Förberedelsearbete inför Europeiska rådets möte den 24-25 oktober i Bryssel
Talmannen. -
Nästa punkt på föredragningslistan är rådets och kommissionens uttalanden om förberedelsearbetet inför Europeiska rådets möte den 24-25 oktober i Bryssel.

Haarder
. (DA) Herr talman! Jag har blivit ombedd att avge en förklaring under rubriken ?Förberedelse av Europeiska rådets möte i Bryssel den 24-25 oktober 2002?.
Detta möte kommer att ha stor betydelse för det fortsatta arbetet under det danska ordförandeskapet. Den viktigaste frågan på dagordningen kommer som ni redan vet att vara utvidgningen och i detta sammanhang även Kaliningrad, som Europaparlamentet ju visat stort intresse för. Resultatet av mötet kommer att få stor betydelse för möjligheten att nå det gemensamma målet att avsluta utvidgningsförhandlingarna med upp till tio länder. Det gäller därför för Europeiska rådet att fatta så många beslut som möjligt så att så lite som möjligt återstår att utföra i Köpenhamn. Det som återstår kan bli nog så besvärligt ändå.
Vid Europeiska rådets möte kommer ordföranden för konventet att informera Europeiska rådet om konventets arbete, och dessutom kommer Europaparlamentets talman att tala inför Europeiska rådet. Låt mig börja med det sistnämnda. Mötet med Europaparlamentets talman har blivit en återkommande tradition, som jag vet att stats- och regeringscheferna i Europeiska rådet sätter stort värde på.
Med tanke på den aktuella dagordningen är det givetvis av särskilt intresse att få höra Europaparlamentets talmans syn på de frågor som Europeiska rådet skall diskutera, nämligen utvidgningen och i detta sammanhang även Kaliningrad, som jag återkommer till. Det är synnerligen lämpligt att diskussionen med Europaparlamentets talman äger rum omedelbart före arbetsmötena om utvidgningen och Kaliningrad. Förutom att vi ser fram emot talmannens bidrag hoppas vi naturligtvis att mötet kommer att visa sig vara givande även för talmannen och för Europaparlamentet, bl.a. när det gäller utbyte av information och idéer som kan vara till nytta i det fortsatta arbetet.
Nu några ord om utvidgningen. Det är önskvärt att vi i Bryssel lyckas komma fram till beslut angående en del mycket viktiga frågor som kan bana väg för utvidgningen. Man skall fatta beslut om vilka kandidatländer som kan avsluta anslutningsförhandlingarna i år. Kommissionens framstegsrapporter för de olika kandidatländerna och kommissionens strategidokument om utvidgningen som lades fram den 9 oktober av kommissionsledamot Günther Verheugen, som också är närvarande i dag, kommer att tjäna som utgångspunkt. Med anledning av en omfattande utvärdering av de framsteg som gjorts i varje enskilt kandidatland utgår kommissionen ifrån att tio länder kommer att kunna uppfylla alla kriterierna i början av år 2004. Mot denna bakgrund rekommenderar man att anslutningsförhandlingarna avslutas innevarande år som planerat. Europeiska rådet kommer dessutom att, vid sitt möte i Köpenhamn, diskutera de kandidatländer som inte förväntas kunna avsluta förhandlingarna i år (Bulgarien, Rumänien och Turkiet). Detta sker i syfte att förbereda beslut angående den fortsatta anslutningsprocessen för dessa länder.
Man skall i Bryssel dessutom fatta beslut om kvarstående frågor inom förhandlingarna om utvidgningen när det gäller finansieringspaketet. Det rådde enighet om de institutionella frågorna vid rådets (allmänna frågor) möte i går. Som en del av finansieringspaketet skall Europeiska rådet bland annat fastställa det totala beloppet för utvidgningen, kandidatländernas deltagande i den gemensamma jordbrukspolitiken, som t.ex. deras andel av det direkta inkomststödet, och det totala sammanhållnings- och strukturfondsstödet till kandidatländerna. Europeiska rådet skall dessutom fatta beslut om frågor kring kandidatländernas nettoposition när det gäller Europeiska unionens budget och man har nått enighet om underlaget för dessa beräkningar.
Diskussionen angående dessa frågor har hittills visat att det inte kommer att bli lätt att nå enighet. Europeiska rådet i Sevilla kom fram till att Europeiska unionens positioner när det gäller de kvarstående budgettyngda kapitlen skall läggas fram för kandidatländerna i början av november. Det innebär att Europeiska rådet i Bryssel måste fatta beslut i dessa frågor om vi skall kunna hålla tidsplanen från Sevilla. Det danska ordförandeskapet kommer att insistera på detta och mötet får därför pågå tills man nått en lösning. Vi kan förvänta oss att det kommer att bli mycket svårt. Det kräver kompromissvilja från alla parter men vi måste komma fram till en lösning.
Dessutom skall Kaliningrad diskuteras och vid mötet i Luxemburg i går, där både Verheugen och jag själv deltog, gjordes betydande framsteg även i denna fråga. Frågan diskuterades i Sevilla och kommissionen ombads att undersöka möjligheterna till en effektiv och flexibel lösning av transitfrågan - en lösning som skulle överensstämma med gemenskapens regelverk och som man skulle kunna enas om i samförstånd med de berörda kandidatländerna. Kommissionen lade fram sitt meddelande den 18 september. Meddelandet har diskuterats vid två tillfällen i rådet och det har också så sent som i förra veckan, närmare bestämt den 15 oktober, diskuterats här i Europaparlamentet. Ordförandeskapet har tillsammans med kommissionen fört en hel del diskussioner med Ryssland och har rådfrågat särskilt Litauen, som är det kandidatland som berörs mest.
Förutom de principer som låg till grund för mandatet från Sevilla har Europeiska unionen poängterat Litauens suveräna rätt att kontrollera sina gränser och att eventuellt neka inresa. Utgångspunkten har dessutom varit att en lösning inte får hindra eller försinka Litauens fullständiga medlemskap i Schengen. Rådet har förklarat att man är införstådd med att Litauen skall få garantier i detta avseende och slutligen instämmer rådet i att Litauen bör kompenseras för de extra omkostnader som en lösning av transitfrågan kan resultera i.
Från rysk sida har man fortsatt arbetet i syfte att infria önskemålet om rätt till genomresa utan visum med tåg genom Litauen. Det är en lösning som innebär många problem av både teknisk, ekonomisk, juridisk och politisk karaktär. Europeiska unionen har dock inte avvisat möjligheten att undersöka saken och ordförandeskapet kommer att fortsätta sitt arbete för att nå en lösning som i största möjliga utsträckning tillfredsställer alla parter och som dessutom kan stödjas av Europeiska rådet. De riktlinjer jag nämnt här följdes vid rådets möte (allmänna frågor) i Luxemburg i går. Man enades om att ta de vederbörliga hänsyn jag tidigare nämnt så att Litauen om de så önskar, och de gör de bevisligen, skall kunna bli medlemmar av Schengen samtidigt som de andra kandidatländerna. Detta är således Europiska unionens position och jag tycker att de femton regeringarna på detta sätt har förberett sig så långt det är möjligt inför de diskussioner som kommer att äga rum vid Europeiska rådets möte i Bryssel, och inför de efterföljande diskussionerna med Ryssland som sköts av ordförandeskapet och som kulminerar vid toppmötet mellan Europeiska unionen och Ryssland i Köpenhamn i november.
Vid mötet i Bryssel önskar Europeiska rådet i enlighet med Laekenförklaringen få en rapport från konventets ordförande, Valéry Giscard d'Estaing, beträffande framstegen i konventets arbete. Det är ett viktigt mål för ordförandeskapet att föra arbetet i konventet framåt. Konventet har fått en bra start och har nu nått den viktiga analyserande fasen. Mängden förslag ökar, pappershögarna växer och jag tycker att vi har fått uppleva en mycket spännande diskussion om Europas framtid både under konventet och i anslutning till detta. Det har varit glädjande att se det starka engagemanget från konventsledamöternas sida, inte minst från Europaparlamentets konventsledamöter, som beväpnade till tänderna i hög grad satt sin prägel på diskussionen.
Genom konventet har det för första gången ägt rum någonting så ovanligt som en verklig diskussion tvärs över de europeiska gränserna under full insyn från allmänheten. Det är inte någonting vi är bortskämda med. Den europeiska diskussionen försiggår i regel mellan europeiska politiker och deras hemmapublik och inte med befolkningarna i andra länder. Men detta gäller inte för denna diskussion om Europas framtid och det tycker jag lovar gott när det gäller ambitionen att skapa ett mer demokratiskt och folkligt förankrat europeiskt samarbete.
Som bör ha framgått av redogörelsen, har vi en omfattande och ambitiös dagordning för toppmötet i Bryssel. Jag hoppas och är faktiskt övertygad om att alla länder nu kommer att visa en erforderlig kompromissvilja och bidra till att fatta de viktiga beslut som jag här har redogjort för. Jag skall givetvis inte dölja att det återstår en del svåra nötter att knäcka och att dessa naturligtvis berör ekonomin.
Jag vill gärna upprepa och understryka att Europeiska rådet ser fram emot att få lyssna på Europaparlamentets talman, Pat Cox, och att få möjlighet att utbyta synpunkter med honom. Europaparlamentets betydelse för utvidgningsprocessen är obestridlig - parlamentet har redan mycket tidigt, först i utskottet för utrikesfrågor, mänskliga rättigheter, gemensam säkerhet och försvarspolitik och därefter i plenum nästan samstämmigt talat om vad som borde göras. Det har bidragit till den styrka och den drivkraft som gör att utvidgningsprocessen förhoppningsvis inte skall kunna stoppas i sista stund. Jag vill å ordförandeskapets vägnar rikta ett varmt tack till Europaparlamentet för detta.
(Applåder)

Prodi
. (IT) Herr talman, ärade parlamentsledamöter! Nu när Irland har röstat ja till Nicefördraget har vi övervunnit de sista politiska hindren för en ratificering av fördraget och banat väg för utvidgningen. Jag gläder mig åt det val som de irländska väljarna gjort, ett tecken på vidsynthet och ansvarskänsla.
Det som gäller för Irland gäller för oss alla. Det är av gemensamt intresse att utvidgningen kan fortskrida utan dröjsmål. Det är därför Europeiska rådet i Bryssel är av grundläggande betydelse. Diskussionerna kommer att inriktas på våra rekommendationer om att avsluta förhandlingarna med tio länder före årets slut. Vi kommer också att diskutera datumet för Bulgariens och Rumäniens anslutning och nästa skede i Turkiets kandidatur. Vi kommer också att behandla frågan om Kaliningrad. Kanske kommer vi också att få tillfälle att gå igenom det internationella läget, särskilt hur vi skall kunna gå vidare i kampen mot terrorismen mot bakgrund av de tragiska händelserna på Bali och Filippinerna. Vi kommer att lyssna på en redogörelse från ordföranden för konventet. Slutligen kommer vi på sedvanligt sätt att utbyta åsikter med Europaparlamentets ordförande.
Den första punkten på Europeiska rådets dagordning kommer därför att vara utvidgningen. Jag vill ta tillfället i akt att på nytt sammanfatta de övertygande skäl som har fått oss att rekommendera medlemsstaterna att avsluta förhandlingarna med ett ja till utvidgning för tio länder. Vi har en historisk och moralisk plikt att dela med oss till våra grannar i Europa av den stabilitet och det välstånd som vi har skapat under femtio års integrationsarbete. Fred, stabilitet, demokrati, rättsstaten: dessa är de viktigaste ingredienserna i politisk stabilitet. Det har redan fungerat tidigare. Jag är säker på att receptet kommer att fungera även för de blivande medlemmarna.
Utvidgningen kommer att sprida EU:s styrelseformer och normer till hela kontinenten. Vi kommer att se positiva effekter på många områden: effektivare offentliga förvaltningar, solidare rättsväsen, bättre skydd för minoriteter, effektivare brottsförebyggande arbete, i synnerhet gentemot internationell brottslighet, strängare kontroll av olaglig invandring, förbättrad produktkontroll, i synnerhet höjd livsmedelssäkerhet, och sist men inte minst strängare föreskrifter och kontroller till skydd för miljön.
Internationellt kommer utvidgningen av EU att öka dess politiska kapital. Vår handels-, penning-, miljö- och säkerhetspolitik kommer att få ökad tyngd. Europa kommer att kunna försvara de mänskliga rättigheterna på ett bättre sätt och verka för att minska klyftan mellan nord och syd. Om vi förstår att samarbeta lojalt, att tala med en röst, kommer vi att kunna påverka frågor som till exempel klimatförändringen och att hantera globaliseringens effekter.
Men utöver allt detta kommer den första gruppen av tio nya medlemsstater att medföra enorma ekonomiska fördelar för hela EU, såväl nya som gamla medlemmar. EU:s ökade befolkning kommer att bredda den inre marknaden. Befolkningen kommer att öka med 75-77 miljoner människor till totalt 453 miljoner invånare. För att förstå vidden av detta kan man jämföra med befolkningen i Nafta-området, det vill säga Förenta staterna, Mexiko och Kanada, med sina 400 miljoner invånare.
Nu invänder somliga att befolkningen efter utvidgningen med tio nya länder visserligen kommer att öka med 20 procent, men att EU:s BNP bara kommer att öka med 4-5 procent. Jag hävdar att detta inte är ett negativt faktum. Det är snarare ett löfte om att vi, även om det sker på regional nivå, är på väg att genomföra en demokratisk globaliseringsprocess. Det är ett löfte om en stor tillväxtpotential, tack vare dessa länders egenskaper. Vi får inte glömma bort att de tio kandidatländerna redan har en tillväxt som är högre än i dagens femton medlemsstater. Deras tillväxt på årsbasis var 2,4 procent 2001, medan vår var 1,5 procent; år 2000 var deras genomsnittliga tillväxt 4,1 procent och vår 3,4 procent. Framförallt kommer de tio kandidatländerna att medföra högt kvalificerad arbetskraft i boet. Det är sant att kandidatländerna har en 20 procent större befolkning och bara 5 procent större intäkter, men antalet universitetsexamina på det naturvetenskapliga och tekniska området i dessa länder uppgår varje år till 25 procent av våra. Detta är en resurs som kommer att bli ett viktigt stöd för vår egen tillväxt.
Tack vare sina egenskaper erbjuder dessa länder med andra ord nya stora möjligheter, under förutsättning att egenskaperna utnyttjas intelligent. Europeiska företag kommer att få nya expansions- och utvecklingsmöjligheter. Det kommer att finnas ett stort behov av vår teknik och de nya medlemsstaterna erbjuder en stor marknad för våra varor och tjänster.
Nu har jag redogjort för utvidgningens fördelar, det som vi kan kalla utvidgningens utdelning. Nu går jag över till de problem som fortfarande återstår. Men först en allmän reflexion. Vi får se upp så att vi inte sätter fördelarna på spel genom att kivas om detaljerna, något som ofta sker när vi skall fatta politiska beslut. Europas enande måste alltid komma i första hand, före inskränkta nationella intressen och branschintressen. Vi måste alltid ha helhetsbilden klar för oss och inte glömma de stora möjligheter som jag just har nämnt.
Under de senaste åren har de tio länderna gjort enorma framsteg. I de lägesrapporter som kommissionen nyligen lade fram konstateras detta utan förbehåll. Jag skulle dessutom vilja tillägga att våra analyser varken är överslätande eller alltför optimistiska. Kommissionens förtroende för kandidatländerna vilar på solid grund. De framsteg som gjorts är bevis nog på att samtliga länder är redo att ansluta sig i början av 2004, även på de områden där extra insatser har krävts.
Men trots att vårt förtroende är orubbligt har kommissionen lovat att övervaka de slutliga förberedelserna och hur situationen utvecklas i länderna även efter anslutningen. Därför har vi utarbetat skyddsklausuler beträffande den inre marknaden och rättsliga och inrikes frågor, som är de sektorer där vår befolkning har de största farhågorna, där de hyser den största misstron. Dessa klausuler kommer att träda i kraft om det visar sig att de åtaganden som gjorts inte uppfylls, vilket naturligtvis kan inträffa, även om det är högst osannolikt.
Som bekant kommer en central fråga i stats- och regeringschefernas överläggningar att vara hur utvidgningen skall finansieras. Jag är förvissad om att när vi nu har nått så här långt kommer vi också att hitta lösningar som är acceptabla för alla. Den fråga där enhälligheten är bredast rör nettotransfereringarna. Alla tycks vara överens om två principer: när de tio länderna ansluts skall de inte överföra större netto än de får; alla utgiftsåtaganden måste hållas inom de gränser som fastställdes i Berlin. Om vi följer dessa principer blir det inte svårt att i Köpenhamn nå fram till en överenskommelse om de exakta beloppen.
Även när det gäller strukturfonderna håller en samsyn på att växa fram kring ett belopp på cirka 25 miljarder euro per år under 2004, 2005 och 2006. Ärligt talat kan vi inte erbjuda de nya EU-medborgarna mindre. Inom ramen för detta finansiella åtagande kommer sammanhållningsländerna - de nuvarande länderna - att få 231 euro per capita i stöd under 2006, samtidigt som medborgarna i de nya medlemsländerna får 137 euro per person. Jag tror inte att skillnaden kan få bli större än så.
Sedan återstår frågan om jordbruksutgifter som vi alla är medvetna om. Jag vet att några av de nuvarande medlemsstaterna ställer sig tveksamma till huruvida budgeten för de här förslagen kommer att hålla, och att de därför kräver ytterligare garantier. Det är bra att fundera över EU:s framtida finansiering. Kommissionen står fast vid sin ståndpunkt: förslagen är förenliga med de budgetriktlinjer som fastställdes i Berlin och föregriper inte på något sätt kommande beslut.
Beträffande de finansiella frågor där vi ännu inte har nått fram till en överenskommelse är det min förhoppning att Europeiska rådet i Bryssel skall ge det danska ordförandeskapet och kommissionen ett mandat att avsluta förhandlingarna så att ett slutligt beslut kan fattas i Köpenhamn. Jag ber således om ert fulla stöd.
Den största ansträngning vi måste göra i denna sista fas av utvidgningsprocessen gäller kanske kommunikationen. Eurobarometers senaste undersökning, som offentliggjordes för två dagar sedan, visar att hälften av EU-medborgarna stöder utvidgningen medan en tredjedel är emot. Övriga har ingen uppfattning. De siffrorna är ganska lugnande, men andra ger anledning till oro. Av de tillfrågade anser 65 procent att utvidgningen kommer att medföra en ökning av narkotikahandeln, den organiserade brottsligheten och arbetslösheten. Detta är precis tvärt emot min åsikt, grundad på en seriös analys, om vad som kommer att ske i framtiden.
Man kan fråga sig varför utvidgningen kopplas samman med sådana farhågor. Svaret ligger i den sista siffra jag vill nämna: de som känner sig ?väl informerade? om utvidgningen utgör bara 21 procent av befolkningen, medan 79 procent anser sig inte vara det. Det är tydligt att vi måste ge en objektiv, seriös och uttömmande information. De som inte anser sig ha fått veta tillräckligt är inte nödvändigtvis mot utvidgningen - de har oftast ingen åsikt. Men det är kanske det värsta av allt.
Vi måste övertyga medborgarna om att utvidgningen kommer att skapa lösningar, inte problem. Och därför har kommissionen inlett en informationskampanj som riktar sig både till de nuvarande medlemsstaterna och kandidatländerna. Om utvidgningen blir en framgång kommer att bero på vår förmåga att informera allmänheten riktigt och att vinna deras stöd. Vi kan inte svika miljoner européers förväntningar. Unionens framtid är avhängig av den entusiasm, den kraft och den intelligens som vi kan lägga ner i de sista ansträngningarna för att slutföra denna process.
(Applåder)

Verheugen
Herr talman, herr rådsordförande, mina damer och herrar! Den signal vi fick från Luxemburg i går var både kraftfull och positiv. Rådet accepterade kommissionens rekommendationer att avsluta förhandlingarna med tio länder. Detta gjorde rådet eftersom kommissionen lyckades övertyga om att rekommendationerna inte stammar från en politisk önskelista. För oss har det inte handlat om att kalla ett politiskt önskescenario för realistiskt, utan om att förklara vad som faktiskt är genomförbart.
Kommissionens uttalande att de tio länderna kommer att vara klara med förberedelserna i tid till den planerade anslutningen är ingen grov uppskattning, utan en prognos med stöd i fakta, erfarenhet och det faktiska läget i förberedelserna, och detta står vi helt och hållet bakom. Jag fäster stor vikt vid det faktum att kommissionen har fattat beslutet enhälligt och att samtliga kolleger i kommissionen delar ansvaret för en fungerande politik och klart och tydligt har visat att det inom respektive ansvarsområde inte kvarstår problem som inte kan lösas under tiden fram till den planerade anslutningen.
Om man betänker vad som återstår att göra under de resterande 12-15 eller 18 månaderna och vad som redan har gjorts de senaste fem åren - det är ju det enda sättet att få en fullständig bild - då står det klart att vi inte är överdrivet optimistiska när vi säger: förberedelsearbetet låter oss meddela medborgarna att utvidgningen har förberetts på bästa möjliga sätt.
Rådet har även antagit kommissionens förslag om övervakning och skyddsklausuler. Det är en mycket viktig punkt. Detta handlar inte om misstro mot de nya medlemsstaterna. Vi behöver ett nytt instrument eftersom vi har en helt ny situation. Den inre marknaden och valutaunionen är starkt utvecklade, nästan helt genomförda. Vi har att göra med länder som befinner sig i förändring. Vi har aldrig haft en situation där vi avser att integrera tio länder på en enda gång, samtidigt som en stor del av dem fortfarande befinner sig i förändring. Detta kan leda till oförutsedda problem. Därför anser kommissionen att det är rätt att införa en mycket vitt formulerad skyddsklausul som tillåter oss att ingripa, varhelst det uppstår oväntade och oförutsebara problem.
Vi har fortfarande en knepig vägsträcka framför oss, ingen tvekan om det. Men detta avgörande politiska ögonblick är så starkt att Köpenhamnskriterierna kommer att uppfyllas, det såg vi tydligt i går igen, och dessutom kommer vi att lyckas i Köpenhamn. Det finns inte en enda medlemsstat som hotar att lägga in ett veto för sina krav och önskemål i den återstående delen av processen. Det är viktigt att konstatera att alla 15 medlemsstater i går återigen lovade att arbeta mot målet att förhandlingarna skall avslutas. Jag vill därför formulera två korta förväntningar som vi har på rådets sammanträde i Bryssel. Det minsta vi kan förvänta oss av stats- och regeringscheferna är ett enande som gör det möjligt för oss att behandla de finansiella och jordbrukspolitiska frågor som fortfarande är olösta på ett korrekt sätt tillsammans med kandidatländerna under tiden mellan toppmötena i Bryssel och i Köpenhamn. Kommissionen anser det inte vara möjligt att först i Köpenhamn kompromissa, eftersom detta skulle ställa kandidatländerna inför ett ultimatum, ?ät eller gå från bordet?, och vi måste faktiskt ta våra blivande medlemsstaters demokratiska rättigheter på allvar. Utvidgningsprocessen skall inte vara ett diktat, utan resultatet av en ömsesidig överenskommelse grundad på ömsesidigt förtroende.
Diskussionen kring de finansiella problemen i samband med utvidgningen gäller egentligen inte längre de finansiella frågorna för åren 2004, 2005 och 2006, utan snarare gäller diskussionen följande budgetplan för tiden efter 2006. Det får man ha förståelse för, men samtidigt måste man säga att utvidgningsprocessen inte får utnyttjas för ståndpunkter som skall diskuteras först i samband med nästa budgetplan. Och jag tror att vi kan vara överens om att vi givetvis skall fortsätta den väg vi slog in på i Berlin 1999, nämligen att även den europeiska budgeten skall konsolideras och inte splittras upp. Det är glädjande att framför allt Frankrike och Tyskland nu gör särskilda ansträngningar för att nå samsyn i denna grundläggande fråga, även i de bilaterala kontakterna. Jag tror inte att det ansvar som Tyskland och Frankrike har i denna fråga väsentligt avviker från övriga länders ansvar, men det råder ingen tvekan om att Europa alltid har tjänat på att de båda länderna följer en gemensam linje i stora och viktiga europeiska framtidsprojekt. Jag skulle bli mycket glad om vi kunde lyckas göra denna gemensamma linje fullständig inför rådets möte i Bryssel.
Jag menar att var och en måste ta sin del av ansvaret och göra sin del av arbetet. Till väsentliga delar har kommissionen redan gjort sitt arbete, vilket inte betyder att vi kan luta oss tillbaka med händerna på nacken - jag hotas inte precis av arbetsbrist. Nu gäller det att få alla att inse att utvidgningen är ett politiskt projekt. De senaste veckorna har jag haft kontakt med en rad nationella parlament och vill med största försiktighet säga följande: Även vissa av de problem som jag stötte på i samband med detta, kan i någon mån hänföras till uppenbara brister i informationen. Kommissionens ordförande Prodis kommentar var avgörande i frågan om informationen. Låt mig avslutningsvis kommentera erfarenheterna av folkomröstningen på Irland: Irland är ett mycket tydligt bevis på att vi verkligen måste kämpa för Europa, för den europeiska saken, och att vi verkligen måste vara beredda att närma oss människorna och vara mycket tydliga om varför detta är lika riktigt som nödvändigt, om vi vill föra fram den europeiska saken och vinna medborgarnas förtroende. Vi skall inte tro att det går av sig självt, att medierna sköter informationen. Det är dags för de politiskt ansvariga inom alla europeiska institutioner, i medlemsstaternas regeringar och parlament och för de ekonomiska, politiska och kulturella eliterna i alla våra medlemsstater att ta sitt ansvar och inleda en dialog med medborgarna.
(Applåder)

Poettering (PPE-DE).
Herr talman, herr rådsordförande, herr kommissionsordförande, ärade kolleger! Vi stöder helt och fullt de politiska mål som har beskrivits av rådet och kommissionen - genom kommissionens ordförande Prodi och kommissionär Verheugen. Likväl vill vi påpeka att EU befinner sig i en mycket svår situation. Utsikterna för det förestående toppmötet i Bryssel är inte precis strålande.
Jag vill på min partigrupps vägnar än en gång förklara att tidsplanen för oss hela tiden har varit att avsluta förhandlingarna i slutet av 2002, underteckna avtalen i mars eller april och genomföra anslutningen 2004, så att kandidatländerna kan delta i Europavalen samma år.
Kommissionär Verheugen nämnde Tyskland och Frankrike. Jag håller med om att det är viktigt att de båda länderna enas. Men för mig - och för min grupp - är det ett allvarligt politiskt misstag att plötsligt ställa nya villkor för att avsluta förhandlingarna, nämligen att man nu först och främst vill ha en ny finansiell ram för åren efter 2006, kanske rentav ännu tidigare. Låt mig påpeka en sak som vår kollega Böge, sakkunnig på budgetområdet, har bekräftat för mig - nämligen att det enligt artikel 25 i den interinstitutionella överenskommelsen krävs ett kommissionsförslag, kvalificerad majoritet i rådet samt absolut majoritet bland medlemsstaterna och tre femtedelar av ledamöternas avgivna röster i Europaparlamentet, för att justera budgetplanen och därmed tillhandahållandet av de medel som krävs för utvidgningen mellan 2004 och 2006.
Här är således även parlamentet delaktigt. Jag hoppas verkligen, precis som rådets ordförande Haarder och kommissionär Verheugen, att toppmötet i Bryssel ger resultat. Utan resultat i Bryssel försenas förhandlingarna. Jag vill på min grupps vägnar säga att vi tycker det är oansvarigt att försena förhandlingarna nu så att de inte kan slutföras till årsskiftet. Därför är det ett stort politiskt misstag att ställa nya villkor nu. Detta hade kunnat diskuteras långt tidigare. Det vore tragiskt om kandidatländerna får lida för att man ännu inte har lyckats enas inom EU.
Jag håller helt och hållet med Verheugen om att kandidatländerna har fullgjort sina åtaganden de senaste åren. Men på grund av vissa medlemsstater har Europeiska unionen inte kunnat göra sitt. Att inte nå resultat i Bryssel är detsamma som att bryta avtalet med kandidatländerna. Jag uppmanar alla inblandade att enas i Bryssel och därmed underlätta ordförandelandet Danmarks uppgift att avsluta förhandlingarna i Köpenhamn.
Informationen till medborgarna har nämnts. Jag vill uttryckligen understryka det som kommissionens ordförande Prodi och kommissionär Verheugen sade i frågan. Kommissionär Verheugen, om parlamentet skall bli bättre på att informera befolkningen, som vi givetvis måste få med oss, om hur vi använder de pengar som kommissionen har anslagit för informationsarbetet, då är det faktiskt väsentligt att vi också får veta hur pengarna används.
Även Kaliningrad kommer att diskuteras i Bryssel - rådets ordförande Haarder nämnde detta. Hur nödvändigt det än är att lösa transitproblemet för Rysslands del - att Ryssland har stort intresse i frågan står utom allt tvivel - så är det viktigt att se till att Litauen inte får intrycket att EU fattar beslut ovanför deras huvud, utan tvärtom måste Litauen stärkas i sin suveränitetskänsla. Allt som beslutas måste i slutändan godkännas av Litauen. Även Schengenavtalet måste respekteras. På grundval av detta - också med tanke på säkerheten - är vårt svar flexibilitet, för att komma fram till en lösning med Ryssland.
Det handlar dock inte bara om möjligheten att resa till och från regionen Kaliningrad. Där trycker givetvis hela stora Ryssland på. Men det finns även andra gränsproblem. Ta till exempel den lilla gränstrafiken mellan Polen och Ukraina eller gränstrafiken mellan Slovakien och Ungern och Ukraina - mitt råd är att vi även där både garanterar säkerheten, förstås, och gör det möjligt för människorna på båda sidor om gränsen att mötas genom flexibla lösningar.
I Bryssel kommer ni att få lyssna till en rapport från konventets ordförande Valéry Giscard d'Estaing. För Europeiska folkpartiets grupp (kristdemokrater) och Europademokrater och vårt eget parti är tidsramen klar - detta bekräftades nu på kongressen. Vi vill att konventet skall nå resultat till halvårsskiftet 2003, och därefter ser vi fram emot en kort regeringskonferens så att vi under det italienska ordförandeskapet 2003 kan få till stånd ett Romfördrag eller en Romförfattning, EU:s grundfördrag. Därför kräver vi följande av alla: Låt oss arbeta hårt för att hålla tidsramen, så att vi inom fastslagen tid kan förverkliga det historiska projekt som både utvidgningen och en europeisk författning är.
Detta är allas vår uppgift för att skapa en god framtid på vår europeiska kontinent.
(Applåder)

Barón Crespo (PSE).
Herr talman, herr rådsordförande, herr kommissionsordförande, herr kommissionär, ärade kolleger! Vi ser på debatten om det kommande toppmötet i Bryssel med en viss optimism.
När den tjänstgörande rådsordföranden, den danske statsministern Rasmussen, var så vänlig att inbjuda oss till talmanskonferensen i Köpenhamn, talade han om tre faser av det danska ordförandeskapet. Vi visste att det var nödvändigt att klara av valen i flera medlemsstater (Sverige, Frankrike och Tyskland) och den irländska folkomröstningen. Nu inleds den andra fasen.
Det är nödvändigt att reda ut några frågetecken i Bryssel och att vi når överenskommelser för att kunna förbereda - som kommissionär Verheugen sade - toppmötet i Köpenhamn i tid. Det är mycket viktigt.
Jag börjar med att ta upp den fråga som enligt min åsikt är den mest avgörande: att vi, förutom att tala om förhandlingar och om pengar, vilket alltid är viktigt, även är förmögna att ge en politisk impuls, en vision, till hela denna process. När man skall gifta sig kan äktenskapsförordet vara mycket viktigt. I Hollywood finns det äktenskap mellan filmstjärnor där man skriver kontrakt som innehåller över hundra sidor. Det är även viktigt att veta var man skall bo när man har gift sig, och däri ligger konventets arbete. Vårt främsta problem inom unionen är dock att vi måste kunna väcka en politisk entusiasm och en historisk vision. Detta är kommissionens och rådets ansvar, och även vårt, parlamentets ansvar.
Detta är den mest avgörande frågan och jag skulle säga att det är den punkt som vi är sämst på för närvarande. Det har talats om budgeten, som är som en sammanfattning av politikområdena. Enligt min personliga erfarenhet av den tid då mitt land integrerades - och även Portugal - i Europeiska unionen, var budgetfrågorna mycket viktiga och det var toppmötet i Bryssel år 1988, MacSharry-reformen och toppmötet i Edinburgh som definierade utformningen. Jag anser att vi måste utgå från det faktum att det är bra att det finns ekonomiska riktlinjer - jag var föredragande för parlamentet när de första riktlinjerna föreslogs - men att de inte får bli ett hinder. De måste ses utifrån en grundläggande politisk princip: budgeten godkänns årligen.
Min grupp anser att vi inte kan vänta till år 2006, eftersom det finns viktiga frågor att lösa. Den första frågan, som ordförande Prodi sade, är att kandidatländerna inte bara skall vara skattskyldiga. Detta är en absolut grundläggande aspekt, inte bara för att visa upp för omvärlden, utan som en solidaritetsförklaring. För det andra talar vi om 80 procent av budgeten. Kommissionen har kommit med ett förslag som min grupp anser vara intressant och som måste diskuteras, ett förslag som inte handlar om att ändra taket för den gemensamma jordbrukspolitiken, utan om att ge den en framtidsmöjlighet och framför allt, införa kriterier för hållbar utveckling och solidaritet, vilket saknas i den gemensamma jordbrukspolitiken. Det är därför vårt ansvar att ta itu med dessa problem nu, och inte vänta till år 2006.
Detsamma gäller strukturfonderna, som är ett uttryck för den ekonomiska och sociala sammanhållningen, som inte är fullständigt, men dock är ett viktigt stöd för moderniseringen av dessa länder, som de redan har varit för andra länder som Irland - talmannens hemland - Spanien - mitt hemland - Portugal, med flera.
Vi måste göra en ansträngning och tänka ut hur vi skall kunna nå bättre överenskommelser som gör det möjligt att värna om våra intressen och samtidigt utvidga dem till att omfatta kandidatländerna. Det är något som vi inte kan skjuta åt sidan till år 2006. Vi måste ta itu med detta nu, och det är naturligtvis viktigt att Frankrike och Tyskland kan enas under toppmötet i Bryssel - det är inte bra att ett land isolerar sig från gemenskapens övriga länder - men det är även viktigt att vi samtidigt når överenskommelser med våra nuvarande partnerländer. Detta är en mycket viktig signal.
Slutligen, herr talman, måste vi nu börja tala med de kandidatländer som står i begrepp att fatta ett beslut som innebär att vi kommer att dela ett framtida gemensamt öde med dem. Vi måste även göra en gemensam ansträngning i parlamentet för att kunna hålla en svår tidsplan som är som en häcklöpning, vi måste klara av den med en gemensam politisk vilja.
(Applåder)

Watson (ELDR).
Herr talman! Om fördraget hade förkastats av era landsmän skulle rådets möte i veckan ha fördärvats av ömsesidiga beskyllningar och oreda. Till stor del tack vare era insatser har Irlands ?ja?-röst fört oss tillbaka på rätt spår för en europeisk återförening 2004. 
De beslut som återstår kommer inte att bli lätta. Som vår högt aktade före detta kollega rådets tjänstgörande ordförande har sagt är beslut som rör pengar sällan det. Men stats- och regeringscheferna får inte tillåta sig att försitta denna historiska chans genom att bråka om hur räkningen skall betalas.
Min grupp anser att utvidgningen kan finansieras inom ramen för de finansiella överenskommelserna från Berlin. Vissa omflyttningar mellan de olika rubrikerna bör vara möjliga inom de övergripande begränsningarna. Det slutliga paketet måste garantera att nya medlemsstater inte blir nettobidragsgivare före 2007. Vi kommer annars att nära förtrytelse och riskera fler nervpirrande folkomröstningar i kandidatländerna.
Det område där motsättningarna är störst är oundvikligen den gemensamma jordbrukspolitiken. Samtidigt som den liberala gruppen inte ser en reform av den gemensamma jordbrukspolitiken som en nödvändig förutsättning för en utvidgning, är det tydligt att det krävs en betydande reform av denna politik för att utvidgningen skall lyckas och även av andra skäl.
Jag hör att president Chirac räknar med att Förenade kungariket skall diskutera sin budgetkompensation, samtidigt som han vägrar gå med på att reformera sin jordbrukspolitik före 2006. Vi stöder kommissionens förslag om att gradvis införa inkomststöd till jordbrukarna i de nya medlemsstaterna, men förväntar oss också att alla de nuvarande medlemsstaterna skall ställa sig bakom en omfattande reform av den gemensamma jordbrukspolitiken i enlighet med förslagen i halvtidsöversynen.
Det andra viktiga området med frågetecken rör kandidatländernas beredvillighet att leva inom den inre marknadens råmärken och respektera Europeiska unionens värderingar. Vi delar den oro som uttrycks i kommissionens lägesrapport i fråga om korruptionen i ett antal av dessa länder och behovet av framsteg med att genomföra EU:s lagstiftning, särskilt på området rättsliga och inrikes frågor. Det är anledningen till att det är riktigt att det bör finnas ett förstärkt övervakningssystem som garanterar att länderna fullgör sina åtaganden.
Kommissionens ordförande efterlyste entusiasm och skarpsinne. Kommissionär Verheugens förhållningssätt har varit ett bevis på det senare, men en smula mer entusiasm i rådet för utvidgningen och för det nya Europa denna förebådar skulle inte vara fel.
(Applåder)

Sjöstedt (GUE/NGL).
Herr talman! Kandidatländerna har nu ägnat många år och hårt arbete åt att anpassa sig till Europeiska unionen. De har rätt att förvänta sig att EU gör sin del av arbetet och att inga hinder reses nu mot att de tio länder som kommissionen pekar ut kan komma in i Europeiska unionen som planerat. Det vore en ödets ironi om det blir oenighet inom EU som skjuter upp utvidgningen.
Vår partigrupp delar inte uppfattningen att Nicefördraget var en absolut förutsättning för utvidgningen. Det hade gått att utvidga EU ändå med det gamla fördraget som grund. Nicefördraget handlar framför allt om att stärka överstatligheten och att öka de stora ländernas makt inom EU-systemet. Dessutom finns det ett problem med Nicefördraget i fördelningen av makt till de nya länderna. Tjeckien och Ungern är faktiskt diskriminerade vad gäller antalet platser i Europaparlamentet. Detta, menar vi, borde justeras i anslutningsfördraget.
Förhandlingarna måste sägas ha gått bra ur EU:s synvinkel. Kandidatländerna har arbetat hårt på att överta EU:s regelverk. Det viktiga nu är att det inte bara blir ett övertagande på papperet utan också i praktiken, och då inte bara när det handlar om den inre marknaden utan också när det handlar om miljö och om sociala rättigheter för arbetstagarna. Frågan är om inte EU också måste anpassa sig till att vara en union med tio nya medlemmar. Jag menar att mer borde ha gjorts. Det är vår egen oförmåga att reformera jordbrukspolitiken som nu har lett oss till en situation där de nya medlemsländerna faktiskt kommer att behandlas betydligt sämre än de tidigare medlemmarna under en ganska lång tidsperiod. Det är inte acceptabelt. Denna diskriminering bör bli så liten och så kortvarig som överhuvudtaget är möjligt.
Även på andra områden måste vi kunna se över vår egen politik så att den passar utvidgningen. Schengenavtalet är ett område där avtalets hårda gränskontroller riskerar att blir ett allvarligt hinder i samarbetet för nya medlemmar och för länder som inte är på väg in i Europeiska unionen.
När det gäller Kaliningradområdet vill vi se en lösning där ryska medborgare skall kunna resa mellan olika delar av sitt land utan visumtvång.
När det gäller arbetsmarknaden menar vi att man skall behandla alla lika. Det är avgörande att man respekterar arbetstagarnas rättigheter i varje land från första dagen, så att man inte skapar en situation med social dumpning eller där arbetstagarna från kandidatländerna diskrimineras på arbetsmarknaden. Därför beklagar vi att kommissionen i praktiken har ifrågasatt detta genom ett rättsfall i Finland där man ifrågasätter att finska avtal gäller i Finland från dag ett.
Det viktiga nu är att undvika att utvidgningen skapar ett A-lag och ett B-lag i Europeiska unionen. Då krävs det också att vi kan förändra unionen. Självklart har också kandidatländerna ett val. De kan rösta ja. De kan rösta nej. Väljer de att rösta nej är alternativet nära samarbete med Europeiska unionen.

Schroedter (Verts/ALE)
Herr talman! En historisk process, ett tillfälle för fred och stabilitet på vår kontinent - mer storslagna ord står inte att finna. Jag önskar att en liten del av denna historiska anda och medvetenhet undantagsvis kan spåras på toppmötet i Bryssel, eftersom mötet annars degraderas till en sammankomst av matthandlare, vilket är just vad man kan frukta. Beredskapen att lösa och inte återigen skjuta upp problemen måste dominera. Kandidatländernas imponerande insatser kommer inte att ge rådet något annat väl än att intyga att tio kandidatländer är mogna för anslutning.
Medlemsstaternas bristande solidaritet och reformvilja börjar dock bli ett allt större problem för samverkan i en utvidgad union. Till exempel diskuterar man i självklart tonfall att kandidatländerna framgent skall finansiera den brittiska rabatten i EU, medan de själva vägras en sådan. Detta är unikt i EU:s historia. Hittills har nettobetalarnas situation garanterat en rabatt för alla under det första året. Kommissionens och rådsordförandens förslag att under ett extra år betala ut strukturfonder tas välvilligt emot av de 15 nuvarande medlemsstaterna. Och varför det? Därför att ländernas bristande förmåga att tillgodogöra sig stödet i slutändan gör att pengarna flyter tillbaka in i nuvarande 15 medlemsstaters kassa. Detta är inte det slags solidaritet som unionen behöver. Gruppen De gröna/Europeiska fria alliansen säger klart och tydligt nej till en fortsatt ?sparbanksutvidgning?.
Så ett ord om jordbrukspolitiken: Oviljan att reformera området är fullständigt hårresande på ett sätt som inte kan förklaras för EU:s medborgare. Det är inte bara utvidgningen som gör reformen nödvändig, detta borde ha gjorts för länge sedan. Att ytterligare skjuta upp det är absurt. Direktstöd i denna omfattning och utan villkor har helt enkelt överlevt sig självt och är inte längre möjligt i en utvidgad union. Vi måste påbörja jordbruksreformen redan nu och tillsammans utveckla jordbruket till ett rättvist koncept för de 25 EU-staterna till 2007. Bevarandet av privilegier får inte göras till ett nytt villkor för utvidgningen.
Ett ord om Irlands Ja: Irländarna sade ja till Nicefördraget och undanröjde därmed det största hindret för en utvidgning. Men EU:s institutionella reform återstår. Nicefördraget har egentligen inte hjälpt EU framåt. Först måste det till demokrati och beslutsförmåga, och detta vilar på konventet. Därför menar jag att konventets förslag till författning absolut måste antas under 2003. Funktionsduglighet är inget villkor men en nödvändighet i en utvidgad union. Kommissionens ordförande Prodi nämnde bristande stöd från befolkningen. Jaha, och varför det? EU brister helt enkelt i fråga om insyn och demokrati, och här måste det ske en förändring!
(Applåder)

Collins (UEN).
Herr talman! Jag önskar det danska ordförandeskapet lycka till med förberedelserna inför veckans EU-toppmöte i Bryssel. Utvidgningen - dagordningens huvudpunkt - har i mångt och mycket varit i centrum av kampanjen inför folkomröstningen om Nicefördraget i mitt hemland.
Även den andra frågan - Kaliningrad - är direkt sammankopplad med utvidgningen. Jag välkomnar de åtgärder som föreslås av kommissionen för att underlätta direkt transit av varor och resande mellan Kaliningrad och övriga Ryssland.
Vi har alla dragit nytta av den djuplodande och ofta intensiva debatt om utvidgningen som just har ägt rum i mitt hemland. Det beslut som fattades av Irlands folk understryker deras starka engagemang för europeisk integration och en utvidgning av Europeiska unionen. Jag välkomnar det faktum att deras beslut banar väg för en avslutning av anslutningsförhandlingarna för de första nya medlemsstaterna.
Jag stöder vad Poettering sade. Det får inte införas några nya villkor eller förbehåll i detta skede av anslutningsförhandlingarna. Det skulle oundvikligen leda till katastrof.
Vi bör inte ta lätt på den lärdom vi alla kan dra av debatten nyligen under den irländska folkomröstningskampanjen. Jag ansluter mig absolut till vad ordförande Prodi och kommissionär Verheugen har sagt om behovet av att hålla människor informerade. De irländska väljarna har gjort klart att de inte kommer att låta medlemsstaternas politiska ledare och regeringar - eller Bryssel - domptera dem eller ta deras åsikt för given.
Det är skrämmande att höra ordförande Prodi säga att nästan 80 procent av de svarande i en undersökning nyligen inte hade någon aning om vad som försiggick. Haarder sade tidigare att det pågår en spännande diskussion i konventet. Den är kanske spännande för personer i den inre kretsen, men som han mycket väl vet nämns den knappt i dagstidningarna. Kom ihåg att de frågor vi kommer att ombes besluta om när vi håller en folkomröstning om detta i en nära framtid kommer att vara långt komplexare och viktigare än de om Nicefördraget. Och vi hade nyligen stora svårigheter att nå ett beslut om det.

Bonde (EDD).
Herr talman! Som man frågar, får man svar. Man har i Irland har fått ett överväldigande ja till fler arbetstillfällen, neutralitet och utvidgning. Men i Nicefördraget ryms varken arbetstillfällen eller neutralitet, och oberoende av om irländarna hade röstat ja eller nej skulle utvidgningen ha genomförts genom att man tillämpar förklaring nr 20 och för in kandidatländernas röster i rådet och deras platser i Europaparlamentet i anslutningsavtalen. Det kommer jag att rösta för här, men framtidens historiker skall veta att man agerade på ett orätt sätt gentemot folket. Irland är det mest EU-positiva land som finns, och irländarna röstade nej. I stället för att ge andra befolkningar möjlighet att uttala sig satte man irländarna på plats med ett konstruerat påstående om att de i annat fall skulle komma att hindra utvidgningen.
Hittills har jag endast uttalat mig positivt om rådets danska ordförandeskap, men i dag beklagar jag att rådets danske ordförande bidrog till att föra de irländska väljarna bakom ljuset. Skulle Fogh ha stoppat utvidgningen om irländarna röstat nej? Han skulle nog ha plockat fram ett annat förslag och därmed säkrat utvidgningen oberoende av Nicefördraget. Det mest fördelaktiga man kan säga om detta fördrag är att det endast skall gälla i ett eller två år. Därefter kommer man att rösta om ett nytt underlag från det pågående konventet. Nicefördraget är det hittills värsta fuskverk jag sett. Jag har givit ut det i konsoliderad form, men kan absolut inte rekommendera boken.
Nicefördraget är inte lämpligt när det gäller att försäkra sig om ett folkligt stöd i kandidatländerna. Nicefördraget berövar länderna rätten att själva välja sin egen kommissionär till förmån för en majoritetsutnämnd EU-regering. Avlägsna detta hinder nu och gör klart att det i kommissionen även i fortsättningen skall finnas en företrädare från varje medlemsstat. De irländska väljarna har absolut inte samtyckt till att man avlägsnar deras kommissionär. Nicefördragets innehåll har knappast diskuterats denna gång. Man har smidigt undvikit att ge irländarna information om Giscards första författningsutkast. Det lades fram på ett slutet möte i torsdags och kopiorna var numrerade och samlades in igen. Giscard har ett recept när det gäller folkomröstningar: Nästa gång ett land röstar nej får det inte vara med. Rösta ja eller försvinn. Länder som tillåter sin befolkning att rösta nej kommer man inte längre att ta hänsyn till. EU-staten går före väljarna. I Giscards demokrati kan man välja mellan att rösta ja eller ja tack. Nej tack, herr talman.

Talmannen. -
Jag kommer inte att missbruka ordförandeskapets privilegier genom att tillåta mig den kommentar jag skulle vilja göra, herr Bonde.

Gollnisch (NI).
Herr talman, herr rådsordförande, herr kommissionsordförande, kära kolleger! Rådet skall strax bekräfta listan över de tio kandidatländer som enligt kommissionen är redo att gå in i Europeiska unionen redan den 1 januari 2004. Men det finns ett problem: varken vi eller de är beredda.
Kommissionen medger själv att endast två av de tio länderna har en ekonomi som håller för konkurrens och administrativa och rättsliga myndigheter som kan göra gällande och följa gemenskapsrätten. Kommissionen satsar på att de övriga kommer att nå upp till den nivån inom 13 månader. Detta är något kort, både som analys och som tidsfrist.
Europeiska unionen är inte heller beredd att välkomna dessa länder, och då talar jag inte om konventets farliga spekulationer om institutionerna. Jag talar om den totala bristen på grundläggande diskussioner. Eftersom det finns ett nästan religiöst förbud som rör gemenskapens helgade regelverk, har ingen frågat sig om EU med 25 medlemsstater skall ha samma uppgifter som unionen har haft med sex, nio, tolv och femton medlemsstater. Ni är omedelbart beredda att göra dessa länder till andra klassens medlemmar. Ingen har heller funderat över ekonomiska och övriga kostnader för arbetslöshet och ekonomiskt och socialt sönderfall. Se på resultatet av den tyska återföreningen efter tolv år: det finns fortfarande en social och ekonomisk klyfta, trots att man uppskattar överföringarna från väst till öst till mer än 850 miljarder euro för denna period.
Vid toppmötet i Bryssel kommer man också att överväga att inleda medlemsförhandlingar med Turkiet. Turkiet är ett stort land, en bro mellan Europa och Asien, men det är inte europeiskt, varken geografiskt, språkligt eller kulturellt. Varför då låta Turkiet tro att det är så? Beror det på den utpressning Ankara utövar i fråga om Cyperns framtid, eller på den osannolika arrogansen från Washington, som upprördes över att dess turkiska allierade inte fanns med på listan över stater som kommissionen har godkänt för medlemskap? Vi skall här inte stödja konsekvenserna av den amerikanska regeringens Mellanösternpolitik.
Kort sagt: vi vill inte ha ett EU som offrar nationernas intressen för oligarkier som inte överensstämmer med dess egna intressen, varken för vårt land eller för våra bröder i öst. De har just kommit ur en kommunistisk mardröm. Och det var inte för att göra avkall på sin frihet till gagn för ett nytt imperium.

Sudre (PPE-DE).
Herr talman! Att det irländska folket sade ja till en ratificering av Nicefördraget i söndags är en mycket god nyhet, eftersom det gör att unionen kan förbereda sig inför den historiska utvidgningen till länderna i Central- och Östeuropa samt Cypern och Malta.
Unionens danska ordförandeskap uppgav nyligen att det om nödvändigt kommer att förlänga toppmötet den 24-25 oktober i Bryssel, för att man skall hinna med den fullspäckade dagordningen, vilket ordförande Prodi påpekade för en stund sedan.
I måndags beklagade kommissionär Verheugen att Frankrike inte visar sig mer flexibel när det gäller möjligheten att sänka direktstöden till jordbrukarna innan man fastställer omfattningen på det stöd som skall gå till jordbrukarna i de framtida nya medlemsstaterna. Han gjorde bedömningen att jordbruksutgifterna gör den gemensamma jordbrukspolitiken till en naturlig måltavla för besparingar. Men tillåt mig, med all respekt, säga kommissionären att denna uppfattning inte verkar vara särskilt väl avvägd.
President Jacques Chirac uppmanade i går till en lösning på finansieringen av Europeiska unionens utvidgning som kan godtas av alla, vilket han gjorde efter ett arbetsmöte med rådets tjänstgörande ordförande Rasmussen. Enligt Frankrike förutsätter en sådan lösning att man ser över och sätter ett tak för alla utgifter i unionens budget. Genom att omstrukturera och rättvist fördela alla medlemsstaters bidrag till budgeten kan vi nå fram till en för alla godtagbar lösning, så att vi kan genomföra utvidgningen på bästa möjliga villkor.
Jag är säker på att Frankrike agerar med goda avsikter och att landet kommer att vara med och göra de insatser som krävs för att man skall kunna nå fram till en rättvis lösning så snart som möjligt. Men det gäller att inte offra någon grupp ur vår befolkning, i det här fallet jordbrukarna och landsbygdsbefolkningen. De budgetmedel som det finns legitima förväntningar på måste ovillkorligen fördelas rättvist mellan alla medlemsstater i Europeiska unionen.

Lage (PSE).
Herr talman, ärade ledamöter, herr rådsordförande och herr kommissionsordförande! 1957 var Europa med sina grundare, med Paul Valérys ord le petit cap au bout de l'Asie (den lilla udden vid Asiens slut). Mindre än 50 år senare är Europeiska unionen det tredje största befolkningsområdet, konkurrerar med Förenta staterna när det gäller BNP och är den största handelsmakten i världen. Europeiska unionen är det enda fallet i världen där en makt växer genom att dess grannländer frivilligt ansluter sig. Detta mycket speciella exempel som Europa utgör måste bibehållas när utvidgningen till mer än tio länder genomförs.
Men det räcker inte att växa i kroppen, vi måste också växa mentalt, den europeiska själen måste växa, den europeiska själ som den tyske filosofen Karl Jaspers betecknade som ?historiens, vetenskapens och frihetens innebörd?. Till det kan vi lägga solidariteten. Det är nödvändigt att utveckla den europeiska andan och hindra att denna europeiska anda under nästa toppmöte i Bryssel misskrediteras av löjliga nationella förhandlingar och egoistiska attityder genom diskussioner om vem som skall betala mer och vem som skall betala mindre. Detta betyder inte att de ekonomiska erbjudandena till anslutningsländerna inte är mycket viktiga och av stor betydelse. Och det betyder inte att unionens framtida finansiering skall ske genom en omfördelning. En union som är så ojämlik måste ta itu med detta.
Men vi får inte blanda ihop sakerna. President Jacques Chirac har fel. Den gemensamma jordbrukspolitiken är orättvis, obalanserad och en katastrof ur ekologisk synpunkt. Den kan inte jämföras med sammanhållningspolitiken, som är en rättvis politik och stärker Europas inre sammanhållning. Att jämföra dessa politikområden är ett allvarligt misstag.
Slutligen, herr talman, måste vi ta upp fallet Turkiet. Den enklaste lojaliteten gör att Europeiska unionen måste fastställa en tidsplan för förhandlingar med Turkiet. Det räcker inte med lingvistiska, kulturella eller religiösa argument för att hålla Turkiet ifrån Europeiska gemenskapen, när detta land har väntat i så många år på uppnå det och har gjort ansträngningar i denna riktning. Det handlar om trohet och ärlighet från Europeiska unionens sida inför sina samtalspartner.

Suominen (PPE-DE).
Herr talman, ärade kommissionärer och företrädare för rådet! Jag tar endast upp de problem som transitotrafiken skapar för Kaliningradborna och de modeller som föreslagits för att lösa dem. Jag anser att transittillståndet, eller Kaliningrad-passet, som kommissionen föreslagit är en bra lösning för båda parter. Det erbjuder den ryska befolkningen i Kaliningrad ett enklare sätt än ett visumförfarande att resa till sitt eget moderland, men det tryggar även Litauens suveränitet. Man har även alternativt föreslagit en tågkorridor. Denna idé är dock inte realistisk i moderna tider. Man kan fråga sig hur många av de nuvarande medlemsstaterna som skulle godkänna att ett tåg från en stat utanför EU, vars passagerare man inte hade någon möjlighet att kontrollera, åkte genom det egna landet. Skulle Belgien, Spanien, Italien eller Frankrike godkänna detta? 
Det är bra att rådet sedan i går har en gemensam ståndpunkt beträffande Kaliningradbornas genomfart. När jag har undersökt hur opinionerna bildats har jag lagt märke till att ju längre bort från Kaliningrad en medlemsstat ligger, desto mera orealistiska har dess förslag till en lösning av problemet varit. Detta är ett rent ut sagt oansvarigt och självsvåldigt beteende. Tanken på allmän visumfrihet mellan EU och Ryssland, vilken kastats fram från ryskt håll, har tyvärr också fått stöd av en del medlemsstater. Det är beklagligt att notera att man inte på ett realistiskt sätt förmår se de nackdelar eller faror som detta för med sig. Om man vill lätta på visumpolitiken på ett radikalt sätt, borde man då inte börja med Turkiet som trots allt har status av kandidatland. En allmän visumfrihet hör inte till dagens frågor. Därför är sådana löften, om än givna av någon enskild EU-stat, ogenomtänkta och jag är rädd för att enbart diskussionen om detta skadar medborgarnas positiva inställning till EU i de länder som strävar efter medlemskap i unionen.
Däremot är jag absolut för en sådan Ryssland-politik som stöder Rysslands utveckling på lång sikt och på så sätt skapar förutsättningar för att man i framtiden skall kunna övergå till visumfrihet. För övrigt vill jag konstatera att man borde föreslå för ryssarna att, eftersom de har gett upp Lenin i Leningrad och Stalin i Stalingrad, varför då fortfarande befläcka ett centralt europeiskt kulturområde med Mihail Kalinins namn. Immanuel Kants Königsberg borde åter tas till heders.
Till slut vill jag ta upp Eurobarometern. Kommissionen har alldeles rätt i att vi måste ge denna information, men 70 procent av medborgarna väntar sig att få höra sanningar och information av de nationella regeringarna. Varför gör de inget? Detta är inget oppositionsinlägg, jag är medlem i ett regeringsparti i Finland.

Andreasen (ELDR).
Herr talman! Jag skulle vilja tacka rådet och kommissionen för deras redogörelser och samtidigt gratulera och tacka det irländska folket, som i lördags undanröjde ett stort hinder när det gäller utvidgningen. Det är glädjande att såväl kommissionens ordförande, Prodi, som kommissionär Verheugen avslutade sina inspirerande anföranden med att tala om information med utgångspunkt i de senaste Eurobarometerundersökningarna. Endast var femte europé anser sig vara väl eller mycket väl informerad. Det är ingen tilltalande läsning. Det är inte heller överraskande, eftersom vi känt till problemet under många år. Jag har sagt det tidigare i denna kammare och jag säger det gärna på nytt: Europeiska unionens informations- och kommunikationspolitik måste förbättras. Vi bör, som Poettering nämnde, vara beredda på att ta fram ett lämpligt tillvägagångssätt. Information är grunden för förståelse och därmed grunden för den folkliga uppbackning och förankring som Europeiska unionen bör ha.
Vi har nu passerat en ?point of no return? när det gäller utvidgningsförhandlingarna och inga nya krav får ställas. Vi behöver få till stånd en radikal reform av jordbrukspolitiken, det är en självklarhet. Men låt oss först föra allting i hamn. Jag är glad över de resultat man kom fram till vid utrikesministrarnas möte under de senaste dagarna i Luxemburg, och det gläder mig speciellt att man enats om att det inte kan komma i fråga att någon av de nya kandidatländerna blir nettobidragsgivare i början av sitt medlemskap i Europeiska unionen. Något annat hade också varit orimligt. Jag litar på att rådet under ledning av det danska ordförandeskapet kan fullfölja denna betydelsefulla historiska uppgift i Köpenhamn i december.

Souladakis (PSE).
Herr talman! Jag är övertygad om att det näst sista steget före Köpenhamn i denna ytterst speciella fråga, Europeiska unionens program för att ta emot tio nya medlemmar, kommer att tas här i Bryssel under de kommande två dagarna.
Detta steg måste tas på ett beslutsamt och realistiskt sätt så att man får bukt med alla småaktiga uppfattningar, och alla därpå följande åtgärder måste utgå från detta steg snarare än tvärtom. Eftersom tiden är knapp har jag bara två eller tre kommentarer att anföra.
För det första, Kaliningrad. Detta problem måste naturligtvis lösas, inte som en gordisk knut utan genom att göra rent hus, och med det menar jag en harmonisk, rationell och funktionell lösning som respekterar nationer och stater.
För det andra, den ofta diskuterade frågan om budgeten. Vi skall inte vara snåla och knussliga och vi får inte glömma att de länder som är på väg in i Europeiska unionen har arbetskraft i överflöd men, dess värre, begränsade resurser. Gott om arbetskraft är emellertid det som är avgörande för utveckling och utveckling är det som behövs.
För det tredje. En union med 15 eller 25 medlemsstater, eller hur många medlemsstater det nu kan bli fråga om måste, utöver andra frågor som eventuellt har goda framtidsutsikter eller som kräver beslut, förbli ett område med social sammanhållning, utveckling och demokrati. Därför måste de lösningar man kommer fram till i budgetfrågorna utgå ifrån dessa prioriteringar. Med andra ord måste de bygga på Europeiska unionens behov av att bibehålla de värden som redan har förvärvats och måste gälla även fortsättningsvis, de måste bygga på de prioriteringar som finns hos folket och inte på småaktiga politiska uppfattningar som, när allt kommer omkring, är kortlivade och ibland beror på någon typ av motsättning. Det leder oss ingen vart.
Mot denna bakgrund vill jag säga att jag är säker på att man kommer att ta två steg framåt under de kommande två dagarna och när vi fortsätter på den inslagna vägen måste vi i hjärtat av Europeiska unionen, Europaparlamentet, se till att framkalla den politiska anda och det politiska klimat som, olyckligtvis, ofta lyser med sin frånvaro och inskränker diskussionen från att vara en diskussion om hur man kan lösa problem, till att bli en diskussion som präglas av snålhet och knusslighet.

Maij-Weggen (PPE-DE).
Den kommande utvidgningen är en av de viktigaste politiska händelserna sedan inledningen av Europeiska gemenskapernas grundande. I och med denna utvidgning läks en brytning mellan Väst-, Central- och Östeuropa. Denna brytning uppstod före andra världskriget, och bekräftades efter andra världskriget med en järnridå och en mur. Läkandet av denna brytning är en krona på verket för Europeiska unionen och en krona på verket för kandidatländerna. De har anpassat sina demokratiska system, sin ekonomi och sin lagstiftning sedan 1989. Det har krävt stora ansträngningar. Jag stöder därför också helhjärtat de tio anslutningarna som Europeiska kommissionen föreslår.
I dag äger en debatt av avgörande betydelse rum i Nederländernas andra kammare om denna utvidgning. Den nederländska regeringen stöder utvidgningen, trots det faktum att två koalitionspartner inte gör det: liberalerna och Fortuyn-gruppen. Jag beklagar detta mycket, men i dag kommer det att bli en demokratisk majoritet i andra kammaren för anslutningarna, så att Nederländerna inte behöver sätta sig på tvären. Kanske bör vi tacka våra socialdemokratiska vänner för detta. Men kandidatländerna kommer att uppmanas att göra en sista extra ansträngning om det finns några villkor som ännu inte är uppfyllda, och om det är nödvändigt införa skyddsåtgärder på exempelvis området för livsmedelssäkerhet, inre marknad samt rättsliga och inrikes frågor. Det gläder mig för övrigt att Prodi sade att dessa skyddsåtgärder mycket riktigt kommer att införas om det verkligen är nödvändigt.
Det skulle också vara mycket bättre om man kunde sluta ett ekonomiskt avtal, för att uppnå klarhet i fråga om de finansiella kostnaderna för utvidgningen. För det är just detta som verkligen oroar våra medborgare. Och det skulle också vara bättre om det slöts bättre jordbruksavtal. Det behöver inte vara ett villkor, men jag instämmer med de kolleger som säger att det finns ett stort behov för det.
Jag har en vädjan till minister Haarder. Kan ni inte komma och tala ordentligt med våra liberala kolleger i Nederländerna, - de är era partikamrater - för att se till att det här ämnet inte belastar frågan, men lika lite missbrukas, vid det nederländska valet? Nederländerna har alltid varit ett proeuropeiskt land. De politiska partier som försöker göra Nederländerna skeptiska till Europa tar på sig ett mycket stort ansvar. Vi stöder denna utvidgning, det gör kristdemokraterna här och det gör också kristdemokraterna i Nederländerna.

Talmannen. -
Jag skulle vilja säga till fru Maij-Weggen att jag vid en liberal kongress i förra veckan talade om våra liberala vänner i ordalag som ni skulle vara ganska nöjd med.

Lund (PSE).
Herr talman! Det finns anledning att känna glädje över att Irland nu har godkänt Nicefördraget med dess särskilda förklaringar vad beträffar den irländska neutraliteten. Därmed har ett allvarligt hinder för utvidgningen undanröjts. Utvidgningen är en historisk händelse, som både kommissionen och det danska ordförandeskapet enligt min uppfattning har förberett på ett mycket kompetent sätt. Kandidatländerna har gjort enastående insatser för att förbereda sig för anslutningen till Europeiska unionen.
Enligt min bedömning är de återstående problemen överskådliga. Nu återstår endast för de femton ländernas regeringschefer att visa ledarskap och att ta ansvar så att ordförandeskapet i nästa vecka kan erhålla det erforderliga gemensamma mandatet att avsluta förhandlingarna med de tio kandidatländerna på grundval av kommissionens förslag i januari. Inga nya villkor skall ställas upp för utvidgningen. En jordbruks- och finansieringsreform bör inte kopplas direkt samman med utvidgningen. Men vi är ju väl medvetna om att de nuvarande och de blivande medlemmarna av Europeiska unionen vid toppmötet i december i Köpenhamn borde kunna enas om i varje fall några principer för en kommande jordbruks- och finansieringsreform, som vi vet kommer att bli nödvändig från och med år 2006.
Det är även viktigt att förhandlingsresultatet blir rättvist i förhållande till kandidatländerna och att man skapar en godtagbar konkurrenssituation, eventuellt med kortare övergångsbestämmelser avseende jordbruksstödet, så att positiva folkomröstningar kan genomföras i de nya medlemsstaterna.
När det gäller Kaliningradfrågan hoppas jag också att man kan finna en värdig lösning så att inte denna lilla enklav blir ett konfliktområde utan i stället en positiv samarbetspartner i Östersjöområdet, givetvis med all respekt för Litauens suveränitet och önskemål om att bli medlem i Schengen. Vi måste till varje pris undvika en korridorlösning, som får oss att minnas tidigare lösningar på liknande problem i Europa. Transitfrågan bör kunna lösas på annat sätt, eventuellt genom ett särskilt passystem. Jag säger tack till det danska ordförandeskapet för en skicklig ledning.

Maes (Verts/ALE).
Herr talman, ärade herr rådsordförande, herr kommissionsordförande och kommissionär Verheugen! Väljarna har talat i Frankrike, i Tyskland och nu senast också i Irland. Det finns fortfarande några länder kvar där de skall tala, vilket för med sig en del problem, eftersom det fortfarande finns oklarheter där. Men politikerna måste nu snabbt skrida till verket, inte som mattförsäljare som Schröder sade, utan med vision och mod.
Jag skulle vilja ställa en särskild fråga beträffande den information som ordförande Prodi talade om. Vid mina täta kontakter med allmänheten konstaterar jag att det alltid ställs samma frågor från Flandern och Belgien. Jag anser att det också måste ges ett svar på dessa. Det finns ett svar som kännetecknas av visioner, och med det kan man övertyga människor. Men det finns exempelvis frågor som alltid kommer tillbaka till oss. Kommer inte utvidgningen att stå i vägen för fördjupningen? Med andra ord, är inte denna utvidgning det definitiva slutet på växandet till en gemenskap? Blir detta mellanstatlighetens slutgiltiga seger? Denna fråga ställer vi oss och får exempelvis den socialistiska gruppen, som nu ändå är den betydelsefulla regeringspartnern, att undra över meningen med utvidgningen.
Jag vill ställa en andra fråga som jag allt som oftast hör hos befolkningen, åtminstone bland människorna från våra regioner. De besöker naturligtvis de länder som är våra framtida partner, och i den meningen växer verkligen redan Europa i människornas hjärtan och själar, men de konstaterar att det finns stora problem där, stor fattigdom och problem i fråga om minoriteter. Å andra sidan är vi inne i en fas av ekonomisk tillbakagång. Vi befinner oss i en fas där arbetslöshetens spöke återigen tonar fram som en jätte också i Europeiska unionens länder. Och sedan måste människorna få ett svar på frågan om vi kommer att kunna motarbeta den arbetslöshet som nu hotar oss. Jag är övertygad om att den framtida utvidgningen kommer att göra det möjligt. Men jag anser att vi inte enbart skall komma med visioner och med en föreställning om goda nyheter, utan också med konkreta svar på de frågor som kommer upp dagligen, frågor beträffande kostnaderna, och naturligtvis de frågor som jag själv ställde och som måste få uppmärksamhet i konventet.

Brok (PPE-DE).
Herr talman! Efter att Maij-Weggen har klargjort att de nederländska kristdemokraterna inte längre utgör ett problem och ni att inte heller liberalerna gör det, tycks det endast vara de tyska socialdemokraterna och den tyska förbundsregeringen som åker snålskjuts genom att upprätta särskilda villkor. Jag tror dock att vi måste klargöra att det inte får ställas nya villkor för utvidgningen av EU nu, hur riktiga eller felaktiga önskemålen än är. Detta måste förtydligas, och det man missade i förhandlingarna om Agenda 2000 - det känner kommissionär Verheugen till bättre än någon annan - det kan inte rättas till nu, bara några månader före toppmötet i Köpenhamn. Det måste göras senare. Eftersom vi ju återigen kommer att kunna diskutera de kritiska punkterna i Nicefördraget efter lördagen, måste vi förtydliga att majoritetsbeslut skall genomföras exempelvis när det gäller strukturpolitiken i konventet, för att vi skall få bättre beslutsstrukturer inför reformen 2006 och på så sätt genomföra de nödvändiga reformerna i tid. Innehållsmässigt kan detta givetvis förberedas av kommissionen och i debatterna redan nu. Men även i detta fall måste vi göra våra läxor för att komma vidare 2006.
Låt mig helt kort ta upp frågan om Kaliningrad igen. Jag tror att några av de politiska frågor som återstår finns här. Vi måste ta hänsyn till både Litauens suveränitet och Rysslands sensibilitet och klargöra att små länder inte skall offras i förhandlingarna med de stora. Att de små länderna har sitt eget värde är något som skall vara med och forma bilden av Europa. Självklart måste vi finna en praktisk lösning som respekterar alla inblandade, och jag tror att vi i och med kommissionens förslag och gårdagens beslut i ministerrådet, har en förhandlingsgrund som bär. Jag menar att kommissionen och rådet med sin stridsuppställning i dag verkligen gör sitt bästa för att nå resultat under oktober.
Låt mig göra en sista kommentar. Informationsarbetet och informationskampanjen kommer att få stor betydelse både i medlemsländerna och i kandidatländerna. Jag hoppas att detta organiseras bättre i kandidatländerna än vad fallet är i EU:s nuvarande medlemsstater. I mitt hemland har detta förvandlats till en konståkningstävling för delstaternas Europaministrar, utan att längre ha något med det egentliga informationsarbetet att göra. Kommissionär Verheugen, kanske kan vi diskutera hur detta skall åtgärdas.
(Applåder)

Volcic (PSE). -
Herr talman! Sammanträdet i går, i dag och under de kommande dagarna i Bryssel kommer att bli generalrepetitioner inför Köpenhamn. Målet är att bestämma Europeiska unionens ståndpunkt inför den sista etappen i förhandlingarna.
De tio länderna har gjort avsevärda framsteg jämfört med förra året och de kommer att vara redo 2004. Slutsatserna i rapporten kommer förmodligen att ingå i Bloks betänkande, som är under utarbetande, och inte mycket kommer att förändras jämfört med det som redan har sagts.
Jag företräder ett ganska oproblematiskt fall - Slovenien. Men det är samtidigt ganska representativt för andra små länder i den meningen att utan den stränga Europaskolan skulle dessa länder psykologiskt sett befinna sig mycket, mycket längre bort från Europa än vad de gör i dag.
Ekonomiska, administrativa och politiska faktorer samt respekten för Köpenhamnskriterierna placerar Slovenien, och övriga länder, bland de länder som med den största energin på senare tid har tagit itu med de olika kapitlen i den ekonomiska och administrativa rekonstruktionen. Det är uppenbart att man måste fortsätta arbetet med att omstrukturera ekonomin och att konkurslagstiftningen måste förbättras. Samtidigt kan vi konstatera att man anställt ett stort antal experter och att vissa banker, tidigare helt statliga, under ett år har blivit till 76 procent privatägda. Detta tycker jag är ett storartat resultat.
I enighet med de europeiska förhandlarna har landet valt lösningen att förbli en enda region. Detta för att undvika att skapa ett intryck av att landet på nytt, efter Wien och Belgrad, hamnat under en ny främmande makts ok. Eventuellt skulle detta kunna förändras 2006, beroende på de nationella erfarenheterna.
Det viktigaste är emellertid informationen, något som det har talats mycket om i dag. Informationen är inte tillräckligt väl strukturerad och detta är något jag tror vi måste arbeta vidare med.

Schmidt, Olle (ELDR).
Herr talman! Låt mig börja med ett tack för det goda arbetet från det danska ordförandeskapet. Jag är inte alls överraskad, men det finns ju, och fanns, kolleger som tvivlade på den danska viljan och förmågan att utvidga EU. Detta har nu verkligen kommit på skam. När man lyssnar på Jens-Peter Bonde undrar man om han inte drömmer sig tillbaka till den gamla goda tiden då DDR fanns.
Herr talman! I måndags var jag i Slovakien, i Bratislava. Där framkom att man kände sig mycket orättvist utpekad som ett opålitligt kandidatland i samband med vad som har sagts under den holländska regeringskrisen. Också andra länder har nämnts. Jag skulle vilja säga till Johanna Maij-Weggen att det faktiskt, som Pat Cox också mycket riktigt sade, finns många holländska liberaler som delar er uppfattning. Det sista ordet är inte sagt i denna fråga. För att lugna alla i Bratislava, Warszawa, Riga och Vilnius, vill jag att rådsordföranden och kommissionärerna bekräftar att det inte finns någon anledning till oro. I länderrapporterna finns inga uppgifter som visar att några länder generellt ligger sämre till än andra. Som kommissionär Verheugen poängterar finns det ingenting i dag som visar att det bland de tio länderna skulle finnas problem som inte går att lösa. Visst finns det svårigheter, men de går att övervinna!
Herr talman! Jag tror att det är oerhört viktigt att rådet och kommissionen är tydliga i denna fråga. Den historiska och moraliska återföreningen av Europa är oåterkallelig. EU håller sina avtal. Vi står fast. Jag citerar på latin, som jag en gång studerade: pacta sunt servanda.

Thyssen (PPE-DE).
Herr talman! Vi står inför ett mycket komplext Europeiskt råd, och jag vill av hela mitt hjärta lyckönska det danska ordförandeskapet till detta. Ordförandeskapet, den nuvarande Europeiska unionen och även kandidatländerna förtjänar seriösa beslut. Beslut av avgörande betydelse måste tas inom några månader, och jag tycker att det är särskilt tråkigt att vi ännu i denna stund måste konstatera att 79 procent av människorna i Europa säger att de är dåligt informerade. 
Herr talman! Det är inte enbart tråkigt utan det är också mycket farligt, eftersom ett stort antal människor i Europa - detta är fallet i samtliga medlemsstater - känner sig osäkra och otrygga, och osäkerheten och ovissheten i fråga om utvidgningen stärker bara dessa negativa känslor. Jag tror att det är hög tid att vi förklarar för människorna att utvidgningen kan vara en hävstång till att göra Europa tryggare, till att ge dem större säkerhet och också att vi försäkrar dem om att Europa av den anledningen inte behöver bli mindre socialt, mindre välmående och inte ens mindre demokratiskt. Det är hög tid att tala om detta, och att göra verklighet av det.
Därför skulle jag, precis som vår gruppledare bad kommissionsordföranden om, gärna vilja veta av kommissionen precis hur dess informationsplan ser ut, och jag skulle också vilja fråga rådsordföranden om det ändå inte skulle vara en god idé att också tala med regeringscheferna om den här saken vid detta viktiga Europeiska råd. Stora europeiska informationskampanjer med stora annonser i betydelsefulla tidningar kanske hjälper något, men vi har ändå lärt från eurokampanjen att vi måste arbeta med decentraliserade informationsmetoder.
Vi måste koppla in regeringarna och också lokala organisationer i medlemsstaterna. Om vi inte gör det kommer människorna aldrig att bli tillräckligt informerade. Är några sådana planer under beredning? Planerar man att snabbt sätta ihop en kampanj på det sättet? Och herr rådsordförande! Med hänsyn till att ett stort antal regeringar i Europa ändå brustit rejält på detta område, kommer ni att tala med era kolleger regeringschefer om detta?

Talmannen. -
Det ni säger är värt att betona. Informationskampanjen handlar inte bara om förbindelserna med allmänheten. Det måste finnas politisk övertygelse bakom den. Utan politisk övertygelse går inget budskap fram. Vi i detta parlament måste inse att tiden har kommit för politikerna att återta utvidgningsdagordningen efter det mycket komplexa arbete som utförts av kommissionen. Detta är det budskap vi måste framföra på toppmötet på fredag.

Randzio-Plath (PSE)
Herr talman! Utvidgningen skall ju inte enbart medföra fred, demokrati och rättsstatlighet, utan givetvis även bidra till ett ökat välstånd i anslutningsländerna. Det ekonomiska samarbetet har ju faktiskt varit ett framgångsrecept också för Europeiska unionen, och detta framgångsrecept skall nu utvidgas, så att vi vid sidan av stabilitet i betydelsen yttre fred även får stabilitet i betydelsen inre, social fred.
Stor ekonomisk osäkerhet väntar kandidatländerna, och vi måste berätta för dem att vi känner till problemen. Vi har till exempel i delegationerna från utskottet för ekonomi och valutafrågor sammanställt de framsteg som har gjorts, inte minst de framsteg som har varit mödosamma, bland annat på områdena konkurrenspolitik och bidragskontroll. Detta har givetvis även påverkat arbetstillfällena i kandidatländerna, och det kan heller inte genomföras utan stora omvälvningar.
Därför sätter vi stort värde på kandidatländernas ansträngningar. Lika klart är dock att länderna vid anslutningen inte bara måste vara fungerande marknadsekonomier, utan faktiskt även klara trycket från konkurrensen. Här krävs det förbättringar. Låt mig bara nämna stål- och varvsindustrin som två exempel. Energiproblematiken skall jag endast nämna i förbigående, även om det inte är mindre viktigt. Därför är det rätt av kommissionen att införa skyddsklausuler. Jag tror att kandidatländerna kan acceptera detta, och vi skall se till att klausulerna införs på ett sätt som inte godtyckligt belastar enskilda länder.
Jag är optimistisk och tror att reformprocessen i kandidatländerna fortsätter, och den måste fortsätta framgångsrikt, för det handlar inte enbart om utebliven information till befolkningen inom EU, utan även om bristande information i kandidatländerna. Det vore bra om även vi kunde bidra till att lösa problemet.

Krarup (GUE/NGL).
Herr talman! Detta utvidgningsprojekt är ett nationellt prestigeprojekt för ett litet land som Danmark. Kriterierna för anslutning av nya medlemsstater formulerades på toppmötet i Köpenhamn 1993 och processen skall avslutas på toppmötet i Köpenhamn i december. Det är irrationellt att det är ett prestigeprojekt för en liten nation som vår, men det stärker vår självkänsla och det är ju alltid trevligt.
Problemet är bara att så många olösta frågor återstår. Den belgiske Maastrichtförhandlaren, som är företagsekonom, har anfört att det finns en rad finansieringsproblem som inte är lösta. Alla vill att utvidgningen skall genomföras, säger han, men ingen vill betala för den. Varför får exempelvis britterna fortfarande ha kvar sin överenskommelse om rabatter, medan de mycket fattigare kandidatländerna skall betala full avgift?
Detta är ett problem. Ett annat problem, som man helt förbisett och som ryms under den väl tilltagna mattan som man använder för att sopa in problemen under, är frågan om framstegsrapporternas tillförlitlighet. Jag finner inte någonstans i dessa analyser ett sansat ställningstagande till den avgörande frågan rörande det sista och avgörande Köpenhamnskriteriet, nämligen att man i kandidatländerna inte endast skall uppfylla gemenskapens regelverk utan också ha den administrativa, rättsliga och politiska struktur som är en förutsättning för att detta skall kunna genomföras på ett effektivt sätt.
I förra veckan påpekade man i en svensk rapport att dessa problem är ytterst allvarliga. Det är lätt att konstatera att den juridiska, administrativa personalen helt enkelt inte har den erforderliga utbildningen. Förutsättningen för genomförandet av gemenskapens regelverk finns inte. Dessa problem har inte behandlats och frågan till min danske vän och tidigare kollega, den danske europaministern, är: Vad avser man att göra åt detta fullständigt obeaktade problem?

Tannock (PPE-DE).
Herr talman! Jag välkomnar det faktum att utvidgningen går framåt förhållandevis mjukt. Samtidigt som EU:s hela institutionella maskineri är inriktat på utvidgningsprocessen får vi emellertid inte glömma att det finns andra europeiska länder med mycket starka kulturella och historiska band till Europa. De känner sig kränkta av att deras strävan efter EU-medlemskap på lång sikt ignoreras och betraktas som orealistisk, särskilt av kommissionen. Jag tänker framför allt på Ukraina, där en politisk kamp pågår mellan dem som vill göra landet mer västerländskt och dem som vill se landet ingå en pånyttfödd ekonomisk union med Ryssland och de östliga republikerna.
Så snart denna utvidgningsomgång är slutförd måste vi ompröva vår politik gentemot andra länder i Europa. Jag tänker här framför allt på Balkanstaterna och grannländer som Ukraina, vilka behöver en förankring i fred, välstånd och västerländsk säkerhet. Efter före detta Sovjetunionens upplösning för tio år sedan har de kommit en bit på vägen mot demokrati, mänskliga rättigheter och god styrning, även om mycket återstår att göra. Om Turkiet har getts kandidatstatus, har ett land som Ukraina sannerligen minst lika stor - om inte större - rätt att vara kandidat till den europeiska familjen av nationer i en utvidgad, större och lösare Europeisk union.

Andersson (PSE).
Herr talman! Jag vill börja med att gratulera det irländska folket men också det danska ordförandeskapet, som har gjort ett oerhört gott arbete, och kommissionen som under lång tid har arbetat med frågan.
Det finns naturligtvis en mängd problem som är förknippade med utvidgningen. Möjligheterna är emellertid större än problemen, även om vi självklart måste lösa problemen. De får inte överskugga möjligheterna. Det handlar om våra barn och barnbarn. Det handlar om att skapa ett Europa i fred och demokrati för våra barn och barnbarn. Det handlar om en bättre miljö. Sverige gränsar till flera av dessa länder. Vi har bl.a. Östersjön gemensamt med dem. Skall vi klara Östersjön inför framtiden, kan vi bara göra det gemensamt.
Det handlar vidare om arbetstagares rättigheter i länder som gränsar till våra länder för att dessa länder inte skall kunna bedriva social dumpning, för att de skall få rättvisare förhållanden och starkare fackföreningar. Allt detta är vårt ansvar.
Talmannen sade att vi skall ha informationskampanjer. Visst skall vi ha det, men detta är först och främst ett politiskt ansvar. Nu är det är dags för oss politiker att lämna mötessalongerna och ge oss ut för att föra en dialog med människorna i våra medlemsländer för att övertyga dem om det viktiga med utvidgningen.
Jag skulle vilja ha en förändring av jordbrukspolitiken. Vi måste få en förändring av strukturpolitiken, men det får inte ställas som ett villkor för utvidgningen. Det är vårt ansvar - inte kandidatländernas ansvar - utan allas vårt ansvar att ändra jordbruks- och strukturpolitiken.
Kort om Kaliningrad: Jag hoppas på en lösning, inte minst för att människorna skall kunna röra sig fritt över gränserna. Låt oss inte glömma en annan aspekt, nämligen att det finns en risk för att klyftorna mellan Kaliningrad och Litauen ökar när Litauen får en bättre utveckling som medlem. Det skulle kunna leda till spänningar i gränsområdena. Det är därför viktigt med sociala och ekonomiska insatser även för människorna i Kaliningradområdet.

Stenzel (PPE-DE)
Herr talman! Jag har en vädjan till regeringscheferna och utrikesministrarna inför mötet i Bryssel: Ta uppgiften och ert ansvar för utvidgningen på allvar. Man kan inte binda samman allt. Man kan inte tvinga fram en jordbruksreform med anledning av utvidgningen. Det måste finnas tid för detta även framgent. Man kan inte mena att det skall betalas mer för utvidgningen och samtidigt skapas en lust hos andra att betala mindre. För mig är det klart att kostnaderna för utvidgningen snarare bör planeras i vettiga budgetar inom ramen för Agenda 2000 från Berlin. Man bör planera för en förnuftig finansiering av jordbruket. Man bör göra det möjligt för jordbrukarna att få stabila ramvillkor fram till 2006. Men man bör samtidigt ha klart för sig att det inte är slutgiltiga lösningar. Vi får ingen slutgiltig jordbruksreform före utvidgningen, men utan utvidgning skjuts reformen upp för all framtid, och lika lite kan man upprätta en föregripande budgetram för tiden efter 2006.
Därmed vill jag säga att vi, att jag som företrädare för det österrikiska folkpartiet förespråkar en linje som till 100 procent stöder utvidgningen. Jag vet att laguppställningen i Bryssel har mandat att handla klokt från den europeiska gemenskapens och även Österrikes synvinkel. Självklart hoppas vi på känslighet i frågorna om transit, känslighet i frågorna om stöd till länder i gränsområdena. Men alla är medvetna om att utvidgningen är en enorm möjlighet och att denna möjlighet måste utnyttjas och genomföras med en politik och ett förfarande som inte ställer kandidatländerna inför det välkända och beryktade villkoret ?ät eller gå från bordet?. Därför vill jag ställa följande fråga: Hur skall ni finna en metod som å ena sidan inte gör konferensen i Bryssel till en sluten sammankomst och som å andra sidan ger förhandlingarna med utvidgningskandidaterna tillräckligt spelrum?
(Applåder)

Wiersma (PSE).
Jag skulle gärna vilja tacka Maij-Weggen, som gav oss komplimanger för att socialdemokraterna i Nederländerna i dag i varje fall hjälper vårt land ur en knipa genom att inte sätta upp några blockader för Köpenhamn, men inte heller för Europeiska rådet för de kommande dagarna. Det är viktigt att såväl De gröna som socialdemokraterna, som i Nederländerna tillhör oppositionen, i varje fall hjälper Nederländerna till den rätta sidan.
Vi gläder oss åt att Europeiska unionen fortfarande håller tidsschemat för utvidgningen. Med tanke på den långa förhistorien och utvidgningens betydelse får vi hoppas att vi kan komma till en avrundning med alla tio kandidatländerna under kommande ett och ett halvt år. Att det fortfarande finns ett antal frågor som måste lösas visar sig också i Europeiska kommissionens uppriktiga rapporter, för vilka jag vill framföra mina komplimanger. Europaparlamentet har också självt vid ett flertal tillfällen satt fingret på de svaga punkterna. De flesta kandidatländerna visar fortfarande brister på områden som genomförandekapacitet och korruptionsbekämpning. Det närmare avtal med kandidatländerna som utlovats av kommissionen borde därför spela en viktig roll vid Europaparlamentets slutbedömning. Det är för tidigt att luta sig tillbaka. Samtidigt måste Europeiska unionen iaktta rimlighet. Vi kan inte begära mer av kandidatländerna än vi själva skulle kunna förverkliga.
Allt detta gäller också för Slovakien. Fram till 1998 låg landet efter de andra länderna. Därefter har man till stor del reparerat detta, och till den grad att landet enligt min åsikt nu med rätta står på kommissionens lista. Det raska tempot för de senaste årens reformer ger mig hopp om att de återstående problemen snabbt kan lösas. ?Sätt igång med arbetet!? skulle vi vilja ge som budskap till den nya regeringen i Slovakien. Den kom lyckligtvis snabbt till stånd efter valet i september och kommer, precis som den förra regeringen, att kunna arbeta bra ihop med Europeiska unionen. Jag skulle vilja uppmana oss själva, men framför allt också rådet, att glömma tiden för Meciar. Det hör till det förflutna, och det är orättvist att fortsätta att förfölja Slovakien med detta.

Fatuzzo (PPE-DE).
Herr talman! Jag oroar mig för Bulgariens pensionärer, och inte bara för att jag valts in för Pensionärspartiet och eftersom jag är ledamot i den gemensamma parlamentarikerkommittén EU-Bulgarien.
De bulgariska pensionärerna kämpade i andra världskriget, de levde under det kommunistiska oket under många år och nu när de är gamla, med svältpensioner, hoppas de att få det bättre även de, när de går med i Europeiska unionen.
Jag undrar därför, och jag frågar rådets tjänstgörande ordförande och kommissionens ordförande: eftersom även stabilitets- och tillväxtpakten måste tolkas med klokskap och inte stelbent, finns det någon möjlighet att även beslutet från gemenskapens organ att skjuta upp Bulgariens anslutning till unionen till 2007 skulle kunna omprövas? Och finns det framför allt någon möjlighet att ompröva beslutet att stänga kärnkraftverket i Kozloduj det datum som angetts, så att man ger Bulgarien en möjlighet att fortsätta driften under en tid, med tanke på de mycket allvarliga skador som en nedläggning skulle orsaka på den bulgariska ekonomin? Och slutligen, skulle man kunna överväga möjligheten att gå fram snabbare och med bättre finansiering när det gäller förverkligandet av korridor 8, som skulle förena Apulien med Albanien, Makedonien och Bulgarien och sluta i hamnstäderna Varna och Burgas?

Van Lancker (PSE).
Jag gladde mig åt kommissionsordförandens uppmaning att lägga mer betoning på politisk entusiasm med avseende på utvidgningen. Jag kan meddela kollegerna att jag som medlem av Konventet för EU:s framtid har privilegiet att redan samarbeta mycket nära med kollegerna från kandidatländerna och att deras engagemang och entusiasm för det europeiska projektet verkligen är glädjande. Det kollega Gollnisch sade, att ingen i det konventet tänker på vad en union skall göra med 25 medlemsstater, och om det är annorlunda än med 6 eller med 15 medlemsstater, är inte korrekt.
Jag oroar mig däremot över en annan punkt. Om denna union med 25 medlemsstater skall bli lyckad anser jag att ambitionen hos konventets ledamöter för ett starkt och demokratiskt Europa med handlingskraftiga institutioner borde vara lite större. Jag anser vidare att det också är mycket viktigt - och då går jag in på det kollega Thyssen sade - att entusiasmen över denna utvidgning och detta europeiska projekt inte får begränsas till den europeiska politiska eliten. Också befolkningen måste delta i den. Jag gladde mig därför också verkligen åt kommissionär Prodis uppmaning till informationskampanjer för allmänheten. Alla vi som är här gör också vårt bästa för att förklara för medborgarna vad utvidgningen handlar om, men vi kommer inte att klara det ensamma. Det finns likväl tillräckligt med argument för att anta att utvidgningen snarare kommer att ge lösningar på människornas frågor än skapa nya problem. Jag skulle alltså mycket gärna vilja ansluta mig till de kolleger som frågar hur kommissionen, medlemsstaterna och regeringscheferna kan hjälpa oss med vårt informationsuppdrag.
Särskilt viktig för att lugna befolkningen är frågan om övervakningen och bestämmelserna om särskilda skyddsåtgärder, eftersom detta visar, kommissionär Verheugen, att vi tar utvidgningen på allvar och att vi vill göra det seriöst. Ni talade om övervakning med avseende på polis, rättsliga och inrikes frågor och den inre marknaden. Jag skulle gärna vilja ha er garanti för att den övervakningen och bestämmelserna om särskilda skyddsåtgärder också är tillämpliga på socialpolitiken och på miljöpolitiken, för dessa hänger ju mycket starkt ihop med den inre marknaden. Jag tror att det framför allt är på dessa områden som ni skulle kunna lugna medborgarna.

?orakas (GUE/NGL).
Herr talman! Hälften av Irlands befolkning förleddes genom ren och skär hjärntvätt och sedelbuntar till att säga ja till Nicefördraget, efter det att de fått höra att deras nej var oacceptabelt för de så kallade försvararna av nationers och människors rättigheter. Och trots allt detta fortsätter det skamliga firandet.
Det hastigt sammankallade toppmötet i Bryssel uppmanades att tygla de skillnader som finns mellan Europeiska unionens stater och att dämpa den besvikelse som finns hos befolkningen i kandidatländerna, vilka nu börjar genomskåda de löften som gavs dem av utvidgningens propagandamän. Den intensiva och omåttligt dyra annonskampanj som gick ut på att skapa intresse för integrationen kan inte dölja den bistra verkligheten, nämligen den att dessa länder redan under upptakten till utvidgningen har skänkt det sista de har till Europeiska unionens pampar. Det börjar nu bli uppenbart att vissa kandidatländer inte bara kommer att bli utan nettointäkter, utan att de till och med kommer att finansiera budgeten.
När utgifterna för jordbruket skärs ner och subventionerna avskaffas i syfte att frigöra medel för en imperialistisk politik, kommer det direkta jordbruksstödet att minska i storleksordningen 25 till 35 procent årligen, med oanat katastrofala konsekvenser för jordbrukare i Europeiska unionens medlemsstater och i kandidatländerna som följd. Och utifrån vad vi har fått höra av företrädarna för rådet och kommissionen här i dag, har Europas befolkning ingenting att tjäna på utvidgningen. Kandidatländernas negativa handelsbalans är åtskilliga gånger större än de medel som tilldelas dem från gemenskapsbudgeten.
Cypern är en annan fråga. Den cypriotiska regeringen tvingas under integrationens inledning till att acceptera lösningar som strider mot båda gruppernas intressen och det cypriotiska folket i allmänhet. Det sätt på vilket man hanterar själva integrationen legitimerar i grund och botten den skamliga delningen, för att inte tala om de nackdelar den medför för Cyperns befolkning. Vi inom Greklands kommunistiska parti motsätter oss alla dessa förfaranden och vi skall med all vår kraft stå sida vid sida med de människor som kämpar för sina rättigheter.

Oostlander (PPE-DE).
Jag skulle egentligen vilja framföra mina hjärtliga gratulationer till er kollega Pat Cox, parlamentets talman, för hans synnerligen goda insats under den kongress som nyligen hölls i England av liberalerna, där han gjorde sitt bästa för att påpeka för sina nederländska bundsförvanter det faktum att deras hållning beträffande utvidgningen är helt och hållet atypisk för äkta liberaler. Atypisk eftersom vi vet att liberalerna alltid har varit stöttepelare för den europeiska integrationen och att i synnerhet utvidgningen av den internationella rättsordningen ligger dem mycket varmt om hjärtat, och att det i princip också alltid är där de har sökt grunden för sin strömning. Jag är utomordentligt glad att de fixa idéer om redovisning som för tillfället existerar i Nederländerna tillsammans med avskräckande scenarier i dessa kretsar, motsades på ett sätt som verkligen kan kallas imponerande. Det vill jag alltså tacka för. Det kommer att bidra till att Nederländerna tillsammans med hennes majestäts konstruktiva opposition i varje fall inte kommer att anta en avvikande ståndpunkt. Jag måste säga att man utifrån Europaparlamentet också från alla möjliga håll gjorde vad som behövdes i det sammanhanget. 
Jag har också lyssnat med stort intresse till vår gode vän Bertel Haarder som talade om Kaliningrad och som sade att Litauens intressen inte får trampas på. Jag tror också att det var ett tal värt att efterfölja för parlamentets ordförandeskap. Om vi tillsammans med duman inrättar en gemensam kommitté för att diskutera frågor kring Kaliningrad, då måste det också finnas en representation för Litauens parlament närvarande, inte för att sätta press på Litauen utan för att denna representation tydligt skulle kunna försvara Litauens intressen. Det sätt på vilket vi står i förhållande till Litauen och landets suveränitet är ett eldprov på det sätt på vilket den utvidgade gemenskapen kommer att förhålla sig till små medlemsstater i framtiden. Därför anser jag att minister Haarders tal är utomordentligt viktigt, och jag vill tacka honom för det.
Och till sist, herr talman, i fråga om Turkiet. Det är naturligtvis ytterligare en hård nöt att knäcka. Jag pläderar starkt för lika behandling av Turkiet som av alla andra kandidatländer. Det innebär alltså att vi måste ställa Turkiet inför ett annat problem, med tanke på att Turkiet skiljer sig stort från de andra kandidatländerna beträffande uppfyllandet av de politiska Köpenhamnskriterierna. Om vi tillämpar samma kriterier måste vi behandla Turkiet på precis samma sätt som Slovakien och som alla andra länder tidigare. Det är kanske svårt för turkarna för tillfället, men jag tror att det är mycket viktigt att också Turkiet utvecklas märkbart i riktning mot en demokratisk rättsstat som fungerar väl som sådan och att de också vet att de inte kan delta i spelet förrän de har kommit så långt. Och jag tror att det skulle gå Turkiets ära för när att vara med på kanten, med bara en halv utfästelse vad gäller rättsstaten. Herr talman! Vad detta beträffar tror jag att vi kan se fram emot Europeiska rådet med förtroende.

Talmannen.
Då har vi kommit till slutet av den här delen i förhandlingarna.
Vi fortsätter nu med den andra omgången talare med företrädare för de politiska grupperna.

Rovsing (PPE-DE).
Herr talman! Jag vill tacka det danska ordförandeskapet som leder processen från Köpenhamn till Köpenhamn, inte i syfte att nå ett nationellt mål men däremot ett europeiskt mål. Det danska ordförandeskapet har tydligt visat att det är Europas tjänare och att det inte arbetar med siktet inställt på särskilda danska mål. Man arbetar i syfte att nå det europeiska målet, vilket oftast är fallet för de små ivriga och kompetenta länderna. Man får inte ställa upp fler villkor för utvidgningen. Det har sagts om och om igen och vår politiska grupp har samma inställning i frågan. Inga nya villkor. Det är givet att en diskussion senare kommer att äga rum angående jordbruks- och finansieringsreformer men dessa får, som flera har påpekat här i dag, inte ställa hinder i vägen för utvidgningen. Det är någonting som måste lösas efter hand.
Vi diskuterar den information vi skall ge våra medborgare om utvidgningen. Är det verkligen kommissionen som skall göra det? Visst anser jag att kommissionen skall kunna lämna faktaupplysningar, men det är sannerligen vi som politiker, samt våra regeringar och partierna i våra länder som skall lösa informationsproblemet. Det tycker jag att vi bör inse, eftersom vi ser olika på problemet i olika länder. En del saker är viktiga för oss i norr, andra saker är viktiga i sydliga länder. Men det som kännetecknar oss alla bör vara att vi utvidgar för att vi vill ha fred i vårt område. Fred, när våra barn och barnbarn växer upp. Det är ett mycket enkelt budskap och det anser jag vara av största betydelse i detta sammanhang.
Under vägens gång har många problem tagits upp och ett av dem som tagits upp i åtminstone några av länderna är frågan om huruvida det finns en utbredd korruption som kommer att fungera som en bomb vid en rättvis fördelning av stöd från Europeiska unionen. Detta är inte något oöverskådligt hinder. Vi skall naturligtvis bjuda in kandidatländerna att på lika villkor med de nuvarande medlemmarna delta i de befintliga stödordningarna. Vi bör lita på att även kandidatländernas regeringar är inställda på att göra sitt bästa för att förhindra att de gemensamma medlen missbrukas. De är likvärdiga medlemmar, men om man konstaterar att det är tal om korruption eller bedrägerier när det gäller EU-medel, så bör kommissionen under en övergångsperiod träda in och överta administrationen av stödordningarna så att pengarna utbetalas till dem de är avsedda för.
Vi har många önskemål, bland annat att den demokrati som vi håller på att utveckla och som hela tiden utvecklas får möjlighet att växa sig starkare genom de nya ländernas anslutning. De tillför många mycket välutbildade och intresserade människor, som kommer att innebära en otrolig berikning av det område vi nu gemensamt skapar. Deras medverkan vid upprättandet av ett nytt fördrag är av avgörande betydelse för att man skall kunna garantera att alla de kulturella och nationella aspekter som bör ingå när vi bygger upp det nya Europa blir tillgodosedda.

Titley (PSE).
Herr talman! I Förenade kungariket finns det ett talesätt som säger att man inte bör låta skeppet förstöras för att spara en halv penny i tjära. Jag tror att vi alla skulle göra klokt i att ha det talesättet i åtanke under de kommande veckorna. Det kommer att bli svårt att enas om de finansiella bitarna, och jag underskattar inte uppgiften, men vi måste behålla en känsla för proportioner. Pengarna till kandidatländerna fram till 2006 motsvarar en tusendel av EU:s BNP och är 10 procent av vad Tyskland har lagt ned på sitt eget enande. Kostnaderna är ingenting jämfört med de ekonomiska fördelar som utvidgningen kommer att medföra. Kostnaderna är ingenting jämfört med kostnaderna för att inte utvidga och ingenting jämfört med kostnaderna för att försöka upprätthålla kontinentens stabilitet med andra medel.
De sex ursprungliga medlemsstaterna skulle göra klokt i att erinra sig varför de egentligen bildade gemenskapen och de ekonomiska fördelar som den medför. De av oss som gick med senare bör erinra oss varför vi gick med och de ansträngningar som andra länder gjorde för att framgångsrikt integrera oss i unionen. Vi bör erinra oss de ekonomiska fördelar som EU-medlemskapet har medfört för oss. Vi bör alla erinra oss att de finansiella och mänskliga insatser som krävdes för att bygga dagens union var den effektivaste investering som någonsin gjorts i en sådan skala av en hel kontinents länder. Det är nu dags att föra upp den investeringen på en helt ny nivå för framtiden.
Jag är bekymrad över att man i denna debatt tycks ta för givet att de tio länderna kommer att gå med, vilket inte är säkert. Vi i parlamentet måste ge vårt samtycke, och vi kommer att granska de slutliga fördragen mycket noga. Det är absolut nödvändigt att kandidatländerna fortsätter sina ansträngningar att nå upp till erforderliga standarder. Vi välkomnar de trefaldiga skyddsåtgärder som kommissionen har infört i form av ekonomiska skyddsåtgärder, skyddsåtgärder för den inre marknaden och skyddsåtgärder beträffande rättsliga och inrikes frågor. Men vi förväntar oss att parlamentet kommer att göras delaktigt om dessa skyddsklausuler någonsin åberopas.
Vi välkomnar även kommissionens förslag om ytterligare en framstegsrapport sex månader före anslutningen. Vi måste alla vara beredda att vidta lämpliga åtgärder om den rapporten innehåller negativa slutsatser om något särskilt land. Socialistgruppen kommer även att övervaka utvidgningens sociala komponent, för vi måste förvissa oss om att utvidgningen gör saker och ting bättre för människorna, inte sämre.
I fråga om Kaliningrad nämnde Haarder förhandlingar med Ryssland. Får jag helt milt påminna Haarder om att Ryssland inte är en medlemsstat i Europeiska unionen och inte heller ett kandidatland. Jag skulle också vilja påminna er om att det är Ryssland självt som har skapat många av problemen i Kaliningrad, inte minst genom att vägra många länder att öppna konsulat där. De kan inte ha vetorätt när det gäller EU:s framtid. Vad vi absolut måste respektera är Litauens suveränitet i frågan. Inte heller får vi försöka finna lösningar med negativa historiska bibetydelser, som tågkorridorer. Vi måste dessutom se till att den lösning som nås, vilken den än är, är praktiskt genomförbar och att vi är redo att ge ekonomiskt och annat stöd som gör att Litauen och Polen kan driva igenom den.
Den irländska folkomröstningen lärde oss en viktig läxa. Andelen ?nej?-röster var faktiskt densamma; skillnaden låg i andelen ?ja?-röster, och detta var följden av politikernas positiva arbete gentemot folket. Under förberedelserna inför utvidgningen har vi alla ett ansvar att arbeta gentemot våra väljarna och se till att dessa välkomnar utvidgningen och inser fördelarna i stället för oroar sig för kostnaderna.

Malmström (ELDR).
Herr talman! Om två veckor är det den 9 november. Det är årsdagen för Berlinmurens fall, den mur som symboliserade Europas delning, fiendskapen och avståndet mellan öst och väst. Den dagen firar vi att det är 13 år sedan glädjerusiga människor klättrade över en krackelerande mur, och den långa resan mot försoning och förening påbörjades. Nu är vi nästan där. Vi närmar oss slutstationen. Kommissionens rapport bekräftar att tio länder kan bli medlemmar om lite mer än ett år. Det känns fantastiskt, men glädjen grumlas lite med en gnagande oro. Det drar ihop sig. Vi närmar oss målsnöret och märker att en hel del blir nervösa. Stödet till kandidatländerna minskar och flera medlemsländer, ledande politiker och partier talar om att vänta, skjuta upp, ?vi är inte klara?. Inrikespolitiska hänsyn överskuggar den historiska uppgiften att ena Europa för första gången någonsin genom avtal, förhandling och kompromiss - inte genom hot, tanks eller invasion.
Naturligtvis finns det många frågor hos många människor runtom i Europa om hur samarbetet skall fungera och utvecklas. Svårigheter och problem kommer att uppstå. Vem hade trott att det skulle vara enkelt att ena Europa? Denna oro måste tas på allvar, och vi måste diskutera detta. Vi måste visa att vi verkligen vill reformera och öppna upp EU. Det är därför som den liberala gruppen engagerar sig väldigt mycket i konventet. Det måste nämligen lyckas. Vi måste också bli mycket bättre på att föra ut konventets diskussioner från sammanträdeslokalerna i Bryssel. Framför allt - det har varit lite av ett tema i denna debatt - krävs det emellertid ledarskap, från oss, från kommissionen och från er i rådet. Det är ynkligt att inrikespolitiska hänsyn, småsnålhet och populism är det som kommuniceras till medborgarna i stället för tal om visioner, möjligheter och Europas stora chans.
Vi politiker har ett enormt ansvar att förklara, att bilda och att leda opinionen. Kluvna tungor väcker misstänksamhet i våra länder och i kandidatländerna. Därför hoppas jag att rådets möte i helgen levererar ett kristallklart och enhälligt: ?Ja, ni är hjärtligt välkomna!?

Modrow (GUE/NGL).
Herr talman! Processen att utvidga Europeiska unionen med tio länder går in i sitt sista avgörande skede. Vår grupp har hela tiden aktivt men kritiskt följt och deltagit i utformningen av processen. Det finns seriösa farhågor att de förhoppningar om sociala förbättringar och ekonomiskt uppsving som utvidgningsprocessen har närt under årens lopp, inte riktigt skall gå i uppfyllelse. De kraftfulla politiska tongångarna om att övervinna Europas delning och göra sig kvitt det kommunistiska arvet, vilket är något som ständigt upprepas här i parlamentet, bländar den som vill se nyanserat på den europeiska efterkrigshistorien och talar liksom över huvudet på de central- och östeuropeiska staterna och deras mångfaldiga problem.
Människorna görs knappt delaktiga i processen. Processen har förlöpt administrativt och tekniskt i väst och från Bryssel i form av ett införlivande av gemenskapens regelverk. Kandidatländernas regeringar har väl ibland inte haft så mycket att säga till om, och parlamenten har inte haft många kritiska samråd och godkännanden att fokusera på. Det regelverk som varje land skall införliva och genomföra tornar upp sig till ett pappersberg på över 80 000 sidor, som knappast ens tjänstemännen kan överblicka. Hur skall då medborgarna skapa sig en överblick!
Med dessa villkor har den så ofta påbjudna europeiska framtidsdebatten inte kunnat eller riktigt velat komma i gång, vare sig inom EU eller i kandidatländerna. Det är ingen hemlighet att frustrationen är djupast rotad på landsbygden. Den som undersökt skillnaderna mot tidigare utvidgningar kan inte blunda för att paritet skall nås först 2003. I samband med det vill man genom nya stöddirektiv helt dra undan mattan för de kooperativa företag som man kallar kvarlevor från den kommunistiska tvångsekonomin. Låt mig klart och tydligt säga följande: Med denna uttjatade antikommunism, som automatiskt borde omfatta en rad ledande politiker som folken i kandidatländerna faktiskt har valt, kommer den europeiska integrationen inte att fungera väl. Jag skulle kunna nämna ett flertal av mina goda vänner i vår egen krets.
Med tanke på den bekymmersamma bristen på information måste man nog först och främst fråga sig hur Europeiska unionen påverkar medborgarnas vardag och hur vi skall diskutera detta tillsammans med dem. Att tala mindre om insyn och demokrati och göra desto mer för insyn och demokrati, är det krav vi möter!

Lagendijk (Verts/ALE).
Herr talman! Det är inte alltid trevligt att vara nederländare. Jag har ärligt talat skämts under de senaste veckorna över den nederländska regeringens hållning som under lång tid, alltför lång tid, har tvivlat i fråga om antagandet av en definitiv ståndpunkt och i fråga om att avstå från vetot. Den främsta orsaken till detta - det har redan nämnts av kolleger - var liberalerna, märkbart frånvarande i denna debatt, som i Nederländerna i mina ögon har intagit en attityd som en småborgerlig bokhållare som enbart är ute efter att vinna väljare på kort sikt. En hållning som lyckligtvis inte kan räkna med stort stöd från andra europeiska liberaler.
Hur det än ligger till, herr talman, kommer allting förmodligen att ordnas upp, bland annat tack vare att oppositionen av socialdemokrater och gröna kommer att komma kristdemokraterna till undsättning i deras besvärliga situation i den debatt som i dag skall hållas i det nederländska parlamentet. Det kommer förmodligen att ordnas upp också tack vare - det vill jag ändå tillägga här - Europeiska kommissionens väl utarbetade rapport som - och det anser jag vara mycket modigt - är väldigt öppen och ärlig i fråga om den långa lista över brister som kandidatländerna fortfarande uppvisar, men som också, och detta är av avgörande betydelse, erbjuder lösningar på alla de problem som fortfarande kvarstår. Det avgörande elementet när det gäller att finna dessa lösningar är övervakandet - detta har redan nämnts av ett flertal kolleger, - det två år långa övervakandet fram till anslutningen och säkerhetsåtgärderna. Jag skulle vilja ställa en fråga angående detta, riktad specifikt till kommissionär Verheugen.
Herr Verheugen! Ni har varit i Nederländerna under de två senaste veckorna, ni har talat med den nederländska regeringen och har otvivelaktigt tagit del av den nederländska regeringens ståndpunkt. Jag skulle vilja be er kommentera två konkreta punkter. Som ni vet föreslår den nederländska regeringen att inte begränsa dessa säkerhetsåtgärder till 2 år, utan att eventuellt förlänga dem till 3 eller 4 år. Vad är er uppfattning om detta, och vad är Europeiska kommissionens uppfattning?
Den andra punkten gäller att förslaget om dessa säkerhetsåtgärder helt enkelt kan avskaffas vid enhällighet inom rådet. Också i det sammanhanget skulle jag vilja höra er åsikt, och i fråga om den sista punkten skulle jag också vilja få en kommentar från vår tidigare kollega Haarder, numera rådsordförande.
Till sist om Turkiet, herr talman! Kommissionen har av obegriplig anledning inte intagit någon ståndpunkt när det gäller detta. Jag skulle än en gång vilja fråga rådet, herr Haarder: är det möjligt - och jag väljer mina ord med omsorg - att rådet kommer att komma till en annan slutsats i fråga om fastställande av ett anslutningsdatum för Turkiet? Exempelvis eftersom Turkiet de kommande månaderna skulle kunna spela en mycket positiv roll när det gäller Cypern, och eftersom man kan bevisa att man tar reformerna seriöst. Min uppmaning till såväl kommissionen som rådet är: Fortsätt att vara kritiska gentemot Turkiet, det fortsätter vi också att vara, men fortsätt också att fundera över på vilket sätt reformprocessen skulle kunna stimuleras i stället för hindras.

Bigliardo (UEN). -
Herr talman, ärade kolleger! Jag har lyssnat mycket uppmärksamt på såväl rådets och kommissionens uttalanden som inläggen från mina kolleger. Framför allt har jag slagits av problemet i samband med frågan om utvidgningen.
Jag är mycket nöjd med resultatet från folkomröstningen i Irland och jag är övertygad om att det var detta parlament som gjorde det möjligt för irländarna att ompröva sin ståndpunkt. Jag är framför allt imponerad av Prodi, kommissionens ordförande, som i förmiddags beskrev ett viktigt och nödvändigt villkor för oss: ett Europa med bättre relationer mellan nord och syd.
Och det är just denna fråga jag skulle vilja ta upp, framför allt problemet Sydeuropa. När jag lyssnar på det som sagts om strukturfonderna, när - om jag har förstått saken rätt - vi delar ut 231 euro per person till medlemsstaternas medborgare och 137 euro per person till kandidatländernas medborgare, borde vi inte inse att det är något som är fel, något som jag redan har haft tillfälle att prata med ordförande Prodi om, och som parlamentet borde fundera på? Vilka effekter kommer utvidgningen att få för Sydeuropa? Om jag tänker på Italien, så har vi en viktig region i söder, Abruzzerna, som redan har uteslutits från Mål 1 av kommissionen.
Skulle det inte vara lämpligt - detta är min fråga till ordförande Prodi - att se över parametrarna som bestämmer Mål 1 och 2? Borde vi inte se till så att den utvidgning som vi alla önskar inte leder till negativa effekter för vårt Mezzogiorno? Det skulle vara lämpligt om den ståndpunkt som ordförande Prodi beskrev, kunde bli en ståndpunkt som förenar Nord- och Sydeuropa.

Belder (EDD).
Herr talman! Utvidgningen med 10 nya länder ställer EU inför stora svårigheter. Många av kandidatländerna måste fortfarande anstränga sig i mycket hög grad för att kunna ansluta sig på ett bra sätt 2004. Dessutom väcks frågan om EU under alla omständigheter inte kommer att bli omöjligt att styra med så många nya medlemsstater. Den nödvändiga anpassningen av jordbrukspolitiken och strukturfonderna ställer redan de nuvarande medlemsstaterna inför i det närmaste oöverkomliga problem. Vilka är möjligheterna för kandidatländerna att faktiskt uppfylla EU:s regelverk?
De här problemen får inte bara skjutas bort. Den ensidighet som ofta kännetecknar diskussionen är påfallande. Att det också hänger en tillbörlig prislapp på ?utvidga inte? och på ?utvidga senare? är något man sällan hör. Lika lite talar man om att detta redan har kostat kandidatländerna stora uppoffringar. Utvidgning, herr talman, innebär inte att räkna upp ett antal tekniska krav. Det är en handling av solidaritet, av historiskt medvetande, av strategiskt och ekonomiskt intresse. Det är en process som på detta stadium inte kan förändras eller avbrytas utan att tillföra stor skada.
Man får därför hoppas att rådet är i stånd att snabbt nå en överenskommelse om det finansiella paketet, den gemensamma jordbrukspolitiken och de institutionella frågorna. I synnerhet på det institutionella området måste man se upp för ny maktpolitik hos stora medlemsstater gentemot de små.
Med tanke på de stora prestationer som fortfarande återstår för kandidatländerna är de bestämmelser om särskilda skyddsåtgärder som kommissionen föreslagit oundvikliga. Kommissionen bör snabbt lägga fram konkreta och stränga textförslag för att konkretisera dessa bestämmelser. Perioden för anpassning till dessa bestämmelser om särskilda skyddsåtgärder borde förlängas från två till tre eller fyra år. Frågan om kommissionen verkligen kommer att tillämpa dessa känsliga instrument om det skulle bli nödvändigt väcks dock. Dess nuvarande hållning gentemot den lika ?stränga? stabilitetspakten bådar inte gott vad beträffar detta. Det är naturligtvis ingen bra signal just nu, inte heller till kandidatländerna.

Haarder
. (DA) Herr talman! Jag tackar varmt för de historiska vingslag vi kunnat förnimma genom de många tal som hållits här i dag av mina gamla kolleger och för det engagemang som har präglat kommissionens ordförande, Prodis, och kommissionsledamot Verheugens tal. Vi har kunnat konstatera hur vi för varje vecka kommer närmare målet. I förra veckan fick vi kommissionens rekommendation, som fick stöd från en bred majoritet i går i Luxemburg. Därefter kom irländarnas massiva stöd till utvidgningsprojektet. I går enades vi om gemensamma positioner i fråga om Kaliningrad, i fråga om institutioner, i fråga om vissa beräkningsmetoder och naturligtvis också i fråga om valet av länder.
Man måste säga att en maximal förväntan byggts upp inför mötet i Bryssel på torsdag, fredag och eventuellt även lördag, där ekonomin skall ros i hamn, som kommissionär Verheugen uttryckte det. De nuvarande medlemsstaternas ekonomiska ställning skall fastslås för att man skall kunna skapa utrymme för förhandlingar med de nya medlemsstaterna.
Jag tackar Poettering och Brok och alla andra för det oförbehållsamma stöd som gruppen för Europeiska folkpartiet (kristdemokrater) och Europademokraterna ger hela detta utvidgningsprojekt. Jag vill också tacka Watson och alla andra för stöd åt synpunkten att inga nya villkor får framställas. Torben Lund och Jan Andersson instämde också i detta. Barón Crespo sade mycket riktigt att liksom ett äktenskap skall bygga på kärlek, så skall utvidgningen bygga på folkligt stöd. Många har nämnt detta och kanske vore det ett ämne för mitt lunchmöte med talmanskonferensen. Nu gäller det verkligen för Europaparlamentet och givetvis även för ordförandeskapet och europaministrarna att sätta igång den folkliga debatten och uppbackningen till projektet.
Däremot måste jag säga att jag inte var imponerad av Sjöstedts, Bondes och Modrows mycket otydliga tal. Det var bra att de irländska väljarna inte lyssnade till denna oheliga allians av gamla unionsmotståndare, som har utnyttjat varenda möjlighet att försöka sätta käppar i hjulet för detta europeiska projekt. Jag tackar de irländska väljarna för detta.
Jag vill säga till Suominen att vi håller nära kontakt med Litauen och Ryssland. I går fick vi mandat från rådet att förhandla med Ryssland och det är ett mandat som innebär en fullständig respekt för Litauens suveränitet och rätt att ansluta sig till Schengensamarbetet samtidigt med grannländerna. Ordförandeskapet kommer att göra vad man kan på torsdag, fredag och eventuellt lördag för att bestämma den gemensamma positionen även när det gäller ekonomin, för att göra det möjligt att avsluta förhandlingarna med de nya länderna i Köpenhamn.
Vi sover med stövlarna på och kommer inte att försitta någon möjlighet till kompromiss. Vi kommer inte att jubla i förväg, men vi är oerhört glada för de framsteg som skett och som vecka för vecka fört oss närmare en lösning. Nu får det inte sluta med kallsinniga ekonomiska beräkningar som jämfört med den vinst utvidgningen innebär för oss alla är av mikroskopisk karaktär. Nu får inte spekulationer i småsummor resultera i att allt bromsas upp. Regeringarna och vi parlamentariker borde kanske ägna lite mer tid åt att förklara för våra medborgare hur lite det kostar per invånare. När vi fredag kväll och natt sitter och diskuterar pengar rör det sig om 50, 35 eller 75 cent per invånare och hur lång tid kommer det att ta i anspråk? En ordförande nämnde att hela utvidgningen kostar en tiondel av vad den tyska återföreningen har kostat. En annan ordförande nämnde att det för hela utvidgningen rör sig om en tiondel av en procent av vår bruttonationalprodukt. Detta får inte äventyra den historiska uppgift som väntar oss. Ett varmt tack till ordförandena, kommissionens ordförande och kommissionsledamot Verheugen. Ett tack till Europaparlamentet för att vi i dag återigen har fått bekräftat att parlamentet är en drivkraft i denna historiska process.
(Applåder)

Prodi
. (IT) Herr talman, herr rådsordförande, ärade parlamentsledamöter! Jag tänker ta ett par minuter för att besvara några frågor som jag bedömer som viktiga: bara ett par minuter, bland annat eftersom det gladde mig mycket att se den stora enigheten när det gällde utvidgningen, en enighet som har förenat praktiskt taget hela parlamentet i ett politiskt arbete som jag anser vara utan jämförelse det allra viktigaste under hela min och min kommissions mandatperiod. Jag tror inte vi kommer att få uppleva något lika viktigt, i mänskligt och politiskt avseende, som det vi just nu håller på med.
Därför skulle jag vilja börja med att helt kort svara Modrow. Det folkliga stödet för utvidgningen har inte varit perfekt, som i alla politiska sammanhang. Men det mest fantastiska och det som har gjort ett starkare intryck på mig är det nya engagemanget inför utvidgningen från de stora demokratiernas sida, den solidaritet och respekt för minoriteter som har förändrat hela Östeuropa. För mig har det varit fantastiskt att i parlamentet i de länderna få uppleva detta konsekventa engagemang från olika partier, från partier som kanske är komplett oeniga i andra frågor men som är överens när det gäller utvidgningen. Det är tråkigt att vi inte är överens när det gäller dessa grundförutsättningar.
Utvidgningen har betraktats som ett etiskt och politiskt problem, inte bara som ett ekonomiskt problem. I många fall har den ekonomiska aspekten diskuterats, men denna påtagliga känsla av förändring, av att vända ett nytt blad i vår historia, denna starka känsla av att ha enat Europa - inte återförenat, utan enat, för Europa har aldrig varit enat - är en fantastiskt stark upplevelse. Och vi har enat Europa utifrån andra kriterier - även detta brukar jag alltid upprepa, detta som jag lärde i parlamentet i ett av de länder som kommer att bli medlem av vår union. Därför kan vi även få med oss de mindre länderna, vi kan även få med oss minoriteterna, för vår union är en union av minoriteter, det är en union där ingen bestämmer: det är detta som är Europas nya och absoluta storhet.
Poettering och Barón Crespo har pekat på två viktiga frågor: för det första frågan om att ta det sista steget när det gäller finansieringen. Vi kan inte äventyra denna stora historiska plan för 3 euro per person. Det står klart att parlamentet och vi i kommissionen måste anstränga oss ytterligare så att även dessa sista steg kan tas. För det andra, något som Barón Crespo påpekade: problemet att undvika att kandidatländerna blir nettobidragsgivare. Vi måste visa ett minimum av solidaritet även när det gäller rent formella frågor. Jag upprepar, låt oss kontrollera våra räkenskaper. Som sagts i det senaste inlägget, så gäller det verkligen mycket få euro per invånare, det gäller inte någon stor ansträngning. Jag läste nyligen upp det belopp som medlemsstaterna erhåller för anslutningskapitlet, jämfört med kandidatländerna. Den skillnaden kan motiveras - livet är komplicerat, vi har strama budgetar - men det är ingen skillnad som tillfredsställer oss, som tillfredsställer vår känsla av solidaritet.
Samma känsla av solidaritet skall för övrigt dominera inför framtiden, även för dem som befinner sig i Mål 1, vilket begärdes av Bigliardo. Det är just detta vi har gjort, utan att genomföra någon matematisk kalkyl, när det gäller anslutningen av de nya medlemsstaterna. I stället har vi som sagt löst frågan med politiskt sunt förnuft och klokskap.
Min sista synpunkt gäller informationen och opinionen - frågor som ställdes av Maij-Weggen och Maes - dvs. ett starkare engagemang när det gäller att lugna medborgarna i våra medlemsstater. Maes tog även upp enskilda detaljfrågor, till exempel utvidgningen och fattigdomen, minoriteterna, den ekonomiska krisen. Här måste jag säga att kommissionen inledde en kommunikationsstrategi redan i början av 2000: alla de frågor och alla de svar som framkommit i dag lades ut på Internet på samtliga språk. För denna kampanj, för 28 länder, avsattes 150 miljoner euro under fem år: med andra ord en blygsam investering. Därför kan vi inte använda de stora massmedierna direkt, för vår budget medger inte det. Vi utformar denna kommunikation i samarbete med medlemsstaterna och framför allt tillsammans med olika strukturer i civilsamhället och som ett stöd för vårt arbete. Under alla omständigheter kan kampanjen inte få de effekter vi önskar om inte medlemsstaternas politiska ledare samarbetar när det gäller att dra igång en diskussion om dessa problem, vilket Rovsing påpekade i sitt inlägg. Jag kräver med andra ord kraftfullare insatser för medlemsstaternas kampanjer. Kanske kunde man tidigarelägga en del av de resurser som är avsedda för 2004 och 2005 till 2003, som blir det avgörande året. 
Jag måste emellertid få säga - och för detta ber jag parlamentet om ursäkt - att eftersom de nya uppgifterna från Eurobarometern offentliggjordes i morse, var det först då jag fick dem i min hand. De siffrorna är betydligt mycket bättre än de siffror som jag läste upp för er för några timmar sedan. I regel kommer man till parlamentet med de bästa siffror man kan få tag på, i det här fallet kom jag med sämre siffror. Siffrorna visar en radikal förbättring, som beror på att vi diskuterar dessa frågor och att tidningarna har lyft fram frågorna i ljuset. 68 procent av tyskarna är till exempel för anslutningen och hela 72 procent är för i Frankrike, som är det mest euroskeptiska landet. Detta innebär att, när sedan problemen kommer, när vi måste bestämma mellan ett ?ja? och ett ?nej?, verkar det som om vi i de olika länderna står inför ett historiskt avgörande ögonblick och att det bland folk finns en mycket stark känsla för detta. Vi måste som sagt analysera dessa siffror noggrannare, för jag fick dem just i min hand och jag vill inte lämna felaktiga uppgifter. Siffrorna visar under alla omständigheter att människors intresse väcks framför allt när de står inför en stor händelse. Därför, och med alla de reservationer som jag måste göra med tanke på att dessa siffror kom till mig på en lös papperslapp, så tycker jag verkligen att detta verkar vara ett positivt tecken. Det skulle innebära att vi går vidare för historiens bästa, samtidigt som vi har medborgarnas förtroende. Och det är för detta som jag känner ett starkt och djupt behov av att tacka parlamentet, arbetsmarknadens parter och de stora politiska gestalter som omedelbart efter Berlinmurens fall och ibland på ett sätt som föregripit verkligheten och de faktiska händelserna, har strävat efter att förverkliga utsikten till ett enat Europa.
Avslutningsvis vill jag påminna om de synpunkter som framförts när det gäller vissa länder som ligger oss nära, till exempel Ukraina. Det står klart att vi just nu står inför den stora uppgiften att genomföra denna utvidgning, men vi måste också börja diskutera gränserna, Europas rötter, alla dessa frågor. Jag minns att jag talade om detta under det första sammanträdet när jag stod här inför er. Det är naturligtvis inte en diskussion som vi skall genomföra i dag eller i morgon, men utvidgningen ställer oss helt klart inför frågor om vår egen identitet, våra rötter, vår historia och därmed, via detta, vår framtid.
(Applåder)

Verheugen
Herr talman! Låt mig endast kort besvara de frågor som har ställts direkt till mig. Först frågan om de brister som har fastslagits i de regelbundna rapporterna. Jag upprepar mycket tydligt: Vi har alltså i uppdrag att skriva regelbundna rapporter om de blivande medlemsstaterna. Jag vet inte vad resultatet skulle bli om vi med samma måttstock och samma instrument skulle skriva regelbundna rapporter om nuvarande medlemsstater. Skulle vi komma fram till att det inte förekommer korruption någonstans? Skulle vi komma fram till att privatiseringsprocesserna är öppna över hela linjen? Skulle vi komma fram till att det inte existerar problem med mediekoncentration som påverkar yttrandefriheten? Eller skulle jag i vilken storstad som helst i medlemsstaterna kunna peka på områden där människor lever i samma sociala orättvisor som romerna gör i Slovakien, i Bulgarien eller i Rumänien? Jag menar bara att det inte finns anledning till självförhävelse från vår sida när vi betraktar verkligheten ute i våra samhällen.
Att vi inte har några framstegsrapporter om medlemsstaterna betyder verkligen inte att de på alla punkter automatiskt är så mycket bättre än de länder som vill gå med i unionen. Nog bör man stanna med fötterna på jorden i frågan och göra en rättvis bedömning. Jag tror inte heller att en kommissionär kan få regeringschefen i en medlemsstat att följa med till de värsta samhälleliga och sociala brännpunkterna och inför kameran förklara för sitt land att han skäms över förhållandena och skall åtgärda dem. Jag tvivlar starkt på att det finns en enda regeringschef i medlemsstaterna som skulle göra det tillsammans med mig.
(Applåder)
När det gäller kontroll genom skyddsklausuler: Det finns ju många instrument för övervakning, och alla används fortfarande. Avgörande är förstås den avslutande övervakningsrapporten ett halvår före anslutningen. Inte minst denna rapport sätter så hård politisk press att vi med all säkerhet kan utgå från att resterande brister åtgärdas innan dess.
Med skyddsklausulerna förhåller det sig som följer: Jag har sagt till rådet, och förra veckan till den nederländska regeringen, att det nya instrument som vi föreslår genom skyddsklausulerna måste tidsbegränsas. I sinom tid måste ju de normala instrumenten i fördraget börja gälla igen i stället för undantagsbestämmelserna. Den period på två år som kommissionen föreslår, utnyttjar dock inte alla de juridiska möjligheter som finns. Jag har uttryckt detta med andra, något mer komplicerade ord: Här finns ett visst spelrum vad gäller tiden, och kommissionen har inget emot att rådet utnyttjar detta spelrum.
Dock vill jag mycket bestämt hävda att instrumentet inte fungerar om det innebär komplicerade procedurer och vi till exempel behöver enhälliga beslut i rådet för att tillämpa det. I så fall kan vi glömma det.
(Applåder)
I så fall behövs det inte. För att tala klarspråk: det handlar om att vi skall få möjlighet att mycket snabbt ta itu med mindre problem utan att direkt behöva dra i gång ett stort instrument såsom förfarandet för avtalsbrott. Om det alltså finns ett slakteri någonstans i en medlemsstat, vars produktion inte svarar mot standarden, då måste vi kunna stänga slakteriet redan nästa dag. Nästa dag alltså, och inte först efter att rådet har fattat ett enhälligt beslut! Det handlar om sådana mycket enkla och praktiska frågor, och Europas medborgare blir inte lugnare av att höra att instrumentet förutsätter en flera månader lång procedur. Låt mig klart och tydligt säga: Instrumentet gör bara nytta om det kan tillämpas snabbt och beslutsamt.
När det sedan gäller räckvidden: Begreppet inre marknad omfattar allt som får gränsöverskridande ekonomiska effekter och allt som påverkar konkurrensen. Fru ledamot ställde ju frågan om man inte också kunde omfatta miljö- och socialfrågor, men jag är tveksam till hur man skulle motivera det. Om vi upptäcker att regelverket inte är helt införlivat när det gäller miljön, då vet jag inte varför vi skulle ha ett instrument för ett snabbt agerande i kandidatländerna när vi är hänvisade till det normala förfarandet för avtalsbrott i medlemsstaterna. Vi har redan nu tusentals avtalsbrottsförfaranden varje år. Det är alltså inte så att det saknas problem med brister i genomförandet av gemenskapens regelverk i nuvarande EU. Jag skulle alltså få problem och tror att vi faktiskt bör begränsa instrumentet till den inre marknaden. För övrigt finns det redan skyddsklausuler på alla möjliga politiska områden i Europeiska unionen, till exempel för livsmedelssäkerhet. Dessa existerande skyddsklausuler fortsätter ju att existera och används förstås också.
En sista kort anmärkning om Kaliningrad. Vad som gör mig bekymrad i hela denna diskussion är det faktum att den ryska sidan hittills inte har varit beredd att tala om det egentliga problemet. Jag ser inte frågan om transit och visum som det verkliga problemet och håller helt och hållet med Brok och andra: När man ser hur det står till vid gränsen, kan man faktiskt inte tro att det egentligen handlar om att underlätta inresa. Jag tror att det största problemet är hur man för en politik som förhindrar att Kaliningrad halkar efter socialt och ekonomiskt i en region som utvecklas mycket snabbt - denna region kommer nämligen att utvecklas mycket snabbt - eftersom sådant automatiskt leder till ekonomiska och slutligen även politiska spänningar. Var och en här i salen har tillräckligt mycket fantasi för att föreställa sig hur politiska spänningar kan urladdas i ett geografiskt läge som detta. Just det skall förhindras genom att vi för en dialog med Ryssland om hur Kaliningrad skall få del av de fördelar som den europeiska integrationen innebär för hela Baltikum. Om några dagar, när den besvärande frågan om visum och transit är löst - vilket jag tror -, då hoppas jag att vägen skall öppnas för diskussioner om denna andra fråga, som är så viktig för Europas framtid.
(Applåder)

Talmannen.
Tack, herr kommissionär.
Mina damer och herrar, därmed har vi kommit till slutet på denna mycket viktiga och intressanta debatt om det förestående Europeiska rådet.
Jag förklarar sammanträdet avbrutet fram till omröstningen.

Villiers (PPE-DE).
Herr talman! En ordningsfråga. Ni känner kanske till att ett antal ledamöter inte kunde delta i omröstningarna i går på grund av att de försenades sju timmar på Gatwickflygplatsen. Ni har säkerligen själv upplevt några av de extrema svårigheter som många ledamöter stöter på när de reser till Strasbourg.
Med tanke på den annalkande utvidgningen och mot bakgrund av att ledamöter och personal finner det väldigt svårt att ta sig hit från en av Europas största flygplatser, är ni övertygad om att parlamentet här i Strasbourg är vederbörligen rustat för de behov som följer av utvidgningen? Är ni säker på att de personer som kommer från delar av Europa där transportförbindelserna inte är så goda kommer att kunna ta sig till Strasbourg?
Är det inte hög tid att ni ansluter er till det växande antal människor som anser att Strasbourg är en bristfällig och olämplig plats för att hysa ett parlament av denna storlek? Jag ber er undersöka detta som ett brådskande ärende.
(Blandade reaktioner)

Talmannen. -
Jag vill inte riskera magbesvär så här före lunchen. I går hade jag nöjet att välkomna en grupp besökare från Lappland, som er kollega Kauppi var värd för. Lapplands styresman framhöll hur lätt det var att ta sig från Lappland till Strasbourg. Hon var mycket nöjd med att det gick så snabbt att ta sig hit. Jag har emellertid upplevt de svårigheter som ni nämner. 
(Skratt och applåder)
I går skrev jag på nytt till de berörda luftfartsmyndigheterna - med viss verkan, hoppas jag - om er besvärliga situation och för att påpeka att det inte går att bedriva verksamhet under dessa förutsättningar. Detta gäller särskilt anslutningar till Strasbourg, en stad med internationella ambitioner.

Talmannen. -
Nästa punkt på föredragningslistan är omröstningen.
Kolleger! Om ni hade säkerhetsbälten skulle jag be er att spänna fast er. Vi har 517 ändringsförslag, 25 delade omröstningar och 56 omröstningar med namnupprop.
Andrabehandlingsrekommendation (A5-0347/2002) från utskottet för regionalpolitik, transport och turism om rådets gemensamma ståndpunkt inför antagandet av Europaparlamentets och rådets direktiv om rapportering av händelser inom civil luftfart (8133/1/2002 - C5-0312/2002 - 2000/0343(COD)) (föredragande: Collins)
(Parlamentet antog texten.)

Betänkande (A5-0326/2002) av Pérez Álvarez för utskottet för sysselsättning och socialfrågor om förslaget till rådets rekommendation om tillämpning på egenföretagare av lagstiftningen om hälsa och säkerhet i arbetet (KOM(2002) 166 - C5-0235/2002 - 2002/0079(CNS)) 
(Parlamentet antog texten.)
Betänkande (A5-0310/2002) av Hughes för utskottet för sysselsättning och socialfrågor om kommissionens meddelande - Anpassning till förändringar i arbetsliv och samhälle: en ny arbetsmiljöstrategi för gemenskapen 2002-2006 (KOM(2002) 118 - C5-0261/2002 - 2002/2124(COS)) 
Före omröstningen:

Hughes (PSE).
Herr talman! Ett antal ledamöter undrar säkert om jag, som föredragande, kommer att försöka återförvisa detta ärende till utskottet. Utskottet var bekymrat över att kommissionens strategidokument var ganska vagt när det gäller de åtgärder som kommer att vidtas på området hälsa och säkerhet.
Jag kan nu tala om för kammaren att jag, i ett möte med kommissionär Diamantopoulou i går och under debatten i går kväll, fick försäkringar om att kommissionären kommer att återkomma till utskottet för sysselsättning och socialfrågor för att i detalj redogöra för de åtgärder som kommer att vidtas och att en rapport kommer att läggas fram på årlig basis för att underlätta utskottets övervakning av framstegen. Mot den bakgrunden rekommenderade jag utskottssamordnarna, i ett möte i morse, att vi fullföljer omröstningen och inte återförvisar. Samordnarna samtyckte, och jag rekommenderar därför att vi fullföljer omröstningen.

Hautala (Verts/ALE).
Herr talman! Jag återkommer till den fråga jag tog upp i gårdagens diskussion. I själva verket uppmanade vice talman Imbeni mig att åter föra den på tal nu när vi röstar om Broks betänkande. Jag vill fästa kollegernas uppmärksamhet vid att vi röstar om parlamentets rätt att, i samband med det interinstitutionella avtalet om hemliga dokument på säkerhetspolitikens område, även få ett godkännande av parlamentets presidium beträffande interna säkerhetsåtgärder. Dessa säkerhetsåtgärder innehåller mycket problematiska punkter. Bland annat måste den nationella säkerhetstjänsten kunna fastställa att de parlamentsledamöter som granskar hemliga dokument är pålitliga. 
Herr talman! Eftersom ni personligen är ansvarig för dessa arrangemang vill jag fråga varför man inte tog upp dessa säkerhetsåtgärder till diskussion i parlamentet i samband med Broks betänkande och hur man tänker arrangera en sådan granskning. Jag anser att det är en liten skandal att man försöker rösta om denna fråga liksom i smyg utan någon som helst diskussion.

Talmannen. -
Presidiet har lagt fram ett förslag till beslut för plenum. Det står upptaget på dagens omröstningsförteckning. Det utgör en förlängning av den debatt om tillgång till känsliga handlingar som nu pågått en tid i parlamentet. Det återspeglar även begäran från kammaren i ett tidigare betänkande om att presidiet skulle utarbeta och lägga fram ett förslag för plenum. Så presidiet har lagt fram detta förslag med utgångspunkt i debatter och omröstningar i kammaren.
Förslaget diskuterades i presidiet för en tid sedan. Vid mer än ett tillfälle har föredraganden, Brok, redogjort för det inför talmanskonferensen. Alla grupper - inklusive er egen - deltar i presidiet och talmanskonferensen. Ni kan därför knappast vara förvånad över att det dyker upp. Inga invändningar restes när denna punkt fördes upp på dagordningen.
Jag noterar det ni sade i går och igen alldeles nyss. Jag kan försäkra er om att ärendet har övervägts mycket noga och att det överlämnades till berörda organ i kammaren för en tid sedan. Det rör sig inte om ett försök att vrida om armen på kolleger i elfte timmen. Jag kan försäkra er om att både presidiet och talmanskonferensen har ägnat saken ansenlig debatt och eftertanke i många sammanträden.
(Parlamentet antog beslutet.)

Förslag till beslut (B5-0526/2002) ingivet av presidiet i enlighet med bilaga VII, punkt 1 i arbetsordningen, om genomförandet av det interinstitutionella avtalet om Europaparlamentets tillgång till känslig information i rådet om säkerhets- och försvarspolitiken
(Parlamentet antog beslutet.)
Betänkande (A5-0308/2002) av Martin för utskottet för konstitutionella frågor om ändring av arbetsordningen med avseende på förfarandena för beviljande av ansvarsfrihet (2001/2060/(REG)) 
Före omröstningen:

Corbett (PSE).
Herr talman! För att tillmötesgå de starkt uttryckta önskemålen från delar av PPE-DE-gruppen drar min grupp tillbaka sin begäran om delad omröstning om ändringsförslag 3, vilket bör göra det möjligt för er att ta alla ändringsförslag en bloc.

Bourlanges (PPE-DE).
Herr talman! Jag vill helt enkelt tacka den socialistiska gruppen för denna gest. Vi har enats om en kompromiss; denna kompromiss utgör en helhet och vissa av PPE-ledamöterna är inte helt nöjda med den, men jag anser att man måste sätta punkt. Jag uppmanar således ledamöterna i min grupp att bestämt stödja den kompromiss vi har enats om.

Berès (PSE).
Herr talman! Vid denna sena tid för omröstningar är det tråkigt att behöva tala om för er att kammaren inte har förmåga att tillämpa de beslut den fattar.
Vi har beslutat att göra stadgan om de grundläggande rättigheterna till a och o för vårt arbete. I utskottet för konstitutionella frågor, som har full kontroll över arbetsordningen, var jag tvungen att lämna in ett antal språkliga ändringsförslag som fick beaktas i form av ett erratum. Ett antal av dessa språkliga ändringsförslag var enligt min mening inte språkliga i egentlig mening, eftersom de berörde portugisiskan, italienskan, franskan och grekiskan. De syftar till att ersätta uttrycket ?mänskliga rättigheter? med ?personliga rättigheter?. Jag beklagar verkligen att detta så kallade språkliga ändringsförslag inte beaktades i detta erratum.
Jag vet att talmanskonferensen har vänt sig till rättstjänsten för att ta reda på vilket uttryck kammaren bör använda. Jag hoppas att plenarkammaren har förmåga att själv besluta att det är regel i parlamentet att tillämpa stadgan.
(Applåder)

Talmannen. -
Fru Berès! Jag skall ta upp frågan och lägga fram rättstjänstens synpunkter inför talmanskonferensen, så att varje grupp får ta del av dem.

Bordes, Cauquil och Laguiller (GUE/NGL)
. (FR) Det minsta man kan begära är att ?händelser? inom den europeiska civila luftfarten (incidenter, olyckor som förhindrats med nöd och näppe osv.) rapporteras till alla medlemsstater i Europeiska unionen, vilket inte sker för närvarande. I detta betänkande framför man önskemål om att sådana händelser skall förtecknas och meddelas till staterna, men man begär samtidigt en garanti för ?konfidentiell? rapportering om uppgifter kring dessa händelser.

Men vem och vad gagnas egentligen av konfidentialitet, om det nu inte är så att man vill dölja de verkliga förhållandena för dem som bor i närheten av flygplatser, användare och personal inom luftfarten, och om man nu inte vill skydda bolagens kommersiella och ekonomiska intressen? Nej det krävs tvärtom största möjliga öppenhet, framför allt fullständig öppenhet gentemot befolkningarna. Det är det enda sättet att klarlägga hela ansvarskedjan när det gäller sådana ?händelser? vi talar om här. Denna ansvarskedja måste kunna följas ända upp, dvs. ända till dem som är direkt och i sista hand ansvariga: flygbolagen och de bolag som driver flygplatserna.
Vi avstår således från att rösta om detta betänkande.

Marques (PPE-DE)
I enlighet med de gemenskapsinstrument som nyligen antagits för att öka säkerheten inom den civila luftfarten, syftar förslaget till Europaparlamentets och rådets direktiv om rapportering av händelser inom civil luftfart att se till att kommunikationen fungerar i varje situation som utgör en fara för ett flygplan och dess passagerare. De uppgifter som samlas in kommer att främja ett informationsutbyte, som gör det möjligt att dra lärdomar för att förebygga olyckor.
Jag gratulerar Collins till det utmärkta betänkandet om denna fråga, vilket jag stöder, särskilt när det gäller frågan om konfidentiell rapportering vid obligatorisk eller frivillig rapportering om händelser, vilket är det enda sättet att sprida information om mänskliga misstag vid potentiella olyckor, vilket sällan rapporteras spontant till skillnad från till exempel tekniska fel.
Jag skulle också vilja framhålla behovet av att stödja inrättandet av ett regionalt kommunikationssystem som skulle ingå i ett integrerat nätverk av nationella kommunikationssystem för händelser, vilket på så sätt skulle ge en bred kännedom om olika situationer.

Ribeiro e Castro (UEN)
. (PT) Inrättandet av ett system för spridning av information från olika rapporteringssystem hos de civila luftfartsmyndigheterna kommer att låta alla intresserade berörda parter få kunskaper om sina misstag och skapa ett säkrare system för alla användare av luftfartstransporterna. Detta direktiv är mycket viktigt då det kommer att leda till en betydande förbättring av systemet för rapportering av händelser. Det var också positivt att kunna konstatera att ett stort antal ändringsförslag som ingavs vid första behandlingen har återtagits av rådet i den gemensamma ståndpunkten. Men det finns fortfarande skillnader kvar i ståndpunkter och jag har stött föredragandens hållning, vilken för övrigt har stöd av det behöriga utskottet. Å ena sidan är det viktigt att medlemsstaterna, när den rapporterade händelsen beror på allvarlig försumlighet, kan vidta rättsliga åtgärder. Å andra sidan är det viktigt att vidhålla artikel 9 i kommissionens ursprungliga form, vilken tog upp den konfidentiella rapporteringen då en ?anonymisering? av rapporterna ofta är avgörande för en bättre förståelse av de faktorer som kan ligga bakom flygolyckor.

Bastos (PPE-DE)
. (PT) Den oroande mängden arbetsplatsolyckor för egenföretagare och behovet att garantera rätten till hälsosamma, säkra och värdiga arbetsvillkor kräver den här typen av hantering och därför stöder jag Pérez Álvarez utmärkta betänkande.
Även om kommissionens förslag är otillräckligt utgör det ett första bidrag till en lösning av skyddsfrågan för egenföretagares arbetsmiljö.
Observera att det är i de sektorer som betraktas som högrisksektorer; jordbruk, fiske, vägtransporter, bearbetningsindustrin och byggnadsbranschen, inom vilka det finns ett stort antal egenföretagare som drabbas av ett stort antal arbetsplatsolyckor. Det är alltså angeläget att tillämpa en effektiv förebyggande politik samt utbildning, information och kampanjer för att höja medvetandet om dessa frågor.
Med en ökande yrkesmässig rörlighet är det viktigt att vidta gemenskapsåtgärder för att harmonisera de olika skyddsnivåerna för egenföretagare i varje medlemsstat samtidigt som man erkänner och tillämpar lagstiftningen på området.

Alavanos (GUE/NGL)
I samband med denna debatt och omröstning om Hughes betänkande angående en ny arbetsmiljöstrategi för gemenskapen 2002-2006, vilket innehåller vissa positiva element, skulle jag vilja ta tillfället i akt att ta upp frågan om kommissionens försumlighet vad gäller att tillämpa hälsa och säkerhet i arbetsföreskrifter. Mitt land, Grekland, uppvisar en makaber effektivitet med ett stort antal arbetsplatsolyckor och ett begränsat antal inspektioner, som till på köpet är ineffektiva. Trots upprepade frågor från mig och andra ledamöter, har kommissionen väntat med att granska statistiken från Grekland för de senaste fem åren. Vi måste sätta stopp för detta och skapa mekanismer för att övervaka tillämpningen av föreskrifter om hälsa och säkerhet, i synnerhet på arbetsplatsen. Vi kan inte övervaka, utfärda varningar och utdöma påföljder för underskott i de offentliga finanserna samtidigt som vi blundar och slår dövörat till i frågor som gäller hälsa och säkerhet.

Bastos (PPE-DE)
. (PT) Gemenskapens uppgifter om arbetsmiljön pekar på en allmänt förbättrad tendens. Trots det är situationen fortfarande mycket kritisk i vissa medlemsstater. Jag vill här peka på att situationen i Portugal är oroande, framför allt inom byggnadsbranschen, textilindustrin och jordbruket.
Jag röstade för detta betänkande och vill betona följande:
- behovet av att kodifiera och förenkla den nuvarande gemenskapslagstiftningen på detta område och uppmana medlemsstaterna att tillämpa den strängare,
- kommissionen måste å det snaraste, tillsammans med parlamentet, utarbeta en detaljerad handlingsplan som innehåller ekonomiska åtaganden och tidsplaner och där genusaspekten är integrerad tillsammans med nya typer av risker och sjukdomar,
- behovet av att främja ett partnerskapsarbete för att få en bättre uppgiftsinsamling och för att underlätta kommunikationen mellan de olika berörda parterna,
- en integrering av kandidatländerna i institutionerna och i berörda organ för att få en effektiv teknisk och ekonomisk assistans,
- slutligen, vikten av ett förebyggande arbetsmiljöarbete som riktas till arbetstagare och arbetsgivare.

Bushill-Matthews (PPE-DE)
. (EN) Vi har röstat om detta betänkande i enlighet med artikel 110a i arbetsordningen, som inte medger några ändringar av betänkandet. PPE-DE-gruppens brittiska delegation har tidigare sökt ändra betänkanden som den inte har stött. Den nya artikeln lämnar emellertid inget annat alternativ än att rösta emot vissa betänkanden.
De brittiska konservativa stöder kommissionens dokument om hälsa och säkerhet på arbetsplatsen, i vilket man talar om vikten av hälsa och säkerhet på arbetsplatsen och behovet av att stärka den förebyggande kulturen och förbättra tillämpningen av befintlig lagstiftning. Kommissionen medger att människor ofta ser gemenskapens rättsliga ram som onödigt komplicerad och svårförståelig och föreslår att den skall förenklas. De brittiska konservativa stöder detta.
Föredraganden har emellertid gått i rakt motsatt riktning genom att föreslå en utvidgning av ramdirektivets räckvidd, ny lagstiftning om mobbning på arbetsplatsen, ett nytt direktiv om ergonomi på arbetsplatsen, en förstärkning av direktivet om bildskärmsutrustning och en ändring av direktivet om manuell hantering av laster.
Ett grundläggande fel i föredragandens analys får oss att dra slutsatsen att hans slutsatser är felaktiga. De brittiska konservativa är därför emot detta betänkande.

Eriksson, Herman Schmid, Seppänen och Sjöstedt (GUE/NGL)
. Betänkandet handlar om arbetsmiljöproblemen på arbetsplatserna inom EU och uttrycker bekymmer över att läget försämras i stället för att förbättras. Föredraganden föreslår en lång rad åtgärder, bl.a. en förbättrad tillämpning av existerande lagstiftning på området. Dessa förslag har vårt fulla stöd.
Han efterlyser också ny lagstiftning avseende dels trakasserier på arbetsplatsen, dels ergonomiska krav på arbetsplatser. Vi är motståndare till direktivstyrning både av principiella skäl och på grund av praktiska omständigheter. Existerande direktiv på arbetsmiljöområdet fungerar dåligt, främst för att arbetsgivarna gör motstånd och för att fackföreningarna är för svaga, och sätter ofta miniminivåer som tenderar att binda de sociala parterna till avtal med alltför låga skyddsnivåer. Om man däremot hade starka fackföreningar och nationella regeringar med sociala ambitioner, kunde man få lagstiftning på nationell nivå som var mer precis, anvisade högre skyddsnivåer och kunde genomföras effektivare.
Vi har dock röstat för betänkandet, eftersom vi instämmer med dess politiska ambition att förbättra arbetsvillkoren i medlemsstaterna.

Figueiredo (GUE/NGL)
. (PT) Det betänkande vi har godkänt tar upp ett mycket viktigt ämne i Europeiska unionen, dels på grund av dess betydelse för att göra arbetslivet värdigt och att skapa bättre arbetsvillkor, dels på grund av den lilla uppmärksamhet som kommissionen har ägnat åt arbetsmiljöfrågan, vilket syns tydligt genom de drastiska personalnedskärningarna under de senaste 10 åren, på mer än 40 procent inom de områden som har hand om dessa frågor, vilket tas upp i betänkandet.
I den slutgiltiga texten som är resultatet av ett djupt diskussionsarbete där vi har lagt fram flera förslag, tar man upp olika frågor om detta problem och kommer med flera krav, nämligen:
en detaljerad handlingsplan bör utarbetas med ekonomiska åtaganden och tidsplaner för varje viktigt förslag,
att särskild uppmärksamhet skall ägnas genusfrågan med tanke på att diskrimineringen av kvinnor fortsätter, på grund av att mindre hänsyn tas till deras yrkesutbildning, svårigheterna att få arbete, eller för att de arbeten de utför är tunga, farliga och dåligt betalda,
att ett allmänt direktiv om ergonomi på arbetsplatserna skall läggas fram, för att förbättra de befintliga direktiven och ta hänsyn till muskel-skelettpåverkan som i Europeiska unionen berör mer än hälften av de människor som lider av fysiska arbetsrelaterade problem.

Arvidsson, Cederschiöld, Grönfeldt Bergman och Stenmarck (PPE-DE)
. När Europaparlamentets och rådets förordning (EG) nr 1049, som behandlar allmänhetens tillgång till EU-institutionernas information förhandlades fram, beslutades att Europaparlamentets tillgång till känsliga handlingar skulle behandlas i ett särskilt interinstitutionellt avtal mellan parlamentet och rådet för att möjliggöra för Europaparlamentet att fullfölja de åtaganden som parlamentet har i enlighet med artikel 21 i EU-fördraget.
Alla avtal som träffas mellan rådet och parlamentet måste dock följa den grundläggande regeln om lojalitet och informationsplikt mellan institutionerna. Det är med andra ord inte rimligt att rådet beslutar över parlamentets interna arbetsordning och därmed inordnar institutionerna i en tydlig hierarki. Det finns även en risk att små länder och små politiska grupper undanhålls information. Avtalet begränsar den rätt som förordning 1049 givit alla ledamöter - och allmänheten - genom att skapa en grupp som ges speciell tillgång till information.
Ett interinstitutionellt avtal på detta känsliga område bör kombineras med skarpa sekretessregler (kompatibla med Natos). Sådana regler hade kunnat utarbetas för handlingar som rör yttre säkerhet utan att den interinstitutionella strukturen därmed förändras.

Bordes, Cauquil och Laguiller (GUE/NGL)
. (FR) Föredraganden kräver att Europaparlamentet skall ha rätt att tillgå handlingar om säkerhet och försvar som har klassificerats som ?förtroliga?, ?hemliga? eller ?kvalificerat hemliga?, samtidigt som han påpekar att dessa handlingar inte är tillgängliga för allmänheten. Dessa handlingar är således hemliga för befolkningarna i Europeiska unionen, samtidigt som unionen gör anspråk på att garantera deras försvar och säkerhet. Det understryker bara det löjeväckande i detta anspråk och EU-institutionernas hyckleri - de missar aldrig ett tillfälle att skryta om den påstådda öppenheten inom deras verksamhet.
När det gäller frågan om huruvida ett avtal mellan rådet, kommissionen och Europaparlamentet (ett avtal som under alla omständigheter utesluter handlingar som klassificerats som ?kvalificerat hemliga?) skulle ge ens ett antal handplockade ledamöter möjlighet att få tillgång till övriga handlingar om säkerhet och försvar, klargör föredraganden följande: ?... är det av avgörande betydelse hur det [avtalet] tillämpas i praktiken?. För att tala i klartext: när det gäller frågor om säkerhet och försvar och alla andra frågor som tillmäts en viss betydelse ger rådet och kommissionen information till Europaparlamentet bara i den utsträckning de själva vill. Detta förvånar bara dem som tror att Europaparlamentet har en annan roll än den som går ut på att ge en demokratisk utstyrsel till politikerna, som dikteras av de dominerande klassernas intressen och inte plågas av kontroller.
Vi har röstat emot detta betänkande och det bifogade förslaget till beslut.

Meijer (GUE/NGL)
. (NL) Det fanns en tid då statsmakternas förberedande och utförande hölls så hemligt som möjligt, för det vanliga folket borde inte veta på vilket sätt och med vilka argument man styrde ett land. Detta strävande efter hemlighetsmakeri överlevde till och med den allmänna rösträtten. Nu för tiden utgår man ifrån att varje individ är lika inför lagen, att makthavare bär ett ansvar gentemot väljarna och att det i fråga om statsmakten råder offentliggörande av information. Men så snart det handlar om allmän säkerhet, försvar och militära angelägenheter slår det traditionella hemlighetsmakeriet till igen. Det kan vara rätt för en kort stund, om en majoritet av befolkningen hotas av en farlig minoritet av profitörer som vill avskaffa deras grundläggande rättigheter. Men hemlighetsmakeri kan också betyda att mäktiga profitörer skyddas mot folkets ilska. Den lösning som valts, ett frivilligt avtal mellan parlamentet och rådet, låter vackrare än den är. Allmänheten får ingen insyn, men det får parlamentet. Men den insyn som parlamentet har begränsas till fyra av gruppledarna gemensamt utsedda ledamöter, ledda av ordföranden för utskottet för utrikesfrågor, mänskliga rättigheter, gemensam säkerhet och försvarspolitik. I praktiken kommer den stora majoriteten av Europaparlamentets ledamöter, och till och med hela grupper inom detta parlament, inte att veta något. Ett sådant utskott för säkerhetsfrågor skyddar på det sättet enbart hemlighetsmakeriet.

Ribeiro e Castro (UEN)
. (PT) Jag gratulerar föredraganden så mycket till det arbete han har utfört och jag gratulerar också till att det från och med nu finns klara bestämmelser som innebär ett mycket viktigt framsteg för gemenskapsinstitutionernas verksamhet och för den politiska insynen i dessa, även på så känsliga områden som säkerhet och försvar. De sista stegen kröner i dag en lång, omsorgsfull och mödosam process av politiska överväganden och interinstitutionella förhandlingar och den har gett ett mycket positivt och balanserat resultat. Det var verkligen viktigt att kunna skapa en rimlig och rättvis balans mellan å ena sidan den öppenhet som krävs och å andra sidan den nödvändiga försiktigheten av sekretesskaraktär för denna typ av information. I annat fall skulle inga framsteg vara möjliga på detta så känsliga område. Tack vare de praktiska lösningar som har hittats, genom det förnuft som har rått och de rigorösa politiska övervägandena, kan vi nu lyckönska parlamentet och medborgarna i allmänhet samt gemenskapsinstitutionerna.

Sacrédeus och Wijkman (PPE-DE)
. Vi har i dag röstat emot förslaget till interinstitutionellt avtal vad gäller parlamentets tillgång till känslig information från rådet på säkerhets- och försvarspolitikens område. Huvudanledningen till detta är att vi anser att den föreslagna kommittén, som skulle bestå endast av fyra ledamöter, är en alltför begränsad krets. Möjligheten för mindre länder, eller mindre partigrupper, att bli representerade skulle därmed vara minimal. Informationsunderskottet för dessa skulle öka.
För ökad öppenhet och jämlikhet borde det dessutom vara fler fasta ledamöter i kommittén, samtidigt som ett visst antal ledamöter skulle kunna utses enligt tillvägagångssättet i det föreslagna avtalet.

Ribeiro e Castro (UEN)
. (PT) Jag anser att vi har gjort positiva framsteg i jämförelse med det tidigare systemet som skapade många hinder och problem. Det nya systemet som kommit till genom denna revision av bilaga V i arbetsordningen är utan tvivel tydligare och effektivare. Jag beklagar ändå att Theatos ändringsförslag, som lades fram av PPE-DE-gruppen, drogs tillbaka, eftersom jag tycker att föredraganden och majoriteten i utskottet för konstitutionella frågor, vilket också var kammarens majoritet, kan gå litet för långt genom att, efter första behandlingen i april, gå med på möjligheten till ett taktiskt beviljande av ansvarsfrihet som en indirekt effekt av att ett förslag om uppskjutande inte antas.

Stihler (PSE).
Herr talman! I allra sista minuten bad jag om att få avge en röstförklaring om både Müllers och Grossetêtes betänkanden. Vi stödde ändringsförslag 78, eftersom det främjar generiska läkemedel i princip. Det vore önskvärt att det avsåg linjär utökning (line extension) i stället för förkortad ansökan, men principen medger försäljning av generiska läkemedel i mer än ett land utan att upprepa ansökningsförfarandena.
I fråga om Grossetêtes betänkande och ändringsförslag 63 röstade vi i enlighet med vårt förhållningssätt i utskottet. I fråga om den andra delen av ändringsförslag 113 ansågs det att ordet reklam skulle kunna misstolkas.

Moreira da Silva (PPE-DE)
. (PT) Fastställandet av en inre marknad för läkemedel skall inte bara uppnå bättre hälsomodeller i Europeiska unionen utan även stimulera vetenskaplig och teknisk innovation för att hitta nya mediciner och påskynda framställningen och försäljningen av generiska läkemedel. När det gäller de viktigaste frågorna som vi debatterar i denna första behandling anser jag att: 1- Utan att detta betyder ett totalt avskaffande av det decentraliserade förfarandet (nationellt med ömsesidigt erkännande), menar jag att det är viktigt att, när det gäller innehavaren av ett försäljningsgodkännande, satsa i allt högre grad på ett centraliserat förfarande (via Europeiska läkemedelsmyndigheten för värdering av läkemedel), särskilt när det gäller nya aktiva ämnen så att de sjuka snabbare skall få tillgång till ett nytt läkemedel och att inte de små och medelstora företagen skall drabbas. 2- Man bör ge försäljningstillstånd för generiska läkemedel vars referensmediciner har beviljats för mer än åtta år sedan i en medlemsstat eller i gemenskapen (och inte tio år som kommissionen föreslår). 3- När det gäller information är kommissionens förslag tvetydigt, det viktiga är att förbjuda den direkta reklamen.

Ribeiro e Castro (UEN)
. (PT) Detta förslag till förordning är mycket viktigt då det är inriktat på att garantera en hög skyddsnivå för folk- och djurhälsan genom mer rigorösa övervakningsförfaranden av marknaden och övervakning av läkemedel, att öka antalet tillgängliga läkemedel, att genomföra den inre marknaden för farmaceutiska produkter och slutligen att ändra mål och medel för den Europeiska läkemedelsmyndigheten för värdering av läkemedel inför utvidgningen av EU. Det är inte i dessa stora mål eller i alla patienters önskemål om att på gemenskapsnivå snabbare få tillgång till säkrare och effektivare läkemedel med nya aktiva ämnen som vi finner skillnaderna, utan i vissa konkreta detaljer i bestämmelserna, och som gjorde att jag röstade som jag gjorde i denna speciella fråga. Särskilt när det gäller den centrala frågan, om i vilken mån tillståndet till läkemedel skall vare helt centraliserat till Europeiska läkemedelsmyndigheten, vill jag betona att jag, liksom majoriteten i parlamentets specialiserade utskott, är för att läkemedel för personer som innehåller ett nytt aktivt ämne skall kunna beviljas tillstånd från de nationella myndigheterna, och jag motsätter mig därmed en ökad och olycklig centralisering. Jag förespråkar alltså möjligheten att välja mellan ett centraliserat förfarande och ett nationellt beviljande, eventuellt tillsammans med ett förfarande med ömsesidigt erkännande.

Meijer (GUE/NGL)
. (NL) Läkemedel är handelsvaror som man tjänar pengar på. Därför är bedömandet av dess användande inte en fråga om neutral teknik. Konkurrerande företag och konkurrerande metoder har intresse av lagstiftning som leder till att så många av de egna produkterna som möjligt kan avsättas och att andra stöts ut från marknaden. De vill ha överkonsumtion av den egna produkten och uteslutning av alternativ. Utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor vill med rätta, till skillnad från Europeiska kommissionen, inte tillåta reklam riktad till allmänheten för läkemedel mot aids, astma eller sockersjuka. Producenter och användare av alternativa läkemedel, och också läkare som föredrar dessa medel, fruktar att de föreslagna bestämmelserna framför allt kommer att vara en fördel för den kemiska industrin och en nackdel för naturläkemedel. Dessa är ibland sekelgamla medel som enligt användarna fungerar bra, men om vilka man aldrig fastställt vetenskapligt hur de fungerar. I den mån de inte är skadliga och sammansättningen är känd förtjänar de att hellre frias än fällas. Skadliga och bristfälliga medel som man enbart producerar för att tjäna pengar måste visserligen förbjudas, men det finns ingen enda anledning att ge läkemedelsindustrin monopolställning. Jag röstar därför emot industrins förslag, och för dem som försvaras av grupper av läkare och användare.

Sacrédeus och Wijkman (PPE-DE)
. Vi har valt att stödja de ändringsförslag som underlättar för generiska läkemedel, dvs. billigare kopior, att komma ut på marknaden tidigare och därmed pressa de ständigt stigande läkemedelskostnaderna, vilka i exempelvis Sverige ökat med 10 procent årligen under 1990-talet.
Registreringsförfarandet för generiska läkemedel behöver underlättas, så att det blir möjligt att släppa ut generiska läkemedel på marknaden omedelbart när de tio åren har gått efter det att referensläkemedlet har godkänts första gången. Tillverkningen av de generiska läkemedlen skulle därmed kunna påbörjas före utgången av ovan nämnda tioårsperiod. Därför röstade vi också emot de ändringsförslag som försvårar för marknadsföring av generiska läkemedel genom att skydda små förändringar i originalläkemedlet.
Vi är även av den bestämda uppfattningen att nuvarande förbud mot läkemedelsreklam direkt till allmänheten måste bibehållas. Patienterna har behov av trovärdig information från oberoende källor.

Whitehead (PSE)
. (EN) För den brittiska Labourdelegationens räkning skulle jag vilja förklara att vi, när det gäller förslagen i Grossetêtes betänkande om veterinärmediciner, anser att kommissionen bör godta det nuvarande systemet i Förenade kungariket och Irland. Systemet innebär att registrerad personal får administrera en rad olika djurmediciner utan ett veterinärrecept i de fall då en veterinärs medverkan inte anses nödvändig för att garantera en säker och effektiv användning. Det har fungerat effektivt i många år och har inte lett till någon ovisshet i fråga om säkerheten för konsumenter eller användare av sådana mediciner.
Vi anser också att tillståndet för alla sådana mediciner bör förnyas med en femårsintervall, i stället för att man beviljar obegränsade godkännanden. Vi stöder inte kommissionens åsikt att alla nya aktiva ämnen för veterinärmedicinska läkemedel bör godkännas enligt det centraliserade förfarandet. Detta skulle få avsevärda följder för utvecklandet av nya läkemedel för lokala djurarter/förhållanden och förvärra problemen med tillgång på sådana mediciner. Det är därför nödvändigt att bibehålla flexibiliteten.

Fatuzzo (PPE-DE).
Herr talman! De pensionärer som jag har nöjet att företräda i Europaparlamentet säger att de är mycket glada över att jag röstar för detta dokument - vilket jag också gjorde - för de anser att det är viktigt och de väntar oroligt på att Europa skall få antingen en konstitution eller en grundläggande stadga med samma värde som en konstitution som de alla kan vända sig till för att begära rättvisa varje gång de drabbas av orättvisor. Detta inträffar dessvärre ofta, såväl när man är ung som när man är gammal, i alla länder i världen, men det är särskilt smärtsamt och negativt för medborgarna när de är gamla att känna att de drabbats av orättvisor. I stadgan står det att de äldres rättigheter respekteras i Europa, och detta innebär att de äldre och pensionärerna i hela Europa ivrigt väntar på att detta skall bli en del av Europeiska unionens konstitution.

Hager (NI)
Herr talman! Jag drömde att kollegan Fatuzzos dotter ringde upp min son, som även han studerar juridik, och frågade om han var införstådd med hur jag handlade i omröstningen om Duffs betänkande. Jag kan inte avslöja vad han svarade, eftersom jag vaknade med ett ryck. Därför vill jag understryka att vi har röstat för betänkandet, även om några problem enligt min åsikt står på ända. Framför allt menar jag till skillnad från föredraganden att problemet inte är löst rörande eventuellt divergerande rättskipning i högsta domstolarna i frågor som rör stadgan om de grundläggande rättigheterna. Som före detta överdomare vet jag vad jag talar om. Men ändå, förankringen av stadgan väger tyngst, och därför har vi som helhet avgett en positiv röst.

Ahern (Verts/ALE).
Herr talman! Jag välkomnar Duffs betänkande. Det är viktigt att vi införlivar stadgan om de grundläggande rättigheterna i Europeiska unionens befintliga fördrag, men jag hoppas också att europeiska konventionen om de mänskliga rättigheterna kommer att införlivas i EU som en institution och inte bara i de enskilda medlemsstaternas rättssystem. 
Det är otänkbart att ha en modern konstitution för Europeiska unionen - som är vad konventet om Europas framtid arbetar med - utan en bindande förteckning över rättigheter. Om konventet utarbetar en sådan konstitution utan stadgan kommer det, enligt min mening, att vara en skandal. Stadgan ger ingalunda Europeiska unionens institutioner större rättigheter - tvärtom begränsar den EU-institutionernas maktutövning eftersom de uttryckligen måste respektera de mänskliga rättigheterna.
Stadgan bör vara rättsligt bindande och verkställbar i enlighet med EU:s lagar. Som föredraganden säger är den inte ett substitut för medlemsstaternas system för grundläggande rättigheter utan ett komplement till dessa.

Alavanos (GUE/NGL)
Det är uteslutet att Europeiska unionen utarbetar en konstitution utan att först utarbeta författningsmässiga bestämmelser om individens rättigheter gentemot myndigheterna, och det är därför stadgan om de grundläggande rättigheterna bör ges konstitutionell status och inlemmas i Europeiska unionens konstitutionella dokument genom en revidering av unionsfördragen innan nya stater blir medlemmar. Detta kommer att ge en rättslig dimension åt stadgan och göra det möjligt att åberopa den i både EG-domstolen och nationella domstolar. På den här punkten instämmer jag i den ståndpunkt som intagits av utskottet för institutionella frågor. Däremot kan jag inte ställa mig bakom föredragandens åsikt att stadgan bör förbli oförändrad. Tvärtom anser jag att den måste utvidgas och ges en bredare räckvidd, eftersom den ligger många steg efter i stort sett alla europeiska konstitutioner i fråga om att värna grundläggande fri- och rättigheter.

Alyssandrakis (GUE/NGL)
För två år sedan när vi diskuterade stadgan om de grundläggande rättigheterna, beskrev vi den som värdelös och farlig och vi påpekade att den var avsevärt sämre än de internationella konventionerna och många av de konstitutioner som finns i unionens medlemsstater. Vi fruktade att den skulle utgöra själva kärnan i en omedelbart förestående EU-konstitution som skulle bana väg för federalism.
Våra farhågor bekräftas nu. EU blir allt mer enväldigt, delvis på grund av så kallad terrorism. Unionen moderniserar sitt vapenförråd (en europeisk terroristlagstiftning, en europeisk arresteringsorder, en europeisk armé, en europeisk polisstyrka) för att kunna handskas med reaktionerna på den förda politiken. Detsamma gäller den så kallade sociala modellen, som alla arbetstagare väl känner till, med kraftigt reducerade arbetstillfällen, utportionering av arbetslöshet, med rasering av välfärds- och pensionssystemen och privatisering av sjukvård och utbildning.
De som stödjer stadgan, däribland föredraganden, och som menar att det inte finns något behov av ändringar, har helt och håller ignorerat de hundratusentals demonstranter som vid precis vartenda toppmöte har protesterat mot det system som nu byggs och som missgynnar gräsrötterna och gynnar monopolet. Allt de önskar är att utöva påtryckningar så att stadgan skall inlemmas i fördragen och göras bindande gentemot EU:s institutioner och medlemsstater. Om så sker kommer vi att få en än mer konservativ och enväldig institutionell ram som omintetgör de rättigheter som arbetstagarna förvärvat och som garanteras genom konstitutionen.
Därför röstade det grekiska kommunistpartiets ledamöter i Europaparlamentet nej till betänkandet.

Andersson, Färm, Hedkvist Petersen, Hulthén och Karlsson (PSE)
. Vi röstade för betänkandet, eftersom vi i princip stöder stadgans införlivande i ett kommande fördrag (konstitution). Vi vill emellertid framhålla några aspekter i ljuset av vilka man måste se vårt godkännande.
I betänkandet föreslås åtgärder för att förbättra möjligheterna till direkt tillgång till förstainstansrätten. Vi tolkar denna skrivning som en direkt talerätt för enskilda inför EG:s förstainstansrätt på grundval av stadgans rättigheter. Det vore en olycklig åtgärd som riskerar att öppna upp för en rättslig överprövning av mer eller mindre alla EU-beslut (med tanke på stadgans omfång). Vi ser hellre en ordning likt den som kännetecknar dagens talerätt till EG-domstolen: rättigheterna enligt stadgan tas till vara indirekt, via de nationella domstolarnas rätt att vända sig till EG-domstolen.
I betänkandet anslås en rigid inställning till ändringar i stadgans horisontella klausuler. Vi menar i stället att det är rimligt att acceptera ändringar även i klausulernas substans, eftersom vi har svårt att se hur stadgan annars skall kunna ges en bindande status och en rättslig tillämpning som fungerar i praktiken. Vi delar därmed konventets arbetsgrupps uppfattning.
Som en allmän anmärkning vill vi också understryka att en bindande stadga i alla händelser inte får undergräva den modell för kollektivavtal som tillämpas på arbetsmarknaden i Norden.

Berthu (NI)
. (FR) Betänkandet av Duff - där man framför kravet att stadgan om de grundläggande rättigheterna skall integreras med en konstitution för EU - röstades trots vårt motstånd igenom med brett stöd. Om slutsatserna från detta betänkande omsattes i praktiken efter nästa regeringskonferens skulle EU-institutionerna bära en motsättning, vilket vi snart skulle få se de negativa effekterna av.
Det råkar vara så att vi i förrgår diskuterade stabilitetspakten och att många talare i likhet med Romano Prodi ansåg att den är idiotisk, eftersom den är alltför sträng. Men vad skulle en stadga som införlivats med fördragen vara, om inte en motsvarighet till stabilitetspakten tillämpad på politiska rättigheter? Vi skulle strax få se att denna stelbenta stadga inte är bättre anpassad efter verkligheten i en union med olika befolkningar än vad dagens stabilitetspakt är.
Kammaren inser att stelbenthet har skadliga effekter men faller alltid tillbaka i samma gamla hjulspår, eftersom gamla förvrängda idéer och slutmålet om en överstat tar överhanden.
MPF-ledamöterna har för egen del föreslagit ett reviderat fördrag för EU, vilket skulle skilja sig starkt från en konstitution för en överstat, eftersom det skulle erkänna att förbindelserna mellan suveräna nationella demokratier måste vara flexibla.

Caudron (GUE/NGL)
. (FR) Jag tillhör dem som var positiva till och gladde sig åt att stadgan om de grundläggande rättigheterna utarbetades, röstades igenom och förkunnades år 2000, även om man kan - vilket jag fortfarande kan önska och vilja - arbeta för ytterligare framsteg i mänskliga, medborgerliga och sociala frågor. Läser man noggrant artiklarna i vår stadga ser man det självklara intresset av att de 15 medlemsstaterna - och i morgon de 25 - har ett sådant dokument gemensamt.
Med denna stadga börjar äntligen medborgarnas Europa utvecklas!
I likhet med föredraganden önskar jag, då jag är anhängare av en konstitution för EU, att stadgan om de grundläggande rättigheterna skall införlivas med en sådan konstitution.
Detta hindrar dock inte att man kan vara mycket kritisk till dagens EU, som är alltför liberalt på det ekonomiska planet, alltför underkastat finans- och börsvärldens makt och alltför politiskt odugligt gentemot Förenta staterna när det gäller att hantera de stora världsproblemen.
Med en EU-konstitution som innefattar stadgan om de grundläggande rättigheterna tror jag dock att vi får möjligheter att gå vidare på den väg som gör att vi i grunden kan förändra dagens EU, som jag är kritisk till.

Figueiredo (GUE/NGL)
. (PT) Vi är emot betänkandet på grund av de oproportionerliga ambitionerna avseende ett ynkligt dokument om försvaret för de mänskliga rättigheterna. Jag tar som exempel:
strävan att med bindande karaktär tydligt skriva in ett införlivande av stadgan om grundläggande rättigheter i fördragen som en del av de konstitutionella bestämmelserna i en framtida ?europeisk konstitution?,
strävan att inrätta ett rättsligt instrument som skulle tjäna till att i så hög grad som möjligt ge medlemsstaterna nationella författningar en underordnad ställning, hur mycket man än talar emot detta (notera målet att öka gemenskapsbefogenheterna på olika områden).
Ett stärkande av försvaret för en bindande integrering av denna stadga i en framtida författning ingår i dess innehåll. Innehållet kännetecknas av en formulering av rättigheterna som i praktiken är en tillbakagång i jämförelse med de nationella författningarna, till exempel den portugisiska konstitutionen, eller med de europeiska konventioner som Europeiska unionens medlemsstater har undertecknat.
Slutligen instämmer vi inte heller i förespråkandet av en framtida metod för ändring av stadgans innehåll som i praktiken innebär existensen av ett permanent konvent (eller den nya institutionen, ?kongressen?) eller andra ändringsmekanismer av det så kallade konstitutionella innehållet, något som än en gång kör över de nuvarande befogenheterna i medlemsstaterna (regeringar och parlament) när det gäller ändringar av fördragen.

Meijer (GUE/NGL)
. (NL) Alla människor har rätt till skydd mot administrativt godtycke och mot att exploateras av privilegierade. I ett samhälle som utgår ifrån allas likvärdighet och dessutom ifrån rätten till individualitet är rättsligt bindande individuella och sociala grundläggande rättigheter oumbärliga. Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna som utarbetades år 2000 sträcker sig inte lika långt som vissa bestämmelser i medlemsstaternas grundlagar, eller europeiska sociala stadgan och Europarådets europeiska konvention om skydd för mänskliga rättigheter och grundläggande friheter, som är tillämpliga på ett större område än inom enbart EU. Det är därför felaktigt att likställa en god bestämmelse om de grundläggande rättigheterna med ett dokument som inte är något mer än resultatet av en diskussion från ett konvent som utan omröstning har kartlagt största gemensamma nämnare ur skilda önskemål. En högre status för stadgan kan leda till två relativt motstridiga resultat, nämligen till fler propagandamöjligheter för EU och samtidigt till färre garantier för EU-invånarnas rättigheter. Av den anledningen anser jag att förslaget om att inleda anslutningsförhandlingar för anslutning till ECHR är den mest positiva delen i det här förslaget. Varför tar vi inte ECHR i stället för stadgan meddetsamma?

Pasqua (UEN)
. (FR) Jag vänder mig bestämt emot idén om en EU-konstitution, eftersom den förutsätter att det finns ett ?europeiskt folk?, något som inte alls finns i dag (det enda som finns är medlemsstaternas befolkningar), och motsätter mig därför detta betänkande.
Stadgan utarbetades under högst tvetydiga förhållanden och syftar inte alls till att stärka skyddet av de grundläggande rättigheterna i gemenskapens rättsordning - det är bara ett svepskäl. Det finns redan flera redskap som fyller denna funktion på ett fulländat sätt - EG-domstolens rättspraxis, Europeiska konventionen om de mänskliga rättigheterna och framför allt de nationella grundlagarna (vars status man skulle behöva omvärdera i grunden).
Det finns bara en ambition med den här stadgan, och den åberopas för övrigt klart och tydligt i detta betänkande: att den skall bli ett företal till en ?oäkta? EU-konstitution. Vad det handlar om är att göra allvarliga ingrepp i den nationella suveräniteten genom att använda en text som skulle få ett betydande rättsligt värde (prioriterad status inom primärrätten) och vars innehåll skulle kunna få allvarliga följder för staternas författningstraditioner.
Man placerar dessutom de viktigaste delarna i de nationella grundlagarna under EG-domstolens exklusiva förvaltarskap. Betänkandet visar därmed en oacceptabel och anstötlig misstänksamhet gentemot medlemsstaterna. Det är således omöjligt att godta ordalydelsen och andan i detta betänkande.

Ribeiro e Castro (UEN)
. (PT) Jag vill komplettera mitt resonemang i denna debatt genom att understryka att detta betänkande bara kan få ett entusiastiskt stöd av dem som stöder föredragandens djupa tankegångar, vilket mer uppriktigt uttrycktes redan när vi diskuterade denna fråga den 14 mars 2000. ?Stadgan innebär en möjlighet att bygga ett modernt postnationellt samhälle.? I själva verket går detta tvärs emot uttalandena i resolutionen och debatten. Det finns fortfarande många risker att en aktiv och upplyst minoritet genast lättsinnigt lägger beslag på stadgan, om den införlivas i fördragen och ges rättsligt värde, och därefter leder den in på fel spår så att den faktiskt på ett betydande sätt kommer att begränsa medlemsstaternas befogenheter, just när det gäller den fasta kärnan i form av suveränitet och självstyre hos respektive befolkningar, och tendera att sätta sig över medlemsstaternas grundläggande rättigheter och helt underordna dem. Ett och ett halvt års övervakning ?de facto? där flera organ som beter sig ?som om? stadgan vore direkt tillämplig, visar på dess fara, och det är beklagligt att parlamentet ansluter sig till denna kränkning och inte kraftfullt höjer sin röst till försvar för rättsstaten och fördragens bestämmelser.

Schörling (Verts/ALE)
. Jag har röstat ja till betänkandet om EU:s stadga om de grundläggande rättigheterna - verkan och framtida status.
Jag är för att stadgan införlivas i traktaten. Däremot är jag emot resonemanget att det förutsätter att EU är en egen juridisk person eller att stadgan skulle vare ett steg på vägen mot en EU-stat.

Stockton (PPE-DE)
. (EN) Med tanke på det sätt på vilket stadgan tycks ha kunnat fastställa sina egna givna ramar och sina egna begränsningar (eller mer exakt avsaknaden av begränsningar), är det nödvändigt att vissa grundläggande frågor besvaras innan den tillåts utveckla sig vidare. 
Samtidigt som det är rätt och riktigt att ett lagstiftande organ som Europeiska unionen bör begränsas av miniminormer för vad som är godtagbart i ett civiliserat samhälle, kommer ingenting att vinnas om stadgans genomförande fortsätter att utvecklas längs de linjer som anges i detta betänkande.
Vad kommer att hända om Europeiska gemenskapernas domstol och Europeiska domstolen för de mänskliga rättigheterna utvecklar motsägelsefull rättspraxis? Vilken skall gå före? Vem kommer att tjäna på ett möjligt hoppande mellan forum utom juristerna i rättstvister?
Hur kan ett rättsligt bindande dokument hävda att alla rättigheter är likvärdiga - oavsett om det gäller rätten till liv eller strejkrätten? Är inte många av dessa frågor egentligen politiska till sin natur snarare än grundläggande rättsliga rättigheter?
Hade inte kommissionär Byrne rätt när han sade att frågor om utbildning, hälsa och tillhandahållande av bostäder - och deras ekonomiska konsekvenser - med fördel lämnas till valda politiker i stället för till domare?

Theorin (PSE)
. I betänkandet behandlas stadgan om de grundläggande rättigheterna, som föreslås bli bindande. En bindande stadga som är så bred i sin tillämpning blir en drivkraft för ytterligare integration och överstatlighet. EG-domstolen får utökade befogenheter att döma i MR-rättsfall. Med en primärrättslig stadga öppnas i princip för sekundärrätt (förordningar och direktiv) som grundar sig på stadgan. Jag delar Sveriges riksdags uppfattning om ett nej till en bindande stadga och anser att EU i stället endast bör ansluta sig till Europakonventionen. Jag kan därför inte stödja förslaget.

Talmannen. -
Röstförklaringen är avslutad.
(Sammanträdet avbröts kl. 13.29 och återupptogs kl. 15.00.)

Talmannen. -
Nästa punkt på föredragningslistan är rådets och kommissionens uttalanden om kampen mot terrorism.
Jag ger genast ordet till Haarder, som uttalar sig å rådets vägnar.

Haarder
. (DA) Herr talman! När jag blev ombedd att avge en förklaring i detta ämne anade vi inte hur bedrövligt aktuellt det skulle bli. I dag diskuterar vi detta ämne i skuggan av det fruktansvärda terrorangreppet på Bali den 12 oktober, som kostade mer än 200 människor livet. Det var en fullständigt ofattbar katastrof. Det har också understrukit hur viktigt det är att vi även i fortsättningen tar mycket allvarligt på terrorhotet. Vi får inte låta oss luras - kampen mot terrorismen kommer att bli en mycket långvarig operation.
Förra gången jag hade äran att tala inför Europaparlamentet om terrorism var den 11 september i år, när vi tillsammans mindes årsdagen av terrorangreppet mot Förenta staterna. Då hävdade jag att Förenta staterna hade blivit föremål för terrorangreppet på grund av landets styrka och dess krav på västlig demokrati, på frihet och tolerans, och att det lika gärna kunde ha varit vi själva som drabbats. Det oväntade terrorangreppet på Bali har visat att ingen är okränkbar. Terroristerna har förvrängt globaliseringens många fördelar till förmån för sitt omänskliga och hänsynslösa agerande. Kampen mot terrorismen är en global kamp, där ett nära samarbete mellan Europeiska unionen och Förenta staterna är en oundgänglig förutsättning för framgång.
Om terroristernas uppsåt varit att splittra de västliga demokratierna, så kan vi konstatera att effekten i varje fall hittills varit den rakt motsatta. Detta måste vara en ledstjärna för oss alla i framtiden. Europeiska unionens externa roll är därför en mycket viktig faktor i samband med bekämpningen av terrorismen.
Vad har Europeiska unionen då gjort sedan den 11 september 2001 och har det varit effektivt?
Europeiska unionen reagerade i politiskt avseende mycket snabbt och handlingskraftigt efter katastrofen förra året. I första hand genom en kraftfull förklaring från Europeiska unionens stats- och regeringschefer, där det klargjordes att Europeiska unionen skulle göra allt för att garantera att de skyldiga ställdes till svars och straffades. Europeiska unionen betonade också att den amerikanska regeringen och det amerikanska folket kunde räkna med Europeiska unionens fullständiga stöd och samarbete i den fortsatta kampen mot terrorismen. Det skall vi hålla fast vid. Europeiska unionen lät det inte stanna vid ord. Den 21 september antog stats- och regeringscheferna den handlingsplan som kom att utgöra ryggraden i Europeiska unionens insats och listan över resultaten är ganska imponerande.
En viktig punkt på denna lista var en förstärkning av det polisiära och rättsliga samarbetet. Särskilt skall nämnas införandet av en europeisk arresteringsorder och fastställandet av en gemensam definition för terroristhandlingar samt gemensamma utredningsgrupper. Detta är områden där Europeiska unionen tagit ett avsevärt steg framåt genom ett snabbt antagande av nödvändiga rättsakter.
Vi har också enats om ett beslut avseende frysning av tillgångar och bevismaterial. Härigenom kommer regler att fastställas för hur medlemsstaterna inom sina områden skall godkänna och verkställa beslut om frysning av egendom, som har avkunnats av en rättslig myndighet i en annan medlemsstat. Även detta kommer att göra det besvärligare att operera som terrorist i medlemsstaterna. Vi har dessutom inlett förhandlingar med Förenta staterna om ett samarbetsavtal rörande utlämnande och ömsesidig rättshjälp i brottmål och man hyser förväntningar om att ett avtal mellan Europol och Förenta staterna om utbyte av personuppgifter kan vara i hamn före årets utgång. Sammanfattningsvis måste man säga att Europeiska unionen har gjort vad man kunde förvänta sig - och mer därtill.
En annan viktig punkt är ett effektivt stopp för finansieringen av terrorismen. Redan i december 2001 antogs de nödvändiga rättsakterna för genomförandet av säkerhetsrådets resolution 1373.
Härmed har vi skapat en viktig bromskloss för finansieringen av terroristhandlingar. Vi har kapat den livlina utan vilken internationell terrorism inte kan existera.
Härtill kommer en rad viktiga initiativ när det gäller flygsäkerheten.
Totalt sett har vi anledning att vara nöjda och stolta över hur vi skött kampen mot terrorismen. Det har blivit svårare att vara terrorist och att genomföra terroristhandlingar i medlemsstaterna och det har blivit säkrare och tryggare för våra medborgare. Kan vi utesluta risken för terrorangrepp i framtiden? Nej, det kan vi inte, och just därför måste vi ta nya tag och fortsätta kampen. Det gäller både den fortsatta klappjakten på terrorister, var de än må befinna sig, och det målinriktade stödet för att undanröja de bakomliggande orsaker som bidrar till att ge näring åt terrorismen.
Har vi satt medborgarnas rättssäkerhet på spel? För oss politiker innebär detta ett grundläggande politiskt dilemma. Är det acceptabelt att vi begränsar vår frihet för att skydda oss själva mot terrorism? Skapar vi ett Big Brother-samhälle för att garantera vår frihet och säkerhet? Var drar vi gränsen? Jag tror att den berömde liberale filosofen, Karl Popper, visar oss vägen när han säger: ?Inför intoleransen bör toleransen visa intolerans, annars riskerar toleransen att tillintetgöras av intoleransen?. Det är också den linje jag kan skönja i Europaparlamentets förslag till beslut, där det betonas att det är nödvändigt att vara kraftfull när det gäller att förhindra att terroristerna drar fördelar av sina ogärningar. Ordförandeskapet instämmer till fullo i betoningen av icke-belöningsprincipen i förslaget till beslut.
Jag anser att vi uppnått en tillfredsställande balans. Ordförandeskapet bedömer ej heller att det just nu inom Europeiska unionen finns behov av några betydelsefulla vidare åtgärder mot terrorism.
Det danska ordförandeskapet tillmäter bekämpningen av terrorismen högsta prioritet. Hanteringen av bekämpandet av terrorismen har särskilt inriktats på Europeiska unionens externa roll. Samtidigt kommer vi naturligtvis att fortsätta arbetet med genomförandet av interna åtgärder.
Det danska ordförandeskapets målsättning är att åstadkomma framsteg genom att införliva bekämpningen av terrorism i alla aspekter av Europeiska unionens utrikespolitik. Förutom en förstärkning av Europeiska unionens internationella roll genom tonvikt på bekämpning av terrorism inom Europeiska unionens utrikespolitik och en systematisk bedömning av tredjeländers insatser i kampen mot terrorism, är ambitionen att Europeiska unionen skall vara banerförare i Förenta nationerna och i andra internationella fora. Bibehållandet av den internationella koalitionen mot terrorism och samarbetet med Förenta staterna är en nödvändig aspekt. Andra aspekter är upprättandet av en allmän konvention mot terrorism och ett universellt genomförande av de tolv befintliga internationella konventionerna om bekämpning av specifika terroristhandlingar.
Ett nytt kapitel i kampen mot terrorismen började i och med rådets slutsatser av den 22 juli 2002 om Europeiska unionens externa agerande mot terrorism. Europeiska unionen kommer i fortsättningen vid avtal med tredjeländer att i större utsträckning beakta ländernas insatser mot terrorism och föra en mer målinriktad och om nödvändigt skarpare politisk dialog med tredjeländer. Beslut fattades också om att fastställa specifika åtgärder i avsikt att hjälpa tredjeländer att leva upp till sina förpliktelser enligt säkerhetsrådets resolution 1373, och om att koncentrera sig på ett mindre antal länder i syfte att sätta igång pilotprojekt i samarbete med Förenta nationernas antiterrorkommission. Man avser att rikta sig speciellt till de länder som har den politiska viljan, men inte förmågan att efterleva Förenta nationernas resolutioner. Vi hoppas att särskilt inom de sistnämnda områdena uppnå konkreta resultat redan under det danska ordförandeskapet i form av ett eller två inledda pilotprojekt.
En noggrann och omfattande bedömning av hoten är emellertid en förutsättning för att man på nytt skall kunna ta ställning till innehållet i de avtalsmässiga förbindelserna med tredjeländer och om nödvändigt skärpa den politiska dialogen, samt göra en bedömning av ett eventuellt stöd till tredjeländer. Upprättandet av nödvändiga analyser avseende enskilda länder och regioner har därför givits högsta prioritet av ordförandeskapet. Detta arbete fortskrider på ett tillfredsställande sätt och vi har förhoppning om att det erforderliga analysunderlaget snart kommer att vara framtaget.
Vi skall till våra samtalspartners i tredjeländer sända budskapet att deras hantering av bekämpningen av terrorism i högsta grad påverkar deras förbindelser med Europeiska unionen. Därför är jag glad för att dessa tankar kommer till uttryck i förslaget till beslut.
Europeiska unionen har ingen anledning att skämmas över sin insats i fråga om uppföljningen efter terroristangreppet den 11 september. Vi har vidtagit åtgärder inom vårt eget område enligt Förenta nationernas resolutioner och gjort det på ett sätt som innebär hänsynstagande till medborgarnas rättssäkerhet.
Nu gäller det att rikta blickarna utåt och därmed inta den internationella roll som man förväntar sig av oss. Vi skall hålla fast vid koalitionen mot terrorism och det nära samarbetet med våra närmaste partners - inte minst Förenta staterna. Då kan vi kanske hysa en förhoppning om framgång. Jag hoppas därför på Europaparlamentets fortsatta stöd till den väg vi valt och tackar de två kommissionsledamöterna för samarbetet på detta område.
(Applåder)

Vitorino
. (FR) Herr talman, herr rådsordförande, mina damer och herrar ledamöter! De senaste tragiska händelserna i Indonesien visar att terrorismen - en blind och gemen brottslighet - fortfarande kan slå hårt, trots det senaste årets insatser från världssamfundet i allmänhet och Europeiska unionen i synnerhet.
Vi stärks bara i vår övertygelse om att denna terror måste bekämpas oavbrutet, med alla till buds stående medel och i ett internationellt perspektiv. I denna kamp står unionen i frontledet, vilket minister Haarder så vältaligt visade.
Vårt gensvar på terrorismen utgår från en vilja att snabbt ge Europeiska unionen och medlemsstaterna medel för att kunna samarbeta effektivare, med full respekt för våra demokratiska principer, också för att skydda de grundläggande friheterna och rättsstaten.
Att Europeiska unionen kunde reagera så pass snabbt efter attentaten den 11 september var till stor del möjligt på grund av den samverkan som skapats mellan våra institutioner: parlamentet, kommissionen och rådet. Denna samverkan kom också till uttryck i den ?pelarövergripande? strategin, som ger oss möjlighet att bemöta den stora utmaning som terrorismen innebär, oavsett om det handlar om internationell terrorism eller terrorism inom någon av våra medlemsstater.
Jag skall inte återkomma till de resultat som redan har uppnåtts med hjälp av den strategi som beslutades för ett år sedan. Jag vill bara nämna att unionen har anammat kommissionens förslag och antagit en gemensam definition på terrorism, harmoniserat påföljderna för terrordåd och infört en europeisk häktningsorder. Dessa redskap har visat sig vara värdefulla i förhandlingen om konventionen mot internationell terrorism, vilken pågår inom Förenta nationerna.
När det gäller polissamarbete har viktiga steg tagits för att stärka det operativa samarbetet mellan Europol och nationella organ för terroristbekämpning. Detta operativa samarbete är dock inte alltid särskilt synligt, men det finns och har förbättrats betydligt under det senaste året.
Kommissionen kan bara glädja sig åt de insatser som gjorts för att förbättra analyskapaciteten. Detta gäller framför allt Europols utvärdering av terrorhotet och de konkreta åtgärder som vidtagits för att öka informationsflödet till Europol - bland annat genom ett utbyte mellan medlemsstaternas polismyndigheter och underrättelsetjänster - och se till att detta redskap för samarbete och analys används mer och på ett bättre sätt.
På initiativ av Europaparlamentet har kommissionen föreslagit rådet att gemenskapen skall finansiera vissa verksamheter, som syftar till att ge Europol de ytterligare resurser som krävs för att förstärka och samordna medlemsstaternas åtgärder i kampen mot terrorismen.
När det gäller den interna kampen mot finansiering av terrorism noterar jag att man fortfarande arbetar för att utveckla redskap som underlättar frysning av tillgångar och blockering av terroristorganisationers medel, och för att uppnå ett ömsesidigt erkännande, vilket skulle göra det möjligt för en medlemsstat att verkställa en order om frysning av tillgångar som kommer från en rättslig myndighet i en annan medlemsstat. Under 2003 kommer kommissionen att inleda en utvärdering av de mekanismer som har utformats för bekämpning av ekonomisk brottslighet, och parallellt lägga fram ett förslag om frysning och konfiskation av medel i organisationer kontrollerade av personer som är inblandade i finansiering av terrordåd, detta för att garantera att legitima verksamheter inte skall kunna utnyttjas för att finansiera terrorism. Man har också arbetat intensivt med vårt yttre gränsskydd och kommit med några första nydanande förslag, som i mångas ögon framstår som övermodiga, men som jag tror är lämpliga för att vi skall kunna överskåda de många olika hot som unionen måste förbereda sig för, i syfte att bevara stabiliteten och den inre säkerheten.
På utrikesområdet - jag skall inte gå in alltför djupt på dessa åtgärder, eftersom Patten kommer att tala om dem - förtjänar samarbetet med Förenta staterna ett särskilt omnämnande. Ett bra exempel är avtalet om ett strategiskt samarbete mellan Europol och Förenta staterna, vilket rör utbyte av strategisk information och sambandsofficerare. Man ägnar sig nu åt att utvidga detta samarbete till polisområdet, genom ett rättsligt samarbete inom ramen för Eurojust. De avtal som just nu förhandlas - om utbyte av persondata, utlämning och ömsesidig rättshjälp - kommer också att få en mycket stor betydelse. Kommissionen välkomnar rådets mandat, som kräver en garanti för att dessa framtida samarbetsavtal till fullo följer våra värderingar och rättsprinciper.
Vi måste dock återigen påminna oss om - om det antas vara nödvändigt - att kampen mot terrorismen inte bara handlar om att skydda våra principer. Den handlar framför allt om ett skydd för medborgarna i EU och, om olyckan skulle slå till, en garanti för att vi skall kunna visa solidaritet. Jag vill därför påpeka att kommissionen i förra veckan lade fram ett förslag om att alla offer för brottslighet och terrorism i Europeiska unionen skall kunna få ersättning för kroppsskador och förluster de har lidit, och att man fastställer en minimiersättning. Solidaritet och förebyggande åtgärder är centrala delar i de mycket konkreta initiativ som har tagits på områdena luftfartssäkerhet och civilskydd för att förbättra samordningen och samarbetet mellan medlemsstaterna, och de berör också folkhälsofrågor och skydd av offentliga anläggningar som är viktiga för samhällslivet, till exempel vattenförsörjningssystem, elcentraler och kärnkraftverk.
Den 27 och 28 oktober kommer man för första gången att genomföra en europeisk civilskyddsövning, där man kommer att simulera följderna av ett terrorattentat med radioaktiva och kemiska medel, för att testa det nya övervaknings- och informationscentrum som inrättats av kommissionen. Våra insatser får inte och kommer inte att stanna vid detta. Förebyggandet av och kampen mot terrorismen kräver mer än någonsin en förstärkning av EU som ett område med frihet, säkerhet och rättvisa. Detta är en av huvudfrågorna för vårt arbete i konventet om EU:s framtid. I det sammanhanget kommer kommissionen att lägga fram förslag till institutionella reformer, så att EU skall ha tillgång till alla de medel som krävs för att snabbt och effektivt kunna möta dagens, men framför allt kommande, utmaningar.
(Applåder)

Patten
. (EN) Herr talman! Jag välkomnar tillfället att kunna bidra till denna debatt. Som rådets tjänstgörande ordförande och min vän och kollega herr Vitorino sade, visar de händelser som nyligen inträffade i Indonesien att hotet om terroristattacker mot det internationella samfundet fortfarande är mycket verkligt - trots det enorma arbete vi har genomfört under det senaste året i en ansträngning att motverka detta hot. Vår medkänsla och våra kondoleanser går till alla dem som lidit smärtsamma förluster och fasansfulla skador på Bali. Vi tänker särskilt på våra vänner i Australien och lovar dem att vi kommer att undersöka möjligheterna för att kunna föra ett nära samarbete med landet för att modigt konfrontera terrorismen i alla dess yttringar. Vi kommer inom kort att sända en högnivåtrojka till Indonesien för att diskutera hur vi kan bidra till denna kamp. Trojkan kommer även att besöka Australien för att garantera att vi deltar fullt ut och samarbetar med landet.
Europeiska unionen har stått i förgrunden i den internationella ansträngningen för att bekämpa terrorismen. De åtgärder vi vidtog omedelbart efter den 11 september är ett exempel på något jag sagt i debatten om effektiviteten hos Europeiska unionens utrikes- och säkerhetspolitik: när den politiska viljan finns där kan vi vidta effektiva åtgärder, oberoende av den institutionella uppbyggnaden.
Bara några dagar efter attacken mot Förenta staterna lade Europeiska kommissionen fram en rad konkreta åtgärder. Detta ledde till att vi antog handlingsplanen, vilket redan har kommenterats, vid Europeiska rådets särskilda möte den 21 september. En vecka senare antog Förenta nationernas säkerhetsråd resolution 1373 - som är en verklig milstolpe. För första gången utstakas tydligt utformade åtgärder för att bekämpa terrorismen, åtgärder som alla medlemsstater måste följa. Och jag säger ?måste? avsiktligt. Denna resolution har antagits i enlighet med kapitel VII av FN-stadgan, vilket innebär att den är obligatorisk. Det faktum att en sådan resolution har antagits med universellt stöd är ett bevis på hur stor den internationella indignationen var efter attackerna den 11 september.
Europeiska unionens handlingsplan är inte skriven i sten. Vi har antagit den för att återspegla de nya förhållandena, däribland antagandet av resolution 1373. Vi har även utarbetat en ?vägkarta? där det fastställs vilka medel som skall användas för att genomföra handlingsplanen. Vi har vidtagit andra praktiska åtgärder på unionsnivå för att kriminalisera terroristorganisationer och stoppa finansieringen av dessa, som föregående talare har sagt. Min kollega berättade just om de viktiga steg som har tagits när det gäller polisiärt och rättsligt samarbete, gränssäkerhet och andra interna frågor.
Åtgärderna för att bekämpa terrorism kan endast bli verkligt effektiva om de tillämpas överallt - om det inte finns några gömställen kvar för terroristerna och om deras finansieringskällor upphör. Den nya utmaning vi nu har framför oss är därför att hjälpa de länder som inte själva kan - beroende på institutionella brister, brist på expertis eller ekonomiska resurser - genomföra resolution 1373 fullt ut.
På det här området kan Europeiska unionen helt klart spela en central roll. En stor del av det arbete som måste genomföras tillhör de områden där Europeiska unionen har byggt upp en mycket stor expertis genom sina program, till exempel Phare, Tacis, Meda och Cards. Jag tänker här på det arbete vi redan genomför genom att hjälpa våra partnerländer att upprätta effektiva institutioner för upprätthållande av lag och ordning, att förbättra gränshanteringen och bekämpa penningtvätt. Förutom det arbete som pågår för närvarande, bad Europeiska rådet i sina slutsatser av den 22 juli att vi skall tänka över vad vi mer kan göra.
Vi har just enats om en strategi som rådet (Coreper) gav sitt stöd den 3 oktober. Strategin handlar om att identifiera pilotländer där vi bedömer att det finns ett klart behov av hjälp och vi anser att kommissionen har en komparativ fördel. Vi ser över möjligheterna till att genomföra åtgärder i länder som är viktiga för kampen mot terrorismen: i Centralasien, i Sydostasien och i Gulfområdet. Vi hoppas kunna sända delegationer på uppdrag till några av dessa länder mycket snart för att utarbeta konkreta projekt, särskilt på området för finansiering av terrorism.
Vi har införlivat kampen mot terrorism i alla aspekter av våra externa förbindelser. Vi utvärderar systematiskt våra förbindelser med tredje länder mot bakgrund av det stöd dessa länder kan ge till terrorismen. I det här sammanhanget undersöker vi om bestämmelser om terroristbekämpning och samarbete kan läggas till eller ingå i nya avtal, vilket har gjorts i unionens associeringsavtal med Algeriet och Chile.
Man skall dock komma ihåg att vårt externa agerande går längre än politisk dialog. Europeiska unionen är en mycket stor bidragsgivare av utvecklingsstöd. Vi står för cirka 55 procent av det totala internationella stödet och så mycket som två tredjedelar av allt beviljat bistånd. Detta är ett ofta bortglömt bidrag till den internationella säkerheten i dess vidaste bemärkelse. Fattigdom och miljöförstöring orsakar eller rättfärdigar inte terrorism. De fattiga är inte heller mer onda än någon annan. Precis som de fattiga är de främsta offren för brott i rika samhällen, är dock politisk instabilitet och våld mer vanligt förekommande i de fattigaste länderna. Ingenstans är det så tydligt som i länder där utvecklingen misslyckats eller ser ut att misslyckas. Om vi skall lyckas få bort al-Qaida och andra terroristnätverk från de territorier från vilka de planerar framtida illdåd, måste vi göra allt vi kan för att stötta svaga länder där utvecklingen ser ut att misslyckas.
Vårt agerande i Afghanistan är ett exempel på detta. Europeiska unionen är den största bidragsgivaren när det gäller att hjälpa till att återuppbygga detta ödelagda land. Gemenskapen har ensam förbundit sig att bidra med över 1 miljard euro från budgeten över de kommande fem åren, bland annat ett ansenligt bidrag till kostnaderna för den nya regeringen, däribland löner för poliser, sjuksköterskor, doktorer, lärare och statstjänstemän.
Detta är vad vi har gjort hittills i kampen mot terrorismen. Jag vill dock avsluta med att säga att vi kan se på terroristbekämpning ur ett vitt eller ett nära perspektiv. I det nära perspektivet inriktar vi oss enbart på terrorister och terroristhandlingar, på att spåra upp och förfölja terrorister och förebygga eller bestraffa terroristhandlingar. Man kan dock se saken i ett vidare perspektiv: våra åtgärder måste ses i ljuset av vårt orubbliga stöd till demokrati, mänskliga rättigheter och upprätthållande av lag och ordning. Vi har ett stort urval av instrument till vårt förfogande för att ta itu med grundorsakerna till terrorismen, såväl när det gäller fattigdom och ekonomisk utveckling som uppbyggnad av institutioner och upprätthållande av lag och ordning. Det är här vårt bidrag till kampen mot terrorismen kommer att få störst genomslagskraft.
Kampen mot terrorismen är inte som ett konventionellt militärt fälttåg. Den kommer knappast att ha en början, en mitt och ett ärofullt slut, med kapitulationsförklaringar och fredsfördrag. Den kommer att pågå länge i många olika former och skepnader, några tusen terrorister mot hela mänskligheten.
Den tjänstgörande rådsordföranden citerade tidigare ur Karl Poppers Det öppna samhället och dess fiender. Jag misstänker att Poppers bok för vår generation var minst lika viktig som något annat verk av de stora politiska filosoferna för att forma våra åsikter. När Karl Popper skrev de ord som rådsordföranden citerade syftade han på totalitarismen - en mycket tydligare fiende. Till svar på detta hävdade han med stöd av andra politiska filosofer som Burke att friheten i viss mån måste vara begränsad för att kunna upprätthållas.
I dag står vi inför ett annorlunda problem. Det är mycket lättare att utföra terroristangrepp mot fria samhällen när dessa är öppna. Det enda sättet att totalt oskadliggöra terrorismen är genom ett slags global ?Orwellinism?, vilket i sig skulle framkalla ett slags angrepp från liberaler, som den tjänstgörande rådsordföranden och jag själv, det slags angrepp som andra skulle betrakta som terroristangrepp. Vi har en verklig paradox där. Det är därför det är så viktigt att de öppna samhällena och de liberala demokratierna, utan att förlora sina värden, för ett mångsidigt och intelligent samarbete.
Att föra ett fälttåg mot terrorismen kommer att kräva ett internationellt samarbete av aldrig skådad vidd: politiskt och ekonomiskt samarbete och samarbete när det gäller säkerhetsfrågor. Europeiska unionen måste spela sin roll i dessa ansträngningar - kraftfullt, generöst och kreativt - en nyckelpartner, hoppas jag, i ett välplanerat och beslutsamt genomfört fälttåg med ett multilateralt engagemang.
(Applåder)

Brok (PPE-DE)
Herr talman, herr rådsordförande, kommissionärer! Jag vill protestera. De resolutioner som partigrupperna nu har lämnat in ändringsförslag om, har förberetts av två utskott. Jag tycker inte att det är rätt att inte även min kollega står med i början av talarlistan. Jag ber om en ändring av talarlistan så att min kollega får tala efter mig, och därefter talarna från partigrupperna. Jag tror heller inte att någon i de andra grupperna har något att invända.
Frågan om terrorism behandlas ju symboliskt av dessa båda utskott. Det faktum att vi har lagt fram ett gemensamt arbete som underlag för gruppernas förslag, bevisar att det är en helt ny angelägenhet, nämligen att inre och yttre säkerhet agerar gemensamt för att bekämpa den cancersvulst som terrorismen utgör. Vi kan inte längre komma dragande med de klassiska polismetoderna och inomstatliga bestraffningar, och inte heller är detta en situation som bemästras med klassiska militära medel. Nu är det dags att omdefiniera säkerhetspolitiken - en ny definition som klargör att det handlar om ett gränsöverskridande problem. Motståndaren står inte längre bakom en fastställd gräns, utan han befinner sig på vår sida gränserna. Oftast befinner han sig inom de gränser som skyddar honom, eftersom han där kan förbereda de dåd som han skall begå i ett annat land, med andra ord, gränserna avdelar oss inte längre från motståndaren, utan de skyddar honom. Därför måste vi utveckla nya metoder, och vi försöker nu ta fram några förslag.
Det står dock helt klart att det krävs samarbete på alla områden inom militären, den inre säkerheten, säkerhetsorganen och underrättelsetjänsterna för att få kunskap om hur man kan bekämpa terrorismen. Det är uteslutet att medborgarna i våra stater mister livet därför att nationalstaterna inte är beredda att utbyta information.
Jag menar att endast en del av alla viktiga åtgärder som beslutades efter händelserna den 11 september har genomförts, jämfört med vad som då diskuterades. Dådet på Bali är ett nytt bevis för att sådana händelser fortsätter att sprida sig - kommissionär Patten underströk ju detta. Det råder dock inget tvivel om att kampen mot terrorism måste respektera rättsstaten och folkrätten för att nå framgång. Vi får inte själva reagera med att bryta mot rätten. Men samtidigt som vi garanterar rättsstaten och folkrätten, måste vi vara handlingskraftiga. Det är därför vi har denna komplicerade situation som har att göra med FN och säkerhetsrådets roll. Säkerhetsrådet skall givetvis först och främst utöva sin funktion och se till att man på det utrikespolitiska planet tar sig fram på det spåret, men det kan inte vara den enda vägen!
Det är bra att man talar om en gemensam konvention mot terrorism. Jag menar också att det bör poängteras att varken religion eller fattigdom eller något som helst annat rättfärdigar att civila dödas av terrorister. Det finns inga ursäkter, vilka de än vara må, som ursäktar terrorism!
(Applåder)

Hernández Mollar (PPE-DE).
Herr talman! Min kollega Brok kom med en begäran i början av sitt inlägg och jag anser att den åtminstone förtjänar ett svar från ordförandeskapet. Hur som helst bekräftar jag vad han sade med tanke på att talmanskonferensen dessutom avsåg båda utskotten, utskottet för utrikesfrågor, mänskliga rättigheter, gemensam säkerhet och försvarspolitik och utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor, när mandatet för denna resolution gavs. Det framgår av sammanträdestjänstens röstlista.

Talmannen. -
Eftersom ni vill ha ett svar från talmannen skall jag gärna ge er det: talarordningen fastställs i vår arbetsordning. Ni förväxlar, kära kollega, artikel 37 med artikel 42 eller 50, där det faktiskt sägs att utskottets författare eller ansvariga skall uttala sig först. Detta gäller inte artikel 37. Då krävs det att talmanskonferensen fattar ett annat beslut, vilket inte var fallet. Jag är därmed tvungen att tillämpa arbetsordningen. Ni skall veta att jag beklagar det. Ni kommer att få den talartid ni är inskriven för, men jag är tvungen att följa den aviserade talarordningen.

Brok (PPE-DE)
Herr talman! Oavsett vad talmanskonferensen kan ha slagit fast, menar jag att man faktiskt bör hålla sig till arbetsordningen. Ni sade att föredragandena kommer först. Föredragande är de båda föredragandena från utskotten. Sedan står det: Betänkandena ersätts av ändringsförslagen från den eller den. Det är det normala förfarandet vid ändringsförslag. Här sitter de båda föredragandena. Kanske har man gjort ett misstag! Kanske är presidiet och framför allt tjänstemännen i presidiet så flexibla att de erkänner sitt misstag, så att vi kan försöka något fullständigt nytt i stället för att genom bristande flexibilitet ge uttryck för vår oförmåga att föra politik.

Talmannen. -
Jag kanske blev dåligt översatt eller uttryckte mig illa. Det är artikel 37 som gäller och i denna artikel åsyftas inte begreppet författare.

Ludford (ELDR).
Herr talman! En ordningsfråga, jag vill insistera på att ordföranden för mitt utskott, Hernández Mollar, får ordet innan mig. Herr Brok har rätt: detta är ett gemensamt förslag från de två utskotten. Som den liberala gruppens talesman för utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor begär jag att ordföranden för mitt utskott får ordet innan mig. Om det inte finns någon regel i arbetsordningen för detta så borde det finnas det. I annat fall, låt oss vara flexibla nog att acceptera vad som kan hända.

Talmannen. -
Mitt förslag är följande, kära kolleger: jag skall vända mig till den av våra kollegor som skall tala nu, enligt listan och enligt vår arbetsordning. Om hon säger ja kommer jag givetvis inte att lägga hinder i vägen utan först ge ordet till Hernández Mollar.

Terrón i Cusí (PSE).
Herr talman! Det förfarande som har följts för att utarbeta denna resolution har varit lite underligt och har medfört svårigheter för oss alla.
Kampen mot terrorismen har både en inrikes- och en utrikespolitisk dimension för närvarande och jag skulle inte vilja se att mitt eget utskotts arbete förringas.
Därför ber jag Hernández Mollar att tala före mig. Om det är möjligt i enlighet med arbetsordningen är jag beredd att ge honom ordet först. Jag antar att det inte kommer att orsaka några större svårigheter för tjänsterna.

Talmannen. -
Den allmänna känsla som tycks breda ut sig gör att vi får gå utanför arbetsordningen. Jag lämnar med stort nöje över ordet till Hernández Mollar.
Men ni förstår säkert att jag agerar som regelväktare och måste ta hänsyn till vad som står skrivet, annars skulle ni kunna klandra mig för det.

Hernández Mollar (PPE-DE).
Herr talman! I politiken bryts dogmerna av majoritetens vilja och i det här fallet anser jag att mina kolleger, vars inlägg jag är mycket tacksam för, tydligt har klargjort sin vilja.
Herr talman, herr rådsordförande, kommissionärer! Den senaste barometern för år 2002 som offentliggjorts av kommissionen visar att fler än två av tre europeiska medborgare sex månader efter den 11 september ansåg att kampen mot terrorismen är en fråga som skall behandlas på unionsnivå snarare än på internationell nivå.
Nu, ett år och en månad senare, är frågan om unionen och dess medlemsstater gör sig förtjänta av ett lika stort förtroende. Det är i det sammanhanget som dagens debatt skall föras. Vi har samlats för att diskutera de framsteg Europeiska unionen har gjort i den svåra kampen mot terrorismen och den framtida strategin för denna kamp.
Efter det intensiva arbete och de stora ansträngningar som har genomförts är det nu dags att stanna upp och tänka till: Vad har vi uppnått? Vad har vi misslyckats med? Och följaktligen, vad skall vi göra härnäst? Det har verkligen genomförts ett fantastiskt arbete. Vi behöver bara tänka på att vi har antagit en handlingsplan mot terrorismen, att vi på rekordtid antagit en gemensam definition, gemensamma sanktioner och en europeisk arresteringsorder och ett beslut om överlämnande mellan medlemsstaterna - och som det har sagts - att vi dessutom har genomfört Eurojust och har gjutit nytt liv i Europol. Vi måste dock vara ärliga, inte bara mot oss själva, utan även mot våra medborgare. Inför det verkliga och aktuella terroristhotet existerar en stor del av de europeiska åtgärderna fortfarande bara i teorin.
Attackerna den 11 september visade tydligt på alla de hinder som blockerar ett fullständigt skapande av ett område med frihet, säkerhet och rättvisa. Om en ny krissituation uppstår, tror ni då, ärade kolleger, att de europeiska medborgarna och i synnerhet offren för terrorismen och deras familjer kommer att nöja sig med vår förklaring om att bristen på effektivitet i Europeiska unionens reaktion beror på att den är uppbyggd av pelare, att det är svårt att fatta enhälliga beslut, att det beror på några medlemsstaters attityder, på en vägran att förmedla uppgifter till Europol? Ärligt talat så tror jag inte att de kommer att låta sig nöja med det.
Den 11 september har fått oss att inse att Europeiska unionen inte är fullständigt anpassad till den nya världssituationen. Jag kommer att betona tre grundläggande aspekter. Den första är att terrorismen destabiliserar rättsstaten. Vår uppgift måste vara att förstärka den europeiska lagstiftningens innehåll och legitimitet. I dag finns det bara en möjlighet för att göra detta, att utnyttja konventets arbete om Europeiska unionens framtid för att genomföra alla berörda aspekter av skapandet av ett område för frihet, säkerhet och rättvisa inom hela gemenskapen och att alla medlemsstater skall följa gemensamma regler för demokratisk kontroll och kontroll av domstolsväsendet.
Terrorismen vill skapa konflikter mellan medborgarna i ett samhälle. Vi måste komma ihåg att terrorismen inte bara handlar om dem som placerar ut en bomb eller avfyrar ett vapen, utan att terrorismen även innehåller infrastruktur, ekonomiska medel, juridisk rådgivning, information om möjliga mål och lämpliga gömställen. Den grundläggande aspekten i kampen mot terrorismen är därför samhällets reaktion och fördömande av alla dem som använder sig av hot och brott för att uppnå vad de vill.
Slutligen drar terroristerna nytta av att våra samhällen har blivit öppnare för att orsaka så mycket skada som möjligt. Terroristerna utnyttjar avskaffandet av de fysiska gränserna och av det faktum att rättsliga och polisiära gränser mellan medlemsstaterna fortfarande finns kvar och det är därför absolut nödvändigt att göra framsteg i skapandet av området för frihet, säkerhet och rättvisa för att undvika att det utnyttjas egenmäktigt av domstolarna.
I det utskott jag har äran att vara ordförande för följer vi mycket uppmärksamt resultaten av tillämpningen av handlingsplanen mot terrorism och unionens framtida strategi. Dessutom förbehåller vi oss rätten att informera kammaren i det fall vi skulle observera att unionens åtagande mot terrorismen försvagas eller om kontroverser mellan myndigheter eller regeringar skulle riskera de europeiska medborgarnas säkerhet.

Talmannen. -
Innan jag ger ordet till Terrón i Cúsi, som således kommer att uttala sig för Europeiska socialdemokratiska partiets grupp, vill jag än en gång tacka för hennes förståelse och flexibilitet, som gjorde det möjligt att bekämpa arbetsordningens terrorism.

Terrón i Cusí (PSE).
Tack, herr talman! Å min politiska grupps vägnar vill jag erinra om och betona att Europeiska unionens snabba beslutsfattande efter den 11 september var ett prov på politisk vilja och visade att vi kan uppnå väldigt mycket med hjälp av den politiska viljan. Jag vill påminna om detta eftersom vi nu, ett år senare, finner det oroande att genomförandet av dessa beslut inte sker lika snabbt.
Vi behöver politisk vilja, men - och jag instämmer i vad ordföranden för mitt utskott sade - vi är även i behov av nya förfaranden som gör det möjligt för oss att tillmötesgå medborgarnas krav.
Det är nödvändigt att konventet tar upp den här frågan och föreslår nödvändiga ändringar för en gemensam struktur som omfattar området för ett inre rättsligt system. Detta, som kan låta som oförståelig gemenskapsjargong, betyder till exempel att vi behöver en sammanhängande rättslig grund - vilket vi inte har i dag - för att kunna frysa de tillgångar de terrorister som agerar inom Europeiska unionen har och att vi måste finna en lösning på Europolfrågan. Jag vill fråga rådet om vi skall tillåta att parlamentet än en gång avsätter medel ur gemenskapsbudgeten till Europol och att dessa medel bara ligger där och inte används, och hur länge till rådet tror att medborgarna kommer att låta nöja sig med den förklaringen.
Ett operativt Eurojust, att lösa problemen med de olika nivåerna av skydd av uppgifter osv. Jag ställer en direkt fråga till rådet: är ni beredda att göra detta? Jag hoppas det och jag hoppas även att rådet låter parlamentet delta fullt ut i detta arbete, som efter den 11 september, då det visade sig vara positivt.
Vi anser dessutom att dessa åtgärder inte får skiljas från de andra åtgärderna för att förstärka försvaret av vårt samhälle. Försvar av rättsstaten, förstärkning av medborgarnas förtroende för institutionerna, demokratisk dialog, en extrem försiktighet för att undvika rasism och främlingsfientlighet, respekt för och ersättning till offren - i det sammanhanget välkomnar jag kommissionärens förslag - och även en extern politik som grundas på följande principer: den måste vara kraftfull i kampen mot terrorismen och även för att skapa de rätta förhållandena för att ta itu med instabila situationer där de uppstår, situationer som är oerhört farliga för oss alla.
I det här sammanhanget vill jag fråga rådet om det rådande läget i förhandlingarna med Förenta staterna om samarbete på det här området. Jag vill även fråga rådet huruvida ni kommer att informera parlamentet om hur dessa förhandlingar framskrider, om resultatet av dem och om ni kommer att beakta parlamentets resolution från december förra året om den här frågan.
Jag avslutar med att säga att ingen i Europa kommer att förstå att faktorer som enhällighet, blockeringar, pelare och så vidare, är orsaken till att vi går så långsamt fram i samarbetet i kampen mot terrorismen.
Vi måste kunna garantera medborgarna en större frihet genom att värna om samarbete mellan medlemsstaterna. Då kommer vi att bli mer effektiva.
(Applåder)

Ludford (ELDR).
Herr talman! Det går inte att kompromissa med dem som hatar frihet och demokrati. Man kan inte tolerera de intoleranta. Det återstår mycket arbete för att vinna hjärtan och sinnen genom att projicera en vision av Europa och Förenta staterna som förkämpar för mänskliga rättigheter, icke-diskriminering, respekt för olikheter och förståelse för kritik. Det är en paradox att unga människor i Afrika och Asien ser långt efter den amerikanska livsstilen och samtidigt förbannar Förenta staterna som den ?store Satan?.
Vi måste till exempel visa att vi förstår skillnaden mellan en region som är moderat, resonlig och barmhärtig och den dogmatiska fundamentalism som finns i alla regioner, inte bara i islam. Vi måste särskilt anstränga oss för att fortsätta föra en dialog med muslimerna och göra dem delaktiga i de europeiska samhällena. Vi måste bevisligen behandla andra såsom vi vill att våra egna medborgare skall behandlas. Skulle det inte ha varit en storslagen gest och moraliskt riktigt att erbjuda oss att flyga ut alla de lokala offren efter Balibomben, för att visa att vi inte bara värnar om rika västerlänningar? Det kanske inte är för sent att göra något ännu.
Den internationella kampen mot terrorismen överlappar oundvikligen frågan om bekämpning av massförstörelsevapen. Vi är alla medvetna om den nuvarande utvecklingen i Irakfrågan. Risken är att alla avskräckande åtgärder i form av erövringskrig inriktat på regimförändringar kommer att leda till att Förenta staterna kommer att framstå som en imperialistmakt i Mellanöstern. Motreaktionen skulle kunna skapa en helt ny skandalhistoria för terrorismen.
Vi måste garntera öppenhet och respekt för friheten och demokratin när vi antar antiterroriståtgärder, men i den 30-sidiga vägledningen om terrorismen nämns parlamentet endast fyra gånger. Rådet förhandlar för närvarande om avtal om ömsesidig rättshjälp, utlämning och utbyte av personuppgifter med Förenta nationerna, däribland samarbete mellan Europol och FBI. Principiellt är detta bra, men det finns ingen demokratisk eller rättslig kontroll. Även om ämnet är rättsliga och inrikes frågor, där parlamentet normalt sett medverkar, förhandlar man om externa avtal utan parlamentarisk kontroll. Detta är otillfredsställande och försvagar vårt anspråk på att försvara friheten och demokratin.
(Applåder)

Frahm (GUE/NGL).
Herr talman! Rapporten om bekämpning av terrorism innehåller många vackra ord. Vackra ord om att garantera demokratin och de medborgerliga rättigheterna och om konfliktförebyggande arbete på det civila planet. Men faktum är att vi just nu befinner oss i en mycket avgörande situation, där Europeiska unionen skall ta ställning till om vi blint skall följa Förenta staterna oavsett hur de agerar i fråga om Irak.
Det kan också vara värt att beakta den oro min kollega Ludford gav uttryck för när det gäller ?preemptive strikes?. Det är ett problem när vi använder vackra ord men inte handlar därefter och då tänker jag särskilt på de medborgerliga rättigheterna. Beslutet innebär fullständig anslutning till Europeiska unionens terrorpaket och därmed även till Europeiska unionens terrorlista. Här har vi just nu ett aktuellt problem, nämligen det att ?National Peoples Army? och det kommunistiska partiet på Filippinerna förmodligen hamnar på Europeiska unionens terrorlista tillsammans med sin ledare José Maria Sison, som för övrigt lever i exil i Holland. Problemet är att dessa grupper utgör en ganska betydelsefull del av det nätverk som deltar i fredsförhandlingarna på Filippinerna. Det är för övrigt en process som har pågått i flera år.
Europaparlamentet har i varje fall antagit två beslut som ger aktivt stöd åt denna process och jag tror till och med att Bertel Haarder har röstat för ett av dem. Nu avser vi att på Europeiska unionens terrorlista sätta upp mycket betydelsefulla personer tillhörande den ene aktören i fredsprocessen. Om inte detta är att handla stick i stäv mot alla vackra ord om konfliktförebyggande, så vet jag inte vad det är. Vi håller på att skapa oss ett problem och jag vill rekommendera Patton och Haarder att läsa sin Popper en gång till. Det finns fortfarande totalitära regimer som vi skall bekämpa, men om inte vi inom Europeiska unionen har förmågan att skilja på terrorister och frihetskämpar, så kommer vi alla att få uppleva en mycket bedrövlig värld.
Jag vill gärna veta hur det förhåller sig: Stämmer det att Sison, NPA och Filippinernas kommunistparti skall sättas upp på Europeiska unionens terrorlista? Stämmer det att man tänker äventyra hela fredsprocessen på detta sätt? Har man överhuvudtaget tänkt på hur man skall få de vackra orden att överensstämma med den barska verkligheten?

Lagendijk (Verts/ALE).
Det första som många människor - jag tror nästan alla - associerar med terrorism och med kamp mot terrorism är bilder av våld, bilder av fruktansvärt våld, sådana som vi nyligen har kunnat se från Bali. Denna associering med våld när det handlar om terrorism är tyvärr korrekt. Men den associeringen är inte korrekt och borde inte vara korrekt när det handlar om kamp mot terrorism.
Jag är glad över att vi inom parlamentet har lyckats uppnå samförstånd om att bekämpandet av terrorismen till övervägande del skall präglas av icke-våld. Låt mig nämna ett par saker: terrorism är inget naturfenomen utan har också ekonomiska och sociala rötter, och just där skulle Europeiska unionen kunna bidra till ett mervärde i sina program. Den mest effektiva strategin för att bekämpa terrorism - kommissionär Patten har redan nämnt detta - är konfliktförebyggande. Legitimerande av militära åtgärder är endast möjligt genom och via Förenta nationerna. Detta är delar som min grupp innerligt välkomnar, eftersom de är de viktigaste delarna av icke-våldskampen mot terrorism. Lägg så till oron för det unilaterala Förenta staterna och avvisningen av så kallade förebyggande attacker, den starka betoningen på skyddet av grundläggande medborgerliga rättigheter och erkännandet av nödvändigheten att komma fram till miniminormer på området för straffrätt, och jag tror att man med rätta kan säga att vad som presenteras i denna resolution är en balanserad uppräkning av orsaker och möjliga åtgärder. Vad mig beträffar är detta en europeisk syn på terrorism, inte nödvändigtvis mot en amerikansk syn på terrorism, men som en grund för en balanserad dialog om terrorism mellan likar.
Vad vi verkligen måste se upp för, kolleger, herr kommissionär och herr talman, är att denna balanserade pappersvision inte överspolas av en praktik som fortsätter att domineras av förtryck och militära medel. Jag är övertygad om att vi enbart om praktiken blir och är lika balanserad som denna pappersresolution kommer att lyckas med att framgångsrikt bekämpa terrorismen utan att skapa nya orsaker till terrorism.
Till sist, herr talman, nämns Galileo någonstans i resolutionen, ett system av upplysningar, information och navigation som Europeiska unionen håller på att utarbeta. Och jag har läst igenom debatten om Galileo ännu en gång. Gång på gång står det där att Galileo är ett civilt system, som i princip inte används eller skall användas till insamlande av militär information, och mitt intryck är att den första generationen Galileo absolut inte är lämplig för insamlande av någon som helst information som skulle kunna vara till nytta för kampen mot terrorism. Och jag förstår därför ärligt talat inte precis varför parlamentet vill ta upp denna hänvisning till Galileo. I mina ögon är detta omnämnande endera för tidigt, eftersom nuvarande Galileo inte kan användas till något som helst, eller så har man tidigare givit Europaparlamentet felaktig information. Galileo är ändå ett system för så kallade dubbla användningsområden, och det är för mig två argument för att stryka hänvisningen till Galileo i denna resolution om terrorism.

Camre (UEN).
Herr talman! Det är möjligt att det inte är passande att säga det här, men en demokratisering av den islamska världen är av avgörande betydelse för västvärldens säkerhet. Det är inte möjligt att på ett effektivt sätt förebygga och bekämpa terrorismen när livet för miljontals människor innebär en tillvaro präglad av hopplöshet, okunskap, fattigdom, politisk och ekonomisk stagnation och ofrihet. Deras liv kommer inte att förändras förrän västvärlden ingriper.
Europas ledare - faktiskt endast med undantag av Tony Blair och den danska regeringen - lever i en falsk tro att allting skall lösa sig av sig självt om vi bidrar med lite diplomatiskt prat och väntar och ser, och kritiserar Förenta staterna i förhoppning om att terroristerna inte på allvar slår till mot en europeisk storstad. Ingen arabisk ledare har störtats genom ett folkligt uppror under de senaste 80 åren och ingenting kommer att förändras om vi förblir passiva. Europa har inte kommit längre än där vi befann oss 1938, då Chamberlain efter mötet med Adolf Hitler i München återvände hem och tillkännagav att fred skulle råda i vår tid.
Jag förstår mycket väl om Förenta staterna har svårt att respektera oss för vi vågar inte leva upp till alla våra vackra ord. Oavsett hur många beslut vi fattar blir Europa inte en medspelare. Det blir vi endast genom att i militärt hänseende utveckla våra länder på lika fot med Förenta staterna.
De diktatoriska regimerna i de länder som tillhandahåller terrorister och som betalar för terrorismen har inget folkligt stöd, men befolkningarna är så förtryckta att de inte förmår åstadkomma den revolution som krävs. Om vi verkligen menar någonting med vårt tal om frihet och demokrati, så är det vår plikt att stå eniga med Förenta staterna i uppgörelsen med alla de terrorskapande diktaturstaterna. Jag tackar minister Haarder för att han betonat att detta är nödvändigt.

Belder (EDD).
Herr talman! Den oförglömliga dagen den 11 september 2001 befann jag mig med en delegation från detta parlament i Washington. Denna dag betraktas som startdatum för den världsomfattande striden mot den så kallade internationella terrorismen. Terroristernas islamiska drivkrafter för denna svarta tisdag har sedan dess dokumenterats effektivt. Och detta hot har fortsatt ända fram till i dag. Tänk på de attentat som nyligen skedde i Indonesien och Israel.
Det finns av den anledningen inga tvivel om angelägenhetsgraden av den globala bekämpningen av den islamiska terrorismen. Det föreliggande gemensamma resolutionsförslaget från Europaparlamentet är emellertid till liten hjälp i detta sammanhang. Först och främst kommer det islamiska hotets natur inte riktigt till sin rätt. Resolutionen innehåller inte mer än hänvisningar till möjliga lösningar för att motverka en utbredning av islam. Det är inte tillräckligt. Vi borde ta naturen hos detta hot på mycket större allvar. Större kännedom om dessa terroristers tankegods är ett första krav i det sammanhanget.
Dessutom sprider resolutionen förvirring. Jag syftar då specifikt på punkt 28 i det gemensamma resolutionsförslaget. Där rekommenderas avtal om antiterroristbestämmelser mellan EU och tredje länder som stridsmedel. Vem skulle kunna vara emot det? Saken är emellertid den att man upprättar ett associeringsavtal med republiken Libanon som föredömligt exempel. Just en sådan stat där en islamisk terrorgrupp, Hizbollah, är en växande maktfaktor av betydelse. Lägg så till de nära banden som Hizbollah uppehåller med Syrien och framför allt med Islamiska republiken Iran.
Just därför skulle jag mycket gärna vilja att rådet och kommissionen förklarar på vilket sätt republiken Libanon passar in i den europeiska strategin för global kamp mot terrorism! Jag väntar verkligen på ett svar.

Borghezio (NI).
Herr talman! Jag tänkte ta upp ett par av de synpunkter som framfördes av Belder för ett kort tag sedan, för att göra en allmän anmärkning. Det verkar - med undantag av något enstaka inlägg - som om vi diskuterar på ett ganska generellt plan, vi betraktar nästan terrorismen som en kantiansk idé. Men i stället hotar faran inte bara i utlandet, utan dessvärre även inom Europeiska unionens gränser. Jag tänker på den islamiska terrorism som vi redan praktiskt taget har i våra egna hus.
Efter den 11 september angrep Förenta staterna utan hyckleri problemet med terrorismen och utlöste ett fullskaligt krig mot al-Qaida, denna hydra med tre huvuden. Detta gjorde de trots att de hade ovedersägliga gemensamma intressen, även politiska, med de oljeproducerande länderna.
Här i Europa har vi i stället kunnat iaktta hur spänningen minskat, något som även visar sig på det semantiska planet i oviljan att koppla adjektivet ?islamisk? eller ?islamisk fundamentalism? till begreppet terrorism. Det verkar som om Europa skulle vilja minimera den roll som vissa arabiska och islamiska länder som Irak, Syrien, Libyen, Sudan, Iran och andra spelar när det gäller terrorismen.
En kollega nämnde nyligen Libanon. Detta av tre anledningar: för det första hoppas Libanon uppnå status som neutralt land och hyser därmed illusionen att kunna undvika terrorhandlingar på det egna landets territorium; för det andra vill landet skydda sina affärsrelationer; för det tredje vill det skydda sin energiförsörjning. Tre mycket enkla anledningar: rädsla, pengar och olja. Europa verkar av samma anledningar blunda för en fara som, jag upprepar, finns innanför våra gränser. I mitt hemland påtalade för ett par dagar sedan en domare som är specialiserad på terroristbekämpning, doktor D'Ambrosio, närvaron av 1500-2000 av Allahs krigare enbart i Italien. Antimaffiakommissionen har flera gånger pekat på sambandet mellan maffian och terrorismen: i mitt land förser maffiaorganisationen ?camorran? regelbundet terrorister med falska handlingar. I förslaget till resolution tillbakavisar Europeiska unionen alla försök att försvara eller rättfärdiga terrorismen. Detta är en exakt beskrivning av vad minst 100 imamer har gjort i hundra moskéer eller islamiska centra, med början i den berömda moskén i London, alltsedan dagarna omedelbart efter den 11 september. 
Det är vår plikt att seriöst bekämpa dessa attityder och beteenden från personer, grupper och organisationer som gör propaganda för terroristerna.

Galeote Quecedo (PPE-DE).
Herr talman! När vi kommit så här långt i debatten kan ingen ifrågasätta att det största hotet mot européernas säkerhet i dag är terrorismen. Det är inte nödvändigt att skilja mellan nationell och internationell terrorism, eftersom terrorstrategin är globaliserad i den värld vi lever i och medlemsstaterna har inte kapacitet för att ensamma bekämpa den effektivt.
I det här sammanhanget är det rimligt att erkänna att vi sedan de tragiska attentaten den 11 september 2001 har gjort avsevärda framsteg på europeisk och internationell nivå i kampen mot terrorismen. I dag handlar det inte om att komma med förklaringar om vårt åtagande i kampen mot terrorismen - ett åtagande som naturligtvis finns - vad vi skall göra är att diskutera med kommissionen och rådet om de konkreta åtgärder som har vidtagits, hur effektiv tillämpningen av dem är, hur effektivt de har genomförts av medlemsstaterna och framför allt, vad vi kan - och måste - göra utöver detta.
Referensen är den handlingsplan som redan har antagits och målet är att mandatet för att utveckla den tredje pelaren och fortsätta att utvidga gemenskapens rättsliga grund på det här området överflyttas till konventet om Europas framtid.
I linje med den pådrivande roll som Europaparlamentet har spelat, till och med innan attentaten den 11 september, kommer jag kort att tala om några idéer som på förslag från min grupp har införts i den gemensamma resolution som vi skall rösta om i morgon.
Prioriteringen är att anta nya regler för att värna om offren för terrorismen genom att harmonisera de nationella lagstiftningarna och - varför inte - skapa ett gemenskapsinstrument för beskydd av offren. Det är även nödvändigt att införa klausuler om demokrati i de associerings- och partnerskapsavtal som unionen ingår med tredje länder - det avtal som vi inom kort kommer att underteckna med Libanon kan tjäna som precedensfall på det området - och vi måste anta gemensamma åtgärder i medlemsstaterna för att undvika att terroristernas medbrottslingar och andra personer som de samarbetar med utnyttjar gemenskapsramen, såväl direkt som indirekt.
Europeiska unionen måste alltid värna om den rådande lagstiftningen och om rättsstaten och vi måste vara vaksamma inför alla försök att rättfärdiga tillgripande av våld, för det finns inte bra och dåliga terrorister. Alla terrorister är lika föraktliga. Deras motiv för att begå brotten är alltid detsamma och resultatet av brotten, lika orättvist, skördar redan dödsoffer i Baskien, i Indonesien och så vidare.

Wiersma (PSE).
Herr talman! Den här debatten förs drygt ett år efter attentaten i Förenta staterna. Jag tror att det är ett passande tillfälle att stanna till vid den framgång som har nåtts i striden mot den internationella terrorismen, men också vid de utgångspunkter på vilka dessa måste baseras. Aktuella händelser visar att hotet fortfarande är till fullo närvarande. Se på den förskräckliga katastrofen som ägde rum för några veckor sedan på Bali.
Huvudfrågan i Europeiska unionens politik är naturligtvis till vilken grad alla åtgärder som vidtagits för att minska risken för terrorism har bidragit. Kan kommissionen och rådet säga något om det? Europaparlamentet vill gärna informeras oftare och bättre om genomförandet av handlingsplanen. Våra väljare har behov av detta. Jag förstår att en stor del av informationen är känslig, men en omfattande översikt av aktiviteterna ger ingen direkt insikt i politikens effektivitet. Lyckas vi verkligen tränga tillbaka terroristnäten?
Europaparlamentet fäster i sitt resolutionsförslag med rätta stor uppmärksamhet vid Förenta nationernas roll i kampen mot den internationella terrorismen. Denna roll är av avgörande betydelse. Vi vill ha en internationell strategi mot ett internationellt problem med den gemensamma säkerheten som utgångspunkt, alltså agera via FN:s säkerhetsråd och inte ensidigt eller med tillfälliga koalitioner. Det är en fråga om princip, men det är också önskvärt utifrån nödvändigheten att skaffa ett så brett stöd som möjligt för kampen mot den internationella terrorismen. Bekämpandet av orsaken till terrorismen är det mest effektiva sättet att angripa fenomenets grogrund. Vi vill att frågor som främjande av demokrati och kamp mot fattigdom skall utgöra en påtaglig del av detta. Politiken får inte krympa till militära eller polisiära operationer. Europeiska unionen förfogar som ingen annan över det spektrum av instrument som behövs för detta. Vi talar egentligen om en form av konfliktförebyggande, och det är ju ändå Europeiska unionens allmänna prioritet inom utrikespolitiken.
Detta leder mig in på det specifika problem som kommissionär Patten redan har talat om, nämligen problemet med de så kallade failed states. Dessa finner vi framför allt i Afrika, men också på närmare håll. Ta exempelvis Transnistrien, den avskilda delen av Moldavien. Dessa länder eller områden erbjuder en utmärkt hemvist och arbetsplats för kriminella aktiviteter och terroristverksamhet, som ofta sammanhänger med varandra. Europeiska unionen borde enligt min uppfattning uppträda lite mer aktivt, i synnerhet när det gäller ett antal områden på närmare håll - och jag har nämnt ett -, och inte bara överlämna lösningen av exempelvis problemet i Transnistrien till andra länder och organisationer.
Slutligen är vi av den uppfattningen att Europeiska unionen i sina överväganden om sin roll i kampen mot terrorismen skulle kunna vara en aning mer ambitiös när det handlar om användandet av den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitikens nya instrument i kampen mot terrorismen. Under de exceptionella omständigheter som vi konfronteras med måste man ställa sig frågan om det finns fler uppgifter än enbart Petersberguppdragen. Det skulle också ansluta till vår mer allmänna uppfattning om att vi måste uppträda mer i EU-sammanhang och mindre i nationellt sammanhang i kampen mot terrorismen. Om EU uppträder gemensamt kan man också uppnå mer inom ramen för FN.

Malmström (ELDR).
Herr talman! Den skräck och panik som terrorismen sprider är densamma, oavsett om det rör sig om en ensam prickskytt i Washington eller stora nätverk som al-Qaida. Terrorismen i sig är inget nytt fenomen - den ?uppfanns? inte den 11 september 2001. Däremot är den globala terrorismen med ett världsomspännande nätverk, högteknologiska vapen och till synes outtömliga ekonomiska resurser ett nytt och väldigt skrämmande fenomen. Efter attentaten i New York och på Bali är det uppenbart för alla att kampen mot terrorismen måste föras globalt, i form av polisiärt och rättsligt samarbete, underrättelse och spaning. Det handlar emellertid också om ett långsiktigt, preventivt samarbete för att utrota eller i alla fall minimera terrorismens orsaker. Demokrati är det bästa motgiftet mot terrorism. Den internationella alliansen måste därför prioritera massiva insatser, för att stärka demokratin, rättsstaten och respekten för de mänskliga rättigheterna. Det handlar också om handel, bistånd och samarbete i internationella organisationer. Fred i Mellanöstern vore en väldigt viktig pusselbit i kampen mot terrorismen.
Den liberala gruppen är helt på det klara med behovet av ökat samarbete för att bekämpa terrorismen. Mycket har gjorts, mycket mer kan göras. Vi måste dock komma ihåg att terroristernas främsta måltavla är det öppna samhället. Därför får vi inte i vår iver att bekämpa terrorismen undergräva demokratins hjärta. Rättssäkerheten får aldrig offras på handlingskraftens altare. Speciella regler, militärdomstolar och oklara skäl till varför en individ eller grupp hamnar på en viss lista kan inte accepteras. Det är skandalöst att fångarna på basen Guantamo Bay fortfarande lever i ett rättsligt limbo. Jag skulle vilja fråga rådet vad man gör för att få klarhet inte minst i de europeiska medborgarnas situation på Kuba.
Herr rådsordförande, ni citerade Karl Poppers Det öppna samhället och dess fiender. Vi får inte bli det öppna samhällets egna fiender. För om vi blir det, då vinner terroristerna på walk over.

Krivine (GUE/NGL).
Herr talman! Vi gjorde det inte i går och kommer inte att göra det i dag: rösta igenom en resolution som med kampen mot terrorismen som täckmantel i själva verket syftar till att kriminalisera sociala aktioner. Under Bushadministrationens ledning är de europeiska regeringarna i färd med att bygga upp en verklig arsenal av frihetsbegränsningar. Det är numera vanligt att invandrare, ungdomar, brottslingar och terrorister sammanblandas. Och det är vad extremhögern tjänar på.
Den franska regeringen nöjer sig inte med att fängsla fackföreningsmedlemmar och gör sig därför beredd att få igenom lagar som bestraffar tiggare, hemlösa, zigenare och prostituerade. I Italien hoppas Berlusconi på att kunna hindra det europeiska sociala forumets möte i Florens, genom att häva Schengenkonventionen i syfte att blockera gränserna.
Vi har alltid varit motståndare till alla typer av åtgärder som har till syfte att terrorisera befolkningar, oavsett om det handlar om bin Ladins privata terrorism eller Sharons statsterrorism. Man kan inte utrota denna hemsökelse genom att begränsa de demokratiska friheterna. Tvärtom måste man undanröja dess källor, dvs. misär och förtryck. Det är bankernas och de imperialistiska krigens diktatur som skapar sådana som bin Ladin.

Nogueira Román (Verts/ALE).
Herr talman, ärade kolleger, ärade företrädare för rådet och kommissionen! Jag vill säga att jag fullständigt instämmer i vad som sägs i resolutionen och i det företrädarna för rådet och kommissionen har sagt här i dag.
Det är överflödigt att jag än en gång å min grupps och min egen galiciska politiska organisations vägnar talar om att jag fullständigt förkastar och fördömer terrorismen.
I det här sammanhanget vill jag betona att resolutionen kräver att nödvändiga förutsättningar skapas för att bekämpa terrorismen inom ramen för en fullständig respekt för lagen och för de mänskliga rättigheterna, såväl genom att undanröja fattigdomen och marginaliseringen som genom kampen mot fundamentalistiska ideologier som - till och med ännu mer än fattigdomen - ofta används av terroristerna för att rättfärdiga de brott de begår.
När detta är sagt vill jag betona tre konkreta frågor. För det första anser jag att vi måste tala om konkret politik och förkasta - vilket på sätt och vis även görs i resolutionen - Förenta staternas unilaterala militarism och de förebyggande åtgärder som landet vill tillämpa, vilka bryter mot alla internationella normer.
I det här sammanhanget är det nödvändigt att betona att Förenta staterna, som förbereder en aktion mot en annan stat som styrs av en ideologisk diktatur som vi naturligtvis inte kan godta, knappt har kunnat gripa någon som haft direkt samband med attentaten den 11 september. Man har inte gripit någon, tjugo personer agerade i Förenta staterna och ingen som hade direkt samband med aktionen har gripits.
Jag vill även fästa uppmärksamheten på problemet i Mellanöstern. Det förefaller som om alla är överens om att roten till Palestinaproblemet är den internationella terrorismen och att man använder problemet som en förevändning för att rättfärdiga sina handlingar. Problemet är inte religiöst, det handlar om en stat, oavsett vilken religion som medborgarna bekänner sig till, det handlar om ett koloniserat folk, oavsett vilken religion de bekänner sig till.
Jag anser att man måste vara ytterst medveten om den frågan. Om vi inte lyckas nå en lösning på problemet mellan Israel och Palestina, om vi inte främjar freden och inrättar en palestinsk stat, kommer vi knappast att kunna bekämpa de grundläggande förevändningar som terroristerna använder för att rättfärdiga sina handlingar.
Herr talman, jag avslutar med att säga följande: Kampen mot terrorismen får inte förvandlas - vilket sägs i resolutionen - till en kamp mot de politiska grupper som genom fredliga medel vill förändra de politiska och sociala strukturerna, vilket sker i Spanien och i Europa i allmänhet. Ofta främjas inte dialogen i tillräckligt stor utsträckning, och nu talar jag inte om dialogen mellan politiska grupper, utan om en dialog mellan de institutioner som berörs och drabbas av terrorismen.

Queiró (UEN).
Herr talman! Attentaten den 11 september 2001 och nyligen på ön Bali, visar tydligt på terrorhotets oförutsägbarhet, dess dödliga allvar och vår sårbarhet inför det. Under 60- och 70-talen kämpade Europa mot våldet från extremiströrelser av kommunistisk karaktär, som Röda brigaderna eller Baader-Meinhof. I dag är det extremistorganisationer som al-Qaida som representerar en förstörelse av det moderna samhället. De anser det legitimt att använda våld för att riva ner de nuvarande demokratiska strukturerna, de anser sig ingå i ett totalt krig för att försvara Islam från västvärldens hegemoni och riktar sig mot de otrogna, som de kallar dem som inte delar deras tro, och de angriper till och med de moderata muslimska länderna.
Det finns också andra skäl av politisk, nationalistisk eller separatistisk karaktär, även på europeiskt territorium, som motiverar den terroristverksamhet som inger oss samma avsky men som i dag tyvärr överträffas av denna dominerande form av terrorism, som är särskilt farlig eftersom den angriper var som helst, använder ett urskillningslöst våld och anser sig fri från alla moraliska eller humana begränsningar.
Vi får inte vara okunniga om att beroende på vår liberala inställning och vår tradition att ta emot politiska flyktingar, har Europa blivit en tillflykt för mängder av radikala och terroristiska grupper. Trots denna generösa politik sätter dessa extremister ner sina hatiska rötter och utnyttjar de fördelar som de demokratiska systemen ger, för att organisera sig, finansiera sig, rekrytera nya medlemmar och dra upp riktlinjerna för attacker mot mål på vår kontinent och i världen i allmänhet.
Kampen mot terrorismen som ett verkligt transnationellt fenomen, som i varje ögonblick hotar allas våra rättigheter, friheter och garantier måste alltså vara föremål för unionens och medlemsstaternas allmänna strategi, själva, i FN eller i samarbete med Förenta staterna inom ramen för Nato, för att förebygga och bekämpa terroristhandlingarna och samtidigt stärka rättsstaten.
På europeisk nivå måste medlemsstaternas strategi baseras, som redan har sagts, på ett effektivt användande av alla mekanismer för rättsligt och polisiärt samarbete och informationsutbyte, och den måste även stärka ett utvidgat säkerhets- och försvarsbegrepp som innefattar behovet av att kunna möta detta nya internationella hot. Vi är medvetna om att förebyggandet och bekämpandet av terrorismen också måste ske parallellt med att dialogen mellan civilisationer främjas och genom att en effektiv politik bedrivs för att bekämpa vissa sociala, ekonomiska eller kulturella problem, som även om de inte på något sätt kan motivera det terroristiska våldet utnyttjas på ett systematiskt sätt av terroristerna. Det är, herr talman, utifrån dessa principer om enighet om avsikterna i kampen mot terrorismen, vilket givetvis går bortanför den oenighet som finns angående några av slutsatserna i förslaget till gemensam resolution som vi diskuterar här, som vi kommer att skriva under den och rösta för.

Coûteaux (EDD).
Mina damer och herrar företrädare för medlemsstaterna! Jag vill inte använda det ord som hans Eminens Prodi nyligen har aktualiserat och benämna de uttalanden vi just har hört från rådet och kommissionen som ?dumma?. Men den problematik vi är på väg att stänga in oss i - enligt formeln ?kampen mot terrorismen? - har något ganska dumt över sig, det skall medges. Denna formel och själva ordet terrorism är särskilt illa valda för att beskriva en självklarhet: den politik som förs av det man har enats om att kalla ?världssamfundet? - i klartext Förenta staterna och det imperialistiska Camera som fostrar dess hantlangare - möter ett alltmer våldsamt motstånd runtom i världen. Detta leder till att vi, enligt ett mönster som går igen i alla imperier, förmås sätta ordet ?terrorism? på det som lika väl skulle kunna benämnas motstånd. Min kollega Krivine uttryckte detta på ett bra sätt för en stund sedan.
Jag stöder långt ifrån de handlingar som riktas mot oskyldiga, även om ingen är helt oskyldig i en demokrati, såvitt jag vet. Men låt oss bortse från det. Det säger sig självt att jag definitivt fördömer attentaten av den 11 september, liksom det senaste attentatet på Bali, liksom jag fördömer det dåd som nyligen utfördes mot ett franskt oljefartyg och, lite längre tillbaka i tiden, de illdåd som begicks i Paris tunnelbana 1995. När det gäller detta sista dåd vill jag än en gång beklaga att förövaren än i dag har en fristad i en av Europeiska unionens medlemsländer, vilket gör att EU faktiskt agerar som om det vore en medbrottsling. Som sagt: ingenting är enkelt.
Mina damer och herrar! Vi är likväl inte en domstol - och det är grundläggande. Vi skall inte uttala oss om gott och ont. Vi måste se på dagens värld rakt upp och ner, så som den ser ut. Och vi kan inte länge till lura särskilt många genom att förespegla att allt som västvärlden utsätts för kan spåras till en enda fiende: bin Ladin, al-Qaida och dess påstådda förgreningar. De vi kallar terrorister är i själva verket legio runtom i världen; de blir alltfler och radikaliseras i samma omfattning som imperiet utvidgar sin dominans och därmed gör denna dominans alltmer våldsam gentemot olika befolkningar. Imperiemakten är okunnig om dessa befolkningars värderingar och hemligheter och demoniserar dem, trots att dessa folk inte kan mäta sig militärt med imperiet.
Det kommer aldrig att råda fred mellan rika folk, när de är alltför rika och arroganta, och fattiga folk, när de är alltför fattiga och förödmjukade. Mina damer och herrar! Det är en historisk lag att ett imperium som inte kan växa och behålla sin ställning med maktens hybris och arrogans utan att ta till våld, oundvikligen väcker uppror. En annan historisk lag är att förtryckta folks uppror är våldsamma, blinda och brutala. Ingenting vore allvarligare för oss, nationer i Europa som känner till historien, än att gå in i en problematik som med kampen mot terrorismen som förevändning skulle få oss att utveckla en allmän misstänksamhet gentemot tredje världen, som, vill jag påminna er, tre fjärdedelar av världens befolkning tillhör.

Oostlander (PPE-DE).
Herr talman! Vid betraktandet av terrorismen fastställer vi också i detta betänkande att uppfattningar utvecklar sig snabbt. Tidigare trodde vi egentligen att terrorism huvudsakligen var något för instabila länder och inte för till synes lugna stater. Detta har nu verkligen förändrats, för vi vet nu att terrorism blommar i lugna länder, som också exempelvis i mitt hemland, Nederländerna. Inte i våldsam form, det ser man upp för. Men man använder, som kommissionären redan har sagt, det fria och öppna samhället med dess faciliteter för att i lugn och ro förbereda terrordåd som man utför på någon annan plats. Därför borde Europeiska unionen, och även dess mycket lugna medlemsstater, vara mycket vaksamma på att också bekämpa terrorismen i det egna landet.
Det är dessutom på det sättet, herr talman, att inte alla kategorier av medborgare i medlemsstaterna har att göra med rättsstatens hot. Det är ibland enbart vissa kategorier av medborgare som i våra länder utpressas av landsmän som samlar in pengar för terrordåd, exempelvis i Nordafrika. Det är vissa kategorier av medborgare i Nederländerna och i andra medlemsstater som är offer för liknande utpressning, och vi måste även värna om den kategorin människor, så att de inte längre känner sig hotade av att rättsstaten inte fungerar för dem.
Orsakerna till terrorismen söks ofta i fattigdom. Herr talman! Jag tror egentligen inte på detta. Det är känt att inte heller revolutioner utförs av utfattiga människor, det är oftast andra sorters personer. Så är det även i detta fall. De som var ansvariga för de allvarliga attentaten var väluppfostrade, välsituerade personer som kunde smälta in fullständigt i varje utvecklat samhälle, även i det västerländska samhället, och de hade till och med kunnat nå ansenliga positioner där. Problemet är ofta att man använder sig av det som är det bästa i människan, hennes starkaste livsåskådning, och att giftet av den våldsamma terrorismen sprids där, i själva den sociala organismens växtcell. Det finns alltid några människor som är mottagliga för sådant. Det beror inte heller nödvändigtvis på fundamentalismen, det finns kolossalt många fredliga fundamentalister. Det är ett mycket stort steg därifrån till våld.
Herr talman! Vi skrämdes alla av attentaten på Bali. Jag tror att vi måste anstränga oss mycket för att se till att den indonesiska regeringen får ett så starkt stöd som möjligt, så att också staten Indonesien blir stark nog att internt förebygga och motverka terrorismen i så hög grad som möjligt.

De Rossa (PSE).
Herr talman! Än en gång diskuterar vi frågan om terrorism i sammanhanget av det fruktansvärda illdådet på Bali, där hundratals människor dog. Jag vill ge uttryck för min djupaste medkänsla till dödsoffrens släktingar och vänner. Jag instämmer i det mesta, dock inte allt, som har sagts. Det står klart vad som måste göras: respekt för upprätthållande av lag och ordning, skydd av rättigheter, kontroll av de åtgärder medlemsstaterna vidtar för att ta itu med terrorismen, demokratisk dialog för att försöka ta itu med underliggande orsaker och så vidare. Allt detta är mycket nödvändigt. 
Vad kan mer tilläggas? Ett ytterligare argument är enligt min åsikt att vi inte kommer att kunna förinta terrorismen genom att enbart döda eller fängsla dem som genomför dessa handlingar. Det är naturligtvis inte de fattiga i allmänhet som utför dessa handlingar, men dem som är ansvariga för handlingarna är ofta fattiga. Vi måste försöka göra något åt den hopplöshet som driver dem. Vi måste försöka betvinga tanken att det bara finns en enda sann tro, en enda sann version av historien och en enda version av sanningen, som endast kan tydas av de utvalda. Jag talar inte bara om religion, utan även om politik. Vi måste försöka engagera människor, så vi kan öppna deras och våra egna sinnen för att förstå de underliggande orsakerna till den hopplöshet de känner.
Det är inte tillräckligt att förhindra terrorismen, även om jag inte tvivlar på att våra stater har förmåga att göra detta. Det är inte alla medlemsstater i unionen som har upplevt terrorism sedan slutet av andra världskriget, men ett betydande antal har gjort det. Detta är synnerligen förvånande, med tanke på att Europa är en av världens mest stabila och fredliga regioner. Vi måste engagera oss i utbildning i ordets rätta bemärkelse, för att öppna människors sinnen för det faktum att världen är oerhört mångfaldig och att den kan vara en mycket tolerant och bra plats att leva på om vi bara kunde leva tillsammans.

Andreasen (ELDR).
Herr talman! Händelserna på Bali understryker vikten av en multilateral tillnärmning när det gäller bekämpningen av terrorismen. Vi vet nu att terroristerna kan slå till var som helst i världen och vi har fått bekräftelse på att vi måste samarbeta över gränserna och över Atlanten för att komma åt terrorismen. Europa har agerat snabbt efter den 11 september och det känns tillfredsställande. Vi vill leva i ett område där vi kan känna oss säkra och där det råder frihet och rättvisa, och kampen mot den internationella terrorismen är den viktigaste utmaningen på den utrikes- och säkerhetspolitiska arenan. Då man under de senaste månaderna följt den europeiska debatten om förhållandet till Förenta staterna blir man lite betänksam av att se den bristande jämvikt och den ensidighet som framkommit. Vi och Förenta staterna har viktiga gemensamma värderingar. Många av oss upplevde säkert terroristangreppen i september i fjol som ett angrepp på oss själva och våra värderingar. Förenta staterna och Europa är förenade genom grundläggande värderingar och principer om demokrati, frihet, rättssäkerhet och mänskliga rättigheter, samt den enskilde individens rätt att få utnyttja sina möjligheter på bästa sätt. Vi måste hålla fast vid detta. Vi har våra meningsskiljaktigheter, men det som förenar oss är så mycket starkare än det som skiljer oss åt. Vi skall påverka amerikanerna inom ramarna för en multilateral tillnärmning i bekämpningen av den internationella terrorismen, som inte känner någon rättvisa.

Alavanos (GUE/NGL).
Herr talman! En intressant debatt, men man undrar vad syftet är med ett dokument på över 50 punkter om terrorism, förutom att tjäna som ett hjälpmedel för en serie interna åsiktsutbyten mellan de politiska grupperna i Europaparlamentet.
Men om man slår på de massmedier som Europas befolkning lyssnar på, märker man att det huvudsakliga terroristrelaterade ämnet i dag är frågan om attacken mot Irak, ett land som gömmer eller antas gömma massförstörelsevapen vilka kan komma att användas för att stödja terrorism och annan verksamhet. Europeiska unionen har bokstavligen blivit till internationellt åtlöje på grund av förfarandet i säkerhetsrådet, där den brittiska regeringen i hemlighet kommer med förslag som sedan presenteras av Förenta staterna, samtidigt som den franska regeringen vägrar att ställa sig bakom tanken på ett ovillkorligt ingripande i Irak.
Jag menar att Europaparlamentet borde ha intagit en fast hållning i de här frågorna, men det har man avsiktligt undvikit genom den vaga formuleringen i detta yrkande på en resolution som, i mina ögon, varken svarar mot medborgarnas intressen eller tidens krav.

Pacheco Pereira (PPE-DE).
Fru talman! Jag skulle vilja göra några kommentarer om texter som jag tycker innehåller vissa oklarheter. För det första: Även om de mest betydande terroristattentaten det senaste året har skett i New York och Bali, skulle det vara intressant att reflektera över vilket svar Europa skulle ha gett om det första attentatet som fick oss att uppmärksamma terrorismens betydelse, den 11 september 2001, hade skett i Europa, om flygplanen i stället för att träffa tornen i New York, hade träffat Eiffeltornet, Europaparlamentets byggnader eller någon annan viktig europeisk byggnad. Kanske skulle vi genom dessa eftertankar bättre förstå våra oklarheter och svårigheter att hantera terrorfenomenet vilket vi inte helt har lämnat bakom oss.
Den andra aspekten som jag skulle vilja ta upp, förutom att lovorda rådets avsikt att fortsätta samarbeta med Förenta staterna i denna fråga, är att terrorismen faktiskt, och detta är en viktig punkt, inte har mycket att göra med fattigdomen. Det är uppenbart att det finns fattiga som deltar i terroristhandlingar, men de som beslutar är inte fattiga. Och om vi tittar ut över världen ser vi att den fattigaste världen inte är indragen i terrorismfenomenet: Det skulle vara i Afrika vi skulle se de främsta terroristhandlingarna om det verkligen fanns ett samband mellan terrorism och fattigdom. Det finns inget sådant! Terrorismen är ett fenomen med en politisk rationalitet som kräver att vissa syften skall uppnås och den kräver också en viss makt. Denna kommer naturligtvis inte från de fattigaste, eller den kommer åtminstone inte direkt från de fattigaste.
Slutligen skulle jag här vilja ta upp några ord som kommissionär Chris Patten sade när han citerade Popper. Vårt problem är faktiskt också ett problem som Popper lyckades formulera. Det är inte så mycket dilemmat mellan friheter och vår säkerhetsuppfattning och försvaret av vårt öppna samhälle, det är vår oförmåga och svårighet att tro på demokratins överlägsenhet, på frihetens moraliska överlägsenhet och kanske skulle vi, om vi agerade utifrån denna uppfattning, som är en civilisationsuppfattning och en uppfattning som världens folk och särskilt de fattiga önskar, ha förmågan och möjligheten att agera mot terrorismen vilket tyvärr vissa europeiska tvetydigheter hindrar oss från.

Ceyhun (PSE).
Fru talman, herr kommissionär och ärade unike kollega, herr rådsordförande Haarder! När vi i dag återigen diskuterar terrorism och kampen mot terrorism tycker jag mig se att vi är överens om att terrorismen skall bekämpas, och vi är alla eniga om att detta endast kan göras på internationell nivå eftersom terrorismen ju har blivit ett internationellt problem. Men om vi vill bekämpa terrorismen internationellt måste vi självklart se kritiskt på oss själva. Som föredragande av budgeten för utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden, där vi tidigare satt tillsammans, herr rådsordförande, kan jag konstatera att det är ett fyrkantigt småkäbbel vi har att göra med. Vi vill föra kamp mot terrorismen, och därför behöver vi en europeisk polismyndighet, Europol, och därför behöver vi en framgångsrik myndighet, till exempel Eurojust. Men nu kan jag till exempel konstatera att de hela 2,8 miljoner euro som Europaparlamentet har avsatt för Eurojust inte kan användas, eftersom de europeiska myndigheterna, av fyrkantiga nationella skäl, inte tillåts fungera. Om de nationella polismyndigheterna inte är beredda att samarbeta med Europol, om de nationella justitiedepartementen inte är beredda att stödja Eurojust, då kommer vi att fortsätta hålla vackra söndagstal om hur viktigt det är att bekämpa terrorism, men några resultat kommer vi inte att nå, eftersom vi faktiskt måste agera förebyggande! Och för att agera förebyggande behöver vi fungerande myndigheter, och för att lyckas med det måste nationalstaterna, de 15 medlemsstaterna i Europeiska unionen, äntligen tillåta våra myndigheter som Europol och Eurojust att arbeta. För att vi skall göra framsteg vill jag därför be er, herr Haarder, och kommissionär Vitorino att på nytt understryka detta för nationalstaterna i rådet.

Schröder, Ilka (GUE/NGL).
Fru talman! I nästa debatt om Echelon kommer vi förmodligen återigen att höra huvudsakligen kritik mot det avlyssningssystem som uppenbarligen fungerar alltför bra och därmed mot Förenta staterna. Samtidigt tycker jag mig dock se en grundläggande positiv inställning och en positiv hållning i omröstningen om antiterrorlagstiftningen. Lagstiftningen tjänar dock alls inte primärt kampen mot terroristiska dåd, utan ger framför allt EU större underrättelsebefogenheter, exempelvis för informationssystemet Schengen II och den europeiska arresteringsordern. Denna kvalitativa och kvantitativa utvidgning av EU:s behörigheter, följs av en omskrivning av stadgan om de grundläggande rättigheterna, och det betyder framför allt fler ingrepp av den moderna medborgerliga staten och begränsade möjligheter till försvar, oavsett vem den anklagade är.
Den helt godtyckliga definitionen av terrorism visar tydligast att antiterrorkampen inte har mycket med kampen mot terrorism att göra, utan återigen har som främsta mål att montera ned de grundläggande fri- och rättigheterna i EU.

Morillon (PPE-DE).
Fru talman! När jag hade kommit tillbaka från mitt FN-uppdrag i Bosnien och Hercegovina minns jag att jag togs emot i Bryssel hösten 1993 av Natos dåvarande generalsekreterare Manfred Werner. Då lät jag bestämt förstå att alliansen var tvungen att göra sig beredd att gripa in i Balkan eller på sikt förneka sin existens. Den argumentation som jag då utvecklade är lätt att överföra till nutid.
Under perioden efter kalla kriget var situationen sådan att alliansen antingen fick visa sin förmåga att gå in i den djupa kris som då utvecklades i Europas hjärta, eller också skulle EU:s medborgare ställa sig frågan vad Nato fortfarande kunde tjäna till och om det var värt att satsa en del av skattepengarna på denna allians. Det krävdes två långa år och tragedin kring Srebrenicas fall för att detta budskap skulle gå fram. Men den 31 augusti 1995 gav Nato sitt stöd till en framryckning som FN:s insatsstyrka gjorde på Igmanberget för att tysta serbiska kompanier, som hade återupptagit den urskillningslösa bombningen av Sarajevo, och gav därmed ett viktigt bidrag till att krisen kunde lösas. Detta ledde till att Daytonavtalet undertecknades och att ett definitivt eldupphör utropades. Sedan dess har Nato med framgång gjort nya insatser i Kosovo och mer nyligen i Makedonien, där man medverkade till att återinföra lugnet, även om man inte har löst alla politiska problem.
I dag förs samma debatt om vilken roll den atlantiska alliansen skulle kunna ha i kampen mot den internationella terrorismen. Alliansen är i kris, vilket framgår av det faktum att amerikanerna inte ansåg sig behöva vända sig till Nato i samband med kriget i Afghanistan. En unilateralism som uttrycks på detta sätt, betyder den att alliansen är död? Jag tror ingenting förrän amerikanerna själva gör detta konstaterande och uttrycker en sådan vilja.
Nato har fortfarande till uppgift att ingripa inom det europeiska territoriet och närliggande områden där det avtecknar sig ett hot mot europeiska värderingar, de värderingar som min vän Pacheco Pereira framhöll för en stund sedan. Den internationella terrorismen är ett hot, och det är ett stort hot. Att äntligen bygga upp ett försvarets Europa är det enda sättet att reformera Nato och garantera dess överlevnad.
Alternativet är enkelt: Antingen fortsätter Europeiska unionen att överlåta till amerikanerna att sköta de militära problemen i Europa och nöja sig med att mer eller mindre tillsammans med dem hantera fredsproblem, för att därmed spela atenarnas roll i antikens Rom, eller också ställer sig EU slutligen bestämt på amerikanernas sida för att dela på ansvaret att försvara Europa mot alla slags hot, vilket de har bett oss om alltsedan den atlantiska alliansen bildades.

Theorin (PSE).
Fru talman! Terrorism är oacceptabel. Det är vi alla överens om. Det är våra åsikter om metoderna att bekämpa terrorism som möjligen skiljer sig.
EU:s utformning av sin strategi för kampen mot terrorism är oerhört viktig. Rättsstatens principer och de mänskliga rättigheterna får inte undermineras i den viktiga kampen mot terrorism. Det är därför en viktig resolution som de båda utskotten här gemensamt presenterar.
Utrikesutskottet har för sin del markerat de centrala instrumenten som EU förfogar över för konfliktförebyggande, t.ex. demokratiutveckling, handel och diplomati. Det är självklart centralt att komma åt de grundläggande orsakerna till terrorism, såsom fattigdom, kränkningar av de mänskliga rättigheterna och förtryck.
I skuggan av den 11 september finns en risk att grundläggande mänskliga rättigheter kan komma att åsidosättas i kampen mot terrorism. Det finns också en risk att den enda supermakten vi har i dag tar sig ensidiga friheter utanför FN-systemet. Det är därför oerhört viktigt att parlamentet slår fast FN-stadgan och att en angripen stats rätt till självförsvar endast är legitim om den bekräftas eller beslutas av FN:s säkerhetsråd. Att börja glida på språket och tala om önskvärdheten av FN:s beslut skulle direkt underminera Förenta nationerna.
Det är med tillfredsställelse som jag noterar att vi är enhälliga i vårt ställningstagande att en strategi som går ut på förebyggande angrepp, s.k. preventive strike, som Förenta staternas regering vill använda sig av, inte är ett effektivt sätt att bekämpa terrorism, och att vi betonar att en lösning av konflikten i Mellanöstern i enlighet med FN:s resolutioner utgör ett mycket viktigt element i bekämpningen av terrorism.
Internationell rätt är central för ett rättssamhälle. Detta gäller inte minst för mindre stater. Att underminera FN kan inte leda till annat än katastrof. Därför är det centralt att EU slår vakt om FN och dess stadgar, också i en besvärlig tid, och inte underminerar FN:s centrala roll för fred i världen.

Pirker (PPE-DE).
Fru talman, herr president, herr kommissionär! Terrorhandlingarna för ett år sedan, men även de efterföljande, har fått Europeiska unionen att vakna till på ett helt nytt sätt, och jag menar att vi på relativt kort tid har vidtagit ytterst effektiva åtgärder.
Vi är dock inte på långa vägar färdiga med de åtgärder vi måste vidta. Den inre strategin har varit alltigenom framgångsrik. Vad vi nu behöver är en framgångsrik yttre strategi. Låt mig ta upp några punkter som är nödvändiga för att bygga ut och förstärka samarbetet med tredje land.
Det första är att vi tillsammans med underrättelsetjänstemän från Europol bygger ut det nätverk som vi redan har byggt upp och använder det för analysändamål, brottmål samt stöd och hjälp till tredje land. Vad vi behöver är en utbyggd vidarebefordran av information till våra datasamlingar, inte bara i medlemsstaterna, utan även från tredje land till Europeiska unionen.
För det andra bör vi undersöka hur vi skall samköra den information som står till vårt förfogande för att få ett effektivare instrument. Jag avser uppgifterna i Europol, Schengen och Eurodac.
Det tredje är att vi fortfarande till viss del arbetar med ytterst föråldrade system, såsom systemet för fingeravtryck. Vi måste äntligen övergå till att använda biometriska system för att entydigt fastställa identiteter och utnyttja dessa i våra kontroller.
För det fjärde får vi inte stirra oss blinda på samarbetet med Förenta staterna, utan vi bör ta emot erbjudandet, den utsträckta handen från de asiatiska staterna för att samarbeta även med Asien i kampen mot terrorism.
Jag själv deltog i senaste ASEP-konferensen (parlamentariskt möte mellan EU och Asien) i Manila, och vi fick storartade erbjudanden om att inleda ett framgångsrikt samarbete med de asiatiska staterna i kampen mot terrorism.

Izquierdo Rojo (PSE).
Fru talman! I Europeiska unionens nya politik får vi inte begränsa oss till att exakt efterbilda den traditionella politiken om terrorism, vi måste kunna anpassa den nya politiken till den nuvarande terrorismens särskilda särdrag och politiskt ta itu med tre faktorer som utgör grunden för den nuvarande terrorismen och som tydligt kan identifieras: den religiösa fundamentalismen, den palestinska desperationen och den ultranationalistiska terrorismen.
Herr kommissionär! I dag är det inte längre tillräckligt att fängsla terroristerna. Vi måste sätta stopp för de mördarideologier som skapar terrorister. Hittills har vårt agerande rört sig mycket mer om konsekvenserna av terrorismen än om terrorismens rötter. Från och med nu måste Europeiska unionen även koncentrera sig på att identifiera, spåra och tillintetgöra dessa mördarideologier, vilka utgör grunden för den terrorism vi har i dag.

Sousa Pinto (PSE).
Fru talman! Dagens debatt syftar till att fastställa en balans i kampen mot terrorismen ett år efter den 11 september 2001. Hur reagerade Europeiska unionen på denna tragiska händelse? EU visade sin solidaritet och vilja att stödja Förenta staterna, varnade för risken att identifiera terrorism med den muslimska arabiska världen, betonade sin medverkan i kampen mot terrorismen genom en handlingsplan med mer än 60 åtgärder och en rad rambeslut i vilka den europeiska arresteringsordern ingick, liksom det polisiära samarbetet för att bekämpa terrorismen. Man tog även upp det angelägna i att finna politiska vägar för att lösa de konflikter som underblåser den terroristiska fanatismen, främst den israelisk-palestinska frågan.
Beslutsamheten att utrota terrorismen och det brådskande i att sätta i gång nya effektiva instrument för detta ändamål får inte under några omständigheter påverka individuella rättigheter, frihet och säkerhet på ett oproportionerligt sätt. De grundläggande rättigheternas okränkbarhet ligger till grund för legitimiteten för de demokratiska myndigheternas utövande av sin makt. På samma sätt måste man i en ständig kamp mot terrorhotet se den internationella rätten som en gräns som inte får överskridas. De totalitära organisationerna föraktar rättens företräde såväl på ett inrikes plan som när det gäller de internationella relationerna. Idén om den internationella rätten är en demokratisk uppfinning. Om de länder som är offer för terrorism reagerar mot detta hot genom att kränka den internationella rättens bestämmelser och principer skulle de ge brottslingarna en oväntad gåva och det skulle innebära ett steg bakåt för civilisationen.
Det fanatiska hat som leder människor till att utföra attentat och självmord underblåses ofta av permanenta situationer av orättvisa eller förödmjukelse. Detta faktum skall inte ses som något försvar för de avskyvärda attentaten mot civilbefolkningarna utan som en del av den nödvändiga sanningen för att kunna förstå detta våldsfenomen. På ett strikt europeiskt plan är det viktigt att komma ihåg och kritisera den oförmåga och bristande vilja som medlemsstaternas regeringar hela tiden har visat när det gällt att vara konsekventa beträffande förslaget till harmonisering av politiken och skapandet av gemensamma instrument för att bekämpa terrorismen som lagts fram av kommissionen. Terrorismen är ett hot som kräver ett gemensamt och överstatligt svar. I Europa har detta svar ännu inte visat tillräckliga livstecken.

Cushnahan (PPE-DE).
Fru talman! Det finns ingenting som rättfärdigar bruket av terrorism. Lika viktigt är det att det inte får finnas någon ambivalens om detta gissel.
Tyvärr förhåller det sig inte alltid så. När Förenta staterna med all rätt inleder ett globalt fälttåg mot de organisationer som är ansvariga för terrorism och de regimer som gynnar den, är det viktigt att vi påminner dem om att de själva allierade sig med Usama bin Ladin och Saddam Hussein när det passade deras utrikespolitiska mål.
Dessutom klingar fördömandet av terrorismen falskt när Förenta staterna underlåter att inta en kraftfull hållning mot omfattningen av den statliga terrorism som Israel utövar, vilken i framtiden kan leda till att framtida generationer av terrorister växer fram i regionen.
Precis som jag kan kritisera Förenta staterna är jag inte blind för Europeiska unionens inkonsekvens när det gäller de här frågorna - och det gäller särskilt rådet. Under den globala kamp mot terrorismen som vi för närvarande genomför har vi till exempel då och då blundat för brister hos de odemokratiska regimer som vi har värvat för att stödja oss.
Vare sig det är av geopolitiska skäl, vilket är fallet med Pakistan, eller för att unionen sätter handelsintressen före de mänskliga rättigheterna, vilket är fallet med Kina, har vi ibland underlåtit att inta en beslutsam och konsekvent hållning mot länder vars regeringsstrukturer grundas på taktiken att ingjuta fruktan hos sina medborgare. De visar förakt för de demokratiska principerna, kränker de mänskliga rättigheterna och nonchalerar rättssamhället.
En sådan inkonsekvens och ett sådant hyckleri i allmänhet leder till att västvärlden anklagas för att vara selektiv i sin definition av terrorismen och att den i första hand styrs av uppfattade hot mot dess intressen.
En global kamp mot terrorismen kan endast bli framgångsrik om den är fri från inkonsekvens och hyckleri i sin inställning och om man inte först tar itu med de orättvisor som ger näring åt terrorismen.

Gemelli (PPE-DE).
Fru talman! Låt mig först av allt säga att jag uppskattar den arbetsmetod som tillämpats under behandlingen av denna resolution från parlamentet.
Låt mig ställa en fråga i sammanhanget: mot vem riktar sig terrorismen och vilken stämpel bär den? Jag tycker det verkar som om terrorn vänder sig mot människor. Den strider därmed mot den allmänna förklaringen om de mänskliga rättigheterna och kan varken bära en ideologisk eller religiös stämpel. Om det i dag finns en allmän, global mobilisering mot terrorismen, så sker detta eftersom terroristerna kränker just de värden som alla stater och alla medborgare i världen har undertecknat i den allmänna förklaringen om de mänskliga rättigheterna. När vi definierar terrorismen så gör vi det av bekvämlighetsskäl genom att peka ut de grupper som agerar inom ramen för terroristnätverket. Jag hoppas verkligen att detta inte skall leda oss ut på det sluttande planet, till att samtidigt fördöma hela grupper som vi sedan definierar som religiösa rörelser och som är betydligt mer omfattande och sammansatta än terrorismens företrädare.
Om vi verkligen vill ta ett steg framåt, så måste vi göra det genom ett budskap om att Europeiska unionen måste övervaka straffsystemen i alla stater som har undertecknat den allmänna förklaringen om de mänskliga rättigheterna. Många gånger stämmer de straffsystem som de bygger upp inte överens med själva förklaringen när det gäller att skydda medborgarnas rättigheter.
I den andan ville jag göra mitt inlägg, för det verkar som om vi måste komma över våra inre tvister och bli mer proaktiva när det gäller världen som helhet.

Van Orden (PPE-DE).
Fru talman! Vi kan uppröras, men vi kan inte förvånas över karaktären av de nyligen inträffade terroristhandlingarna. Terroristerna har ingen makt om de inte injagar fruktan. Ju mer våldsam, chockerande, oväntad och uppseendeväckande en attack är, desto mer framgångsrik blir den. Ändå finns det fortfarande de som vill ursäkta terroristerna och som menar att det finns någon slags moralisk likvärdighet mellan terroristhandlingar och till exempel de aktioner som säkerhetstjänsterna i de demokratier som är engagerade i terroristbekämpningen genomför. Man måste ta itu med terrorismen genom en rad politiska instrument, och militär kraft är bara ett av dessa.
Våra demokratier har traditionellt sett varit svagast när det gäller att angripa terroristernas legitimitet och bekämpa dem politiskt på ett systematiskt och välriktat sätt. Denna aspekt har man inte förstått riktigt. Vi bekämpade aldrig IRA politiskt, eftersom vi aldrig hade klart för oss vilka våra egna politiska mål var. Nu har vi IRA-terrorister i styrande ställning.
Alltför ofta stärker vi terroristernas trovärdighet och status genom vårt agerande och därigenom befrämjar vi terrorismen. De senaste årens budskap är att terrorism fungerar. Det är ett livsfarligt budskap.
Resolutionen innehåller några punkter som är obestridliga, men den är mycket skev och innehåller de vanliga inslagen av antiamerikanism, överdriven omsorg om rättigheter för terrorister, extremister och dem som stödjer dessa. Europeiska unionens federalistiska ambitioner får ett fortsatt stöd. Vi har hört mycket sådant även från andra talare. Jag godtar inte fördömandet av avskräckande åtgärder som ligger i resolutionens budskap, inte i dagens farliga värld där irrationella och fanatiska terrorister kan få tag på massförstörelsevapen. Det är inte alltid säkert att avskräckande åtgärder fungerar. Vi kan inte vänta på att en attack skall genomföras innan vi agerar. Detta skulle vara en försumlighet av vilken regering som helst.
Hänvisningen i punkt 4 i resolutionen om rätten till självförsvar är felaktig och en förvanskning av Förenta nationernas stadga. I artikel 51 i FN-stadgan förklaras det att ?ingen bestämmelse i denna stadga inskränker den naturliga rätten till individuellt eller kollektivt självförsvar i händelse av ett väpnat angrepp mot någon medlem av Förenta Nationerna?.
Resolutionen är 12 sidor lång och den tillför inte mycket, den ökar varken vår kunskap eller våra möjligheter. Var är kravet på politisk solidaritet och ökat samarbete mellan alla demokratier? Var är kravet på förbättrade militära utvecklingsmöjligheter och större politisk vilja från europeiska stater och var är åtgärderna mot dem som stödjer terrorismen? Detta är vad som krävs.

Pomés Ruiz (PPE-DE).
Fru talman! Den ständiga upptrappningen av terrorismen leder till att kampen mot terrorismen blir ett prioriterat mål på många politikområden och det är naturligtvis även parlamentets målsättning.
Händelser som nyligen inträffat, till exempel på Bali, Filippinerna och i Israel, visar klart och tydligt att det är brådskande att vidta gemensamma och samordnade åtgärder för att undanröja denna sociala defekt som utgör en kränkning av de mest grundläggande rättigheterna, rätten till liv och rätten till demokrati, vårt styrelsesätt.
Vi lyckades snabbt nå en överenskommelse och tio dagar efter attentaten den 11 september 2001 hade vi redan undertecknat en handlingsplan för att gemensamt bekämpa terrorismen. Herr Vitorino, och herr Patten - som inte är här i dag - nu är det dags att ni kommer till parlamentet för att berätta om de problem ni har när det gäller utvecklingen av handlingsplanen och identifiering av aktörerna. Det är inte nödvändigt med en allmän bedömning. Ni måste göra en ingående bedömning och ange vilka stater som samarbetar mer och vilka som samarbetar mindre, eftersom det är ett problem som vi även har här i parlamentet.
Förra lördagen utlyste organisationen Basta ya, som fick Sacharovpriset, en mycket stor demonstration i San Sebastian för de baskiska och spanska medborgarnas frihet, för att de skall kunna ha vilka politiska åsikter de vill, vare sig de är nationalistiska eller inte. Förra tisdagen höll vi en tyst minut i plenum för att fördöma det attentat där Juan Carlos Beiro, korpral inom Guardia Civil (spanska civilgardet) dog i Leiza i Navarra.
Det är ett prioriterat mål och alla europeiska medborgare måste kräva att kommissionen kommer till parlamentet och gör uttalanden och att rådet identifierar vilka stater som gör sin plikt och utvecklar den handlingsplan som vi antog den 21 september 2001, och vilka som inte gör det.
Om vi inte identifierar de stater som gör sin plikt och de som inte gör det tjänar vi varken våra väljare eller försvarar demokratin med demokrati.

Haarder
. (DA) Fru talman! Jag tackar för en lång och spännande diskussion och vill gärna komma med ett par kommentarer. Många har talat om den balans vi bör uppnå mellan å ena sidan effektiv bekämpning av terrorism och å andra sidan hänsynen till de medborgerliga rättigheterna.
Om vi vill skapa ett internationellt rättssamhälle, där staterna vidtar rättsliga åtgärder i stället för att gå sin egen väg, så krävs det att vi samtidigt beslutar oss för att agera - om nödvändigt med våld - mot de krafter som med våld och terror försöker angripa livsnerven i de öppna demokratiska rättsstaterna. Observera att man måste kunna samarbeta i fråga om en så beslutsam handling. Jag anser inte att man kan utesluta nödvändigheten av förebyggande åtgärder, om det finns tydliga indikationer på att man kommer att angripas, utsättas för terrorism eller liknande. I så fall kan det givetvis vara förnuftigt att förhindra ett sådant angrepp eller attentat.
När det gäller såväl Europeiska unionens roll som den ståndpunkt unionen intar, vill jag säga att vi aktivt deltar i uppgörelsen med den internationella terrorismen. Vi vill att de ansvariga ställs inför rätta så att deras ogärningar kan avslöjas genom ett förfarande som lever upp till rättsstatens principer om en rättvis rättegång. Vi är inom Europeiska unionen mycket noggranna med att bekämpningen av terrorismen inte får innebära en kränkning av de mänskliga rättigheterna. Målet får inte helga medlen och kan aldrig legitimera terrorism, och därför får målet ej heller helga medlen i vår kamp mot terrorismen.
När det gäller finansiella medel har rådet under uppföljning av resolution 1373 tagit ett steg i riktning mot att frysa medel tillhörande terrorister och terroristorganisationer. De första terrorlistorna antogs i december förra året. Sedan dess har Europeiska unionens terrorlista reviderats två gånger under det spanska ordförandeskapet och man förväntar att ännu en revision kommer att ske inom den närmaste tiden under det danska ordförandeskapet. Det skulle vara fel att kommentera eventuella ändringar innan listan är klar, så jag undviker att göra detta.
Förhållandet mellan Europeiska unionen och Förenta staterna är, som flera av våra ordföranden har nämnt, i grunden mycket stabilt och baserat på gemensamma värderingar. Vi är varandras viktigaste samarbetspartners både i politiskt, militärt, ekonomiskt och kulturellt hänseende och den 11 september har sammansvetsat oss i än högre grad. Vi behöver Förenta staterna och de behöver oss. Det som förenar oss är viktigare än det som skiljer oss åt.
På rådets extrainsatta möte den 21 september förra året visade vi Förenta staterna vår solidaritet och inbjöd till samarbete. Det förpliktar och har varit framgångsrikt och kommer nu förhoppningsvis att krönas med ett avtal om ömsesidig rättshjälp och ömsesidigt utlämnande. När Europeiska unionen och Förenta staterna står eniga finns det, såväl inom detta som inom andra områden, mycket vi kan göra för rättvisa och frihet i världen. Det är av avgörande betydelse att vi fortsätter det nära samarbetet med Förenta staterna både inom detta och andra områden. Vi skall naturligtvis hela tiden arbeta i syfte att få Förenta staterna att välja den multilaterala vägen i stället för att agera på egen hand.

Vitorino
. (EN) Å kommissionens vägnar vill jag säga att jag anser att man av debatten kan sluta sig till att de åtgärder som har vidtagits på europeisk nivå och i medlemsstaterna i kampen mot terrorismen har antagits med en strikt respekt för rättssäkerheten och karaktärsdragen hos ett öppet samhälle. Ingen kan kritisera de åtgärder som unionen eller medlemsstaterna har antagit för att vara katastrof- eller undantagsregler. De är fullständigt integrerade i vårt gemensamma rättsliga system. De bevisar att demokratin inte är kraftlös när det handlar om att bekämpa organiserad brottslighet eller terrorism. Om medborgarna uppfattar det som om demokratin inte är tillräckligt effektiv i bekämpningen av terrorismen och den organiserade brottsligheten kan detta bli en möjlig källa till missnöje. 
Som kommissionär Patten sade utgör terrorismen ett transnationellt globalt hot som kräver transnationella globala svar. Medlemsstaterna accepterar detta faktum mycket långsamt. Vi kan inte ta itu med terrorismen som om den vore ?business as usual?. Vi måste använda polisiära och juridiska redskap, men det är inte tillräckligt. Vi måste även mobilisera militära resurser och andra resurser. Vi behöver utbyte av uppgifter på europeisk nivå. Ni vet från er egen nationella erfarenhet hur svårt det kan vara att garantera ett lämpligt uppgiftsutbyte mellan poliskårer och underrättelsetjänster i medlemsstaterna. Samarbetet mellan underrättelsetjänster och poliskårer på europeisk nivå i kampen mot terrorism sedan den 11 september kan bli framgångsrikt. Vi måste emellertid erkänna att det även finns två andra mycket viktiga områden.
Den första frågan gäller kampen mot finansiering av terrorismen, som är mycket mer komplicerad. Den kräver extra ansträngningar. Kommissionen kommer att prioritera den här frågan under år 2003.
Punkt två gäller vårt multilaterala agerande. Vi instämmer i parlamentets åsikt om att vi måste prioritera den här frågan. Förenta nationerna är första steget. Det är oroande att förhandlingarna om en global konvention om terrorism för närvarande är blockerade i Förenta nationerna. Vi får inte glömma bort att Europarådet spelar en viktig roll i kampen mot terrorismen. Jag hoppas att förhandlingarna om en konvention om terrorismen, som för närvarande pågår i Europarådet, faller väl ut.
I dialogen med Förenta staterna om kampen mot terrorismen och om polisiärt och rättsligt samarbete bör vi erkänna det viktiga bidrag som den amerikanska debatten om civila friheter kan ge till vår egen europeiska debatt om grundläggande rättigheter och civila friheter. Vi får inte förringa betydelsen av den pågående debatten i Förenta staterna eller isolera landet. Det är därför vi för en dialog med Förenta staterna om ett avtal om ömsesidig rättshjälp och ett utlämningsavtal i vilket vi försvarar våra egna åsikter och värden. Vi kommer även att testa Förenta staternas politiska vilja att godta och respektera våra ståndpunkter.
Det prejudikat som Pomés Ruiz efterlyste i genomförandet av de beslut som har fattats på europeisk nivå kommer att komma tämligen snart. Som ni vet måste rambeslutet om terrorismen införlivas i medlemsstaternas nationella lagstiftningar före årsslutet och den europeiska arresteringsordern i början på år 2004. Sju medlemsstater har emellertid åtagit sig att anta den europeiska arresteringsordern inom sina rättsliga system under första halvåret 2003. Kommissionen kan bara uppmuntra dem till att stå fast vid dessa åtaganden.

Talmannen. -
Tack, herr kommissionär.
Jag har mottagit fyra resolutionsförslag, som ingivits i enlighet med artikel 37.2 i arbetsordningen.

Souchet (NI)
De senaste islamistiska attentaten (Bali, Jemen, Kuwait) bekräftar att staternas samfund ständigt måste angripa många icke-statliga aktörers vilja och förmåga till förstörelse. Det mellanstatliga samarbetet måste därför bli ännu aktivare, så att islamisterna inte får tillgång till någon fristad. Störtandet av talibanerna i Afghanistan var uppenbarligen bara en första etapp i denna kamp, som i första hand måste föras inom våra egna stater. I det avseendet bör kommissionär Patten, som är så generös med råd till icke-europeiska länder, börja med att fundera över hur det brittiska systemet underlättar för terroristernas nätverk.
I detta gemensamma resolutionsförslag förespråkar man långt ifrån att medlemsstaternas vaksamhet och samarbete bör stärkas. Man går i stället i en farlig riktning genom att rekommendera en utveckling av fyrpartsmetoden, som på sikt skulle kunna leda till att säkerhetsrådet kringgås. Samma resolution är dessutom löjeväckande då man försöker få oss att tro att ett av de främsta hindren i kampen mot terrorism skulle vara de tre pelarna i Europeiska unionens fördrag! Allt kan göras till redskap, till och med terrorismen, för att driva den federalistiska saken vidare.

Talmannen. -
Nästa punkt på föredragningslistan är rådets och kommissionens uttalanden om Echelon.
Herr rådsordförande! Ordet är ert.

Haarder
. (DA) Fru talman! Med sina kloka avslutande ord har Vitorino inte bara avrundat den tidigare diskussionen på bästa sätt utan i själva verket också introducerat den diskussion vi nu skall hålla. Det är gott och väl ett år sedan Europaparlamentet antog ett beslut om förekomsten av ett globalt övervakningssystem för kommunikation från privatpersoner och företag - övervakningssystemet Echelon. I beslutet heter det att det inte längre råder någon tvekan om att det existerar ett världsomfattande övervakningssystem för kommunikation. Resolutionen byggde på en rapport från det tillfälliga utskottet för övervakningssystemet Echelon. I denna rapport definierades en rad åtgärder för att skydda medborgare och företag inom Europeiska unionen. Det handlar enligt min uppfattning om ett mycket omfattande och lovvärt arbete. Rapporten har i hög rad bidragit till den stora uppmärksamhet som detta område fått från Europeiska unionens sida, från medlemsstaterna, och från de nationella parlamenten. Jag hade som ledamot av Europaparlamentet nöjet att delta i en av de rådfrågningar som utskottet höll. 
Det fokus som riktats mot möjligheten till övervakning för att uppnå kommersiella fördelar har också bidragit till att få den europeiska befolkningen och de europeiska företagen att inse behovet av skydd av kommunikation.
I samband med Europaparlamentets behandling av rapporten kom det dåvarande belgiska ordförandeskapet i sitt anförande in på de grundläggande principer som bör gälla för varje övervakningssystem. Ordförandeskapet nämnde i detta sammanhang bl.a. de grundläggande principerna om skydd för privatlivet och rätten till fri kommunikation, som uttrycks i artikel 8 i Europeiska konventionen om mänskliga rättigheter och i artikel 7 i Europeiska unionens stadga.
Jag skulle vilja instämma i vad det dåvarande belgiska ordförandeskapet sagt beträffande detta, och min ingångsvinkel kommer därför att vara en annan. Jag tänker i egenskap av företrädare för rådets ordförandeskap fokusera på skyddet av vår kommunikation. Vi måste tyvärr anpassa oss efter det faktum att den teknologiska utvecklingen har gjort det tekniskt möjligt att i långt högre grad än tidigare övervaka vår kommunikation. Olovlig avlyssning av privatpersoners kommunikation eller avlyssning av företag i konkurrenssnedvridande syfte är naturligtvis oacceptabelt och utgör en allvarlig kränkning. Det är därför viktigt att man i medlemsstaterna och i europeisk regi är uppmärksam på möjligheten till denna form av övervakning och löpande arbetar för att uppnå bästa möjliga skydd av medborgares och företags kommunikation.
Man arbetar i EU-sammanhang redan för att främja kommunikationssäkerheten för den enskilde. Detta har senast tagit sig uttryck i Europaparlamentets och rådets direktiv av den 12 juli 2002 om behandling av personuppgifter och skydd för privatlivet inom sektorn för elektronisk kommunikation. Det är ordförandeskapets uppfattning att man även bör arbeta för en ökad användning av kryptering, liksom man bör fokusera på IT-säkerhet, såväl inom Europeiska unionens institutioner som i nationalstaterna.
IT-säkerhet ingår som en topprioritering i den gemensamma europeiska handlingsplanen ?eEurope 2005? som bl.a. omfattar utveckling av säker kommunikation som kan användas för säkert utbyte av kvalificerad offentlig information inom gemenskapen. Handlingsplanen har dessutom till syfte att främja en säkerhetskultur på alla områden där man arbetar med utveckling och användning av informations- och kommunikationssystem. Slutligen omfattar handlingsplanen också upprättandet av en ?Cyber Security Task Force? som i samarbete med medlemsstaterna och den privata sektorn skall fungera som en katalysator för olika initiativ på säkerhetsområdet.
Det danska ordförandeskapet anser att det är viktigt att initiativen i handlingsplanen ?eEurope 2005? förverkligas. Låt mig avslutningsvis nämna att ordförandeskapet också gärna vill arbeta för att rådet skall anta en resolution som är inriktad på att upprätta en gemensam strategi för nätverks- och informationssäkerhet i syfte att etablera en gemensam europeisk säkerhetskultur. Man uppmuntrar i resolutionsförslaget bl.a. medlemsstaterna till att se till att IT-säkerheten blir en viktig beståndsdel i nationalstaternas bestämmelser, samt till att vidta tillfredsställande förhållningsregler för att förebygga och reagera på incidenter när det gäller säkerheten.
Slutligen uppmanar man i förslaget medlemsstaterna till att främja partnerskap mellan universitetsvärlden och företag i syfte att uppnå säker teknologi och service.

Liikanen
. (EN) Fru talman! För drygt ett år sedan samlades vi här i parlamentet för att diskutera resultatet av det arbete som det tillfälliga utskottet för övervakningssystemet Echelon genomfört. Några dagar senare, den 11 september, försattes hela världen i ett chocktillstånd.
Världen förändrades. Nät- och informationssäkerhet visade sig ha en avgörande betydelse. Vi insåg även att det europeiska samhället blir alltmer sårbart för problem som rör nätverk och informationssäkerhet.
Innan jag svarar på de frågor som främst bekymrar parlamentet vill jag betona, vilket jag även gjorde förra året, en stark och solid underliggande princip: Europeiska unionen grundas på respekt för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna på grundval av artikel 6 i EG-fördraget och stadgan om de grundläggande rättigheterna.
Det är även viktigt att komma ihåg att medlemsstaterna fortfarande kommer att vara ansvariga för genomförande och övervakning av underrättelseverksamhet om inte rådet beslutar annat, vilket anges i artikel V i Fördraget om Europeiska unionen.
Med den snabba spridningen av informationstekniken har den ekonomiska tillväxten, produktiviteten och den sociala rättvisan i ökande grad blivit beroende av att informations- och kommunikationstekniken fungerar väl.
I dagens debatt handlar nät- och informationssäkerhet om att garantera att tjänster och uppgifter finns tillgängliga, att förebygga avbrott och icke auktoriserad avlyssning av kommunikation, att säkra konfidentiella uppgifter och skydda informationssystemen mot icke auktoriserad tillgång.
Det är omöjligt att uppnå fullständig säkerhet. Det kommer alltid att finnas svaga punkter, attacker, incidenter och försummelser som kommer att orsaka skada. Denna teknik är inte annorlunda än någon annan teknik eller andra aspekter av det dagliga livet. Såväl samhället som helhet som individerna måste lära sig att hantera de risker som finns med nät- och informationssystem.
Säkerhet har därför blivit en viktig politisk fråga. Regeringarna har större ansvar gentemot samhället och gör ansträngningar för att förbättra säkerheten på sina territorier.
Detta var det underliggande målet för kommissionens meddelande om nät- och informationssäkerhet, i vilket vi föreslår en rad åtgärder, såsom medvetandehöjande informationskampanjer och förbättrat utbyte av informationsmekanismer. Ett exempel på hur man kan höja medvetandet är benchmarking av nationella strategier till skydd för säker e-handel.
Syftet med den nyligen antagna handlingsplanen eEurope 2005 är att stärka utbytet av information och bästa säkerhetspraxis, att inrätta ett europeiskt kompetenscentrum, att skapa en säkerhetskultur och att upprätta en säker kommunikationsmiljö. Alla sektorer som arbetar med informations- och kommunikationsteknik måste ta sitt ansvar för att skapa en säkerhetskultur.
I sin resolution av den 28 januari 2002 om en gemensam inställning och särskilda åtgärder på området för nät- och informationssäkerhet vidareutvecklade rådet detta koncept. I sin resolution välkomnar rådet kommissionens avsikt att lägga fram förslag om inrättandet av en arbetsgrupp för cybersäkerhet.
Europaparlamentet har tagit itu med den här frågan genom att utarbeta ett betänkande om kommissionens förslag till strategi, vilket antogs i går. I betänkandet begär man ett kraftfullt europeiskt svar på det ökande problemet med informationssäkerhet.
Europaparlamentet, rådet och kommissionen rekommenderar närmare europeiskt samarbete och vi överväger för närvarande att inrätta en ?säkerhetsenhet?, vilket vi anser vara det effektivaste sättet för att nå detta mål.
Det förslag som vi överväger för närvarande innehåller en rad frågor, intressen och problem som parlamentet har påtalat. På grundval av detta kan följande åtgärder föreslås: ett expertiscentrum bör inrättas för att samla kompetenta personer som har de offentliga organens, gemenskapsinstitutionernas, de nationella institutionernas och den privata sektorns förtroende. Detta expertiscentrum kommer att bidra till att fastställa internationellt erkända standarder och kommer att kunna agera effektivt och snabbt. Det kommer därför att bli nödvändigt att avsätta tillräckliga mänskliga och ekonomiska resurser för att se till så att detta expertiscentrum fungerar smidigt och flexibelt - och vi måste även utforma en sammanhängande strategi - som innefattar samarbete mellan pelarna - eftersom säkerheten även berör vissa frågor om upprätthållande av lag och ordning samt nationella säkerhetsproblem.
Låt mig gå över till uppgiftsskydd. I artikel 17 i direktivet om skydd av personuppgifter fastställs principen om skydd av uppgifter. Det nya direktivet om behandling av personuppgifter och skydd för privatlivet inom telekommunikationsområdet antogs i juli i år. Det kommer att ge en hög skyddsnivå för behandling av personuppgifter och innehåller en bestämmelse om att medlemsstaterna är skyldiga att garantera integritet i kommunikationer och förbjuda alla former av avlyssning. I enlighet med Europeiska konventionen om skydd för de mänskliga rättigheterna kan medlemsstaterna emellertid vid behov vidta åtgärder för att skydda nationella eller statliga säkerhetsintressen eller för att utreda och inleda åtal om brott.
Kommissionen har lagt fram initiativ för att garantera att skydd för personuppgifter och regler för skydd av privatlivet å ena sidan och kraven för att upprätthålla lag och ordning å andra sidan är förenliga. I detta syfte har ett EU-forum om cyberbrottslighet inrättats.
När det gäller avlyssning av telekommunikationer för brottsutredningar anser kommissionen att de regler för avlyssning som finns i konventionen om ömsesidig rättslig hjälp i brottmål mellan Europeiska unionens medlemsstater utgör en balanserad inställning i det nuvarande skedet.
Förordningen om varor och teknik med både civila och militära tillämpningar (dual use-produkter) som innehåller bestämmelser för exportkontroll för informationssäkerhetsprodukter och tjänster och som trädde i kraft i september 2000, garanterar tillgänglighet av och fri rörlighet för krypteringsprodukter och krypteringsteknik inom Europeiska unionen. Genomförandet har varit lyckat och kommissionen diskuterar för närvarande den komplicerade frågan om exportkontroll med kandidatländerna.
När det gäller själva tekniken har stödet genom gemenskapens ramforskningsprogram, särskilt programmet om informationssamhällets teknik, förbättrat förutsättningarna för att utveckla högkvalitativa krypteringsprodukter. Nu kommer vi in på frågan om de åtgärder som har vidtagits för att förbättra våra interna informations- och kommunikationssystem.
Efter det att gemenskapens institutioner antog förordningen om behandling av personuppgifter och skydd för privatlivet genomfördes en omfattande säkerhetsöversyn. Som resultat av denna har kommissionen antagit ett beslut som innehåller säkerhetsbestämmelser och omfattande regler för IT-säkerhet. Detta beslut förbättrar avsevärt skyddet av de kommissionshandlingar som inte är tillgängliga för allmänheten. Det innehåller ytterligare definitioner av aktörernas ansvar, inklusive säkerhetskontroller av personal och säkerhetsinstruktioner.
Dessutom har en teknisk revision genomförts inom hela kommissionen. Åtgärder för att förbättra situationen pågår. Som ni märker har vi uträttat en hel del redan, men det återstår fortfarande mycket att göra.
Det direktiv om skydd av personuppgifter som nyligen antagits, Europaparlamentets betänkande om den föreslagna informationssäkerhetsstrategin, handlingsplanen eEurope 2005 och planerna på att inrätta en europeisk cybersäkerhetsenhet kommer ytterligare att fastställa modaliteterna för det framtida arbetet på området för nät- och informationssäkerhet.
Det är dock även nödvändigt att stärka samarbetet globalt. Som ett exempel på detta samarbete är det värt att nämna att kommissionen i stor utsträckning var inblandad i arbetet med att fastställa OECD:s riktlinjer för säkerhet för informationssystem och nätverk som nyligen antogs.
I dessa riktlinjer betonas vikten av att tillämpa vissa gemensamma principer för informationssäkerhet, att stödja det arbete som genomförs på europeisk nivå och som ligger i linje med den princip om ?säkerhetskultur? som tas upp i handlingsplanen eEurope 2005.
I december kommer rådet (transport och telekommunikationer) att diskutera och kontrollera statusen i genomförandet av den gemensamma europeiska strategin för nät- och informationssäkerhet, en fråga som är av högsta prioritet för det danska ordförandeskapet.
I och med att de europeiska institutionerna och medlemsstaterna vidtar dessa åtgärder hoppas vi kunna skärpa fokus och öka ansträngningarna på området för nät- och informationssäkerhet. Dessa åtgärder är av grundläggande vikt för att förebygga olaglig avlyssning och ekonomiskt spionage och för att se till att våra ekonomier och samhällen fungerar friktionsfritt.

Flesch (ELDR).
Det gäller en ordningsfråga, fru talman. De redogörelser vi just har fått höra var visserligen mycket intressanta, bortsett från att de, så när som på Liikanens sista mening, inte handlade om ämnet på föredragningslistan, dvs. Echelon.

Talmannen. -
Er synpunkt noteras.

von Boetticher (PPE-DE)
Fru talman, ärade kolleger! Jag skall nöja mig med några kommentarer om kommissionen. Echelonkommittén lade ju fram sin slutrapport för ett år sedan. Arbetet rönte också stort beröm. Men redan under arbetets gång fick vi klart för oss att kommissionens sätt att behandla frågan påminde om de berömda tre aporna, som enligt buddistisk tro skulle berätta om människorna på Cochinfesten, dvs. enligt mottot ?hör inget, ser inget, säger inget?. Ett år senare vill man nästan tillägga ?och genomför inte heller särskilt mycket?. För av de brister och uppdrag som nämns i rapporten, har kommissionen fortfarande inte omsatt särskilt mycket i praktiken.
Herr kommissionär, ni känner till vår uppmaning till kommissionen i punkterna 27-44 i rapporten. Frågan som hänger i luften är: Vad har ni gjort för att informera medborgarna och företagen om riskerna med Echelon? Vad har ni gjort för att få en systematisk kryptering av e-postmeddelanden inom kommissionen? Och vad har gjorts i fråga om personalutbildning inom kommissionen i frågor som rör kryptering och ny teknik? Det räcker inte att införa nya tekniker, man måste utbilda personalen också.
Era linjer för dataskydd är visserligen viktiga och långtgående, men endast delvis intressanta. Även här är frågan: Vad har hänt inom kommissionen? Ni säger att ni har fattat beslut. Jag kan dock inte se att kommissionen skulle ha utfört den säkerhetsanalys som vi kräver och som skall innehålla en komplett sekretessbelagd klassificering av personer och dokument. Ni har antytt detta. Min fråga är följande: Vem inom kommissionen är ansvarig för detta? Jag minns nämligen när ni skickade hit Perkins. Han var ansvarig för kommissionens krypteringstjänst. Men han kunde nätt och jämt beskriva den tekniska standarden för krypteringsutrustningen och inte alls den allmänna säkerhetsstandarden inom kommissionen. Uppenbarligen fanns det ingen fast ansvarig för detta och - åtminstone har jag det intrycket - det finns det fortfarande inte. Eller, herr kommissionär, är ni eller något av generaldirektoraten ansvarigt för att dokument genomgående klassificeras och för att personalfrågor kontrolleras och personer klassificeras för att säkerheten inom kommissionen skall garanteras?
Alla nationella institutioner har i dag ett ombud för underrättelsefrågor som arbetar med just dessa uppgifter. Har kommissionen fått ett sådant ombud med nödvändig känsla för eventuella angrepp via Echelonsystemet? Är det sant, arbetar ni verkligen fortfarande med en brittisk faxkryptering, herr kommissionär? Jag fruktar att svaret är ja, eftersom ni inte har kommenterat detta.
Därför skall vi på nytt hjälpa er på traven med en ny resolution, och, herr kommissionär, om det skulle fortsätta att hända lika lite som hittills, och om genomförandet av våra punkter skulle så att säga ignoreras, då bör vi nog ta och försöka komma överens inför det förestående beviljandet av ansvarsfrihet för kommissionen.
Vårt uppdrag till er skall inom kort ligga färdigt. Jag ber er att agera!
(Applåder)

Wiersma (PSE).
Jag skulle gärna vilja ansluta mig till kollega von Boettichers påpekanden. Under förra året ställdes ett stort antal frågor kring detta. Parlamentet lade fram en mängd rekommendationer för kommissionen och rådet, som vi egentligen aldrig fick någon reaktion på. Jag antar att också andra kolleger kommer att gå in på den punkten. Jag skall begränsa mig till en enda aspekt från förra årets debatt.
I resolutionen som vi antog förra året om världsomfattande avlyssning av telekommunikation ägnades mycket uppmärksamhet åt den politiska betydelsen av internationellt samarbete mellan underrättelsetjänsterna. En viktig punkt i den debatten var att den allra största majoriteten av detta parlament i sig inte var emot avlyssning, och att underrättelsetjänster är nödvändiga också i en demokrati. I förslaget från det tillfälliga utskottet betonade man att effektivt verksamma underrättelsetjänster är nödvändiga i vårt moderna samhälle. Inte enbart vid bekämpandet av terrorism och internationell kriminalitet, utan också som en avgörande del av utvecklingen av en egen europeisk säkerhetspolitik. Om man vill ha en autonom kapacitet på försvarsområdet, en egen insatsstyrka inom ramen för Petersberguppdragen, behövs också möjligheten och kapaciteten att samla in upplysningar. Europaparlamentet yrkade därför på en förbättring av det europeiska samarbetet på det här området, och på en förbättring av den demokratiska kontrollen av underrättelsetjänstens funktion. Även i det sammanhanget saknas det - så står det i vårt betänkande - en hel del i ett antal länder.
Under tryck från den internationella terrorismen och förra årets händelser verkar samarbetet mellan tjänsterna ha förbättrats, inte enbart inom Europeiska unionen, utan också med Förenta staterna. Men i fråga om den demokratiska kontrollen verkar inte mycket ha förändrats. De europeiska medborgarna har rätt att veta att det i deras nationella lagstiftning fastställda privatlivet också skyddas vid internationellt samarbete mellan underrättelsetjänsterna. Europeiska medborgare och företag måste kunna lita på att den konfidentiella behandlingen av deras kommunikation garanteras på samma sätt i alla länder i Europeiska unionen. Man måste försäkra att europeiska underrättelsetjänster inte missbrukas till att stjäla företagshemligheter, utan används till att på ett effektivt sätt bekämpa kriminella aktiviteter.
Vi tackar naturligtvis kommissionär Liikanen för att han här i Europeiska kommissionens namn har informerat om de tekniska aspekterna av den världsomfattande avlyssningen av kommunikation. Det är emellertid beklagligt att kommissionär Patten inte är här för att informera oss närmare om de internationella aspekter som jag nyss nämnde. Utan tillräcklig tydlighet på den här punkten är Europeiska unionens politik inte enbart otillräcklig, utan den saknar också trovärdighet.

Plooij-van Gorsel (ELDR).
Ärade råd och herr kommissionär! Haarder talade mycket tydligt om nödvändigheten av att skydda kommunikation, och sade också att tekniken gör det möjligt att avlyssna storskaligt. Denna teknik gör det inte bara möjligt utan detta sker också, det har vi visat här under vår undersökning. Och då ställer jag mig frågan: vad gör vi åt det? 
Liikanen talar om stadgan om de grundläggande rättigheterna, men för den liberala gruppen stod det fast att det är nödvändigt med en rättslig ram för att sätta en gräns för illegala avlyssningsförfaranden, och för att tydligt definiera laglig avlyssning med en god kontroll på europeisk nivå. Den liberala gruppen valde här en tvåsidig strategi, framför allt skyddet av den individuella medborgarens rättigheter och privatliv, och å andra sidan skyddet av unionens ekonomiska intressen genom åtgärder för att förebygga industrispionage. Vi har också föreslagit konkreta åtgärder. I stället talar man nu inom rådet (rättsliga och inrikes frågor) om långtgående befogenheter för medlemsstaterna för datalagring, såväl för telekommunikation som för Internet. Vem skyddar egentligen våra medborgare mot myndigheterna?
Min nästa punkt är: vi bad också om mycket konkreta åtgärder för att öka medvetandegörandet av medborgare och näringsliv. Under detta faller utvecklingen av europeisk krypteringsprogramvara och säkerhetsanalys. Nu frågar jag alltså såväl rådsordföranden som kommissionären: vad görs nu effektivt åt detta, vad har verkställts och vad inom dessa punkter är under beredning? För jag har ändå känslan av att det är endast är ett fåtal av alla våra rekommendationer som verkställs, och jag vill än en gång peka på kommentaren från min kollega Colette Flesch riktad till kommissionär Liikanen.

Di Lello Finuoli (GUE/NGL).
Fru talman! Tills för bara något år sedan stoppades varje försök att diskutera Echelon med rådet eller kommissionen med ursäkten att det rörde sig om påhitt från journalisterna och att det därför inte fanns något att kommentera. Efter arbetet i Echelonutskottet har Europeiska unionen äntligen erkänt förekomsten av detta avlyssningssystem och ämnet för denna diskussion - det har redan kollegan som talade i början påmint om - är just Echelon. Det handlar inte om något annat, vi kommer inte runt frågan.
Jag har egentligen inget att tillägga. Efter att ha lyssnat till von Boetticher och alla de andra kollegerna skulle jag bara kunna hänvisa till det som redan sagts av dem och hålla med, för de har redan uttömmande beskrivit det som inte blivit gjort efter arbetet i utskottet. Vi har slösat tid och mänskliga resurser på att föda fram en råtta, för hittills har varken kommissionen eller rådet gjort någonting för att skydda medborgarna. Och problemet är bland annat detta. Företagen och institutionerna kan skydda sig på ett bra sätt, med alla sina mänskliga och materiella resurser, men det nödrop som kom från Echelonutskottet rörde skyddet av medborgarna och deras privatliv, den grundläggande rättigheten till skydd av personuppgifter. Hittills har inget gjorts i Europa och jag tycker att det totalt raserar förtroendet för institutionerna och parlamentet att inga konkreta åtgärder vidtagits när det gäller Echelon och problemet med avlyssning. Detta innebär verkligen att förtroendet för våra institutioner får en allvarlig knäck.
Om jag får komma med en uppmaning, så tycker jag att rådet och kommissionen åtminstone borde fundera på att utarbeta ett rambeslut som skyddar medborgarna från godtycklig avlyssning och som fastställer rättsläget när det gäller deras möjlighet att vända sig till en nationell domare för att få stopp på denna typ av avlyssning.

McKenna (Verts/ALE).
Herr talman! Precis som andra talare anser jag att det är bedrövligt att ingenting har hänt sedan parlamentets betänkande om Echelon. Medborgarna känner sig fortfarande inte skyddade. Rådet bör anta ett rambeslut för att skydda medlemsstaterna från de aktiviteter som andra medlemsstaters eller tredje länders underrättelsetjänster genomför. Blotta existensen av system för godtyckliga avlyssningar av kommunikation är en kränkning av artikel 6 i EU-fördraget, vilket kommissionären själv erkände. 
Det är även mycket viktigt att förhandla fram och underteckna ett avtal mellan Europeiska unionen och Förenta staterna, i vilket det bör fastställas att båda parterna skall iaktta de bestämmelser som styr skyddet av medborgarnas privatliv och konfidentialitet i affärskommunikationerna.
Min grupp opponerar sig starkt mot de åtgärder som rådet har vidtagit i syfte att bringa avlyssningsmöjligheter av telekommunikationer i samklang med den nya tekniken. Vi motsätter oss särskilt antagandet av det direktiv enligt vilket alla medlemsstater bland annat kan anta lagstiftningsåtgärder för att kvarhålla uppgifter inom en begränsad period.
Ordförandeskapet måste utarbeta någon slags strategi för att få slut på förekomsten av parallella system för skydd av personuppgifter och spridning av övervakande myndigheter - till exempel Schengen, Europol eller tullkonventioner inom Europeiska unionen. De arbetar på grundval av olika skyddsstandarder och utanför verklig demokratisk och rättslig kontroll.
Slutligen får främjandet av kryptering inte bli ett ersättningsmedel för ansträngningarna att finna politiska lösningar - striktare rättsliga garantier och effektiv parlamentarisk kontroll, till exempel. Att säga att kryptering kommer att lösa våra problem är att erkänna att man har misslyckats.

Coelho (PPE-DE).
Fru talman, herr kommissionär, herr rådsordförande, kära kolleger! Under ett år har parlamentet bedrivit ett omfattande arbete i det utskott jag har haft äran att leda. Vi har lyssnat på många experter, genomfört många uppdrag, analyserat ett oräkneligt antal handlingar, som ledde till Gerhard Schmids utmärkta betänkande, vars slutsatser antogs av en enorm majoritet av detta parlament.
Nästan samtliga av våra arbeten var offentliga med några få undantag där typen av arbete eller de organ vi frågade ut krävde att de utfördes inför lyckta dörrar. Vi drog slutsatsen att nätverket Echelon måste existera och att det har avlyssningskapacitet och kapacitet för kommunikationsbehandling mellan Förenta staterna, Förenade kungariket, Kanada, Australien och Nya Zeeland. Vi uttryckte klart och tydligt vår oro över den låga skyddsnivån för våra individuella friheter mot detta hot och beträffande säkerheten i kommunikationen inom våra företag, och även när det gäller fair trade på den internationella marknaden.
Och vi godkände i denna kammare 44 rekommendationer riktade till framför allt rådet, kommissionen och medlemsstaterna. Den känsla jag har är att alla försöker glömma bort detta betänkande och dess slutsatser. Jag måste först beklaga presidiets beslut att inte främja publiceringen av betänkandet. Och jag vänder mig nu till rådet och kommissionen, det är dags att tydligt säga att vi under detta år inte har sett någon vidare aktivitet. Den situation vi befinner oss i inför våra medborgare och företag i dag är inte substantiellt annorlunda än den vi befann oss i för ett år sedan. Vi har också sett en tendens som vi måste bekämpa, och här måste jag understryka ordförande Haarders inlägg i den tidigare debatten när han hävdade att kampen mot den internationella brottsligheten och terrorismen av nödvändighet sker på bekostnad av vår frihet.
Det är viktigt att upprepa och trycka på att säkerheten är ett instrument för att försvara vår frihet. När kraven på säkerhet kväver friheten håller vi på att förråda våra värden och falla in i tyranniet. Jag skulle slutligen önska att vi inom ett år inte skulle behöva komma tillbaka till rådet, till kommissionen och till medlemsstaterna och upprepa det som vi säger i dag: att litet har skett och att nästan allt är likadant som tidigare.

Vattimo (PSE).
Fru talman! Efter det som har sagts av framför allt Coelho, vår ordförande och utskottets samordnare under förra året, finns det inte mycket att tillägga.
Jag vill bara påminna om att förra året lade delegationen från det italienska socialistpartiet ner sin röst i omröstningen om Smiths betänkande, eftersom vi inte tyckte att man tillräckligt kraftigt hade understrukit det faktum att de godtyckliga avlyssningar som Echelon bedriver strider mot allt som föreskrivs när det gäller de mänskliga rättigheterna. Dessa avlyssningar saknar faktiskt begränsningar. De är inte resultatet av ett beslut som tidigare fattas av en domstol och de anger inga syften. Det är som att slänga ut ett nät i avvaktan på att någon skall säga ordet ?bomb? eller ?attentat? ... Och sedan dess har vi inte sagt något mer.
Efter den 11 september är det naturligtvis inte längre någon som minns detta, för man sade: ?Ser ni nu hur viktigt det är med en hemlig underrättelsetjänst?? Jo, men man kunde invända att om den inte har lyckats undvika terrorismen hittills, så kanske den inte är värd så värst mycket. Under alla omständigheter står vi nu inför ett betänkande som visar att man inte har gjort särskilt mycket för att uppfylla våra krav, de 44 rekommendationer som vi hade framställt. För att börja någonstans anser jag att offentliggörandet av kommissionens rapport är av avgörande betydelse för att medborgarna skall få veta något. Det är också av avgörande betydelse att det i samtliga av unionens medlemsstater finns en lagstiftning som respekterar bestämmelserna om rättigheter, såväl konventets som den stadga vi röstade om före Nice. Detta är av avgörande betydelse när det gäller vem som skall få bli medlem av unionen.
Naturligtvis återstår dessutom problemet med den demokratiska kontrollen över de olika medlemsstaternas underrättelsetjänster, som är klart bristfällig. Låt mig slutligen påminna om - jag vill inte att detta skall verka smaklöst - det faktum att Förenade kungariket fortfarande ingår i Echelon och såvitt jag vet fortsätter att samarbeta med Förenta staterna, dvs. de som leder alla antiterroristaktiviteter och som uttryckligen kränker de mänskliga rättigheterna: se Guantanamo, bombningarna etc. Hur skall vi kunna lita på att dessa våra så kallade allierade inte kränker de mänskliga rättigheterna även i samband med avlyssningarna?

Turco (NI).
Fru talman! Kommissionär Liikanen och minister Haarder har lyckats med en svår operation, och de har uppnått ett resultat som vi inte ens lyckades uppnå under arbetet i utskottet, dvs. enighet i parlamentet. Jag skriver under på allt det som hittills har sagts, men jag skulle vilja tillägga en detalj.
Man fortsätter att peka ut det angloamerikanska systemet för systematisk, allmän avlyssning som filtreras genom sökmotorer, vilket även gjordes i det senaste inlägget från Vattimo, men man fortsätter att bortse ifrån - och detta är något som vi alla känner till - att dessa system används även i europeiska länder som Tyskland, Nederländerna och Frankrike. Några av unionens medlemsstater avlyssnar med andra ord den verksamhet som bedrivs av institutioner, medborgare och företag i andra medlemsstater.
Dessa generella system för avlyssning och kommunikation av data och dokument kränker den grundläggande rätten till respekt för privatlivet som garanteras i artikel 8 i den europeiska konventionen för de mänskliga rättigheterna och artikel 6 i Fördraget om Europeiska unionen.
Detta har kommissionär Liikanen påmint om här: dessa system kränker på ett flagrant sett de europeiska medborgarnas frihet, och därmed bryter de mot principerna för den fria marknaden och unionens säkerhet. För oss är dessa kränkningar oacceptabla, och kommissionärens ord, utslungade under en debatt, räcker inte om de inte får några som helst konsekvenser.
Jag vill bara påminna kommissionären och ministern om punkt 9 i rekommendationerna från detta parlament, dvs. uppmaningen att inrätta ett system för demokratisk kontroll av den självständiga europeiska underrättelsekapaciteten - och om detta har vi inte hört ett ord - samt de andra underrättelseaktiviteter som bedrivs på europeisk nivå.
Det går helt enkelt inte att ta upp frågor som är så känsliga, frågor som avser aktiviteter som avlyssning och övervakning från polisens och den civila och militära säkerhetstjänstens sida, utan att först försäkra sig om att en avgörande förutsättning finns på plats, nämligen en rättslig och parlamentarisk kontroll, dvs. den demokratiska kontrollen.

Schmid, Gerhard (PSE).
Fru talman! Det är bra att debatten äger rum i dag. Echelonkommittén lade efter ett års arbete fram rekommendationer och krav. En god parlamentarisk kontroll kräver att vi efter ett år frågar vad det blev av det hela. Låt mig först göra en anmärkning. Bara några få dagar efter debatten förra året inträffade de förfärliga attackerna i Förenta staterna. Två reaktioner följde på detta. Några sade att avlyssningssystemen till synes är värdelösa och skall skrotas, medan andra ville bjuda ut underrättelsetjänsterna och deras verksamhet till offentlig beskådan. Båda reaktionerna är felaktiga!
Majoriteten i kammaren var övertygade om att strategisk radiokontroll är ett användbart instrument för underrättelsetjänsterna, så länge det regleras i lag och kontrolleras ordentligt. Händelserna den 11 september ändrade dock ingenting i våra krav på tydliga rättsliga underlag och parlamentarisk kontroll och på att föreskrifterna i Europeiska konventionen om de mänskliga rättigheterna skall respekteras.
Ur raden av krav vill jag huvudsakligen ta upp de aspekter som rör områden där kommissionen ansvarar för genomförandet - alltså inte det utrikespolitiska och inte det internationella området. Kommissionen har, som kommissionär Liikanen beskrev, gjort väldigt mycket för IT-säkerheten. Den som undersöker denna detalj konstaterar dock att det rör sig om åtgärder som ändå skulle ha blivit nödvändiga på grund av e-handeln och stödet för IT-industrin. Herr kommissionär, Europaparlamentet reste specifika krav, som åtminstone enligt min uppfattning inte har infriats fullt ut.
För det första ville vi att mjukvaran för kryptering skulle främjas på grundval av så kallad open source-mjukvara, så att man kan vara säker på vad mjukvaran gör. Vi ville att kommissionen skulle bidra till distributionen av open source-mjukvaran, för att vi säkert skall veta att inga bakdörrar byggs in i nätverken. Kommissionen gör för lite och använder tyvärr inte heller själv en open source-mjukvara, och inte Europaparlamentet heller.
I fråga om skyddet för den sekretessbelagda information inom kommissionen som vi ju måste handskas med, förklarade Liikanen att mycket har förändrats. Och det är bra. När vi senast tittade på detta använde kommissionen fortfarande krypteringsfaxar, trots att en del av krypteringen kom från Storbritannien! Herr kommissionär, det vore uppskattat om kommissionen bjöd in några av de dåvarande medlemmarna i kommittén att övertyga sig om detta på plats. Jag förstår att ni inte kan yppa detaljer om detta i en offentlig debatt, men det skulle hjälpa oss att bättre förstå vad som egentligen har skett på området.
(Applåder)

Haarder
. (DA) Fru talman! Om man vill försvara det öppna samhället är det viktigt med underrättelsearbete. Därför har många länder i ljuset av den 11 september klokt nog valt att stärka sina underrättelsetjänster och naturligtvis pågår även ett samarbete mellan de enskilda nationernas underrättelsetjänster.
Jag måste dock säga, mina damer och herrar, att som det ser ut för närvarande är detta en nationell angelägenhet och det samarbete som förekommer mellan ländernas respektive underrättelsetjänster är därför en mellanstatlig angelägenhet och inte en fråga för rådet. Man skulle kunna önska att det var annorlunda men det är på detta sätt det förhåller sig för närvarande. Därför varken vill eller kan jag gå in på en närmare diskussion kring de enskilda uppmaningarna i Europaparlamentets beslut från förra året.
Jag måste - liksom det belgiska ordförandeskapet - hålla i minnet att jag agerar företrädare för rådets ordförandeskap och skall koncentrera min insats och det jag säger till de förhållanden som rör rådet eller Europeiska unionens övriga institutioner.
Rådet både kan och vill medverka till att stärka samarbetet kring skyddet av vår kommunikation. Detta fokuserade jag på i mitt anförande där jag särskilt framhävde kodning som ett medel för att skydda kommunikation.
Jag har naturligtvis lyssnat med stort intresse till diskussionen, precis som jag lyssnade när jag som ledamot av detta parlament närvarade vid en rådfrågning om Echelon under Gerhard Schmids ordförandeskap. Då var jag ledamot av Europaparlamentet, nu är jag medlem av rådet och rådets talesman, och är tvungen att hålla mig till den roll som tills vidare är rådets och därmed även min. Jag har förstått att Europaparlamentet inte anser att Europeiska unionens insats på detta område är tillräcklig och jag noterar detta. Det är naturligtvis någonting som jag tar med mig men jag befinner mig inte i en situation där jag kan säga att ?Ja, mina kära kolleger, nu gör vi si och så?. Det har jag inte mandat till och det tror jag att Gerhard Schmid är minst lika medveten om som jag.

Liikanen
. (EN) Fru talman! Jag vill svara på två kommentarer, en från Flesch och en från von Boetticher.
Fru Flesch, jag nämnde Echelon exakt lika många gånger som systemet nämns i parlamentets resolution. Echelon nämns endast en gång i resolutionen eftersom den särskilt handlade om åtgärder för nät- och informationssäkerhet.
När det gäller de konkreta åtgärderna har jag den dåliga ovanan att hålla mig till parlamentets tidsgränser och jag utnyttjade nio minuter och femtiosju sekunder av de tio minuter som jag blivit tilldelad. Det finns 70 åtgärder. Det innebär att jag skulle ha haft 20 sekunder på mig för att tala om var och en av dessa. Men eftersom jag har blivit ombedd, kommer jag att gå igenom alla åtgärder. Jag hoppas att ni kommer att lyssna till vad vi har gjort.
När det gäller punkt 27 kommer kommissionens förslag om en arbetsgrupp för cybersäkerhet att presenteras tidigt i december, eller i november om vi har tur. Detta kommer att skapa ett nätverk av experter på området och även CERT-grupper (Computer Emergency Response Teams). Detta gäller för såväl punkt 27 som 28.
Punkt 29 handlar om forskning om krypteringsteknik. Jag har personligen garanterat att den här frågan skall få ökad prioritet i IST-programmet som ingår i det sjätte ramprogrammet för forskning och utveckling. Vi har just givit instruktioner till våra kommittéer. Programvara för krypteringsprodukter som bygger på öppen källkod prioriteras högt inom FP6.
För det tredje och när det gäller främjande av programvara som bygger på öppen källkod anordnade jag personligen en IDA-konferens - (Interchange of Data between Administrations) - och medlemsstaterna inbjöds för att se hur programvara som bygger på öppen källkod kan användas inom de offentliga förvaltningsorganen. Konferensen blev en stor framgång.
Jag har ytterligare en kommentar om programvara som bygger på öppen källkod. Om källkoden är öppen för utvecklare är den även öppen för avlyssnare, det måste man komma ihåg. Öppna källkoder löser alltså inte alla problem, men jag ställer mig mycket positiv till dem.
Punkt 31 rör standardisering. Ni sade att ingenting har blivit gjort. Ni har fel. Jag har gett europeiska standardiseringsorganisationer i uppgift att arbeta med den här frågan. Deras arbetsgrupp om NIS inrättades i juni 2002. Syftet är att fastställa behovet av nya säkerhetsstandarder för att förbättra säkerhetspolicyn.
I punkterna 32 och 34 begär parlamentet att de europeiska institutionerna och medlemsstaternas offentliga förvaltningsorgan systematiskt skall kryptera e-postmeddelanden. Kommissionens strategi innehåller nu ett antal åtgärder som grundas på förebyggande av intrång i kommissionens interna nätverk, vilket garanterar en god säkerhetsnivå allmänt sett. Eftersom uppgifterna är känsliga krävdes det särskilda lösningar.
Budgeten för det här området är fortfarande begränsad, endast en miljon euro. Jag hoppas att budgetmyndigheten kommer att vara mer hjälpsam och öka anslagen.
I punkt 34 begärs det att särskild uppmärksamhet skall ägnas åt kandidatländernas situation. Vi har inlett diskussioner med det särskilda syftet att finna lösningar för teknikneutrala elektroniska underskrifter. Vi har även inlett forskningsprogram för kandidatländerna.
Punkt 36, 37 och 39 rör våra interna beslut. Som jag sade tidigare har kommissionen genomfört en intern revision för att upptäcka eventuella brister i konfigurationen av servrar, primär domän-controllers, persondatorer och webbservrar. Ett nytt beslut om kommissionens säkerhetsbestämmelser togs i november 2001. Vårt direktorat för säkerhet har utarbetat ett nytt program för informationssystemssäkerhet.
Ett särskilt beslut fattades nyligen om de externa delegationerna och till följd av detta har vi moderniserat och utvidgat chiffreringssystemet för säker datakommunikation mellan högkvarteret och kommissionens delegationer över hela världen.
I punkt 40 begär parlamentet att kommissionen och medlemsstaterna skall investera i ny teknik på området för kryptering och krypteringsteknik inom ramen för det sjätte ramprogrammet. Detta kommer att vara en viktig prioritering.
I punkt 42 begär parlamentet att kommissionen skall lägga fram ett förslag för att inrätta ett samordnat nätverk av rådgivande organ. Det är precis det som är syftet med arbetsgruppen för cybersäkerhet.
Jag är fullständigt beredd att godta kritik, men om ni säger att ingenting har hänt, så måste jag vara en mycket dålig kommunikatör. Hur som helst kommer jag att sända denna information skriftligen till parlamentsledamöterna.
Vi arbetar på ett mycket svårt område. Herr Schmid, som var föredragande för denna mycket komplicerade fråga, koncentrerade sitt inlägg på allmänna nät- och informationssäkerhetsfrågor, inte bara Echelon. Jag har svarat på dessa frågor i de fall där ni har givit kommissionen särskilda uppgifter. Många uppgifter har tilldelats medlemsstaterna och dessa kommer medlemsstaterna att svara direkt på.

Talmannen. -
Tack, herr kommissionär. Tillåt mig säga att ni har lyckats med något som nästan är en kraftprestation: att svara precist på alla punkter utan att överskrida er talartid.

Plooij-van Gorsel (ELDR).
Fru talman! Detta är en ordningsfråga. Jag uppskattar kommissionärens svar, vilket var mycket tydligt, men han sade att han hade anordnat ett särskilt möte om programvara som bygger på öppna källkoder för att stimulera användning av sådan programvara av den offentliga sektorn. Jag undrar vad kommissionen själv gör i den här frågan? Kommer även kommissionen att gå över till att endast arbeta med programvara som bygger på öppna källkoder, så att även vi blir mer skyddade på det här området?

Liikanen
. (EN) Fru talman! Vi har genomfört åtgärder på det området och arbete pågår på avdelningsnivå, snarare än på skrivbordet. Jag kommer att kontrollera med mina kolleger vem som driver det interna datasystemet och kommer att skriftligen meddela ledamoten om hur situationen ser ut för närvarande.

Talmannen. -
Tack, herr kommissionär.
Debatten är avslutad.

Talmannen. -
Nästa punkt på föredragningslistan är frågestunden (B5-0494/2002). Vi skall nu behandla frågor till rådet.
Ortuondo Larrea har ordet för en ordningsfråga.

Ortuondo Larrea (Verts/ALE).
Herr talman! Detta är en ordningsfråga. Jag vill uttrycka mitt djupa missnöje med att några parlamentsledamöter diskriminerades med anledning av gårdagens frågestund med frågor till kommissionen.
Jag såg med en viss häpnad på TV hur Loyola de Palacio, kommissionens vice ordförande och tillika kommissionär med ansvar för transport och energi, precis utanför kammarens utgång personligen svarade på fråga nr 93 från en ledamot inför TV-kamerorna. Frågan hade inte besvarats muntligen eftersom tiden för frågestunden hade tagit slut.
Vi andra ledamöter som hade lagt fram frågor med nummer som var lägre än fråga nr 93 fick inga personliga förklaringar från någon annan kommissionär, och vi har inte ens fått de föreskrivna skriftliga svaren ännu. Jag anser att detta är diskriminering. Eftersom det inte finns första klassens och andra klassens europeiska medborgare och alla ledamöter företräder de europeiska medborgarna bör sådant här stävjas. Detta slags diskriminering får inte upprepas.

Talmannen. -
Herr Ortuondo! Jag kan försäkra er om att vi noggrant följde bestämmelserna för frågestunden i går och att alla ledamöter som inte fick ett muntligt svar kommer att få ett skriftligt svar på sin fråga i enlighet med arbetsordningen.
Ordförandeskapet är inte behörigt att gå in på de andra repliker och inlägg som har gjorts om den här frågan, och jag kan följaktligen inte gå in på detta. Jag talar endast om hur frågestunden genomfördes här i salen.
Ärade ledamöter, jag ber er att vi går över till nästa punkt på föredragningslistan. Jag måste naturligtvis ge er ordet om ni vill ta upp en ordningsfråga, men ni vet att andra ledamöter i så fall inte kommer att få sina frågor besvarade i dag.

Nogueira Román (Verts/ALE).
Herr talman! Jag vill att det skall framgå tydligt att det faktum att vice ordföranden och tillika kommissionären svarade på fråga nr 93 i korridoren, vilket är inkorrekt, förvärras av att det svar hon gav i egenskap av företrädare för kommissionen kommenterades närmare av två ledamöter, en ledamot från Europeiska socialdemokratiska partiets grupp, som ställde frågan, och en ledamot från Europeiska folkpartiets grupp.
Oavsett våra politiska ståndpunkter, som alla förtjänar respekt, hoppas jag att detta slags manipulering inte upprepas här i kammaren. Jag anser att det är en mycket beklaglig händelse. Jag väntade på fråga nr 2 som tillhörde ?övriga frågor? och frågade er, herr talman, med en gest, och när ni svarade att fråga nr 2 inte var med så gick jag naturligtvis. Dessa slags incidenter får inte inträffa.
Om fru kommissionären vill uttrycka sina personliga politiska åsikter kan hon göra det när hon vill, utan att begagna sig av detta slags manipuleringar, som jag anser vara mycket beklagliga.

Talmannen. -
Herr Nogueira, jag skulle inte drista mig till att bedöma den här frågan och ännu mindre kalla händelsen inkorrekt, och det är inte heller min uppgift. Jag försäkrar er återigen om att vi inte hann med så många frågor under frågestunden i går, och när frågestunden har avslutats skall kommissionen enligt reglerna besvara alla ledamöters frågor skriftligen.
Jag föreslår er att ni vänder er direkt till kommissionären.
Vi har en tredje ordningsfråga och jag hoppas att det blir den sista. Herr Galeote, ni har ordet.

Galeote Quecedo (PPE-DE).
Ja, det är ett personligt uttalande. Jag fick mycket riktigt tillfället och nöjet att kommentera ett svar från Europeiska kommissionen. Svaret gavs på ett helt korrekt sätt och jag begär därför att ledamoten drar tillbaka det han sade om manipulering.
Det har talats om första och andra klassens medborgare. De medborgare i den region som herr Ortuondo kommer från och som systematiskt hotas, kastas ut från sina hem och ibland mördas är naturligtvis inte andra klassens medborgare. Jag skulle gärna se att herr Ortuondo även ägnade uppmärksamhet åt dessa personer som - jag upprepar - inte är andra klassens medborgare.

Talmannen. -
Ärade ledamöter! Jag måste påminna er om och rekommendera att vi styr tillbaka sammanträdet till nästa punkt på föredragningslistan, nämligen frågestunden med frågor till rådet, och inte inleder en diskussion mellan ledamöterna.
Jag vet att ni har rätt att begära att få göra ett personligt uttalande, men jag ber er att inte känna er utpekade och att vi inleder frågestunden nu.
Om ni begär ordet för att göra ett personligt uttalande, och eftersom yttranden av personlig art redan har fällts, ger jag ordet till herr Ortuondo, som är den ledamot som herr Galeote nämnde.
Herr Ortuondo, jag ber er att fatta er mycket kort.

Ortuondo Larrea (Verts/ALE).
Herr talman! Jag vill säga att den föregående talarens inlägg är oacceptabelt. Jag anförde ett korrekt klagomål om diskriminerande behandling, utan att ta upp någon sakfråga överhuvudtaget, och det är oacceptabelt att ledamoten då sammanblandar den diskriminering som ledamöterna har blivit utsatta för med situationen i Baskien som tyvärr just beror på den oresonlighet och den brist på demokrati som råder i den spanska staten.

Talmannen. -
Ärade ledamöter! Ni förstår säkert att jag, trots att jag är ledamot för den spanska valkretsen, vilket jag är stolt över, enbart agerar som talman för sammanträdet och nu gäller det frågestunden med frågor till rådet.
Jag kanske skulle vilja delta i den debatt som har inletts, men det har vi inte rätt att göra, allra minst jag. Följaktligen kommer rådets tjänstgörande ordförande - och jag ber honom om ursäkt för förseningen - nu att besvara en fråga från herr Nogueira.

Talmannen. -
Fråga nr 1 från Camilo Nogueira Román (H-0606/02):

Angående: Mjölkproduktionen inom ramen för den av kommissionen föreslagna översynen av den gemensamma jordbrukspolitiken
Regionen Galicien står för en stor del av den spanska mjölkproduktionen. Jordbruksstrukturen i regionen grundar sig på små familjejordbruk som är den bäst lämpade formen för en hållbar utveckling av landsbygden, och under de senaste decennierna har det i regionen gjorts mycket stora insatser för att modernisera denna sektor. När det gäller Galicien borde därför reformen av den gemensamma jordbrukspolitiken främja en ökning av mjölkproduktionen för att åtminstone täcka en del av behoven på det spanska fastlandet, genom att fastställa en övergångsperiod under vilken interventionspriset bibehålls.
Anser rådet att en ordning av detta slag är förenlig med de alternativ som förutses i förslaget till reform av den gemensamma jordbrukspolitiken efter år 2008? Skulle en sådan ordning kunna upprättas redan före år 2008 för regioner där förhållandena liknar dem i Galicien?

Haarder
. (DA) Herr talman! Den 12 juli i år skickade kommissionen ut ett meddelande om halvtidsöversynen av den gemensamma jordbrukspolitiken och ett arbetsdokument om mejerisektorn. Bortsett från dessa två dokument har rådet inte lagt fram några formella förslag om ändring av de nuvarande bestämmelserna för de olika gemensamma organisationerna av marknaden och därför inte heller när det gäller bestämmelserna för den gemensamma organisationen av marknaden för mejeriprodukter.
Så snart kommissionen, som ju har initiativrätten, har lagt fram de förslag för rådet som man anser att det finns behov av kommer rådet att ägna ärendet sin fulla uppmärksamhet, och rådet kommer under alla omständigheter att ta hänsyn till Europaparlamentets yttrande innan man fattar ett beslut. Rådet har observerat de olika rapporter som åtföljde kommissionens meddelande om halvtidsöversynen och hade så sent som i denna månad en ingående diskussion om bl.a. mejeriprodukter. Denna diskussion hade sin utgångspunkt i en rad frågor till ordförandeskapet och hade till syfte att bringa klarhet i nyckelfrågorna.

Nogueira Román (Verts/ALE).
Herr talman, herr rådsordförande! Jag vill säga att utan de hinder som har satts upp för Spanien och Galicien, skulle mitt land kunna ha en mjölkproduktion på samma nivå som Irland eller Danmark, medan vi i dag bara producerar 1,8 miljoner ton. Det skulle hur som helst räcka för att täcka de egna behoven och för att fördubbla produktionen.
Med tanke på detta och på Galiciens jordbruksstruktur som är baserad på familjejordbruk, med en tydlig inriktning på mjölkproduktion, vill jag fråga rådsordföranden: Skulle rådet acceptera specifika åtgärder, som skulle kunna tillämpas även på ett annat land, och som skulle låta Galicien öka sin produktion med ett bibehållande av systemet för interventionspriset under en övergångstid?

Haarder
Herr talman! Det är kommissionen som har initiativrätten och därför är det kommissionen som skall komma med ett förslag. Därefter kommer rådet att ta sig an ärendet och som jag sade även ta hänsyn till Europaparlamentets synpunkter innan man fattar ett beslut. Därför skulle man kunna betrakta det som lämpligt att Nogeira har tagit upp ärendet i dag.

Talmannen. -
Fråga nr 2 från Josu Ortuondo Larrea (H-0608/02):

Angående: EU-ordförandeskapets uttalande om ön Perejil
Den 13 juli gjorde EU:s ordförandeskap ett uttalande där man framförde sin oro över situationen på ön Perejil och Marockos agerande. Man gav sitt fulla stöd till Spanien och krävde att Marocko omedelbart skulle dra tillbaka sina trupper. Detta var en lovvärd gest från ordförandeskapets sida gentemot en medlemsstat.
Jag förmodar emellertid att kommissionen inte känner till att det finns spanska historiker som hävdar att det inte finns någon laglig rätt som stöder den spanska överhögheten över denna lilla ö, som varit ockuperad av spanska trupper som skulle skydda det spanska territoriet från början av 1960-talet tills dessa drogs tillbaka som ett led i att återge det spanska protektoratet Marocko dess oberoende år 1956.
Anser inte kommissionen att den spanska regeringen har gått för långt när man sänt iväg stora militära styrkor för att besätta denna lilla klippö, en operation som Marocko har betraktat som en krigsaktion, och att det bästa Europeiska unionen kunde göra vore att se till att Internationella domstolen i Haag fick avgöra frågan om vem som har rätt till Perejil? Anser inte kommissionen att Spanien agerar motstridigt när man hävdar rätten till Gibraltar och samtidigt nekar Marocko rätten till ön Perejil och andra spanska besittningar på den afrikanska kontinenten?

Haarder
. (DA) Herr talman! Detta är någonting som jag minns mycket tydligt eftersom det började när det danska ordförandeskapet tillträdde.
I början av juli följde vi alla mycket oroligt utvecklingen kring denna lilla ö. Det rådde inga tvivel om öns status, vilken man hade beslutat om. En överenskommelse hade nåtts mellan Spanien och Marocko och denna gick ut på att ön skulle förbli obebodd utan några suveränitetstecken från någon av parterna.
När Marocko bröt denna överenskommelse och kränkte öns status lade det danska ordförandeskapet fram en förklaring där man uttryckte oro över situationen och solidaritet med Spanien. Man riktade samtidigt en stark uppmaning till Marocko om att de skulle dra tillbaka sina styrkor.
I rådet gladdes man åt att den nya spanska utrikesministern, Ana Palacio, som nyss kommit härifrån Europaparlamentet, och hennes marockanske kollega träffades i Rabat omedelbart efter episoden och bekräftade att man tänkte återgå till den situation som rått tidigare. Det danska ordförandeskapet hyser tilltro till att detta och efterföljande möten skall bidra till att främja nära förbindelser mellan Spanien och Marocko.
Jag skulle å rådets vägnar vilja understryka att Europeiska unionens förbindelser med Marocko på ett allmänt plan traditionellt sett varit stabila. Man har under de senaste åren gjort stora framsteg och det ömsesidiga samarbetet har fördjupats inom många områden. Detta innefattar allt ifrån handel till känsliga ämnen som t.ex. frågor kring migration - alltihop på grundval av det associeringsavtal som trädde i kraft för två och ett halvt år sedan.

Ortuondo Larrea (Verts/ALE).
Herr talman, herr rådsordförande! Jag tror inte att Marocko skulle hålla med om att ön Perejil inte tillhör någon.
Jag skulle vilja fråga er: Anser rådet att det är rättvist och demokratiskt att den spanska regeringen vill göra gällande att medborgarna i Ceuta och Melilla inte vill tillhöra Marocko eftersom de känner sig som spanjorer och samtidigt vägrar invånarna i Gibraltar att genom en folkomröstning fritt få bestämma om de vill tillhöra Förenade kungariket eller Spanien?

Haarder
. (DA) Herr talman! Jag skulle inte drömma om att besvara denna fråga. Den ligger helt utanför det man frågat mig om och rådet kan absolut inte ha någon åsikt om detta.

Hernández Mollar (PPE-DE).
Herr talman! Presidiet agerade helt korrekt när det gav sitt stöd till en medlemsstat inför Marockos felaktiga och orättvisa attityd - och Marocko är en privilegierad partner till Europeiska unionen som det just sades - inför en handling som är oacceptabel ur politisk och rättslig synvinkel.
Det är skandalöst att en baskisk ledamot som herr Ortuondo oroar sig mer för getterna på ön Perejil än för situationen för ETA:s offer. Han har aldrig brytt sig om dem och har aldrig lagt fram en fråga som berör dem i kammaren. Han har aldrig heller ställt någon fråga om kampen mot terrorismen. Det faktum att han inte har deltagit i den debatt vi just genomförde avslöjar detta och det kastar en skugga över honom som har haft fräckheten att ställa denna fråga och säga vad vi just varit tvungna att lyssna till här i kammaren.
Anser inte rådet att denna fråga är meningslös med anledning av de skäl jag just angett?

Haarder
. (DA) Herr talman! Det var ju det jag antydde i mitt första svar.

Talmannen. -
Herr rådsordföranden kan svara som han finner det lämpligt. Jag ber er att inte försöka tala om för rådet vilka frågor det skall besvara eller hur det skall besvara dem.
Den enda fråga som kan godtas här är att herr Ortuondo för andra gången gör ett personligt uttalande, när det gäller detta är jag mycket noggrann. Jag ber naturligtvis herr Ortuondo att fatta sig så kort som möjligt och, om det är möjligt, att detta blir den sista repliken.

Ortuondo Larrea (Verts/ALE).
Herr talman! Det finns personer som envisas med att utnyttja och manipulera offren för terrorismen och det är inte jag som säger detta. Det var ledaren för Spaniens största oppositionsparti som nyligen gjorde detta uttalande.
Jag måste säga till den föregående talaren - som blandar ihop en fråga om Gibraltar, Marocko och Spanien med terrorismen och terrorismens offer och så vidare - att de som verkligen arbetar i Baskien för att klara av den politiska konflikt som vi har haft i över tre sekler - en politisk konflikt med den spanska staten, med den centralistiska regeringen i Madrid - och de som försöker se till att det aldrig mer kommer att inträffa några attentat, mord eller våld i Baskien, är just de baskiska nationalisterna. Vi, demokratiska baskiska nationalister, har gett tillräckliga bevis på vårt intresse för att lösa konflikten, på vårt fördömande av våldet, vår kamp mot terrorismen och vårt försvar av friheterna.

Talmannen. -
Herr Ortuondo, med detta inlägg har ni nu uttömt möjligheten att göra personliga uttalanden.

Talmannen. -
Fråga nr 3 från Alexandros Alavanos (H-0610/02):

Angående: Dramatisk nedgång i de grekiska bomullsodlarnas inkomster
På grund av särskilt gynnsamma väderförhållanden var bomullsproduktionen hög i Grekland under perioden 2001-2002. Genom tillämpningen av de nya bestämmelser och de obegränsade ?böter? som föreskrivs i förordning 1051/2001/EG

Haarder
. (DA) Herr talman! Tack för att ni kort nämner vad frågan handlar om. Jag har ofta tänkt att det måste kännas märkligt att vara åhörare och inte riktigt veta vad svaren gäller för frågor. Så tack för denna lilla pedagogiska vägledning. Jag skulle vilja erinra om att enligt artikel 23 i rådets förordning nr 1051 från förra året trädde denna i kraft den 1 juni 2001. Rådet kan inte ändra en bestämmelse i en rättsakt utan att man från kommissionens sida lagt fram förslag om detta.
För övrigt skulle jag vilja påminna parlamentsledamoten om att det är kommissionen som skall använda sig av förfarandet i artikel 21 i nämnda förordning och detta har kommissionen redan gjort vid antagandet av övergångsbestämmelser. Rådet har för övrigt inte mottagit någon uppmaning av det slag som ledamoten nämner från någon medlemsstat.

Alavanos (GUE/NGL).
Vi har avvikit från ämnet beträffande frågan om baskerna och Spanien. Frågan är explosiv eftersom de grekiska bomullsodlarna är helt förtvivlade över denna förordning som ju kommer mitt i odlingssäsongen. Jag har lyssnat till ministerns svar, jag har fått höra att inte en enda regering har begärt övergångsperioder, och jag vill bara fråga ministern om rådet kan tänka sig att godkänna nationella subventioner för att rädda tusentals små och medelstora bomullsodlare i Grekland, om man har för avsikt att låta Grekland betala ut nationella stöd för att kompensera det som för dem är en fullständigt otillräcklig, förödande inkomst.

Haarder
. (DA) Jag törs svara att en lösning som den som här antyds också kräver ett förslag från kommissionen, och jag tror inte att någon medlemsstat har bett om något sådant. Mer kan jag inte säga.

Patakis (GUE/NGL).
Jag skulle vilja knyta an till den fråga som Alavanos ställde gällande skörden för 2001-2002, som nu är ett fait accompli. Problemet är att denna situation inte bara påverkar fjolårets skörd, utan dessutom påverkar efterföljande skördar. Årets bomullsskörd bärgas i talande stund. För andra året i rad sliter producenterna sitt hår på grund av att den grekiska regeringen helt godtyckligt har fastställt produktionen till 275 kilo per tusen ar, medan produktionen i själva verket är mycket högre och ingen vet vad som skall hända med den.
I februari 2001 röstade denna församling nära nog enhälligt för en ökning av bomullsproduktionen eftersom Europeiska unionen har ett underskott på 70 procent. Den grekiska regeringen har inte bara underlåtit att kämpa för att driva igenom denna parlamentsresolution för att skydda de grekiska bomullsodlarna och deras produkter, utan har dessutom, som ni har fått höra, varit väldigt angelägna att tillämpa den nya förordningen och vägrat att utnyttja Europaparlamentets resolution.
Herr talman! Jag uppmanar er att bryta en lans för oss och jag uppmanar rådets företrädare att ta ställning till de grekiska jordbrukarnas begäran om att omedelbart se över denna katastrofala förordning för att skydda de jordbrukare som håller på att gå under och deras produkter, vilka har en ställning som Greklands främsta nationalprodukt.

Haarder
. (DA) Herr talman! Jag blir tvungen att hänvisa till det jag precis har sagt. De förfaranden som skall tillämpas är entydiga. Det är kommissionen som skall komma med sådana förslag och som jag nämnde är det ingen medlemsstat som har bett om detta. Jag kan inte under några omständigheter säga mer om detta, men ledamöter av Europaparlamentet har ju alltid rätt att lyfta fram de frågor som är viktiga för dem. Detta kan jag absolut inte klandra dem för att göra.

Talmannen. -
Fråga nr 4 från Bart Staes (H-0612/02):

Angående: Europeiska unionens uppförandekod för vapenexport bör få bindande karaktär
I juni 1998 enades rådet om Europeiska unionens uppförandekod för vapenexport. Denna uppförandekod har inte bindande karaktär. Medlemsstaterna ombeds bland annat, att i sådana fall då exporttillstånd inte beviljats ge till känna destinationsmedlemsstaten, en beskrivning av handelsvaran samt slutanvändaren. För inte så länge sedan levererade vapenfabriken FN-Herstal, som regionen Valonia är aktieägare i, 5 500 k-pistar till en okänd slutanvändare.
Vad tänker rådet göra för att den uppförandekod som det överenskommits om skall bli juridiskt bindande och för att företag som FN-Herstal skall åläggas att offentliggöra de uppgifter av det slag som förtecknats i uppförandekoden, också om tillstånd till leveransen beviljats?

Haarder
Beslut om tilldelning av exporttillstånd fattas individuellt av varje enskild medlemsstat under fullt hänsynstagande till uppförandekoden för vapenexport och de kriterier som är fastställda i denna. Genomförandet av vapenexportpolitiken och därmed också av uppförandekoden är fortfarande medlemsstaternas ansvar.
Rådet har inte uppmärksammats på den situation som ledamoten nämner i sin fråga. Rådet får under alla omständigheter inga upplysningar om orsakerna till att medlemsstaterna antingen tilldelar eller nekar exporttillstånd och det faller inte inom rådets kompetensområde att på något sätt sätta sig till doms över medlemsstaterna i denna fråga. På mötet den 25 januari 1999 diskuterade rådet ett förslag från ordförandeskapet om att uppförandekoden borde vara rättsligt bindande, t.ex. genom en gemensam ståndpunkt. Det rådde dock ingen enighet om detta och frågan om ändringen av uppförandekoden till ett rättsligt bindande dokument har därför inte tagits upp sedan dess.

Staes (Verts/ALE).
Herr talman! Jag tackar rådets ordförande för hans svar. Belgiens utrikesminister, Louis Michel, avgav med anledning av krisen i Nepal en förklaring till pressen i Belgien i september, där han meddelade att han skulle be sina kolleger, ministrarna i rådet (utrikesfrågor), att låta omsätta uppförandekoden, som nu verkligen inte är bindande, till nationell lagstiftning. Kan rådsordföranden meddela mig om detta förslag från Michel har diskuterats? Kan han eventuellt också meddela mig om han ser som en möjlighet att rådet förbinder sig till att omsätta uppförandekoden land för land till nationell lagstiftning?

Haarder
. (DA) Herr talman! Om jag i frågan hade ombetts lämna denna upplysning man nu ber om hade jag kanske varit i stånd att göra detta. Men det stod inte i frågan och jag kan därför inte ge något svar.
Ledamoten skulle kanske kunna ställa en skriftlig fråga om det är viktigt att få denna besvarad. Ledamoten kanske till och med skulle kunna ringa till det belgiska utrikesministeriet, så tror jag att man där skulle vara vänliga nog att ge ett svar.

Talmannen. -
Eftersom de behandlar samma ämne, kommer fråga nr 5, fråga nr 6 och fråga nr 7 att tas upp tillsammans: Fråga nr 5 från Mihail Papayannakis (H-0616/02):

Angående: Internationella brottmålsdomstolen
Efter att den 1 juli ha vägrat att ratificera inrättandet av Internationella brottmålsdomstolen (ICC) har Förenta staterna ingått ett bilateralt avtal med Rumänien som undantar amerikaner från att prövas rättsligt av ICC. Med tanke på att Rumänien kandiderar för medlemskap i Europeiska Unionen, och på att det verkar som om Förenta staterna riktat in sig på att underteckna sådana här bilaterala avtal också med andra kandidatländer, vill jag be rådet upplysa mig om huruvida det, utöver det missnöje det redan gett uttryck för, har för avsikt att vidta andra åtgärder, både med avseende på Förenta staterna och de olika kandidatländerna, för att se till att inte Internationella brottmålsdomstolen som institution försvagas redan i samband med själva inrättandet.  Fråga nr 6 från Carlos Carnero González (H-0667/02):

Angående: Avtal med USA om immunitet inför den internationella brottmålsdomstolen
Rådet (allmänna frågor) fastställde i sitt beslut av den 30 september i år möjligheten för Europeiska unionens medlemsstater att ingå avtal med USA om att amerikanska diplomater och militärer placerade på gemenskapsterritorium under vissa omständigheter skall åtnjuta immunitet inför den internationella brottmålsdomstolen, ICC. Undertecknad anser att denna ståndpunkt försvagar ICC:s handlingskraft redan från första början och uppmuntrar tredje länder att agera lika eller på sämre sätt än Europeiska unionen, varför jag ställer mig negativ till rådets hållning.
Anser rådet att det ovannämnda beslutet speglar åsikterna hos en majoritet av den europeiska befolkningen? Har rådet tagit hänsyn till den ståndpunkt som frivilligorganisationer och jurister har försvarat ända sedan de allra första stegen togs för att inrätta ICC? Har rådet klart för sig vilka gemenskapsländer som kommer att ingå immunitetsavtal med USA och inom vilka begränsningar? Anser inte rådet att Europeiska unionen på detta sätt avviker från sin första hållning och förlorar trovärdighet inför det internationella samfundet?  Fråga nr 7 från Sarah Ludford (H-0681/02):

Angående: Internationella brottmålsdomstolen
Den 30 september 2002 fastställde rådet (allmänna frågor) riktlinjer för medlemsstaternas förhandlingar angående bilaterala avtal med Förenta staterna om att ge amerikaner viss immunitet mot åtal vid Internationella brottmålsdomstolen (ICC).
Följande frågor ställs mot bakgrund av att rådet säger sig betrakta ICC som ett viktigt verktyg för att det internationella samfundet skall kunna se till att allvarliga internationella brott inte kan begås ostraffat.
Hur kan ordförandelandet hävda att bilaterala avtal med Förenta staterna inte undergräver Romstadgan och ICC:s integritet?
Hur stämmer rådets riktlinjer från den 30 september överens med de tidigare yttrandena från kommissionens och rådets rättstjänster?
Varför gjorde rådet inte mer för att skydda Rumäniens regering från Förenta staternas påtryckningar att ingå ett bilateralt avtal innan Europeiska unionen fastställde sina riktlinjer? Varför beaktades kandidatlandet Rumänien inte i tillräcklig utsträckning när Europeiska unionen intog sin hållning i frågan om ICC?

Haarder
. (DA) Herr talman! Jag vill gärna besvara de tre frågorna samtidigt och vill allra först understryka att rådets slutsatser om Internationella brottmålsdomstolen inte uppmuntrar till undertecknande av bilaterala avtal om icke-utlämnande. Man understryker att hänsyn skall tas till befintliga avtal mellan Förenta staterna och de enskilda medlemsstaterna.
Enligt vår uppfattning kan många av de amerikanska betänkligheterna röjas ur vägen på grundval av de befintliga avtalen. Det kommer att vara upp till varje enskild medlemsstat att bedöma om dess bilaterala eller multilaterala fördragsmässiga förbindelser med Förenta staterna kan anses vara tillräckliga för att tillgodose de amerikanska önskemålen.
Om en medlemsstat skulle finna det nödvändigt att ändra befintliga avtal eller att ingå ett nytt avtal med Förenta staterna så skall Europeiska unionens vägledande principer ligga till grund. Om de enskilda staterna håller sig inom dessa utstakade ramar i sina bilaterala kontakter med Förenta staterna så kommer domstolen inte att undermineras. För övrigt gör vi helt klart att det skulle vara oförenligt med de förpliktelser stater som deltar i Internationella brottmålsdomstolen har enligt domstolens stadga om de skulle ingå sådana avtal som nu föreligger från Förenta staternas sida.
När det gäller Europeiska unionens vägledande principer bör varje lösning omfatta lämpliga tillämpningsbestämmelser som garanterar att personer som har begått förbrytelser som faller inom Internationella brottmålsdomstolens jurisdiktion inte åtnjuter straffrihet. De skall alltså åtalas och om nödvändigt straffas. Sådana bestämmelser bör kunna garantera lämpliga utredningar samt att de nationella myndigheterna, om det finns tillräckliga bevis, åtalar personer på domstolens uppmaning.
Denna vägledande princip garanterar att människor görs ansvariga om de har begått krigsförbrytelser, brott mot mänskligheten eller folkmord. Och de kommer att ställas inför rätta oavsett om de är amerikaner eller européer. Europeiska unionen och Förenta staterna är eniga om att ett individuellt ansvar skall gälla för de grövsta förbrytelserna som berör det internationella samfundet. Förenta staterna har under många år i nära samarbete med Europeiska unionen iklätt sig en ledarroll när det gäller upprättandet av Internationella brottmålsdomstolar, i syftet att lagföra sådana förbrytelser.
En annan vägledande princip går ut på att nya avtal endast bör omfatta personer som inte är medborgare i en stat som deltar i domstolen. Europeiska unionen har noga definierat kriterierna för vilka personer som kan komma på tal. Men man slår fast att vissa personer inte faller inom ramarna för domstolens jurisdiktion eftersom de omfattas av immunitet i förhållande till folkrätten. Men bortsett från detta bör en lösning endast omfatta personer som uppehåller sig i den aktuella staten, som ombeds överlämna en person till domstolen, för att de skickats dit av den utsändande staten. Detta stämmer överens med Romstadgans mycket snäva definition av vilka personer som bör omfattas av avtal om icke-utlämnande.
Om man tittar på alternativen är den strategi på gemenskapsnivå som vi nyss har beskrivit det bästa sättet att försvara Internationella brottmålsdomstolen på. Varje annan lösning skulle ha fått det starka gemenskapsstödet för brottmålsdomstolen att spricka och ha försvagat domstolen. Ett direkt nej till det amerikanska förslaget skulle å andra sidan ha fått mycket negativa konsekvenser för de transatlantiska förbindelserna och det skulle ha äventyrat det helt avgörande amerikanska engagemanget i fredsbevarande operationer världen över.
Om man inte hade fastställt en gemensam ståndpunkt inom Europeiska unionen skulle det ha haft en förödande inverkan på domstolen. I samband med detta skulle jag vilja nämna att Förenta staterna redan har ingått bilaterala avtal med tolv länder som inte har möjlighet att stödja sig på Europeiska unionens ståndpunkt. Om man hänvisade Europeiska unionens medlemsstater och andra till bilaterala förhandlingar med Förenta staterna utan en stark enighet inom Europeiska unionen och utan tydliga kriterier för vem som skall omfattas av sådana avtal så skulle man få en mängd bilaterala avtal, vilket utan tvekan skulle innebära att domstolen underminerades.
Beträffande vad Europeiska unionens medborgare, frivilligorganisationer och juridiska experter anser så vill jag understryka att rådet inte diskuterade denna fråga och absolut inte nådde fram till det aktuella resultatet i ett vakuum. Rådets slutsatser bygger på omfattande rådfrågningar mellan medlemsstaterna och på värdefulla bidrag från rådets rättstjänst och från kommissionen. Rådet har också tagit hänsyn till de synpunkter som berörda frivilligorganisationer har givit uttryck för. Under hela processen har det förekommit kontakter med tredjeländer som deltar i domstolen och ordförandeskapet har också fört förberedande samtal med Förenta staterna. Det säger sig självt att rådet också fullt ut har tagit hänsyn till de synpunkter som de folkvalda företrädarna inom Europeiska unionen har givit uttryck för, både i de nationella parlamenten och i Europaparlamentet.
När det gäller vilka medlemsstater som eventuellt kommer att ingå avtal om icke-utlämnande med Förenta staterna kan jag för närvarande tyvärr inte ge några upplysningar, men jag svarar gärna på frågor kring Rumäniens bilaterala avtal med Förenta staterna. Detta avtal undertecknades den 1 augusti 2002. Jag skulle i detta sammanhang å rådets vägnar vilja rikta uppmärksamheten mot den gemensamma ståndpunkt som antogs den 11 juni förra året och som ändrades den 20 juni i år. Det var en ståndpunkt som fick uppbackning av kandidatländerna. Rådet hade en nära kontakt med kandidatländerna under hela förarbetet till ståndpunkten och rådet tänker fortsätta dessa kontakter för att löpande hålla kandidatländerna underrättade om den vidare utvecklingen. Rådet har noterat att Rumänien ännu inte har ratificerat det aktuella avtalet och hoppas att Rumänien kommer att ta hänsyn till den ståndpunkt som Europeiska unionen har upprättat efter att avtalet ingåtts.

Papayannakis (GUE/NGL).
Jag tackar rådsordföranden för hans svar, men för att vara riktigt ärlig var det vissa saker som jag inte riktigt förstod. Begär Förenta staterna en särställning i världen och erkänner vi den rollen, ja eller nej? Det är femtielfte gången de har framfört en sådan begäran sedan Kyotoavtalet och så har även skett i många andra frågor.
Ni sade att ni gjort detta för att undvika att irritera de transatlantiska förbindelserna. Ärligt talat förstår jag inte det heller. På samma sätt som jag inte kan förstå att ni säger att de skyldiga kommer att ställas inför rätta i nationella domstolar. Nej, herr rådsordförande, i de amerikanska domstolarna. Så enkelt är det. Frågan är: kommer detta senare även att gälla andra stater? Kommer det att gälla ryssar och alla andra tänkbara inblandade inom ramen för fredsbevarande uppdrag? Hur kan ni säga att detta inte urholkar domstolen? Hur som helst, när det gäller Rumänien, som frågan ju gällde, är frågan följande: att ni hoppas att det avtal som Rumänien har undertecknat inte kommer att ratificeras är ingenting som intresserar mig. Det jag vill veta är om ni i samband med utfrågningarna med de andra kandidatländerna tänker säga till Rumänien att deras integration är avhängigt av huruvida de respekterar Europeiska unionens gemensamma ståndpunkt angående den internationella brottmålsdomstolen?

Haarder
. (DA) Jag skulle vilja understryka att man har hittat fram till en lösning som inte underminerar Internationella brottmålsdomstolen. Denna lösning kommer att vara till stor hjälp bl.a. för de ansökarländer i Central- och Östeuropa som har varit lite tveksamma om vad de skulle göra. Vidare har man funnit en lösning som inte leder till några försämringar i förhållande till befintliga avtal. Det tycker jag egentligen sammantaget är ett ganska bra resultat. Europeiska unionen kan inte kontrollera hela världen. Vi har sett till att Internationella brottmålsdomstolen skyddas från en underminering och det är allt jag har att säga i denna fråga.

Carnero González (PSE).
Herr talman, herr Haarder! Som inledning till min fråga måste jag säga er att jag anser att rådet har fattat ett felaktigt beslut. Jag skulle vilja att ni preciserar följande punkter: För det första: Vilken juridisk karaktär har rådets beslut? Hur definierar ni beslutet? För det andra och beroende på beslutets juridiska karaktär: Ingår det i gemenskapens regelverk eller inte?
Om beslutet ingår i gemenskapens regelverk är medlemsstaterna och kandidatländerna skyldiga att rätta sig efter det, vilket naturligtvis innebär att de inte får ratificera bilaterala avtal med Förenta nationerna som strider mot rådets beslut.
Slutligen, hur tänker rådet kontrollera medlemsstaternas beslut, som till exempel de beslut som dessa kan fatta genom eventuella verkliga bilaterala avtal med Förenta staterna genom ändringar av andra redan existerande avtal med detta land?

Haarder
. (DA) Herr talman! Detta ingick ju inte i den skriftliga frågan. Jag kan bara säga att det handlar om en gemensam ståndpunkt. Alla förväntas respektera den gemensamma ståndpunkten och detta gäller även alla kandidatländerna. Jag skulle tycka det vore mycket underligt om inte så skedde. Jag skulle i så fall bli mycket förvånad, så jag tror att ledamoten kan känna sig ganska säker på detta.

Ludford (ELDR).
Herr talman! Jag har lyssnat till vad ministern sagt, jag godtar att riktlinjerna är bättre än ingenting och jag gratulerar det danska ordförandeskapet till att åtminstone ha lyckats åstadkomma dessa riktlinjer. Men de råd som Europeiska unionens institutioner har fått från rättstjänsterna är att en avtalsslutande part till Romstadgan som ingår bilaterala avtal utanför det snäva tillämpningsområdet för artikel 98 agerar mot målet för och syftet med stadgan. Stämmer det inte att riktlinjerna egentligen är för veka för att stänga dörren för uppgörelser om straffrihet?
Ministern hänvisade till en gemensam ståndpunkt. Jag skulle vilja veta om riktlinjerna lagligen utgör en gemensam ståndpunkt. Vare sig de gör det eller inte, kommer rådet åtminstone att försöka stärka dessa tämligen vaga riktlinjer från den 30 september, vilka ger utrymme för kryphål som strider mot stadgan? Detta skulle ge oss en stärkt gemensam ståndpunkt om ytterligare skyddsåtgärder. Dessa bör innefatta en översikt av nationella säkerheter av ICC, garantier för att Förenta staterna kommer att utreda och åtala egna medborgare som anklagas för att ha begått ICC-brott, krav på att Förenta staterna skall modernisera den federala lagstiftningen för att se till att dess domstolar har jurisdiktion över alla ICC-brott - vilket inte är fallet för närvarande - avtal för att begränsa tillämpningsområdet för militär personal eller nära förbunden civil personal - och inte legosoldater till exempel - samt att inbegripa en solnedgångsklausul och krav på att avtalen om kontroll följs av de berörda nationella parlamenten.

Haarder
. (DA) När det gäller det sistnämnda anser jag att det framgår ganska tydligt vilken liten krets av personer som omfattas. När det gäller det allra första man frågade om vill jag säga att en gemensam ståndpunkt är en gemensam ståndpunkt. Det finns inga bestraffningsmetoder för länder som skulle bryta mot en gemensam ståndpunkt, men vi brukar normalt inom unionen efterleva de gemensamma ståndpunkterna, och det tror jag också att kandidatländerna kommer att göra.

Krarup (GUE/NGL).
Herr talman! Jag måste säga att svaret från rådets ordförande tyder på att det finns en betydande tänjbarhet i tolkningen, men som vi säger i Danmark så krävs det en mycket stark karaktär för att sälja gummiband i metervara. Det kan tänjas åt alla håll och kanter och jag tycker inte att rådets ordförande går in på den grundläggande frågan: Finns det en amerikansk strategi som pressar andra länder till bilaterala avtal genom vilka länderna förpliktar sig att inte utlämna amerikanska medborgare? Det stämmer väl överens med att Förenta staterna konsekvent och ihärdigt har vägrat ratificera fördraget om Internationella brottmålsdomstolen. Det förefaller för mig uppenbart att rådet har ett trovärdighetsproblem när man å ena sidan hävdar att man fullt ut går in för upprättandet av Internationella brottmålsdomstolen och betraktar upprättandet av denna som en grundsten i det internationella rättsliga samarbetet, och å andra sidan ser genom fingrarna med och accepterar amerikanernas utpressning av tredjeländer. Rådets ordförande sade att man hade kommit fram till en lösning på den rumänska utpressningssituationen. Den enda konkreta fråga jag skulle vilja ställa är följande: Vad går lösningen ut på och är det en lösning som rådet finner godtagbar? I så fall har man definitivt ett trovärdighetsproblem.

Haarder
. (DA) När det gäller detta sistnämnda kan jag säga att man har kommit fram till en lösning som enligt min uppfattning kommer att garantera att inga fler kandidatländer ingår avtal motsvarande det Rumänien ingick. Jag skulle också vilja tillägga att Rumänien så vitt jag vet ännu inte har ratificerat detta avtal.
När det gäller det förstnämnda skulle jag vilja svara att om det skulle vara så att Förenta staterna utövar sådana påtryckningar som Krarup talar om så är det bra att ha denna gemensamma ståndpunkt att luta sig mot för att kunna stå emot sådana eventuella påtryckningar. En av de stora fördelarna med den gemensamma ståndpunkten är enligt min uppfattning att den tillhandahåller ett mycket bra stöd åt länder som eventuellt blir utsatta för påtryckningar. Jag har ingen kännedom om att någonting sådant skulle pågå men det påstår ju ledamoten, och om så skulle vara fallet är det som sagt bra att vi har denna ståndpunkt, som även de nya medlemsstaterna kan använda sig av.

Talmannen. -
Eftersom frågeställaren är frånvarande, bortfaller fråga nr 8. Fråga nr 9 från Efstratios Korakas. Frågeställaren ersätts av Alyssandrakis (H-0623/02):

Angående: Avtal mellan Europeiska unionen och Förenta staterna om utvisningar, hemliga polisinsatser och kommunikationsövervakning
Enligt anklagelser från Statewatch planerar Europeiska unionen och Förenta staterna att ingå ett avtal om hur man skall bemöta terrorismen. Avtalet skall omfatta frågor som faller inom den allmänna straffrätten, som gemensamma polisinsatser, kommunikationsövervakning, lokalisering och konfiskering av olagliga produkter, förenkling av förfarandena för att utvisa européer och icke-européer samt begränsning av asylansökningar.
Vad anser rådet om detta, med beaktande av att det även framförts anklagelser om att det danska ordförandeskapet håller på att utarbeta ett förslag till kommunikationsövervakning och att sådana repressiva och rättsliga åtgärder helt strider mot respekten för de mänskliga rättigheterna och inte är förenliga med de uttalanden som Europeiska unionen hittills gjort om att inte ingå några avtal som innebär utvisning till länder där dödsstraff fortfarande tillämpas, såsom är fallet i Förenta staterna?

Haarder
. (DA) Jag kan garantera att man i varje avtal som ingås mellan Förenta staterna och Europeiska unionen kommer att respektera de mänskliga rättigheterna i enlighet med artikel 6 i fördraget om Europeiska unionen där det står att ?Unionen bygger på principerna om frihet, demokrati och respekt för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna samt på rättsstatsprincipen, vilka principer är gemensamma för medlemsstaterna?. Detta kommer inte bara att gälla för de avtal om straffrättsligt samarbete som man redan håller på att förhandla fram, utan även för varje avtal om utbyte av polisuppgifter som ingås mellan Förenta staterna och Europol efter att först ha godkänts av rådet.
Det är ett missförstånd att det danska ordförandeskapet skulle ha lagt fram förslag till bindande regler beträffande lagring av uppgifter om teletrafik, att teleleverantörer skall behöva spara uppgifter beträffande teletrafik i upp till två år, samt att sådana uppgifter skall sammanställas i centrala databaser och ställas till övriga medlemsstaters förfogande. Detta i mina ögon ytterst kreativa missförstånd kunde ha undvikits om medierna hade vänt sig till ordförandelandet. Ordförandeskapet har lagt fram förslag till rådets slutsatser när det gäller förhållningsregler beträffande informationsteknologi utifrån hänsyn till utredningar och åtal gällande organiserad brottslighet. Förslaget har ingenting att göra med det utökade samarbetet med Förenta staterna inom vilket man förhandlar med Förenta staterna om ett avtal om ömsesidig rättshjälp och ömsesidigt utlämnande.
Jag skulle vilja erinra om den förklaring som rådet lade fram den 30 september 2002 om dödsstraff och särskilt grymma avrättningsformer. Här slogs ännu en gång fast att Europeiska unionen länge har varit emot och fortfarande tar kraftigt avstånd från varje tillämpning av dödsstraff.

Alyssandrakis (GUE/NGL).
Herr rådsordförande, jag tolkar ert svar som att det redan pågår överläggningar mellan Förenta staterna och Europeiska unionen.
Jag skulle inte ha några problem att godta era försäkringar om mänskliga rättigheter om det inte vore för att de tolkningar som Europeiska unionen i praktiken gör av mänskliga rättigheter skiljer sig så avsevärt från vad den enkle medborgaren har för uppfattning om mänskliga rättigheter och om det inte vore för att Europeiska unionen, med terrorismen som ursäkt, håller på att skapa en repressiv, enväldig mekanism att användas mot alla de som motsätter sig den politik som bedrivs.
I den engelska dagstidningen the Guardian publicerades den 3 september en artikel där man uttryckte farhågor över sidoeffekterna av de samtal som förs med Förenta staterna. Om the Guardian uttrycker sin oro har vi, herr rådsordförande, anledning att vara tio gånger så oroade.
Jag skulle vilja rikta en specifik fråga till er: Vilken roll kommer de nationella parlamenten och Europaparlamentet att spela i dessa avtal och, mer allmänt, vilken roll kommer de att spela i fråga om att ratificera dessa avtal?

Haarder
. (DA) De olika staterna kommer naturligtvis att ingå sådana avtal utifrån sina nationella bestämmelser, och när det gäller de europeiska institutionerna kommer det att ske i enlighet med Europeiska unionens bestämmelser.

Krarup (GUE/NGL).
Herr talman! Det framgår tydligt av den dokumentation som Statewatch lagt fram att förhandlingar beträffande dessa avtal inleddes redan förra hösten och att de har bedrivits i största hemlighet. Tony Bunyan från Statewatch har krävt tillgång för allmänheten till handlingar och har delvis mötts av en avvisande attityd, eftersom det rörde sig om hemliga förhandlingar. Enligt fördraget förhåller det sig så att Europaparlamentet inte har någon rätt att rådfrågas i dessa ärenden och därmed väcks frågan om varför man inte offentligt har gått ut med att detta ingår i de åtgärder mot terrorism som man arbetar med. Min ena fråga är alltså varför rådet är så hemlighetsfullt när det rör sig om förhållanden som är av mycket stort allmänt intresse. Min andra fråga är hur långt dessa avtal når. Om man tittar på avdelning 5 och 6 i fördraget om Europeiska unionen framgår det av artikel 24 att rådet, när det är nödvändigt att ingå avtal med en eller flera stater osv. för att genomföra denna avdelning, kan ingå avtal utan att Europaparlamentet hörs, utan någon offentlig debatt. Hur långt uppfattar rådets ordförande att denna befogenhet sträcker sig, och varför har Europaparlamentet inte informerats?

Haarder
. (DA) Jag skulle gärna vilja ge Krarup ett svar men jag har inte läst vad som står i Statewatch och jag vet inte heller om det som står där stämmer. För övrigt är det tänkt att jag skall svara på frågor som ställts i förväg, vilket inte är fallet för dessa frågor. Så jag beklagar, Krarup, men det kanske skulle vara idé att ställa en skriftlig fråga eller att spara frågan till nästa gång.

Talmannen. -
Eftersom frågeställaren är frånvarande, bortfaller fråga nr 10. Fråga nr 11 från María Izquierdo Rojo (H-0626/02):

Angående: Nya möjligheter i förbindelserna med Libyen
Vad anser rådet om de senaste uttalanden som Libyens statschef, överste Moammar Kadhafi, gjort och hans politiska tvärvändning, samt formuleringarna i det TV-sända tal som han höll med anledning av 33-årsdagen av sitt makttillträde? Vilka möjligheter öppnas med tanke på denna nya situation i förbindelserna mellan Libyen och Europeiska unionen?

Haarder
. (DA) Rådet har inte diskuterat Moammar Kadhafis tal. Man är inom rådet dock fortfarande beredda att låta Libyen bli fullvärdig medlem i Barcelonaprocessen så snart landet fullt ut och utan förbehåll accepterar Barcelonabestämmelserna. Libyen har ännu inte givit något svar på denna fråga. I väntan på att detta skall ske kommer Libyen att fortsätta att inbjudas som observatör vid mötena inom Europa-Medelhavskommittén och vid mötena mellan högre tjänstemän med ansvar för politiska och säkerhetsrelaterade frågor. Libyen deltog i ministerkonferensen i Valencia som ordförandeskapets gäst.
Det förefaller för närvarande förekomma två huvudsakliga tendenser i Libyen. Den ena förespråkar ett närmande till Europeiska unionen med en tydlig signal om en brytning med det som har varit, medan den andra ger uttryck för att Libyens mål på den afrikanska kontinenten är oförenliga med ett deltagande i Barcelonaprocessen. Styrkeförhållandet mellan de två libyska synpunkterna är naturligtvis beroende av Moammar Kadhafis önskningar.
Enligt Europeiska unionens uppfattning kompletteras en stark roll på den afrikanska kontinenten utmärkt av ett deltagande i Barcelonaprocessen. Om detta vittnar det euroafrikanska partnerskapet vars nästa toppmöte planeras äga rum inom den närmaste tiden. Rådet uttrycker för övrigt sitt gillande över att en del politiska fångar har frigivits i Libyen och understryker att så fort de återstående frågorna besvarats på ett tydligt och tillfredsställande sätt, och om Libyen efterfrågar det, kommer landet att kunna delta i Barcelonaprocessen. Ett sådant deltagande i partnerskapet EU-Medelhavsländerna innebär även att Libyen i likhet med de övriga parterna skall ingå ett associeringsavtal och kommer att omfattas av Medaförordningen.

Izquierdo Rojo (PSE).
Herr talman! Jag måste säga att den tjänstgörande rådsordförandens svar inte var särskilt detaljerat. Jag har uppmärksamt lyssnat till vad han sade och det verkar som om han ibland motsäger sig själv. Han säger att han välkomnar uttalandena, men det förefaller inte som om rådet överväger någon ändring av förbindelserna.
Jag vill hur som helst ställa följande följdfråga. Finns det en vilja att fortsätta på vägen mot ett ömsesidigt närmande? Förutser man en förbättring av det ömsesidiga erkännandet mellan Europeiska unionen och Libyen? Om situationen utvecklas positivt, vilka avtal skulle man kunna komma fram till? Skulle dessa avtal vara desamma som unionen har med andra Mahgrebländer inom ramen för Medelhavspolitiken? Vilken förutsägbar tidsplan skulle man kunna agera efter?

Haarder
. (DA) Herr talman! Jag tycker egentligen att mitt svar var ganska tydligt uttryckt. Om Libyen kan besvara de återstående frågorna på ett tydligt och tillfredsställande sätt och själv ber om det så kommer landet att kunna delta i Barcelonaprocessen, även om Libyen har önskemål om att ytterligare närma sig den afrikanska kontinenten. Som jag sade precis så behöver dessa två aspekter inte nödvändigtvis strida mot varandra, men i Libyen förekommer uppenbarligen två motstridiga tendenser. Det är alltså inte min personliga uppfattning utan någonting vi har observerat i Libyen.

Talmannen. -
Fråga nr 12 från Lennart Sacrédeus (H-0629/02):

Angående: Grannlandsstatus för Ukraina
Vid toppmötet mellan Europeiska unionen och Ukraina i Köpenhamn i juli utlovades Ukraina en ?grannlandsstatus? till Europeiska unionen. Detta är ett nytt begrepp som nu behöver fyllas med innehåll. Vad innebär denna status konkret? Kommer villkoren att vara desamma för Ukraina som till exempel för Vitryssland? Kommer samma status att gälla för alla länder, som efter utvidgningen kommer att gränsa till unionen?

Haarder
. (DA) Herr talman! Jag vill väldigt gärna besvara Sacrédeus fråga som gäller Ukraina.
På toppmötet mellan Europeiska unionen och Ukraina i somras som ägde rum i Köpehamn underrättades Ukraina om rådets beslut från april om att koncentrera sig på möjligheten att stärka förbindelserna mellan den kommande utvidgade unionen och denna utvidgade unions nya grannar. Båda sidor underströk betydelsen av att hänsyn tas till att förbindelserna mellan Europeiska unionen och de berörda länderna har olika karaktär och ligger på skilda utvecklingsnivåer politiskt och ekonomiskt.
Europeiska unionen och Ukraina var eniga om att utvidgningsprocessen skapar nya möjligheter och nya utmaningar på olika områden. Båda sidor bekräftade att Ukraina bäst skulle kunna utnyttja dessa möjligheter genom att intensifiera arbetet med att anpassa sin lagstiftning, sina normer och sina standarder till Europeiska unionens. Man nådde också enighet om att intensifiera berörda partnerskaps- och samarbetsorgans diskussioner om utvidgningens inverkan bl.a. när det gäller handelsrelaterade frågor, fri rörlighet för personer, visum, samt främjande av regionalt och gränsöverskridande samarbete.
Europeiska unionen respekterar Ukrainas strävan på det europeiska planet. Det är viktigt att Ukraina blir bättre på att uppfylla sina förpliktelser om denna strävan skall få ett verkligt innehåll. Europeiska unionen kommer att fortsätta stödja Ukraina i reformprocessen, vilket innefattar ett stärkande av rättsväsendet, mediernas frihet, de mänskliga rättigheterna och det civila samhället.
Det danska ordförandeskapet känner det som sin plikt att intensifiera samarbetet mellan Europeiska unionen och Ukraina. Arbetsplanen för genomförandet av Europeiska unionens gemensamma strategi för Ukraina har lagts fram för rådet som tog del av denna den 22 juli i år. Ordförandeskapet anser att Europeiska unionens överordnade mål bör vara att göra dialogen och samarbetet med Ukraina mer mål- och resultatinriktat.
Prioriteringarna i denna arbetsplan är följande: För det första konsolidering av demokrati, rättssäkerhet och offentliga institutioner, för det andra stöd till den ekonomiska övergångsprocessen, däribland till Ukrainas integration i den europeiska ekonomin och i världsekonomin och till regionalt gränsöverskridande samarbete med grannländerna, för det tredje samarbete för att stärka stabiliteten och säkerheten inom och utanför Europa, för det fjärde stärkande av samarbetet på miljö- och energiområdet samt inom kärnsäkerheten, för det femte stöd till ett stärkande av samarbetet i samband med utvidgningen av Europeiska unionen, och slutligen för det sjätte utveckling av samarbetet inom rättsliga och inre frågor.
Utvecklingen av en enhetlig EU-politik gentemot Europeiska unionens nya grannar, med full respekt för skillnaderna mellan de berörda länderna, kommer att bidra till uppfyllandet av de överordnade målen. Mot bakgrund av ett gemensamt anförande från den höga representanten, Solana, och kommissionsledamot Patten diskuterade rådet på mötet den 30 september förbindelserna mellan den utvidgade unionen och dess grannar i öst. Rådet bekräftade att man är övertygad om att utvidgningen av Europeiska unionen kommer att erbjuda ett bra tillfälle att stärka förbindelserna mellan Europeiska unionen och dess nya grannar i syfte att skapa stabilitet och minska välståndsklyftan vid Europeiska unionens nya gränser.

Sacrédeus (PPE-DE).
Får jag varmt tacka Bertil Haarder och det danska ordförandeskapet för detta utförliga och förnämliga svar. Jag tror personligen att det under det svenska ordförandeskapet var av stor strategisk betydelse att statsminister Göran Persson som sin sista utrikespolitiska resa faktiskt besökte Kiev och träffade den ukrainska regeringen. Jag ser den danska linjen som en fortsättning på denna politik.
Jag har några följdfrågor. För det första: Kan man tänka sig att Ukraina i en relativt nära framtid skulle kunna erbjudas ett särskilt avtal som skulle kunna vara en östeuropeisk variant av en ekonomisk särskild relation, dvs. en form av östeuropeiskt EES-avtal - eller på danska EØS-avtal?
För det andra undrar jag hur ni upplever att relationerna mellan EU och Ukraina har drabbats av de påståenden som finns om militärt samarbete med Irak från ukrainsk sida.

Haarder
. (DA) Jag skulle vilja tacka Sacrédeus för hans stora intresse för Ukraina. Det är viktigt att vi kommer ihåg Ukraina som är ett land med stor betydelse i Europa. Jag vill berömma Europaparlamentet för det betänkande om Ukraina som - om jag minns rätt - antogs för cirka ett år sedan. Jag kan tillägga att det danska ordförandeskapet förväntar sig att rådet innan året är slut skall be kommissionen lägga fram förslag angående utvecklingen av en enhetlig EU-politik gentemot Europeiska unionens nya grannar, och man kan lugnt säga att Ukraina utgör en mycket viktig nation bland dessa grannar.

Rübig (PPE-DE).
Herr talman, herr rådsordförande, mina damer och herrar! Jag vill uttryckligen tacka för att ni nämnde att ni även verkar för kärnsäkerhet i Ukraina. Jag undrar om det egentligen är tänkt att de internationella atomenergimyndigheternas standarder läggs till grund för att garantera säkerheten i Ukraina?

Haarder
. (DA) Herr talman! Mot den historiska bakgrund som vi alla känner till råder ingen som helst tvekan om att kärnsäkerheten kommer att ingå i varje diskussion mellan Europeiska unionen och Ukraina.

Talmannen. -
Fråga nr 13 från Bernd Posselt (H-0631/02):

Angående: Europeiska unionen - Makedonien
Hur bedömer det danska ordförandelandet den nuvarande situationen i Makedonien? Ämnar ordförandelandet vidta åtgärder för att blåsa nytt liv i associerings- och stabiliseringsavtalet, till exempel genom att bevilja ytterligare ekonomiskt stöd eller avskaffa visumtvånget?

Haarder
. (DA) Ordförandeskapet gläder sig åt att parlamentsvalet den 15 september i f.d. jugoslaviska republiken Makedonien avlöpte under lugna och ordnade former. På mötet den 21 oktober uttryckte rådet tillfredsställelse över enigheten beträffande den nya regeringen i Skopje.
Rådet uppmanade denna nya regering att nu sätta ett fullständigt genomförande av ramavtalet och stabiliserings- och associeringsprocessen överst på dagordningen, och underströk att man ser fram emot ett nära och fruktbart samarbete. Europeiska unionen kommer att fortsätta att engagera sig starkt i Makedonien och kommer aktivt att stödja en reformvänlig regering. Rådet ser också fram emot att den planerade folkräkningen skall genomföras i enlighet med internationella standarder.
Stabiliserings- och associeringsavtalet har inte trätt i kraft eftersom det ännu inte har ratificerats. Tills vidare har man ingått ett interimsavtal om handelsaspekter, som trädde i kraft för drygt ett år sedan. Europeiska gemenskapen har som ett led i ett flerårigt program för åren 2002-2004 avsatt 130,5 miljoner euro till f.d. jugoslaviska republiken Makedonien för att stödja landet i dess ansträngningar för att göra sig redo att uppfylla de förpliktelser som är knutna till interimsavtalet och stabiliserings- och associeringsavtalet.
Frågan om visumkrav för medborgare från Makedonien diskuterades på det senaste mötet i samarbetsrådet mellan Europeiska unionen och Makedonien, som hölls den 1-2 juli i år, och vid detta tillfälle påminde kommissionen myndigheterna i Makedonien om att de måste vidta en rad konkreta åtgärder innan Europeiska unionen kommer att kunna överväga ett upphävande av visumkravet. Medlemsstaterna och kommissionen följer noga de framsteg som myndigheterna i f.d. jugoslaviska republiken Makedonien gör för att uppfylla dessa kriterier.

Posselt (PPE-DE).
Herr talman! Stort tack, herr rådsordförande, för det konkreta och utmärkta svaret och för den djupa sakkunskap ni driver frågorna med, en kunskap som vi ju uppskattar hos er. Jag har en kort följdfråga. Det är en känslig fråga, det medger jag. Ni talade ju om f.d. jugoslaviska republiken Makedonien.
Vi förstår att begreppet Jugoslavien egentligen har försvunnit i f.d. Jugoslavien, det som är kvar av Jugoslavien, och skall ersättas av Serbien-Montenegro. Därmed skulle ordet endast förekomma i statsnamnet för Makedonien. Jag vill fråga er om man på sikt inte skulle kunna finna en diplomatisk lösning på namnfrågan, för detta är en belastning för landet, kanske inte en existentiell men väl psykologiskt djupgående belastning.

Haarder
. (DA) Just på grund av den stora psykologiska betydelsen som Bernd Posselt så riktigt påpekar har jag bestämt mig för att överhuvudtaget inte uttala mig i denna fråga.

Rübig (PPE-DE).
Herr talman, herr rådsordförande, mina damer och herrar! Just i fallet Makedonien tror jag det är viktigt att fundera över hur vi effektivast kan ge stöd för att få stabilitet i området. Här spelar givetvis de medelstora företagen, de så kallade Mittelstand, och de små och medelstora företagen en särskild roll. Därför undrar jag om det nämnda stödprogrammet på 135 miljoner euro för tiden 2000-2004 också omfattar anslag för stöd till dessa medelstora företag.

Haarder
. (DA) Jag kan inte på stående fot säga att det finns medel avsedda för medelklassen. Man kan dock inte stödja ekonomisk utveckling utan att det gagnar just medelklassen och jag är övertygad om att det kommer att gagna de små och mellanstora företagen. Såvitt jag känner till finns inga andra typer av företag i f.d. jugoslaviska republiken Makedonien. Så jag tror att ledamoten kan känna sig ganska lugn på denna punkt. För övrigt vill jag gärna ännu en gång uttrycka min glädje över utvecklingen i Makedonien, inte minst den politiska utvecklingen, som jag tycker känns betryggande med tanke på hur mörkt det såg ut för drygt ett år sedan.

Talmannen. -
Fråga nr 14 från Olivier Dupuis (H-0634/02):

Angående: Kidnappning av läkaren Ali Khanbiev i Tjetjenien
Natten mellan den 3 och 4 september, cirka kl. 3-4 på morgonen, kidnappade maskerade män Ali Khanbiev i hans hem i orten Bénoi (Tjetjenien). Khanbiev arbetade som läkare på sjukhuset i Bénoi. Ali Khanbiev, som är född år 1958, är bror till Oumar Khanbiev, minister med ansvar för hälsofrågor i Aslan Maskhadovs regering.
Vilka uppgifter har rådet om kidnappningen av Ali Khanbiev? Är rådet medvetet om att denna kidnappning uppfyller samtliga kännetecken för en kidnappning utförd av ryska militära och paramilitära styrkor och att det finns fog för att befara det värsta när det gäller Ali Khanbievs fysiska integritet? Hur har rådet uppmanat eller avser det att uppmana de ryska myndigheterna att göra allt för att Ali Khanbiev omedelbart friges?

Haarder
Rådet har inte underrättats om detta bortförande men jag kan säga att man inom rådet fortfarande är mycket oroade över situationen i Tjetjenien och att man inte kan annat än att fördöma de många bortförandena som förvärrar de redan mycket svåra humanitära förhållandena i regionen. Rådet understryker att man tillmäter fullständig respekt för de mänskliga rättigheterna enormt stor betydelse, och detta gäller även ansträngningarna för att nå fram till en politisk lösning och ansträngningarna för att förbättra den humanitära situationen. Jag vet att Dupuis gärna vill att jag skall säga mer än detta och att det skall bli mer handling än så här, men detta är allt jag kan säga för närvarande. För övrigt vill jag tacka Dupuis för det engagemang han under många år, under hela den tid vi båda varit ledamöter av detta parlament, har visat - inte minst när det gäller den humanitära situationen i Tjetjenien.

Dupuis (NI).
Herr minister, herr Haarder! Jag förstår inte. Ni säger: ?Rådet har inte fått någon information om kidnappningen av Ali Khanbiev.? All information vi har fått under en och en halv månads tid är att han faktiskt har kidnappats. Har rådet inte fått dessa uppgifter eller har det inte kunnat begära dem eller har det inte velat begära dem? Det är det första jag skulle vilja veta.
Den andra saken är följande: ni arbetar för det viktiga möte som skall äga rum i Köpenhamn, nämligen toppmötet mellan Europeiska unionen och Ryssland. Innehåller den preliminära dagordningen för toppmötet frågan om försvinnanden, tortyr och de tyvärr ofta förekommande avrättningarna av civila - till exempel Ali Khanbiev, som är läkare och ingenting annat? Kommer rådet att se till att man börjar med att rädda åtminstone en person, Ali Khanbiev, och med att vända händelseutvecklingen i Tjetjenien, för att därmed ge en tydlig signal till de ryska myndigheterna?

Haarder
. (DA) Dagordningen för toppmötet mellan Europeiska unionen och Ryssland som äger rum i Köpenhamn den 12 november har ännu inte fastställts. När det gäller det aktuella bortförandet kan jag bara upprepa att rådet inte har mottagit någon information om det. Men som jag sade tidigare är man inom rådet medveten om att många bortföranden har ägt rum och man har i likhet med Europaparlamentet gång på gång beklagat detta. Tyvärr är det ju så att det förmodligen stämmer när Dupuis nu säger det, men rådet har alltså ännu inte fått någon information om det.

Posselt (PPE-DE).
Herr talman! Jag har en fråga: Vi har ofta tillsammans med kommissionär Nielson diskuterat möjligheten att kommissionären besöker Tjetjenien för att närmare undersöka den humanitära situationen - och även parlamentet vill ju resa till Tjetjenien. Skulle ni möjligen på föredragningslistan för toppmötet mellan EU och Ryssland kunna föra upp frågan om att även de europeiska institutionerna skulle vilja informera sig om situationen på plats i Tjetjenien? Ni kanske också kunde diskutera detta med kommissionär Nielson - så länge Danmark är ordförandeland kan ni ju göra detta på ert modersmål. Men förutom det är det viktigt att få till stånd ett officiellt besök.

Haarder
. (DA) Jag vill tacka Posselt för hans engagemang och också för det förslag han har lagt fram. Jag kan naturligtvis inte här å rådets vägnar säga vad svaret kommer att bli, men vill tacka för förslaget och kan för övrigt tillägga att rådet naturligtvis är djupt engagerat i de frågor som här har nämnts.

Talmannen. -
Fråga nr 15 från Paulo Casaca (H-0638/02):

Angående: Mänskliga rättigheter
Enligt Financial Times av den 8 juli förklarade de iranska myndigheterna i Teheran för Belgiens vice statsminister Laurette Onkelinx, att de försvarar bruket att stena kvinnor ?för att familjens okränkbarhet skall tryggas? och otrohet bestraffas.
Skulle rådet kunna klargöra vilka följder detta försvarande av stening har fått för förbindelserna mellan Europeiska unionen och Iran, inte minst i fråga om den prioritet rådet upprepade gånger sagt sig ge åt de mänskliga rättigheterna?

Haarder
. (DA) Rådet kommenterar av principskäl aldrig pressmeddelanden. När kommentarer lämnas sköts detta av ordförandeskapet. Beträffande det ifrågavarande besöket vill jag gärna göra klart att den belgiska vice premiärministern, Onkelinx, under besöket uttryckte sitt ogillande när det gäller stening. Hon återgav även Europeiska unionens ståndpunkt i denna fråga för att undanröja varje möjlighet till missförstånd med anledning av det som uttrycktes under diskussionen i fråga.
Människorättsfrågor - i synnerhet tillämpningen av grymma avrättningsmetoder, så som stening - har alltid stått högt på dagordningen för den omfattande politiska dialog som äger rum på de möten som hålls en gång i halvåret mellan Iran och Europeiska unionen. På det senaste mötet i Teheran den 10 september 2002 diskuterades också en rad specifika människorättsärenden. Vidare företar Europeiska unionen regelbundna hänvändelser i samband med sådana ärenden. Vi känner för närvarande till tre fall i Iran där en person dömts att avrättas genom stening. Samtliga dessa tre fall har överklagats så domarna är ännu inte slutgiltiga. Det skall inte råda några som helst tvivel om att rådet kommer att följa dessa ärenden mycket noggrant.
På ett mer allmänt plan kan jag upplysa om att Europeiska unionen har diskuterat ett initiativ som går ut på att upprätta en formell människorättsdialog med Iran på grundval av de riktlinjer för dialoger med tredjeländer som rådet godkände i december förra året. I början av denna månad möttes europeiska och iranska människorättsexperter för en rad förberedande samtal i Teheran.
Jag skulle också vilja tillägga att området för mänskliga rättigheter utgör ett av de fyra viktiga områden där rådet har förklarat att man vill se framsteg när Europeiska unionen och Iran nu är i färd med att utveckla närmare handelsförbindelser.
Rådet underströk den 21 oktober, dvs. för ett par dagar sedan, att man anser att det är ytterst betydelsefullt att en dialog om de mänskliga rättigheterna erbjuder ett tillfälle att uppnå konkreta förbättringar när det gäller respekten för dessa rättigheter. Man beslutade därför att inleda en sådan dialog på grundval av de villkor, den tidsplan, de samtalspartners, de ämnen och de ?benchmark-punkter?, dvs. målsättningar, som diskuterades under Europeiska unionens undersökningsuppdrag i Iran. Man beslutade också att det första mötet inom ramen för dialogen skall äga rum redan i år i Teheran. Slutligen har rådet mot bakgrund av ett initiativ från ordförandeskapet lyft upp en rad ärenden under den senaste tiden i flera olika länder, däribland Iran. Rådet antog den 30 september på grundval av detta initiativ en förklaring om dödsstraff och särskilt grymma avrättningsformer. I förklaringen understryker rådet på nytt klart och otvetydigt att Europeiska unionen förkastar dödsstraffet och i synnerhet avrättning genom stening.

Casaca (PSE).
Herr talman, herr rådsordförande! Jag tackar så mycket för ert direkta svar. Jag vill dock säga att precis dagen före besöket från några av Europeiska unionens experter i Iran, redan i oktober, så ägde en grupp på fem offentliga avrättningar rum i Iran, som alla massmedia skrev om (och jag hoppas att rådsordföranden inte är ovetande om vad man då sade i massmedia), vilket innebär en tydlig vink från de iranska myndigheterna att man inte tänker vika sig en tum i sin inställning till de mänskliga rättigheterna. Antalet registrerade avrättningar i Iran har under de senaste tre åren tredubblats, och under dessa omständigheter är min fråga: Kommer Europeiska unionen att sluta ett handelsavtal med Iran efter alla dessa systematiska kränkningar av de mänskliga rättigheterna? Det är detta jag vill ha svar på från er sida.

Haarder
. (DA) Herr talman! Jag sade inte att jag - och rådet - inte läser pressmeddelanden och tidningar. Jag sade att rådet aldrig kommenterar pressmeddelanden, vilket är någonting helt annat.
Min käre kollega har tveklöst rätt i att dödsstraff i Iran inte bara är någonting som finns i teorin utan även någonting som praktiseras. Det är djupt tragiskt men rådet har icke desto mindre utarbetat en strategi för hur man skall kunna inleda en människorättsdialog med sådana länder. Detta är enligt min uppfattning helt rätt. Det är en dialog där man å ena sidan kraftigt fördömer men samtidigt försöker övertala till genomförande av förbättringar.

Dupuis (NI).
Herr rådsordförande! Enligt min mening insisterade Casaca på något mycket specifikt. Han talade inte endast om dödsstraffet utan också om straffet att dödas genom stening, vilket är fullkomligt oacceptabelt. Erfarenheten av associeringsavtal med ett antal tredje länder, särskilt länder som ligger ganska nära oss, som Tunisien, visar dessutom att klausulen om mänskliga rättigheter inte har fått de nationella myndigheterna att göra framsteg i fråga om demokrati och rättsstatens principer. De har tvärtom utnyttjat associeringsavtalet för att stärka sin makt och utveckla maffiagrupper som är mer eller mindre inblandade i landets ekonomi, även i Europeiska unionen.
Om vi föreslår ett associeringsavtal mellan Europeiska unionen och Iran, anser inte ni att vi riskerar att hamna i exakt samma situation som EU befinner sig i med Turkiet?

Haarder
. (DA) Herr talman! En sådan fråga kan inte besvaras i generella termer, men om man vill få en fingervisning om svaret är det ofta en bra idé att fråga de demokratiska krafterna i det aktuella landet.

Talmannen. -
Eftersom frågeställaren är frånvarande, bortfaller fråga nr 16. Fråga nr 17 från Konstantinos Alyssandrakis (H-0648/02):

Angående: Främjande av polisstatsmentalitet och informatörskultur i text från Europol
Enligt en artikel i tidningen Rizospastis har det i ett Europol-dokument med rubriken ?Bästa europeiska praxis för att hantera informatörer? lämnats riktlinjer och vägledning för hur man skall rekrytera och hantera informatörer. Riktlinjerna innehåller bland annat betalningsmetoder och arvoden samt särskilda typer av immunitet. Uppgiftslämnarna skall inte kunna gripas då de begår brott som faller inom föreskrivna gränser och de har dessutom möjlighet att delta i brottslig verksamhet efter godkännande från en myndighet utsedd enligt riktlinjerna.
Har denna text från Europol - som direkt strider mot respekten för mänskliga rättigheter och mänsklig värdighet - fått rådets godkännande? Har rådet för avsikt att omedelbart vidta åtgärder för att få slut på denna glidning mot polisstatsmentalitet, diktatur och spioneri när det gäller medborgarnas privatliv, deras verksamhet inom politik, fackföreningar och samhälle samt deras kollektivorganisationer?

Haarder
. (DA) Herr talman! Jag beklagar att vi verkar ha kommit in i en ond cirkel, för rådet kommenterar inte heller förklaringar i medierna, men jag kan bekräfta att det finns ett Europoldokument om det ämne vi talar om här. I detta dokument beskrivs bästa praxis för behandling av uppgiftslämnare och infiltratörer i syfte att hjälpa polismyndigheterna i medlemsstaterna. Dokumentet är inte bindande och har utarbetats på grundval av artikel 3.2 i Europolkonventionen. Det baseras bl.a. på verkställande kommitténs beslut av den 29 april 1999 om allmänna principer för ersättning till uppgiftslämnare och infiltratörer och på centralgruppens beslut av den 22 mars 1999 om allmänna principer för ersättning till uppgiftslämnare och infiltratörer. Dessa är alltså införlivade i Europeiska unionens gemenskapslagstiftning, jfr. protokollet om införlivandet av Schengenbestämmelserna i Europeiska unionens gemenskapslagstiftning, och båda har offentliggjorts i Europeiska gemenskapernas officiella tidning av den 22 september 2000. Polisens användande av uppgiftslämnare och infiltratörer, här ingår även frågor om ersättning och immunitet, är naturligtvis beroende av den rättsliga situationen i den aktuella medlemsstaten.

Alyssandrakis (GUE/NGL).
Herr rådsordförande, jag är förbluffad över tydligheten i ert svar. Det är vi inte vana vid från er sida. Samtidigt ryser jag vid tanken på att vi omges av ett nätverk av uppgiftslämnare och jag undrar om inte syftet med denna tydlighet var att påminna oss om detta och varna oss för att varje liten förseelse från vår sida omedelbart registreras. Eftersom Europol tycks ge officiell ställning åt uppgiftslämnare, ställer jag mig frågan om man har fastslagit någon lönetariff och huruvida man kommer att använda sig av anbudsinfordran, för då borde åtminstone några av våra unga arbetslösa kunna söka jobbet.

Haarder
. (DA) Herr talman! Europol är ett samarbetsorgan som hanterar några av de allra värsta förbrytelserna. Det handlar om brott som demokratierna måste skydda sig emot, så jag anser inte att det är rimligt att tala om ?angivarstater?. Det är ett uttryck som jag vill ta avstånd ifrån.
Europol har upprättats och fått utvidgad kompetens bl.a. enligt önskemål från Europaparlamentet och utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor. Detta har att göra med att Europols uppgift inte är att besvära medborgarna utan att skydda dem.

Talmannen. -
Eftersom den tid som avsatts för frågestunden har tagit slut, kommer frågorna nr 18-37 att besvaras skriftligen

Talmannen. -
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkandet (A5-0298/2002) av Lisi för utskottet för regionalpolitik, transport och turism om förslaget till Europaparlamentets och rådets förordning om införande av gemensamma regler om kompensation och assistans till flygpassagerare vid nekad ombordstigning och inställda eller kraftigt försenade flygningar (KOM(2001) 784 - C5-0700/2001 - 2001/0305(COD)).

De Palacio
. (ES) Herr talman! Det gläder mig att få tillfälle att lägga fram detta viktiga förslag inför parlamentet, ett förslag som ingår i vår politik för att ge transporten ett mänskligt ansikte, det vill säga, att värna om medborgarnas rättigheter, passagerarnas rättigheter, vilket vi tidigare meddelade i vår vitbok.
Det är svårt för en passagerare att acceptera en nekad ombordstigning. Passageraren har betalat biljetten, beställt resan, har kommit i tid till flygplatsen för att väga in bagaget och finner då att det inte finns några platser kvar på flygplanet på grund av en överbokning hos flygbolaget, eller för att något annat missöde har inträffat. Detta är oförståeligt för medborgarna och det orsakar stora olägenheter, frustration och till slut bitterhet. Inom gemenskapen drabbas nästan 250 000 personer per år av att de - efter att ha betalt sin biljett och uppfyllt alla formaliteter - nekas ombordstigning.
Även om Europeiska gemenskapen erkände att flygbolagen måste ha flexibilitet för att hantera kapaciteten, antog den år 1991 - när den slutliga lagstiftningen om avreglering skulle godkännas - en förordning om nekad ombordstigning på grund av överbokning, genom vilken de passagerare som drabbas garanteras ekonomisk kompensation och dessutom assistens. Denna förordning har dock mycket stora begränsningar. Därför har kommissionen föreslagit en ny förordning i syfte att drastiskt minska antalet personer som nekas ombordstigning och för att förbättra skyddet för dem som drabbas.
När ett lufttrafikföretag rimligen misstänker att ombordstigning vid en flygning måste nekas är det för det första skyldigt att göra en förfrågan efter frivilliga som är beredda att avstå från sina platsreservationer i utbyte mot vissa bestämda förmåner. Först därefter får de neka passagerarna ombordstigning mot deras vilja. För att förordningen skall bli effektiv måste den emellertid innehålla bestämmelser som verkligen uppmuntrar flygbolagen till att göra en förfrågan efter frivilliga. Vi föreslår därför en kraftig höjning av de nuvarande kompensationsbeloppen, som delvis har uppslukats av inflationen och som i dagens läge inte avskräcker flygbolagen från att tillgripa bestämmelserna om nekad ombordstigning.
När flygbolagen lyckas finna frivilliga behöver de naturligtvis inte betala skadestånd. När det gäller de exakta beloppen är kommissionens ståndpunkt flexibel under förutsättning att beloppen är tillräckligt höga för att locka flygbolagen till att göra en förfrågan efter frivilliga.
Vårt förslag kommer även att bidra till att begränsningarna i den nuvarande förordningen försvinner. För det första kommer rättigheterna för passagerare som vägras ombordstigning att utvidgas till att omfatta alla passagerare som drabbas av inställda flygavgångar. När allt kommer omkring är ett inställt flyg detsamma som en allmänt nekad ombordstigning för en resa. Detta kommer emellertid endast att gälla för de inställda flygningar som det berörda flygbolaget är ansvarigt för, eftersom det under vissa omständigheter naturligtvis är orättvist att flygbolaget skall stå för hela ansvaret.
För det andra kommer grundläggande rättigheter för de passagerare som drabbas av förseningar att fastställas i den föreslagna förordningen, vilket ger dem möjlighet att organisera resan på annat sätt i stället för att vänta i obestämd tid på flygplatserna. Emellertid kommer de i det fallet inte att ha rätt till ersättning. Slutligen kommer skyddet att omfatta såväl passagerare på regelbundna som icke-regelbundna flygningar genom vårt förslag. Passagerare som köpt en paketresa kommer följaktligen att få samma rättigheter som dem som endast köpt en flygbiljett. Det skulle inte vara rättvist att behandla passagerarna på olika sätt när de drabbas av liknande svårigheter.
Herr talman, ärade ledamöter! Detta är de grundläggande punkterna i vårt förslag, som i stor utsträckning kommer att utöka skyddet av passagerarna när det uppstår problem med flygningar. Syftet är helt enkelt att förbättra kvaliteten på tjänsterna och följaktligen öka medborgarnas garantier.

Lisi (PPE-DE)
. (IT) Herr talman, fru kommissionär, kära kolleger! I denna känsliga period för den civila luftfarten, vars framtid vi har diskuterat nyligen i denna kammare i samband med reglerna för ett gemensamt europeiskt luftrum, har Europeiska kommissionen föreslagit en ny förordning om införande av gemensamma regler om kompensation och assistans till flygpassagerare vid nekad ombordstigning. 
Avregleringen av flygtransporterna har medfört många fördelar för passagerarna. Konkurrensen på många flygsträckor har lett till sänkta biljettpriser och en diversifiering av rutter och destinationer, men konsumenterna har grundad anledning att klaga: nekad ombordstigning och inställda flygningar skapar kraftig irritation och assistansen under de alltför långa förseningarna lämnar alltför ofta en hel del övrigt att önska.
På grund av att vi flyger så ofta har många av oss parlamentsledamöter drabbats av dessa obehag, och det är därför mycket enkelt att i det här fallet sätta sig in i medborgarnas situation och förstå att ett effektivt skydd för deras rättigheter måste garanteras genom en ny lag.
Ställd inför bristerna i den gällande lagstiftningen föreslår Europeiska kommissionen att man skall ta itu med problemet på ett annat sätt: å ena sidan med en uppmaning om frivillighet, inspirerad av det effektiva amerikanska systemet, å andra sidan ett avskräckande system som tvingar bolagen att ge passagerarna en bättre kompensation för den skada de drabbas av. Dessutom skall skyddet utökas kraftigt, som vi skall se om ett tag.
Men vi får inte glömma det globala sammanhang inom vilket detta förslag läggs fram. I utskottet för regionalpolitik, transport och turism har vi kunnat föra en mycket konstruktiv diskussion som har tagit upp samtliga aspekter av denna fråga.
Som kommissionären just påmint om, är överbokningen, den viktigaste orsaken till nekad ombordstigning, ett marginellt fenomen jämfört med det årliga flödet av flygpassagerare i gemenskapens luftrum. För att ge en liten andel av passagerarna ett bättre skydd kan vi inte riskera att skada samtliga övriga resande med en möjlig generell ökning av priserna. Vi måste vara mycket försiktiga och noggrant definiera de bästa lösningarna, även i ljuset av deras ekonomiska effekter, för att nå målet utan att skapa negativa konsekvenser.
Mot den bakgrunden, fru kommissionär, måste jag dessvärre beklaga mig över den bristfälliga statistik som lämnats av kommissionen till stöd för dess förslag. För att kunna fatta beslut måste vi ha konkreta data, fakta, och denna brist har sannerligen skapat inte så få svårigheter när jag utarbetat mitt betänkande.
Låt mig så sammanfatta de viktigaste frågor vi har arbetat med när vi tagit fram vårt slutdokument. Den första gällde definitionerna: Ur metodologisk synpunkt tror jag att det är av avgörande betydelse att med större precision definiera alla de aktörer som berörs och de begrepp som används, för att undvika förvirring och skador på såväl passagerare som flygbolag. I det avseendet har vi antagit ett antal ändringsförslag som syftar till att i detalj specificera det som anges i artikel 2.
Den andra frågan gäller charterbolagen. De passagerare som har köpt en charterresa skyddas redan av direktiv 90/314 på ett tillfredsställande sätt. Kommissionens förslag riskerar med andra ord att skapa förvirring när det gäller den rättsliga grunden, vilket i första hand drabbar passagerarna; det var därför nödvändigt - vilket vi har gjort - att i denna förordning begränsa charterbolagens ansvar till de passagerare som enbart bokat en flygbiljett.
Slutligen gäller det den mest kontroversiella frågan, frågan om kompensation till passagerarna vid nekad ombordstigning: kommissionens förslag har lett till många diskussioner och stor förvåning. Varken de kriterier som utarbetats för att bestämma de nya ersättningarna eller utvärderingen av effekterna har övertygat ledamöterna i utskottet för transport. Det viktiga för oss är att bevara en balans mellan passagerarnas skydd och vitaliteten inom en viktig ekonomisk sektor som flygtransporter. Vi har därför föreslagit en uppdelning på tre distanszoner samt en minskning av kompensationernas storlek. Vi måste komma ihåg att vi i första hand måste rikta in oss på att genomföra systemet med frivillighet snarare än på kompensationerna.
Dessutom skulle det vara klart olämpligt att utsträcka kompensationerna till att även omfatta kraftiga förseningar, och detta av flera skäl: för det första eftersom det är svårt att bestämma orsaken till förseningen i realtid och, för det andra, eftersom detta skulle leda till en kedjereaktion när det gäller förseningar. Detta förslag måste med andra ord tillbakavisas, samtidigt som det är lämpligt att jämställa nekad ombordstigning med inställda flygningar.
Vi måste dessutom garantera att det finns systematisk assistans på en värdig nivå när det gäller förseningar, framför allt för personer med funktionshinder eller minderåriga, såväl vad gäller informationer som logistik, och därför har vi antagit ett antal ändringsförslag som avser detta. 
Låt mig bara avslutningsvis säga ett par ord om de ändringsförslag som lagts fram: de visar att diskussionen när det gäller kompensationsbeloppens storlek mellan dem som vill ha högre belopp och dem som vill ha lägre, inte är avslutad. Säkert är att för tillfället finns det bara ett visst missnöje från såväl flygbolagens som konsumenternas sida när det gäller vårt förslag. Detta, fru kommissionär, får mig att tro att just på grund av att samtliga parter är missnöjda, så är kanske den kompromiss som vi har nått den mest balanserade och den klokaste.

Whitehead (PSE)
. (EN) Herr talman! Jag vill börja med att gratulera herr Lisi till hans betänkande. Medan han utarbetade det deltog han i diskussionerna om mitt yttrande i utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor och tog med många av de punkter som diskuterades där. Våra meningsskiljaktigheter är verkligen inte stora, men jag återkommer till dem. Som herr Lisi sade talade ledamöterna vitt och brett om många frågor som de har bristande kunskaper om, men vi betraktar oss alla som experter på problem som rör passagerartrafik. Dessa problem dominerar vårt arbetsliv. Därför fick kommissionär De Palacios förslag om att vidareutveckla förordningarna från år 1991, inte bara om nekad ombordstigning, utan även om försenade och inställda flygningar, ett varmt välkomnande. 
Det råder inget tvivel om att vad vi kallar för rangordning av kompensationer måste tillämpas och utgångspunkten måste vara kompensationsnivåer som står i proportion till resans längd. De flesta flygbolagen har reagerat bra på den här debatten, ett åtagande gentemot användarna av luftfartstjänster som ett prov på god vilja. Jag skulle säga till de fristående flygbolag som nonchalerar allt det - vi vet var de flyger någonstans, men inte alltid var de är baserade - att de skulle göra klokt i att lyssna till allmänhetens åsikter. Mindre service får inte betyda att man inte bryr sig.
I vårt yttrande lägger vi fram ett ändringsförslag till artikel 7 i vilket man begär att kompensationsnivåerna skall grundas på särskilda konsekvensbedömningar, så att man inte kan hävda att kompensationer ges lättvindigt. Jag måste säga att kompensationsnivåerna i Lisis betänkande ligger långt under vad vi ville ha i artikel 7. Vi ville ha obligatorisk kompensation på mellan 300 och 1 500 euro, beroende på distans och bedömningar. Dessa belopp har sänkts till mellan 200 och 600 euro, men det är ändå en förbättring för konsumenten. Jag är fortfarande bekymrad över att detta inte nödvändigtvis tillämpas enligt ändringsförslag 31, vilket hänvisar tillbaka till artikel 9, inte till artikel 8. Kommissionären kanske kan försäkra mig om att dessa ändringsförslag verkligen kommer att tillämpas.
I övrigt har herr Lisi och hans utskott stärkt konsumenternas rättigheter och gjort det möjligt för oss att övergå till ett system med en rankningslista för flygbolag. Om detta ändå tillämpades för alla flygbolag, alla flygningar och alla problem. Vi hör om nya skräckhistorier varje dag. På ett brittiskt flygbolag fick en kvinna uthärda en 11 timmar lång flygresa bredvid en kvinna som vägde 145 kilo och som satt på henne, inte bredvid henne. Hon fick allvarliga skador och blev först erbjuden 15 pund i kompensation. Man kan säga att flygbolaget inledde resan med en handikappad passagerare och avslutade den med två. Våra resor bör minska handikappen, inte öka dem. Jag välkomnar detta betänkande som ett steg i den riktningen.

Foster (PPE-DE).
Herr talman! Jag vill börja med att tacka min kollega Lisi för hans hårda arbete med detta betänkande. Jag stöder de kommentarer han har gjort.
Som en allmän iakttagelse och för att gå in på kommissionens ståndpunkt anser jag att detta betänkande kom som en ovälkommen överraskning, inte minst för att mitt utskott behandlade ett betänkande av Collins om passagerarnas rättigheter förra året, och parlamentet stödde en frivillig inställning med överväldigande majoritet. Dessutom har man inte rådfrågat industrin i frågan och man har inte genomfört någon konsekvensbedömning för industrin. Det finns inga uppgifter om de beräknade kostnaderna för transportörerna, ingen bedömning av effekterna på konkurrenskraften - mellan såväl Europeiska unionen som transportörer från andra länder, och ingen information om de direkta och indirekta effekterna av denna lagstiftning.
Avtalet om flygbolagens frivilliga åtagande om service till flygpassagerare undertecknades i Strasbourg i februari. Praktiskt taget samtliga europeiska flygbolag anslöt sig till avtalet. Avtalet innehåller hänvisningar till ett antal punkter i detta förslag, till exempel förseningar, inställda flyg och omläggningar, passagerare med särskilda behov, en minskning av antalet nekade ombordstigningar mot passagerarens vilja, och så vidare.
Så varför gjorde Collins och vårt utskott sig besvär med att behandla betänkandet i parlamentet när kommissionen tydligen hade ett lagstiftningsförslag i bakfickan? Avtalet om frivillighet har inte misslyckats, det har inte ens fått en chans att fungera. Här står vi igen med kommissionen som slår in ännu en spik i kistan.
Förslaget brister på ett antal centrala punkter: Man underlåter att erkänna den grundläggande skillnaden mellan reguljärflyg och charterflyg. Ingen hänsyn tas till direktivet om paketresor, vilket täcker charterresenärernas rättigheter. Detta direktiv handlar huvudsakligen om förslag om inställda flyg och långa förseningar, därför har researrangörerna innefattats, vilket stöddes av vårt utskott.
I förslaget tas inte heller någon hänsyn till proportionen incidenter som beror på förseningar hos monopolleverantörer, som till exempel ATC och flygplatser, och flygbolagens oförmåga att erhålla ersättning från dessa.
Med hänsyn till att biljettpriserna har gått ned under de senaste tio åren, föreslår kommissionen att kompensationsnivåerna för nekad ombordstigning skall ligga på den otroliga siffran 400 procent. Om kompensationerna ligger kvar på de nivåerna kommer denna förordning att kosta reguljärflygbolagen någonstans runt 1,35 miljarder euro. De många regionala flygbolagen och de så kallade lågprisflygbolagen kommer att drabbas ännu värre, eftersom de har mycket mindre marginaler. Dessutom kommer inga av dessa regler att gälla för flygbolag från tredje länder. Vi i Europa kommer än en gång att få lida för konsekvenserna av ett ojämnt spelfält - ännu ett exempel på hur kommissionen använder en slägga för att knäcka en nöt.
Slutligen har vi under ledning av vår föredragande nått mer förnuftiga och realistiska slutsatser. Jag lever på hoppet att kommissionen kommer att lyssna till parlamentet och agera därefter.
Allmänheten förväntar sig och förtjänar med rätta god kundservice, men detta förslag är att gå för långt.

Stockmann (PSE)
Herr talman, fru kommissionär, ärade kolleger! Mitt tack till föredraganden. Vi ser kompromissen i utskottet som ett steg mot ett starkare konsumentskydd. Äntligen finns det rättssäkerhet även i vidare frågor och inte bara frivilliga åtgärder från flygtrafikföretagens sida. Dessutom utvidgas regelverket till att gälla även kraftiga förseningar och inställda flyg. Jag råkade ofta ut för inställda flyg hos dåvarande Sabena. Mina kolleger har säkert jämförbara erfarenheter från andra bolag. Inte minst fördubblar vi nuvarande ersättningsnivå, som med sina tre nivåer dessutom är mer differentierad än hittills.
Viktigast att diskutera är ersättningsnivåerna. Målet med förordningen kan inte vara att avskaffa praxisen med överbokningar, utan att förfarandet skall hanteras praktiskt och konsumentorienterat. Givetvis kan man avskaffa överbokningarna, precis som lågkostnadsflyget gör, om man samtidigt upphäver rätten att boka om resan och en outnyttjad biljett automatiskt förfaller. Men detta är varken konsumenttillvänt eller ekologiskt försvarbart. Konsumenterna behöver flexibilitet i reseplaneringen, och ekologiskt sett är halvtomma flygplan ingen fördel.
Än mer uppenbara är de ekonomiska argumenten. Höjda flygpriser skulle automatiskt bli följden om överbokningarna togs bort, och det är för mycket begärt både av konsumenterna och av flygtrafikföretagen med tanke på den internationella konkurrensen.
Ur vår synvinkel är utskottets kompromiss om ersättningsnivån försvarbar också därför att det är viktigt att konsumenterna snabbt får ta del av de förbättrade och bindande reglerna, och inte som så ofta först efter flera år därför att lagstiftningen blir liggande hos rådet.
Av hänsyn till konsumenterna röstar min grupp mot en del av ändringsförslag 29, eftersom vi anser det orimligt med ersättning för inställda flyg först 48 timmar före avresa. Det krävs minst två veckor, och detta bör vi förhandla om på nytt med rådet och kommissionen. Dessutom är omnämnandet av paketresor i kommissionens förslag onödigt, eftersom dessa täcks av direktivet för paketresor.
Att utskottet för regionalpolitik, transport och turism pläderar för införandet av en rankning av kundvänligheten i flygtrafikföretagen, är en stark röst för konsumenten. En sådan rankning, som tillhör vanligheterna i Förenta staterna, kan stärka den kvalitativa konkurrensen mellan flygtrafikföretagen genom en höjning av den mest kundvänliga servicen. Jag hoppas att förslaget finner stöd även i plenum.
Mot bakgrund av nuvarande situation tar betänkandet ett energiskt steg i riktning mot ökat kundvänlighet. Visserligen flyger många passagerardrömmar vidare, men de är hopplöst överbokade.
(Applåder)

Vermeer (ELDR).
Jag instämmer i stora drag med föredraganden, i synnerhet i ljuset av det ursprungliga förslaget från kommissionen. Framför allt på området för överbokningar var det hög tid att man utvecklade en bättre lagstiftning. Jag anser emellertid att kommissionens förslag brister allvarligt på området inställda och försenade flygturer. På den här punkten görs företag ansvariga för ett problem som i övervägande utsträckning ligger hos flygtrafikledningen och luftfartsmyndigheterna. Mina invändningar baseras på följande orsaker. 
Kommissionens förslag är inte baserat på en god bedömning av de ekonomiska konsekvenserna, och man har inte tagit någon hänsyn till följderna av åtgärden för sektorn och i synnerhet för biljettpriserna. Vid sidan av det ökade skyddet begränsar detta förslag det fria konsumentvalet. I den definition av övermakt eller force majeure som såväl kommissionen som vårt eget utskott för regionalpolitik, transport och turism ger har inte tillräcklig säkerhet byggts in för att kunna skilja ordentligt mellan förseningar och inställda flygturer som faller utanför lufttrafikföretagens ansvar. Man kan argumentera att lufttrafikföretagen då själva måste kräva ersättning från rätt part, men detta är inte möjligt i praktiken. I synnerhet när det handlar om företag som pressar priserna eller om regionala lufttrafikföretag skulle det kanske vara att föredra att låta konsumenterna själva välja om de vill betala avgifter utöver biljettpriset. Kanske kan de då helgardera sig mot inställda flygturer. Detta alternativ skulle kunna införas relativt enkelt av sektorn själv. Jag har ännu ett par frågor till kommissionen.
Kan kommissionen bekräfta att man planerar att utföra en grundlig ekonomisk analys av vilka konsekvenser och vilken verkan dess förslag kommer att få, av de ökande kostnaderna för lufttrafikföretagen och av de nya biljettpriserna inom de olika segmenten på marknaden för lufttransporter? Kan kommissionen bekräfta att man planerar att undersöka vilka de verkliga orsakerna är till inställda och försenade flygturer i syfte att få en bättre insyn i de orsaker som verkligen faller under lufttrafikföretagens ansvar och de som inte gör det? Har kommissionen också övervägt andra politiska medel för att sörja för bättre rättigheter för passagerarna än de som man nu har bearbetat i förslaget? En reseförsäkring för förseningar och inställda flygturer skulle möjligen kunna vara en lösning.
Herr talman! Mer debatt, mer diskussion, det var aktuellt här i parlamentet. Mina ändringsförslag är ett nödvändigt komplement för att få en anständig balans mellan biljettpris och kompensation. Det första ändringsförslaget handlar om nekad ombordstigning och inställda flygturer. Jag föreslår, som komplement till den goda kompromissen, att träffa en uppgörelse om en extra kategori biljetter under 200 euro. Det gäller såväl för nekad ombordstigning som för inställda flygturer. Det andra ändringsförslaget handlar om inkommande flyg, som Foster redan framfört; jag lyder hennes minsta vink. Det är precis vad som står i mitt ändringsförslag. Jag förväntar mig alltså ert stöd i morgon.

Maes (Verts/ALE).
Herr talman! Det är naturligtvis bra att priserna har sjunkit efter avregleringen, men resenärer har aldrig så ofta blivit offer för inställda flygturer, för nekade ombordstigningar, för stora förseningar, bagageförluster osv. Att människor sitter som packade sillar i ett flygplan är också relativt nytt. Jag anser därför att ni har rätt i att det är högst angeläget att vidta åtgärder. Enligt min uppfattning borde alla dessa missbruk avskaffas. Nu förstår jag att man inte vill göra det så drastiskt. Men de kompensationer som företagen skall betala måste i varje fall vara tillräckligt höga, så att de skulle kunna fungera avskräckande. I synnerhet när det finns ett system med frivilliga, som egentligen inte får vara så attraktivt att det skulle kunna stimulera systemet med överbokning. Jag hoppas därför att ni skulle vilja titta en extra gång på våra ändringsförslag, som är inriktade på att höja de konkreta kompensationsbeloppen och att införa en rankning. Jag tänker i det sammanhanget också på det antal gånger som vi själva med vår erfarenhet som flygpassagerare inte har haft vårt bagage tillgängligt vid ankomsten. Finns det egentligen något företag som fortfarande är kundvänligt? Om detta inte passar i ett enskilt ändringsförslag skulle jag vilja fråga om Lisi inte skulle kunna ta med denna rankning i sitt betänkande, även om det bara sker vart femte år. Jag hoppas att man till sist också kommer att införa liknande kompensationer för tågresenärer, och för alla människor som egentligen blir offer för alltför flitigt räknande och för dålig service.

Jarzembowski (PPE-DE).
Herr talman, ärade fru vice ordförande, kära kolleger! Låt mig först bekräfta att majoriteten i PPE-DE-gruppen givetvis stöder kommissionärens förslag, dock med kollegan Lisis viktiga förslag till förbättringar.
Förslaget arbetar på två plan. Först och främst vädjar det till flygtrafikföretagen att utnyttja principen om frivillighet, dvs. att genom att erbjuda de enskilda passagerarna ersättning plocka ut dem som inte absolut måste resa med första flyget, utan som kan ta nästa. Det stämmer att principen om frivillighet har varit framgångsrik i Förenta staterna. Men om det inte finns tillräckligt många frivilliga, om alla måste hem eller till arbetet och någon ändå inte kan tas med, då måste den passageraren kunna ställa rättsliga anspråk. Han eller hon har bokat ett flyg, har ett okej på biljetten, och då måste han eller hon också kunna ställa krav på att komma iväg. Om flygtrafikföretaget av ekonomiska skäl överbokar planen därför att man vet att många aldrig dyker upp, då måste företaget också betala när bokningsgarantin inte håller. Så enkelt är det. Passageraren vet ju att man kommer med om biljetten är i sin ordning, och om det inte fungerar så, då skall flygtrafikföretaget betala.
Fru kommissionär, ni har förstås varit hård i fråga om ersättningens storlek. Min kollega Foster, som jag inte alltid håller med, har påpekat något mycket klokt. Flygpriserna har sjunkit de senaste åren, och därmed stämmer inte argumentationen riktigt att ersättningarna måste vara väldigt höga för att svara mot de senaste årens kostnadsökningar, eftersom flygpriserna ju har sjunkit. De flesta av oss är bekanta med de fyndiga system för specialtariffer som gör att man kan flyga bra och säkert till lägre priser än vanligt. Därför har ni förhoppningsvis förståelse för att vi sänker ersättningen till en nivå som vi menar är ekonomiskt rättvis.
Vi tror att för höga ersättningar till de passagerare som inte tas med, leder till att flygtrafikföretagen omfördelar kostnaderna på alla passagerare genom att allmänt höja prisnivån, vilket drabbar fler än dem som nekas ombordstigning.
Låt mig säga följande till kollegerna i den liberala gruppen - vi brukar vara överens, men inte just i dag: vi måste ha en schablonsumma, och det av två skäl. För det första är skadeverkan densamma för den som nekas ombordstigning vare sig han har betalat 150 eller 500 euro eller mer för sin biljett. Han har fått garantier för att kunna flyga, men lämnas ändå kvar. Då spelar det ingen som helst roll vad biljetten har kostat. Förtroendet är skadat, och mer än så. Därför menar jag att även lågprisflygbolaget - som ju slipper problem med överbokning i och med att de inte tar med fler passagerare än de inbokade - måste ersätta passageraren när de av ekonomiska skäl ställer in ett flyg, vilket uppenbarligen sker ganska ofta. 
Vi behöver enhetliga tariffer som underlättar arbetet för de stackars medarbetarna på flygplatserna. Vi vill nämligen att ersättningen utbetalas vid boardingutgången till den passagerare som nekas ombordstigning eller när ett flyg ställs in. Ni kan faktiskt inte kräva att den arma boardingvärdinnan skall räkna ut tusentals olika priser och att passagerarna snällt skall vänta tills hon är färdig med uträkningarna av de enskilda ersättningarna. Jag tror därför att vårt förslag är mycket klokt. 
Låt mig i min kollega Ria Oomej-Rijtens ställe - hon kan tyvärr inte tala här i kväll men har bett mig framföra hennes argument - på nytt understryka att vi föreslår delad omröstning om artikel 3.2. Där heter det att förordningen inte gäller passagerare som reser till reducerat pris som varken direkt eller indirekt är tillgängligt för allmänheten. Vi är rädda att formuleringen är väldigt grå. Det bör klart och tydligt framgå att även passagerare som reser till reducerat pris har rätt till full kompensation. Jag tror det är väldigt viktigt att se det så.
Fru kommissionär, jag har ytterligare en fråga till er. Vår kollega Lisi har ju lagt fram ett utmärkt förslag till artikel 13, nämligen att medlemsstaterna skall se till att det flygtrafikföretag som tvingas betala men i sak inte är ansvarigt för förseningen eller det inställda flyget, kan resa skadeståndskrav på skadevållaren, vare sig det gäller flygsäkerhetssystem eller andra, även statliga system. Kan ni utifrån idén om en rättvis ansvarsfördelning - även om flygtrafikföretaget bär det primära ansvaret för utbetalningarna - försäkra oss om att de även kan ställa krav på statliga organisationer som orsakar förseningar eller inställda flyg? Det skulle underlätta om ni ville stödja denna del av ändringsförslaget.

Vairinhos (PSE).
Herr talman, fru kommissionär, kära kolleger! Det avreglerade flyget har lett till ett stort antal fördelar för passagerarna. Men de sänkta priserna och den ökade efterfrågan har inte lett till färre klagomål från konsumenterna som vi alla känner till. Som kollegerna redan har sagt ställs flyg in eller försenas, folk får inte gå ombord, det uppstår problem med bagage och så vidare. Detta är oacceptabelt! Avregleringen av luftfarten kräver för att skydda konsumenterna, en bättre hantering och en rationalisering av marknaden. Det är nödvändigt att anpassa den gällande lagstiftningen till den nya verkligheten.
Det är också lämpligt att dra in aktörerna i sektorn och tvinga dem att förse sig med skyddsbestämmelser för medborgarna, och göra det möjligt för myndigheterna att ingripa om de meddelade skyddsgarantierna är otillräckliga. Jag tycker att det är mycket viktigt att myndigheterna ingriper. Att aktörerna involverar passagerarna genom att vädja till frivilliga, och direkt dra in dem i en förhandling för att acceptera bytesvillkor, är ett bra sätt att göra bokningshanteringen mer flexibel och bidra till passagerarnas skydd och förbättra operationens effektivitet. Jag trycker här på frågan om myndigheter: I förslaget till förordning kan man se vikten av artikel 14 som handlar om myndighetens skyldighet att informera passagerarna om deras rättigheter på detta område. I grund och botten är det ett återupptagande av ett ändringsförslag som antogs av parlamentet i sitt svar till kommissionens förslag 1998. Passagerarna skall informeras tydligt och öppet om hur man skall kontakta det nationella behöriga organet, vilket de oftast inte vet, som har till uppgift att bedöma klagomålen i enlighet med förordningen. Artikel 17 är också viktig, den behandlar det verkställande som tvingar medlemsstaten att utse ett ansvarigt organ för att genomföra förordningen, sprida information och se till att den efterlevs och att de åtgärder som garanterar respekten för passagerarnas rättigheter uppfylls.

Ripoll y Martínez de Bedoya (PPE-DE).
Herr talman, fru vice kommissionsordförande! För det första vill jag gratulera föredraganden, Lisi, eftersom jag själv har sett och upplevt hans intensiva arbete med detta betänkande.
Det är ett svårt betänkande, eftersom det innehåller en rad punkter som motsäger kommissionärens förslag och utskottet för regionalpolitik, transport och turism har oftast varit enigt om de här punkterna. Det finns en viss diskrepans mellan kommissionens förslag och de förslag som utskottet för regionalpolitik, transport och turism lägger fram i betänkandet.
Jag vill även gratulera kommissionären eftersom hon, oavsett de meningsskiljaktigheter som framkommit i dag under debatten, har betonat värdet av att ta itu med en rad krav som medborgarna, de europeiska användarna, ställer på flygbolagen. Även om vi för närvarande inte instämmer i de förslag som kommissionen lägger fram och vi inte lyckats enas med kommissionen, har vi ändå tvingats diskutera den här frågan och närma våra ståndpunkter. Jag vill även säga att sektorn varken kan eller bör försöka leva på bidrag eller på att utnyttja sina användare. Om sektorn ser ut på det viset har den ingen framtid. Sektorn måste - och det är man medveten om inom sektorn - omstruktureras.
Vi måste säga till dem inom denna sektorn: ?Ni har en sista chans, vi följer inte kommissionens förslag, vi förbättrar och förstärker tidigare förslag och skärper bestämmelserna, men ni måste ta itu med den nuvarande situationen, sektorn måste omstruktureras, moderniseras för att kunna bemöta situationen?. Annars kommer medborgarna, som är våra väljare, att kräva att vi skall försvara deras rättigheter. Samtidigt måste vi försöka - och detta är utskottets budskap - sträcka ut handen till dem inom denna sektor och hjälpa dem med den svåra omstruktureringen och moderniseringen. Detta är en svår och komplicerad ekonomisk sektor som vi gärna vill hjälpa.
Jag är medveten om svårigheterna och jag gratulerar såväl föredraganden som vice ordföranden för att de har modet att ta itu med den här komplicerade frågan.

Savary (PSE).
Tillåt mig först gratulera Loyola de Palacio till att ha föreslagit denna text. Denna text var nödvändig och läglig med hänsyn till två fenomen: å ena sidan demokratiseringen av luftfarten - vars former och följder vi bör föregripa - och å andra sidan ständigt fler nekade ombordstigningar, vilket ibland och ganska ofta, allt oftare för övrigt, har skäl som inte alltid uppges och som ofta är av kommersiell art. Det var således absolut nödvändigt att fortsätta att hävda och skydda passagerarnas rätt, men samtidigt undvika misstaget att dela in allting i svart och vitt, framför allt att lägga alltför stor skuld på flygbolagen.
I det här sammanhanget skulle jag vilja gratulera föredraganden och hela utskottet för regionalpolitik, transport och turism. Efter behandlingen i utskottet tror jag att man slutligen har nått fram till en ganska sund jämvikt. Det rör sig framför allt om jämvikten mellan passagerarnas rätt och serviceföretagets flexibilitet. Överbokning är en dålig sak när det är en systematisk kommersiell metod. Men det är också något som skapar jämvikt mellan dem som avbokar i sista stund - för ibland har också kunderna ett ansvar för överbokning - och de som skulle kunna ta deras plats. Det handlar också om en jämvikt mellan bolagens ersättningsansvar och de grundläggande ekonomiska kraven på luftfarten, dvs. att utbetalda kompensationer inte får orsaka orimliga kostnader för luftfarten i ett besvärligt konjunkturläge eller medföra prisökningar för användarna. Slutligen rör det sig om en jämvikt mellan kostnaden för nekad ombordstigning och försiktighetsprincipen ur ett säkerhetsperspektiv. Det var absolut nödvändigt att undvika så pass höga påföljder och ersättningar att bolagen uppmuntras att ta lätt på viktiga tekniska incidenter, med andra ord att kostnaden för nekad ombordstigning går ut över säkerheten.
Tack vare dessa olika aspekter på jämvikt har utskottet för regionalpolitik, transport och turism kunnat ställa sig bakom Lisi och lägga fram en bra text för oss i dag. Jag vill framföra en önskan om att kommissionen tar hänsyn till Europaparlamentets synpunkter och riktlinjer. Jag vill också beklaga en sak: kanske var vi inte tillräckligt bestämda när det gäller väntelistorna, som ofta är mycket oklara. Man hade kunnat ålägga bolagen att de skall släppa ombord passagerare i den ordning de har registrerat sig.

Rack (PPE-DE).
Herr talman, fru kommissionär, ärade kolleger! Alla här i salen tillbringar mycket mer tid i flygplan och på flygplatser än vi skulle vilja. Alltför ofta drabbas vi själva av förseningar och inställda flyg, överbokningar och annat. Ibland drabbas vi indirekt genom att vi ser vad andra passagerare råkar ut för, och det är inte alltid så trevligt. Ofta är det tvärtom mycket otrevligt. Situationen kräver att de europeiska lagstiftarna agerar i konsumenternas intresse men även i flygtrafikens intresse.
Det har redan talats mycket om de regler som vi nu prövar i första behandlingen och som vi skall besluta om i morgon, hur man bör handskas med nekad ombordstigning och förnuftiga regler i händelse av förseningar. Industrin har naturligtvis inte mycket glädje av alla dessa regler, framför allt inte i det tunga ekonomiska läge som råder. Men detta handlar inte enbart om bolagen utan framför allt om passagerarna. I en sådan situation är passagerarna de svagare, en sits som de allt oftare hamnar i, och det är dem vi måste skydda och stödja genom europeisk rätt.
Det finns fler vi bör tänka på i sammanhanget, nämligen dem som driver flygplatserna. De har på sista tiden haft, och har fortfarande, många problem till följd av den ökade oron för terrorism och säkerhetsrisker. Några av problemen är lösta, men delvis har verksamheten blivit extremt dyr.
Ytterligare ett problem är fortfarande olöst: behandlingen av passagerarna. Att flyga är i dag en massrörelse, ingen tvekan om det. Det skall dock inte innebära att passagerarna föses runt som boskap. Inom överskådlig framtid kan kanske även dessa aspekter på flyget diskuteras och regleras på ett klokt sätt. Passagerarna kommer att tacka oss.

De Palacio
. (ES) Jag vill tacka för alla parlamentsledamöternas inlägg och kommentarer. Vi har haft meningsskiljaktigheter när det gäller några punkter, men ni stöder ändå förslaget att förbättra kvaliteten på tjänsterna inom flygtransporten och det tackar jag för. Som flera av er redan har betonat använder vi alla flitigt detta slags transporter och vi drabbas följaktligen av tjänsternas bristande kvalitet.
Jag vill särskilt tacka herr Lisi för hans ansträngningar för att finna en gemensam nämnare mellan de olika ståndpunkterna.
Syftet med vissa ändringsförslag är att passagerare som har köpt paketresor inte skall inbegripas i förordningens tillämpningsområde. Enligt vår åsikt är det även nödvändigt att skydda denna typ av passagerare. Det är sant att dessa passagerare skyddas genom den förordning ni nämner, men inte automatiskt, utan efter överklagande eller en rad mycket komplicerade förfaranden, i några fall även begäran om prövning hos domstol.
Det handlar även om att ge en enkel, omedelbar och automatisk lösning till de passagerare som köper paketresor och vi kan följaktligen inte godta ändringsförslagen 2, 3, 13 och 15.
När det gäller kompensationsbeloppen sade jag i början att vi är beredda att göra vissa eftergifter när det gäller vår ursprungliga ståndpunkt och kommissionen kan därför inte godta ändringsförslag 23 och delar av 24 och 31, som innehåller förslag om att passagerarna inte har rätt till ersättning vid små förseningar. Av samma skäl kan vi varken godta ändringsförslag 44 eller nr 45. Vi kan emellertid godta ändringsförslag 40 - som fru Maes talade om nyss - eftersom vår ståndpunkt anpassas genom detta förslag och beloppen blir mer balanserade.
Det bör dessutom mycket klart framgå vem som är ansvarig för att ersätta passagerarna och ge dem assistans på flygplatserna. Vi har valt en enkel lösning: det är det företag som har ett avtal med passageraren, vare sig det är ett lufttrafikföretag eller en researrangör, som är ansvarigt.
Utskottet för regionalpolitik, transport och turism rekommenderar att flygbolaget och lufttrafikföretaget tillsammans skall bära ansvaret, men detta skulle kunna skapa osäkerhet bland passagerarna. Vi kan följaktligen inte godta ändringsförslag 16, 17, 18, 19, delar av ändringsförslag 28, 29, 30 och inte heller en del av ändringsförslag 31.
Ändringsförslag 4 och 21 skulle kunna begränsa det utrymme som flygbolagen behöver för att förhandla med de eventuella frivilliga och ändringsförslag 7, en del av 14, ändringsförslag 17, 20 samt en del av ändringsförslag 22 skulle kunna försvåra den praktiska tillämpningen av reglerna.
Stora delar av ändringsförslag 25 och 33 skulle innebära en onödig begränsning av passagerarnas rättigheter och vi förkastar därför dessa ändringsförslag.
När det gäller ändringsförslag 43, som handlar om att flygningar från tredje länder inte skall omfattas, kan vi inte godta det eftersom det skulle medföra nackdelar för gemenskapens lufttrafikföretag.
Slutligen föreslås det i ändringsförslag 5, 35 och 37 åtgärder som går utöver förordningens tillämpningsområde. Även om vi instämmer i de mål man vill uppnå och förbereder förslag om den frågan, kan vi tyvärr inte godta dem och jag vill betona, vilket Vairinhos gjorde nyss, att information till användarna är absolut grundläggande för att dessa rättigheter skall bli effektiva, därav de informationskampanjer som vi har genomfört hittills med stöd av flygplatserna, lufttrafikföretagen och researrangörerna, men även - jag vill att detta skall framgå mycket tydligt - med stöd från flygbolagen, vilka har samarbetat mycket med oss för att förbättra kvaliteten på tjänsterna.
Jag vill återigen tacka herr Lisi och även er, ärade ledamöter, och jag hoppas att vi kommer att nå goda resultat som gagnar konsumenterna.

Talmannen. -
Tack så mycket, fru vice ordförande! Ni har fått mycket beröm mycket i dag och jag förmodar att ledamöterna fortfarande tycker detsamma trots att ni inte har godtagit alla de ändringsförslag som har lagts fram. Vi får hoppas att vi kan enas om förslaget i plenum och att omröstningen blir en framgång.
Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 11.30.
Jag vill göra er uppmärksamma på att vi har många betänkanden på dagens föredragningslista och att det är lämpligt att vi avslutar debatterna i dag. Därför ber jag er att ni gör ert bästa för att hålla tiderna för varje debatt.

Talmannen. -
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkandet (A5-0316/2002) av Khanbhai för utskottet för utveckling och samarbete om hållbar jordbrukspolitik, reform av jordbruket och landsbygdens utveckling för att öka utvecklingsländernas oberoende (2001/2274(INI)).

Corrie (PPE-DE)
. (EN) Herr talman! Khanbhai ber uppriktigt om ursäkt för att han inte är här och lägger fram detta betänkande. Oförutsedda omständigheter tvingade honom att återvända till Förenade kungariket i kväll. Jag vill betona att detta är hans betänkande och jag tackar honom för hans arbete och beredvillighet att samarbeta med andra parter. Det är kanske lämpligt att det är Khanbhai som har utarbetat detta betänkande, eftersom han är född i Tanzania, där hans släkt har bott i 170 år. Vi har tillsammans rest vida omkring på den afrikanska landsbygden och vi delar många åsikter om utrotandet av fattigdomen i utvecklingsländerna. Det är därför ett nöje att ersätta honom i dag.
Det är oacceptabelt att över en miljard människor än i dag lever på mindre än en dollar per dag i utvecklingsländers landsbygdsområden. De har ingen tillgång till vatten, sanitära anläggningar, el, hälsovård eller utbildning. De fattiga är hungriga, har inga arbeten och fruktar sjukdomar. Över 40 år av internationellt bistånd har inte lyckats eliminera fattigdomen. Många av dessa fattiga länder har höga skulder och medborgarna har det sämre i dag än de hade för 25 år sedan när Lomé-betingat stöd började delas ut. Europeiska unionen är världens största biståndsgivare. Varför har vi inte identifierat de landsspecifika problemen, så vi kan inrikta vårt bistånd på att ta itu med orsakerna till fattigdomen?
Jag har rest runt i AVS-länderna i över 20 år. Den största orsaken till fattigdom är avsaknaden av investeringar i landsbygdsområdena. Vi måste investera för att hjälpa den lokala befolkningen att satsa på de lokala ekonomierna. Dessa människor är i behov av infrastruktur, teknisk kunskap för jordbruksdrift och boskapsskötsel och yrkesutbildning för att inrätta små företag inom agroindustrin samt teknik-, IT- och tjänstesektorerna. De är i behov av det slags stöd som ges av mikrofinansiering, som Gramine Bank i Bangladesh, och jag stöder Khanbhai på det bestämdaste i den här frågan. En modell som går ?nedifrån och upp? är det enda sättet att väcka nytt liv i landsbygdsområdena.
Asiatiska länder som till exempel Kina, Indien, Indonesien och Bangladesh led brist på livsmedel och var nettoimportörer för 20 år sedan. Genom subventioner till sina jordbrukare, val av lämpliga utsäden, konstbevattning och mikrofinansieringar av små jordbrukare som inrättats av livsmedelskooperativ och andra landsbygdsinvesteringar har de omvandlat jordbruket i dessa länder. I dag odlar de tillräckligt med livsmedel för att livnära sina väldiga befolkningar och de har överskott att exportera. Vi måste kunna dra lärdom av detta.
Europeiska unionen och Förenta staterna ger stora stöd till sina jordbrukare. Utan dessa stöd skulle det inte finnas något ekonomiskt välstånd i länder som Spanien, Portugal, Irland och Frankrike, vilka alla har dragit nytta av de europeiska stöden. Utan investeringar i infrastrukturen på Europas landsbygd skulle Europeiska unionen inte fungera som den gör i dag. Tyvärr har det internationella biståndet till landsbygdsområdena i de afrikanska länderna söder om Sahara minskat från 14 miljarder euro år 1988 till 8 miljarder euro år 1998. Detta har lett till en kraftig nedgång i livsmedelsproduktionen i dessa länder. Den har ytterligare förvärrats av naturkatastrofer, såväl torka som översvämningar. Ett årtionde av hungersnöd och undernäring har framkallat sjukdomar, rädsla, sociala spänningar och inbördeskrig i många fattiga länder.
Europeiska unionen måste främja jordreformer samt effektiv och rättvis användning av vattenresurser och tekniköverföring för landsbygdsbefolkningar i fattiga länder. Vi måste lära dem att odla sina egna livsmedel, skapa sina egna sysselsättningstillfällen och att stödja sina egna företag. De fattiga vill inte tigga hela livet, de värderar sin självaktning och månar om sin värdighet på samma sätt som vi gör. De vill inte ha vår fisk. De vill lära sig hur man fiskar och livnära sig själva. Jag håller med Khanbhai om att det är i den här andan som Europeiska unionen bör omvärdera sin biståndspolitik.
Jordbruk, jordbruksreformer och utveckling av landsbygdsekonomier bör vara topprioriteringar inom Europeiska unionens bistånd. Detta kommer att bidra till att produktionen, sysselsättningen och en hållbar förvaltning av naturresurser i utvecklingsländerna ökar, vilket gör det möjligt för de fattiga att bli självständiga och bryta sitt beroende av vårt bistånd. Jag hoppas att kammaren kommer att godkänna detta betänkande. Khanbhai har godkänt över 75 procent av de ändringsförslag som har lagts fram.

Wallström
. (EN) Herr talman! Kommissionen vill först och främst tacka herr Khanbhai - och herr Corrie som hans ställföreträdare - för deras arbete med att föra in en så viktig fråga som hållbar landsbygdsutveckling i den här debatten.
Fattigdom och livsmedelsosäkerhet i utvecklingsländerna kommer inte att kunna utrotas utan avsevärda investeringar i landsbygdsområdena. Kommissionen instämmer fullständigt i betänkandets huvudinriktning och instämmer i att det är viktigt med landsbygds- och jordbruksutveckling för fattiga människor i utvecklingsländer.
Förutom landsbygdsutvecklingen tar man i betänkandet även upp frågor om Europeiska unionens handels- och jordbrukspolitik. I betänkandet understryks vikten av att förbättra handelsmöjligheterna för de fattiga på landsbygden, vilket vi fullständigt instämmer i. När det gäller den här frågan bekräftades åter de åtaganden som gjordes i WTO:s ministerförklaring i Doha - den så kallade Dohautvecklingsagendan - vid toppmötet om hållbar utveckling. Bland annat handlar det om att beakta utvecklingsländernas särdrag i handelsförhandlingar och vidta sidoåtgärder som till exempel kapacitetsuppbyggande och handelsrelaterat tekniskt bistånd. Kommissionen har nyligen översänt ett meddelande till rådet och parlamentet om en politisk ram för detta slags bistånd.
Kommissionen vill betona den positiva handelsdagordning som Europeiska unionen aktivt stöder och som godkändes i Johannesburg för att komplettera WTO-processen. Det är även värt att komma ihåg att unionen har åtagit sig att ge de minst utvecklade länderna ett fullständigt tullfritt och avgiftsfritt tillträde till den europeiska marknaden genom initiativet ?allt utom vapen?. Vi hoppas få se liknande initiativ från andra utvecklade länder.
När det gäller jordbruket stöder kommissionen betoningen på jordbrukets mångsidighet, en aspekt som är av särskild betydelse för utvecklade länder. Emellertid och jag vill fästa uppmärksamheten på den hänvisning som görs i betänkandet till dumpning av den europeiska jordbruksproduktionen. Gemenskapen ger exportersättningar, vilket minskar skillnaden mellan det högre priset inom gemenskapen och världspriserna. Tekniskt sett kan detta inte kallas för dumpning. Taken för exportstöd i kvantitet och värde regleras av WTO, och dessa tak har minskats mellan år 1995 och 2000. Gemenskapen har konstant minskat sina exportersättningar, utöver WTO-kraven. Dessa positiva ansträngningar bör erkännas.
Dock är det landsbygdsutvecklingen som är huvudfrågan i betänkandet. För många biståndsgivare, däribland Europeiska kommissionen, är fattigdomen på landsbygden en mångdimensionell fråga. För att ta itu med den är det nödvändigt att kombinera åtgärder på olika nivåer. På nationell nivå måste vi förbättra inkomsterna, minska skillnaderna när det gäller tillgång till produktiva fördelar och tjänster, bekämpa nedbrytningen av naturresurserna och minska sårbarheten för risker. På internationell nivå måste vi förbättra samstämmigheten mellan utvecklade länders inrikespolitik - särskilt när det gäller handels- och jordbruksfrågor - och dess utvecklingsmål.
Att ta itu med sådana komplicerade frågor i utvecklingsländerna kräver samstämmiga och balanserade nationella strategier som anpassas till lokala behov, resurser och institutionell uppbyggnad. Även om det inte finns en lösning ?som passar alla?, har kommissionen i sitt senaste meddelande ?Att bekämpa fattigdom på landsbygden? identifierat några nyckelprinciper som skall tillämpas för alla åtgärder som gäller landsbygdsutveckling. Det handlar bland annat om att främja jämställdhet mellan könen, maximera dess effekter på fattigdomen, stödja nationella strategier och deltagande av aktörer samt även att strömlinjeforma miljöskyddet.
Stöd till jordreformer till förmån för de fattiga, kapacitetsuppbyggnad, förbättrad tillgång till finansiella tjänster, forskning om jordbruk, infrastruktur och tjänster är viktiga områden som betonas i kommissionens strategi och som utgör en stor del av verksamheten inom ramen för gemenskapens utvecklingsprogram.
Kommissionen stöder likaså i stora drag andra, mer specifika rekommendationer, såsom vikten av att stödja utveckling av framställning av konsthantverk och keramik, inrättande av utbildningscentra på landsbygden och domesticering av vilda arter. Prioriteringsnivån för detta slags åtgärder beror emellertid på lokala förhållanden och på vilken betydelse de har för att minska fattigdomen. Biståndet till sådana åtgärder bör därför ges från fall till fall och i linje med de prioriteringar som fastställs i de nationella strategierna.
Landsbygdsutveckling handlar framför allt om decentralisering och lokalt styre. Resurserna kommer endast att nå de fattiga om de förvaltas effektivt och planeras med deltagande och aktivt engagemang av de lokala samhällena. De mest eftersatta grupperna i samhällena - särskilt kvinnorna - måste vara effektivt företrädda och delta i dessa processer. Att förstärka och demokratisera lokala institutioner är en central utmaning för såväl regeringar som biståndsgivare. I betänkandet betonas med rätta vikten av goda styrelseformer för att utvecklingsansträngningarna skall vara hållbara.
Jag tackar föredraganden Khanbhai och Corrie än en gång.

Schierhuber (PPE-DE).
Herr talman, fru kommissionär, mina damer och herrar! Låt mig inledningsvis varmt tacka Khanbhai för betänkandet och för det goda samarbetet med samtliga kolleger. Jordbruk och landsbygdens utveckling är av central betydelse både för EU och för utvecklingsländerna. Därför stöder jag och välkomnar att livsmedelssäkerheten och skapandet av en strategi för en hållbar utveckling på landsbygden är en av de uttalade sex prioriteringarna i EU:s strategi för utvecklingssamarbetet.
Modellen för ett multifunktionellt jordbruk och dess filosofi ser jag som den enda rätta vägen även för utvecklingsländerna. Låt oss stödja och utveckla denna början till en hållbar drift, genom att hålla överläggningar som inte är knutna till handel.
En påminnelse. EU är världens överlägset största importör av jordbruksprodukter från fattiga länder. Kommissionären har redan påpekat att EU har gett de fattigaste länderna mycket större möjligheter de senaste åren. Jag hoppas att även andra industristater skall följa EU:s exempel. De jordbrukspolitiska åtgärderna i utvecklingsländerna får inte sikta in sig enbart på export utan i första hand se till att det finns näring till den egna befolkningen.
Det utvecklingspolitiska målet framför andra måste förbli kampen mot fattigdom. En viktig förutsättning för detta är en förbättrad infrastruktur för energiförsörjning, transport och vattenförsörjning samt hälsa och utbildning. Men framför allt krävs det bättre system för regering och administration liksom demokrati och rättsstatlighet, som redan nämnts, för att politiken skall bli stabil. En lämplig landreform och tillgången till vatten och produktionsresurser måste göra det möjligt för folket på landsbygden att höja sin levnadsstandard och bidra till att stimulera den ekonomiska utvecklingen.
För att stödja uppbyggnaden av lämpliga kapaciteter i utvecklingsländerna, bör Europeiska gemenskaperna ge ökat tekniskt stöd och förmedla tekniskt kunnande till bönderna, till exempel när det gäller förnybara energier och mycket annat. En annan viktig aspekt på landsbygdspolitiken är enligt mitt förmenande att stoppa inflyttningen till slumområdena, och en annan viktig sak är att se till att kvinnorna och deras arbete uppvärderas.

Kinnock, Glenys (PSE).
Herr talman! Jordbruk, stöd till landsbygdsutveckling och skydd av landsbygdssamhällen är huvudfrågor i Khanbhais betänkande och han tar upp många av de grundläggande orättvisor som är så vanligt förekommande bland de fattiga på landsbygden. Naturligtvis, vilket även andra talare har sagt, har Europeiska unionen och medlemsstaterna en mycket viktig roll att spela. Jag anser att vi måste visa mycket större förståelse för de verkliga orsakerna bakom utflyttningen från landsbygdområdena till städerna och effekterna av de system och strukturer som bidrar till att rasera försörjningen för de miljoner människor som lever av jorden.
Europeiska unionen är naturligtvis en del av lösningen. Som det största handelsblocket har vi en viktig roll att spela. Jag måste säga att det är rent hyckleri att fortsätta att skydda vår egen konkurrensposition inom jordbruket genom ökade resurser, medan vi samtidigt tvingar utvecklingsländerna att avreglera. En snabb öppning av marknaderna hotar livsmedelssäkerheten och hållbar försörjning i utvecklingsländerna. De parallella förhandlingar som kommer att pågå inom WTO och mellan AVS-länderna och Europeiska unionen måste utnyttjas som ett tillfälle för att visa att Europeiska unionen klart inser att handels- och marknadstillträde och tulltaxor är direkt och oupplösligt kopplade till vår förståelse av hur vi skall uppfylla dessa avgörande utvecklingsmål som vi har ställt upp för det nya millenniet.
Det är en paradox att jordbrukarna i utvecklingsländer överger jorden och jordbruket när det råder överflöd i världen. De kan helt enkelt inte konkurrera med tungt subventionerade livsmedel som kommer in på deras marknader och bidrar till att dumpa priserna. I betänkandet tar man upp följderna av dumpning av priserna för mjölkpulver på Jamaica och dumpning av nötkött i Västafrika. I Uganda drabbas kaffeodlarna mycket hårt av detta. En kaffeodlare får 150 ugandiska shilling för ett kilo odlat kaffe. Om man går in på Sheraton i Kampala får man betala ett tusen ugandiska shilling för en enda kopp kaffe.
När odlarna får en sådan dålig lön för sin möda är det inte förvånande att Oxfam beskriver detta som en situation som påverkar hela jordbrukssamhällets hälsa och utbildning.
Små jordbrukare från Haiti till Mexiko, från Moçambique till Tanzania, säljer helt enkelt ut allt. De har ingen möjlighet att konkurrera med de rika jordbruksbaronerna. Detta är den verklighet vi står inför, och Khanbhai tar upp detta på ett utmärkt sätt. Han ger oss även en mycket läglig påminnelse om att 75 procent av de 1,2 miljarder människor som lever på mindre än en dollar per dag återfinns i jordbruksområdena. Detta är verkligen en maning för att agera.

Boudjenah (GUE/NGL).
Herr talman! Att en jordbrukssektor finns och utvecklas är avgörande för länderna i syd. De har ofta stor potential på det här området. Långtgående jordbruksreformer har inletts eller bör inledas. Men frågan handlar framför allt om deras självförsörjning på livsmedel. Därför vill jag direkt stödja min grupps begäran om ett erkännande av rätten till suveränitet på livsmedelsområdet i en särskild konvention från Förenta nationerna, med andra ord folkens rätt att utforma sin egen politik.
Utvecklingsländerna får ofta hålla sig till att exportera ett fåtal obearbetade produkter. Allt visar att en specialisering på råvaror inte är ett framtidshopp och att den gör en ekonomi bräckligare, eftersom den underkastas världsmarknadens tillfälligheter. De exportinriktade monokulturerna bryter dessutom ned det traditionella livsmedelsproducerande jordbruket, vilket nästan uteslutande gynnar multinationella företag.
Bortsett från detta får den okontrollerade internationella frihandeln förödande effekter för jordbruket i syd, vilket med rätta framhålls i betänkandet. Öppnandet av jordbruksmarknaderna tvingar jordbrukarna att producera till världsmarknadspriser. Dessa är så pass låga att varken jordbrukare i nord eller jordbrukare i syd har möjlighet att producera med hänsyn till miljön och så att de får en inkomst som räcker till för att försörja familjen.
Hur kan man under sådana förhållanden förespegla, vilket en icke-statlig organisation i Burkina Faso nyligen påpekade, att internationell handel är nyckeln till utveckling i länderna i syd? Länderna i nord har alltid skyddat sina jordbruk. Varför skulle det som har fungerat väl och som fortfarande fungerar för nord inte längre fungera för syd? Skall öppnandet av marknader gagna bönderna eller multinationella företag, som exempelvis köper upp bananplantager i Kamerun eller Elfenbenskusten?
Att låta utvecklingsländerna värna om sin grundläggande rätt till livsmedelssäkerhet och överlevnaden för sin landsbygd innebär således att man måste föra fram tydliga principer i internationella förhandlingar. En start är att man inom WTO erkänner förmånlig och differentierad behandling av utvecklingsländerna, en behandling som måste tolkas med detta mål i åtanke.
Europeiska unionen får inte fortsätta att å ena sidan försvara utveckling för länderna i syd och å andra sidan föra en jordbrukspolitik som ruinerar många av dessa länders ansträngningar inom denna sektor. Man kan därför inte längre kringgå det faktum att unionens exportbidrag måste tas bort, precis som man måste fördöma den stora höjning av jordbruksbidragen som följer av den amerikanska jordbrukslagen, och som innebär att bidrag på 180 miljarder dollar kommer att betalas ut under tio års tid.
EU bör vidare spela en mycket mer aktiv roll för att rättvisa priser fastställs på världsmarknaden och därmed förhindra försämrade handelsförhållanden. Skuldbördan bidrar också till en utveckling av odlingar för export, eftersom man behöver få in de valutor som krävs för att betala av skulden. Det är således mer aktuellt än någonsin att skriva av skulderna.
Slutligen, och jag skall sluta här, är det brådskande att investera i personalresurser och infrastrukturer, framför allt transporter. Det är också brådskande att skydda vattnet och den biologiska mångfalden som allmänna tillgångar.

Maes (Verts/ALE).
Herr talman! Jag stöder helhjärtat detta förslag, men jag ställer mig frågan, fru kommissionär, om vi inte lyckas genomföra det ni med rätta säger och om vi inte lyckas genomföra det som står i det här betänkandet, om vi då är en del av problemet eller en del av lösningen?
Med vår rikedom borde vi vara en del av lösningen. När jag läser i betänkandet att till och med investeringarna i landsbygdens ekonomi nästan har halverats på 10 år kan vi ändå inte förvånas över att landsbygdsbefolkningens inkomst också har sjunkit.
Jag skäms när jag åker runt i Afrika, för de som bor på landsbygden har knappt någon chans att överleva i något av länderna. Långt utanför städerna har människorna ingenting. Jag skulle därför vilja att vi fastställde prioriteringar. Att vi från och med nu skulle säga: ingen avsättning för produkter från våra marknader som förorsakar problem för de lokala producenterna. Ett ärligt pris. Jag ansluter mig till vad som har sagts om kaffepriset. Jag skulle vilja att vi nu börjar att avskaffa överflödiga exportstöd, att vi upprättar en handlingsplan där vi säger: vi vill hjälpa landsbygdens ekonomi, landsbygdskulturen, männen och dessutom kvinnorna - ni har betonat det rätt - som lever där så att de utifrån sin egen situation med vår anpassade hjälp på ett miljövänligt sätt och med nya former av energi kan sörja för sin egen livsmedelsförsörjning, utan att släpas med i en jordbruksproduktion som också visat sig vara ofördelaktig för oss själva.

Hyland (UEN).
Herr talman! Vi har lång väg att gå innan vi framgångsrikt kan överbrygga klyftan mellan fattigdomen i tredje världen och levnadsstandarden i de utvecklade länderna. Den föreslagna utvidgningen av Europeiska unionen påminner oss om de orättvisor som finns mellan de nuvarande medlemsstaterna och kandidatländerna i Central- och Östeuropa. Jag föreslår inte att våra ansträngningar bör koncentreras på att stödja dessa länder hellre än länder i tredje världen, men ju mer vi befäster ekonomierna, särskilt jordbruksekonomierna i de föreslagna nya medlemsstaterna, desto bättre kommer vi att lyckas med att nå våra utvecklingsmål för tredje världen. 
Det skadar inte att komma ihåg - och jag säger inte detta av själviska skäl - att Europeiska unionens åtagande för hållbara familjejordbruk, såväl i de befintliga medlemsstaterna som i de nya, kommer att innebära ansenliga svårigheter. Medan kommissionens förslag om en ytterligare reform av den gemensamma jordbrukspolitiken sannolikt kommer att vara mer förenligt med tredje världens utvecklingsbehov, fruktar jag att vår ambition att skydda gemenskapens jordbrukare, särskilt de i randområdena, inte kommer att bli lätt att uppfylla.
Det faktum att 1,2 miljarder människor i utvecklingsländernas landsbygdsområden lever i fattigdom är en chockerande anklagelse mot de utvecklade länderna, och den långsiktiga utvecklingen och hållbarheten i tredje världens ekonomier beror likaså på våra ansträngningar och - förhoppningsvis - framgångar att hjälpa dem att utveckla sina naturresurser och att tillföra mervärde, med motsvarande åtgärder för att ge utvecklingsländernas produkter tillträde till vår marknad. Det bör dock inte gå obemärkt förbi att Europeiska unionen är världens största livsmedelsimportör och att 53 procent av importen kommer från utvecklingsländer tack vare handelseftergifterna, som även är förenliga med den gemensamma jordbrukspolitiken.
Jag instämmer i den åsikt utskottet för jordbruk och landsbygdsutveckling hyser om att okontrollerad fri världshandel har en förödande effekt på utvecklingen av livsmedelsgrödor i utvecklingsländerna och att det är berättigat att de vill skydda sina producenter genom tullmurar. När det gäller jordbruks- och landsbygdsutvecklingen har Europeiska unionen och utvecklingsländerna samma mål: att utveckla ett mångsidigt jordbruk med ökad tonvikt på landsbygdsutveckling och hållbara landsbygdssamhällen. Det är fel att lägga hela skulden för utvecklingsländernas problem på den gemensamma jordbrukspolitiken, särskilt av de skäl jag har angett.
Jag anser att produkter från utvecklingsländerna även i fortsättningen skall få tillträde till gemenskapens marknader, men jag anser även att övergången måste ske gradvis och planeras noggrant och parallellt med den gemensamma jordbrukspolitiken. Jag avskyr termen ?dumpning? i den mån det handlar om överproduktion av livsmedel i förhållande till marknadskraven. Det är ologiskt att överproducera en livsmedelsprodukt som det inte finns konsumenter för och det är ännu mer ologiskt att försöka bli av med denna produkt på ett sätt som orsakar störningar i utvecklingsländernas jordbruksekonomier. Jordbrukare och producenter måste avskräckas från medveten överexport till marknader i utvecklingsländerna som en ersättning för dålig marknadsföring och dålig produktdiversifiering inom gemenskapen eller i andra utvecklade ekonomier.

Belder (EDD).
Herr talman! Jag kan helhjärtat instämma med målsättningen för Khanbhaibetänkandet. Det handlar ju om frågan hur det europeiska jordbruket går samman med jordbrukets utveckling i tredje världen. Jag har ett tretal kommentarer till detta balanserade och konkreta betänkande.
För det första är en bra antidumpningspolitik nödvändig för att skapa rimligare världsmarknadspriser. Dumpning av produktöverskott på världsmarknaden mot extremt låga priser bidrar till att världsmarknadspriserna ofta ligger mycket lågt. Därigenom är det närmast omöjligt för jordbrukare i fattiga länder att under dessa marknadsförhållanden självständigt delta i världshandeln.
Europeiska unionen gör sig emellertid fortfarande skyldig till dumpning genom exportstöd. Dessa stöd utgör 8 procent av jordbruksbudgetens 40 miljarder. Föredraganden borde ha fört fram avskaffandet av exportstöden tydligare i rampljuset.
För det andra kan situationen i fattiga länder förbättras genom större tillgång till den europeiska marknaden för produkter som är av avgörande betydelse för dem. Avgiftsrelaterade och i synnerhet icke avgiftsrelaterade hinder, såsom hälso- och miljökrav, försvårar tillgången till den europeiska marknaden. En ökad tillgång är framför allt av avgörande betydelse för länder som enbart är aktiva inom en enda produktkategori, exempelvis bananer, socker eller bomull. Föredraganden inser nödvändigheten av att verkställandet diversifieras, och ger också praktiska förslag.
Slutligen, fattiga länders handelsposition har nytta av riktat utvecklingssamarbete. Betänkandet pekar med rätta på behovet av stöd. Den strukturella hjälpen för grundläggande infrastrukturer kommer i första hand från medlemsstaterna. I betänkandet bör man därför överlämna fastställandet av prioriteringen för hur dessa medel skall användas till givarna och mottagningsländerna själva.
Herr talman! Allt sammantaget bidrar betänkandet till att Europas och utvecklingsländernas jordbrukssektorer kan stå i ett fruktbart förhållande till varandra.

Della Vedova (NI).
Herr talman, fru kommissionär! I detta betänkande sägs det en del viktiga saker. Framför allt gäller det insikten att de mekanismer som skyddar jordbrukarna i Europeiska unionen via den gemensamma jordbrukspolitiken konkurrerar med utvecklingsländerna. Det gäller kravet - och detta har påpekats flera gånger av kammarens ledamöter - på ett gradvis avskaffande av handelshinder och tullbarriärer och ett förstärkt marknadstillträde för utvecklingsländernas producenter samt fördömandet av den dumpning som sker av produkter som subventioneras från Europeiska unionen, och som exporteras till utvecklingsländerna. 
När det gäller detta finns det motstridiga passager. Man hänvisar till förmodade förödande konsekvenser för det fria utbytet, konsekvenser som jag tror helt enkelt inte finns på jordbruksområdet. Men, jag upprepar: den centrala punkten, den punkt som flera gånger framhållits i diskussionen i dag, är - och måste vara i Europa - frågan om de hinder som Europeiska unionen fortsätter att resa när det gäller marknadstillträdet för varor, även jordbruksprodukter, som kommer från utvecklingsländerna. Vi måste ha klart för oss att jordbrukssubventionerna från de rika länderna uppgår till 350 miljarder dollar per år, sju gånger mer än de 50 miljarder dollar som samma länder avsätter varje år för utlandsbistånd. I den här frågan kan vi gå vidare och påminna oss det som också Oxfam har påpekat, nämligen att stödet till en kontinent som Afrika i själva verket totalt sett understiger de affärsmöjligheter som de rika länderna tack vare handelshindren skaffar sig i dessa länder.
Två saker vill jag säga om Europeiska kommissionen: den borde fundera på hur man skall skapa en jordbrukspolitik som är hållbar för utvecklingsländerna och samtidigt borde den fundera på det faktum att gemenskapens nuvarande jordbrukspolitik är ohållbar. Jag tror vi måste börja med att säga att den gemensamma jordbrukspolitiken måste avskaffas, även om det till dels sker gradvis, eftersom det inte längre finns några ekonomiska, sociala, nationella, europeiska eller internationella skäl för att behålla systemet med den gemensamma jordbrukspolitiken. Det förslag till reform som lagts fram av kommissionen är otillräckligt mot den bakgrunden, eftersom det ändå bevarar stödbeloppen i stort sett oförändrade. Detta betänkande hjälper oss att förstå hur förödande detta är för utvecklingsländerna.
Kommissionären nämnde påpassligt ?allt utom vapen?, men jag vill påminna henne och samtliga kolleger om att just i ?allt utom vapen? förutsätts att för tre viktiga produkter, bananer, ris och socker, skall det definitiva avskaffandet av handelshindren skjutas upp till 2009. Detta tycker jag verkligen inte är något som hedrar oss.

Cunha (PPE-DE).
Herr talman! Jag vill börja med att tacka Bashir Khanbhai för det utmärkta betänkande han har utarbetat. Trots att det har ändrats finns det ändå en viss självkritik i förhållande till Europeiska unionen och den gemensamma jordbrukspolitiken som jag i vissa fall tycker är orättvis.
För det första erkänner man inte i betänkandet att Europeiska unionen i dag är den största marknaden i världen för jordbruks- och livsmedelsprodukter från de fattigaste länderna. Det räcker med att påminna om att det är den största importören i världen av jordbruksprodukter och att importen från utvecklingsländer uppgår till mer än 27 miljarder euro om året, det vill säga mer än summan av all import från dessa länder till Förenta staterna, Japan, Nya Zeeland, Kanada och Australien tillsammans.
För det andra är Europeiska unionen och dess medlemsstater de som ger mest stöd till dessa länder, med nära 28 miljarder dollar i utvecklingsstöd, mot till exempel 11 miljarder från Japan eller 9 miljarder från Förenta staterna.
För det tredje är det lämpligt att komma ihåg att inom ramen för WTO-förhandlingarna är det Europeiska unionen som mest har tryckt på behovet av en positiv diskriminering till förmån för utvecklingsländerna. Och så har vi det hittills viktigaste initiativet för de 50 fattigaste länderna i världen, initiativet ?allt utom vapen?, som föreslår att man tar emot de viktigaste produkterna från dessa länder utan några avgifter eller motprestationer.
Slutligen vill jag påminna om att Europeiska unionens jordbruk, i det väsentliga är ett komplement till utvecklingsländernas jordbruk, eftersom dessa är stora importörer av produkter från tempererade områden, medan Europeiska unionen importerar stora mängder tropiska produkter. Ofta ser man konflikten mer utifrån vissa företags intressen, som verkar där, än i de lokala befolkningarnas intresse.

Martínez Martínez (PSE).
Herr talman! I år, när det internationella samfundet har samlats i Monterrey, Rom och Johannesburg och utmaningen att hjälpa två tredjedelar av mänskligheten ur den situation av hungersnöd, fattigdom och underutveckling som de befinner sig i har betonats som en prioritering, är det Europaparlamentets skyldighet att begrunda problemet och enas om gemensamma ståndpunkter för hur Europeiska unionen skall stödja jordbrukspolitik och utveckling av landsbygden för att bidra till att länderna i syd skall kunna utvecklas.
Föredraganden har varit flexibel och har godtagit många av ändringsförslagen och vi har därför fått ett godtagbart och balanserat resolutionsförslag. Det finns dock några principfrågor som vi bör ha i åtanke när det gäller att utvärdera Europeiska unionens politik på olika områden och detta gäller naturligtvis även jordbrukspolitiken.
Den måttstock som socialisterna under många år har använt för att bedöma gemenskapens politik är de fördelar politiken i fråga tillför på området för social sammanhållning. Vi ansåg att en viss politik var positiv för att den tillförde mervärde när det gäller sammanhållningen i samhället och vi ansåg att den var negativ om den bidrog till att öka ojämlikheten mellan européerna. I dagens alltmer globala värld står det klart att solidariteten inte får vara ett värde som endast tillämpas internt, inom gemenskapen. Alla gemenskapens politikområden bör enligt vår åsikt bedömas efter i vilken utsträckning de bidrar till social sammanhållning inom våra gränser, men även om de bidrar till att minska ojämlikheterna när det gäller politikens externa dimension.
Vi anser att den gemensamma jordbrukspolitiken har varit positiv eftersom den har bidragit till att våra jordbrukare har kunnat få del av det välstånd som råder inom andra sektorer av samhället. I framtiden kommer det dock inte att vara tillräckligt att bedöma om gemenskapens jordbrukspolitik bidrar till att upprätthålla eller förbättra situationen för våra jordbrukare och boskapsuppfödare. Vi måste dessutom överväga om det stöd vi ger till våra producenter även bidrar till att förbättra situationen i tredje världen, eller om det tvärtom medför en försämring av situationen och bidrar till att öka klyftorna mellan de underutvecklade och de utvecklade länderna. Om det är så kan denna politik inte godtas och hur svår uppgiften än är, måste vi finna andra bra, rättvisa och balanserade lösningar för nords del, lösningar som samtidigt även gagnar syd och återställer jämvikten i förbindelserna mellan nord och syd.
Ur den synvinkeln röstar vi för den resolution som föreslås av utskottet för utveckling och samarbete, vars grund är det betänkande som lagts fram av vår kollega Khanbhai.

Patakis (GUE/NGL).
Herr talman! De problem med livsmedelssäkerhet och svält som 20 procent av världens befolkning står inför, är utan tvivel en skamfläck för den moderna civilisationen som bevisar att kapitalismen inte förmår lösa ens de grundläggande problemen. De mest framträdande dragen i detta betänkande är ett skenheligt intresse för befolkningen och jordbrukarna i utvecklingsländerna, önsketänkande och motsägelser, och dess främsta syfte är att ge dem som är ansvariga för problemen ett alibi så att de kan fortsätta att bedriva den politik som förvärrar problemet.
Målet med det föreslagna utkastet är att lösa livsmedelsproblemet och man föreslår ett provisoriskt datum år 2015 då den andel av befolkningen som tvingas leva på en dollar om dagen skall ha halverats. Detta mål upphävs av reformeringen av den gemensamma jordbrukspolitiken, genom vilken man minskar gemenskapens jordbruksproduktion för att bättre anpassa den till världsmarknaden i enlighet med WTO:s definition, snarare än att anpassa den till mänsklighetens livsmedelsbehov. Varför? För enligt den gängse synen inom Europeiska unionen är livsmedel inte en vara som uppfyller olika behov, utan en vara som garanterar enorma vinster för livsmedelsindustrin och de multinationella företagen.
Med sina ändlösa reformeringar av den gemensamma jordbrukspolitiken håller Europeiska unionen på att skapa en allt större brist på produkter, ruinera jordbrukarna och, samtidigt, tvinga utvecklingsländerna att genom utsugaravtal och prismekanismer sälja sina produkter till priser som prutats ned och därmed drar man åt snaran om halsen på ländernas befolkning och skyddar de multinationella företagens vinster.
Lösningen är inte att avskaffa subventionerna i industriländerna och på så vis ruinera deras jordbrukare och försätta dem i samma situation som jordbrukarna i utvecklingsländerna, utan att bibehålla jämlikheten mellan industriländer och utvecklingsländer i de internationella handelsförbindelserna, och därigenom förbättra deras levnadsstandard, minska deras utlandsskuld och öka deras sammantagna nationalprodukt. Betänkandets önsketänkande och motsägelser blir till rena skenheligheten när man för fram ett förslag om att subventionera genetiskt modifierade grödor till utvecklingsländerna och låta dessa tillhandahållas av olika multinationella företag, oavsett vilka konsekvenser detta får.
Av erfarenhet vet vi att svält är ett politiskt och socialt problem, och inte ett tekniskt problem. Vi har både potential och resurser att förse hela världen med mat och ändå ta hand om miljön och folkhälsan, men det är inte möjligt under det nuvarande sociala systemet, det vill säga med det rådande kapitalistiska systemet.
Detta betänkande upprepar gamla fraser och kommer inte med några positiva förslag om hur det globala livsmedelsproblemet skall kunna minskas. Tvärtom kommer de åtgärder som föreslås att förvärra problemet och lägga sten på börda i form av allvarliga risker för miljön och folkhälsan samt leda till att utvecklingsländerna försätts i beroendeställning gentemot de multinationella företagen i industriländerna.

Souchet (NI).
Herr talman! Av världens sex miljarder invånare lider i dag fler än 800 miljoner av undernäring, och av dessa bor tre fjärdedelar på landsbygden. De är dåligt utrustade fattiga bönder som inte har tillgång till marknader för att avsätta sina produkter och som därför begränsar sin produktion till sina egna konsumtionsbehov. Det är grundläggande att förstå att majoriteten av de hungersdrabbade inte är stadsbor som köper sin mat utan landsbygdsbor som säljer livsmedelsprodukter. Det är följaktligen prissänkningarna på jordbruksprodukter som svälter ut tredje världen. Det är bara tillgång till marknader med vinstgivande priser som kan ge dessa fattiga bönder en penninginkomst som är tillräcklig för att de skall kunna modernisera sin produktion, köpa utrustning och få tillgång till insatsvaror, bevattning och bättre utsäden.
De länder som har lyckats bäst med att få svälten att minska, framför allt Indien och Kina, är de som med hjälp av prisstöd till jordbruket, subventionerade insatsvaror, transportinfrastrukturer och bevattning har sett till att deras jordbrukare har fått tillgång till den egna inre marknaden och således kunnat öka sin köpkraft, produktivitet och produktion. I de länder där svälten har förvärrats har sänkta jordbrukspriser gjort bönderna fattigare, vilket har brutit ned handelsstrukturerna och drivit många misärdrabbade landsbygdsbor att söka sig till dåligt utrustade förorter eller emigrera.
En brådskande fråga är därför att sätta stopp för sänkningen av jordbrukspriser. Tillgång till en lönsam lokalmarknad är varje jordbruksproducents främsta rättighet, det främsta villkoret för tillväxt inom jordbruksproduktionen och ett krav för att minska hungern i världen. Vi måste ta avstånd från den galna utopin som går ut på att göra hela planeten till en gigantisk jordbruksmarknad utan gränser. Det är helt enkelt meningslöst att försöka få en bonde i Tchad att konkurrera med en jordbrukare i Minnesota, eller en herde i Anderna med en storgodsbonde i Nya Zeeland. De länder som gör sig till talesmän för en enda världsmarknad, framför allt de som ingår i Cairnsgruppen, är inte hungersdrabbade länder utan länder som tack vare synnerligen låga produktionskostnader, stora egendomar, låga löner och långt utvecklade investeringar i jordbruket har förmåga att ruinera jordbrukare i länder som inte har dessa fördelar.
När det gäller den politik Europeiska unionen bedriver bör man dra tre slutsatser. För det första: alla de projekt för jordbruksutveckling som vi finansierar i utvecklingsländer måste innehålla en del för stöd till saluföring av livsmedelsprodukter. För det andra: vi måste hjälpa utvecklingsländerna, eller grupper av länder med liknande produktionskostnader, att skydda sina inhemska marknader mot världsmarknadens dumpade priser, och detta med hjälp av instrument som deras producenter behöver för att inte bli ruinerade. För det tredje: vi måste utöva hela vårt inflytande i de internationella handelsförhandlingarna för att uppnå ett erkännande av rätten till ett undantag för jordbruket och nationers rätt att skydda sina jordbrukare, som försörjer dem.
Herr talman! Detta är innebörden av de ändringsförslag som lades fram av utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling. De har antagits av utskottet för utveckling och samarbete, och jag uppmanar er att stödja dem.

Keppelhoff-Wiechert (PPE-DE).
Herr talman, fru kommissionär! Låt mig först rikta ett stort tack till min kollega Khanbhai för hans initiativbetänkande. Som medlem i Europaparlamentets AVS-delegation har jag ägnat mig åt frågan i många år. En hållbar jordbrukspolitik, landreformer och landsbygdens utveckling är en viktig politisk utmaning med tanke på utvecklingsländernas oberoende. Varför har vi inte kunnat bidra till förbättringar i de fattigaste länderna på ett mer avgörande sätt med vårt stora ekonomiska stöd? Jag frågar mig ständigt, vad gör Europa för fel? Vad gör de rika länderna för fel, men också: Vilka möjligheter får de fattiga länderna genom att öka sina egna ansträngningar? Jag tror att vi måste bli mycket mer otåliga i dessa frågor, för vi ser - det har vi exempel på - att världens befolkning inte längre accepterar orättvisorna. Som europeiska jordbrukspolitiker vet vi bara alltför väl att den gemensamma jordbrukspolitiken i de europeiska gemenskaperna regelbundet stöter på hård kritik för effekterna på jordbruket i de fattigaste länderna, och så har fallet varit även i visa debattinlägg här i kväll.
Hur som helst stämmer det att kritikerna i mina ögon alltid gör svaret för lätt för sig, för det är fel att tro att en mer öppen handel automatiskt leder till att livsmedelssektorn i utvecklingsländerna utvecklas bättre. Det är många som har sagt det: EU är redan nu världens största importör av livsmedel, och med det som bakgrund löser man inte jordbruksproblemet för den övervägande majoriteten av utvecklingsländerna bara genom en intensivare handel och avreglering av jordbruket. Det är nämligen fel - och det riktar jag till Kinnock - att kräva en fullständig liberalisering utan nationella kvoter i utvecklingsländerna. Det skulle leda till en obarmhärtig snedvridning av konkurrensen som de små bönderna aldrig skulle klara.
Låt mig avslutningsvis nämna tre faktum: Det behövs en produktion för självförsörjning och export med klara ägandeförhållanden, det behövs ökad sysselsättning, det behövs en hållbar försörjning, och vi måste fundera över nya vägar.

Wallström
. (EN) Herr talman! Vi kan hålla på hela natten och diskutera landsbygdsutveckling, jordbruksstöd, jämställdhet mellan könen, jordreformer, ökat offentligt utvecklingsstöd som en del av landsbygdsutvecklingen och så vidare, men det tror jag inte att ni vill, även om dessa allvarliga frågor förtjänar vår fulla uppmärksamhet. Debatten kommer att fortsätta och vi har bara rört vid dessa mycket känsliga och viktiga frågor. Den jordbruksreform som skisseras upp i översynsrapporten är ett steg i rätt riktning, men den kommer säkerligen inte att vara tillräcklig i långa loppet. 
Det gladde mig att se att kampen mot fattigdom stod i förgrunden vid toppmötet om hållbar utveckling i Johannesburg. Detta kommer att bidra till våra kommande diskussioner. Detta betänkande utgör ett värdefullt bidrag till genomförandet och uppföljningen av toppmötet, så även det meddelande om landsbygdsutveckling som har lagts fram av min kollega Nielson. Jag tackar er för denna mycket viktiga och intressanta debatt.

Talmannen. -
Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 11.30.
SKRIFTLIG FÖRKLARING (artikel 120)

Piétrasanta (Verts/ALE)
Subventionerna till stora europeiska jordbruksföretag sätter hinder för produkter från mindre företag, men också produkter från utvecklingsländer som inte är utrustade för att möta en sådan konkurrens.
Man bör se över den gemensamma jordbrukspolitiken ur den aspekten och lägga till åtgärder som hjälper dessa länder att utveckla ett konkurrenskraftigt jordbruk, både när det gäller produktionskostnader och när det gäller kvaliteten på produkterna. Man bör då vara angelägen om miljöhänsyn, så att en försämrad miljö inte leder till försämrade odlingsmarker. Det handlar framför allt om intensivodling, intensiv användning av kemiska gödningsmedel och bekämpningsmedel och förorening av jordbruksprodukter genom genmodifierade organismer (GMO). På så sätt kan man bevara en hälsosam och ekologisk produktion. Tack vare ett samarbete med det gemensamma forskningscentret kan man ägna de här frågorna en särskild uppmärksamhet.
Att bevara och rationellt använda vattenresurser är också av största vikt för dessa länder. Smap- och Medaprogrammen och alla andra program för samarbete mellan Europeiska unionen och tredje land skulle också kunna utvecklas i den riktningen.

Talmannen. -
Nästa punkt på föredragningslistan är kommissionens uttalande om 12:e mötet i konferensen för de parter som undertecknat Konventionen om internationell handel med utrotningshotade arter av vilda djur och växter (CITES).

Wallström
. Herr talman! Ärade ledamöter! Europeiska unionen har ett särskilt ansvar för att garantera en hållbar handel med hotade arter, eftersom vi är en av de största marknaderna för sådana arter och deras produkter. Dessutom måste vi hjälpa utvecklingsländerna med att utveckla effektiva strategier för skydd av vilda arter.
Som ni vet föreslog kommissionen i september riktlinjer för gemenskapen inför konferensen i Santiago. Vårt förslag byggde på respekt för de vetenskapliga kriterier som avgör i vilken bilaga till CITES-konventionen olika arter införs. I dessa kriterier ingår också försiktighetsprincipen.
Jag noterar med glädje att kommissionens ståndpunkt bara skiljer sig obetydligt från de synpunkter som framförts av miljöutskottet. Kommissionen godtar rekommendationerna beträffande valar, sötvattensköldpaddor, havssköldpaddor och sjöhästar. Det gläder mig också att utskottet beslutat att införa en rekommendation om ratificering av Gabaroneändringen, som ger gemenskapen möjlighet att bli avtalsslutande part till CITES.
Kommissionen stöder införandet av kommersiella fiskarter i bilagorna när de uppfyller de berörda kriterierna och deras förvaltning annars inte är tillräckligt reglerad på internationell nivå. Mot denna bakgrund vill jag ansluta mig till ert stöd till införandet av brugd och valhaj i bilaga II till CITES.
Samma princip ligger till grund för kommissionens bedömning av förslaget att ta med arter av australisk och antarktisk tandnoting i bilaga II. Jag inser att det finns viktiga biologiska skäl för detta förslag. Samtidigt är jag också medveten om att utnyttjandet av dessa arter för närvarande regleras av Kommissionen för bevarande av marina levande tillgångar i Antarktis (CCAMLR), till vilken gemenskapen är part. Även om den bara omfattar ett begränsat antal medlemmar, innehåller den dokumentationsplan för fångster som införts av CCAMLR, bestämmelser som är mycket lika dem som ingår i CITES. Jag anser att införandet i CITES-listan bör stödjas om det kan främja genomförandet av denna plan och uppmuntra andra länder att genomföra den. Kommissionen anser dock att förslaget i sin nuvarande formulering inte kommer att leda till att detta mål uppnås. Jag hoppas att man vid konferensen kan komma överens om ändringar som gör förslaget effektivare.
Jag kan också bekräfta att kommissionen motsätter sig återupptagandet av den kommersiella handeln med elfenben, så länge det inte klart har visats att sådan handel inte kommer att leda till ökat tjuvskytte eller inverka negativt på elefantpopulationernas status. Hittills ger bevisföringen i denna fråga ingen möjlighet att dra slutsatser. Därför är det lämpligt att välja ett tillvägagångssätt grundat på försiktighetsprincipen.
Vi måste emellertid skilja mellan kommersiell handel med elfenben och frågan om i vilken av CITES förteckningar elefanterna lämpligtvis bör införas. Vi kan inte komma ifrån att det finns ett stort antal afrikanska elefanter i flera länder i södra Afrika, där populationerna för närvarande omfattas av bilaga II. Dessa populationer förvaltas väl och ökar i antal. Därför är Kenyas och Indiens förslag att ta med alla populationer av afrikansk elefant i bilaga I inte motiverat av de berörda vetenskapliga kriterier som fastställts i CITES. Snarare än att blåsa nytt liv i konflikten bör gemenskapen i mitt tycke försöka finna lösningar som främjar elefanternas bevarande i hela deras utbredningsområde, och som kan stödjas av alla stater i elefanternas utbredningsområde.
Slutligen, herr talman, vill jag meddela Europaparlamentet att förutom de punkter som ni tar upp i er resolution har en stor mängd andra förslag lagts fram inför konferensen, som kommer att få positiva följder för arternas bevarande, och som kommissionen stöder. Hit hör ett förslag att ta med ett äkta mahogny i förteckningen i bilaga II och förslag om förbättring av CITES arbetsmetoder.

Corbey (PSE).
Herr talman! Skydd av den biologiska mångfalden är en av de viktigaste men också en av de svåraste uppgifterna. Om och om igen hamnar vi i en situation där det visar sig att det här och nu inte passar att välja biologisk mångfald. Om och om igen finns det goda orsaker till att här och nu avstå från stränga och tydliga åtgärder för att skydda hotade djurarter. Och detta är också nu fallet. Jag skall nu begränsa mig till de afrikanska elefanterna.
Jag tror att det finns goda anledningar till att inte förbjuda handel i elfenben helt och hållet. För det första uppfyller den afrikanska elefanten helt enkelt inte kriterierna enligt vetenskapliga yttranden; populationen växer och är frisk. För det andra är jag inte övertygad om att ett totalt förbud leder till att tjuvjagandet upphör. Ett förbud kan i stället öka den illegala handeln, och driva upp priset. Det har ingen elefant nytta av. För det tredje stöter förstörelsen av elfenben på en hel del motvilja. Förstörelse strider mot alla idéer om hållbart användande. Varför skulle egentligen ett naturligt, uppskattat och värdefullt material som elfenben behöva förstöras?
Slutligen är jag övertygad om att skydd inte fungerar utan förpliktelse av lokala myndigheter och lokalbefolkning. Vi kan försöka att läsa lagen för andra utifrån våra elfenbenstorn här i Strasbourg. Vi kan predika moral utifrån vår predikstol i elfenben, men vi måste inse att det inte fungerar på det sättet.
Fem länder i södra Afrika har lagt fram andra planer. De har erfarenheter och de har också haft framgång. Vi skulle i varje fall kunna ta deras argument på allvar. Naturskydd är inte någonting som det internationella samfundet kan ålägga, och det borde vi heller inte vilja. Det finns alltså goda anledningar till att inte flytta den afrikanska elefanten till bilaga I i morgon. Det finns emellertid också en god grund till att göra det, och det är att ge en politisk signal. Signalen om att Europaparlamentet tar skyddet av den biologiska mångfalden seriöst. Att Europaparlamentet nu också förpliktigar sig att göra allt för att behålla biologisk mångfald.
Kort sagt, jag kan med mycket stor svårighet ansluta mig till den här resolutionen. Men enligt min uppfattning hör det också ett politiskt löfte till. Löftet om att vi också själva måste göra verklighet av biologisk mångfald. Att vi måste anstränga oss för att finna en lösning som också fungerar för den afrikanska befolkningen.

de Roo (Verts/ALE).
Också jag vill tala om elefanterna. Fem länder i södra Afrika vill sälja sina förråd av elfenben. Det skulle vara mycket fel. Under förra CITES-konferensen beslutade man att inte längre skydda elefanten. Detta skedde tyvärr med kommissionens samtycke, med majoriteten av de femton EU-regeringarna, men mot Europaparlamentets vilja. Det visade sig vara katastrofalt. Tjuvjakt på elefanten äger nu rum i större skala, också i södra Afrika. Utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor föreslår enhälligt att återigen skydda elefanterna fullständigt. Kommissionen måste ge upp sin fega, halvdana politik.
MIKE (monitoring of illegal killing of elephants) fungerar inte. Låt oss köpa upp och förstöra södra Afrikas elfenbensförråd med europeiska pengar - mellan tio och femton miljoner euro räcker - och om majoriteten av de europeiska regeringarna inte vill detta måste de icke-statliga organisationerna helt enkelt samla in pengar för att stoppa utförsäljningen av elefanterna. Det finns enbart 10 000 elefanter kvar i Asien och 300 000 elefanter i Afrika. År 1981, för tjugo år sedan, fanns det 1 500 000 elefanter. Den som hävdar att det går bra för elefanten har helt enkelt fel. Man skjuter inte ihjäl elefanter, det är ociviliserat. Jag är nyfiken på att se vem som i morgon röstar för att skjuta ihjäl.

Sandbæk (EDD).
Herr talman! Jag tror inte att någon av oss här talar om huruvida det skall finnas handel med elfenben: naturligtvis skall vi inte ha en sådan handel. Det har dock ingenting att göra med det faktum att de sydafrikanska elefanterna bör flyttas tillbaka till bilaga I.
Jag vet inte om ni har läst den skrivelse vi mottog i veckan från IUCN/SSC:s expertgrupp. I skrivelsen påminner IUCN/SSC oss om att ett sådant beslut skulle vara direkt stridande mot de vetenskapliga råd som parterna har fått från IUCN, som är officiell rådgivare till CITES-konferensens förslag om vilka arter som skall införas i CITES-bilagorna.
I de vetenskapliga råden påpekas det att elefantbestånden i de sydafrikanska länder som nämns inte uppfyller kriterierna för bilaga I, däremot uppfyller de kriterierna för bilaga II. Vetenskapligt sett har vi alltså ingen anledning att flytta dem. Vi bör inte heller göra det om vi vill bevara bestånden, eftersom det står klart att användningen av viltresurser, om den är hållbar - som den är i södra Afrika - är en viktig faktor för att bevara dessa. De sociala och ekonomiska fördelarna med en sådan användning uppmuntrar människor att bevara dem.
Om vi skulle flytta tillbaka dem till bilaga I skulle vi sända fel signaler till de länder som har små elefantbestånd. De får helt enkelt ingen avkastning från investeringar i bevarandet av sina elefanter. De kommer att få betala för sina elefanter i stället för att betala för skolor eller sjukhus. Vilken slags uppmuntran för att bevara elefanter ger detta till länder med små elefantbestånd?
Det är synd att inte fler av er var här och lyssnade till presentationen av Botswanas minister för naturliv och turism. Hon sade att de älskar sina elefanter. De vill bevara dem och det bästa sättet för att göra detta är att elefanterna även fortsättningsvis hör till bilaga II.

Miguélez Ramos (PSE).
Herr talman! Jag kommer att ta upp punkt 3 i detta resolutionsförslag och jag kommer närmare bestämt att tala om den art som har den vetenskapliga benämningen Dissostichus spp, och som är känd under namnet tandnoting, (sydkummel och svart kummel). Dissostichus spp har ett stort kommersiellt värde (den kallas för ?det svarta guldet?) och artens jämvikt är mycket känslig.
Fiskeriutskottet, som jag är ledamot av, utarbetar för närvarande tre betänkanden om denna resurs och jag är föredragande för det betänkande som handlar om upprättande av en dokumentationsplan för fångster av Dissostichus spp.
Jag anser inte att denna art skall införas i CITES-listan, detta av följande skäl: Vi får inte glömma bort att det redan finns en internationell kommission - kommissionen för bevarande av marina levande tillgångar i Antarktis, jag kommer hädanefter att använda förkortningen för denna, CCAMLR - och denna kommission har sedan tjugo år tillbaka framgångsrikt arbetat för att bevara denna art och andra arter i Antarktiska havet. Gemenskapen är en avtalsslutande part i konventionen om bevarande av marina levande tillgångar i Antarktis.
Förslaget att införa Dissostichus spp i CITES-konventionen kommer inte från oss, utan från Australien. Varken vi eller kommissionen - så vitt jag vet - motsätter oss detta, men vi anser helt enkelt att det är bättre att CCAMLR fattar beslutet vid sin årliga konferens som kommer att äga rum denna vecka och under den kommande konferensen i Chile, där Europaparlamentet kommer att företrädas av herr Stevenson, ordförande för fiskeriutskottet.
CCAMLR har efter svåra förhandlingar nyligen lyckats få Kanada och Mauritius att ansluta sig som associerade medlemmar. Kanada är tillsammans med Förenta staterna de största importländerna av arten Dissostichus spp och Mauritius är en viktig genomgångsplats. Det faktum att dessa länder har anslutit sig till CCAMLR gör att organisationen kontrollerar 98 procent av världshandeln med Dissostichus spp. Vi anser dock att CITES skulle kunna vara till nytta för att ge CCAMLR mervärde. Vi måste emellertid vara försiktiga - om vi genom vårt beslut föregår händelsernas gång - skulle vi, utan att vilja det, kunna utlösa en motsatt effekt än den vi önskar och försvaga en organisation som under den långa tid den har varit verksam har utfört ett gott arbete med de ytterst känsliga marina levande tillgångarna i Antarktis.
Vi måste koncentrera våra ansträngningar, inte sprida ut dem, och vi måste förstärka vår närvaro i de multilaterala fiskeriorganisationerna. Det är det enda sättet att ta itu med de utmaningar som bevarandet av fiskarterna innebär på internationell nivå.

Isler Béguin (Verts/ALE).
Herr talman, fru kommissionär! Som ni och mina kolleger redan har framhållit kommer frågan om elefanter att diskuteras också vid nästa CITES-möte. Räcker det att besluta att återigen låta de afrikanska elefanterna omfattas av bilaga I, vilket är en begäran från Indien och Kenya, för att stoppa den dramatiskt minskade elefantpopulationen i vissa afrikanska länder, samtidigt som antalet stiger i andra? Meningarna är delade.
Man har inrättat det mycket avancerade MIKE-systemet, men det har hittills inte gett och kommer enligt många specialister inte att ge tillfredsställande resultat. Systemet har dock sugit upp stora ekonomiska resurser som hade kunnat användas bättre, om de till exempel hade anslagits till kampen mot tjuvskytte och utbildning av uppsyningsmän.
Elefanterna faller offer för tjuvskytte på grund av deras elfenben, och därför har deras utbredningsområde ändrats och minskat. Att tillåta utnyttjande av elefanter - hur strikta och restriktiva ramar man än skulle kunna fastställa - riskerar att återuppväcka tjuvskyttet och på sikt leda till att elefanterna försvinner i vissa av Afrikas länder. Europeiska unionen måste därför mycket tydligt ta avstånd från ett återupptagande av handeln med elfenben, vilket har trivialiserats.
Och vad har vi att lära de lokalbefolkningar som skjuter en rimlig andel av sina inhemska djur, medan vi själva, i Frankrike till exempel, inte kan garantera överlevnaden för ett antal björnar i Pyrenéerna eller några sällsynta vargar i Alperna?
Som jämförelse kan man välkomna Kubas beslut att dra tillbaka sin begäran om att få utnyttja sköldpaddor. Europeiska unionen bör parallellt ta tillbaka den begäran som framförts på Caymanöarnas vägnar om tillåtelse att föda upp havssköldpaddor i fångenskap, eftersom det skulle kunna underlätta den illegala handeln med dessa djur. Ambitionen och kravet på att bevara jordens biologiska mångfald kräver att man fattar stränga och bestämda beslut som inte lämnar några kryphål för någon typ av smugglare, samtidigt som man tillåter lokalbefolkningarna att hållbart utnyttja sina naturresurser, inklusive djur, även om detta ibland kan tyckas närma sig det omöjliga.

Wallström
. (EN) Herr talman! Jag vill avsluta med två korta kommentarer om elefanter och tandnoting. Först och främst vill jag än en gång försäkra er om att kommissionen fortfarande motsätter sig alla åtgärder som kan öka olagligt dödande av elefanter. Jag har redan förklarat att vi motsätter oss ett återupptagande av handeln med elfenben till dess att det kan bevisas att den inte kommer att leda till en ökning av tjuvskyttet.
Samtidigt erkänner jag de utmärkta resultat ett antal sydafrikanska länder har nått när det gäller förvaltandet av elefantbestånd. Det är lätt att förstå att dessa länder ibland känner att de bestraffas snarare än belönas för sina ansträngningar. Om man inte tar itu med deras problem finns det en verklig risk för att dessa länder inte kommer att kunna behålla allmänhetens stöd för bevarandet av elefanter eller för CITES i allmänhet. Vi måste undvika åtgärder som förslagen om en striktare klassificering av elefanter i CITES. Detta kommer endast att leda till att debatten polariseras, och vi kommer inte att nå något verkligt ytterligare skydd för dessa djur.
När det gäller tandnoting måste vi respektera CCAMLR och andra fiskeriorganisationers kompetens, samtidigt som vi intar en konstruktiv hållning till de förslag som kan leda till förbättrat skydd för kommersiella fiskarter. Om CITES införande kan stärka och komplettera CCAMLR:s nuvarande förvaltning av tandnoting kan ni vara säkra på att det kommer att ha mitt och kommissionens stöd.

Talmannen. -
Jag har i mottagit följande resolutionsförslag: B5-0527/2002 från utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor, som ingivits i enlighet med artikel 37.2 i arbetsordningen. 
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 11.30.

Talmannen. -
Nästa punkt på föredragningslistan är en gemensam debatt om följande två betänkanden av Blokland för utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor:
(A5-0291/2002) om förslaget till rådets förordning om export och import av farliga kemikalier (KOM(2001) 803 - C5-0320/2002 - 2002/0026(CNS)),
(A5-0290/2002) om förslaget till rådets beslut om godkännande, på Europeiska gemenskapens vägnar, av Rotterdamkonventionen om förfarandet med förhandsgodkännande sedan information lämnats för vissa farliga kemikalier och bekämpningsmedel i internationell handel (KOM(2001) 802 - C5-0095/2002 - 2002/0030(CNS)).

Wallström
. Herr talman! Ärade parlamentsledamöter! Ni har framför er två förslag från kommissionen som avser Rotterdamkonventionen om förfarandet med förhandsgodkännande sedan information lämnats, (PIC-förfarandet), för vissa farliga kemikalier och bekämpningsmedel i internationell handel. Det rör sig dels om ett beslut om att på Europeiska gemenskapens vägnar ratificera denna konvention, dels om den förordning som krävs för att genomföra konventionen i gemenskapen. Beslutet om ratificering behöver knappast någon ytterligare presentation.
Kommissionens förslag om en genomförandeförordning återspeglar både kommissionens och medlemsstaternas ståndpunkt att bestämmelserna skall omfatta mer än ett rent införlivande av konventionen, vilket var resultatet av en kompromiss mellan alla förhandlingsparter. Gemenskapen krävde strängare bestämmelser i vissa avseenden, men fick inte gehör för detta.
Kommissionen anser att förslagen är väl avvägda och att de kommer att bidra till uppnåendet av gemenskapens mål att förbättra skyddet av människors hälsa och miljön i importländerna - framför allt utvecklingsländerna - från farliga kemikalier, utan att hindra att konventionen tillämpas på ett smidigt sätt.
Kommissionen är tacksam för det stöd miljöutskottet gett förslagen. Den vill att gemenskapen skall ratificera konventionen i ett tidigt skede, i överensstämmelse med tanken bakom slutsatserna från toppmötet i Johannesburg. Kommissionen hoppas därför att man så snart som möjligt kan nå en överenskommelse om genomförandeförordningen, som den anser vara en förutsättning för att ratificeringsarbetet skall kunna fortsätta. I detta sammanhang vill kommissionen framhålla de insatser som rådet och parlamentet gjort för att föra arbetet med förslagen vidare, framför allt de kompromisser som nåtts som grund för en eventuell överenskommelse mellan rådet och parlamentet vid den första behandlingen av förslaget till genomförandeförordning.
Avslutningsvis vill jag varmt tacka föredraganden, Hans Blokland, vilket jag borde ha sagt allra först.

Blokland (EDD)
. (NL) Herr talman! Det sker inte ofta att jag får 10 minuters talartid, men jag hoppas att jag inte kommer att behöva alla. Framför oss, herr talman, ligger två förslag angående importen och exporten av kemikalier.
Det första förslaget syftar till godkännande av Rotterdamkonventionen med avseende på vissa farliga kemikalier och bekämpningsmedel i internationell handel. Jag föreslår att detta görs så snart som möjligt, med tanke på att förslaget kan träda i kraft tidigare, det ögonblick som tillräckligt många partier ratificerat det.
Förslaget handlar framför allt om följande tre huvudpunkter:
För det första kan avtalsparterna enbart exportera de kemikalier som tas upp i bilagan till en annan avtalspart om de har fått tillstånd från det importerande landet i förväg. Detta kallas PIC-förfarandet: Prior Informed Consent.
För det andra kan nya kemikalier läggas till i bilagan för vilka PIC-förfarandet gäller.
För det tredje: om en part exporterar förbjudna eller strikt reglerade kemikalier bör denna part informera den importerande parten. Dessutom bör alla kemikalier ur bilagan som PIC-förfarandet gäller för märkas.
Dessa punkter är mer eller mindre redan reglerade i en förordning från 1992. Dessutom inledde den kemiska industrin redan i april detta år frivilligt ett genomförande av Rotterdamkonventionen. Det finns alltså ingen enda anledning till att vänta längre med ratifikationen av fördraget.
Det andra förslaget syftar till genomförandet av Rotterdamkonventionen genom en förordning. Denna förordning sträcker sig på ett par punkter längre än Rotterdamkonventionen. Den har blivit något striktare, tydligare och bredare, och detta betraktas som en förbättring av lagstiftningen. Samtidigt görs det mer för informationen till tredje länder, framför allt utvecklingsländer.
En svårare punkt är att kommissionen ville ge sig själv monopol i förfarandena i det ursprungliga förslaget från samma kommission. Det är inte förståndigt, med tanke på att lagstiftningen för kemikalier inte är likadan i alla medlemsstater. Jag syftar då framför allt på bekämpningsmedel och biocider. Som ni vet kommer det ännu att dröja mellan fem och tio år innan vi får gemenskapslagstiftning om detta. Dessutom är det möjligt att medlemsstater också efter den här perioden kommer att använda sig av undantagsbestämmelser. Därför är det bra att lämna utrymme för medlemsstaterna i den här förordningen.
I utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor har 15 ändringsförslag antagits. Den rättsliga grunden för förordningen har ändrats från inre marknad till miljö. Detta innebär medbeslutanderätt för Europaparlamentet. Samtidigt har det skapats större frihet för enskilda medlemsstater, så att enskilda medlemsstater kan vidta mer långtgående åtgärder. Detta yttrar sig bland annat i det faktum att enskilda medlemsstater också får lägga fram förslag om att lägga till nya kemikalier på den lista där förhandsgodkännande krävs. Det är nämligen så att det fortfarande finns en grupp ämnen för vilka det ännu inte finns någon harmoniserad europeisk lagstiftning, såsom bekämpningsmedlen.
En annan punkt av förbättring är att listorna över farliga ämnen bör uppdateras minst en gång per år. Det är mycket viktigt att långlivade organiska föreningar läggs till i denna förordning. De avtal som slöts inom ramen för Stockholmskonventionen har lagts till på listan över förbjudna ämnen.
Eftersom det visade sig att rådet hade en liknande vision som utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor försökte jag som föredragande avrunda lagstiftningsprocessen vid första behandlingen. För detta ändamål har jag fått gruppernas mandat. Förhandlingarna om detta avlöpte till belåtenhet. Rådet övertog de flesta av ändringsförslagen från utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor. Dessutom gick rådets ofta tekniska anpassningar bra att infoga. Av den anledningen har 42 nya ändringsförslag lagts fram, som har undertecknats av de flesta grupperna. Rådet har sänt ett brev där man lovar att rådet skall fastställa den gemensamma ståndpunkten enligt överenskommelse om Europaparlamentet accepterar det fullständiga kompromisspaketet. Detta betyder alltså att vi kan avrunda redan vid första behandlingen. Det innebär en tidsvinst på säkert ett år. Jag är mycket glad över att höra från Wallström att också Europeiska kommissionen helhjärtat kan ställa sig bakom detta.
Jag vill be om särskild uppmärksamhet för ändringsförslag 22. I fråga om tillämpningsområdet har en överenskommelse gjorts med rådet om att bestämmelserna i varje fall gäller vid en mängd på över 10 kg. Detta kommer i praktiken verkligen att gynna genomförbarheten och möjligheten att kontrollera. Detta är också en del av det kompletta paketet.
Herr talman! Föreliggande kompromisspaket är ett mycket tillfredsställande resultat som jag helhjärtat rekommenderar parlamentet. Omröstningslistan innehåller fyra block. Block 1 innehåller kompromissändringsförslagen med rådet. Om block 1 antas utgår block 2. Block 3 innehåller de ändringsförslag från utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor som rådet övertagit, och som vi alltså måste rösta för. Till sist innehåller block 4 tre ändringsförslag som parlamentet måste förkasta med tanke på kompromissen i dess helhet.
Slutligen vill jag hjärtligt tacka skuggföredragandena, utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden och det danska ordförandeskapet för det goda konstruktiva samarbetet.

Redondo Jiménez (PPE-DE).
Herr talman, fru kommissionär! Vi skall behandla två förslag: ett förslag till rådets beslut och ett förslag till rådets förordning om export och import av farliga kemikalier.
I förslaget till beslut begär man att Rotterdamkonventionen skall godkännas så snabbt som möjligt. Det främsta syftet med konventionen är att reglera den internationella handeln med farliga kemikalier, men även, enligt parlamentets åsikt, att skydda människors hälsa och miljön och det är viktigt att den godkänns så snabbt som möjligt. Det är därför vi har begärt att den rättsliga grunden, artikel 133 i EG-fördraget som reglerar handelspolitiken, skall ändras till artikel 175 i enlighet med medbeslutandeförfarandet.
Det mycket uttömmande och strikta förslaget till förordning innehåller ytterst stränga bestämmelser för handel med bekämpningsmedel och biocider mellan Europeiska unionens medlemsstater. Vad vi begär är en viss flexibilitet. Vi har, som Blokland redan sade, nått en viktig överenskommelse efter många diskussioner mellan samtliga politiska grupper. När den rättsliga grunden har ändrats hoppas vi att såväl kommissionen som rådet kommer att godkänna våra ändringsförslag för att parlamentet på så vis skall kunna fastställa sin ståndpunkt i första behandlingen och nå en slutsats som vi är eniga om.
Reglerna för bekämpningsmedel och biocider är inte - som Blokland sade - enhetliga i alla länder och kommissionären vet mycket väl att de kommer att bli enhetliga, men detta kommer dock att dröja minst 5-10 år.
Regleringen av bekämpningsmedel och biocider och analyserna för godkännande är mycket försenade. Av de drygt 800 aktiva ämnen som skall regleras har inte ens ett hundratal analyserats. Vi kan därför anta att den här frågan kommer att försenas.
Förordningen om förfarandet med förhandsgodkännande sedan information lämnats för vissa farliga kemikalier och bekämpningsmedel är viktig, eftersom exportören kommer att informera importören på förhand. Detta gäller inte bara för Europeiska unionens medlemsstater, utan även för de länder som inte ingår i unionen, för vilka vi bör tillämpa samma krav.
Jag ber parlamentets ledamöter att stödja betänkandet i dess nuvarande utformning, med den röstlista som Blokland föreslog. Jag gratulerar Blokland varmt än en gång, eftersom han har utfört ett storartat arbete om en mycket polemisk fråga som har en mycket vetenskaplig prägel.

Bowe (PSE).
Herr talman! Det återstår inte mycket att säga, eftersom Blokland har tagit upp det mesta. Jag vill börja med att instämma i vad den föregående talaren sade. Detta är ett bra betänkande och föredragandena har verkligen arbetat hårt med det.
En överenskommelse i första behandlingen, även om det inte är helt säkert än, är naturligtvis vad vi helst skulle vilja se. I stort sett anser vi att ändringsförslagen är förnuftiga och att de bidrar positivt till texten. Vi är lite bekymrade över förslagen om att medlemsstaterna skall uppta kemikalier i det internationella PIC-förfarandet och vi anser att alla parter vederbörligen bör rådfrågas om det blir så.
Vi måste genomföra den här åtgärden utan dröjsmål. Den kommer att bidra till att förbättra folkhälsan och miljöskyddet, såväl inom som utanför Europeiska unionen. Vi är angelägna om att genomföra den och vi kommer att stödja de allra flesta ändringsförslagen till föredragandens betänkande i morgon. Vi vill se en lösning så snart som möjligt. Vi behöver fler interna överenskommelser som denna och det måste ske snabbt. Tidigare har en stor del av lagstiftningen om kemikalier tagit för lång tid för att kunna genomföras ordentligt.

Schörling (Verts/ALE).
Herr talman, fru kommissionär, ärade kolleger! Jag är väldigt glad över att vi har åstadkommit denna kompromiss, varigenom vi nu också skall kunna uppnå en kompromiss med rådet redan i första behandlingen. Jag vill tacka föredraganden, Blokland, det danska ordförandeskapet och kommissionen för att de verkligen har ansträngt sig för att komma fram till en bra och godtagbar lösning för oss alla, även om vi inte har fått alla våra ändringsförslag antagna.
Det är viktigt med Rotterdamkonventionens intentioner och att den kan ratificeras så snabbt som möjligt, eftersom det rör sig om handel med väldigt farliga kemikalier. Jag tycker också att man kan säga att kommissionen har gjort ett väldigt bra arbete när den har lagt fram detta förslag till förordning som skall ersätta den nuvarande lagstiftningen för farliga kemikalier och pesticider med Rotterdamkonventionens regler. Förslaget går faktiskt längre än vad konventionen gör, t.ex. genom att det föreslås att också exportanmälningsplikten skall utvidgas till att omfatta även artiklar som innehåller kemikalier i s.k. oreagerad form och att export av vissa kemikalier skall förbjudas helt och hållet. Jag är därför väldigt nöjd med förslaget.
Syftet med hela denna exercis och med konventionen är att handel med farliga kemikalier skall kunna kontrolleras bättre och att de exporterande och importerande länderna skall ta ett gemensamt och större ansvar. Det handlar om att skydda människors hälsa och miljön. Därför tycker jag också att det är rimligt och rätt att miljöutskottet, med bistånd av rättsutskottet, har ändrat den rättsliga grunden från artikel 133 till 175 som gör att Europaparlamentet får medbeslutande och samtidigt medför att medlemsländerna kan ha strängare regler. Jag hoppas därför verkligen att vi får en bred majoritet, kanske enhällighet, för detta betänkande i morgon. Jag tycker att vi har all anledning att gratulera oss själva.

Korhola (PPE-DE).
Herr talman! De lagförslag i anslutning till Rotterdamkonventionen, vilka nu behandlas, innebär ett betydande steg mot skydd av folkhälsan och miljön i alla länder, ett skydd mot sådana faror som handeln med farliga kemikalier och växtskyddsmedel ger upphov till. Vår föredragande, kollegan Blokland, har sin vana trogen gjort ett noggrant och bra arbete för vilket har förtjänar vårt tack.
Syftet med konventionen är att öka de fördragsslutande parternas gemensamma ansvar och verksamheter när det gäller handel med vissa farliga kemikalier och växtskyddsmedel och på så sätt bidra till ett bättre skydd av miljön och folkhälsan. Samtidigt är det meningen att gynna en från miljösynpunkt sund användning av kemikalier genom att öka öppenheten och utbytet av information.
Med tanke på EU:s målsättningar bör alla dessa initiativ understödjas, men de bestämmelser som nu behandlas sträcker sig delvis till och med längre än Rotterdamkonventionen. Bland annat är tidpunkten för exportanmälan och anmälningsfrekvensen samt bestämmelserna om nivån för den information som krävs sålunda mera avancerade än konventionen. Så anser jag att det även bör vara: Fördragsparterna i de internationella miljökonventioner som skall ingås utgörs av stater på mycket olika nivå, och den nivå som godkänts i konventionen behöver inte nödvändigtvis vara tillräcklig med tanke på EU:s målsättningar. Därför borde man alltid vara en smula ambitiösare än vad konventionen i sig skulle kräva när man verkställer miljökonventionerna inom EU: endast på så sätt kan man få till stånd en dynamik som hjälper till att vända den negativa utvecklingen för miljön och människornas hälsa i en sundare riktning.
Föredragandens förslag om att beakta Stockholmskonventionen om långlivade organiska föreningar i förslaget till förordning bör understödjas. Målsättningen med förslaget till förordning är att skydda miljön och folkhälsan. Det är även Rotterdamkonventionens huvudsakliga målsättning. Därför har föredraganden Blokland dragit en alldeles riktig slutsats när han föreslagit att artikel 133 i fördraget som gäller den allmänna handelspolitiken bör ersättas med artikel 175 som är lämpligare som rättslig grund för förslaget. På så sätt faller lagförslagen även klart under medbeslutandeförfarandet.

Wallström
. (EN) Herr talman! Jag kommer kort att kommentera några av de ändringsförslag som har lagts fram inför omröstningen i morgon. De flesta handlar om förslaget till genomförande av förordningen.
Jag börjar med att ta upp den rättsliga grunden. Kommissionen har redan gjort klart för rådet att den anser att artikel 133 - inte artikel 175.1 - är den korrekta rättsliga grunden. Kommissionen förbehåller sig rättigheten att utöva de lagliga befogenheter som den har till sitt förfogande.
Mot bakgrund av vår ståndpunkt om den rättsliga grunden kan kommissionen inte godta att nationella reglerande åtgärder som vidtas av medlemsstaterna skall omfattas av förordningens tillämpningsområde, vilket innebär exportanmälan och anmälning till PIC-förfarandet. Kommissionen kan följaktligen inte godta ändringsförslag 3, 6, 7, 8, 13, 16, 17, 20, 26, 33 och 34. Däremot erkänner kommissionen att syftet med gemenskapens importsvar rörande PIC-kemikalier är att ge en så fullständig bild som möjligt. Kommissionen kan därför godta ändringsförslag 11 och 18.
När det gäller kommissionens roll i fråga om gemenskapens deltagande i konventionen kan kommissionens mot bakgrund av sin ståndpunkt om den rättsliga grunden inte godkänna ändringsförslag 28. Artikel 14 i kommissionens förslag ger möjlighet till exportförbud för vissa kemikalier som skall införas i bilaga V. Kommissionen känner till parlamentets önskan att lägga till de kemikalier som omfattas av POP-konventionen på förteckningen i bilaga V i enlighet med bestämmelserna i de berörda bilagorna till konventionen. Kommissionen kan emellertid godkänna ändringsförslag 56 i sin nuvarande utformning och även de ändringsförslag som hör ihop med detta, 41-46, 48, 50 och 53.
De återstående ändringsförslagen är tekniska, och handlar huvudsakligen om att ytterligare precisera vissa bestämmelser. Kommissionen kan godkänna alla dessa ändringsförslag.
Jag går nu över till förslaget om beslut om ratificering. Tre ändringsförslag har lagts fram om den här frågan och av de skäl jag har förklarat kan kommissionen inte godkänna den ändring av den rättsliga grunden som föreslås i ändringsförslag 1, och inte heller ändringsförslag 3 som härrör från det.
Slutligen kan kommissionen godkänna ändringsförslag 2, genom vilket principen om att kommissionen skall spela en central roll i gemenskapens deltagande i de olika organ som genomför konventionen återinförs.
Jag kommer att översända en sammanfattning av kommissionens ståndpunkter om de muntliga förklaringarna, om ni kan godta det.
Slutligen vill jag än en gång tacka Blokland för hans hårda arbete med ett konstruktivt och värdefullt betänkande.

Talmannen. -
Den gemensamma debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 11.30.

Talmannen. -
Nästa punkt på föredragningslistan är andrabehandlingsrekommendationen (A5-320/2002) från utskottet för ekonomi och valutafrågor om rådets gemensamma ståndpunkt inför antagandet av Europaparlamentets och rådets beslut om antagande av ett gemenskapsprogram för att förbättra skattesystemens funktionssätt på den inre marknaden (Fiscalis 2003-2007-programmet) (10612/2/2002 - C5-0383/2002 - 2002/0015(COD)) (föredragande: García-Margallo y Marfil).
Föredraganden García-Margallo y Marfil har ordet.

García-Margallo y Marfil (PPE-DE)
. (ES) Herr talman, herr kommissionär, kära kolleger! Den gemensamma ståndpunkt vi diskuterar har en kort men intensiv historia.
År 1998 antog parlamentet och rådet ett gemenskapsprogram för att förbättra skattesystemens funktionssätt på den inre marknaden. För bara ett år sedan, år 2001, genomfördes en utvärdering av skattesystemens funktionssätt under de tre första åren. Resultatet av utvärderingen, som även omfattade en utvärdering av själva programmet, blev glädjande nog positivt. Samma år lade kommissionen fram ett förslag för att förlänga programmet - som löper ut i slutet av året - i ytterligare fem år, det vill säga till och med år 2007.
Jämfört med det föregående programmet finns det två nyheter i det program som kommer att vara i kraft under den kommande femårsperioden (Fiscalis 2007-programmet): programmets räckvidd inom direkt beskattning utökas - vilket är en god nyhet - och kandidatländernas behov täcks, vilket är en ännu bättre nyhet.
Enligt min åsikt finns det tre övergripande mål för Fiscalis 2007-programmet: För det första är det meningen att det skall bidra till att medlemsstaternas skattesystem skall fungera bättre. För det andra skall detta uppnås genom att de skattemyndigheter som har ansvar för att genomföra programmet samarbetar. Det tredje målet är att få slut på skattebedrägerier genom ett bättre fungerande samarbete.
När det gäller den första punkten, det vill säga förbättringen av skattesystemens funktionssätt, är syftet inte att ta ytterligare ett steg mot en skatteharmonisering - detta har kommissionen och rådet gjort mycket klart - även om jag gärna skulle ha sett lite mer ambition, ett mer beslutsamt steg i gemenskapens harmoniseringsprocess.
För det andra upprepas förslaget om samarbete i alla kommissionens dokument. Man talade om samarbete mellan skatteförvaltningarna i förslagen från år 1987 för att gå över till ett mervärdesskattesystem genom beskattning i ursprungslandet, så även i programmet från år 1996, i den nya strategin för mervärdesskatteområdet från år 2000, i ?Montipaktetet? för en reform på området för direkt beskattning osv., och målet är detsamma. ?Samarbete? är ett magiskt ord, ett symboliskt ord som upprepas gång på gång, och jag önskar att verkligheten såg ut på det viset, men det gör den inte för närvarande.
Jag instämmer helt och fullt i dessa tre mål, men jag måste kommentera några punkter om de särskilda målen för mervärdesskatt och om området för direkt beskattning.
I första behandlingen lade vi fram några ändringsförslag som vi av hänsyn till kommissionären avstod från att lägga fram under andra behandlingen. Det mest brådskande just nu är att programmet godkänns för att det skall kunna träda i kraft den 1 januari 2003 - annars löper det ut - och vi har offrat några berättigade ståndpunkter. Jag vill erinra om att vi dock kommer att lägga fram dem igen vid ett annat tillfälle.
I Fiscalis 2007-programmet sägs det i fråga om mervärdesskatten att det är bra att känna till hur den fungerar och denna strävan efter kunskap, samarbete och samordning är förenlig med de fyra mål som fastställs i strategin för mervärdesskatt för år 2003: att förenkla och modernisera, att tillämpa skatten så enhetligt som möjligt och att utöka samarbetet mellan medlemsstaternas skatteförvaltningar.
Jag beklagar emellertid, herr kommissionär, att man inte har utnyttjat detta program för att ta ännu ett steg framåt när det gäller att gå över till ett mervärdesskattesystem genom beskattning i ursprungslandet. Det upprepas till leda i alla kommissionens dokument att den inre marknaden endast kommer att fungera bra - eller bättre om ni föredrar det - om ett mervärdesskattesystem genom beskattning i ursprungslandet tillämpas. Kommissionen hävdar även att medlemsstaterna inte litar på kompensationssystemet och systemet för omfördelning av resurser, som i början grundades på skattebetalarnas deklarationer och sedan på statistiska uppgifter, som medlemsstaterna aldrig har varit nöjda med. Vi borde ha gått längre med detta program för att öka kunskapen om dessa uppgifter och för att finna en metod som möjliggör kompensationer och som samtidigt möjliggör den önskade övergången till ett mervärdesskattesystem genom beskattning i ursprungslandet.
På området för direkt beskattning har man inte heller utnyttjat tillfället för att - som det stod i vårt ändringsförslag, vilket vi avstod från att lägga fram igen - fördjupa kopplingarna mellan skattepolitiken och gemenskapens övriga politikområden. Det är välkänt att skattepolitiken har en instrumentell karaktär i fråga om dessa andra politikområden, jag ger tre exempel: Kommissionären känner väl till att det fastställs i handlingsplanen för finansiella tjänster att det är nödvändigt att göra parallella framsteg i avregleringen av sektorn, när det gäller reglerna för övervakning och kontroll - som är så välkända nu efter Enron-fallet - och i harmoniseringen av indirekta skatter för att avregleringen inte skall leda till en centralisering av den finansiella verksamheten i de länder där skatteklimatet är mildare eller som har en mildare skattepolitik.
När det gäller konkurrensregler finns det ett uppenbart samband - framför allt när det gäller statliga stöd - med skattepolitiken. I den uppförandekod som ingår i Montipaketet, hänvisas det till att skattekonkurrens kan rubba den inre marknadens funktionssätt. Den hållbara utvecklingen - vi har haft en debatt om den frågan - är nära sammanbunden med energiskatterna. Därför rekommenderade vi i vårt ändringsförslag att vi skall utnyttja det här programmet för informationsutbyte, kunskap och utbildning i syfte att öka medvetenheten om sambandet mellan skattepolitiken och unionens övriga politikområden.
Kommissionen har inte utnyttjat tillfället för att öka sin kunskap om de uppgifter som skulle kunna möjliggöra en övergång till ett mervärdesskattesystem genom beskattning i ursprungslandet, vilket fortsätter att vara det förlorade paradis som vi alla vill komma till, och den har inte heller utnyttjat tillfället för att främja kunskapen om och det inbördes förhållandet mellan skattepolitiken och gemenskapens övriga politikområden. Syftet med skattepolitiken är ju att den skall tjäna de övriga politikområdena.
Jag upprepar att jag anser att de övergripande målen för programmet är bra: ökad kunskap om skattesystemens funktionssätt och samarbete mellan medlemsstaternas skatteförvaltningar för att undvika skattebedrägerier. Det är positivt att detta program genomförs så snabbt som möjligt och därför, herr kommissionär, ger vi er ett förtroendevotum genom att avstå från att åter lägga fram de ändringsförslag som vi lade fram i första behandlingen i syfte att undvika förlikning och för att detta program - jag är övertygad om att kommissionären kommer att hantera det på lämpligt sätt - genomförs så snabbt som möjligt.
Jag förbehåller mig rätten att föreslå andra mål vid andra tillfällen, men just nu anser jag att det är viktigare att hantera detta på rätt sätt, och det är bråttom, än att förbättra programmet och öka värdet.
Herr kommissionär! Jag önskar er lycka till med genomförandet av detta program.

Bolkestein
. (EN) Herr talman! Jag vill börja med att å kommissionens vägnar tacka föredraganden, García-Margallo y Marfil, för hans arbete och för hans synnerligen tillmötesgående inställning. Jag vill även uttrycka vår uppskattning över att García-Margallo y Marfil har beslutat att avstå från att åter lägga fram de ändringsförslag som blev föremål för diskussioner under första behandlingen av detta förslag.
Jag har med stort intresse lyssnat till vad García-Margallo y Marfil just sade. Många av de frågor han tog upp är viktiga, men för närvarande är Fiscalisprogrammet mer begränsat än vad han skulle ha velat. Emellertid är det viktigt att det nya programmet kan antas innan det nuvarande Fiscalisprogrammet löper ut den 31 december i år. Jag är därför mycket nöjd med att detta förslag har fått stöd från Europaparlamentet i andra behandlingen. Jag välkomnar särskilt det positiva bidraget från föredraganden för utskottet för ekonomi och valutafrågor, García-Margallo y Marfil.
Som ni kanske känner till från kommissionens meddelande till parlamentet om rådets gemensamma ståndpunkt har kommissionen uttryckt sin tillfredsställelse över att rådet har godkänt den allmänna strategi som antogs i det ursprungliga förslaget. Kommissionen har noterat att rådet ställer sig positivt till att de åtgärder som för närvarande genomförs i enlighet med de befintliga Fiscalisprogrammet skall fortsätta. Kommissionen välkomnar särskilt rådets stöd till att utvidga dessa åtgärder till att omfatta området för direkt beskattning.
Trots detta beklagar kommissionen i meddelandet att budgeten har minskats från de 56 miljoner euro, vilket var kommissionens ursprungliga förslag, till 44 miljoner euro. Det gläder mig dock att Europaparlamentet, rådet och kommissionen kunde nå en överenskommelse i den här frågan, så att det nya programmet kan antas inom kort. Jag tackar parlamentets ledamöter för detta stöd, och jag riktar som sagt ett särskilt tack till García-Margallo y Marfil.

Honeyball (PSE).
Herr talman! Även jag välkomnar de framsteg som har gjorts i detta betänkande om Fiscalisprogrammet för de kommande fem åren. Jag välkomnar särskilt och vill fästa uppmärksamheten på förklaringen i den gemensamma ståndpunkten. Som föredraganden redan nämnde påpekas det att detta inte är ett politiskt program, utan att det är utformat för att öka det administrativa samarbetet mellan medlemsstaternas skattemyndigheter. Det är viktigt att vi har det målet klart för oss. Vi talar om att förbättra administrationen, och absolut inte om skatteharmonisering.
När det först föreslogs att den direkta beskattningen skulle omfattas av det förlängda programmet gav det upphov till en hel del oro, särskilt i Förenade kungariket, för att det skulle kunna leda till åtgärder för att införa en harmonisering av den direkta beskattningen. Vi välkomnar därför det faktum att man i den gemensamma ståndpunkten tydligt och klart förklarar att så inte kommer att bli fallet.
Om jag kan tala å Förenade kungarikets vägnar igen, välkomnar vi särskilt det beskedet, eftersom vi har varit ett av de länder som mest aktivt har tillämpat Fiscalisprogrammet under de gångna åren. Jag skulle verkligen bli oroad om någonting inträffar som leder till att programmet försvagas och att det då blir svårare för vissa medlemsstater att delta i det.
Programmet har mycket att erbjuda. I programmet återinförs utbyten av tjänstemän, man inför seminarier om skattefrågor av allmänt intresse, multilaterala kontrollförfaranden, yrkesutbildning såsom revisionskunskap har utvecklats, språkutbildningen har förbättrats och utbyte av kommunikations- och informationssystem har behållits och utvecklats. Detta är bra och skall välkomnas, man bör fortsätta på den vägen och ytterligare förbättra programmet. Vad vi alltid försöker göra i detta slags situationer är att förbättra systemens uppbyggnad för att få dem att fungera bättre. Detta är sannerligen en av bedrifterna i arbetet med Fiscalisprogrammet.
Nedskärningarna i budgeten är därför, som kommissionären sade, beklagliga. Allt vi kan göra är att hoppas på att de nuvarande budgetbeloppen kommer att vara tillräckliga för att genomföra programmet. På det hela taget välkomnar jag således den gemensamma ståndpunkten och det faktum att det ser ut som om vi kommer att kunna nå en överenskommelse om det förlängda programmet. Jag välkomnar även det faktum att vi har mycket klart för oss nu att det inte handlar om skatteharmonisering på något sätt, utan om administrativa system.

Santos (PSE).
Herr talman! Bristen på ett institutionellt avtal kommer att leda till en känslig situation, vilket tidigare föredraganden erkände, eftersom det är brådskande att anta en ny Fiscalis-ram som kan sätta i gång den 1 januari 2003. Men det är synd att överensstämmelsen med rådet och parlamentets ståndpunkter bara har fastställts för att följa en minimigräns. Det är för övrigt signifikativt att kommissionen, som erkänner att målet med Fiscalisprogrammet inte är att harmonisera skattelagstiftningen, har välkomnat det faktum att en deklaration med just denna mening har införlivats i protokollen. Även om det är acceptabelt att kvalificera Fiscalisprogrammet som bara ett rent instrument för att stärka det administrativa samarbetet måste alltid parlamentet ta itu med de politiska effekterna av en tillämpning av programmet.
Även om det är så att skatteflykten och bedrägerierna har en specifik nationell dimension i varje land, är det också så att de i allt högre grad har en överstatlig dimension som grundas på användandet av sofistikerad teknik och system. Under en särskilt känslig period för unionens offentliga finanser får inte dessa faktorer ignoreras och i ännu högre grad måste de tillfällen som dyker upp för att ändra och förbättra skattesituationen utnyttjas. Jag vill tillägga att Europeiska unionen står på tröskeln till en historisk utvidgning, vilket betyder att det genom inträdet av nya länder med olika skattesystem kommer att dyka upp helt nya problem.
Det nya programmet utvidgar för övrigt tillämpningsområdet inte bara för den direkta beskattningen utan även när det gäller kandidatländerna. Förbättringen av skattesystemens funktion på den inre marknaden är i sig ett lovvärt mål, men kampen mot bedrägeri och skatteflykt, liksom att lägga grunden till en minimiharmonisering, är också tillfällen som inte får förloras. Därför beklagar jag att kommissionen har använt artikel 95 i fördraget och inte artikel 93 i denna fråga. Med de reservationer jag har formulerat och med hänsyn till behovet av att det nya programmet träder i kraft, stöder jag föredragandens rekommendationer.

Talmannen. -
Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 11.30.
(Sammanträdet avslutades kl. 23.45.)

