament bör dock ha klart för sig att rådet, i budgetförfarandet, varken är fiende, motståndare eller rival. Låt oss inte blanda ihop det med krig. Parlamentet och rådet delar piano och pianostol för att framföra ett stycke för fyra händer. Vi behöver lojalitet i en interinstitutionell dialog där båda grenarna i budgetmyndigheten får det att stämma i partituret.
Bland de viktigaste uppgifterna i uttolkningen av melodin är prioriteringarna som fastställs i betänkandets punkt tre: skapande av sysselsättning genom investeringar i infrastruktur, forskning och utveckling; stöd till små och medelstora företag; och åtgärder för att bekämpa ungdomsarbetslösheten.
Vi vill också utveckla ett koncept om ett kunskapens Europa som omfattar allmän och yrkesinriktad utbildning, liksom forskning och utveckling. Den främsta potentialen i Europa - ingen tvivlar på det - ligger i dess befolkning, i det mänskliga värdet hos européerna som utgör en tusenårig civilisation.
Budgeten för 1999 måste likaledes övervaka miljön, enligt åtagandena från Kyotokonferensen.
Jag avslutar här, ärade ledamöter. Musiken har alltid förenat våra länder och överbryggat alla typer av gränser och barriärer. Låt geniet från våra stora kompositörer lysa över oss så kan parlamentet och rådet försöka överträffa Arthur Rubinstein i tolkningen av denna svit som nu tar sin inledning.

Viola
Fru ordförande! Låt mig inleda mitt anförande om de delar som rör de andra institutionerna med att uttrycka min tillfredsställelse över det beslut som fattades av presidiet när man i går godkände förslaget till budget. Detta gör det möjligt att följa den tidsplan som bestämdes för utskottets arbete, som gav oss en mycket snäv tidsmarginal i år för att, så som planerat, kunna inleda samrådsförfarandet med rådet den 17 juli.
Jag hoppas också att samrådsprocessen med rådet skall kunna genomföras i den anda av ömsesidigt samarbete som förra året ledde till att vi slapp andra behandlingen.
Låt mig så övergå till beloppen under budgetpost nr 5, administrativa utgifter. Prognoserna talar om en höjning med 4 procent, dvs. 182 miljoner ecu jämfört med föregående år. För Europaparlamentets räkning innebär detta till exempel, eftersom den andel som avsätts till parlamentet är 20 procent, en marginal på 36 miljoner ecu. Det är självklart att denna siffra för parlamentet likväl som för andra institutioner, inte är ett utgiftsmål, utan ett utgiftstak. Detta eftersom vi inte kan ålägga oss själva mindre disciplin än vad samtliga medlemsstater för närvarande ålägger sig.
En budgetpost som jag har pekat på, med stöd av budgetutskottet, är framför allt den som gäller ändringen av nomenklaturen. Detta är en skyldighet som åläggs oss av finansförordningen, artikel 19, som talar om harmonisering av nomenklaturen. En sådan förändring leder självklart till att det blir enklare att läsa budgeten och att vi får en större öppenhet när det gäller densamma. Även här måste jag ge parlamentets administration en eloge för att man rättat sig efter budgetutskottets beslut, som härrör från föregående budgetår: I den budget som antogs i går har man nämligen använt denna nya nomenklatur som vi rekommenderade.
En annan viktig fråga gäller den utökade tjänsteförteckningen, något som i princip bör styras av den stränghet som vi önskar och som gäller samtliga institutioner, naturligtvis under förutsättning att man inte måste ta hänsyn till befogade och absolut tvingande behov som kan dyka upp i de olika institutionerna, som till exempel de behov som följer med utvidgningsförhandlingarna.
Motsvarande motiveringar kräver vi för ändringar i antalet tjänster, och i det avseendet har jag begärt av samtliga institutioner att de skall lämna såväl utförlig information om de åtgärder som vidtas när det gäller omorganisering av arbetet och rörligheten, om tjänster som blivit lediga på grund av pensioneringar på grund av ålder, invaliditet eller sjukdom, om utnyttjandet av externa konsulter och om gemensamma anställningsförfaranden, som listor över de tjänster som blir lediga under 1999.
Jag har dessutom bekräftat de beslut som tagits av Europaparlamentet när det gäller fastighetsprogrammet och om utnyttjandet av köpoptionen, om överföringar som avser den beslutade asbestsaneringen av domstolens fastighet, samt lokalerna till Regionkommittén och Ekonomiska och sociala kommittén.
I sammanhanget vill jag gärna påpeka att det är absolut nödvändigt att vi, innan denna budget är genomförd, kommer fram till en definitiv lösning för dessa båda institutioner, som ger oss klarhet vad gäller tidsplaner, kostnader och definitivt säte. Jag måste ge en eloge till presidiet för dess beslut att inte acceptera kraven på att bygga en ny konferenslokal i fastigheten vid rue Belliard, som skulle ha kostat 16 miljoner ecu. Presidiet har i stället beslutat att i samband med kommittéernas flytt ställa en lokal inom parlamentet till deras förfogande som kan användas som konferenslokal.
Första behandlingen inriktas naturligtvis i första hand på genomförandet av föregående års budget. En ytterligare fingervisning för samtliga institutioner är slutligen att utarbeta detaljerade rapporter som åtföljs av konsekvensberäkningar för varje enskild institution av effekterna av eurons införande och de problem som hänger samman med övergången till ett nytt millennium.
Avslutningsvis, herr ordförande, hoppas jag att samtliga institutioner under arbetets gång visar prov på ansvarskänsla med tanke på den historiska situation som Europeiska unionen och dess medlemsstater befinner sig i, och att man därvid tar som exempel - tillåt mig att påpeka detta - detta parlaments presidium som lyckades hålla nere utgiftsökningen till 0, 64 procent i förhållande till föregående år, gott och väl under de mål för kostnadsökningarna på 2, 5 procent som kommissionen bestämde för de administrativa utgifterna.

Sonneveld
Fru ordförande! Som föredragande av yttrandet från utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling för budgeten 1999 uppskattade jag särskilt att huvudföredraganden, Dührkop, redan på ett tidigt stadium inledde överläggningar med de olika sektorerna, och framför allt jordbruket. Såväl budgetutskottet som utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling är fast beslutna att de procedurer som följts för budgeten 1998 blir bestående. Det är nu viktigt att denna procedur, som sedan dess har döpts till Tillich-Mulder, även accepteras av kommissionen och rådet i lika positiva ordalag. Den exakta beskrivningen av denna procedur återfinns i ett arbetsdokument från budgetutskottet, nämligen arbetsdokument 14 från den 2 februari i år.
Vad det föreliggande betänkandet beträffar har jag för utskottet för jordbruk och landsbygdens utvecklings räkning medverkat till en precisering av punkt 13 i vilken tre punkter betonas extra. Det totalbelopp som fastställts av kommissionen för kategori 1 i det preliminära budgetförslaget får inte börja fungera som ett tak. Detta belopp skall vara baserat på de bästa möjliga uppskattningarna, men dessa har som sådana ingen normativ karaktär. Slutbeloppet för denna budgetkategori bör så länge som möjligt kunna justeras på grundval av aktuellare uppskattningar av utgifterna, alltså till omedelbart före andra behandlingen. Därmed blir då en eventuell tilläggsproposition en tämligen tvingande norm för rådet och parlamentet. Skulle det under tiden ändå bli nödvändigt med minskningar, då bör dessa äga rum selektivt för vissa budgetposter som uppskattas på nytt och inte linjärt.
Till sist måste problemet med reserven förtydligas ytterligare något. Inom jordbrukssektorn, där tydligare uppskattningar kommer att göras i fortsättningen, är en reserv försedd med medel oumbärlig. Till en del kan man möjligen falla tillbaka på det allmänt utarbetade reservsystemet, men fullständig enhetlighet skulle vara orättfärdigt mot jordbruksbudgetens specifika karaktär. Detta tydliga tillvägagångssätt garanterar en god grund för en ändamålsenlig jordbruksbudgetpolitik och ger parlamentet större delaktighet i jordbruksutgifterna än vad som varit fallet på åratal; en erfarenhet som kommer att uppskattas till sitt värde av kommissionen och förhoppningsvis också av rådet.

Rübig
Fru ordförande! Med budgeten för 1999 förbereder vi oss inte bara på ett nytt årtusende, vi lägger dessutom hörnstenen för de största utmaningarna för den europeiska integrationen på många år. Sedan kommissionens och Europeiska monetära institutets tillkännagivelse om deltagandet i valutaunionen känner vi rätt så precis till tidsplanen, chanserna och riskerna med en gemensam valuta.
Genomförandet av informationskampanjer för eurons införande förblir en viktig angelägenhet, för att på ett omfattande sätt förbereda Europas befolkning på omställningen, för på det här området kan vi på ett mycket positivt sätt blicka in i framtiden. Å andra sidan ställer vi redan nu in färdriktningen för det ambitiösa projektet med östutvidgningen i nästa årtusende. Därvid finns det också för oss mycket att göra. Vi måste sträva efter att ytterligare skynda på den inre marknadens fullbordande, för att röja kvarvarande hinder ur vägen. Därför måste vår speciella uppmärksammas läggas på passande åtgärder för handlingsplanen för den inre marknaden.
Vi måste också förstärka medborgarnas förtroende för Europeiska unionens problemlösningskompetens. Därtill hör framför allt det ambitiösa påskyndandet av sysselättningsinitiativet, som vi beslutade om förra året. Jag skulle än en gång vilja hänvisa till små och medelstora företags roll i skapandet av arbetsplatser. Vi har redan hört den här veckan att det har sammanställts ett nästan ofattbart antal åtgärder för att främja små och medelstora företag. Trots detta verkar uppenbarligen inte alla medel ha använts på alla områden.
Vi behöver därför en omfattande exakt utvärdering från kommissionens sida, för att inom ramen för nästa bugetplan kunna genomföra anpassade åtgärder och för att effektivt öka effektiviteten hos stödet till små och medelstora företag. En ytterligare sak måste stå klart i det här sammanhanget. Det effektivaste stödet till företag är det som låter företagen behålla sina medel. Därför borde vi även i budgetförfarandet ha en slimmad lagstiftning, alltså ett SLIM-initiatv, som vi redan i dag har röstat om i kammaren, eller noga ta hänsyn till en allmän benchmarking .

Ferber
Fru ordförande, herr kommissionär, kära kolleger! Även utskottet för forskning, teknologisk utveckling och energi har naturligtvis varit intensivt sysselsatt med riktlinjerna för budgeten för 1999. Det är i synnerhet två frågor som naturligtvis brådskar för oss. Det är för det första övergången från det fjärde till det femte ramprogrammet och för det andra inom energipolitikens område, genomförandet av besluten från Kyoto i en klar politik i Europeiska unionen.
Jag skulle först och främst vilja tacka föredraganden, som förekommer dessa båda frågorna vid riktlinjerna. Vi är medvetna om denna ära, för det är inte varje utskott som klarar av att få med sina frågor i betänkandet. Å andra sidan har föredraganden lovat oss att, i någon form av Dührkop Dührkop-förfarande, ta med alla utskottens yttrande i resolutionen. Detta röstades tyvärr ned av budgetutskottet. Detta beklagar vi verkligen, kära fru Müller, eftersom vi redan är medvetna om problemen vad gäller de medel som står till förfogande för det femte ramprogrammet för forskning, och eftersom vi också vet att i synnerhet frågan om hur vi skall kunna slutföra 1999 i budgetmässigt hänseende helt enkelt inte kan besvaras. Därför hade det varit vettigt om budgetutskottet hade övertagit forskningsutskottets förslag, så att ett ordentligt förfarande kan verkställas nästa år. Vi hoppas att vi inom ramen för den första behandlingen förfogar över mer noggranna siffror även från rådets sida, så att vi kan göra framsteg vad gäller de medel som står till förfogande vid de specifika programmen.
Vad gäller energipolitiken finns det ett brådskande behov av handling på europeisk nivå. Jag anser att utsagorna i riktlinjerna inte rättar till de här problemen. Vi hoppas att det hos oss vid första behandlingen, som vi som utskott kommer att följa mycket engagerat, kommer att lyckas att få igenom våra angelägenheter också i budgetutskottet.

Liikanen
Herr ordförande! Budgetövningen för 1999 har kommit i gång i en atmosfär av fridfullhet och samarbete mellan institutionerna. Det finns uppmuntrande tecken på att den kommer att uppfylla unionens stora utmaningar: att skapa sysselsättning, Ekonomiska och monetära unionen, samt förberedelsen för utvidgning.
1999 kommer den Ekonomiska och monetära unionen att gå in i sin tredje etapp. Nyligen inkomna rapporter och reaktioner har understrukit medlemsstaternas fortsatta beslutsamhet att förbättra sina offentliga finanser. Detta klimat av budgetär stränghet kan inte ignoreras på gemenskapsnivå heller. Riktlinjerna rörande gemenskapsbudgeten 1999 visar att samtliga institutioner är redo att ta på sig sitt ansvar i detta avseende. Att lägga ökningen av ekonomiska anslag ungefär i nivå med de nationella budgetarnas tillväxt - vilket föreslogs av Barbara Dührkop Dührkop - tyder på en mycket ansvarskännande inställning hos Europaparlamentet.
Inom en rigorös ram måste 1999 års budget uppfylla unionens åligganden och fokusera på tillväxt och att skapa sysselsättning.
Vad beträffar jordbruksutgifterna förväntar sig kommissionen - för närvarande - kreditkrav i nivå med 1998 års budget. Om dessa prognoser skulle ändra sig markant under året kommer kommissionen att följa det framgångsrika förfarandet från förra året och inge ett sent kommande ändringsmeddelande. Jag noterar detta förfarande - det kallas Tillich-Mulder-förfarandet i ert betänkande.
Vad beträffar strukturella åtgärder utgör 1999 slutet av den innevarande programperioden. Den tveksamma överenskommelsen vid budgettrepartssammanträdet i går om att höja taket för kategori 2 med 1 534 miljoner euro i öronmärkta medel och det totala taket för utbetalningar på 300 miljoner euro bereder vägen för att avsluta detta program korrekt.
För internationell politik bör institutionerna gemensamt understryka strävandena att bidra till tillväxt och att skapa sysselsättning. Det femte ramprogrammet för forskning - för vilket man måste hitta en tillfredsställande överenskommelse i god tid före årets slut - stärkandet av transeuropeiska nätverk och " initiativet för sysselsättning och tillväxt" är de främsta prioriteterna i detta avseende. " Initiativet för sysselsättning och tillväxt" är en gemensam framgång för Europaparlamentet och rådet. Det är ett treårigt program och bör därför befinna sig i fokus även i 1999 och 2000 års budgetar.
Vad gäller externa åtgärder kommer den främsta tyngden att läggas vid omvandlingen av Phare till ett effektivt föranslutningsinstrument. Kommissionen kommer att föreslå att Phare förstärks med 150 miljoner ecu i en kompletterings- och ändringsbudget för 1998, för att placera dess fleråriga anslag i linje med beslutet från toppmötet i Cannes. Detta förslag måste naturligtvis åtföljas av en detaljerad utvärdering av genomförandets omfattning.
Beträffande dessa element förefaller det finnas enighet mellan institutionerna. Det är också uppmuntrande att gårdagens budgettrepartssammanträde enades om att åter ta upp diskussionerna om " rättsliga grunder" på teknisk nivå.
Det är inom denna ram kommissionen i slutet av denna månad kommer att diskutera och anta det preliminära budgetförslaget för 1999. Jag hyser gott hopp om att det stärkta samarbetet mellan institutionerna, som har gjort 1998 års budget framgångsrik, kommer att bära frukt igen nästa år. Detta skulle ange en perfekt ton för nästa interinstitutionella avtal, som vi bör diskutera under kommande månader.

Wynn
Fru ordförande! Om Dührkop Dührkop kan bli lyrisk så här sent är jag säker på att ni förlåter mig mitt lättsinne om jag först av allt säger att kommissionär Liikanen praktiskt taget har stulit mitt tal. Han sade alla de saker som jag hade tänkt säga, och när han började med att säga att det här är en budget omgiven av fridfullhet, efter Barbara Dührkops analogi med att spela piano, kommer jag att tänka på Eric Morecambe, den store komikern från Storbritannien, som nu är död.
Det fanns en sketch där Eric Morecambe spelar och åstadkommer ett riktigt honky-tonk-ljud. Det låter alldeles gräsligt och André Previn säger " du spelar ju helt fel noter, " och Eric säger " jag spelar rätt noter, men inte nödvändigtvis i rätt ordning." Det har alltid förefallit vara så vi har gjort vår budget i det förgångna, och Barbaras analogi med att spela piano är inte så långsökt, för i år är det annorlunda.
Jag sade det när Helen Liddell först kom till budgetmötet. Vi bemöter inte kommissionen på det viset - vi hade till och med en skotsk tolk i det engelska tolkbåset som gjorde det med skotsk accent för Helen Liddell. Det ser ut som om allting går så bra, och det är gott. Jag tror att det visar på det partnerskap som håller på att utvecklas och en mogenhet gentemot budgeten från de tre berörda institutionerna.
Beträffande Violas betänkande tror jag att vi måste säga att det faktum att den är fri från ändringsförslag, och antogs i utskottet utan ändringsförslag, visar samtliga gruppers konsensus såvitt angår dessa riktlinjer, det vi väntar oss av övriga institutioners budgetar. Vi gratulerar Viola till det arbete han gjort och vi hoppas att samstämmigheten kommer att fortsätta under året.
Beträffande Dührkop-betänkandet rörande anpassning av det ekonomiska perspektivet har det trepartssammanträde som ägde rum tidigare i veckan, som kommissionär Liikanen sade, varit synnerligen fruktsam, genomförd i en atmosfär av samarbete, där de tre institutionerna vill komma till ett avgörande. Detta är inte en motståndssituation där vi försöker ta poäng gentemot varandra. I stället försöker vi faktiskt få en budget vi alla kan vara eniga om, samt denna anpassning av budgetplanen. Man hoppas att Liddell, när hon beger sig till rådet, kan komma tillbaka och rapportera till parlamentet att man slutgiltigt kan enas om de extra resurser man tillfälligt kommit överens om. Det skulle vara ett stort framsteg om vi fick se det.
Beträffande huvudbetänkandet stöder den politiska grupp jag representerar som samordnare det helt och fullt - i en sådan grad att vi ville att den skulle hållas, liksom Dührkops, så kort som möjligt. Vad beträffar de ändringsförslag som föreslagits enade vi oss förra veckan om att inte stödja några ändringsförslag, och jag säger detta huvudsakligen till kolleger som Brinkhorst. Vi finner inga fel med hans ändringsförslag 1, men vi tror faktiskt att det är bättre placerat inom den första behandlingen. I detta fall är vi inte benägna att stödja det. När jag nu sagt det ser flera av mina kolleger inget skäl till att vi skulle stödja det alls, och jag kan fortfarande övertygas om att vi borde stödja det från och med nu fram till omröstningen i morgon, så ge inte upp hoppet än, herr Brinkhorst! Om vi röstar mot vill jag göra det klart att det inte är för att vi inte instämmer med innehållet i rapporten, utan därför att vi beslöt oss för att hålla denna rapport så kort som möjligt. Vi kan tillämpa det på många andra ändringsförslag, men försök förstå att detta inte är av dogmatiska orsaker. Det är bara en fråga om enkelhet.
Det är, som kommissionär Liikanen sade, en försiktighetens budget: vi använder fraserna " en medborgarbudget" och " en skattebetalarbudget" i samma mening, och jag tror att det är vad vi försöker åstadkomma med dessa riktlinjer. När vi tittar på prioriteterna är den främsta prioriteten, såvitt vad vår grupp angår, att skapa arbetstillfällen, om att skapa sysselsättning, oavsett hur vi gör det, vare sig det sker genom infrastruktur, forskning och utveckling, eller genom stöd för små och medelstora företag. Det är kärnan i vår inställning till budgeten.
Vi stöder också frasen " Ett kunskapens Europa" som Dührkop introducerat - man kunde vänta sig att hon skulle prioritera teoretisk och praktisk utbildning, efter att ha känt henne under så många år, och vi skulle vilja se europeiska medel spenderas inom områdena teoretisk och praktisk utbildning samt forskning och utveckling. Tyngdpunkten i betänkandet hittar ni i punkt 8, och jag tror att vi kan ge vårt fulla stöd åt det som står där. Til syvende og sidst handlar det om att komma till enighet, om att säkerställa att de tre institutionerna arbetar tillsammans. Och vem vet, om vi fortsätter så här kanske vi klarar oss med en enda budgetbehandling. Ack att det bleve så!

Fabra Vallés
Fru ordförande! Jag vill uttrycka mitt instämmande i riktlinjerna för budgeten som Dührkop Dührkops betänkande innehåller.
Detta instämmande innebär att, bortsett från meningsskiljaktigheter vad gäller nationalekonomi, finns det bland kammarens grupper en gemensam oro inför de europeiska problemen med kampen mot arbetslösheten och ett stärkande av den europeiska dimensionen i gemenskapsbudgeten.
Förhoppningsvis bibehålls fonden och förföringssättet i budgetförfarandet för 1999, i likhet med vad vi gjorde 1998, när Europaparlamentet, inför rådet, lyckades försvara sina egna prioriteringar, och på så sätt få i gång, såväl ett utökat ad hoc -förfarande, som förfarandet med den sent framlagda ändringsskrivelsen till det preliminära budgetförslaget; utan att nämna det nästan enhälliga åtagandet, från denna kammare, att försvara de anslag som fastslås i det preliminära budgetförslaget för kategori 2 - strukturfonder.
Det är sant att processen i år är ännu mer komplex genom att slutet på den gällande budgetplanen sammanfaller med inledningen av Agenda 2000 och problemet med utnyttjandegraden av de kvarvarande åtagandebemyndigandena. Vår åsikt är att anslagen som förutsågs i Edinburgh för 1999, strikt skall respekteras, och att man bland de befintliga alternativen skall välja det som garanterar att bevilja kategori 2 allt, ända till den sista tillgängliga ecun i strukturfonderna.
Och vi fortsätter att manifestera att den befintliga budgetplanen borde utgöra grunden för de kommande budgetplanerna vad gäller procenten egna resurser: att betrakta 1, 27 procent som grunden, och inte taket, borde vara det finansiella uttrycket för de europeiska ansträngningarna för utvidgningen.

Giansily
Mina kära kolleger! Det finns ett samband mellan kvällens diskussion om Europaparlamentets budgetära riktlinjer för 1999 och gårdagens debatt om förfarandet för ansvarsfrihet för räkenskapsåret 1996, vilket säkert inte har undgått er. Detta samband ligger i den betydelse som tillmäts problemet med genomförandet av budgeten och kampen mot bedrägerier, genom förslaget att göra 1999 års budget till skattebetalarnas och medborgarnas budget.
När Europa nu har nått fram till ett avgörande och kritiskt skede i sin utveckling, med införandet av euron och inledningen av utvidgningsförhandlingarna, behöver Europa mer än någonsin förklaras för och förstås av medborgaren. Europa kan inte vara trovärdigt, och kan inte inspirera till förtroende, om inte skattebetalarnas pengar förvaltas på ett bra sätt.
Föredragandens andra strävan är att göra 1999 års budget till medborgarnas budget, och även på den här punkten gillar jag hennes lilla visa. Medborgaren måste övertygas om att Europa är skapat för henne eller honom, och för mig är det ytterst viktigt att den ekonomiska och sociala sammanhållningen stärks. Har inte medborgaren den förståelsen, leder det till att han bestraffar oss, och det behöver vi inte tvivla på.
1999 års budget är mer än en vanlig förvaltnings- och övergångsbudget, den skulle framför allt kunna utgöra en vändpunkt, som kommer att fastställa villkoren för Europeiska unionens finansiella framtid. Med en ny budgetplan och ett nytt interinstitutionellt avtal i början av Ekonomiska och monetära unionens tredje etapp, i samband med förhandlingarna om Agenda 2000, kommer budgeten för räkenskapsåret 1999 att läggas fram som en budget för förnyelse, samtidigt som den innehåller välkända prioriteringar som bör fullföljas: de finansiella åtgärderna för sysselsättningen, ett åtagande i budgeten för 1998 som stöddes av Europeiska rådet i Luxemburg i november 1997; det företräde som nya arbetstillfällen ges tack vare investeringar i infrastrukturer; forskning och utveckling; stöd till små och medelstora företag; åtgärder för att bekämpa ungdomsarbetslösheten; utbildning och vidareutbildning för ett kunskapens Europa.
En vändpunktens budget, en förnyelsens budget, men också en realismens budget, som medger att ökningen av betalningarna för 1999 inte får överskrida ökningen av medlemsstaternas finansiella medel i förhållande till budgeten för 1998, men under acceptabla förutsättningar, som t.ex. respekten för Edinburghmålen för strukturfonderna.
Fru ordförande, mina kära kolleger! UPE-gruppen och jag själv stöder föredragandens sätt att gå till väga, eftersom vi är övertygade om att budgetförfarandet inleds under gynnsamma omständigheter.

Brinkhorst
Fru ordförande! Det väsentliga med budgetdebatten på detta stadium är, som kommissionär Liikanen sade, att den ger gemensamma riktlinjer för kommissionen i dess kommande preliminära budgetutkast. När man lyssnat på debatten så här långt förefaller det som om vi kommer att få det mycket enkelt. Kommissionären har föregripit saken genom att hänvisa till ett antal punkter i Dührkops betänkande. Under den tid detta parlament har existerat har vi sett avsevärda framsteg. När parlamentet självt ger klara och koncisa riktlinjer kommer det att påverka kommissionens preliminära budgetutkast.
Jag gratulerar Dührkop till att ha varit mycket koncis och till ha haft modet att skjuta in användbara men begränsade riktlinjer rörande antalet platser. Hon har stått emot frestelsen att bli en telefonkatalog, som hon själv sade. ELDR delar i stort de prioriteringar som många andra uttryckt i kammaren.
Låt mig bara koncentrera mig på den punkt, som Wynn tog upp, när han var vänlig nog att säga att den socialdemokratiska gruppen, som inte spikat sin åsikt, ändå ansåg att den av principiella skäl inte skulle rösta för specifika ändringsförslag som vår grupp vill lägga fram. Jag hoppas att Wynn vill ta denna fråga under nytt övervägande. Det handlar om Amsterdamfördraget. Detta fördrag kommer att träda i kraft 1999. Det kommer att vara nyttigt för kommissionen att förstå signalerna från parlamentet, att detta redan anser att Informationssystemet Schengen och Eurodac, som är nyckelelement i omvandlingen av den första pelaren till ett område med frihet, säkerhet och rättvisa, faktiskt kommer att inbegripas.
Vi hoppas därför att ni kan gå ett steg längre, så att vi kan lämna denna riktlinje till kommissionen för att presentera den i den preliminära budgeten.

Miranda
Fru ordförande! Trots den fridfullhet som kommissionär Liikanen talar om, anser vi att den nuvarande budgetprocessen är särskilt viktig och komplex. Det är den sista inom den nuvarande finansiella ramen, den utgör ännu en slags bro till den följande och några strävar också efter att det skall vara slutet på en period. Vår kollega Bárbara Dührkop har därför ingen lätt uppgift. Jag hoppas samtidigt, uppriktigt, att detta inte blir inledningen på den Golgatavandring som hon talade om i sitt anförande.
Vad gäller betänkandet vill jag börja med att säga att vi skriver under på mycket av det som sägs i det. Vi identifierar oss givetvis med de prioriteringar som föreslås: sysselsättning, utbildning och yrkesutbildning, miljö, bättre kontroll av programmen och utvecklingspolitiken. Vi gratulerar till den otvetydiga form som används i respekten för Edinburgh vad gäller strukturfonderna och vi understryker den betydelse kontrollen av genomförandeförhållandena, och effektiviteten i användandet av resurserna, har beviljats.
Det finns emellertid några aspekter som vi på samma sätt anser vara betydelsefulla men som vi tar avstånd ifrån. För det första anser vi konkretiserandet av dessa prioriteringar oförenliga med den återhållsamma budget som man fortfarande försvarar. En återhållsamhet som är, även den, fastän i uttrycklig form, en verklig prioritering i denna liksom i tidigare budgetar.
Det är dessutom inte möjligt, enligt vår mening, att svara mot de ambitiösa prioriteringar, som uttryckts, med de begränsade medel som genom detta kommer att finnas kvar till förfogande för unionen. Vi är inte heller överens med det som i punkt nr 10 i betänkandet. Och det är så, trots det positiva ändringsförslag som redan införts på föredragandens förslag och genom vilket denna budget inte längre är grunden, utan blir en av grunderna, i de framtida budgetplanerna.
Inom detta område anser vi det som utskottet för regionalpolitik föreslår i ändringsförslaget som representerar denna punkt, vara mer rimligt. Vi förstår faktiskt inte hur denna budget kan vara ens en grund i de framtida budgetplanerna. Den kan vara, som det sägs i betänkandet, en punkt, inte en grund. En grund i de framtida budgetplanerna kan och bör bara de nuvarande budgetplanerna vara. Det är, för övrigt, detta som stämmer överens med det vi redan har godkänt när vi röstade om betänkande Colom i Naval, huvudsakligen, om taket på 1, 27 procent, eller mer korrekt, 1, 13 procent, av BNP för betalningar i slutet av perioden, så som kommissionen har föreslagit.
Emellertid, och fortfarande angående samma punkt, väcker även skapandet av en förebyggande reserv de största invändningar. Vi tvivlar inte på att man försöker hålla igen på utgifterna, eftersom skapandet av reserven visar sig uttryckligen förbunden med minskningen av den så kallade skattebördan. Men de är inte längre tydliga i texten, varken den mekanism man försöker införa för att uppnå detta mål, eller ens de praktiska konsekvenserna av denna. Vi fruktar i vart fall att det definitivt kommer att leda till en förhandling om uppfattningen om gemenskapens resurser så som vi i dag förstår den. Dessa skäl gör att vi röstar för detta betänkande om förslaget från utskottet för regionalpolitik godkänns.

Müller
Fru ordförande! Jag skulle först och främst vilja tacka fru Dührkop och herr Viola för betänkandena. Jag tror att det handlar om balanserade guidelines , och i synnerhet förefaller det mig viktigt att vi konstruerar en s.k. brobudget, som börjar att staka ut visionen för utvidgningen under åren 2000-2006.
Jag är särskilt glad över fastställandet av prioriteringar och över att föredraganden så konsekvent har försvarat alla prioriteringar för att ge dem ett särskilt uttryck, och i synnerhet gläder jag mig över prioriteringarna för post-Kyoto-processen, med den nya budgeten för 1999, för att ge ett betydande bidrag. Jag skulle här vilja annonsera ett fyrverkeri av goda förslag från min grupp, den här gången ett fyrverkeri utan att koldioxid skapas.
För min grupp skulle jag vilja lägga fram förslag, som riktar sig mot informationskampanjerna för användning av produkter som tas fram på ett energisnålt sätt. Jag skulle vilja propagera för en omfördelning i forskningsbudgeten, för moderna energibesparande teknologier som verkligen genomför ett genombrott. Jag skulle med budgetföredraganden vilja propagera för pilotprojekt för värmeisolering, för hem, för kontorsutrymmen och för energiintensiva industrier. Och jag vill i synnerhet naturligtvis med tanke på nykomlingarna i Europeiska unionen genomföra en nyinriktning av Save- och Altenerprogrammet.
Sist men inte minst, en miljon soltak, ett program för genomförande av fotovoltaik. Jag tror att om föredraganden, vilket hon tidigare visat, är öppen för att inte lämna något halvgjort, utan också låta prioriteringarna följas av gärningar, då kan man i nästa budget skapa ett ordentligt bidrag för post-Kyoto-processen. Jag hoppas på detta och i det här avseendet på ett fortsatt gott samarbete.

Fabre-Aubrespy
Fru ordförande! Budgetdiskussionerna fortsätter, och jag vill främst glädja mig åt att den här debatten äger rum i Strasbourg, och inte i Bryssel, som förra året. Jag vill tolka det som en vilja att respektera EG-domstolens beslut, mer än som en enkel slump i tidsplanen.
Men de här diskussionerna fullföljs på ett nästan karikatyrartat sätt, så till den grad att man frågar sig om inte en del vill fira den 1 april på sitt eget sätt. För 24 timmar sedan vägrade vi ge ansvarsfrihet, eftersom revisionsrätten inte kunde garantera den övergripande regelmässigheten för betalningarna i 1996 års budget. I dag kan vi än en gång konstatera den alltid lika oansvariga viljan att spendera mer. Ur parlamentets synvinkel bör man, vad som än händer, spendera mer, och spendera allt som man har planerat att spendera. Att till varje pris vägra att avstå från medel, eller t.o.m. ifrågasätta en del politikområden, skulle på något sätt vara en fråga om heder.
Det mest flagranta exemplet på detta fördärv rör strukturfonderna. Troget sig självt upprepar budgetutskottet kravet på att besluten om strukturfonderna som fattades i Edinburgh skall tillämpas bokstavligen, och att de anslag som då frigjordes utgör ett utgiftsmål. Men det är inte så att tidigare fattade beslut nödvändigtvis förbjuder all politisk reflexion i dag. Jag vägrar att finna mig i den mer än skandalösa situation, dit man vill få oss, och där vi blir tvingade att desperat söka efter ett sätt, en skenmanöver, en juridisk improvisation, för att kunna spendera pengarna från medlemsstaternas skattebetalare.
I övrigt slipper vi inte undan de extrema kravens klagovisa, som upprepas vid varje budgetförfarande. En av föredragandens främsta prioriteringar är att budgeten måste fortsätta att vara en budget för sysselsättningen. Men den kommer snarare att bli en budget för arkitekturen. Under 1998 spenderar parlamentet lika mycket pengar på förvärvet av den faraoniska byggnaden D3 i Bryssel, som på det beryktade " sysselsättnings" initiativet.
Till sist, Amsterdamfördraget är ännu inte ratificerat av medlemsstaterna, men man tillämpar redan dess finansiella bestämmelser, ett vackert exempel på respekt för demokratin, och ytterligare ett skäl för vår grupp att inte rösta för det här betänkandet.

Samland
Fru ordförande! Herr Fabre-Aubrespy, de nya byggnaderna i Bryssel har också skapat arbete, åtminstone i Bryssel. Men jag skulle egentligen vilja säga något om budgeten för 1999. Herr kommissionär, ert tal var inte dåligt, men det som ni höll om ansvarfriheten om budgeten var bättre eftersom ni höll det på franska! Ni betecknade ju själv det som mer sexigt.
Om budgeten för 1999 skulle jag vilja ta upp fem punkter. För det första: Budgeten för 1999 är, som Müller redan har sagt, en brobudget. För ingen kan längre få intrycket att vi skulle kunna diskutera 1999 års budget utan att ha för ögonen att de nya finansiella perspektiven för 2000-2006 så att säga behandlas parallellt.
För det andra: Det betyder att vi måste ta itu med de svårigheter som budgeten för 1999 bereder. Ingen kan diskutera bort att det handlar om en höjning med 18 procent vid förpliktigandena för strukturfonderna, som ligger bortom diskussionerna och om möjligheterna av en budgetdiskussion Jag skulle härtill vilja citera en mening: " Det är inte av denna världen" . Den passar på situationen om man tror att man helt enkelt skulle kunna förlänga det, så som det en gång gjordes i Edinburgh.
För det tredje: Vi har en utgiftssituation vad gäller utrikespolitiska program som också ligger bortom ont och gott. Om inte medel i storleksordningen 2, 3 miljarder ecu inte var bundna och 3, 2 miljarder ecu enbart inom ramen för Phare-programmet inte skulle utbetalas, då - det måste man säga tydligt - spelar det ingen roll om vi för 1999 skulle höga Phare-programmet med 36 procent, bara för att lägga pengar i hushållskassan, som dragits bort från andra utrikespolitiska program genom minskningar på 10 procent. Därav lider projekt i Sydafrika, Sydamerika och Asien, såväl som olika program som icke-statliga organisationer har, för att bara nämna något som inte kommer att äga rum i verkligheten i budgetåret. Detta är det problem som vi konfronteras med när vi diskuterar budgeten 1999.
Vi har, dvs. Dührkop Dührkop har, funnit en formulering i punkt 8 i sina guidelines , där hon, som aldrig tidigare i denna kammare - herr Fabre-Aubrespy - fastställer att parlamentet bara är berett att medverka till en höjning av budgeten 1999 som är i nivå med höjningen av budgeten i medlemsstaterna. Ett sådant villkor har vi aldrig tidigare förpliktat oss till. Om man vill det, måste man lösa de tidigare nämnda problemen. Och om man vill lösa dem måste man finna vägar, på vilka det redan anges hur de framtida budgetplanerna ser ut. Detta måste vara inriktat på mer flexibilitet och på att inga medlemsstater kan tvingas till att genomföra utgifter, alltså ta pengar ur gemenskapens budget, om landet inte själv är berett att ta dessa pengar.
I det informella trepartssammanträdet, liksom i trepartssammanträdet i tisdags sade jag att budgeten för 1999 bara kommer att komma till stånd - och det säger jag här med all tydlighet, framför allt till protokollet för rådet -, om det finns en interinstitutionella överenskommelse mellan de tre institutionerna över frågan om rättslig grund. Ingen får då gömma sig bakom det rättsliga förfarandet som anhängiggjorts EG-domstolen. Vi behöver en principiell lösning av det här problemet. Parlamentet är inte berett till detta, och jag har fått intrycket att de båda andra institutionerna inte heller är det. Men ställ in er på - det är inget skämt - att det inte blir någon budget 1999 om det här problemet inte blir löst.

Tillich
Fru ordförande, mina damer och herrar, kära kolleger, herr kommissionär! 1998 års budgetförfarande började vi med inom ramen eller i kanten av Ajax Amsterdams fotbollsmatch. I kväll äger också en fotbollsmatch rum mellan Real Madrid och Borussia Dortmund. Jag kommer i slutet att prata om detta.
Herr Fabre-Aubrespy nämnde första april. Vi hade säkert heller tittat på fotbollsmatchen, men lägets allvar, nämligen diskussionen om budgeten 1999, håller oss kvar i den här kammare n vid den här tidpunkten.
För första gången är inte informationspolitiken fast för ankrad i riktlinjerna. Vi har utgått från att vi kommer att ha ett hållbart koncept mellan kommissionen och Europaparlamentet, för att till sist reglera informationspolitiken 1998. Detta är emellertid uppenbarligen inte fallet, och jag skulle åtminstone vilja uppmana dem som av denna kammare valts till representanter i presidiet eller i ordförandekonferensen, att än en gång titta på besluten från budgetbesluten från 1996, 1997 och 1998 i punkterna 18 i riktlinjerna för 1998, 30, 31, 32 i den första läsningen från 1998, och 11 från den andra läsningen från 1998, såväl som punkt 9 i riktlinjerna från 197, 17, 48, 49, 50, från första läsningen 1997, eftersom det med tanke på dagens förmiddagsdebatt säkert inte heller är så oviktigt för presidiet och för ordförandekonferensen.
Nu över till innehållet i de föreliggande ritktlinjerna, mina damer och herrar, fru Dührkop, fru föredragande, ni har i er punkt 2 gjort ett fel tror jag, som går tillbaka till den tyska versionen, för där talas det åter om en sysselsättningsbudget. Det torde vara ett problem för min grupp, men jag vet att ni pratar om en budget för mer sysselsättning, därför ber jag er att åtminstone ändra det före omröstningen i morgon.
I fjärde stjärnan i punkt 8 finns det återigen i åtminstone den tyska versionen en så olycklig formulering att jag inte alls förstår den. I punkt 9 anser jag att er personliga formulering är utmärkt, och jag tror att den precis träffar den springande punkten. Därför kommer vår grupp att begära en split vote , alltså en delad omröstning, för frågan om en omröstning om den kritiska massan och kommissionens politik, eftersom vi anser att i princip hör inte detta dit. Vi tycker att er personliga formulering är bättre.
I punkt 15, där det handlar om det i 1998 års förfarande fastställda och genomröstade sysselsättningsinitiativet, är den andra delen åtminstone oklar, om inte felaktig. Vi har bekantat oss med de tre huvudmålen i den här sysselsättningspolitiken och också röstat så. Vi har i eftermiddag slutligen röstat om Pronks betänkande om rätttslig grun, och vi har där också sagt att man även skall beakta små och medelstora företag inom området för det tredje systemet, men som det nu står, skall de beaktas först och främst. Så röstade vi inte.
Vad gäller de föreliggande ändringsförslagen, är vi vad gäller målsättningen fullständigt eniga med Brinkhorst, som lämnat in det första ändringsförslaget, men vi har fortfarande inte bildat oss någon slutgiltig uppfattning.
För att komma tillbaka till fotbollsmatchen; I dag har i Spanien, i Madrid, matchen försenats med en timme, eftersom målet ramlat omkull. Eftersom Dührkop kommer från trakten av Barcelona, och något sådant aldrig förekommer i Barcelona, önskar jag föredraganden, men också föredragande Viola, att de skall stå pall under budgetdiskussionerna 1999.

Tomlinson
Fru ordförande! Jag vill börja med att gratulera de båda föredragandena, Dührkop Dührkop och Viola, till att ha skapat resolutioner om riktlinjerna som är just det. De är riktlinjer och de har tappert stått emot det som så ofta händer om man i förväg försöker omvandla riktlinjer till något slags första behandling. Vad vi har här är en mycket tydlig principöversikt.
Jag vill bara hänvisa till några stycken i Dührkop Dührkops utmärkta betänkande och understryka dem, i synnerhet stycke D i ingressen, där hon understryker att det vi måste koncentrera oss på i budgetförfarandet är hela frågan om insamling av skattemedel för att undvika slöseri. Vi tillbringar så mycket tid med att hantera utgifter att vi måste prioritera korrekt insamling av våra egna resurser som en stor, fundamental och integrerad del av budgetförfarandet.
Den andra punkten jag vill ge henne en eloge för är att hon i punkt 9 i sitt betänkande inkluderat en reaktion på den utmaning kommissionär Liikanen lade fram för ungefär två år sedan, rörande den kritiska massans politik. I dag har han fått parlamentets svar, i förslaget om riktlinjer, och vi hoppas att, när han fått parlamentets svar, vi får preliminära förslag till beräkningar som återspeglar detta svar på ett sätt som vi kan se. Om ni läser punkt 9 omsorgsfullt har Dührkop där antagit den utmaning det innebär att studera de politikområden som bör fortsättas och till och med stärkas, men även de som inte längre bör betraktas så. Så det har bitit i det sura äpplet, det är ett allvarligt svar, och ett som jag ger mitt stöd.
Under återstoden av min tid vill jag ta upp Violas betänkande, som även det är utmärkt. De punkter jag vill understryka i hans betänkande är följande: i punkt 4 tar han upp den mycket viktiga frågan om europeisk förvaltning. Jag hoppas att vi, när vi talar om den europeiska förvaltningen när vi går in mer i detalj i budgeten, kanske kommer att utöka en del av de tankar som förekommer där, och talar både om anställning och befordran som företeelser som endast skall ske utifrån meriter. Detta bör vara det enda kriteriet för anställning och befordran inom den europeiska förvaltningen. I punkt 5 noterar och välkomnar jag åsikten att inga nya poster bör skapas under 1999, och jag hoppas att det förbud som uttrycks här är ett som kommer att kunna släppas när vi går vidare i budgetförfarandet.
Jag stöder till fullo samtliga punkter som är angivna i tydlig kronologisk ordning i betänkandets punkt 8, där det finns en hel rad frågor denna kammare, som en del av budgetmyndigheten, behöver mer information om.
Jag vill särskilt ta upp punkt 9 - egendomspolitik. I dag är det, som redan anmärkts, den 1 april. Jag mottog vad jag antar är ett synnerligen komplicerat aprilskämt i form av något som ger sig ut för att vara en rapport till Europaparlamentet från Ekonomiska och sociala kommittén och Regionkommittén, en rapport som vill få oss att tro att någonting i stil med 36 miljoner ecu kommer att spenderas på att bygga om Belliard I- och II-byggnaderna för att passa deras syften. Till dem säger jag: Bra försök på första april, men vi ser fram emot att få det riktiga rapporten om vad som skall ställas till förfogande för ombyggnad av dessa byggnader.
Men vi har allvarliga utmaningar framför oss inom byggnadsområdet, och jag är säker på att Viola i den inställning han intagit kommer att fortsätta med samma nivå av seriös granskning vi har upplevt tidigare.
Det enda område jag ser där Violas betänkande uppvisar allvarliga brister - men jag tror att vi kan ta det för givet - är i fråga om kommunikationspolitik. Vi har många diskussioner om kommunikationspolitik framför oss. Jag vill bara lägga till en tanke, och jag säger det med den största respekt för er, fru ordförande, som något ni kan ta med er tillbaka till presidiet. Jag blir allt mer övertygad om att ni, för att kunna förstå var parlamentets presidium faktiskt gör och beslutar, måste vara kremlolog för att förstå deras protokoll och få ut någonting vettigt ur dem. Så den här gången kanske ni, när vi talar om kommunikationspolitik, kan översätta presidiets protokoll till samma grad av klarhet, tydlighet och insyn som vi i detta parlament försöker ingjuta i Europeiska centralbanken. Det skulle vara till stor hjälp för den parlamentariska demokratin.

Tappin
Fru ordförande! Först av allt vill jag gratulera föredraganden, Dührkop, till en utmärkt rapport om riktlinjerna. Som ni kanske väntar er av budgetutskottets föredragande för de decentraliserade organen, vill jag gärna koncentrera mig i synnerhet på punkt 18 i hennes betänkande. Denna har dykt upp i riktlinjerna i år igen.
Frågan är varför vi har en punkt om de decentraliserade organen igen. Många ledamöter av denna kammare, och ledamöter av budgetutskottet, tror att i och med att parlamentet antog Kellett-Bowmans betänkande om frågor rörande de decentraliserade organen är frågan utagerad. Men så är det inte. Liikanen använde ordet " fridfullhet" , men som amerikanist skulle jag alltid hävda att " ständig vaksamhet" är nyckelordet. Vad gäller de decentraliserade organen är ständig vaksamhet sannerligen nyckelordet vad oss beträffar.
Även om vi vill vidhålla vår punkt i riktlinjerna finns ju frågan om annualitet i budgetförfarandet. Under de tre senaste åren har stora framsteg gjorts vad gäller att presentera budgetposterna för de decentralierade organen. Vi har insisterat på ett antal vägledande principer, som jag är glad över att organen har tagit till sig. Och Liikanen och hans kolleger vid kommissionen har hjälp till att sträva efter dem.
Vilka är dessa riktlinjer? Först är det information i förväg och utgiftsmönster i förväg. Vi tittar på hur resurser har använts under tidigare år, t.ex. utnyttjandet av varje organs budget. Detta måste inverka på framtida tilldelning av finansiering av organ inom Europeiska unionen. När vi tittar på årets Kellett-Bowman-betänkande om ansvarsfrihet ser vi att Dublin uppvisar ett underutnyttjande på 140 000 ecu, för Thessaloniki ett underutnyttjande på 1, 28 miljoner ecu. Det finns orsaker till detta, men dessa blir aktuella när vi tittar på framtida utgiftsmönster. Jag är övertygad om att kommissionären är medveten om dessa. Vi är dock, och det är det viktigaste, angelägna att studera arbetsprogrammet som är upprättat och korrekt kostnadssatt. Detta arbetsprogram måste godkännas av de olika politiska kommittéerna.
Den andra frågan är insyn. Vi har försökt säkerställa att organen kommer upp med organisationsprogram för personalen. Vi har lyckats övertala organen att göra detta, men arbetsprogrammen är kostnadssatta och man kan se horisontellt genom avsnitt I, avsnitt II och avsnitt III utgifter i organens rapport, vad varje projekt kommer att kosta. Detta är mycket viktigt för oss som budgetutskott, ännu viktigare för specialutskotten, och det kommer att vara viktigt för föredraganden för budgetkontrollutskottet när vi senare kommer att titta på frågan om ansvarsfrihet. Vi gör framsteg här.
Min sista punkt handlar om ansvarighet. Nyckelfrågan är hur vi skall fördela resurserna. Som Dührkop, Tomlinson och Wynn har sagt använder vi EU-medborgarnas pengar. Det måste vara tydligt att detta sker på ett sätt som ger insyn inte bara för palamentet, utan också för klientgruppen för organet, samt medborgarna själva. För att uppnå dessa målsättningar har vi instiftat, och kommer att fortsätta att hålla, regelbundna möten med organens ledare och föredragandena från de olika utskotten. Denna process kommer att fortsätta innevarande år.
Vad kan vi dra för slutsatser? Liikanen tog upp " fridfullheten" . Han sade att fred hade utbrutit. Det har den i sanning. Fred har brutit ut med organen. Vi har en process upprättad, men den omtalade vaksamheten kommer att bli viktig. Jag vet att en av hans kolleger, Bangemann, om Alicante sade att vi måste vara vaksamma. Budgetutskottet för Alicante spenderar 24 miljoner ecu på en ny byggnad, som kommissionen vet mycket litet om, och som parlamentet inte ens informerades om. Vaksamhet är nyckeln, herr Liikanen! Vi måste strama åt förfarandena och vi kommer att övervaka dem både genom budgetutskottet och budgetkontrollutskottet.

Ghilardotti
Fru ordförande! Låt även mig gratulera Dührkop till ett noggrant och viktigt betänkande och påminna om att, mot bakgrund av den stränghet som även i år unionen och dess medlemsstater har ålagt sig, så kommer budgeten för 1999, vilket också föredraganden påmint om, att bli den första budgeten som verkställer Amsterdamfördraget, och att den därför bör återspegla nyheter som finns i det fördraget. Detta innebär att det måste vara en budget som främjar sysselsättningen, vilket redan har sagts, genom investeringar i infrastrukturen, stöd till de små och medelstora företagen, investeringar i forskning och utveckling, men även stöd till lokala sysselsättningsinitiativ och territoriella överenskommelser om tredje marknader, i linje - till skillnad från vad som hävdas av Tillich - med de löften som gavs av Europaparlamentet i oktober förra året, vilket mycket riktigt Dührkop påpekar i sitt betänkande.
Utbildning och omskolning anses höra till de viktigaste instrumenten när det gäller att utveckla flexibiliteten och entreprenörsandan och när det gäller att ge framför allt de unga och kvinnorna en möjlighet att finna arbete. Detta är riktlinjerna, vilket också påpekades vid det extra toppmötet i Luxemburg. Det är därför nödvändigt att programmen Leonardo, Sokrates och utbildnings- och fortbildningsprogram i mer allmän bemärkelse får tillräckliga ekonomiska resurser.
Den sociala dialogen, som hela tiden får en allt viktigare funktion i fördraget, måste finna motsvarande stöd och hjälp i budgeten. Dührkop hävdar med all rätt att budgeten 1999 borde vara en medborgarnas budget, inriktad på att förstärka och förbättra den ekonomiska och sociala sammanhållningen. I det sammanhanget är det viktigt att den verksamhet som bedrivs och de nätverk som byggts upp bland de icke-statliga organisationerna, som lämnar ett viktigt bidrag till den europeiska politiska och sociala utvecklingen till förmån för de äldre, de handikappade och när det gäller kampen mot social utslagning och som utgör ett viktigt instrument när det gäller medborgarnas deltagande i det europeiska projektet, även fortsättningsvis måste få ett tillräckligt stöd.
Låt mig avsluta med att återvände till en punkt som ordföranden Samland påminde om, och som jag tycker är speciellt viktig. Ett omistligt villkor för att proceduren skall få ett positivt slut är att rådet undertecknar avtalet om den rättsliga grunden. Jag anser inte att rådet längre har något alibi i detta sammanhang och jag vill därför avsluta debatten - eftersom jag är den siste talaren - med denna uppmaning: protokollet från detta sammanträde bör lämnas till rådet så att det vet att parlamentet inte längre tänker acceptera att man inte träffar ett avtal i denna fråga.

Dührkop Dührkop
Fru ordförande! Även om det kanske är litet emot vårt förfarande, skulle jag vilja säga till Tillich - för detta är viktigt - att jag är från San Sebastián och håller på Real Madrid eftersom jag, i annat fall, skulle ha problem med att få mina två barn att komma hem.

Ordföranden
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl.12.00.
Jag skulle emellertid vilja göra er uppmärksamma på en sak. Ni har fortfarande 24 minuter på er att lura eller luras på första april. Akta er!
(Sammanträdet avbröts kl. 23.35.)

