Genoptagelse af sessionen
Formanden
Jeg erklærer Europa-Parlamentets session, der blev afbrudt den 28. marts 1996, for genoptaget.

Velkomstord
Formanden
Mine damer og herrer, det er mig en stor glæde at kunne byde velkommen til en delegation fra det store udvalg i den finske rigsdag, dvs. det finske parlaments udvalg for europæiske anliggender, som har taget plads i den officielle loge. Delegationen ledes af udvalgets formand, hr. Erkki Tuomioja. Hjertelig velkommen!
Vi glæder os over dette besøg, der er præget af et stadig tættere samarbejde mellem os og de nationale parlamenter i Unionen, og jeg ønsker vore finske kolleger et behageligt ophold i Strasbourg, men naturligvis også nyttige og interessante drøftelser i Parlamentet!

Godkendelse af protokollen
Formanden
Protokollen fra mødet torsdag, den 28. marts 1996 er omdelt.
Hvis ingen gør indsigelse, betragter jeg den som godkendt.

Oomen-Ruijten
Hr. formand, på vegne af mine kolleger i landbrugsudvalget vil jeg gerne bede Dem om at rette nogle ting i forbindelse med afstemningen om beslutningen om BSE. Der er åbenbart gået noget galt. Punkterne 16 og 17 er nu i modstrid med hinanden, mens afstemningen viste noget andet. Jeg giver Dem bemærkninger om dette forhold. Måske kan De indføje dem ved afstemningen.

Formanden
Det må jeg først lige få afklaret, fru Oomen-Ruijten. Det kan jeg ikke sige på stående fod. Vi vil undersøge det.

Sturdy
Hr. formand, det drejer sig om den tale om BSE, som hr. Fischler holdt i sidste uge, og som er omtalt i protokollen. Måske Kommissionen eller De selv ville opklare en ting for mig. Det ser ud, som om det fremgår af en tale, som hr. Fischler holdt i weekenden, at han har ændret holdning. Det skulle glæde mig, for han har sagt, at han agtede at spise britisk oksekød, og at forbudet var indført specielt af økonomiske og politiske grunde.
Hr. formand, er der nogen, der kan fortælle mig, om det er præcis det, han har sagt, for det er en ny indstilling.

Formanden
Hr. Sturdy, jeg kan ikke se, hvad det har med protokollen at gøre.

Smith
Hr. formand, det drejer sig om præcis det samme punkt, som det hr. Sturdy var inde på. Hvis kommissær Fischler har fremsat denne udtalelse, så har han sagt, at det ikke er et spørgsmål om den offentlige sundhed. Hvis det ikke er et spørgsmål om den offentlige sundhed, så har han intet retsgrundlag; hvis han intet retsgrundlag har, så kan han meget vel risikere at blive retsforfulgt af de mennesker, som hans udtalelse har været til skade for.

Formanden
Hr. Smith, for Dem gælder det samme, nemlig at dette intet har med protokollen at gøre.

Thomas
Hr. formand, det drejer sig igen om BSE. Hvis hr. Fischler har ændret holdning, betyder det så, at Kommissionen har ændret holdning?
Det var faktisk nævnt i protokollen. Han sagde, at enhver form for finansiering også skulle gå til at støtte arbejdstagere, som direkte havde mistet deres job. Indtil videre har man ikke set noget til dette i nogen ordning, der er stillet forslag om. Betyder det, at Kommissionen har ændret sine synspunkter om støtte til arbejdstagere, som har mistet deres job på grund af denne forskrækkelse?

Formanden
Jeg konstaterer, at der ikke er nogen indsigelser til protokollen.
(Protokollen godkendtes)

Tomlinson
Hr. formand, efter vort sidste møde i Strasbourg hørte man den 26. marts et forlydende fra nyhedsbureauet AFP om, at man ved en politirazzia havde fundet 13 ulovligt beskæftigede arbejdere på den byggeplads, hvor den nye parlamentsbygning bliver opført. Otte af disse arbejdere var ikke opgivet til myndighederne, og fem andre var borgere i én medlemsstat, men ansat hos et byggefirma i en anden medlemsstat, mens de samtidig hævede arbejdsløshedsunderstøttelse i Frankrig.
Det er jo helt klart bedrageri over for de franske skatteydere, og også bedrageri over for Europas borgere. Må vi bede Præsidiet om at se nærmere på denne sag. Når Europa-Parlamentet, som så ofte fremhæver arbejdstagernes rettigheder og betydningen af en ordentlig social beskyttelse, lader en bygning opføre, så bør det sikre sig, at kontrakterne med dem, der er beskæftiget ved dette byggeri, giver fuld social beskyttelse og fuld betaling.
Må vi bede Dem som formand om at sørge for, at det er det, skatteydernes penge går til - vi har jo alle et kollektivt ansvar i denne forbindelse.

Formanden
Hr. Tomlinson, giv mig venligst disse dokumenter. Jeg vil så undersøge sagen nærmere, både i Præsidiet og hos de andre relevante instanser. De ved selv bedst, hvor vanskeligt og kompliceret retsstillingen er mellem Parlamentet og de firmaer, der har fået til opgave at opføre bygningen. Vi har jo med Dem en ekspert, som i forvejen beskæftiger sig intenst med disse spørgsmål.

Puerta
Hr. formand, jeg vil gerne helt kort komme ind på to spørgsmål. For det første: I lyset af vores fordømmelse i sin tid af ETA's terroraktioner og bortførsler kan vi i dag meddele, at den bortførte person, som har slået alle rekorder i Spanien, idet han har været bortført i næsten et år, 342 dage, er blevet løsladt. Det har ganske vist ikke været ved politiets mellemkomst, men han er løsladt. Og jeg synes, det ville være en god idé - hvilket jeg også tror medlemmerne, navnlig de spanske medlemmer og måske endnu mere de medlemmer, der har det særkende at være baskiske spaniere, vil synes - hvis De henvendte Dem til den bortførtes familie og lykønskede den med hans løsladelse.
For det andet vil jeg bede Dem notere inden fastsættelsen af dagsordenen, at betydningen af Israels bombardementer på libanesisk område kræver, at man beder Rådet om en erklæring. Disse ikke målrettede og uretfærdige bombardementer betyder ikke blot, at menneskerettighederne overtrædes, men også at Libanons uafhængighed og integritet, som er garanteret af den internationale ret og af Sikkerhedsrådets resolution 245, kan bringes i fare.

Formanden
Mange tak!

Arbejdsplan
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er fastsættelse af arbejdsplanen.
Det endelige forslag til dagsorden, som det blev opstillet af Formandskonferencen på mødet den 11. april 1996 i overensstemmelse med artikel 95 i forretningsordenen, er omdelt.
Der foreligger ingen forslag om ændringer.

Oomen-Ruijten
Hr. formand, jeg vil gerne stille et spørgsmål. Vi kom for sent til at aflevere dem, men vi har allerede talt med en række kolleger om dem. Det drejer sig om følgende: På grund af de begivenheder, der finder sted i Mellemøsten, må vi bede om, at Rådet onsdag eftermiddag giver en redegørelse for, hvordan tingene udvikler sig. Vi kan konstatere, at situationen ændrer sig dag for dag. Vi ser, at den franske regering har sendt en mægler. Vi hører ikke noget fra formandskabet. Vi har desværre heller ikke hørt noget fra EuropaKommissionen. Der er grunde nok til at holde os underrettet. Jeg vil anmode Dem om at se på, om det er muligt, at det italienske formandskab gør dette onsdag eftermiddag. Vi er klar over, at dagsordenen er fyldt godt op. Jeg vil foreslå Dem - i hvert fald på PPE-gruppens vegne - at vi eventuelt tager denne sag op onsdag eftermiddag og så lader Tjernobyl-sagen udgå, for ellers tror jeg ikke, vi når det. Det er et forslag, jeg stiller Dem, hr. formand. Hvis De på en eller anden måde kan ordne det, så vi ikke behøver at tage Tjernobyl af dagsordenen, ser vi da lige så gerne det.

Green
Hr. formand, min gruppe har så afgjort den opfattelse, at det, der sker i Mellemøsten, har den største betydning, og at vi ikke kan lade denne uges mødeperiode her i Parlamentet gå til ende uden en eller anden form for respons eller drøftelser. Hr. formand, må vi bede Dem om undersøge, om Rådet er rede til at fremsætte en udtalelse om Mellemøsten og de ting, der sker i Libanon? Så kunne vi måske via Dem finde ud af, hvilke muligheder der er.
Jeg er ikke glad for at stryge Tjernobyl af dagsordenen, som fru Oomen-Ruijten foreslog, og jeg ved, at der er mange af mine kolleger, der ser lige sådan på det. Men vi ville jo have mulighed for at vende tilbage til spørgsmålet om Tjernobyl, som ikke har den samme påtrængende hastende karakter, skønt det jo er tiårsdagen for ulykken. Vi kunne godt behandle denne sag om fjorten dage, mens spørgsmålet om Libanon netop må behandles præcis nu. Hr. formand, vi må måske have lov til at bede Dem om at tage dette op med Rådet og finde ud af, hvilke muligheder der er?

De Vries
Hr. formand, jeg tilslutter mig gerne forslaget fra fru Oomen-Ruijten, som støttes af fru Green - dog med den bemærkning, at jeg finder, at vi naturligvis af høflighedsgrunde må spørge Rådet, om det er parat til at give en redegørelse. Men politisk set drejer det sig for mig ikke om et høfligt spørgsmål; det drejer sig for mig om det krav, at Rådets formandskab møder op og redegør for, hvorfor det også holder sig fuldstændig uden for denne krise. Jeg forstår den franske regerings bevæggrunde til at søge at mægle. Jeg håber, at Rådet har truffet beslutning om, at hr. Hervé de Charette søger at mægle på Unionens vegne, men alt tyder på, at det modsatte er tilfældet, nemlig at den franske regering her optræder på egne vegne. Det har jeg ingen problemer med; jeg finder, at det er et godt initiativ, men Europa holder sig igen udenfor. Det var allerede tilfældet i krisen mellem Tyrkiet og Grækenland, og dengang sagde hr. Holbrooke med fuld ret: Europe is sleeping through the night. Lad det ikke ske igen, hr. formand. Min gruppe kræver, at det italienske formandskab møder op og forklarer sin rolle i sagen.

Roth
Hr. formand, mine damer og herrer, jeg anser det for at være vigtigt, at vi i denne uge behandler situationen i Mellemøsten. Det er vi alle enige om. Men jeg anser det for at være lige så vigtigt og nødvendigt, at vi i denne uge behandler Tjernobyl. Jeg kan ikke følge dette forslag. Hele verden taler om 10-års-dagen. I Wien var der en stor konference. Der var et tribunal. Men vi siger, at vi udskyder det til et eller andet tidspunkt. Jeg anser det virkelig for at være en falliterklæring for Parlamentet, hvis vi ikke behandler det på onsdag.
Forslaget om at anmode Rådet om i denne uge at afgive en redegørelse om situationen i Mellemøsten og drøfte spørgsmålet med os må vi ikke lade konkurrere med Tjernobyl og så nedprioritere Tjernobyl!
Der findes forskellige andre muligheder. Vi kan høre Rådets redegørelse derom onsdag formiddag, men i hvert fald ikke først om en uge. Nu, hvor hele verden taler om Tjernobyl og følgerne af denne katastrofe, kan vi som Parlament ikke sige, at vi holder os tilbage og ikke siger noget om den sag!

Puerta
Hr. formand, jeg har allerede givet Dem grundene til, at Rådet skal komme med en erklæring om bombardementerne af Libanon. Når vi i så høj grad har understreget betydningen af Euro-Middelhavskonferencen, kan vi ikke bagefter forholde os passive og lade diplomatierne fra de europæiske magter handle i Mellemøsten uden den nødvendige enighed i Unionen. Det ville være et forkert tegn til regeringskonferencen og til den Europæiske Unions fremtid. Ligesom fru Roth, mener jeg heller ikke, at man kan lade emnet Tjernobyl og emnet Mellemøsten konkurrere på det »frie marked for aktuelle emner«. Der må findes en mulighed for at diskutere begge emner.

Pasty
Hr. formand, ligesom de kolleger, der har haft ordet før mig, mener jeg også, at det er absolut nødvendigt, at Rådet fremsætter en erklæring onsdag vedrørende situationen i Mellemøsten, og herunder især situationen i Sydlibanon.
Det, der foregår dér, optager og ængster os, for så vidt som det er hele fredsprocessen, som nu har været fastlåst i flere måneder, der risikerer påny at blive sat under debat. Og det, der frem for alt er vigtigt, det er at få sat en stopper for kampene og således at prioritere diplomatiske initiativer, hvor de end måtte komme fra, når blot der kommer et resultat ud af disse bestræbelser, dvs. at raketter og kanoner forstummer, og at man reelt bevæger sig henimod fred og stabilitet i denne region. Man må også tænke på Libanon, der er en stat, der i årevis har været hærget, der har været under en fremmed magts dominans, og hvor en del af området samtidig er besat af en anden fremmed magt.
Vi skylder således os selv at udtale os om dette emne, for vi befinder os over for en aktuel situation, der efter min bedste overbevisning bør få os til at finde en sprække i vor dagsorden onsdag, hvor vi kan presse denne erklæring ind såvel som den debat, der måtte følge heraf.

Formanden
Mine damer og herrer, det er et af de tilfælde, hvor der ikke findes nogen tilfredsstillende løsning, fordi man altid må støde en eller anden, og en afgørelse vil altid være til skade for en eller andens interesse her. Jeg vil gerne skildre situationen ud fra mit synspunkt. For det første: Lad mig venligst først få afklaret, om Rådet er rede til og i stand til at afgive en redegørelse. Hvis det skulle være tilfældet, nytter det ikke noget, at vi ændrer noget ved dagsordenen for onsdag, da det, sådan som den nu er opstillet, ikke er muligt at få plads til endnu en redegørelse fra Rådet.
Mit forslag vil så - til sin tid - sandsynligvis være, at vi udsætter betænkningen af fru Gonzáles Álvarez for Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerbeskyttelse om forslag til Rådets afgørelse om indførelse af et EF-handlingsprogram for civilbeskyttelse til et senere tidspunkt og afkorter spørgetiden med en halv time. Alle andre muligheder består i, at vi afkorter vore forhandlinger meget drastisk, enten på bekostning af Tjernobyl, hvilket i det mindste en stor del af medlemmerne ikke ønsker, eller på bekostning af Oostlander-betænkningen eller Rådets beretning og Kommissionens redegørelse om Det Europæiske Råd i Torino. Men det ville heller ikke være rigtigt eller hensigtsmæssigt, hvis vi afkortede dette, især ikke, da den italienske rådsformand vil være til stede onsdag formiddag. Således kan det mulige kompromis kun bestå i, at vi udsætter González Álvarez-betænkningen og afkorter spørgetiden med en halv time.
Jeg ved, at det går ud over de medlemmer, der har spørgsmål. Det er beklageligt. Det forholder sig ikke sådan, at vi dermed stiller alle tilfreds, men hvis vi ønsker at finde en løsning, kan den efter min overbevisning kun bestå deri.
Hermed er arbejdsplanen for denne uge fastsat.

Energieffektivitet
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A4-0088/96) af Bloch von Blottnitz for Udvalget om Forskning, Teknologisk Udvikling og Energi om forslag til Rådets beslutning (KOM(95)0225 - C4-0603/95-95/0131(SYN)) om et flerårigt program for fremme af energieffektiviteten i Fællesskabet - SAVE II.

Bloch von Blottnitz
Hr. formand, i forbindelse med Kommissionens forslag SAVE II om energieffektiviteten i EU med en løbetid på 5 år drejer det sig om en fortsættelse af SAVE I-programmet. Men desværre har Kommissionen ikke gennemført resultaterne i forbindelse med evalueringen af SAVE I i SAVE II. I det hele taget er det her forelagte forslag fortsat meget uklart og generelt og indeholder desværre ingen konkrete emner og projekter. Det lovgivningsmæssige plan blev der overhovedet ikke taget hensyn til, selv om evalueringen af SAVE I viser, at 80 % af de positive resultater af dette program er opnået via det lovgivningsmæssige element.
Mange af de direktivforslag og handlingsprogrammer, som Kommissionen har planlagt, er imidlertid af uforklarlige grunde ikke blevet gennemført. Indførelsen af varmemålere havde f.eks. anslået kunnet spare ca. 4, 75 mio t ROE og medføre en reduktion af CO2 -udledningen på 12 mio t i år 2010. Besparelserne som følge af indførelse af en energiattest til bygninger havde været langt større. Denne opremsning kunne fortsættes efter ønske.
Det kan konstateres, at altid, når viljen i praksis mangler, bliver subsidiaritetsprincippet bragt på bane. Men her er enhver subsidiaritetsdebat malplaceret: For det første i betragtning af CO2 -problemets grænseoverskridende karakter og nødvendigheden af en harmonisering af miljøstandarderne i EU, og for det andet i betragtning af, at der på medlemsstatsplan kan konstateres en stagnation af effektivitetsstigningen. Derfor ligger ansvaret for at opnå effektivitetsmålet og den dermed forbundne reduktion af CO2 -udledningen hos Fællesskabet, som nemlig agerer, når målet bedre kan nås gennem foranstaltninger fra Fællesskabets side.
Og strengt taget står EU's troværdighed på spil her. Kommissionen og Rådet har til stadighed bedyret, hvor livsvigtig en reduktion af CO2 -udledningen og energibesparelser er. Rådet har formuleret mål i en række beslutninger, eksempelvis i sine beslutninger af 16.9.86 og 29.10.90, og i de forpligtelser, der blev indgået i Rio og Berlin. Indtil videre er det dog blevet ved højtidelige hensigtserklæringer og meget papir. Kommissionen anslår selv, at CO2 -udledningen vil stige med op til 8 % i tidsrummet 1995-2000. Det er nu tilladt at stille følgende spørgsmål: Tager Fællesskabet egentlig sine egne praktiske hensigtserklæringer og forpligtelser over for sine borgere, men også over for det internationale samfund alvorligt, eller spilles der her absurd teater? Hvis det nemlig mener det alvorligt, skal man omsider lade handling følge på ord. Vi har hårdt brug for egentlige foranstaltninger til bekæmpelse af drivhuseffekten og til forøgelse af energieffektiviteten.
Situationen er for alvorlig til, at der kan accepteres en yderligere udsættelse. En begyndelse kunne være et virkeligt ambitiøst SAVE II-program, som det nu er forelagt af Udvalget om Forskning, Teknologisk Udvikling og Energi. Derfor bør dette udvalgs ændringsforslag ubetinget vedtages. Den indvending, at i betragtning af den nuværende økonomiske situation og arbejdsløsheden i mange medlemslande er sådanne programmer kun forstyrrende, kan ikke accepteres og er ganske enkelt latterlig. Ud over den økologiske komponent kan der nemlig også konstateres en betragtelig positiv indflydelse på økonomien. Jeg citerer her Kommissionen. »Besparelserne har således ud over virkningerne for livskvaliteten også positive beskæftigelsesvirkninger.« Jeg ønsker ikke at modsige det denne gang, og således må De logisk set støtte vor SAVE II-betænkning, som den nu foreligger, især da SAVE II er det eneste program, EU for øjeblikket har til at kunne opfylde de forpligtelser, vi har påtaget os i Berlin og Rio og i mange andre forpligtelseserklæringer.
Jeg vil gerne endnu en gang sige, at jeg beklager særdeles meget, at udvalget ikke har fulgt mit forslag om at blive fri for denne ulyksalige samarbejdsprocedure og tilstræbe den fælles beslutningsprocedure. Det havde været klogere, hvis Parlamentet altid holdt fast ved den fælles beslutningsprocedure. Når vi giver pengene, bør vi også sige, at vi ønsker at se lovgivningsforanstaltninger. Det er nemlig det afgørende punkt her. Jeg vil gerne foreslå Dem en handel: Hvis Rådet siger, at det egentlig ikke ønsker at anvende nogen penge, som det jo altid gerne gør i forbindelse med vedvarende energi, så bør vi foreslå, at vi er indforstået med færre midler, men i stedet ønsker at se lovgivningsmæssige aktioner.

McNally
Hr. formand, jeg vil for det første komplimentere fru Bloch von Blottnitz for den forbløffende landvinding, hun har gjort i og med, at det er lykkedes hende at skabe enighed i Udvalget om Forskning, Teknologisk Udvikling og Energi. Jeg mener, at hun med sin udmærkede betænkning har et godt udgangspunkt for at kunne opnå enighed under Europa-Parlamentets mødeperiode.
En effektiv udnyttelse af energien har grundlæggende betydning for både Den Europæiske Unions miljøpolitik og dens konkurrencepolitik. Med hensyn til miljøet er vi langt fra at have opfyldt de mål, vi satte os i Rio. Det er det, der ligger bag den udbredte klimatiske ustabilitet, vi oplever nu.
Hvad konkurrenceevnen angår, er vi vidner til et utroligt og meget beklageligt spild af penge i hele Den Europæiske Union; milliarder og atter milliarder af ECU bliver ødet bort på et energiforbrug, som ikke er nødvendigt. Tænk på den købekraft, som disse milliarder kunne frigive til vor økonomi. De større virksomheder har naturligvis gjort sig dette klart. Vort mål for dette program må nødvendigvis være de mindre virksomheder og de enkelte husstande. Det er dem, der må træffe de beslutninger, som vil give os mulighed for at spare denne energi og spare disse penge.
Ser vi på historien, kan vi konstatere, at der meget hurtigt blev gjort en indsats efter oliekrisen i 1973. Men siden da er der sket store tilbageskridt, som alene er blevet afdæmpet på grund af den recession, der har ramt de fleste af vore lande. Intensiteten i energiudnyttelsen bliver forringet i størstedelen af Den Europæiske Union. Det kan vi ikke acceptere.
SAVE I-programmet havde bestemt ikke nogen stor gennemslagskraft, der var et meget begrænset budget. Det er heldigvis ved at blive evalueret, før vi går videre til SAVE II. Man kunne have håbet, at den lære, der kunne drages af SAVE I, er blevet draget. Det er imidlertid ikke sket, som jeg skal forklare senere. En af de erfaringer, vi gjorde med SAVE I, var, at det er langt det bedste at indføre bindende lovgivning, som medlemsstaterne har pligt til at gennemføre. Der var lagt ambitiøse planer om lovgivning. Det er kun en meget lille del af denne lovgivning, der har set dagens lys. Det er ganske vist rigtigt, at der findes lovgivning om effektiviteten i kedler, køleskabe og frysere, mærkning, og der er mere undervejs. Men det rækker ikke. Vi ved jo, at den største hindring har været fabrikanternes forudsigelige modstand. De har ikke selv interesse i energieffektiviteten, og det fremgår også klart af deres standpunkt.
Lad os se på den lære, der kan drages. For det første er det lovgivning, der har en effekt. For det andet er man nødt til at have nogle målsætninger, og de skal styres. Målsætningen for SAVE II er ikke særligt ambitiøs; 1, 5 % stigning fra år til år er ikke ambitiøst. Jeg så gerne et indikativprogram fra Kommissionen, som kunne styres i samtlige medlemsstater.
En anden væsentlig erfaring, ikke fra SAVE I, men fra regionalprogrammet, er, at man skal indarbejde energieffektivitetsforanstaltninger i EU's regionale indsats og i Unionens politikker. Hermed hjælper man de fattige regioner. Det samme vil naturligvis gælde for tredjelande. Jeg så gerne, at der blev lagt langt større vægt på den effektive udnyttelse af energien under vore forhandlinger med lande i Central- og Østeuropa og Middelhavsområderne.
Et område, der bør fremhæves blandt alle andre, er transportområdet. Transport sluger næsten halvdelen af energiomkostningerne og tegner sig for næsten halvdelen af olieforbruget. Vi har ikke gjort nok på dette felt. Så er der apparater til husholdningsbrug og industriel anvendelse, isolering i forbindelse med husopvarmning og i visse dele af EU til afkøling af boligerne. Man har i min egen valgkreds fundet frem til en god boligvurderingsordning, og den burde anvendes langt flere steder. Vi må gøre det nemmere for tredjeparter at finansiere energieffektivitetsfremmende foranstaltninger og bistå den voksende energiserviceindustri. Husk på, at det gør os konkurrencedygtige. Kombineret varme og kraft er en anden yderst fornuftig foranstaltning, som bør fremmes; det samme gælder uddannelse og information i hele EU, specielt rettet mod målgrupperne. Vi skal have millioner af mennesker til at træffe nogle beslutninger, som ikke forekommer dem indlysende.
Beskæftigelsen ville få et vældigt løft, hvis energieffektiviteten blev bedre. Det er fremgået af den ene undersøgelse efter den anden. Jeg er derfor dybt skuffet over Ministerrådets negative holdning; Rådet ønsker ikke engang at sørge for et ordentligt retsgrundlag for SAVE II-programmet. Det er så sandelig beklageligt, når man tænker på, hvor meget det haster.
Jeg går ud fra, at vi her i denne uge får en meget klar tilkendegivelse af Europa-Parlamentets vilje; Parlamentet repræsenterer jo folk i hver eneste medlemsstat. Denne vilje lyder: «Lad os indføre langt stærkere foranstaltninger til gavn for energieffektiviteten«. SAVE II er meget langt fra at være tilstrækkeligt ambitiøs. Man har ikke udnyttet alle erfaringerne fra SAVE I. Det er en yderst begrænset, minimalistisk indsats, der dermed gøres, men det er helt essentielt, at Ministerrådet forstår, at Europa-Parlamentet bakker meget stærkt op om dette.

Argyros
Hr. formand, på Det Europæiske Folkepartis vege vil også jeg gerne rose ordføreren såvel for betænkningens indhold som for den konsensusprocedure hun valgte at følge i Forsknings- og Teknologiudvalget.
Denne konsensus har ført til nogle fælles konklusioner, som jeg ikke skal gentage ord for ord. Jeg vil blot understrege følgende: med dette program forsøger vi at forbedre situationen for miljøet, men samtidig er det også et forsøg på at forbedre de europæiske virksomheders konkurrenceevne. Som fr. McNally også fremhævede, bør programmet, hvad angår konkurrencedygtigheden, især koncentreres om de små og mellemstore virksomheder. For det er her, der konstateres den største effektivitet og den mindste rentabilitet i udnyttelsen af energikilderne.
Det er naturligvis opmuntrende, at Kommissionen i sit forslag har tredoblet de midler, der afsættes til SAVE II, i forhold til SAVE I. Her vil jeg gerne benytte lejligheden til at gøre opmærksom på, at vi i mange EU-programmer enten bruger alle pengene de første 2-3 år, så vi i slutningen af et femårigt program ikke har mulighed for at udnytte de nye teknologier, der kommer frem, eller vi gemmer alle pengene til de to sidste år, hvor vi ikke har mulighed for at overvåge og justere kursen for vore forskningsprogrammer.
Sidstnævnte er SAVE II et eksempel på, og jeg vil gerne påpege, at det måske var hensigtsmæssigt, at midlerne blev afsat og fordelt mere ligeligt over hele programmets løbetid. SAVE II forsøger at støtte pilotprojekter fra det første program og samtidig skabe nye projekter. Som det blev understreget, ignorerer programmet de positive resultater af lovreguleringen, som vil kunne give en endnu mere effektiv energiudnyttelse.
Selv om jeg ikke tror, at en sådan lovgivning vil hjælpe i denne henseende, kan vi imidlertid ikke ignorere fortidens dyrekøbte erfaringer. Derfor vil jeg opfordre Kommissionen til at søge at finde en middelvej, hvor man kan fremme disse tiltag, og som nævnt i starten især for de små og mellemstore virksomheder.
Endvidere vil jeg gerne understrege, at de betingelser og retningslinjer, der anvendes i forbindelse med støtten til alle aktioner og foranstaltninger, ifølge Kommissionens forslag fastlægges ud fra kriterier, der drejer sig om økonomisk rentabilitet og energibesparelsesmuligheder. Men det ville også være hensigtsmæssigt, hvis Kommissionen tog det mål i betragtning, der hedder samhørighed mellem medlemsstaterne, hvad angår energieffektivitet.

Fitzsimons
Hr. formand, jeg støtter fru Bloch von Blottnitz' betænkning, som hun har forelagt med sædvanlig effektivitet. Det er vigtigt, at vi støtter videreførelsen af SAVE energieffektivitetsprogrammet med et budget på ECU 120 mio for perioden fra 1996 til år 2000.
SAVE-initiativet, som går tilbage til 1991, er en af hjørnestenene i Den Europæiske Unions politikker med henblik på at få stabiliseret udledningen af kuldioxid på niveauet fra 1990 i år 2000. Det er måske på høje tid, at vi får fornyet SAVE-programmet, idet det forlyder fra Kommissionen, at målet for udledningen af kuldioxid bliver overskredet med 5 %. Uden at gentage alle de ting, fru Bloch von Blottnitz og andre talere har nævnt, kan jeg dog ikke understrege tydeligt nok, at konsekvenserne af den verdensomspændende temperaturstigning omfatter, at havenes vandniveau stiger, at vort klima ændres og at hudcancerforekomsten øges. Ja, i henhold til visse vurderinger er kuldioxiden skyld i 50 % af de drivhusgasser, der nu forekommer i atmosfæren.
Mellem 1991 og 1994 finansierede SAVE-programmet i alt 203 pilotprojekter på energieffektivitetsområdet. I Irland iværksatte vi alene 12 pilotprojekter, som fik støtte i form af midler fra SAVE-programmet. Så jeg kan helt og fuldt gå ind for det mål, at vi i Den Europæiske Union skal have forbedret energieffektiviteten med yderligere 1, 5 % om året. Det er i denne sammenhæng væsentligt, at SAVE-initiativerne bliver koordineret med andre af Den Europæiske Unions initiativer på energibesparelsesområdet, såsom THERMIE og SYNERGY.

Plooij-Van Gorsel
Hr. formand, kolleger, det er mig en glæde allerførst at komplimentere ordføreren for den udmærkede betænkning om SAVE II. Denne betænkning giver et bidrag til den vanskelige, men meningsfulde kamp for et bæredygtigt miljø og en bæredygtig udvikling af vor økonomi. En bæredygtig udvikling betyder for Det Europæiske Liberale og Demokratiske Partis Gruppe en udvikling, hvor de naturlige råstoffer bliver udnyttet på en måde, så også generationerne efter os kan gøre brug af dem. De Liberale påtager sig ansvaret selv og skubber det ikke over på kommende generationer. Det betyder naturligvis, at naturlige ressourcer skal administreres på en bæredygtig måde. Forurening har sin pris. Derfor skal forbrugets og produktionens miljøomkostninger gøres synlige i økonomien.
Energiudvalget har godkendt femogtredive ændringer. Heraf er fire foreslået af Det Europæiske Liberale og Demokratiske Partis Gruppe. Jeg vil kommentere to af dem.
I punkt 15 går udvalget ud fra, at der indtil år 2000 sker en begrænsning af udledningen af CO2 på mellem firs og to hundrede millioner tons gennem en ekstra forbedring af energiudnyttelsen med 5 % i forhold til det normalt forventede. En forskydning, kolleger, i brugen af energiressourcer, især i retning af alternative energikilder, kan betyde, at disse tal vil blive endda væsentligt gunstigere. Dette må stimuleres inden for rammerne af SAVE II.
I ændringsforslag nr. 12 har Det Europæiske Liberale og Demokratiske Partis Gruppe villet understrege, at det ikke kun ud fra et politisk, men også et økonomisk synspunkt er ønskeligt at åbne SAVE II for landene i Central- og Østeuropa og de associerede lande i Middelhavsregionen. Anvendelsen af moderne energiteknologier og omstilling til renere industrier i Østeuropa er nødvendig. Det er godt for miljøet og for økonomien, hvilket vil gavne både Unionen og tredjelande. Det er det, der gør dette samarbejde så meningsfuldt.

Stenius-Kaukonen
Hr. formand, det må være på sin plads, at i hvert fald et medlem fra et af de nordiske lande også deltager i denne drøftelse om et program for fremme af energieffektiviteten. Det er virkelig behageligt at komme til det varme Strasbourg fra det kolde Finland, hvor isen på søerne stadig er så tyk, at man sagtens kan køre i bil til sit sommerhus ude på en af øerne i søen og fiske. Der er stadig ret meget sne.
I et nordisk land, hvor papirindustrien er dominerende, bruger industrien naturligvis enorme mængder energi, men vi bruger også meget energi til opvarmning, og denne vinter har været særdeles kold, hvilket har medført, at energiforbruget har været større end normalt. Naturens kræfter kan vi jo selvfølgelig ikke gøre noget ved. Men på mange områder kan vi udmærket øge energieffektiviteten. F.eks. efterlades der i de finske skove store mængder træ, affaldstræ, som ingen bruger. For at vi kan udnytte disse energiformer, er der brug for forskningsmidler, og også inden for de allerede eksisterende energiformer er der meget, som kan gøres bedre.
Den næste talers, hr. Macartneys, betænkning om køleskabsdirektivet er vist for øjeblikket til behandling i Rådet. Parlamentet behandlede jo for nylig direktivet, og det må siges om direktivets målsætninger, at de ikke bibringer de mest udviklede lande noget nyt. Vi bør opstille nogle mere ambitiøse målsætninger og sørge for, at ældre energikrævende apparater bliver udskiftet. I forbindelse med forbedringen af energieffektiveten spiller SAVE-programmet en vigtig rolle, men dets nuværende udformning gør, at det ikke bidrager med så meget, som det kunne være tilfældet. Jeg håber, at SAVE II-programmet bliver vedtaget, men der kan stadig gøres mere for at forbedre det.

Ahern
Hr. formand, jeg vil gerne sige min kollega, fru Bloch von Blottnitz, varmt tak for denne glimrende betænkning og den almindelige enighed, der i denne sag er opnået i Udvalget om Forskning, Teknologisk Udvikling og Energi.
Jeg må sige, at det er lidt ligesom med moderskabet. Alle støtter energibesparelser, alle går ind for moderskabet. Men hvor ser man den reelle støtte? Kommissionen yder os ikke reel støtte med disse forslag, centrale lovgivningsforslag. Parlamentet er trådt til og har ganske korrekt påpeget dette forhold. Vi har ikke megen tid tilbage før år 2000 for at opfylde de mål, vi har sat os. Lad os så i denne omgang sikre nogle reelle lovgivningsforslag.
Det vigtigste, vi har formået på det seneste, er at gennemføre en evaluering af SAVE-programmet. Vi har udarbejdet en fin evaluering og er nået frem til det reelle resultat, at der er behov for lovgivningsforslag. Vi må ikke optræde tandløst, hvis SAVE-forslagene skal have gennemslagskraft. Hvis vi optræder tandløst, vil medlemsstaterne ikke gøre deres arbejde. Vi får ikke de resultater, der er behov for. Vi må harmonisere med andre programmer. Vi må harmonisere med THERMIE og SYNERGY, og vi må eksportere disse ideer til tredjelande, specielt østpå.
Men lad os selv gå foran. Hvor er SAVE-programmerne for Europa-Parlamentet? Hvor er energibesparelsesprogrammerne for Kommissionen? Lad os selv gøre et reelt stykke arbejde med vore egne bygninger. Bygninger skyder op her og i Bruxelles. Hvor er de reelle energibesparelsesforslag dér? Vi taler altid så helligt om, hvad tredjelande og perifert beliggende områder bør gøre. Lad os nu se at få gjort en reel indsats her i hjertet af Europa, hvor vi har pengene. Lad os gøre det ad lovgivningens vej og med skattepolitiske instrumenter. Jeg kan ikke anerkende, at vi ikke skulle kunne bruge skattepolitiske virkemidler. Tiden er inde til at tage disse i brug igen.

Macartney
Hr. formand, jeg vil gerne komme med en reaktion på det, fru Stenius-Kaukonen sagde om, at de af os, der lever i de nordligere dele af Europa, lider under koldere vintre! Det lyder jo temmelig indlysende, når man siger det, men det har naturligvis dyb indvirkning på de mennesker, der lever under disse klimaforhold. Skotterne kunne i særdeleshed tage ved lære af finnerne, svenskerne og nordmændene i forbindelse med isoleringen af deres huse. Vore borgere kunne lære en mængde, og denne lærdom kunne komme til nytte i hele Europa til fælles bedste.
Vi ser her et eksempel på en sag, der burde fremmes i hele Europa, og det er synd og skam, hvis nogle regeringer dækker sig ind under subsidiaritetsprincippet og siger, at det ikke kan gøres gældende hos dem, således at de går glip af chancen for at få gjort noget virkelig betydningsfuldt for de målsætninger, som Europa gik ind for under topmødet i Rio.
Vort problem med Kommissionen og Ministerrådet er ikke, at vi på nogen måde er uenige i deres retoriske udfoldelser eller deres gode intentioner, det drejer sig blot om deres manglende ambition om at få dette omsat til ressourcer og praktiske foranstaltninger.
Vi kommer senere her i Parlamentet til atter en gang at vende tilbage til spørgsmålet om husholdningsfrysere og køleskabe, og jeg må jo indrømme, at disse emner tit kan få blikkene til at virke lidt fraværende. Men når folk først gør sig klart, hvor meget energi køleskabet eller fryseren i deres hjem forbruger hele året rundt, så tror jeg, at de får øjnene op for, at det er vigtigt.
Vi kommer til som Parlament at slå et slag for at få vedtaget de temmelig beskedne, men realistiske foranstaltninger, vi foreslog sidste gang, og vi kommer til at bide tænderne sammen og sige til Kommissionen og Ministerrådet: Fortæl os lige, om I virkelig tror på de retoriske udfoldelser, I elsker at komme med? Mener I noget med de målsætninger, I var med til at vedtage i Rio? Så kan vi se frem til at få en form for retfærdig europæisk bane at spille på i enhver henseende, men også en bane, hvor energibesparelser kan bidrage meget væsentligt til opfyldelsen af de målsætninger, vi alle tror på.

Pollack
Hr. formand, for næsten nøjagtigt tre år siden stod jeg her på dette sted for at forelægge en udtalelse fra Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerbeskyttelse om SAVE I-programmet. I slutningen af min tale sagde jeg, at vi ikke ønskede at blive nødt til at vende tilbage her om to eller tre år for at sige: «Hvad sagde vi, så prøv nu at styrke dette instrument«. Ja, her står jeg så i præcis dette ærinde, endnu en gang på vegne af Miljøudvalget, fordi SAVE I-programmet ikke blev styrket på trods af Parlamentets bønner. Det blev faktisk så stærkt udvandet, at den endelige tekst nærmest slet ikke lignede det oprindelige forslag. Det skyldtes jo som bekendt den patetiske mangel på politisk vilje til at få gjort noget ved drivhuseffekten, som medlemsstaternes regeringer lagde for dagen.
I SAVE I-programmet, som Parlamentet kritiserede for at være utilstrækkeligt rent økonomisk og for ikke at være ambitiøst nok, opregnede man 13 retlige initiativer og normer, som man ville arbejde for. I praksis kom der blot fire direktiver ud af det, og det er ikke acceptabelt, at det foreliggende forslag ikke indeholder en henvisning til, at SAVE I-programmet er slået fejl som lovgivningsprogram. Vi har for eksempel stadig ikke fået et direktiv om energieffektiviteten i bygninger.
Det er kedeligt, at det nuværende forslag ikke indeholder mere ambitiøse energibesparelsesmål. Folk har allerede sagt, at der skal en forbedring i energieffektiviteten på 2, 5 % om året til for at opfylde EU's forpligtelser fra Rio. Det fremgår klart af præamblen til SAVE II-programmet, at der gennem det seneste årti kun er opnået en forbedring på lige godt 1 % i hele Europa, og der er meget lidt i Kommissionens forslag, der tyder på, at selv denne minimalistiske forbedring kan videreføres i de kommende år.
Hvis SAVE-programmet virkelig er hjørnestenen i Fællesskabets kuldioxid-strategi - således som det hedder i forslaget - så ligger den strategi knust i stumper og stykker. Det forhold, at der endnu i dag ikke er fastsat målsætninger for energieffektivitet for hele EU, har bevirket, at medlemsstaterne ikke har fået gennemført de nødvendige energieffektivitetsfremmende foranstaltninger, og de foreslåede mål er ikke tilstrækkelige til at opveje denne mangel.
Med blokeringen af CO2 -afgiften er det vigtigere end nogensinde for Europa at have et ambitiøst program, som kan fremme energieffektiviteten og hæmme CO2 udledningerne. Desværre giver Kommissionens forslag kun ringe grund til optimisme på trods af det forhøjede budget og de fastsatte mål; et beløb på ECU 150 mio over fem år er faktisk en latterlig størrelsesorden, når man tænker på det problem, vi står overfor. Det er dog den bedste mulighed, vi har lige nu, og på den baggrund anbefaler jeg Europa-Parlamentet at stemme for fru Bloch von Blottnitz' glimrende betænkning.

Teverson
Hr. formand, vi glæder os naturligvis over denne betænkning. Når det gælder energibesparelser, er der gevinst til alle. Energibesparelser er på en gang en beskyttelse af miljøet, ressourcebevarende, et plus for økonomien og en besparelse for forbrugernes pengepung. Man glemmer ofte energieffektivitet og besparelse helt, og Japan og vore skandinaviske kolleger har vist, hvordan økonomisk vækst faktisk ikke nødvendigvis behøver at være forbundet med anvendelse af og øget energiforbrug.
Man var meget opsat i forbindelse med topmødet i Rio. Vi troede på disse mål. Det foreliggende program er ikke vidtrækkende nok til at opfylde de mål, der er fastsat. Energistrategien er en del af miljøpolitikken, og beslutningerne herom skal derfor træffes på europæisk plan, og det er grunden til, at vi er nødt til at være seriøse. Dette forslag er derfor ikke tilstrækkeligt. Det, vi også skal have indført, er en energiafgift, som kan være et stærkt signal til markedet, og ikke det frivillige system, vi har i øjeblikket, men et system, der påvirker alle lande under ét, ikke en yderligere skat, men en måde, hvorpå vi kan få nedsat afgiften på arbejdskraft og på andre ting.
Jeg er meget tilfreds med denne betænkning, men den er kun én brik i puslespillet. Lad os få de andre på bordet.

Papoutsis
Hr. formand, mine damer og herrer, jeg vil gerne indlede med at takke ordføreren, fr. Bloch von Blottnitz, for hendes vigtige betænkning og ligeledes ordførerne for udtalelserne fra de enkelte udvalg.
Programmet SAVE II, der afsluttedes i 1995, var oprindeligt udformet som et program vedrørende energieffektivitet. I løbet af dets gennemførelse blev det imidlertid hovedhjørnestenen i Unionens strategi for nedsættelsen af CO2 emissioner. Da resultaterne af evalueringen af SAVE I var fremlagt, tog Kommissionen mange af kommentarerne i denne evaluering alvorligt i betragtning, og jeg må sige, at mange af disse kommentarer og forslag er blevet inkorporeret i SAVE II-programmet. Der er imidlertid også en anden faktor, nemlig den manglende fremgang med hensyn til energiafgiften. Og det er denne faktor, der har ledt os til og tvunget os til at udforme SAVE II som et bredere og mere omfattende program.
Jeg forstår så absolut og deler i høj grad den bekymring, som mange af medlemmerne, navnlig fr. von Blottnitz samt NcNally og Ahern, har givet udtryk for vedrørende programmets lovgivningsmæssige dimension.
Her vil jeg imidlertid tillade mig at gøre opmærksom på, at SAVE-programmet ikke er en ramme for lovgivningsinitiativer fra Kommissionens side. Som bekendt kan Kommissionen, når som helst den beslutter det, forslå nye lovgivningsmæssige foranstaltninger, og jeg er helt sikker på, at vi med Europa-Parlamentets støtte vil kunne drøfte nye lovgivningsmæssige foranstaltninger her i salen i de kommende måneder.
Det, som dette program foreslår, er imidlertid en mulighed for at finansiere aktiviteter som f.eks. undersøgelser, der kan øge mulighederne og forberede udformningen af lovgivningsmæssige foranstaltninger. I øvrigt vil Kommissionen, inden den skrider til lovgivningsforslag, gerne udtømme alle de øvrige eksisterende muligheder, f.eks. frivillige, forpligtende aftaler, bemyndigelser til CEN til udarbejdelse af energieffektivitetsnormer samt tilvejebringelse af teknologisk avancerede produkter. Her vil jeg gerne have lov til at svare på fr. Pollacks bemærkning. Jeg er ikke enig i, at Kommissionens lovgivningsinitiativ under SAVE I-programmet var en fiasko, og jeg kan gøre opmærksom på, at 9 ud af de 13 forslag til lovgivningsmæssigt indhold allerede er vedtaget, og yderligere 2 er under færdigbehandling.
Imidlertid tror jeg, vi alle er enige om, at det, vi skal gøre nu, er at overbevise borgerne, industrien og de kompetente nationale myndigheder om hensigtsmæssigheden af investeringer i energieffektivitet og energibesparelsesforanstaltninger.
Hvis vi udnytter de ganske betydelige muligheder for energibesparelser, der findes, vil vi kunne mindske vor energiafhængighed. Vi vil også kunne give vor industri en saltvandsindsprøjtning, især de små og mellemstore virksomheder, som hr. Argyros også nævnte. Vi vil kunne mindske de offentlige udgifter og fremme anvendelsen af ny energiteknologi. Og det allervigtigste, som flere af Dem allerede har været inde på i Deres taler, er, at vi på denne måde vil kunne skabe et væsentligt antal nye arbejdspladser.
Det budget på 150 mio ecu, som vi har afsat til SAVE II-programmet, er efter min mening meget rimeligt set i forhold til de politiske og økonomiske fordele, som programmet vil give.
Energi- og miljøproblemerne er imidlertid ikke begrænset til Den Europæiske Union. Vore naboer i de central- og østeuropæiske lande, der forbereder sig på et fremtidigt medlemskab af Unionen, har enorme muligheder for forbedring af energieffektiviteten. Det er vor pligt at give dem mulighed for deltagelse i SAVE II. Efter anmodning fra medlemmerne af Det Europæiske Økonomiske Samarbejdsområde vil programmet også være åbent for Norge, Island og Liechtenstein. På samme måde ser vi også mulighed for Cyperns og Maltas deltagelse.
De finansielle midler, der kræves med åbningen af SAVE II for landene uden for Den Europæiske Union, vil blive dækket af bidrag fra disse lande og eksisterende EU-midler, men ikke af midler fra SAVE II-budgettet, som udelukkende vedrører EU-landene. SAVE II er et vigtigt instrument, et EU-instrument, som kun vil give resultater, hvis det har vor fulde støtte. Derfor vil jeg bede Dem betragte SAVE II som en supplerende aktion, som ikke skal erstatte medlemsstaternes egne aktioner.
Med hensyn til ændringsforslagene vil jeg gerne fremhæve ordføreren, fr. von Blottnitz' særlige bidrag. Kommissionen kan uden forbehold acceptere 5 ændringsforslag, nr. 2, 3, 6, 7 og 8. Endvidere er vi principielt enige i yderligere 12 ændringsforslag, nr. 1, 11, 12, 13, 14, 15, 19, 22, 28, 32, 33 og 34, eventuelt med små omformuleringer. I denne forbindelse vil jeg gerne fremhæve ændringsforslag 12 og 33, som vedrører programmets åbning for de associerede lande i Middelhavsområdet. Kommissionen kan kun godkende en foranstaltning svarende til SOKRATES-programmet, hvor programmet udelukkende var åbent for Cypern og Malta. Hvad angår ændringsforslag 29, kan Kommissionen acceptere ideen i forslagets anden del. Men den kan ikke acceptere første, tredje og fjerde del af ændringsforslag 29, da den ikke ønsker at bryde den gælde aftale om komitologien. Kommissionen har endvidere mulighed for og agter på et senere tidspunkt at foreslå lovgivningsforanstaltninger til forbedring af energieffektiviteten i Unionen; men som jeg sagde i begyndelsen, sker dette først, når andre muligheder er udtømt, f.eks. frivillige, forpligtende industriaftaler.
Endvidere vil jeg sige generelt, at lovgivningsinitiativer fra Kommissionens side ikke afhænger af godkendelsen af det pågældende program. Derfor kan ændringsforslag 5, 10 og 16, der forpligter Kommissionen til at styrke lovgivningsinitiativerne, ikke accepteres hvad dette angår. Ændringsforslag 17, 18, 20, 21, 23, 24 og 25 vedrører nye aktiviteter af mindre interesse samt disses finansiering. Enten er disse aktiviteter allerede omfattet af Kommissionens forslag, i hvert fald delvist, eller de afviger for meget fra dets rammer, eller de dækkes af andre initiativer. Derfor kan de ikke inddrages i teksten. Det er Kommissionens overbevisning, at respekten for traktaterne og en ligelig fordeling af budgetmidlerne er indlysende krav. Derfor kan ændringsforslag 26 og 27 ikke inddrages i teksten. Det samme gælder for ændringsforslag 30 og 35, som gør programmets forvaltningsprocedurer mindre fleksible. Kommissionen støtter komplementariteten mellem SAVE II og tilsvarende nationale programmer og kan derfor ikke acceptere ændringsforslag nr. 31, der fjerner dette begreb. Endvidere tror vi, at det første program, SAVE I, trods sine mangler har bidraget til forbedringen af energieffektiviteten i Unionen, og kan derfor ikke acceptere ændringsforslag nr. 4. Endelig har ændringsforslag nr. 9 ingen relation til det pågældende forslags interventionsmuligheder og kan derfor ikke indgå i teksten.
Til sidst vil jeg endnu en gang takke Parlamentet for dets bidrag og fr. von Blottnitz personligt samt naturligvis Udvalget om Forskning, Teknologisk Udvikling og Energi. Jeg håber, at De, mine damer og herrer, vil støtte forslaget, som det ser ud med de forbedringer, de godkendte ændringsforslag har tilført det.

Bloch von Blottnitz
Hr. formand, hr. kommissær, jeg vil gerne have at vide af Dem, hvornår De forelægger lovgivningsforslagene. De sagde jo, snart. Jeg vil gerne have det forklaret nærmere. Så sagde De, at dette program tjener til undersøgelser. Mener De ikke også, at vi allerede har nok af sådanne? Endvidere sagde De, at af de tretten lovgivningsmæssige aktioner, der var bebudet i SAVE I, er ni allerede blevet gennemført. Men det passer virkelig ikke!
Rent faktisk blev kun tre af dem gennemført, nemlig vedrørende varmtvandskedler, mærkning af husholdningsartikler og mærkning af køleskabe og frysere. Det, De fremstiller som en stor succes - og som jo virkelig havde været en sådan, hvis det var kommet så langt - er SAFE-direktivet fra september 1993, og det er jo netop det, vi taler om. Vi kræver lovgivningsforslag, som De siger allerede er blevet gennemført. Det passer jo slet ikke. I direktivet nævnes aktionerne blot, men det står medlemsstaterne frit, om de gennemfører disse eller ej. Det har de imidlertid ikke gjort.
Vi ved jo alle, hvad det drejer sig om her: Energiattester til bygninger, varmeopgørelse, luftkonditionering, varmtvandsfremstillingsomkostninger efter det faktiske forbrug, fremme af tredjehåndsfinansiering af energispareinvesteringer på det offentlige område, isolering af nybygninger, regelmæssig kontrol af varmekedler, energibalancer i virksomheder med et stort energiforbrug. I mit land findes der ikke sådanne love, og jeg vil vædde på, at det heller ikke er tilfældet i de fleste andre medlemslande.
Det er netop det, vi har brug for i SAVE II. Det nytter netop ikke noget ganske enkelt kun at overlade gennemførelsen af sådanne aktioner til medlemslandene. Hvis De vurderer det, De lige læste op, som en succes, så er det naturligvis klart, at De når frem til 9 ud af 13. Men De må give mig ret, når jeg siger, at der ud af tretten reelt kun er gennemført tre, nemlig de tre, jeg lige læste op. Alle andre er hensigtserklæringer. I denne forbindelse vil jeg også gerne have et svar fra Dem på spørgsmålet om, hvordan vi kan fremskynde det hele lidt mere for at opfylde vore forpligtelser og ikke forblive ved hensigtserklæringer!

Papoutsis
Hr. formand, fr. von Blottnitz, først og fremmest vil jeg gerne gøre det helt klart, at Kommissionen ikke er imod lovgivningsinitiativer, tværtimod har den fastholdt og fastholder stadig denne kurs. Det, der adskiller SAVE II-programmet fra SAVE I, er, at vi i SAVE II ikke lægger hovedvægten på lovgivningsrammen, men på de undersøgelser, der kan forberede og udforske mulighederne for at træffe lovgivningsforanstaltninger.
Hvad angår de foranstaltninger, der er truffet i overensstemmelse med SAVE Iprogrammet, vil jeg fastholde, at det drejer sig om ni lovgivningsmæssige forslag, som er vedtaget af Rådet; men De har også ret, hvis De tæller dem som tre lovgivningsmæssige forslag, og jeg skal forklare hvorfor: Seks lovgivningsmæssige forslag er nemlig blevet slået sammen til ét, og det reducerer dem til tre forslag. Men i virkeligheden er der altså tale om ni lovgivningsmæssige forslag, som blev fremlagt af Kommissionen, og hvor de seks af dem endte med at blive slået sammen til ét.
Imidlertid vil jeg gerne gøre forsamlingen opmærksom på, at hvis der skal være fuld udnyttelse i medlemsstaterne, vil dette for det første kræve politisk vilje hos medlemsstaternes regeringer og for det andet et politisk pres fra Parlamentet, fra offentligheden og naturligvis så vidt muligt også fra Kommissionen. På dette område har Kommissionen som bekendt ført en meget stabil politik, navnlig hvad angår CO2 -afgiften og i det hele taget politikken for reduktion af CO2 -udledninger, og den har lagt pres på mange måder, både med egne initiativer og med særlige meddelelser til medlemsstaterne, hvormed den har lagt en ramme frem til år 2000 for at få medlemsstaterne til at nedbringe CO2 udledningerne til 1990-niveauet.
Set ud fra denne synsvinkel mener Kommissionen, at den i sin politik for reduktion af CO2 -udledninger er meget konsekvent, hvad angår EU-pres. Ansvaret for, at vi ikke har nået de mål, vi har sat, ligger ikke hos Kommissionen, og vi kan slet ikke påtage os et sådant ansvar. Det ligger et helt andet sted, hos andre organer, og vi er helt enige med Europa-Parlamentet og presser på i alle retninger for at få truffet foranstaltninger, som vil kunne medføre en reel reduktion af CO2 -udledningerne.
Hvad angår SAVE II-programmet, er der imidlertid tale om noget helt andet. Fordi det netop tager ovennævnte kendsgerning i betragtning - at der ikke er sket de store fremskridt på dette område - har vi villet gøre det lettere, udvide mulighederne og gå ind i et fælles ansvar for at fremme en politik for reduktion af CO2 -udledningerne og forøgelse af energieffektiviteten, og derfor står vi fast ved, at dette program bør antage en bredere form end SAVE I. Dette betyder imidlertid på ingen måde, at Kommissionen vil indstille lovgivningsarbejdet og undlade at fremsætte forslag til lovgivning. Tværtimod, og jeg må gøre opmærksom på, at vor erfaring med direktivet om køleskabe har været positiv. Som De ved, godkendte Rådet dette direktiv i slutningen af det spanske formandskab, i december, og jeg mener, vi har haft positive erfaringer med dette. Nu afventer vi Europa-Parlamentets andenbehandling, før vi kan gå videre.

Formanden
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted tirsdag kl. 12.00.

SYNERGY-programmet
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A4-0065/96) af Soulier for Udvalget om Forskning, Teknologisk Udvikling og Energi om forslag til Rådets forordning om et flerårigt program til fremme af det internationale energisamarbejde - SYNERGY-programmet (KOM(95)0197 - C4-0432/95-95/0126(CNS)).

Soulier
Hr. formand, hr. kommissær, kære kolleger, vi er inden for rammerne af høringsproceduren blevet bedt om at udtale os om et forslag til Rådets forordning vedrørende det såkaldte SYNERGY-program, der er et program for bistand til og samarbejde med tredjelande, der sigter på at hjælpe dem med at udforme og iværksætte en energipolitik.
Dette forslag til forordning imødekommer ikke blot et behov fra tredjelandene; det imødekommer også nødvendigheden af et globalt samarbejde på energiområdet. Rent faktisk vil man, hvis man foretager en smule efterforskning på energiområdet, se, at der er sket en fordobling af energiforbruget i løbet af de sidste tredive år, og at der helt sikkert vil ske endnu en fordobling fra nu af og op til år 2020, hvilket denne gang navnlig vil kunne tilskrives udviklingslandene.
Energiefterspørgslen i disse lande vokser med omkring 5-6 % om året, medens den kun vokser med 1 % i OECD-landene. De prognoser og skøn, der er foretaget for de næste to århundreder, gør det ganske vist muligt at bekræfte, at energireserverne er rigelige, men disse befinder sig for størstepartens vedkommende uden for Den Europæiske Union. Og Den Europæiske Union, der allerede nu oplever en voldsom energiafhængighed på henved 48 %, vil se denne nå op på 70 %, når vi når frem mod år 2020.
Hvis man ønsker at bevare sikkerheden i Den Europæiske Unions lande såvel som fred og stabilitet i verden, så må der klarsynethed og dynamik til, og der må arbejdes på at få etableret et globalt samarbejde på dette område. Det internationale energisamarbejde er således mere end nogensinde uomgængeligt nødvendigt, og dette samarbejde bør strække sig videre end blot til forsyning og samhandel. Det bør således også omfatte forvaltning af energien gennem forskning i sektoren for energiproduktions- og udnyttelsesteknologi såvel som i energiforvaltningsmetoder.
Det er dette sidstnævnte aspekt, som SYNERGY-programmet fokuserer på. Programmet er ikke dukket op af den blå luft, og der har allerede været iværksat en række foranstaltninger, hvis omkostninger i løbet af de ca. 15 år mellem 1980 og 1995 er steget fra 650.000 til 9 millioner ECU. Disse foranstaltninger, der først var rettet mod Asien, Latinamerika og Middelhavsområdet, har naturligvis med tiden også åbnet sig for de øst- og centraleuropæiske lande og SNG og har uomtvisteligt gjort det muligt at forbedre energisituationen i disse lande. Jeg har i øvrigt fået forelagt en evalueringsrapport vedrørende de foranstaltninger, der er blevet gennemført i de sidste fem år, og det er jeg Kommissionen taknemmelig for.
SYNERGY-programmet bør gives et retsgrundlag, der herefterdags gør det til et flerårigt program, og det bør have en vejledende bevillingsramme. Herved bliver det muligt at forlænge de foranstaltninger, der allerede er iværksat, og planlægge foranstaltninger på mellemlang sigt, der således vil blive mindre risikable.
Det forslag til forordning, der er forelagt os, indfører således et flerårigt program, der løber fra 1996 til år 2000, og som er givet en vejledende bevillingsramme på 50 millioner ECU fordelt over de fem år.
SYNERGY-programmets mål er enkle og gentager over for tredjelandene de mål, som Den Europæiske Union har sat for sin egen energipolitik. De forskellige aktionsformer forekommer os velfunderede: teknisk bistand ved udsendelse af europæiske eksperter, uddannelse, energiprogrammering og -planlægning, støtte til energicentre og andre lignende organer og tilrettelæggelse af konferencer og seminarer, der er finansieret helt eller delvist af SYNERGY-programmet.
Det bør tilføjes, at selv om forslaget til forordning hilses velkomment, så kan den tekst, der er forelagt af Kommissionen, ændres og forbedres betydeligt, og det er hensigten med de ændringsforslag, der er vedtaget i Energiudvalget, og som jeg håber vil blive vedtaget af plenarforsamlingen i morgen.
Vi bør bringe en smule orden i alle programmerne. Vi ved, at talrige programmer beskæftiger sig med energipolitik på internationalt plan, det være sig programmerne PHARE, TACIS, MEDA eller SAVE og ALTENER. De aktioner, der iværksættes inden for rammerne af disse programmer, der først og fremmest er af teknisk karakter, ville således på ganske logisk og komplementær vis kunne samordnes mere snævert af SYNERGY-programmet, og man ville kunne undgå overlapning, spild eller spredning, al den stund det er nødvendigt, at Den Europæiske Union får en egentlig samlet energistrategi over for tredjelande. Det er nødvendigt, at den er sammenhængende, hvis man ønsker at tvinge de andre til at skabe sammenhæng.
Derfor mener vi også, at betænkningen og forslaget måske fortjener flere præcise definitioner med hensyn til det flerårige programs indhold. Og derfor har vi som ændringsforslag tilføjet et bilag, der er væsentligt. Sammen med de øvrige ændringsforslag forbedrer det forslaget til forordning, og som afslutning vil jeg gerne høre, hr. kommissær, om Kommissionen ser velvilligt på dette ændringsforslag. I modsat fald vil Parlamentet sikkert finde det noget vanskeligt at udtale sig til fordel for et program, der ganske vist er velkomment og lovende, og som vi ønsker at se vedtaget, men i en ændret og således forbedret form med henblik på at kunne iværksætte det snarest muligt.

Dimitrakopoulos
Hr. formand, hr. kommissær, mine damer og herrer, jeg tror ikke, der kan være tvivl om, at alle aspekter af energispørgsmålet er vigtige elementer i Unionens udenrigspolitik og udenrigsforbindelser.
Med udgangspunkt i denne kendsgerning tager ændringsforslagene fra Udvalget om Eksterne Økonomiske Forbindelser netop sigte på at understrege, dels at Unionens handelsmæssige og økonomiske eksterne forbindelser er uløseligt forbundne med dens energipolitik, dels at Unionens forslag til internationalt samarbejde på energiområdet af samme grund bør være en vigtig del af EU's udenrigspolitik.
Sikringen af energikilderne og sikkerheden er, som man vil forstå, et spørgsmål, der må prioriteres meget højt. Netop derfor bør ethvert bidrag til den politiske, økonomiske og sociale stabilitet i de områder, der er nøglen til energikilderne og energiforsyningen, støttes.
Hr. Soulier har givet os en række oplysninger om, hvordan de nærmeste fremtidsperspektiver ser ud for energiområdet. Jeg skal ikke gentage dem, men blot sige, at jeg er enig. Og set i lyset af disse kendsgerninger får SYNERGYprogrammet en ganske særlig betydning, fordi det netop - med den bistand, Den Europæiske Union yder - beskæftiger sig med tredjelande, som således får mulighed for at udforme og vedtage politikker vedrørende energispørgsmål.
Som alle ved, har Den Europæiske Union ydet denne bistand til de pågældende lande i over femten år, uden at den på noget tidspunkt er blevet institutionaliseret. Derfor mener vi, at det nu er på høje tid, at vi får et lovgrundlag, så SYNERGY kan blive et flerårigt program. Denne konklusion og anmodning fra Kommissionen bør vi støtte.
Til sidst vil jeg også erklære mig enig i hr. Souliers bemærkninger om nødvendigheden af at få bragt orden i de forskellige energispørgsmål, især med en samordning af energispørgsmålet i alle programmer. Og jeg vil endda gå et skridt videre og sige, at det er på tide, at vi undersøger energispørgsmålet inden for de forskellige EU-politikker, så vi kan nå så vidt, at vi beslutter at gøre »energi« til én integreret politik i Den Europæiske Union.

Bloch von Blottnitz
Hr. formand, indledningsvis vil jeg gerne endnu en gang klart minde om Budgetudvalgets standpunkt, nemlig at der ikke uden retsgrundlag må finansieres nogen større foranstaltninger over Fællesskabets almindelige budget. Fællesskabets bidrag til SYNERGY-programmet skal ske på to måder: Op til 100 % finansiering af eksperter, som er udsendt og arbejder fuldtids for tredjelandes myndigheder, og op til 50 % finansiering af projekter, der gennemføres sammen med tredjelande. Denne differentiering viser, at SYNERGY-programmet giver et større finansielt bidrag til de administrative udgifter end til de konkrete projekter.
For at undgå ekspertturisme under dække af udvikling og samarbejde foreslår vi nu, at der byttes om på procentsatserne, dvs. at ekspertudgifterne kun samfinansieres med op til 50 %, hvilket jo også kan betragtes som erhvervsuddannende foranstaltninger for tredjelande, og at projekterne finansieres med op til 75 % over fællesskabsbudgettet.
Desuden går vi kraftigt imod i fremtiden også kun delvis at finansiere driften af sekretariatet for traktaten om det europæiske energicharter, da Fællesskabet ikke er skyld i den forsinkelse, der er opstået i forbindelse med USA's undertegnelse af traktaten.
Koncernerne drager absolut nytte af energicharteret og har ganske givet de finansielle midler til at finansiere sekretariatet. Af disse grunde er det ikke acceptabelt, at EU-borgerne fortsat skal betale for det. Budgetudvalget gjorde allerede ved undertegnelsen af traktaten opmærksom på, at der ikke må opstå nogen nævneværdige byrder for EU, og dette bør efter vor opfattelse også fortsat være sådan.

Lange
Hr. formand, mine damer og herrer, hr. kommissær, det første skridt er faktisk altid det vanskeligste, men vi skal tage det nu, fordi det i hele verden ikke kan gå videre på samme måde med den hidtidige energipolitik. Vi har brug for en kursændring på energiområdet.
Jeg vil her kort nævne tre aspekter. For det første: De 25 mia t CO2 -emissioner, vi årligt udleder i luften, belaster vort klima og ødelægger vore naturlige livsgrundlag. For det andet: Også kerneenergi er en begrænset løsning. Allerede nu findes der 120.000 t radioaktivt affald, og der er ingen, der ved, hvad der skal ske med det. For det tredje: Naturligvis er der et voksende energibehov, fordi alle mennesker på denne jord har krav på livskvalitet.
Vi har derfor brug for en kursændring på energiområdet, og dette er globale problemer, som vi kun kan løse på globalt plan gennem samarbejde. Derfor må man virkelig glæde sig over Kommissionens tiltag med hensyn til at udvikle en strategi med grænseoverskridende energisamarbejde. Dog skal et sådant program med trods alt 50 mio ECU også opfylde bestemte krav. Det skal klart fremgå, hvilken strategi der ligger bag.
I den forbindelse er der tre punkter, jeg finder særligt vigtige. For det første finder jeg det vigtigt, at det i et bilag klart fremgår, i hvilken retning disse projekter skal gå. Vi kan ikke acceptere, at man indleder et abstrakt program og så forholder sig efter mottoet »lad os vente og se«, som en tysk fodboldtræner engang formulerede det. Vi må nøje vide, hvilke foranstaltninger der gennemføres hvordan. Lige så vigtigt som bilaget er det derfor, at vi kontinuerligt bearbejder dette program, og der kontinuerligt aflægges beretning om, hvilke aktiviteter der er gennemført.
Andet punkt: Jeg mener, at disse 50 mio ECU naturligvis hverken helt eller halvt er tilstrækkelige i betragtning af de globale problemer. Derfor kan vi ikke gøre alt med dem og må koncentrere os om bestemte områder. Jeg tænker her på to vigtige aspekter: udviklingen af vedvarende energi og udviklingen af rationel energiudnyttelse. Andre målsætninger må træde i baggrunden. Heller ikke en nedsættelse af energipriserne eller en styrkelse af energiøkonomiens globale position er presserende mål i forbindelse med SYNERGY.
Vi skal koncentrere midlerne om udvikling af lokale ressourcer, om regionale strategier, om uddannelse og kvalificering til at foretage energibesparelser og om modeller med henblik på at øge energieffektiviteten. Naturligvis findes der områder med et stigende energibehov, hvor netop vedvarende energikilder kan være den afgørende løsning.
Det andet punkt, som vi bør koncentrere os om, er koordineringen af de nationale energipolitikker. Kun hvis vi koordinerer vore målsætninger, kan vi yde et egentligt bidrag til at tage fat på de globale risici. Så kan vi arbejde i fællesskab og nedsætte energiforbruget gennem koordinerede aktioner.
Den nukleare sikkerhedspolitik kan ikke høre blandt hovedpunkterne. For det første bruger vi som led i andre programmer - PHARE, TACIS osv. allerede en masse penge her. For det andet ville midlerne til dette område i betragtning af de 50 mio ECU, vi har til rådighed, virkelig kun betyde en meget, meget lille dråbe i havet og forsvinde. Vi bør således udelukke dette område.
Tredje vigtige punkt: Det er fuldstændig klart, at der i forbindelse med dette program ikke må forekomme nogen overlapning af andre EU-programmer. Vi ønsker jo netop SYNERGY og dermed undgå effektivitetstab som følge af overlapning, uklare strukturer, dobbeltarbejde. SYNERGY kan således yde et bidrag til, at hele EU-politikken koordineres.
Afslutningsvis endnu et par bemærkninger: Udvalget om Forskning, Teknologisk Udvikling og Energi har også tillagt det stor værdi, at komitologispørgsmålet behandles fornuftigt. I det oprindelige forslag havde der været risiko for, at gennemførelsen var blevet gjort selvstændig; derfor ønsker vi her en større inddragelse. Der var, som det allerede er blevet sagt, programmer, der gik forud for dette SYNERGY-projekt. Det havde naturligvis været hensigtsmæssigt inden den endelige formulering af dette flerårige program at foretage en konsekvent evaluering af de tidligere projekter og rapporter. Det mangler desværre. I betragtning af, hvor vigtige bestræbelserne er, anser jeg det dog for at være berettiget, at Parlamentet nu alligevel giver grønt lys. Dog er det for mit vedkommende en grundlæggende forudsætning for at give min støtte dertil, at bilaget og tabellen optages i dette program. Derfor vil jeg gerne spørge Kommissionen, om den er rede til at støtte disse forslag, som blev vedtaget enstemmigt i udvalget.
I Rådet, mine damer og herrer, sker der for øjeblikket desværre overhovedet ingen ting med hensyn til disse basale spørgsmål om en kursændring på energiområdet. THERMIE II er lagt på is, der er modstand mod SAVE, der er modstand mod SYNERGY, spørgsmålet om en økologisk og jobskabende skattereform trænges lidt efter lidt tilbage. Samtidig har vi - og dette er endnu en gang rettet mod Rådet - netop brug for, at der sker noget, og ikke stilstand. Det første skridt er faktisk det vanskeligste. Men lad os i fællesskab vove at tage dette skridt!

Plooij-Van Gorsel
Hr. formand, kolleger, på Den Liberale Gruppes vegne vil jeg gerne give hr. Soulier min kompliment for den betænkning, han har udarbejdet, selvom den godt nok er blevet meget detaljeret. Ét af den liberale gruppes udgangspunkter er, at en integreret indsats for energi og miljø er nødvendig for en bæredygtig udvikling af vor økonomi. SYNERGY-programmet yder et væsentligt bidrag hertil.
CO2 -udledningerne er et grænseoverskridende problem og kræver en europæisk indsats. Et udmærket middel hertil er miljøafgifter. Nederlandene har som den eneste medlemsstat allerede indført en energiafgift, men CO2 -udledningerne er ikke kun et europæisk problem, de er et globalt problem. Den Europæiske Union må derfor samtidig prøve at få USA og Japan til at indføre en lignende afgift, ellers placerer Europa sit erhvervsliv i en uheldig konkurrencesituation i forhold til andre kontinenter.
Den Liberale Gruppe er tilhænger af en fasevis indførelse af en energiafgift med et dobbelt formål: På den ene side begrænsning af energiforbruget og på den anden side nedsættelse af CO2 -udledningerne. Det kan bidrage til at formindske drivhuseffekten, og det vil sikre, at alle energiformer deltager i omkostningerne ved påvirkningen af miljøet. Dernæst finder min gruppe, at CO2 midlerne må sættes ind dér, hvor de giver størst muligt udbytte. Det er i øjeblikket i Central- og Østeuropa og på de markeder, der er ved at opstå i udviklingslandene. Disse lande vil om ti år udlede mere CO2 end hele den vestlige verden. Overførelse af moderne teknologier bidrager helt klart til energieffektivitet og -besparelser. Nylige undersøgelser har vist, at Unionen har en førende stilling på områderne miljøtekniske og ikke-nukleære energiteknologier. Jeg er da også glad for, at Nederlandene har valgt bæredygtig energi som det centrale punkt for sit formandskab for Unionen i 1997.

Ahern
Hr. formand, dette program skal efter min mening tjene nogle meget positive formål. Jeg vil gerne sige ordføreren tak for hans detaljerede forslag. At fremme en bæredygtig udvikling, at formindske udledningerne af drivhusgasser og forurenende stoffer, at øge sikkerheden i forbindelse med energiforsyningen og forbedre energieffektiviteten er altsammen noget, vi ønsker at se gennemført. Jeg vil håbe, det kan ske i Den Europæiske Union. Indtil nu er vi ikke rigtigt kommet videre, som det er fremgået under vore tidligere forhandlinger om SAVE II-programmet. Det betyder dog ikke, at vi skal opgive at fremme en mere global holdning, at vi skal opgive at opnå en synergieffekt i samarbejde med lande i Central- og Østeuropa og i udviklingslandene. Jeg vil tillade mig at tage et enkelt forbehold. Jeg så gerne, at der blev lagt større vægt på de vedvarende energikilder. Der er mange steder, hvor man kunne udvikle vedvarende energikilder i Middelhavsområdet og i den tredje verden. Jeg så gerne, at der i betænkninger af denne art blev lagt større vægt i særdeleshed på det store potentiale, der ligger i de vedvarende energikilder, specielt når det gælder solenergiområdet.
Jeg vil også gerne - ligesom en anden af mine kolleger - have lov til at sige, at sikkerheden i forbindelse med atomkraften ikke hører hjemme i et sådant program. Vi har andre programmer, som vedrører sikkerheden i forbindelse med atomkraften. Jeg mener, det ville være forkert at blande disse ting sammen. Der er store problemer ved at eksportere atomteknologi til udviklingslandene. Vi har for eksempel ikke fået løst affaldsproblemerne. Vor gruppe går jo som bekendt ikke ind for atomkraft. Men selv på udvalgsniveau kan vi ikke begynde at eksportere atomteknologi til andre lande, når vi ikke kan garantere, at affaldet vil blive ordentligt behandlet. At sige at atomsikkerheden skulle være omfattet af dette program - jeg kan helt ærligt ikke se logikken i dette synspunkt.
Endelig vil jeg om den rationelle anvendelse af energi og den bæredygtige udvikling sige, at disse skal udvikles specielt ved hjælp af skattepolitiske instrumenter. Jeg er enig i, at der skal en global indsats til på dette niveau. Vi bør følge dagsordenen fra Rio.

Macartney
Hr. formand, jeg vil gerne indlede med en varm tak til hr. Soulier for hans udmærkede præsentation, som gav en betydelig udvidelse af vor horisont på den måde, der skal til, når vi behandler hele spørgsmålet om energiforbruget.
Jeg må erklære mig uenig med REX-udvalget, når det siger, at det, der skal prioriteres højest, er forsyningssikkerheden i Europa. Problemet og udfordringen er langt større end som så. Jeg vil anbefale, at man går frem ved at se specielt på den tredje verden og måske skubber Kommissionen og Rådet i denne retning, hvilket kunne blive et meget væsentligt bidrag.
Når jeg mener, at den tredje verden har så stor betydning, skyldes det først og fremmest, at vi her finder det største løfte om nogle temmelig klare forbedringer på energiforbrugsområdet. Samtidig er der i den tredje verden ofte kun adgang til meget stærkt begrænsede ressourcer og ganske få alternativer, fordi de pågældende lande er så fattige og på grund af de begrænsede indtægtsmuligheder, deres regeringer råder over.
For eksempel var jeg for nylig som deltager i Europa-Parlamentets mission på en rejse til kongeriget Lesotho i det sydlige Afrika - Afrikas Schweiz, kalder man det - og der var knap nok et træ tilbage i hele landet. Det minder meget om mit eget land, Skotland, hvor vi har fældet alle træerne og så har måttet begynde at brænde kul, hvilket jo naturligvis medfører alle mulige problemer og er et fossilt brændstof.
Det, vi er nødt til at lære, er, at landene i den tredje verden ikke må gentage de fejl, vi allerede har gjort. Så i stedet for at vi nogle gange giver det indtryk, at vi forsøger at prædike den rette lære over for den tredje verden - vi ved jo bedst, gør nu, som vi siger og ikke som vi gør selv - så burde vi sige: Hør her, vi har lært af de fejltagelser, vi har begået. Som fru Ahern sagde, bør vi gøre, som vi prædiker her i Den Europæiske Union.
Jeg anbefaler varmt at stemme for denne betænkning, og jeg håber inderligt, at den bliver taget til følge, således at vi får mulighed for ikke blot at støtte landene i Østeuropa, som vi jo allerede gør, men for at yde et stort bidrag i kampen mod effekten af den globale opvarmning gennem bistand til den tredje verden.

Vaz da Silva
Hr. formand, samordningen af medlemsstaternes politikker inden for videnskab og teknologi har altid været Europas akilleshæl. Det er en af årsagerne til, at Europa er sakket agterud i forhold til USA og Japan, og til at dets konkurrenceevne er væsentligt forringet. En samordnet energistrategi over for tredjelande er et prioriteret mål, der ikke bør opfattes som et vedhæng, men som et strukturerende aspekt ved en fremtidig europæisk energipolitik.
Jeg vil især påpege vigtigheden af en samordning af samarbejdet med de afrikanske lande, som rummer ganske særlige og akutte problemer, navnlig hvad angår uddannelse af beslutningstagere på energiområdet og overførsel af teknologi, erfaringer og information på energi- og miljøområdet.
Det er mit håb, at det af den portugisiske minister for udenrigshandel for nylig fremsatte forslag om regelmæssige euro-afrikanske topmøder kan åbne nye muligheder på dette felt.
Energipolitikken er et område, som Parlamentet tillægger særlig stor betydning, og derfor finder vi det absolut nødvendigt, at det inddrages i SYNERGYprogrammet med mulighed for at udtale sig om listen over vedtagne aktioner, og at det regelmæssigt underrettes om, hvordan Den Europæiske Unions energistrategi udvikler sig.

Papoutsis
Hr. formand, mine damer og herrer, jeg vil indlede med at takke ordføreren, hr. Soulier, for hans fremragende betænkning. Jeg vil samtidig takke ordførerne for udtalelserne, hr. Dimitrakopoulos for Udvalget om Eksterne Økonomiske Forbindelser, hr. Telkämper for Udvalget om Udvikling og Samarbejde og fr. von Blottnitz for Budgetudvalget.
Som bekendt indledtes aktiviteterne vedrørende internationalt samarbejde på energiområdet i 1988 med midler, som Europa-Parlamentet afsatte. I første omgang vedrørte de bistand til energiplanlægning i lande i Asien, Latinamerika og Middelhavsområdet. Senere blev midlerne ligeledes anvendt i Central- og Østeuropa og SNG til udvikling af energipolitisk samarbejde. Det bør fremhæves, at det har været meget let at få vedtaget disse aktioner, hvilket gjorde det muligt at iværksætte en øjeblikkelig intervention i de palæstinensiske selvstyreområder samt - for ganske nylig - i Sarajevo. Det manglende lovgrundlag har imidlertid besværliggjort udarbejdelsen af strategier på mellemlang sigt, overvågningen af de enkelte projekter samt afgrænsningen af disse aktiviteter i forhold til de aktiviteter, der iværksættes inden for rammerne af andre EUinstrumenter.
Vi har forelagt nærværende forslag til forordning ud fra et ønske om at samordne programmets målsætninger med de generelle målsætninger for EU's energistrategi, som er fastlagt i Kommissionens grønbog og hvidbog.
Jeg tror ikke, jeg her behøver at komme nærmere ind på betydningen af det internationale samarbejde på energiområdet. Hr. Soulier har klart og tydeligt gjort rede for målene med dette energisamarbejde. I øvrigt har EuropaParlamentet mange gange tidligere haft lejlighed til at henvise til værdien af dette samarbejde, og det var også Parlamentet, der tilskyndede Kommissionen til at gå i denne retning.
Ordføreren, hr. Soulier, udtrykte ønske om, at vi i dag går et skridt videre og udvikler en dialog for at fastlægge de konkrete retningslinjer og prioriteter for aktionerne inden for nærværende program. Efter den meningsudveksling, vi har haft, er det vor overbevisning, at vi med angivelsen af disse retningslinjer og anvisninger i bilaget til forordningen vil bevare den nødvendige fleksibilitet. Samtidig tages også Parlamentets legitime ønsker i betragtning.
Inden for disse rammer kan Kommissionen acceptere Parlamentets forslag. Ordføreren anmodede endvidere om en klar definition af programmets rolle i samordningen af de forskellige aktioner inden for energisamarbejdet. Vi deler Deres bekymringer og er derfor enige i de forslag, Parlamentet har fremsat herom.
Endvidere udtrykker betænkningen et ønske om regelmæssig underretning af Parlamentet om programmets gennemførelse. Vi finder dette ønske rimeligt og kan derfor også tilslutte os ideen om en evaluering midtvejs i gennemførelsesperioden ud over den, der kræves i forbindelse med en fornyelse.
I øvrigt bør jeg gøre opmærksom på, at evalueringen af de aktioner, der gennemførtes i tidsrummet 1990-1995 - en evaluering, der blev foretaget af uafhængige eksperter - styrker vort ønske om at arbejde på flerårig basis. Kommissionen mener, at alle de forbedringer, der blev foreslået af eksperterne, bør inkorporeres i det ændrede forslag, der vil omfatte Parlamentets forslag.
På samme baggrund accepterer Kommissionen ligeledes at forelægge Parlamentet og Rådet en årlig beretning ikke kun om gennemførelsen af SYNERGY-programmet, men også om samtlige aktioner inden for internationalt samarbejde iværksat af Kommissionen på energiområdet.
Endvidere vil jeg gerne endnu en gang fremhæve ordførerens, hr. Souliers, meget positive rolle i den strålende betænkning, han her har haft lejlighed til at forelægge Parlamentet. Hvis jeg skal svare på fr. Aherns bemærkning om SYNERGYprogrammets inddragelse af programmer, der vedrører nuklear teknologi, vil jeg gerne sige, at det ikke er SYNERGY-programmets formål hverken at fremme nuklear teknologi eller at tilvejebringe og organisere de bedst mulige kanaler for kommunikation og samarbejde angående nuklear teknologi. Dette programs formål er at fremme kurser, hvor der undervises i nuklear sikkerhed og indledes samarbejde på området, men det har ikke noget med teknologien at gøre. Dette er netop en politik, der vil imødekomme Europa-Parlamentets krav om at fremme samarbejdet om sikkerheden på kernereaktorer i hele Europa.
For nu at komme til de ændringsforslag, der er stillet, kan Kommissionen acceptere 24 af Parlamentets 27 ændringsforslag, da de er en reel forbedring af vort oprindelige forslag. Derimod er det vor opfattelse, at Parlamentets ønske om en tæt tilknytning til arbejdet i det rådgivende udvalg, forordningen kræver nedsat, vil give anledning til en meget delikat og kompliceret debat, og det er noget, som jeg mener vi bør tage op inden for rammerne af de institutionelle drøftelser, der foregår nu mellem Unionens institutioner. Kommissionen kan derfor ikke acceptere ændringsforslag nr. 22 og 23.
Ellers accepterer Kommissionen første del af ændringsforslag 26, som drejer sig om det vejledende handlingsprogram. Derimod mener vi, at det skema, der opstilles i anden del af ændringsforslag 26, er i modstrid med programmets prioriteter. Den fordeling, der foreslås, er i modstrid med de retningslinjer, der fastlægges i første del af ændringsforslag 26. Kommissionen kan dog tage skemaets angivelser med i sine overvejelser, navnlig det udtrykte ønske om en højere procentsats for aktioner i Afrika.
SYNERGY-programmet er imidlertid ikke et bistandsprogram. I virkeligheden er det et samarbejdsprogram, og samarbejdsmulighederne i Afrika syd for Sahara, ud over Sydafrika, er tilsyneladende for begrænsede til, at samarbejdet kan komme op på det niveau, der angives i skemaet.
I øvrigt bør SYNERGY-programmet anvende størstedelen af sine midler til forberedelsen af de associerede central- og østeuropæiske landes tiltrædelse af Unionen, en prioritering alle kan tilslutte sig. Kommissionen er derfor ikke i stand til at acceptere dette skema. Derimod finder den det skema, ordføreren fremlagde, mere passende og især det oprindelige skema, der var resultatet af et kompromis, og som optræder på ny i ændringsforslag 27.
Med disse bemærkninger vil jeg endnu en gang takke ordføreren, hr. Soulier, og udtrykke håbet om, at Parlamentets plenarforsamling vil vedtage de ændringer, vi kan tilslutte os, så vi kan forbedre dette forslag til forordning.

Soulier
Hr. formand, det er ikke for at udtrykke taksigelser, at jeg beder om ordet, men blot for at sige, at den franske version af min tekst er blevet beskåret. Det nødvendige er blevet gjort for at afhjælpe dette, for så vidt angår mit ændringsforslag.

Formanden
Fru ordfører, det er pudsigt, at fejlene optræder på Deres eget sprog, fransk, mens vi ikke har problemer med de andre sprog.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted tirsdag kl. 12.00.

Interoperabilitet for højhastighedstog
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er indstilling ved andenbehandling (A40077/96) fra Udvalget om Transport og Turisme om Rådets fælles holdning fastlagt med henblik på vedtagelse af Rådets direktiv om interoperabilitet i det transeuropæiske jernbanesystem for højhastighedstog (C4-0002/96-94/0112(SYN)) (Ordfører: Castricum).

Castricum
Hr. formand, hvis jeg har forstået det rigtigt, har transportministrene i disse dage fordybet sig i spørgsmålet om fremtiden for godsbefordring pr. jernbane. Det er på tide. Endnu vigtigere er spørgsmålet om, hvad det fører til, for Rådet, Kommissionen og Parlamentet kan bruge store ord om nødvendigheden af at lade jernbanerne få en renæssance, men når vi ser, hvor vanskeligt det er, hvor længe det varer, og hvor store de interne problemer er hos mange jernbaneselskaber, får vi en følelse af, at det aldrig mere bliver forår.
Direktivet vedrørende interoperabilitet af det transeuropæiske jernbanesystem for højhastighedstog, dets forhistorie og indhold får stadig ikke solen til at skinne. Der er gået syv år mellem, at initiativet blev taget, og så denne andenbehandling. Der er gået næsten et år tabt med at nå til en fælles holdning, mens en ukendt mængde talent i form af repræsentanter for medlemsstaterne, jernbaneselskaberne og industrien i årene forud har beskæftiget sig med emnet.
Hvad er så resultatet af alt dette? En tilbagevirkende bevægelse, som synes at bekræfte den ofte tætte forbindelse mellem de nationale myndigheder og jernbaneselskaberne. »De ændringer, som Rådet har indført i forslaget til direktiv, medfører en stor ændring af de mål, som Kommissionen har sat sig i sine oprindelige forslag. Tendensen i disse ændringer er nemlig, at interoperabilitet reduceres til en teknisk kompatibilitet af strukturelle delsystemer, hvortil kommer, at der af økonomiske grunde knyttes begrænsende betingelser til de tekniske specifikationer, hvorved der gives prioritet til bevarelsen af de eksisterende nationale jernbanenet.« Citat slut, idet jeg beder om undskyldning for det indviklede sprog.
Dette citat er Kommissionens konklusion, der endnu en gang understreger, at den selv først og fremmest vil tage hensyn til brugernes behov og beklager Rådets holdning. Hr. formand, jeg tilslutter mig dette helt og fuldt.
Under andenbehandlingen må vi på grund af Rådets ændringsforslag på ny se på, hvad det i virkeligheden drejer sig om med de ting, vi drøfter her i dag: Tiltrækningskraften i et grænseoverskridende jernbanesystem og som følge heraf tilfredse kunder, som føler, at Europa ikke kun snakker og tænker, men at Europa også handler i borgernes interesse.
Jeg håber bestemt, at Kommissionens og Parlamentets holdning trods alt kommer til at præge det direktiv, som bliver slutresultatet. Den, der med tanken på citizens&#x02BC; network undlader at tænke på medlemslandenes grænser, tager grundigt fejl. Det er en fælles europæisk transportpolitik bestemt ikke tjent med på længere sigt.
Hr. formand, jeg begyndte med godsbefordringen, og jeg slutter med den. Jeg har forstået, at der er opstået - eller kan opstå - en misforståelse på grund af ændringsforslag nr. 3, hvor der drages en forbindelse mellem højhastighedssystemet for persontransport og muligheden for godsbefordring. Dette ændringsforslag sigter mod, at der i det mindste tages hensyn til de muligheder, som et europæisk jernbanenet for højhastighedstog kan byde visse former for godsbefordring. Jeg forestiller mig naturligvis endnu ikke, at containertog skal fare af sted over højhastighedsnettet. Men at regere er at være forudseende, vil jeg sige, og stilstand er tilbagegang, men det har jeg allerede tidligere peget på i mit korte indlæg.

Watts
Hr. formand, jeg vil gerne begynde med den kommentar, at det ikke er ret tit, at interoperabiliteten tiltrækker sig opmærksomheden hos medierne, den almindelige offentlighed eller endog blandt mange af mine egne kolleger. Ikke desto mindre har den afgørende betydning ikke blot for EuropaParlamentet, men også for den kommende udvikling for et fremgangsrigt, effektivt og miljømæssigt bæredygtigt Europa.
Jeg vil gerne komplimentere ordføreren, hr. Castricum, for hans arbejde og hans indsats for forsat fremme af målsætningen om et europæisk jernbanesystem for højhastighedstog på trods af Ministerrådets forsøg på at underminere kommissær Kinnocks værdifulde og fremsynede forslag. Europas jernbanesystemer skal være indbyrdes kompatible. Der må samarbejde til. De skal have de samme tekniske normer. Det er nødvendigt, hvis Europas jernbaner skal leve op til deres potentiale med hensyn til at få passager- og godstransporten væk fra vore overbelastede veje og luftrum, således at vi kan opfylde vore miljømæssige målsætninger.
For det andet må vi erkende vort potentiale for som europæere at blive mere konkurrencedygtige og skabe vækst og beskæftigelse. Vi kan dog kun opbygge Europas jernbaner til det 21. århundrede, hvis vi standardiserer vore nationale jernbanesystemer, som stammer fra det 19. århundrede. Det vil koste penge. Det vil koste millioner, ja, måske milliarder af ECU over de kommende år. Men hver eneste ECU, der gives ud, vil være en ECU, der er brugt fornuftigt, når man tænker på, hvor gavnligt det bliver for vore økonomier. Vi må se dette som en langsigtet investering i fremtiden og i Europas fremtidige konkurrenceevne og evne til at tackle miljøproblemer.
Under vore forhandlinger her må vi også minde Rådet om de forpligtelser, det frivilligt påtog sig i Maastricht, hvor det forpligtede sig ikke blot i sammenhæng med et transeuropæisk jernbanenet, men et interoperativt transeuropæisk jernbanenet. Man påtog sig enstemmigt denne forpligtelse, da man vedtog Maastricht-traktaten, og vi bør her i dag kalde Rådet til ansvar og holde det til den aftale, der blev indgået dengang. Som hr. Castricum sagde, må vi harmonisere de tekniske normer, og hvad vigtigere er, må vi harmonisere normerne for brugerne med fælles billet-, reservations- og informationssystemer.
Jeg vil her ved denne lejlighed gerne koncentrere mig om behovet for, at passagererne nemt kan få adgang til hele det europæiske system for højhastighedstog. Det gælder også passagerer, der er handicappede. Et godt eksempel er det herlige, højteknologiske højhastighedstog Eurostar, som nu betjener min valgkreds og forbinder London med Bruxelles og Paris. Herligt, medmindre man lige er en handicappet passager. Man kan kun få adgang til toget ad trin. Et tog, der hører det 21. århundrede til, men anvender et koncept fra det 19. århundrede. En kørestolsbruger, som ønsker at rejse fra London til Bruxelles, skal ringe til Eurostar på forhånd, vente på et bestemt sted på perronen, der er beregnet for handicappede, således at man kan få kørt en rampe på plads, og vedkommende må i visse tilfælde bæres ind i og ud af toget til en af de to pladser, der er beregnet til kørestole, og som findes i to forskellige kupéer på første klasse. Hvis to handicappede passagerer rejser sammen, må de sidde hver for sig. Hvis De rejser med Deres familie, må De sidde et andet sted. Det er helt uacceptabelt, at Eurostar har brugt millioner af pund af skatteydernes penge på et europæisk tog, som skal bruges i fremtiden, uden at man har sørget for ordentlige adgangsforhold for handicappede. Jeg håber, at kommissæren her i dag vil give mig ret, ikke blot i at adgang for handicappede er en grundlæggende rettighed, men også i at vi skal insistere på, at i det mindste samtlige de europæiske højhastighedstog fremover skal have adgangsforhold, der gør det nemt for enhver at tage toget. Jeg vil påstå, at vi alle som europæere kommer til at nyde gavn af højhastighedstog. Vi kommer alle til at betale for og investere i højhastighedstog. Det er derfor kun ret og rimeligt, at alle europæere, uanset hvor handicappede de måtte være, kan få adgang til og nyde og bruge og færdes i disse højhastighedstog.

McIntosh
Hr. formand, på vegne af Det Europæiske Folkepartis Gruppe vil jeg gerne udtrykke vor tilfredshed med den fælles holdning og Castricum-betænkningen. Man erkender i Kommissionens forslag, at de nuværende systemer ikke er kompatible, og som følge deraf er det som oftest nødvendigt at skifte maskiner og banepersonale ud ved grænserne. Det er ikke netop den form for udveksling og fri bevægelighed, man forbinder med interoperabilitet i det transeuropæiske jernbanesystem for højhastighedstog. Forslaget er særligt velkomment, fordi det har til formål at fremme de indbyrdes forbindelser og interoperabiliteten i dette jernbanesystem for højhastighedstog og sigter mod at få skabt betingelserne for at kunne udvikle et åbent og konkurrenceorienteret marked inden for jernbanesektoren for højhastighedstog.
Vi støtter den fælles holdning med den store vægt, der lægges på de nationale systemers tekniske kompatibilitet. Det er korrekt, at de tekniske specifikationer må harmoniseres, idet dette har afgørende betydning for transport over grænserne med højhastighedstog, mens man generelt bør bevare strukturen i de nationale jernbanenet. De omkostninger, man pådrager sig i denne forbindelse, skal først og fremmest bæres af medlemsstaternes jernbaner. En række ændringsforslag fra Udvalget om Transport og Turisme, som er vedtaget og her bliver forelagt for Europa-Parlamentet, har til formål at bringe den fælles holdning tilbage mod Kommissionens oprindelige forslag. Der blev stillet og vedtaget en række ændringsforslag i den fælles holdning, specielt med hensyn til den gradvise interoperabilitet i grænseoverskridende regional transport, hurtig godstransport og til sidst hele jernbanetransportsystemet. Disse bestemmelser har til formål at sikre, at offentligheden uden komplikationer kan få adgang til hele systemet.
Vi vil derfor støtte de fleste af ændringsforslagene i Transportudvalgets navn, med undtagelse af ændringsforslag nr. 5, 6, 7 og 8, da vi mener, at det er den oprindelige tekst i Kommissionens forslag, der bør vedtages for at sikre den tilsigtede interoperabilitet og de nødvendige tekniske specifikationer. Vi glæder os over hr. Souliers ændringsforslag og håber, at såvel Kommissionen som Rådet vil vedtage det, således at man sikrer, at de eksisterende linjer eller linjer, der allerede er opgraderet, ikke nødvendigvis kommer til at lide skade i kraft af dette sidste forslag.
Med disse forbehold anbefaler vi Parlamentet at stemme for forslaget og Castricum-betænkningen.
På mine egne vegne må jeg måske have lov til at tilføje, at jeg for nylig har gennemgået en lægeundersøgelse her i Europa-Parlamentet. Mit syn blev erklæret noget nær det perfekte. Alligevel vil jeg gerne spørge, hvem i alverden af de tilstedeværende, der kan læse navnene på de nye tv-skærme, bortset fra dem der sidder ved det øverste bord. Det er komplet umuligt at se sit eget navn på skærmen. Jeg vil gerne bede om, at man gør de ansvarlige opmærksom på dette problem, så vi faktisk kan læse, hvornår det er ved at være vores tur til at få ordet.

Formanden
Fru McIntosh, jeg vil forsøge at få afhjulpet problemet i overensstemmelse med Deres forslag; det nye system afprøves som bekendt i dag, og jeg vil gøre alt, hvad jeg kan, for at få det udbedret.

Dybkjær
Hr. formand, når jeg tager ordet i denne debat, er det for at understrege nødvendigheden af, at miljøbetragtninger og borgersynspunkter og frem for alt udmøntningen heraf inddrages i det videre arbejde med direktivet om højhastighedsforbindelserne. Så vidt jeg kan se - men det er selvfølgelig ikke helt gennemskueligt - har begge områder, dvs. såvel miljøet som borgerne fået en svagere stilling i fællesholdningen. Det må alt andet lige antages at være til gavn for såvel forbrugerne som miljøet, at der etableres et sammenhængende højhastighedsnet, men der savnes unægteligt en grundig undersøgelse af miljøaspektet i forbindelse med fremlæggelsen af det oprindelige forslag. Dette kunne have været gjort meget tydeligere, og det er lidt beskæmmende, at Kommissionen gør integration af miljøet til et af de vigtigste instrumenter i fremtidens miljøpolitik og så forsømmer oplagte muligheder, når de foreligger som i tilfældet med interoperabiliteten.
Men nu må Kommissionen rette op på forsømmelserne og med større styrke, end det hidtil er sket, bringe miljøet ind i den videre diskussion, således at vi kan få skabt det sammenhængende højhastighedsnet, der er helt nødvendigt for den videre europæiske udvikling. Enhver af os, der har tilbragt frustrerende timer i lufthavnene, og det er unægteligt sket i denne vinter, og i trafikkaos på vejene, og det er også sket, ved, hvor nødvendigt det er at binde Europa sammen med et effektivt jernbanesystem. Uden det kan vi ikke klare fremtidens transportbehov. Så lad os nu få omsat ord til handling og ikke lade særinteresser i de enkelte lande blokere, og lad os anvende selvfølgelige argumenter som f.eks. en forbedring af miljøet i kombination med et mere effektivt transportsystem som et af pressionsmidlerne over for landene, når de stritter imod, som de synes at gøre i øjeblikket.

Van Dijk
Hr. formand, det er livsvigtigt for vor fremtid, at vi ændrer vort transportsystem. Et helt nødvendigt led heri er en tilpasning af jernbanesystemerne, således at det bliver muligt, at man på rimelig måde kan køre på hinandens strækninger, og at disse er rimeligt interoperable.
Det lyder alt sammen meget godt, og det er også vigtigt. Det gælder også for højhastighedsforbindelserne. Dernæst er det lige så vigtigt, at systemerne også er interoperable i den forstand, at de bliver mere behagelige for brugeren. Her taler jeg ikke alene om den tekniske interoperabilitet, men også om muligheden for tilslutning til for eksempel regionale linjer og for køb af billetter, hvad der virkelig er enormt besværligt i Europa. Jeg tror, at jeg er en af de få parlamentsmedlemmer, der af og til prøver at rejse med tog gennem Europa i stedet for at flyve. Det går skam ikke så let at købe billetter!
Hvis vi når til den konklusion, at det står skidt til med interoperabiliteten, så skal vi altså ikke kun se på de tekniske forhold, men skam også på, hvordan vi kan gøre det så brugervenligt som muligt for borgerne, sådan at systemerne også bliver behagelige at bruge, og sådan at vort miljø bliver sparet noget mere i fremtiden.

Blokland
Hr. formand, jeg taler på vegne af min kollega, hr. Van der Waal, der er forhindret på grund af sygdom.
Europa-Kommissionens forslag om interoperabilitet i det europæiske jernbanenet for højhastighedstog er blevet ændret væsentligt af Rådet. I stedet for at stræbe hen mod et europæisk jernbanenet for højhastighedstog, lægger man nu mere vægt på opretholdelse af de eksisterende nationale højhastighedsnet, som kun bliver gjort interoperable, hvor det er nødvendigt eller ønskeligt.
Grunden hertil er tydelig. Medlemsstaterne, især Tyskland og Frankrig, som allerede råder over højhastighedsnet, kan ved en obligatorisk harmonisering af de tekniske specifikationer vedrørende interoperabilitet tvinges ud i store udgifter. Harmonisering af en eksisterende eller planlagt infrastruktur koster immervæk mange penge. Penge, der blandt andet på grund af ØMU-kriterierne ikke er til rådighed, men lad det nu ligge. Det må efterfølgende beklages, at der ikke inden anlæggelsen af de nationale højhastighedsnet var europæiske standarder i kraft.
Det må befrygtes, at Rådet sparer på skillingen og lader daleren rulle. Det, at der ved siden af hinanden findes forskellige systemer for højhastighedstog, som kun i minimalt omfang er interoperable, gør det vanskeligere for transportvirksomhederne at levere et produkt, der på de lange internationale strækninger kan konkurrere med fly, eftersom det rullende materiel skal tilpasses forskellige systemer og derfor bliver dyrere, eller fordi der skal skiftes lokomotiv. Dertil kommer, at en begrænset interoperabilitet vanskeliggør den ønskede liberalisering af den internationale personbefordring. Endvidere begrænser den dårlige interoperabilitet konkurrencen mellem de forskellige jernbaneindustrier. Endelig kan det komme til at koste flere penge end dem, der nu spares, når højhastighedsnettene engang i fremtiden alligevel må tilpasses de europæiske standarder.
Transportudvalgets betænkning, der søger at bringe Rådets tekst tilbage på Kommissionens spor, kan jeg, med undtagelse af ændringsforslag nr. 5 og 6, støtte. Jeg mener, at interoperabilitet af de funktionelle delsystemer, drift og brugere kan reguleres af sektoren selv, i det mindste når man gør alvor af at liberalisere den internationale personbefordring.
Ændringsforslag 3 om hurtig befordring af gods fortolker jeg som befordring af ekspresforsendelser såsom postforsendelser, hvor hurtig levering er påkrævet. Det er jeg enig i. Jeg takker ordføreren for hans nærmere forklaring.
I øvrigt er der al mulig grund til også hurtigt at træffe foranstaltninger til forbedring af den konventionelle godsbefordring med jernbane. Den nuværende hastighed på omkring 27-37 km i timen må mindst tredobles. Dermed undgår vi, at højhastighedstogene efter et stykke tid bliver brugt til uegentlige formål. Forbedring af logistikken for den konventionelle befordring af varer pr. jernbane må bestemt ikke lades i stikken.

Belleré
Hr. formand, hr. Castricum har gjort et glimrende stykke arbejde også - og især - i forbindelse med vanskelighederne med at koordinere kravene fra de forskellige medlemslande med henblik på endelig at sikre vedtagelsen af direktivet om interoperabilitet i det transeuropæiske jernbanesystem for højhastighedstog.
Vanskelighederne understreges af, at en række faktorer - miljø, brugere og forvaltning - varierer fra land til land. Heraf følger, at hvis man vil tilvejebringe interoperabilitet i det europæiske jernbanenet, bør man også sikre interoperabilitet for de elementer, der har tilknytning til jernbanenettet, såsom energi, styringskontrol, signaler og ikke mindst det rullende materiel.
Det er derfor, at Rådet tager afstand fra vanskelighederne i Kommissionens oprindelige forslag og til en vis grad vanskelighederne i Europa-Parlamentets ændringsforslag. Når alt kommer til alt, kan den finansielle situation i en række medlemsstater og visse jernbaneselskaber ikke sikre interoperabilitet i infrastrukturerne. Det er derfor ønskeligt, at der sker en gradvis tilvejebringelse af interoperabilitet, hvad angår den grænseoverskridende regionaltrafik, den hurtige godstransport og i en senere - ikke fjern - fase den samlede jernbanetrafik.
Ordføreren, hr. Castricum, gør derfor det rigtige - og hermed knytter jeg tråden til starten af mit indlæg - når han - idet han er klar over, at den fælles holdning kun udgør en kompromisløsning, hvori mange af de elementer, der var til stede i det oprindelige forslag, er ladt ude af betragtning - foreslår at godkende ændringsforslagene - jeg skal undlade at komme med detaljer - for at man i løbet af relativt kort tid kan virkeliggøre etableringen af et grænseoverskridende højhastighedsnet.

Sisó Cruellas
Hr. formand, hr. kommissær, ærede medlemmer, åbningen af markederne for transporttjenesteydelser og kapitalgoder og udviklingen af den samlede jernbanesektors konkurrenceevne forudsætter helt klart, at der udarbejdes en juridisk ramme med obligatoriske tekniske specifikationer for interoperabilitet og harmoniserede regler for at sikre interoperabiliteten i det europæiske jernbanenet. Det er også klart, at de aktioner, der skal sikre interoperabiliteten i jernbanenettene, navnlig hvad angår de tekniske regler, kræver og vil kræve en enorm teknisk og investeringsmæssig indsats, eftersom jernbanesystemet i medlemsstaterne gennem halvandet århundrede har udviklet sig med visioner, der har været helt fremmede over for muligheden af et marked uden grænser og for den rolle, infrastrukturen spiller for dannelsen af dette system.
Der eksisterer på dette punkt en implicit holdning, som kan diskuteres ud fra en bred vision om udviklingen af jernbanenettene og tjenesteydelserne. Når man læser artiklerne i dette direktivforslag, fremgår det helt konkret, at manglen på interoperabilitet vil være et problem, der giver anledning til dannelsen af indre grænser, som vil hindre den frie bevægelighed. Løsningen af spørgsmålet omkring interoperabiliteten af nettene er derfor noget, der bør have høj prioritet.
Det er således nødvendigt at gøre sig klart, at så længe der ikke er interoperabilitet, er der ikke fri bevægelighed. Men en sådan udtalelse er egentlig overflødig. Man kan også spørge sig selv, i hvor høj grad interoperabilitetsproblemerne er oprindelige og nødvendigvis skal løses først, eller i hvor høj grad de er et mere eller mindre bevidst anvendt redskab til at begrænse den frie bevægelighed ud fra andre politikker eller andre interesser. Kun ud fra dette synspunkt er det muligt at forstå manglen på interoperabilitet i de forskellige jernbanenet for højhastighedstog, som har udviklet sig de seneste år, og som stadig udvikler sig.
Hvis forklaring nummer to er tilfældet, skal problemet løses omvendt, nemlig ved at starte med at gennemtvinge den frie bevægelighed for så at se, hvordan hindringerne for interoperabiliteten mister deres betydning som politisk redskab og forsvinder af sig selv. Men det skal kun ske i rimeligt omfang og med de omkostninger, som de reelle behov for fri bevægelighed under alle omstændigheder medfører. Hr. formand, jeg vil ikke slutte mit indlæg uden at lykønske hr. Castricum med hans strålende arbejde.

Le Rachinel
Hr. formand, en gradvis gennemførelse af det europæiske net for højhastighedstog på basis af de eksisterende nationale net eller projektering af nye forudsætter, at der sikres sammenkobling og interoperabilitet mellem infrastrukturerne, det faste udstyr, de logistiske systemer og det rullende materiel. Der rejser sig imidlertid forskellige problemer, herunder problemet med omkostningerne i forbindelse med et sådant arbejde. Omkostningerne i forbindelse med virkeliggørelsen af et grænseoverskridende jernbanenet for højhastighedstog vil komme til at løbe op i umådelige summer, som medlemsstaternes jernbaneselskaber vil afholde størsteparten af, for man vil næppe få fællesskabsbudgettet til at bidrage hertil. Så, hvordan vil Frankrig - eller rettere det franske jernbaneselskab, SNCF, der allerede er stærkt forgældet - bære sig ad med at finansiere nye infrastrukturer og nyt udstyr?
Rent faktisk beløber det underskud, som de franske jernbaner har kumuleret, og som bæres af staten, dvs. skatteyderen, sig til 175 milliarder FF. I 1995 kostede SNCF den franske skatteyder 49 milliarder FF med et underskud på 12 milliarder FF. Vil SNCF være i stand til at foretage nye investeringer, der sigter på at udvikle et åbent og konkurrencepræget marked i sektoren for højhastighedstog?
Kommissionen er gunstigt stemt over for en næsten total åbning af højhastighedsnettet i én eneste fase. Ville det imidlertid ikke være at foretrække at vælge en løsning med en gradvis åbning i lighed med åbningen af luftfarten? En alt for unuanceret anvendelse af konkurrenceretten kan skade udviklingen af den europæiske jernbanetransport, der allerede lider under et strukturelt handicap i forhold til landevejstransporten. Hvorfor ikke fordømme Europa-Kommissionen, når den i sin søgen efter konkurrence for enhver pris væsentligt ændrer betingelserne i en aftale indgået mellem Eurotunnel på den ene side og British Railways og SNCF på den anden? Disse to selskaber havde indgået forpligtelser for 12 år, men Kommissionen har i sidste ende den 13. december 1994 besluttet at tildele 25 % af den sportid, der var forbeholdt dem, til deres konkurrenter, hvilket således sætter spørgsmålstegn ved aftalens økonomiske balance?
Som afslutning og med baggrund i det, jeg lige har nævnt, kan man kun nære dyb mistillid til denne yderliggående konkurrencepolitik.

Neil Kinnock
Hr. formand, jeg er glad for at kunne meddele Europa-Parlamentet, at Kommissionen kan acceptere alle de ændringsforslag, der er indeholdt i henstillingen fra Udvalget om Transport og Turisme om interoperabilitet i det transeuropæiske jernbanesystem for højhastighedstog. Disse ændringsforslag afspejler den holdning, Kommissionen indtog i sin meddelelse til Parlamentet om den fælles holdning, og som medlemmerne af Transportudvalget vil vide, glæder det mig altid, når vi således nemt og smertefrit kan nå til enighed indbyrdes.
Kommissionen kan dog ikke støtte hr. Souliers ændringsforslag - ændringsforslag nr. 12 - fordi det ville komplicere de rammer for interoperabiliteten, som vi fastlægger, og det går imod den indsats, der gøres for at forenkle tingene.
Europa-Parlamentet ved jo fra vor meddelelse, at der er meget i den fælles holdning, som giver os grund til bekymring - selv om vi ligesom ordføreren, hr. Castricum, føler en vis sympati med det synspunkt, at Rådets mindre ambitiøse fælles holdning delvis er en reaktion på den vanskelige økonomiske situation, som mange af Fællesskabets jernbaner oplever.
Når det er sagt, bør alle regeringer undgå at fjerne så meget af det betydningsmæssige indhold i interoperabiliteten, at det kun kommer til at vedrøre de strukturelle delsystemers tekniske kapacitet på en måde, så der lægges størst vægt på at bevare de nuværende nationale jernbaner. Det kan da ikke være den rigtige holdning på et tidspunkt, hvor tingene forandrer sig, hvor vi af alle mulige fornuftige transportmæssige og økonomiske hensyn bør tænke kontinentalt. Det står ganske klart, at det ligger indbygget i selve karakteren af jernbanesystemerne for højhastighedstog, at interoperabiliteten har afgørende betydning; i modsat fald undermineres højhastighedstogenes økonomiske bæredygtighed på afgørende vis af de forsinkelser, som ellers fortsat vil gøre sig gældende ved grænserne og være til hinder for opbygningen af et meningsfyldt system for højhastighedstog over hele vort kontinent.
Det er klart, at det er selvmodsigende og virkelighedsfjernt at tænke sig, at det interoperative transeuropæiske jernbanesystem for højhastighedstog, der er brug for, kan skabes, uden at det kræver en udstrakt tilpasning af de nationale jernbanesystemers nuværende integritet. Kommissionens holdning, som man, så vidt jeg forstår, generelt støtter her i Europa-Parlamentet, er at kæmpe for at skabe et integreret transeuropæisk jernbanesystem for højhastighedstog, som kan konkurrere med andre transportformer på rimelige vilkår og gennem opfyldelse af passagerernes behov. Det betyder naturligvis alle passagerers behov, også passagerer, hvis mobilitet er nedsat. Europa-Parlamentet skylder hr. Watts tak, fordi han specifikt har gjort opmærksom på dette aspekt under forhandlingerne her.
Det er den vægt, som Parlamentet har lagt på interoperabiliteten, som gør, at jeg kan gå ind for de ændringsforslag fra Transportudvalget, som bliver forelagt her i dag, og jeg håber, at de må finde støtte i hele forsamlingen. Jeg vil særlig gerne opfordre Parlamentet til at bakke op om ændringsforslag nr. 6, 7, 8 og 9, der handler om de tekniske specifikationer for interoperabiliteten. Disse tekniske specifikationer udgør en positiv ny holdning i et direktiv, og man bringer dermed direktivforslagets tekniske bestemmelser om fastsættelse af normer eller standarder i anvendelse.
Man søger i ændringsforslagene ligeledes at opnå noget lige så stærkt som vort oprindelige forslag, når det gælder miljøet, driften og delsystemerne for brugerne. Forskellige nationale love om driften og miljøet kan jo helt klart blive en praktisk hindring for interoperabiliteten, så disse aspekter må med i direktivet, ellers vil det gode stykke arbejde med at sikre de tekniske normers interoperabilitet være spildt.
Endelig vil jeg i særdeleshed anbefale, at man stemmer for ændringsforslag nr. 11, i og med at det på ny indfører tanken om forbrugerbeskyttelse som et grundlæggende krav i dette forslag.
Som hr. Watts sagde, er interoperabiliteten for højhastighedstog næppe et inspirerende kampråb at samles om. Skønt det må siges, at hvis man kommer ud for, at ens tog bliver forsinket i længere tid ved en grænse, fordi der skal andet personale til, eller der skal foretages tekniske ændringer, så kan man nok udvikle nogle ganske revolutionære følelser om de hindringer, der stadig er indbygget i vort transportsystem, specielt hvis man kommer for sent på den til et møde, eller hvis det er en meget varm dag, og børnene er tørstige. Så højhastighedstogenes operabilitet vil, efterhånden som højhastighedstogene bliver mere og mere udbredte, finde vej til hovedstrømningerne i det politiske ordforråd. Jeg ved, at hr. Castricum og andre vil glæde sig over denne civiliserede udvikling.
Det kan lade sig gøre inden for en overskuelig fremtid at få bugt med de forsinkelser, man kommer ud for som passager i et højhastighedstog. Derefter kan vi sikre yderligere fremskridt ved at fremme interoperabiliteten for de såkaldte konventionelle tog. Jeg er overbevist om, at hr. Castricum og andre medlemmer af Europa-Parlamentet vil ønske at tage del i denne gunstige udvikling. Jeg glæder mig over den holdning, de lægger for dagen og over deres effektive arbejde, og jeg håber, at denne holdning vil vinde større og større udbredelse i praksis blandt medlemsstaternes regeringer i hele Den Europæiske Union.

Formanden
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted tirsdag kl. 12.00.

Jernbanetransport af farligt gods
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er indstilling ved andenbehandling (A40074/96) fra Udvalget om Transport og Turisme om Rådets fælles holdning fastlagt med henblik på vedtagelse af Rådets direktiv om indbyrdes tilnærmelse af medlemsstaternes lovgivning om jernbanebefordring af farligt gods (C4-0003/96-94/0284(SYN)) (Ordfører: Cornelissen).

Cornelissen
Hr. formand, vort udvalg er af den opfattelse, at det, under hensyn til den potentielle risiko ved befordring af farligt gods, er nødvendigt at fastsætte strenge forskrifter på dette område. Det gælder også for jernbanebefordring. Jernbanebefordring er forholdsvis sikker, men det er ofte store mængder, der transporteres, og jernbanesporene går ofte gennem byområder. Vi medvirker da også gerne til indførelsen af ensartede forskrifter for befordring af farligt gods inden for hele Den Europæiske Union. Sådanne ensartede forskrifter skal sikre et acceptabelt sikkerhedsniveau og fjerne eksisterende hindringer for fri bevægelighed for produkter mellem medlemsstaterne, hvad angår befordringsmidler.
Det opfylder Rådets fælles holdning, og den kan regne med vor støtte. Men på to punkter er vi ikke overbevist. Vi vil give medlemsstaterne mulighed for at fastsætte særlige bestemmelser for befordring, der har lokal betydning - jeg understreger lokal betydning - for eksempel for befordring på jernbaner med smal sporvidde, havnespor og jernbaner i bjergområder - naturligvis under iagttagelse af fællesskabsretten og på betingelse af, at disse bestemmelser ikke kommer i konflikt med den frie bevægelighed.
Det andet punkt vedrører forhåndsunderretning af de lokale myndigheder, når det drejer sig om ekstremt farlig transport. Jernbaneulykken i Flandern torsdag i forrige uge har på ny gjort det klart, at man trods gode sikkerhedsstandarder aldrig kan udelukke ulykker. Det gælder også ekstremt farlig transport. Vi mener, at det ved en uforudselig ulykke i forbindelse med en særlig farlig transport er vigtigt, at de lokale myndigheder er underrettet om denne transport. Jeg er klar over, at det ikke er let at fastsætte anvendelige kriterier for begrebet »ekstrem farlig transport«. Jeg ønsker derfor også at appellere til de kreative kræfter i Generaldirektorat VII.
Til sidst to slutbemærkninger. Jeg er ikke udelt begejstret for den nye artikel 5, stk. 2a og 2b, som giver medlemsstaterne beføjelse til at fastsætte strengere forskrifter for transport gennem tunnelen under Kanalen og tunneler, som har kendetegn svarende til denne. Hvordan tænker kommissæren sig at anvende begrebet »tunneler, som har kendetegn svarende til tunnelen under Kanalen«? Drejer det sig om betonblandingen? Jeg kan forestille mig en masse »tilsvarende kendetegn«. Men hvordan tænker han sig at anvende dette begreb? For mig drejer det sig om, at Kommissionen skal påse, at denne artikel ikke bliver misbrugt til at lægge sten i vejen for det indre marked for jernbanebefordring. Jeg forstår på et brev, som jeg nyligt fandt på faxen, at sammenslutningen af europæiske jernbaneselskaber nærer bekymring på dette punkt. Jeg vil gerne have et klart svar fra kommissæren på dette punkt.
Til slut: Hvordan ser kommissæren udviklingen for befordring af farligt gods på lidt længere sigt? Forventer kommissæren en væsentlig større vækst i transporten af farligt gods? Hvis det er tilfældet, finder han så anledning til og mulighed for at gribe regulerende ind? For vi befinder os i en del af verden, hvor mennesker bor tæt sammenpakket.

Simpson
Hr. formand, dette forslag skal tjene det meget positive formål at harmonisere medlemsstaternes sikkerhedsprincipper for transport af farligt gods. Det foreslås endvidere, at vi indarbejder bestemmelserne i RIDreglerne, som disse finder anvendelse for internationale jernbanetransporter, i fællesskabslovgivningen, således at disse regler også kommer til at gælde for transaktioner inden for medlemsstaterne. Min gruppe går stærkt ind for disse forholdsregler.
Ved førstebehandlingen blev der udtrykt bekymring over jernbanernes sikkerhedsnormer i Østeuropa i særdeleshed, og der var ligeledes bekymring i forbindelse med forhåndsvarslingen til de offentlige myndigheder ved jernbanetransport af farligt gods. Med sin fælles holdning ændrede Rådet både Kommissionens tekst og Parlamentets udtalelse. Mens vi som gruppe kan støtte den holdning, ordføreren og Udvalget om Transport og Turisme har anlagt, har vi visse forbehold vedrørende det antal undtagelser, Rådet foretager, specielt i artikel 5. Vi mener, at dette kan komme til at indebære, at jernbanerne bliver ringere stillet end andre transportformer.
Min gruppe har altid ment, at en større del af godstransporten, og det gælder i særdeleshed transport af gods, der karakteriseres som farligt eller meget farligt, bør ske pr. jernbane. Vi ved, at også jernbanerne selv går ind for en harmoniseret holdning på basis af RID-principperne. Under de tidligere forhandlinger har vi hørt om højhastighedstogenes interoperabilitet. Min gruppe så gerne denne interoperabilitet udvidet til alle former for jernbanetransport, også den mere væsentlige godstransport. Vi mener dog stadig, at det af sikkerhedshensyn er vigtigt, at de offentlige myndigheder bliver underrettet.
Som konklusion kan jeg sige, at min gruppe vil støtte den betænkning, som Udvalget om Transport og Turisme har udarbejdet, men jeg vil gerne fremhæve vore forbehold med hensyn til Rådets holdning, specielt for så vidt angår artikel 5.

McIntosh
Hr. formand, Det Europæiske Folkepartis Gruppe glæder sig over den fælles holdning og denne lejlighed til at få indarbejdet de normer, der er fastlagt i FN-aftalen om jernbanetransport af farligt gods, i national og europæisk lovgivning. Målet er jo klart - at opnå det højest mulige sikkerhedsniveau og indføre et indre marked i Europa for disse transporttjenester. De resterende hindringer for varernes frie bevægelighed mellem medlemsstaterne, hindringer der vedrører transportudstyr som togvogne, cylindre, tanke, pakning og sikkerhedsudstyr, skulle også falde bort med disse forslag.
I artikel 7 i den fælles holdning har Rådet accepteret det ændringsforslag, som Europa-Parlamentet under førstebehandlingen stillede om at give medlemsstaterne ret til at indgå aftaler om jernbanetransporter med stater fra det tidligere Sovjetunionen, som ikke er med i COTIF, hvilket glæder os. Vi glæder os også over, at medlemsstaterne i meget specifikke tilfælde får mulighed for at bevare deres nationale lovgivning, for så vidt angår transport af farligt gods gennem tunnelen under Kanalen og andre lignende tunneler, som er en unik konstruktion i fremtiden. Det gælder derfor ikke blot tunnelen under Kanalen, men også - og det er jeg da sikker på, at ordføreren vil vide at værdsætte - andre faste forbindelser som for eksempel forbindelserne mellem Danmark og Sverige.
Denne og andre undtagelser, der er omfattet af den fælles holdning, har et begrænset anvendelsesområde, således at de kun får lokal betydning, og det er ikke sandsynligt, at de kommer til at hæmme indførelsen af et indre marked for jernbanetransporten.
Vi støtter ligeledes de to andre ændringsforslag, specielt ændringsforslag nr. 1, hvori man opfordrer til, at de forskellige nationale myndigheder skal underrettes på forhånd om transporter af meget farligt gods. Også ændringsforslag nr. 2, ifølge hvilket medlemsstaternes rettigheder ikke skal begrænses, når det gælder vedtagelse af særlige regler for transport af farligt gods for eksempel ad baner med smal sporvidde eller bjergbaner. Disse to ændringsforslag forbedrer den fælles holdning.
Vi anbefaler Europa-Parlamentet at stemme for disse ændringsforslag og den fælles holdning.

Belleré
Hr. formand, hr. Cornelissen har præsteret et udmærket stykke arbejde og det på forholdsvis kort tid, når man tænker på, at det ikke er længere siden end i januar dette år, at han fik til opgave at udrede problematikken omkring den indbyrdes tilnærmelse af medlemsstaternes lovgivning om jernbanebefordring af farligt gods. Ordføreren har - idet han uddelegerer ansvaret til de enkelte medlemslande og giver dem mulighed for selv at tage stilling til de enkelte tilfælde - søgt at opnå en så ensartet gennemførelse som muligt af lovgivningen vedrørende transport af farligt gods i de enkelte medlemsstater og mellem de forskellige stater. Det er f.eks. gjort obligatorisk for medlemsstaterne at underrette de kompetente myndigheder, således at redningstjenesterne i alle de områder, hvor transporten af det farlige gods foregår, kan sættes i beredskab. Imidlertid fastsættes der undtagelsesordninger for Kanaltunnelen samt for transport af ekstremt farligt gods, som f.eks. dioxiner og furaner.

Neil Kinnock
Jeg vil gerne begynde med at takke Udvalget om Transport og Turisme, og i særdeleshed ordføreren, hr. Cornelissen, for deres anbefaling af en andenbehandling af dette forslag om en ensartet ordning for sikker jernbanebefordring af farligt gods inden for hele Unionens område. Forslagets formål er at fjerne de eksisterende hindringer for varernes frie bevægelighed mellem medlemsstaterne. Hvis vi indfører den samme ordning for enhver form for transport af farligt gods, opnår vi naturligvis, at gennemskueligheden og klarheden for brugeren bliver bedre, og vi får et højere sikkerhedsniveau. Kommissionen erkender jo naturligvis, at de eksisterende nationale ordninger for transport af farligt gods er udviklet individuelt og på uensartet vis. Vi mener selvfølgelig ikke, at harmoniseringen kan gennemføres fra den ene dag til den anden. Vi har derfor sørget for, at forslaget indebærer en vis smidighed og giver medlemsstaterne ret til at opretholde strengere krav eller visse undtagelser, forudsat at disse ikke er i modstrid med det indre markeds princip og den frie ret til at levere tjenesteydelser på transportområdet. Rådet har øget den smidighed, der lå i vort oprindelige forslag.
Det glæder mig at kunne sige, at to af de ændringsforslag, som Parlamentet stillede under førstebehandlingen, er blevet indarbejdet i den fælles holdning, og i visse tilfælde har man vedtaget en strengere ordning for medlemsstaterne, en ændring som afspejler ånden i et tredje ændringsforslag, som Parlamentet stillede under førstebehandlingen, som De måske erindrer.
Hvis vi nu skal se på de ændringsforslag, som Europa-Parlamentet får forelagt her i dag, må jeg sige, at vi finder, at det første både er unødigt bureaukratisk og også umuligt at gennemføre i praksis. Der stilles krav om, at myndighederne skal underrettes på forhånd om enhver fragt af det, som kaldes meget farligt gods. Da det ikke specificeres, hvad man mener med »meget farligt«, og da der allerede gælder underretningspligt for meget farligt gods, som for eksempel radioaktive substanser, finder vi det i Kommissionen ikke formålstjenligt at indføre en ny tung administrativ byrde, som ikke fører til en klar forøgelse af sikkerheden.
Det andet ændringsforslag, som hr. Cornelissen specielt var inde på, er allerede omhandlet i artikel 6, stk. 11, og i det nye stk. 14 i artikel 6 i den fælles holdning, hvormed medlemsstaterne får mulighed for at anvende mindre strenge regler for transport, som alene finder sted inden for et havne- eller lufthavnsområde, inden for et bestemt industrivirksomhedsområde eller mellem to særskilte industrivirksomhedsområder. Dette ændringsforslag er derfor unødvendigt.
Vedrørende det punkt i sammenhæng med tunnelen under Kanalen, som hr. Cornelissen tog op, nåede man i Rådet frem til et vanskeligt politisk kompromis - hvilket jeg også tror, han anerkender - således at man tillader opretholdelse af afvigende, strengere praksis gennem tunnelen under Kanalen af sikkerhedshensyn. Medlemsstaterne kunne ikke acceptere, at eksisterende regler, der er strengere end RID-reglerne, skulle bortfalde på grund af dette direktiv. De enestående tekniske kendetegn, der gælder for tunnelen under Kanalen, og ligeledes for Øresundstunnelen, som frk. McIntosh mindede os om, blev anerkendt under drøftelserne i Rådet.
Kommissionen anser den fælles holdning, der blev vedtaget af Rådet, for at være et omhyggeligt afbalanceret kompromis, som man er nået frem til for at sikre et væsentligt fremskridt for Fællesskabet i henseende til en forbedring af sikkerheden ved jernbanebefordring af farligt gods. Jeg forstår det således, at det er hr. Cornelissens og hans udvalgs generelle opfattelse, at dette er et markant fremskridt. Jeg takker for deres støtte og forståelse for, at det ikke altid er så nemt at få vedtaget det, vi helst så som den maksimale holdning på baggrund af selve Rådets art - dette repræsenterer jo medlemsstater, der har divergerende - eller i det mindste forskellige - interesser både på dette felt og på andre felter.

Cornelissen
Hr. formand, jeg takker kommissæren for svaret, selvom jeg, det forstår han nok, ikke er enig med ham i alle enkeltheder. Men jeg vil gerne bede ham om at give et noget klarere svar på mit spørgsmål om, hvordan Kommissionen vil behandle begrebet »tunneler, som har kendetegn svarende til tunnelen under Kanalen«. Betyder det helt konkret, at vi må tænke på for eksempel den tunnel, der er under bygning i Danmark, og at det skal begrænses til den slags tunneler? Der står nemlig ikke »tilsvarende tunneler«, men »tunneler, som har tilsvarende kendetegn«. Det gør os lidt mistroiske.

Neil Kinnock
Hr. formand, jeg skal med glæde svare hr. Cornelissen. »Tilsvarende kendetegn« fastlægger et bredt forståeligt koncept, men derudover vil en kvalificeret gruppe, for at sikre at der sker en omhyggelig vurdering, få beføjelse til at gennemføre en nøje analyse af de større tunneler, som kunne tænkes at falde ind under denne lovgivning. Der er derfor absolut ikke tale om - selv ikke i de brede termer i dette lovgivningsforslag - at der anlægges en skødesløs holdning, eller om at en eller flere medlemsstater kan udtænke en måde, hvorpå de kan smyge sig uden om denne lovgivnings virkninger i tilfælde, der vedrører en stor tunnel, blot som følge af en påregnet uensartethed eller en påregnet mangel ved definitionen i forslaget.
Disse tunneler er i kraft af selve deres art storslåede eksempler på infrastrukturudvikling. I kraft af selve deres art må og skal de være sikre, når de anvendes til befordring af farligt gods. I kraft af selve lovgivningens art og medlemsstaternes og Kommissionens holdning vil der blive foretaget den mest grundige og omhyggelige undersøgelse af tunnelernes specifikationer og potentiale for at sikre, at ikke blot den lovgivning, vi her får forelagt, men også de bedste praktiske normer for befordring af farligt gods bliver overholdt.

Formanden
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted tirsdag kl. 12.00.
(Mødet hævet kl. 19.50)

