Forberedende arbejde med henblik på Det Europæiske Råds møde den 24.-25. oktober 2002 i Bruxelles
Formanden.
Næste punkt på dagsordenen er Rådets og Kommissionens redegørelser om det forberedende arbejde med henblik på Det Europæiske Råds møde den 24.-25. oktober 2002 i Bruxelles.

Haarder
. Hr. formand, jeg er blevet bedt om at afgive en erklæring under overskriften "Forberedelsen af Det Europæiske Råds møde i Bruxelles den 24.-25. oktober 2002".
Dette møde kommer til at spille en central rolle for det videre arbejde under det danske formandskab. Som bekendt skal dagsordenen især præges af det vigtige emne: udvidelsen og i den forbindelse også Kaliningrad, som Europa-Parlamentet jo har interesseret sig stærkt for. Udfaldet af mødet vil få stor betydning for muligheden for at opfylde den fælles målsætning om at afslutte udvidelsesforhandlinger med op til 10 lande. Derfor gælder det om, at Det Europæiske Råd får truffet så mange beslutninger som muligt, så der er så lidt som muligt tilbage at gøre i København. Det, der bliver tilbage, kan såmænd blive vanskeligt nok endda.
På Det Europæiske Råds møde vil formanden for konventet orientere Det Europæiske Råd om status for konventets arbejde, og formanden for Europa-Parlamentet vil ligeledes tale til Det Europæiske Råd. Og lad mig starte med det sidste. Mødet med Europa-Parlamentets formand er blevet en fast tradition, som jeg ved, at stats- og regeringslederne i Det Europæiske Råd sætter stor pris på.
Når man tænker på den aktuelle dagsorden, er det naturligvis særlig interessant at høre parlamentsformandens syn på de spørgsmål, som Det Europæiske Råd skal drøfte, nemlig udvidelsen og herunder også Kaliningrad, som jeg vender tilbage til. Det er meget belejligt, at drøftelsen med Europa-Parlamentets formand finder sted umiddelbart før arbejdsmøderne om udvidelsen og Kaliningrad. Ud over parlamentsformandens bidrag håber vi naturligvis også, at mødet vil vise sig nyttigt for parlamentsformanden og for Parlamentet, herunder udveksling af information og idéer til brug i det videre arbejde.
Og så lidt om udvidelsen. I Bruxelles skulle der gerne træffes beslutning om en række meget vigtige emner, som kan bane vejen for udvidelsen. Det skal besluttes, hvilke kandidatlande der kan afslutte tiltrædelsesforhandlinger i år. Udgangspunktet vil være Kommissionens fremskridtsrapporter for de enkelte kandidatlande og Kommissionens strategipapir for den samlede udvidelse, som blev præsenteret den 9. oktober af kommissær Günther Verheugen, som også er tilstede her. På baggrund af en omfattende evaluering af hvert enkelt kandidatlands fremskridt konkluderer Kommissionen, at 10 lande vil kunne opfylde alle kriterierne i begyndelsen af 2004, og på den baggrund anbefales det, at tiltrædelsesforhandlingerne afsluttes som planlagt her i år. Det Europæiske Råd vil på sit møde i København desuden drøfte de kandidatlande, der ikke forventes at kunne afslutte forhandlinger i år (Bulgarien, Rumænien og Tyrkiet), med henblik på at forberede beslutninger om disse landes videre tiltrædelsesproces.
I Bruxelles skal der endvidere træffes beslutning om udestående spørgsmål i udvidelsesforhandlingerne i forbindelse med den finansielle pakke. Der var enighed om de institutionelle emner på Rådets (almindelige anliggender) møde i går, og som en del af den finansielle pakke skal Det Europæiske Råd bl.a. fastlægge det totale beløb til udvidelsen, kandidatlandenes deltagelse i den fælles landbrugspolitik, herunder deres andel i den direkte indkomststøtte, og den samlede samhørigheds- og strukturfondsstøtte til kandidatlandene. Det Europæiske Råd skal desuden træffe beslutning om spørgsmål relateret til kandidatlandenes nettoposition i forhold til EU's budget, og man nåede til enighed om grundlaget for disse beregninger.
Den hidtidige debat om disse emner har vist, at det ikke bliver let at nå til enighed. Det Europæiske Råd i Sevilla konkluderede, at EU's positioner i de udestående budgettunge kapitler skal præsenteres for kandidatlandene i begyndelsen af november. Det betyder, at Det Europæiske Råd i Bruxelles skal træffe beslutning om disse emner, hvis vi skal overholde tidsplanen fra Sevilla. Det vil det danske formandskab insistere på, og mødet må så vare, indtil man har fundet en løsning. Som sagt må det forventes, at det bliver meget vanskeligt. Det kræver kompromisvilje fra alle parter, men en løsning skal findes.
Derudover skal Kaliningrad drøftes, og også på dette punkt skete der betydelige fremskridt på mødet i Luxembourg i går, som både hr. Verheugen og jeg selv lige kommer fra. Sagen blev drøftet i Sevilla. Kommissionen blev bedt om at studere mulighederne for en effektiv og fleksibel løsning på transitspørgsmålet - en løsning, der skulle være i overensstemmelse med EU's acquis, og som blev til i enighed med de berørte kandidatlande. Kommissionen fremlagde sin meddelelse den 18. september. Den har været drøftet to gange i Rådet, og den har også været drøftet her i Parlamentet så sent som i sidste uge, den 15. oktober. Formandskabet har sammen med Kommissionen gennemført en række drøftelser med Rusland og har konsulteret især Litauen, som er det mest berørte kandidatland.
Ud over de principper, der lå til grund for mandatet fra Sevilla, har EU fremhævet Litauens suveræne ret til at kontrollere sine grænser og til eventuelt at nægte indrejse. Det har endvidere været lagt til grund, at en løsning ikke må forhindre eller forsinke Litauens fulde medlemskab af Schengen. Rådet har erklæret sig indforstået med, at der gives Litauen garantier i den henseende, og endelig er Rådet enig i, at Litauen må kompenseres for ekstra omkostninger, der måtte følge af en løsning på transitspørgsmålet.
Fra russisk side har man forfulgt ønsket om at opnå ret til visumfri transit med tog gennem Litauen. Det er en løsning, som indeholder mange problemer af teknisk, økonomisk, juridisk og politisk art. EU har dog ikke afvist at undersøge muligheden, og formandskabet vil fortsat arbejde for en løsning, der i videst muligt omfang tilfredsstiller alle parter, og som kan opnå støtte i Det Europæiske Råd. De retningslinjer, som jeg her har nævnt, blev fulgt under mødet i Rådet (almindelige anliggender) i Luxembourg i går. Det hensyn, jeg nævnte til, at Litauen skal kunne blive medlem af Schengen samtidig med de øvrige kandidatlande, hvis Litauen ønsker det - og det gør Litauen - enedes man om at tage i går. Det er således Unionens position, og jeg synes på den måde, at de 15 regeringer har forberedt sig bedst muligt til de drøftelser, der skal være på Det Europæiske Råds møde i Bruxelles, og også de efterfølgende drøftelser med Rusland, som varetages af formandskabet, og som kulminerer med EU/Rusland-topmødet i København i november.
Med hensyn til konventet vil Det Europæiske Råd i overensstemmelse med Laeken-erklæringen på mødet i Bruxelles høre en rapport fra konventets formand, Valéry Giscard d'Estaing, om fremskridtene i konventets arbejde. Det er en vigtig ambition for formandskabet at bringe arbejdet i konventet videre. Konventet er kommet godt fra start og er nu gået over i den vigtige analyserende fase. Mængden af forslag stiger, papirbunkerne vokser, og jeg synes, at vi har været vidne til en meget spændende debat om Europas fremtid både i og omkring konventet. Det har været en fornøjelse at følge det store engagement fra konventsmedlemmernes side, ikke mindst de konventsmedlemmer, som kommer her fra Parlamentet, som var været væbnet til tænderne, og som har præget debatten særdeles kraftigt.
Med konventet er der for første gang - og i fuld offentlighed - skabt noget så usædvanligt som en ægte debat på tværs af de europæiske grænser. Det er ikke noget, vi er forvænt med. Den europæiske debat foregår som regel fra de europæiske politikere og til deres hjemlige publikum, og ikke til publikum i andre lande. Men sådan er det ikke med denne debat om Europas fremtid - det synes jeg lover godt for ambitionen om at skabe et mere demokratisk og folkeligt forankret europæisk samarbejde.
Som det vil være fremgået af redegørelsen, har vi på topmødet i Bruxelles en omfattende og ambitiøs dagsorden. Det er mit håb og min overbevisning, at alle lande nu vil udvise den fornødne kompromisvilje og bidrage til at træffe de vigtige beslutninger, som jeg her har redegjort for, og jeg skal naturligvis ikke skjule, at det, der er tilbage, især er nogle nødder, som er meget vanskelige at knække, og det vedrører naturligvis økonomi.
Jeg vil gerne gentage og understrege, at Det Europæiske Råd ser frem til at høre Europa-Parlamentets formand, Pat Cox, og til at have en meningsudveksling med ham. Parlamentets betydning for udvidelsesprocessen er ubestridt - Parlamentet har på et meget tidligt tidspunkt, først i Udvalget om Udenrigsanliggender, Menneskerettigheder, Fælles Sikkerhed og Forsvarspolitik, dernæst i plenum sagt, hvad der skulle gøres næsten med enstemmighed. Det har bidraget til det momentum, til den drivkraft, som gør, at udvidelsesprocessen forhåbentlig ikke kan stoppes i sidste øjeblik. Og det vil jeg gerne på formandskabets vegne takke Parlamentet varmt for.
Prodi
Hr. formand, mine damer og herrer, nu da Irland har stemt ja til Nice-traktaten, har vi overvundet de sidste forhindringer for traktatens ratificering og banet vejen for udvidelsen. Jeg glæder mig over de irske vælgeres valg. De har vist deres åbenhed og ansvarsfuldhed.
Hvad der gælder for Irland, gælder også for alle os andre. At fremme udvidelsesprocessen uden tøven er i vores fælles interesse. Derfor er det kommende Europæiske Råd i Bruxelles af afgørende betydning. Drøftelserne vil dreje sig om vores anbefalinger om at afslutte forhandlingerne med de 10 ansøgerlande inden årets udgang. Man vil også drøfte datoen for Bulgariens og Rumæniens tiltrædelse og den næste fase af Tyrkiets ansøgningsproces. Et af de emner, vi skal behandle, er Kaliningrad-spørgsmålet. Vi får måske lejlighed til at gennemgå den internationale situation, især spørgsmålet om, hvordan vi i lyset af de seneste sørgelige begivenheder på Bali og Filippinerne skal fremme bekæmpelsen af terrorisme. Vi skal desuden lytte til redegørelsen fra formanden for Det Europæiske Konvent, og vi får også den sædvanlige udveksling af synspunkter med parlamentsformanden.
Det første punkt på dagsordenen bliver således udvidelsen. Jeg vil gerne gentage de stærke bevæggrunde, der har været for at anbefale medlemsstaterne, at de afslutter forhandlingerne med de 10 lande med et positivt resultat. At dele den stabilitet og den velstand, vi har opnået igennem et halvt århundredes integration, med vores europæiske naboer, er for os en historisk og moralsk pligt. Fred, stabilitet, demokrati og retsstat er hovedbestanddelene i den politiske stabilitet. De har allerede fungeret udmærket i fortiden, og opskriften vil også fungere for de kommende medlemsstater.
Udvidelsen vil udbrede de nye styreformer og de europæiske standarder til hele kontinentet. Vi forventer positive virkninger på overordentlig mange områder, nemlig i form af nogle mere effektive offentlige forvaltninger, mere solide retssystemer, en bedre beskyttelse af mindretallene, en effektiv forebyggelse af kriminalitet og ikke mindst international kriminalitet, strengere kontrol med illegal indvandring, omhyggeligere tilsyn med varer på markedet, især når det gælder fødevaresikkerhed, og strengere standarder for miljøbeskyttelse.
På den internationale scene vil EU's større dimensioner få dets politiske betydning til at vokse. Vores handels-, finans- og miljøpolitikker vil få større vægt, og Europa vil bedre kunne forsvare menneskerettighederne og arbejde for at mindske kløften mellem den nordlige og sydlige halvkugle. Hvis vi forstår at stå loyalt sammen og tale med én stemme, kan vi gøre en forskel, når det gælder spørgsmål som klimaforandringen og styringen af globaliseringens virkninger.
Herudover vil den første gruppe på 10 nye medlemsstater dog give hele EU, det vil sige både de nye og de gamle medlemsstater, nogle meget store økonomiske fordele. Befolkningsforøgelsen i EU vil styrke det indre marked. Befolkningen vil blive forøget med 75-77 millioner borgere, hvorved EU's samlede befolkningstal når op på i alt 453 millioner. For at forstå, hvad dette tal betyder, behøver man blot at tænke på den samlede befolkning i NAFTA-området, som omfatter USA, Mexico og Canada, og som har ca. 400 millioner indbyggere.
Nogle vil indvende, at selv om befolkningstallet stiger med 20% ved de 10 ansøgerlandes tiltrædelse, vil EU's samlede BNP kun vokse med 5%. Det er ikke et dårligt tegn, men derimod et tegn på, at vi alene - selv om det kun er på regionalt plan - er ved at gennemføre en demokratisk globaliseringsproces, og det er ikke et dårligt tegn, fordi det i betragtning af disse landes særpræg er ensbetydende med et stort vækstpotentiale. Man må nemlig ikke glemme, at de 10 ansøgerlande allerede har en højere vækstrate end de nuværende 15 medlemsstater. På årsbasis var deres vækst i 2001 på 2,4% mod vores 1,5%, mens de i 2000 sågar havde en gennemsnitlig vækstrate på 4,1% mod vores 3,4%. De 10 ansøgerlande vil ikke mindst tilføre EU højtkvalificerede menneskelige ressourcer. Det er rigtigt, at ansøgerlandene giver os et 20% større befolkningstal og kun en 5% større indtægt, men de sidder inde med 25% af eksamensbeviserne på det videnskabelige område og ingeniørområdet. Det er en ressource, som i høj grad vil styrke udviklingen.
Hvis vi udnytter alle disse karakteristika på en fornuftig måde, udgør disse lande således vores nye målsætninger. De europæiske virksomheder får nye udvidelses- og udviklingsmuligheder, fordi der bliver et stort behov for ny teknologi, og fordi de nye medlemsstater udgør et marked, hvor vores varer og tjenester kan afsættes.
Mine damer og herrer, dette var udvidelsens fordele. Vi skal nu se på de spørgsmål, der stadig er på tapetet. Før vi tager disse spørgsmål op, vil jeg dog gerne komme med en lille, generel bemærkning, nemlig at vi skal passe meget på, at vi ikke bringer udvidelsens succes i fare ved at skændes om detaljerne, sådan som det ofte sker, når man træffer politiske beslutninger. Europas samling bør altid gå forud for snævre nationale interesser og sektorinteresser. Vi skal altid holde os det store, samlede billede for øje, og vi må aldrig glemme de fordele og muligheder, jeg talte om lige før.
De 10 lande har gjort meget store fremskridt i de seneste år. Dette fremgik klart af de periodiske rapporter, som Kommissionen fremlagde for nylig, og jeg vil gerne understrege, at vores analyser hverken er for overbærende eller for optimistiske. Kommissionens tillid til ansøgerlandene bygger på et solidt, seriøst og analytisk grundlag. De fremskridt, som vi har set tidligere, viser, at alle de 10 lande vil være klar til tiltrædelsen i starten af 2004, også på de områder, hvor de naturligvis skal færdiggøre det arbejde, de er begyndt på.
Selv om disse lande har vores fulde tillid, har Kommissionen forpligtet sig til også at overvåge landenes sidste forberedelser og deres udvikling efter tiltrædelsen. Vi har derfor vedtaget sikkerhedsklausuler for det indre marked og retlige og indre anliggender, som er de felter, hvor befolkningen er mest ængstelig og mistroisk. Disse sikkerhedsklausuler træder i kraft, såfremt de afgivne tilsagn ikke bliver overholdt i praksis. Det er usandsynligt, men det er trods alt muligt, og det skal vi tage højde for.
De vigtigste spørgsmål, som stats- og regeringscheferne skal drøfte, er som bekendt spørgsmålene i forbindelse med udvidelsens finansiering. Det er de sidste spørgsmål, der er tilbage, men de er bestemt ikke uvæsentlige. Det spørgsmål, hvor der er størst enighed, er spørgsmålet om nettooverførsler. Der er fuld enighed om to principper: For det første må de 10 ansøgerlande ved tiltrædelsen ikke være i den situation, at de bliver nettobidragere, og for det andet skal alle udgiftsforpligtelser ligge inden for de strenge grænser, der blev fastlagt i Berlin. Vi har holdt os til disse to principper, og derfor tror jeg ikke, at det bliver vanskeligt at nå til enighed om det nøjagtige beløb i København.
Også når det gælder strukturfondene, er der stigende tilslutning til et årligt beløb på ca. 25,5 milliarder euro i 2004, 2005 og 2006. Vi kan ærlig talt ikke tilbyde vores nye medborgere mindre. Inden for disse finansielle rammer vil beløbet pr. indbygger i samhørighedslandene - det vil sige de nuværende medlemsstater - være 231 euro i 2006, mens de nye medlemsstaters borgere får ret til 137 euro pr. person. Jeg tror ikke, at en større forskel er mulig.
Til slut det velkendte spørgsmål om landbrugets finansiering. Jeg er klar over, at nogle af de nuværende medlemsstater tvivler på, om disse forslag kan holde ud fra et budgetpolitisk synspunkt, og at de ønsker yderligere garantier. Det er legitimt at beskæftige sig med spørgsmålet om EU's fremtidige finansieringsordninger, og det er faktisk et spørgsmål, som vi er nødt til at beskæftige os med. Kommissionen har stadig den holdning, at alle de forslag, vi har stillet, er i overensstemmelse med de finansielle overslag, der blev fastlagt i Berlin, og at de ikke på nogen måde er til hinder for de fremtidige beslutninger.
Med hensyn til alle de udestående finansielle spørgsmål håber jeg, at Det Europæiske Råd i Bruxelles giver det danske formandskab og Kommissionen mandat til at afslutte forhandlingerne, så der kan træffes en endelig beslutning i København. Jeg beder Dem derfor om Deres støtte.
Vi har dog en vigtig opgave her i den sidste fase af udvidelsesprocessen - og det er min sidste bemærkning - nemlig at formidle oplysning. Det seneste Eurobarometer, der blev offentliggjort for to dage siden, viser, at halvdelen af Unionens nuværende borgere går ind for udvidelsen, mens en tredjedel erklærer, at de er imod. Resten er hverken for eller imod. På den ene side er disse tal ret betryggende, men på den anden side er de også foruroligende. 65% af de adspurgte mener nemlig, at udvidelsen vil øge narkotikahandlen, den internationale organiserede kriminalitet og arbejdsløsheden, og det er lige præcis det modsatte af det, som jeg på et seriøst og analytisk grundlag mener vil ske i fremtiden.
Hvorfor bliver udvidelsen så associeret med denne frygt? Svaret findes i det sidste tal i Eurobarometeret, nemlig at kun 21% af befolkningen synes, at de er veloplyste om udvidelsen, mens 79% ikke synes, at de er det. Derfor er det klart, at vi er nødt til at gøre en indsats for at give en objektiv, seriøs og grundig information. Den gruppe, som i statistikkerne erklærer, at den ikke er veloplyst, er ikke nødvendigvis imod udvidelsen. Oftest er den nærmest ligeglad. Og det er efter min mening det værste.
Vi skal overbevise borgerne om, at udvidelsen bliver en løsning og ikke et problem. Derfor har Kommissionen indledt en oplysningskampagne, der både er rettet mod de nuværende medlemsstater og ansøgerlandene. Udvidelsens succes afhænger således af vores evne til at give offentligheden en korrekt information, og heller ikke ud fra dette synspunkt må vi skuffe millioner af europæeres forventninger. EU's fremtid afhænger nemlig af den entusiasme, den kraft og den dygtighed, vi lægger i de sidste bestræbelser på at fuldende denne proces.
Verheugen
Hr. formand, hr. formand for Rådet, mine damer og herrer, signalet fra Luxembourg, som vi fik i går, var stærkt og positivt. Rådet accepterede Kommissionens anbefalinger om at afslutte forhandlingerne med 10 lande. Rådet gjorde det, fordi Kommissionen med overbevisning kunne forklare, at vores anbefalinger ikke er baseret på en politisk ønskeliste. For os handlede det ikke om at erklære et politisk ønsket scenario for realistisk, men det handlede om at forklare, hvad der overhovedet er realistisk.
Kommissionens udtalelse om, at disse 10 lande vil være færdige med deres forberedelser på det planlagte tiltrædelsestidspunkt, er ikke nogen grov vurdering, men er en solid prognose, der er baseret på viden, på erfaringer og på den reelle status for forberedelserne, som vi støtter fuldt ud. Jeg lægger vægt på den kendsgerning, at Kommissionen har truffet denne afgørelse enstemmigt, og at alle de kolleger i Kommissionen, der har ansvaret for, at politikkerne fungerer, har sagt klart og tydeligt, at der ikke længere er nogen problemer inden for deres ansvarsområde, som ikke kan løses inden det planlagte tiltrædelsestidspunkt.
Hvis man sammenholder, hvad der stadig skal gøres i de resterende 12-15 eller 18 måneder, og hvad der allerede er sket i de sidste fem år - kun på den måde får man et fuldstændigt billede - erkender man meget tydeligt, at det ikke er nogen overdreven optimisme, når vi siger: Forberedelserne vil blive sådan, at vi kan sige til borgerne, at denne udvidelse er så velforberedt, som det overhovedet var muligt.
Rådet har også overtaget Kommissionens forslag om monitoring og beskyttelsesklausuler. Det er et meget vigtigt punkt. Det handler i den forbindelse ikke om mistillid til de nye medlemmer. Vi har brug for et nyt instrument her, fordi vi har en fuldstændig ny situation. I mellemtiden er det indre marked og Den Monetære Union blevet meget udviklet, næsten gennemført fuldstændigt. Vi har at gøre med lande, der befinder sig i en transformationsproces. Vi har aldrig før haft den situation, at vi ønsker at integrere 10 lande på en gang, og hvor en stor del af dem stadig befinder sig i en transformationsproces. Det kan give problemer, som ingen kan forudse. Derfor anser Kommissionen en meget vidt formuleret beskyttelsesklausul for rigtig, som tillader os at gribe ind overalt, hvor der skulle dukke uforudsete og uforudsigelige problemer op.
Foran os ligger der stadig en vanskelig vej, det er helt klart. Men, det blev også tydeligt igen i går, det politiske momentum er så stærkt, at det vil føre os til København, og at det også vil give os succes i København. Der er ikke et eneste medlemsland, der forbinder sine krav og ønsker, som der stadig er i denne proces, med en vetotrussel. Det er vigtigt at fastholde, at alle 15 igen i går forpligtede sig med henblik på afslutningen af forhandlingerne. Jeg vil derfor gerne formulere to korte forventninger til Rådet i Bruxelles. Det mindste, vi har brug for fra stats- og regeringscheferne, er en enighed, der tillader os i tiden mellem Bruxelles og København at behandle de åbne finansielle spørgsmål og de åbne landbrugspolitiske spørgsmål med kandidatlandene i henhold til reglerne. Kommissionen mener ikke, at det er muligt først at indgå kompromiser i København, fordi vi dermed ville placere kandidatlandene i en "do or die"-position, men vi skal også tage de fremtidige nye medlemslande alvorligt i deres demokratiske rettigheder. Udvidelsesprocessen kan ikke være noget diktat, men den skal være resultatet af en gensidig aftale baseret på gensidig tillid.
Diskussionen om de finansielle problemer i forbindelse med udvidelsen vedrører egentlig ikke længere de finansielle spørgsmål for 2004, 2005 og 2006, men i virkeligheden forberedes diskussionen om det næste finansielle overslag for tiden efter 2006 allerede her. Man må have forståelse for, men man må også sige, at udvidelsesprocessen ikke må tages som gidsel ved holdninger, som først skal diskuteres i forbindelse med det næste finansielle overslag. Og jeg tror også, at vi kan blive enige om, at den vej, der blev startet i Berlin i 1999, det vil sige kravet om at lade det europæiske budget konsolidere og ikke bare eksplodere, naturligvis skal fortsættes. Det glæder mig, at især Frankrig og Tyskland for øjeblikket bestræber sig særligt på at komme frem til en forståelse i dette grundlæggende spørgsmål, også i bilaterale kontakter. Jeg mener ikke, at det ansvar, som Tyskland og Frankrig har i dette spørgsmål, adskiller sig tydeligt fra de andres ansvar, men det er helt sikkert rigtigt, at det altid har været godt for Europa, når disse to lande har repræsenteret en fælles linje ved et stort, vigtigt europæisk projekt, der viser frem i tiden. Det ville glæde mig meget, hvis det lykkes at fuldstændiggøre denne fælles linje, før Rådet i Bruxelles starter.
Jeg mener, at enhver skal påtage sig sin del af ansvaret og gøre sin del af arbejdet. Kommissionen har hovedsageligt allerede gjort sin del af arbejdet, det betyder dog ikke, at vi nu kan lægge hænderne i skødet - jeg har ikke været arbejdsløs længe. Nu handler det om, at alle forstår, at dette udvidelsesprojekt er et politisk projekt. Jeg har i de seneste uger haft kontakt med en række nationale parlamenter og siger med stor forsigtighed følgende: Bestemte problemer, som jeg er stødt på dér, har også noget at gøre med en tydelig mangel på informationer. Det, kommissionsformand Prodi sagde om emnet information, er afgørende. Jeg vil på baggrund af erfaringerne fra den irske folkeafstemning komme med en afsluttende bemærkning: Det har helt tydeligt vist sig i Irland, at vi kan fremme vores europæiske sag, at vi kan vinde accept blandt borgerne, hvis vi virkelig kæmper for dette Europa, for vores europæiske sag, hvis vi virkelig er parate til at gå til folk og sige klart og tydeligt til dem, hvorfor det er rigtigt, og hvorfor det er nødvendigt. Det vil ikke gå, hvis man mener, at det hele går af sig selv, at det hele kører via medierne. De politisk ansvarlige i alle europæiske institutioner, i regeringerne og i parlamenterne i medlemsstaterne, de økonomiske, politiske og kulturelle eliter i alle medlemsstaterne skal nu forpligte sig til at gå ind i dialogen med borgerne.
Poettering (PPE-DE).
Hr. formand, hr. formand for Rådet, hr. formand for Kommissionen, kære kolleger, de politiske målsætninger, som både Rådet og Kommissionen - repræsenteret ved kommissionsformand Prodi og kommissær Verheugen - har fremlagt her, får vores ubegrænsede støtte. Men vi må alligevel gøre opmærksom på, at EU befinder sig i en meget alvorlig situation. Udsigterne for topmødet i Bruxelles er efter det, man hører, ikke specielt rosenrøde.
Jeg vil på vegne af vores gruppe endnu en gang understrege, at vi altid har haft en tidsplan, der går ud på at afslutte forhandlingerne inden udgangen af 2002, derefter at underskrive traktaterne i marts eller april og at formalisere tiltrædelsen i 2004, således at kandidatlandene kan deltage i valget til Europa-Parlamentet i 2004.
Hr. Verheugen talte netop om Tyskland og Frankrig. Jeg er enig i, at det er vigtigt, at disse to lande bliver enige. Men jeg anser det for - og vores gruppe anser det for - at være en alvorlig politisk fejl, at der nu knyttes nye betingelser til afslutningen af forhandlingerne, at man nu ønsker en ny finansiel ramme for 2006, måske endda allerede tidligere. Jeg vil gerne gøre opmærksom på - hr. Böge som budgetekspert har endnu en gang bekræftet det over for mig - at harmoniseringen af det finansielle overslag og dermed tilrådighedsstillelsen af midler til udvidelsen mellem 2004 og 2006 i henhold til artikel 25 i den interinstitutionelle aftale kun kan besluttes på Kommissionens forslag og med et kvalificeret flertal i Rådet samt et absolut flertal blandt medlemmerne og tre femtedele af de afgivne stemmer i Europa-Parlamentet.
Her er Parlamentet altså også i spil. Jeg håber meget, at det lykkes at nå frem til et resultat nu i Bruxelles, hvilket rådsformand Haarder og hr. Verheugen også sagde. For hvis det ikke fører til noget resultat i Bruxelles, vil der blive tale om en forsinkelse i forhandlingerne. Jeg må på vegne af vores gruppe sige, at vi finder det uansvarligt, hvis det fører til en forsinkelse i forhandlingerne, og hvis disse forhandlinger ikke kan afsluttes med udgangen af året. Derfor er det en stor politisk fejl, at disse nye betingelser dukker op nu. Man kunne have talt om det meget tidligere. Det ville være tragisk, hvis kandidatlandene til sidst var ofrer for, at man ikke hidtil er blevet enig i EU.
Jeg er fuldstændig enig i det, hr. Verheugen også sagde, nemlig at kandidatlandene har gjort deres pligt i de seneste år. Men vi har ikke gjort det nødvendige i EU, hvilket skyldes nogle medlemslande. Det ville være et tillidsbrud over for kandidatlandene, hvis vi ikke kommer frem til noget resultat i Bruxelles. Jeg opfordrer alle deltagere til at blive enige i Bruxelles og til at lette det danske rådsformandskabs opgave, således at vi kan afslutte forhandlingerne inden mødet i København.
Der blev talt om information af befolkningen. Jeg kan eftertrykkeligt støtte det, kommissionsformand Prodi og også hr. Verheugen sagde i den forbindelse. Hr. Verheugen, det ville også være vigtigt for Parlamentet at høre, hvordan de midler, som Kommissionen får stillet til rådighed til informationsarbejde, rent faktisk også anvendes for bedre at kunne informere befolkningen, som vi naturligvis skal tage med i den forbindelse, om, hvordan vi anvender disse midler.
Der vil også blive talt om Kaliningrad i Bruxelles - rådsformand Haarder talte om det. For os er det vigtigt, at vi, da det er nødvendigt at løse transitproblemerne for Rusland - at Rusland har en stor interesse i det, er der ingen tvivl om - sikrer, at Litauen ikke får det indtryk, at vi fra EU's side beslutter noget hen over hovedet på Litauen, men at Litauen skal styrkes i sin følelse af suverænitet. Alt, hvad der besluttes i sidste ende, skal naturligvis godkendes af Litauen. Schengen-kriterierne skal også overholdes. På denne baggrund - også med henblik på sikkerheden - råder vi naturligvis til fleksibilitet for at finde en løsning med Rusland.
Men det handler ikke kun om adgangen til regionen Kaliningrad. Bagved står naturligvis det store Rusland. Der er også andre problemer ved grænserne. Tænk f.eks. på den lille grænsetrafik mellem Polen og Ukraine eller på grænsetrafikken mellem Slovakiet og Ungarn og Ukraine - jeg anbefaler, at vi selvfølgelig også dér på den ene side skal garantere sikkerheden, men at vi på den anden side også skal gøre det muligt via fleksible løsninger, at folk på begge sider af grænsen kan mødes.
De vil høre en beretning fra formanden for konventet, Valéry Giscard D'Estaing, i Bruxelles. For vores gruppe og også for Det Europæiske Folkeparti (Kristelige Demokrater) og De Europæiske Demokrater er tidsrammen klar - vi har bekræftet det nu på vores kongres. Vi ønsker et resultat fra konventet inden udgangen af juni 2003, dernæst en kort regeringskonference, så vi kan nå frem til en Rom-traktat eller en Rom-forfatning, en grundtraktat for EU, under italiensk formandskab inden slutningen af 2003. Derfor er vores krav til alle deltagere: Lad os være ambitiøse, således at vi kan overholde denne tidsramme og gennemføre det historiske projekt for både udvidelsen og en forfatning for Europa inden for den fastsatte tisramme.
Det er vores fælles pligt for en god fremtid på vores europæiske kontinent.
Barón Crespo (PSE).
Hr. formand, hr. formand for Rådet, hr. formand for Kommissionen, hr. kommissær, mine damer og herrer, vi nærmer os forhandlingen om det kommende topmøde i Bruxelles med en vis optimisme.
Rådsformanden, den danske statsminister, hr. Rasmussen, var så venlig at invitere os til Formandskonferencen i København, hvor han fortalte os om de tre faser i det danske formandskab. Vi fik at vide, at den irske folkeafstemning og valgene i flere medlemslande (Sverige, Frankrig og Tyskland) skulle overstås, og nu begynder anden fase.
Det er nødvendigt at få ryddet nogle ubekendte af bordet i Bruxelles og nå frem til nogle aftaler for i tide - som nævnt af kommissær hr. Verheugen - at kunne forberede topmødet i København. Det er meget vigtigt.
For det første vil jeg komme ind på det efter min mening vigtigste spørgsmål, nemlig at vi ikke kun er i stand til at tale om forhandlinger og penge, hvilket altid er vigtigt, men også til at give hele denne proces et politisk skub og en vision for hele processen. Før man gifter sig, kan en ægtepagt være vigtig. I Hollywood underskriver filmstjernerne kontrakter på over 100 sider. Det er også vigtigt at vide, i hvilket hus parret skal bo, og det arbejder konventet på. Men vores største problem i EU, snarere end i udvidelseslandene, er, at formå at mønstre en politisk entusiasme og en historisk vision. Det ansvar påhviler Kommissionen, Rådet og alle os andre her i Parlamentet.
Det er efter min mening den vigtigste faktor, og jeg vil endda sige, at det er det, der er det svageste punkt for øjeblikket. Vi har talt om budgettet, som er et sammendrag af vores politikker. Ifølge min personlige erfaring med integrationen af mit land - og også af Portugal - i EU var budgetspørgsmålene meget vigtige, og de definerede den nuværende ramme, topmødet i Bruxelles i 1988, MacSharry-reformen og topmødet i Edinburgh. Jeg synes, at vi skal tage udgangspunkt i den kendsgerning, at det er godt at have finansielle overslag - jeg var ordfører for Parlamentet, da de første finansielle overslag blev foreslået - men de må ikke blive for restriktive. De skal fortolkes i overensstemmelse med et væsentligt politisk princip, nemlig den årlige vedtagelse af budgettet.
Min gruppe mener ikke, at vi kan vente til 2006, for der er vigtige spørgsmål, der skal løses. Det første er som nævnt af kommissionsformand Prodi, at kandidatlandene ikke er nettobidragere. Det er et helt grundlæggende aspekt, ikke kun som en gestus, men som udtryk for solidaritet. For det andet er det nødvendigt at tale om de 80% af budgettet. Kommissionen har stillet et forslag, som min gruppe synes er interessant, og som bør forhandles, og som ikke går ud på at ændre loftet i den fælles landbrugspolitik, men om at give den en fremtidsmulighed og i særdeleshed om at indføre kriterier om bæredygtig udvikling og solidaritet, som denne politik mangler. Vi har derfor et ansvar for at tage fat på disse problemer nu og ikke vente til 2006.
Det samme er tilfældet med strukturfondene, som er et udtryk for økonomisk og social samhørighed, ikke fuldstændig, men dog et vigtigt bidrag til moderniseringen af disse lande, som det har været for andre lande, f.eks. Irland - formandens hjemland - Spanien - mit hjemland - Portugal osv.
Vi er nødt til at gøre en indsats for at finde ud af, hvordan vi kan nå frem til nogle bedre aftaler, der gør det muligt for os at forsvare vores interesser og samtidig udvide dem til kandidatlandene. Det er noget, vi ikke kan udskyde til 2006. Vi skal tage fat på det nu, og det er vigtigt, at der på topmødet i Bruxelles opnås nogle aftaler mellem Frankrig og Tyskland naturligvis - det er ikke godt, at et land isolerer sig fra resten af fællesskabet - men også mellem alle de nuværende medlemmer. Det er også et meget vigtigt signal.
Endelig er vi, hr. formand, i dette tilfælde allerede nu nødt til at tale med kandidatlandene, idet vi ved, at vi står foran en beslutning, som betyder et skæbnefællesskab i fremtiden. Og vi skal også gøre en fælles indsats i Parlamentet for at kunne overholde den komplekse tidsplan, som er et forhindringsløb, der skal klares med en fælles politisk vilje.
Watson (ELDR).
Hr. formand, havde Deres landsmænd forkastet traktaten, havde Rådet i denne uge været skæmmet af modbeskyldninger og uorden. Som følge af Deres på ingen måde lille indsats har Irlands "ja" bragt os tilbage på sporet mod Europas genforening i 2004.
De beslutninger, der mangler at blive truffet, bliver bestemt ikke nemme. Som vores agtede tidligere kollega og formand har sagt, er beslutninger, der indebærer penge, sjældent det. Men stats- og regeringscheferne må ikke gå glip af denne historiske mulighed ved at slås om, hvordan regningen skal betales.
Min gruppe mener, at udvidelsen kan finansieres i henhold til de finansielle aftaler, der blev indgået Berlin. Det bør være muligt at udskifte de forskellige betegnelser inden for de overordnede rammer. Den endelige pakke skal garantere, at nye medlemsstater ikke bliver nettobidragydere før 2007. Ellers giver vi næring til vrede og risikerer flere spændende folkeafstemninger i ansøgerlandene.
Der, hvor der er størst uoverensstemmelse, er uvægerligt den fælles landbrugspolitik. Selv om Den Liberale Gruppe ikke betragter reformen af den fælles landbrugspolitik som en forudsætning for udvidelsen, står det klart, at bl.a. en omfattende reform af landbrugspolitikken spiller en afgørende rolle for en vellykket udvidelse.
Jeg kan forstå, at præsident Chirac forventer, at Det Forenede Kongerige gør brug af budgetrabatten, mens han afviser at støtte en reform af sine egne landbrugspolitikker før 2006. Vi støtter Kommissionens forslag om gradvis at indføre indkomststøtte til de nye medlemsstater, men vi forventer også, at de nuværende medlemsstater tilslutter sig en omfattende reform af den fælles landbrugspolitik, som det blev foreslået ved midtvejsvurderingen.
Det andet område, der giver anledning til stor bekymring, er, i hvor høj grad ansøgerlandene er indstillet på at leve inden for reglerne for Fællesmarkedet og respektere EU's værdier. Vi deler den bekymring, der er givet udtryk for i Kommissionens fremskridtsrapport om korruption i en række af disse lande og behovet for fremskridt i forbindelse med indførelsen af EU-lovgivning, især inden for retlige og indre anliggender. Derfor er det korrekt, at der bør være et styrket overvågningssystem, der sikrer, at landene opfylder deres forpligtelser.
Formanden for Kommissionen tilskyndede til entusiasme og begavelse. Kommissær Verheugens fremgangsmåde har vist sidstnævnte, men en smule mere entusiasme i Rådet angående udvidelsen og det nye Europa, som den bebuder, ville ikke være af vejen.
Sjöstedt (GUE/NGL).
Hr. formand, kandidatlandene har nu arbejdet hårdt i mange år for at tilpasse sig EU. De har ret til at forvente, at EU gør sin del af arbejdet, og at der ikke er nogen problemer, som forhindrer den planlagte optagelse af de 10 lande i EU, som Kommissionen har fastlagt. Det ville være skæbnens ironi, hvis der var uoverensstemmelser i EU, som fører til en forsinkelse af udvidelsen.
Vores gruppe mener ikke, at Nice-traktaten er det absolutte grundlag for udvidelsen. Udvidelsen kunne have fundet sted alligevel på baggrund af den gamle traktat. Nice-traktaten handler først og fremmest om at styrke det overstatslige samarbejde og styrke de store landes indflydelse inden for EU-systemet. Derudover er der et problem med Nice-traktaten med hensyn til fordelingen af magt til de nye lande. Der diskrimineres mod Den Tjekkiske Republik og Ungarn i forbindelse med fordelingen af antallet af pladser i Europa-Parlamentet. Vi mener, at det bør justeres i tiltrædelsestraktaten.
Det skal siges, at forhandlingerne er gået godt set fra EU's side. Kandidatlandene har arbejdet hårdt for at tiltræde den gældende fællesskabsret. Det er nu vigtigt, at de ikke kun tiltræder den i teorien, men også i praksis, og derefter ikke kun i forbindelse med det indre marked, men også inden for miljøområdet og området for sociale rettigheder for arbejdstagerne. Spørgsmålet er, om EU ikke også bør tilpasse sig til optagelsen af 10 nye medlemmer. Jeg mener, at der burde være gjort mere. Det er vores egen manglende evne til at reformere landbrugspolitikken, som har skabt en situation, hvor nye medlemsstater vil få en meget ringere behandling end de nuværende medlemsstater i et langt stykke tid. Det er uacceptabelt. Diskriminering bør holdes på et minimum, og den bør stoppe så hurtigt, som det er menneskeligt muligt.
På andre områder bør vi også kunne ændre vores egen politik, så den er tilpasset til udvidelsen. Schengen-aftalen er et område. Den strenge grænsekontrol er i fare for at udvikle sig til en alvorlig forhindring i samarbejdet med de nye medlemsstater og for lande, som ikke er med i den næste udvidelsesbølge.
Hvad angår spørgsmålet om Kaliningrad, ønsker vi en løsning, hvor russiske statsborgere kan rejse mellem forskellige dele af deres land uden at skulle have et visum.
Hvad angår spørgsmålet om arbejdsmarkedet, mener vi, at alle bør behandles lige. Det er vigtigt, at arbejdstagers rettigheder respekteres i alle lande fra første færd, så vi undgår at havne i en situation, hvor vi har social dumping, eller hvor der diskrimineres mod arbejdstagerne fra kandidatlandene på arbejdsmarkedet. Vi er derfor kede af, at Kommissionen har draget dette spørgsmål i tvivl i forbindelse med en sag i Finland, som sætter spørgsmålstegn ved påstanden om, at finske aftaler er gældende i Finland fra første færd.
Det vigtigste nu er at undgå, at udvidelsen skaber et "A-hold" og et "B-hold" i EU. Det betyder også, at vi, fra vores side, bør være i stand til at foretage ændringer af Unionen. Kandidatlandene har naturligvis også et valg. De kan stemme "ja" eller "nej". Hvis de stemmer "nej", er alternativet et tæt samarbejde med EU.

Schroedter (Verts/ALE).
Hr. formand, en historisk proces, en lejlighed til fred og stabilitet på vores kontinent - mere imponerende kan ordene ikke være. Jeg vil ønske, at man kan mærke en smule af denne historiske ånd og bevidstheden om lejligheden på topmødet i Bruxelles, således at det ikke degraderes til en tæppehandlerbasar, for netop det kan man frygte. Der skal være vilje til at løse problemerne og ikke at udskyde dem igen. Kandidatlandenes imponerende præstation vil ikke give Rådet noget andet valg end at erklære 10 kandidater for egnede til tiltrædelse.
Manglen på solidaritet og uviljen mod reformer i medlemsstaterne bliver i stigende grad et problem for sameksistensen i en udvidet Union. Det bliver således diskuteret med største selvfølge, at kandidatlandene fremover i EU finansierer den britiske rabat, de bliver dog fortsat selv nægtet en sådan rabat. Det er enestående i EU's historie, for hidtil har alle nettoydere fået rabat det første år. Kommissionens og formandskabets forslag om at betale et år mere fra strukturfondene til dem bifaldes velvilligt af de 15 EU-lande. Hvorfor det? Fordi pengene i sidste ende strømmer tilbage til de 15 EU-landes kasser på grund af manglende absorptionsevne. Det er ikke den solidaritet, Unionen har brug for. En fortsættelse af "sparekasseudvidelsen" afviser Verts/ALE-Gruppen klart.
Jeg vil gerne komme med en bemærkning til landbrugspolitikken: Uviljen mod reformer her skriger ganske enkelt til himlen, og den kan ikke længere formidles til borgerne i EU. En reform er ikke kun nødvendig på grund af udvidelsen, den er i sig selv længe ønsket. At udskyde den mere er absurd. En direkte støtte i dette omfang uden betingelser har ganske enkelt overlevet sig selv og kan ikke længere lade sig gøre i en udvidet Union. Vi skal begynde landbrugsreformen nu og sammen videreudvikle den til et retfærdigt koncept for de 25 EU-lande frem til 2007. Bevarelsen af privilegier må ikke blive en ny betingelse for udvidelsen.
Endelig har jeg en kommentar til det irske ja: Irerne har sagt ja til Nice-traktaten og har dermed ryddet den største hindring for udvidelsen af vejen. Men den institutionelle reform af EU mangler stadig. Nice-traktaten har ikke rigtigt bragt EU videre. Der skal først skabes demokrati og beslutningsdygtighed, og det er en opgave for konventet. Jeg plæderer derfor for, at konventets traktatudkast absolut skal vedtages i 2003. Beslutningsdygtigheden er ikke nogen betingelse, men den er en nødvendighed for den udvidede Union. Kommissionsformand Prodi nævnte, at der er en manglende accept i befolkningen. Ja, hvorfor egentlig? I EU mangler der ganske enkelt gennemsigtighed og demokrati, og det skal ændres!
Collins (UEN).
Hr. formand, jeg ønsker det danske formandskab alt godt i optakten til EU-topmødet i Bruxelles i denne uge. Udvidelsen, som er hovedemnet på dagsordenen, har i høj grad været centralt for folkeafstemningen i Irland om Nice-traktaten.
Det andet spørgsmål - Kaliningrad - er også direkte forbundet med udvidelsen. Jeg bifalder Kommissionens forslag om at fremme den direkte transport af varer og personer mellem Kaliningrad og det øvrige Rusland.
Vi har alle haft gavn af den tilbundsgående og ofte intense debat om udvidelsen, som netop har fundet sted i mit land. Den irske befolknings afgørelse understreger deres store tilslutning til den europæiske integration og udvidelsen af EU. Jeg bifalder, at deres afgørelse baner vejen for afslutningen af tiltrædelsesforhandlingerne med de første nye medlemsstater.
Jeg støtter det, hr. Poettering sagde. Der må ikke indføres nye betingelser på dette tidspunkt i tiltrædelsesforhandlingerne. Det ville være opskriften på katastrofe.
Man bør ikke tage let på det, vi alle kan lære af den nylige debat i forbindelse med den irske folkeafstemning. Jeg bifalder i høj grad det, som kommissionsformand Prodi og kommissær Verheugen sagde om behovet for at holde folk informeret. De irske vælgere har gjort det fuldstændig klart, at de ikke finder sig i at blive behandlet nedladende eller taget for givet af de politiske ledere og regeringer i medlemsstaterne eller af Bruxelles.
Det er skræmmende at høre kommissionsformand Prodi sige, at næsten 80% af dem, der svarede i forbindelse med en nylig undersøgelse, ikke havde nogen idé om, hvad der foregår. Hr. Haarder sagde tidligere, at der foregår en meget spændende debat i konventet. Den er sikkert spændende for de indviede, men som han ved, bliver den næsten ikke nævnt i aviserne. Husk, at når vi afholder folkeafstemning om dette inden for nær fremtid, vil vi blive bedt om at træffe beslutning om langt mere komplekse og vigtige spørgsmål end spørgsmålene i forbindelse med Nice. Og vi havde for nylig svært ved at nå til en beslutning om dem.

Bonde (EDD).
Hr. formand, som man spørger får man svar. Irland har høstet et stort ja til flere jobs, neutralitet og udvidelse, men der er hverken job eller neutralitet i Nice-traktaten, og hvadenten irerne havde stemt ja eller nej, vil udvidelsen ske ved, at man tager erklæring nr 20, og flytter ansøgerlandenes stemmer i Rådet og pladser i Parlamentet ind i tiltrædelsesaftalerne. Det vil jeg stemme for her i salen, men fremtidens historikere skal vide, at man gjorde et folk fortræd. Irland er det mest EU-positive land, som findes. Irerne stemte nej. I stedet for at give andre folk chancen for at udtale sig, trynede man så irerne på plads med en konstrueret påstand om, at de ellers vil standse udvidelsen.
Indtil nu har jeg kun talt positivt om det danske rådsformandskab. I dag må jeg beklage, at den danske rådsformand var med til at bedrage de irske vælgere. Ville hr. Fogh have standset udvidelsen efter et irsk nej? Han ville nok have taget et andet forslag op af skuffen og sikret udvidelsen uden Nice-traktaten. Det bedste, der kan siges om den traktat, er, at den kun skal holde i et år eller to. Så vil et nyt grundlag komme til afstemning fra det igangværende konvent. Nice-traktaten er det hidtil værste makværk. Jeg har udgivet den i konsolideret form, men kan absolut ikke anbefale bogen.
Nice er ikke velegnet til at sikre folkelig støtte i ansøgerlandene. Nice fjerner landenes ret til selv at vælge deres kommissær til fordel en flertalsudnævnt EU-regering. Fjern den anstødssten nu og erklær, at Kommissionen fortsat skal have en repræsentant fra hver medlemsstat. De irske vælgere har absolut ikke udtalt sig for at fjerne deres kommissær. Indholdet i Nice-traktaten har dårligt været diskuteret denne gang, og man har behændigt undgået, at irerne kunne få kendskab til Giscards første forfatningsudkast. Det blev fremlagt på et lukket møde i torsdags. Kopierne var nummererede og blev samlet ind igen. Giscard har en kur mod folkeafstemninger: Hvis et land stemmer nej næste gang, kommer det ikke med. Stem ja eller forsvind. Lande, der tillader deres befolkning at stemme nej, vil man ikke længere tage hensyn til. EU-staten kommer før vælgerne. I Giscards demokrati kan man vælge mellem at stemme ja eller ja tak. Nej tak, hr. formand.

Formanden.
Jeg vil ikke misbruge formandspladsens privilegier ved at tillade mig selv den kommentar, jeg helst ville komme med, hr. Bonde.

Gollnisch (NI).
Hr. formand, hr. formand for Rådet, hr. formand for Kommissionen, kære kolleger, Rådet står over for at stadfæste de 10 kandidater, som ifølge Kommissionen er egnede til at indtræde i EU fra den 1. januar 2004. Men der er et problem. Hverken De eller kandidatlandene er klar.
Kommissionen indrømmer selv, at kun to ud af 10 lande har en økonomi, som er i stand til at modstå konkurrencen og administrative og retlige strukturer, som er i stand til at sørge for gennemførelse og overholdelse af fællesskabslovgivningen. Den holder på, at de andre vil være på niveau om 13 måneder. Det er en lidt kortfattet analyse og en lidt kort frist.
EU er heller ikke klar til at modtage disse lande, og her taler jeg ikke om konventets farlige institutionelle spekulationer. Jeg taler om den totale mangel på reelle overvejelser. Eftersom der eksisterer et nærmest religiøst tabu omkring det fredhellige acquis communautaire, er der ingen, der har spurgt sig selv, om et Europa med 25 medlemmer bør gøre de samme ting som et Europa med seks, ni, 12 eller 15 medlemmer. Pludselig er De i færd med at gøre disse lande til andenrangs medlemmer. Der er heller ingen, der har spurgt sig selv om de økonomiske eller andre omkostninger i form af arbejdsløshed og økonomisk og social omstrukturering. Se på resultatet af den tyske genforening 12 år efter. Den sociale og økonomiske splittelse eksisterer stadig på trods af en estimeret finansiel støtte fra Vest til Øst på mere end 850 milliarder euro i denne periode.
Endelig vil Bruxelles-topmødet også beskæftige sig med åbningen af tiltrædelsesforhandlinger for Tyrkiet. Tyrkiet er et stort land, en bro mellem Europa og Asien, men det er ikke europæisk, hverken geografisk, sprogligt eller kulturelt set. Hvorfor vil vi så nu have landet til at tro det? Er det på grund af Ankaras pres i forbindelse med Cyperns fremtid eller på grund af den utrolige arrogance fra Washington, der blev fornærmet over, at deres tyrkiske allierede ikke figurerede på listen over stater, som Kommissionen havde lovet tiltrædelse? Det er ikke vores opgave her at lide under konsekvenserne af den amerikanske regerings mellemøstpolitik.
Kort sagt vil vi ikke vide af et Europa, som ofrer nationernes interesser til fordel for oligarkier, som ikke har samme interesser som Europa, hverken for vores egne lande eller for vores brødre i Øst. De er netop trådt ud af kommunismens mareridt. Vi må ikke ofre deres frihed udelukkende til fordel for et nyt imperium.
Sudre (PPE-DE).
Hr. formand, Irlands ratificering af Nice-traktaten sidste søndag er en fantastisk nyhed, eftersom den giver Unionen mulighed for at forberede sig til den historiske udvidelse, som omfatter landene i Central- og Østeuropa samt Cypern og Malta.
Det danske EU-formandskab har netop indikeret, at det om nødvendigt vil forlænge det topmøde, som skal afholdes i Bruxelles den 24. og 25. oktober for at nå igennem en yderst krævende dagsorden, som hr. Prodi understregede for et øjeblik siden.
Kommissær Verheugen beklagede sidste mandag, at Frankrig ikke viser sig mere fleksibel med hensyn til muligheden for at reducere den direkte støtte til landmændene, før man træffer beslutning om omfanget af den støtte, der skal afsættes til landmændene i de kommende nye medlemslande, og han vurderede, at eksplosionen i landbrugsudgifterne gjorde den fælles landbrugspolitik til et logisk mål for besparelser. Må jeg tillade mig med al respekt for kommissæren at sige, at denne holdning forekommer mig noget uafbalanceret.
Præsident Jacques Chirac appellerede i går som en konklusion på et arbejdsmøde med den nuværende formand for Rådet, hr. Rasmussen, til at finde en acceptabel løsning for alle på finansieringen af EU's udvidelse. Ifølge Frankrig skal denne løsning bestå af en gennemgang af og et loft på alle planlagte udgifter i Unionens budget. Ved at foretage en grundig gennemgang af alle medlemslandes finansielle forpligtelser kan vi opnå en acceptabel løsning for alle og gennemføre udvidelsen på de bedst mulige betingelser.
Jeg er overbevist om, at Frankrig viser sin gode vilje og yder sin del af den nødvendige indsats for hurtigst muligt at finde en retfærdig løsning. Men det kan dog aldrig komme til at dreje sig om at ofre den ene eller anden del af vores befolkning og i dette tilfælde landmændene og landbefolkningen. De finansielle forpligtelser, som med rette forventes, skal under alle omstændigheder fordeles retfærdigt mellem alle EU's medlemsstater.
Lage (PSE).
Fru formand, ærede medlemmer, hr. formand for Rådet og hr. formand for Kommissionen, i 1957 var grundlæggernes Europa, i forhold til den umådelige sovjetblok, med Paul Valérys udtryk blot le petit cap au bout de l'Asie, altså den lille udvækst for enden af Asien. Mindre end 50 år efter er EU blevet den tredjestørste magt i verden i befolkning, kappes med USA med hensyn til bruttonationalproduktet og er den største handelsmagt i verden. EU er det eneste tilfælde i verden på en magt, der vokser i kraft af de omkringliggende landes frivillige tilslutning. Dette enestående eksempel, som Europa giver, må fastholdes, når der udvides med endnu 10 lande. 
Det er imidlertid ikke nok at vokse fysisk, man må også vokse mentalt, vokse i den europæiske bevidsthed, denne europæiske bevidsthed, som den tyske filosof Karl Jaspers karakteriserede som "historiens, videnskabens og frihedens mening". Og lad os hertil føje solidariteten. Vi må udvikle den europæiske bevidsthed og hindre, at denne bevidsthed på det kommende topmøde bringes i miskredit på grund af latterlige forhandlinger og national selvtilstrækkelighed og skænderier om, hvem der skal betale mere, og hvem der skal betale mindre. Det indebærer ikke, at det finansielle tilbud til tiltrædelseslandene ikke er noget meget vigtigt og betydningsfuldt, og heller ikke at Unionens kommende finansiering ikke skal have udlignende karakter. En Union, der rummer så mange uligheder på sit område, er nødt til at tage sig af det.
Vi må imidlertid ikke blande tingene sammen. Præsident Jacques Chirac har ikke ret. Den fælles landbrugspolitik er uretfærdig, ude af balance og ødelæggende fra et økologisk synspunkt. Den kan ikke sammenlignes med samhørighedspolitikken, der netop er retfærdig og styrker Europas indre sammenhæng. At sidestille disse to politikområder er en grov fejl.
Endelig, hr. formand, må vi overveje Tyrkiets situation. Den mest elementære anstændighed gør, at EU må opstille en tidsplan for forhandlingerne med Tyrkiet. Sproglige, kulturelle eller religiøse argumenter duer ikke til at holde Tyrkiet ude fra Det Europæiske Fællesskab, når dette land har ventet i så mange år på at komme ind og har gjort anstrengelser i den retning. Det drejer sig om anstændighed og ærlighed fra EU' side i forhold til sine partnere.

Suominen (PPE-DE).
Hr. formand, kære kommissærer, hr. formand for Rådet, jeg vil gerne se på nogle af de problemer, som vil opstå for befolkningen i Kaliningrad på grund af transitforanstaltningerne, og de forslag, som de er blevet forelagt. Transittilladelsen eller Kaliningrad-passet, som Kommissionen har foreslået, er efter min mening en fornuftig løsning for begge sider. Det vil gøre det nemmere for russerne i Kaliningrad at rejse til Rusland end med et normalt visum, men det vil også sikre Litauens suverænitet. Muligheden for at etablere en togkorridor er også blevet fremlagt. Men idéen hænger ikke sammen med dagens realiteter. Spørgsmålet er, hvor mange af de nuværende medlemsstater vil gå med til, at et tog, som kommer fra et andet land, som ikke er med i EU, og hvor passagererne ikke vil blive kontrolleret, raser gennem et deres land. Kan Belgien, Spanien, Italien eller Frankrig gå med til det?
Det er positivt, at Rådet siden i går har haft en fælles holdning vedrørende spørgsmålet om transitforanstaltninger for befolkningen i Kaliningrad. Ved at undersøge de forskellige holdninger til dette spørgsmål har jeg fundet ud af, at jo længere væk en medlemsstat er fra Kaliningrad, jo mere urealistiske bliver de stillede forslag, som skal løse problemet. Det er ærligt talt enegangsuansvarlighed. Ruslands forslag om at gøre det muligt at rejse mellem Rusland og EU uden visum har desværre også fået støtte fra nogle medlemsstater. Det er beklageligt, at folk ikke er i stand til at se de ulemper og farer, som dette forslag helt realistisk vil medføre. Hvis vi begynder at lempe radikalt på visumpolitikken, bør vi så ikke starte med Tyrkiet, som i det mindste har status som kandidatland? Men spørgsmålet om at rejse uden visum er ikke dagens emne. Derfor er det uklogt for en medlemsstat at love sådan noget, og jeg frygter meget, at hvis man kun diskuterer spørgsmålet, vil den positive holdning, som borgerne i ansøgerlandene har over for EU, lide skade.
Ikke desto mindre vil jeg give min helhjertede støtte til en politik med hensyn til Rusland, som støtter dette lands langsigtede udvikling, og som gør det muligt en dag at indføre en politik, hvor der kan rejses mellem EU og Rusland uden visum. I øvrigt vil jeg gerne foreslå, at det ville være en god idé at spørge russerne, hvorfor de, når de nu har undsagt Lenin i Leningrad og Stalin i Stalingrad, stadigvæk tilsmudser et stort område af europæisk kultur med navnet Mikhail Kalinin. Immanuel Kants Königsberg bør endnu en gang have denne ære.
Endelig vil jeg gerne rejse spørgsmålet om Eurobarometer-undersøgelsen. Kommissionen har ret i, at vi bør dele disse oplysninger, men 70% af vores borgere forventer at høre sandheden og få oplysningerne fra deres egne nationale regeringer. Hvorfor foretager vi os ikke noget? Det er ikke en tale fra oppositionen, idet jeg er medlem af det parti, som har regeringsmagten i Finland.

Andreasen (ELDR).
Hr formand, tak for redegørelserne fra Rådet og Kommissionen og også et stort tillykke og tak til det irske folk, som fik ryddet en stor sten af vejen for udvidelsen i lørdags. Det glæder mig, at såvel Kommissionens formand, Prodi og kommissær Verheugen sluttede deres inspirerede indlæg med at tale om information med udgangspunkt i de seneste Eurobarometer-undersøgelser. Kun hver femte europæer føler sig godt eller meget godt informeret. Det er ikke behagelig læsning. Det er heller ikke overraskende, for vi har kendt til problemet i mange år. Jeg har sagt det før i denne sal, og jeg siger det gerne igen: EU's informations- og kommunikationspolitik skal forbedres. Vi skal være parate til - som hr. Poettering var inde på - at finde de nødvendige midler. Information er baggrunden for forståelse og dermed for den folkelige opbakning og forankring, som EU skal have.
I udvidelsesforhandlingerne har vi nu passeret et "point of no return" og der må ikke stilles nye krav. Der er brug for en radikal reform af landbrugspolitikken, ja, men lad os nu først få det hele på plads. Jeg glæder mig over resultaterne fra udenrigsministrenes møde i Luxembourg i de sidste par dage, og særlig glædeligt er det, at der er opnået enighed om, at ingen af de nye ansøgerlande under nogen omstændigheder kan blive netto-bidragyder i starten af deres medlemskab af EU. Alt andet havde også været urimeligt. Jeg har tillid til, at Rådet med det danske formandskab i spidsen kan gennemføre denne store historiske opgave i København i december.

Souladakis (PSE).
Hr. formand, jeg er sikker på, at det næstsidste positive skridt inden København bliver taget de næste to dage i Bruxelles vedrørende EU's enestående politik, der drejer sig om udvidelsen med 10 lande.
Det bør være et beslutsomt, realistisk skridt, der går ud over enhver smålighed, og det bør være de første skridt, der lægger kursen for de næste, ikke omvendt. Jeg vil gerne komme med et par kommentarer, selv om tiden er begrænset.
For det første er der Kaliningrad. Der skal selvfølgelig findes en løsning, ikke med en gordisk knude, men med et gyldent snit, som giver harmoni, rationalisme, funktionalitet og respekt for befolkninger og stater.
For det andet er der det meget omdiskuterede budget. Vi må ikke være nærige og usle, og vi må heller ikke glemme, at de lande, EU bliver udvidet med, er lande med en stor menneskelig kapacitet, men desværre også begrænsede midler. Men det er den store menneskelige kapacitet, der bestemmer udviklingen, og det er den, vi bør se på.
For det tredje er der andre spørgsmål, som kan have perspektiver og kræve beslutninger. Hvad enten EU består af 15 eller 25 eller et hvilket som helst andet antal lande, bør det fortsat være et område med social samhørighed, vækst og demokrati. Derfor er det klart, at de løsninger, der findes på budgetspørgsmål, bør være bestemt af disse prioriteter. De bør fastlægges ud fra ønsket om at bevare et EU med de værdier, der allerede er opnået, og som bør bevares, de bør fastlægges ud fra befolkningernes prioriteter og ikke ud fra smålige politiske holdninger, som i sidste ende er kortsigtede og hænger sammen med forskellige former for stridigheder, som ikke fører nogen vegne.
Ud fra denne betragtning er jeg sikker på, at der i de kommende to dage vil blive taget to nye skridt i den rigtige retning, og vi, som sidder i hjertet af EU, Parlamentet, må tilføre denne udvikling politisk ånd og atmosfære, som desværre har tendens til at mangle, så debatten forvandler sig fra en debat om at overvinde problemer til en debat om usselhed og nærighed.

Maij-Weggen (PPE-DE).
Den kommende udvidelse er en af de vigtigste politiske begivenheder siden starten på oprettelsen af De Europæiske Fællesskaber. Med denne udvidelse heles et brud mellem Vest-, Central- og Østeuropa. Dette brud opstod inden Anden Verdenskrig og blev forstærket af et jerntæppe og en mur efter Anden Verdenskrig. Helingen af dette brud er kronen på værket for det nuværende EU og for de tiltrædende lande. De har tilpasset deres demokratiske systemer, deres økonomi og deres lovgivning siden 1989, hvilket har krævet store anstrengelser. Jeg støtter derfor helhjertet de 10 tiltrædelser, som Kommissionen foreslår.
I dag finder der en afgørende debat om udvidelsen sted i det nederlandske andetkammer. Den nederlandske regering støtter udvidelsen til trods for, at to koalitionspartnere ikke gør det, nemlig De Liberale og Fortuyns parti. Det beklager jeg dybt, men det vil i dag vise sig, at der er et demokratisk flertal i andetkammeret for tiltrædelserne, således at Nederlandene ikke behøver lægge hindringer i vejen. Måske må vi takke vores socialdemokratiske venner for det. Hvis en række betingelser imidlertid endnu ikke er opfyldt, vil de tiltrædende lande blive anmodet om at gøre sig nogle sidste ekstra bestræbelser og om nødvendigt indføre beskyttelsesforanstaltninger, f.eks. på områderne fødevaresikkerhed, det indre marked og retlige og indre anliggender. Jeg er for øvrigt glad for, at hr. Prodi har sagt, at disse beskyttelsesforanstaltninger faktisk også vil blive indført, hvis det virkelig er nødvendigt.
Det ville også være meget bedre, hvis der blev indgået en finansiel aftale, således at der skabes større klarhed over udvidelsens finansielle omkostninger, for netop disse er vores borgere virkelig bekymrede over. Det ville også være at foretrække, at der blev indgået bedre landbrugsaftaler. Disse må ikke være nogen betingelse, men jeg er enig med de kolleger, som siger, at de er absolut nødvendige.
Jeg har en anmodning til hr. Haarder. Kan De ikke tage en god samtale med vores liberale kolleger i Nederlandene, som er Deres partifæller, for at sikre, at dette tema ikke komplicerer sagen på nuværende tidspunkt, men heller ikke misbruges ved det nederlandske valg? Nederlandene har altid været et proeuropæisk land. De politiske partier, som forsøger at gøre Nederlandene skeptisk over for Europa, påtager sig et meget stort ansvar. Både De Kristelige Demokrater her og de kristelige demokrater i Nederlandene støtter udvidelsen.

Formanden.
Jeg ønsker at sige til fru Maij-Weggen, at jeg udtrykte mig på en måde, som ville have glædet Dem vedrørende vores liberale venner på De Liberales kongres i sidste uge.

Lund (PSE).
Hr. formand, der er grund til at glæde sig over, at Irland nu har accepteret Nice-traktaten med dens særlige erklæringer med hensyn til irsk neutralitet. Dermed har vi fået ryddet en alvorlig sten af vejen for udvidelsen. Udvidelsen er en historisk begivenhed, som både Kommissionen og det danske formandskab efter min mening har forberedt på en særdeles kompetent måde. Ansøgerlandene har gjort en enestående indsats for at forberede sig til at tiltræde Unionen.
Jeg fornemmer, at de tilbageværende problemer er overskuelige. Nu er det så op til de 15 landes regeringschefer at vise lederskab og ansvarlighed, så formandskabet i næste uge kan få det nødvendige fælles mandat til at afslutte forhandlingerne med de 10 ansøgerlande på grundlag af Kommissionens udspil fra januar. Der skal ikke opstilles nye betingelser for udvidelsen. En landbrugs- og finansieringsreform bør ikke kædes direkte sammen med udvidelsen, men vi ved jo også godt, at på topmødet i december i København burde de nuværende og de kommende medlemmer af Unionen kunne enes om i det mindste nogle principper for en kommende landbrugs- og finansieringsreform, som vi ved vil blive nødvendig fra 2006.
Det er også vigtigt, at det forhandlingsresultat, man når frem til, bliver retfærdigt i forhold til ansøgerlandene, at der skabes en fair konkurrencesituation, måske med lidt kortere overgangsordninger på landbrugsstøtteområdet, således at positive folkeafstemninger kan bæres igennem i de nye medlemslande.
Med hensyn til Kaliningradspørgsmålet håber jeg også, at man kan finde en værdig løsning, så den lille enklave ikke bliver et konfliktområde, men derimod en positiv medspiller i Østersøområdet med fuld respekt naturligvis for Litauens suverænitet og Litauens ønske om at være medlem af Schengen. Vi må absolut undgå en korridorløsning, som vækker minder om tidligere løsninger i Europa på lignende spørgsmål. Transitspørgsmålet bør kunne løses på en anden måde eventuelt gennem en særlig pasordning. Men tak til det danske formandskab for en dygtig ledelse.

Maes (Verts/ALE).
Hr. formand, hr. formand for Rådet, hr. formand for Kommissionen og hr. kommissær Verheugen, vælgerne har talt i Frankrig, i Tyskland og senest også i Irland. Der er stadig et par lande, hvor vælgerne skal høres. Det medfører nogle problemer, for dér er der stadig nogle spørgsmål. Men politikerne må nu hurtigst muligt i gang med arbejdet, ikke som tæppehandlere, som fru Schröder sagde, men med fremsynethed og mod.
Jeg vil stille et særligt spørgsmål om den information, som kommissionsformand Prodi talte om. I mine mange kontakter med befolkningen har jeg lagt mærke til, at der i Flandern og Belgien altid stilles de samme spørgsmål. Jeg synes, at der skal komme et svar på disse. Der er svaret vedrørende fremsynetheden, og det kan man overbevise folk med. Men der er andre spørgsmål, som til stadighed stilles i mit land. Vil udvidelsen ikke stå i vejen for uddybelsen? Med andre ord, betyder denne udvidelse ikke en definitiv ende på udviklingen hen imod et fællesskab? Bliver dette det mellemstatslige samarbejdes endelige sejr? Dette spørgsmål får vi stillet i Belgien, og det får f.eks. Det Socialistiske Parti, som jo nu er en vigtig regeringspartner, til at spørge om formålet med udvidelsen.
Jeg vil stille et andet spørgsmål, som folk igen og igen stiller mig, i hvert fald folk fra vores regioner. De besøger naturligvis de lande, som bliver vores fremtidige partnere, og i den henseende vokser Europa allerede i folks hjerter og bevidsthed, men de konstaterer, at der i disse lande er store problemer, stor fattigdom og problemer med mindretal. På den anden side befinder vi os i en periode med økonomisk tilbagegang. Vi befinder os i en periode, hvor arbejdsløshedens kæmpespøgelse også dukker op igen i EU-landene selv. Så skal folk have et svar på spørgsmålet, om vi kan bekæmpe den arbejdsløshed, som nu truer os. Jeg er overbevist om, at den fremtidige udvidelse vil muliggøre det. Men jeg synes ikke, at vi udelukkende skal præsentere et synspunkt og gode nyheder for folk, men også give konkrete svar på de spørgsmål, som stilles hver dag, spørgsmål om udgifterne og naturligvis også de spørgsmål, som jeg selv har stillet, og som skal afgøres i konventet.

Brok (PPE-DE).
Hr. formand, efter at fru Maij-Weggen har gjort det klart, at de nederlandske kristelige demokrater ikke længere er problemet, og De har sagt, at det heller ikke længere er De Liberale, synes der kun at være de tyske socialdemokrater og Tysklands regering tilbage, der som gratister er ved at skabe særlige betingelser. Jeg mener dog, at vi bør understrege, at der ved alle rigtige eller forkerte ønsker ikke må skabes nye betingelser for udvidelsen af EU. Det skal understreges, og det - hr. Verheugen, De ved det bedst - som man har forsømt ved forhandlingerne om Agenda 2000, kan man ikke bringe i orden nu et kvart år før topmødet København. Det må vi gøre på et senere tidspunkt. Da vi jo må tale om de kritiske punkter fra Nice igen efter på lørdag, er det rigtigt, at vi understreger, at der f.eks. ved strukturpolitikken skal gennemføres flertalsafgørelser på konventet, således at vi har bedre beslutningsstrukturer for reformen i 2006 for så at gennemføre de nødvendige reformer på det rigtige tidspunkt. Det kan naturligvis allerede forberedes indholdsmæssigt fra Kommissionens side og i debatterne. Men også her skal vi lave de rigtige lektier for at komme foran i 2006.
Lad mig endnu en gang kort komme ind på Kaliningrad. Jeg mener, at det er et af de politiske spørgsmål, som stadig skal løses. Vi skal både tage hensyn til Litauens suverænitet og Ruslands følsomhed og understrege, at små lande ikke kan være ofre for store landes forhandlinger. For det skal også bestemme billedet af Europa, at de små lande har deres egen værdi. At der skal være en løsning her, som kan gennemføres i praksis, og som imødekommer alles følsomhed, er klart, og jeg mener, at der på baggrund af Kommissionens redegørelse og Ministerrådets beslutning i går er et forhandlingsgrundlag, som man kan fortsætte med. Jeg er af den opfattelse, at Kommissionen og Rådet i virkeligheden gør deres bedste i dagens slag for at nå frem til et resultat her i oktober.
Tillad mig at komme med en sidste bemærkning. Informationsarbejdet, informationskampagnen vil være af stor betydning både i medlemslandene og i kandidatlandene. Jeg håber, at det bliver organiseret bedre i kandidatlandene end for øjeblikket i medlemslandene i EU, hvor det i mit land kun bliver til en skøjteopvisning for delstaternes europaministre, men ikke har noget at gøre med det egentlige informationsarbejde. Hr. Verheugen, måske kunne vi på et tidspunkt tale om, hvordan vi kan ændre dette.
Volcic (PSE).
Hr. formand, mødet i går, mødet i morges og mødet i Bruxelles om et par dage er alle sammen generalprøver før mødet i København, hvor man skal fastlægge EU's holdning, når det gælder de sidste bestræbelser på at afslutte forhandlingerne.
De 10 lande har gjort væsentlige fremskridt i forhold til sidste år, og de bliver klar i 2004. Jeg tror, at begrundelserne i rapporten er de samme som dem, der kommer med i gruppeformand Broks betænkning, som er under udarbejdelse, og de vil ikke afvige så meget fra det, der allerede er blevet sagt.
Jeg beskæftiger mig med et tilfælde, som ikke er så problematisk, nemlig Slovenien, men jeg tror, at det er ret repræsentativt for andre små lande. Uden EU's hårde skole ville disse lande nemlig rent psykologisk set være meget, meget længere fra EU, end de er i dag.
De økonomiske, administrative og politiske spørgsmål samt overholdelsen af Københavnskriterierne placerer bl.a. Slovenien i den gruppe lande, som på det seneste har lagt de største kræfter i de forskellige aspekter af den administrative og økonomiske genopbygning. Det er klart, at det er nødvendigt at fortsætte arbejdet med økonomiens omstrukturering og at forbedre konkurslovgivningen. Samtidig må man konstatere, at der er ansat en lang række eksperter, og at nogle banker, som var 100% statsejede, på et år er blevet privatiseret med 76%. Det er efter min mening et fint resultat.
Slovenien har i samråd med EU's forhandlingspartnere valgt en løsning, hvor landet forbliver en enkelt region, og det har det også gjort for ikke endnu en gang - efter Wien og Beograd - at få indtrykket af at være under en anden udenlandsk magts åg. Der er mulighed for at ændre dette i 2006 alt efter de nationale erfaringer.
Det vigtigste er dog den information, som vi har talt så meget om i dag, og som ikke er tilrettelagt godt nok. Det tror jeg, at vi er nødt til at arbejde mere med.

Schmidt, Olle (ELDR).
Hr. formand, jeg vil gerne have lov til at takke det danske formandskab for dets flotte arbejde. Det overrasker mig ikke det mindste, men der er og var selvfølgelig medlemmer, som tvivlede på danskernes vilje og evne til at gennemføre udvidelsen af EU. Det er sandelig mislykkedes. Når man hører på hr. Bonde, kan man spørge sig selv, om han ønsker sig tilbage til de "gode gamle dage" med DDR.
Forrige mandag var jeg i Bratislava i Slovakiet. Der kom det frem, at man følte sig uretfærdigt identificeret som et upålideligt kandidatland i forbindelse med, hvad der blev sagt under den nederlandske regeringskrise. Andre lande er også blevet nævnt. Jeg vil gerne sige til fru Maij-Weggen, at der faktisk er adskillige nederlandske liberale, som deler Deres holdning, som også hr. Cox ganske rigtigt pointerede. Det sidste ord i denne sag er ikke blevet sagt. Med henblik på at forsikre befolkningerne i Bratislava, Warszawa, Riga og Vilnius vil jeg gerne sige, at rådsformanden og kommissærerne bekræfter, at der ikke er grund til bekymring. Der er ingen oplysninger i landerapporterne, der viser, at nogle lande generelt står i en svagere position end andre lande. Som kommissær Verheugen understregede, er der ikke noget i dag, som viser, at der er problemer i nogle af de 10 lande, som ikke kan løses. Det er rigtigt, at der er problemer, men de er ikke uoverkommelige.
Jeg mener, at det er overordentligt vigtigt, at Rådet og Kommissionen er klar på dette område. Den historiske og moralske genforening af Europa er uigenkaldelig. EU indfrier sine aftaler. Vi står fast. Jeg citerer på latin, som jeg engang studerede: pacta sunt servanda.

Thyssen (PPE-DE).
Hr. formand, vi står over for et meget komplekst Europæisk Råd, og jeg vil ønske det danske formandskab held og lykke med det. Formandskabet, det nuværende EU og også kandidatlandene fortjener, at der kan træffes seriøse beslutninger. Inden for nogle få måneder skal der træffes afgørende beslutninger, og jeg synes, det er temmelig ærgerligt, at vi i øjeblikket stadig må konstatere, at 79% af befolkningen i Europa siger, at de er dårligt informerede.
Det er ikke blot ærgerligt, men det er også meget farligt, fordi temmelig mange mennesker i Europa - i alle medlemsstaterne - føler sig tvivlrådige og mangler sikkerhed. Usikkerhed og manglende information om udvidelsen forstærker kun disse negative følelser. Jeg tror, det er på høje tid, at vi forklarer folk, at udvidelsen kan være et middel til at gøre Europa mere sikkert, til at give dem større sikkerhed og til at forsikre dem om, at Europa ikke af den grund behøver blive mindre socialt, mindre velstående eller endda mindre demokratisk. Det er på høje tid, vi fortæller dem det, og at vi gør noget ved det.
Derfor vil jeg, ligesom vores gruppeformand har anmodet kommissionsformanden om, gerne have at vide af Kommissionen, hvordan dens informationsplan præcist ser ud, og jeg vil også spørge rådsformanden, om det alligevel ikke ville være godt at diskutere dette med regeringscheferne på dette vigtige Europæiske Råd. For store europæiske informationskampagner med store annoncer i vigtige aviser hjælper måske noget, men vi har jo lært af eurokampagnen, at vi skal arbejde med decentraliserede informationsmetoder.
Vi skal involvere regeringerne og det civile samfund i medlemsstaterne. Hvis vi ikke gør det, vil folk aldrig blive tilstrækkeligt informerede. Er sådanne planer under forberedelse? Agter man hurtigt at starte en kampagne på denne måde? Og, hr. rådsformand, når vi tager i betragtning, at temmelig mange regeringer i Europa jo på dette område overhovedet ikke har levet op til forventningerne, vil De så tale med de andre regeringschefer om det?

Formanden.
Det er værd at understrege Deres pointe. Informationskampagnen handler ikke kun om pr. Den skal bakkes op af politisk overbevisning. Hvis der ikke er politisk overbevisning, kommer budskabet ikke videre. Vi skal her i Parlamentet forstå, at tiden er inde til, at politikerne tager dagsordenen om udvidelsen tilbage efter Kommissionens særdeles komplekse arbejde. Det er det budskab, vi skal sende på topmødet på fredag.

Randzio-Plath (PSE).
Hr. formand, udvidelsen skal jo ikke kun bringe fred, demokrati og retstatsprincip, men den skal naturligvis også bidrage til velstandsforøgelse i udvidelseslandene. I sidste ende var det økonomiske samarbejde også EU's succesopskrift, og denne succesopskrift skal udvides, således at vi foruden stabilitet i betydningen ydre fred også får stabilitet i betydningen indre fred og social fred.
Kandidatlandene vil stadig støde på en enorm økonomisk usikkerhed, og vi må få dem til at forstå, at vi kender til disse vanskeligheder. Vi har f.eks. sammen med delegationerne fra Udvalget om Økonomi og Valutaspørgsmål kunnet konstatere, hvilke fremskridt der er blevet gjort, og også hvilke vanskelige fremskridt der er blevet gjort, f.eks. i forbindelse med konkurrencepolitikken eller i forbindelse med støttekontrol. Det har naturligvis også haft konsekvenser på arbejdspladserne i kandidatlandene, og det kan ikke organiseres uden risiko for afvisning.
Derfor forstår vi i høj grad at påskønne bestræbelserne i kandidatlandene. Det står imidlertid også klart, at de, når de tiltræder, ikke kun skal være funktionsdygtige markedsøkonomier, men faktisk også skal være i stand til at klare det konkurrencemæssige pres. Her er der stadig noget at gøre. Jeg vil blot nævne stål- og skibsbygning som to eksempler. Energiproblematikken vil jeg kun nævne i forbigående her, selv om den er lige så vigtig. Derfor har Kommissionen med rette anvendt beskyttelsesklausuler. Jeg tror også, at kandidatlandene kan fungere med dette, og vi må se, om disse beskyttelsesklausuler anvendes således, at de ikke vilkårligt rammer det ene eller det andet land.
Jeg er optimistisk med hensyn til, at reformprocessen i kandidatlandene fortsætter, den skal også fortsætte med succes, fordi det ikke kun handler om manglende information af befolkningen hos os i EU, men også om mangel på informationer i kandidatlandene. Det ville være godt, hvis vi også kunne bidrage til en løsning af dette problem.

Krarup (GUE/NGL).
Hr. formand, dette udvidelsesprojekt er jo for det lille land, jeg kommer fra, Danmark, et nationalt prestigeprojekt. Kriterierne for optagelsen af nye medlemslande blev formuleret på topmødet i København i 1993, og processen skal afsluttes på topmødet i København i december. Det er irrationelt, at det er et prestigeprojekt for den lille nation, men det styrker vores selvværd, og det er jo altid rart.
Problemet er jo blot, at der står så mange uløste spørgsmål tilbage. Den belgiske Maastricht-forhandler, som er fagøkonom, har fremført, at der er en lang række finansieringsproblemer, som ikke er løst. Alle ønsker udvidelsen, siger han, men ingen ønsker at betale for den. Hvorfor skal f.eks. briterne stadigvæk have deres rabatordning, mens de langt fattigere kandidatlande skal betale fuld pris?
Det er et problem. Et andet problem, som er fuldstændig overset, og som ligger inde under det meget, meget rummelige gulvtæppe, som man fejer problemerne ind under, er spørgsmålet om fremskridtsrapporternes troværdighed. Jeg finder ikke et eneste sted i disse analyser en sober stillingtagen til det afgørende spørgsmål om det sidste og afgørende Københavnskriterium, nemlig at man i kandidatlandene ikke blot skal opfylde acquis communautaire, men også skal have den administrative, retslige og politiske struktur, der er en forudsætning for, at det effektivt kan gennemføres.
I en svensk rapport i forrige uge peges der på, at disse problemer er særdeles alvorlige. Et ganske almindeligt regnestykke vil vise, at det juridiske, administrative personale simpelthen ikke har uddannelsen. Hele grundlaget for den faktiske effektuering af acquis communautaire er ikke tilstede. Disse problemer er ikke behandlet, og spørgsmålet til min danske ven og tidligere kollega, den danske Europaminister, er: hvad agter man at gøre ved dette totalt underbelyste problem?

Tannock (PPE-DE).
Hr. formand, det glæder mig, at udvidelsen skrider forholdsvis jævnt fremad. Når det samlede institutionelle EU-maskineri er fokuseret på udvidelsesprocessen, må vi imidlertid ikke glemme, at der er andre europæiske lande med særdeles berettigede kulturelle og historiske forbindelser til Europa. De føler sig krænket over, at deres ambitioner om EU-medlemskab på lang sigt, især af Kommissionen, ignoreres og erklæres urealistiske. Her tænker jeg især på Ukraine, der er låst fast i en politisk kamp mellem dem, der ønsker at europæisere landet, og dem, der ønsker, at landet indgår i en ny økonomisk union med Rusland og republikkerne i øst.
Så snart denne udvidelsesrunde er overstået, er vi nødt til at overveje vores politikker over for de andre lande i Europa på ny. Jeg tænker her især på Balkanlandene og nabolandene, f.eks. Ukraine, der har brug for at holde fast i fred, velfærd og vestlig sikkerhed. Siden opløsningen af det tidligere Sovjetunionen for 10 år siden er de kommet tættere på demokrati, menneskerettigheder og god regeringsførelse, selv om der stadig er lang vej. Hvis Tyrkiet har fået status af kandidatland, har et land som Ukraine lige så meget, hvis ikke mere, krav på at være en kandidat til den europæiske familie af nationer i en udvidet, større og videre Europæisk Union.

Andersson (PSE).
Hr. formand, jeg vil gerne starte med at gratulere både det irske folk og det danske formandskab, som har udført et formidabelt godt stykke arbejde, og Kommissionen, som har arbejdet med denne sag i lang tid.
Der er selvfølgelig en række problemer forbundet med udvidelsen. Men mulighederne opvejer problemerne, selv om vi selvfølgelig bør løse problemerne. De bør ikke få lov til at overskygge mulighederne. Det handler om vores børn og vores børnebørn. Det er et spørgsmål om at skabe et fredeligt og demokratisk Europa for vores børn og børnebørn. Det er et spørgsmål om et bedre miljø. Sverige deler grænse med mange af disse lande. Vi er f.eks. fælles om Østersøen. Hvis vi ønsker at løse problemerne i østersøregionen, kan vi ganske enkelt gøre det sammen.
Det er også et spørgsmål om arbejdstagernes rettigheder i lande, som grænser op til vores, så disse lande ikke kan praktisere social dumping, og så de får bedre forhold og stærkere fagforeninger. Det er alt sammen vores ansvar.
Formanden sagde, at der er behov for oplysningskampagner. Selvfølgelig er der det, men det er først og fremmest et politisk ansvar. Nu er det på tide for os politikere at komme ud af mødesalen og starte en dialog med befolkningerne i medlemsstaterne med det formål at overbevise dem om betydningen af udvidelsen.
Jeg vil gerne se en ændring af landbrugspolitikken. Vi har behov for en ændring af strukturpolitkken, men det skal ikke gøres til en betingelse for udvidelsen. Det er ikke kandidatlandenes ansvar, men vores ansvar, vores alle sammens ansvar at foretage en ændring af landbrugs- og strukturpolitikken.
En kort bemærkning om Kaliningrad. Jeg håber, at der kan findes en løsning, specielt så folk kan være i stand til at bevæge sig frit over grænserne. Vi bør heller ikke glemme et andet aspekt, hvilket er, at der er en risiko for, at kløften mellem Kaliningrad og Litauen udvider sig, når Litauen gennemgår en forbedret udvikling som en medlemsstat. Det kan muligvis føre til spændinger i grænseregionerne. Det er derfor vigtigt også at gøre et forsøg på at forbedre forholdene inden for de sociale og økonomiske områder for befolkningen i Kaliningrad.

Stenzel (PPE-DE).
Hr. formand, jeg vil gerne rette en appel til regeringscheferne og udenrigsministrene, som mødes i Bruxelles, om at tage deres opgaver og deres ansvar i forbindelse med udvidelsen alvorligt. Man kan ikke forbinde alting med alting. Man kan ikke gennemtvinge en landbrugsreform i forbindelse med udvidelsen. Det må der også være tid til senere. Man kan ikke på den ene side betale mere for udvidelsen og på den anden side tvinge andre til at betale mindre. Jeg mener, at det skal stå klart, at man snarere bør planlægge udvidelsesomkostningerne som led i fornuftige prognoser under Agenda 2000-niveauet. Man bør tage højde for en fornuftig landbrugsfinansiering. Man bør skabe stabile rammebetingelser for landmændene inden 2006. Men man bør også gøre sig klart, at man ikke kan løse alt dette endegyldigt. Der kommer ikke nogen endegyldig landbrugsreform før udvidelsen, medmindre udvidelsen udskydes til et tidspunkt, hvor der falder to torsdage i én uge, og man kan heller ikke præjudicere fremtidige budgetrammer, der gælder efter 2006.
I den forstand kan jeg sige, at vi, at jeg som repræsentant for Østrigs Folkeparti står for en linje her, der er 100% for udvidelsen. Jeg ved, at Deres team i Bruxelles har fuldmagt til at handle fornuftigt i overensstemmelse med EF, også i overensstemmelse med Østrig. Naturligvis håber vi på forståelse for os i spørgsmål om transit, forståelse for os i spørgsmål om grænselandsstøtte. Men vi er alle bevidste om, at udvidelsen er en kæmpemæssig chance, at denne chance skal udnyttes, og at man skal garantere den sådan i en politik, i en procedure, at tiltrædelseslandene ikke kommer i den berømte/berygtede "do or die"-situation. Her spørger jeg Dem: Hvordan vil De opnå, at man finder en metode, der på den ene side ikke gør Bruxelles-konferencen til en konklave og på den anden side giver nok spillerum for forhandlingerne med udvidelseslandene?
Wiersma (PSE).
Jeg vil gerne takke fru Maij-Weggen, som gav os en kompliment, fordi socialdemokraterne i Nederlandene i dag i hvert fald hjælper vores land ud af en knibe ved ikke at skabe nogen hindringer for København, men heller ikke for Det Europæiske Råd, som holder møde i de kommende dage. Det er vigtigt, at både Det Grønne Venstre og Arbejderpartiet, som i Nederlandene er i oppositionen, hjælper Nederlandene med at gå i den rigtige retning.
Vi er glade for, at EU stadig følger tidsplanen for udvidelsen. I betragtning af den lange forhistorie og betydningen af udvidelsen må vi håbe, at vi i det kommende halvandet år kan afslutte processen med alle 10 kandidatlande. At der stadig er en række problemer, der skal løses, fremgår også af de åbenhjertige rapporter fra Kommissionen, som jeg glæder mig over. Europa-Parlamentet har også selv adskillige gange sat fingeren på de svage punkter. De fleste kandidatlande udviser stadig mangler på områder såsom gennemførelseskapacitet og bekæmpelsen af korruption. De af Kommissionen lovede nærmere aftaler med de tiltrædende lande skal derfor spille en vigtig rolle ved Europa-Parlamentets endelige bedømmelse. Det er for tidligt at læne sig tilbage. Samtidig skal EU være rimelig. Vi kan ikke kræve mere af kandidatlandene, end vi selv kan føre ud i livet.
Det gælder alt sammen også for Slovakiet. Indtil 1998 var landet bagefter i forhold til de andre lande. Derefter er der for en stor del rettet op på det, og det i en sådan grad, at Slovakiet nu efter min mening med rette står på Kommissionens liste. Det hurtige tempo, hvormed reformerne er gennemført i de forløbne år, giver mig håb om, at de problemer, der stadig er tilbage, hurtigt kan løses. "Hæng i!" vil vi råde den nye regering i Slovakiet til. Den blev heldigvis hurtigt dannet efter valget i september, og den vil, ligesom den forrige regering, kunne samarbejde godt med EU. Jeg vil opfordre os selv, men frem for alt også Rådet til at glemme Meciar-perioden. Den er forbi, og det er urimeligt at blive ved med at minde Slovakiet om den.

Fatuzzo (PPE-DE).
Hr. formand, jeg er bekymret for Bulgariens pensionister, og det er jeg ikke kun, fordi jeg er valgt ind for Pensionistpartiet, og fordi jeg er medlem af Det Blandede Parlamentariske Udvalg EU-Bulgarien.
De bulgarske pensionister har kæmpet under Anden Verdenskrig og har levet under kommunismens åg i mange år. Nu hvor de er gamle og må klare sig med en sultepension, håber de på få at det bedre ved også snart at komme med i EU.
Derfor har jeg spurgt mig selv om noget, som jeg gerne vil spørge rådsformanden og kommissionsformanden om. Eftersom stabilitets- og vækstpagten skal fortolkes på en elastisk og ikke ufleksibel måde, kan man så ikke håbe på, at også EU-organernes beslutning om at udsætte Bulgariens optagelse til 2007 bliver taget op til fornyet overvejelse? Og ikke mindst på, at man tager beslutningen om at lukke reaktorerne i Kozloduy-atomkraftværket på de fastsatte datoer op til fornyet overvejelse, så Bulgarien får mulighed for at lade dem være i drift i et stykke tid endnu, eftersom deres lukning ville gå alvorligt ud over Bulgariens økonomi? Endelig er der det sidste spørgsmål, nemlig følgende: Kunne man overveje muligheden for en hurtig gennemførelse - med en større finansiering - af korridor 8, som forbinder Apulien med Albanien, Makedonien og Bulgarien, og som ender i Varnas og Burgas' havne?

Van Lancker (PSE).
Jeg var glad for kommissionsformandens opfordring til at udvise større politisk begejstring over udvidelsen. Jeg kan sige til mine kolleger, at jeg som medlem af Konventet om Den Europæiske Unions Fremtid har det privilegium allerede nu at samarbejde meget tæt med vores kolleger fra kandidatlandene, og at det virkelig er en fornøjelse at se deres engagement og begejstring for det europæiske projekt. Det er forkert, hvad hr. Gollnisch sagde, at ingen i konventet tænker på, hvad en Union med 25 medlemsstater skal gøre, og om det nu er anderledes end med seks eller 15 medlemsstater.
Jeg er imidlertid bekymret over et andet punkt. Hvis vi vil have denne Union med 25 til at lykkes, synes jeg, at konventsmedlemmernes ambition om et stærkt og et demokratisk Europa med handlekraftige institutioner godt kunne være lidt større. Jeg synes endvidere, at det er overordentlig vigtigt - og her kommer jeg ind på, hvad fru Thyssen sagde - at begejstringen over udvidelsen og det politiske Europa-projekt ikke må være begrænset til de europæiske politiske eliter. Også befolkningen skal være med. Jeg var derfor særdeles glad for kommissær Prodis opfordring til at føre informationskampagner for den brede offentlighed. Vi gør også alle sammen, hvad vi kan for at forklare borgerne, hvad udvidelsen drejer sig om, men vi kan ikke gøre det alene. Der er trods alt tilstrækkeligt mange argumenter for at sige, at udvidelsen snarere vil byde på svar på befolkningens spørgsmål, end at den vil rejse nye problemer. Jeg vil derfor meget gerne tilslutte mig de kolleger, som spørger, hvordan Kommissionen, medlemsstaterne og regeringscheferne kan hjælpe os med vores informationsopgave.
Spørgsmålet om overvågningen og beskyttelsesklausulerne er særlig vigtigt for at berolige befolkningen, fordi det viser, kommissær Verheugen, at vi tager udvidelsen alvorligt. De talte om overvågning inden for politi, retsvæsen og det indre marked. Jeg vil gerne have en garanti fra Dem for, at denne overvågning og beskyttelsesklausulerne også gælder for socialpolitikken og miljøpolitikken, for disse hænger jo meget stærkt sammen med det indre marked. Jeg tror, at det først og fremmest er på disse områder, at De kan berolige borgerne.

Korakas (GUE/NGL).
Hr. formand, halvdelen af den irske befolkning er blevet udsat for en uhæmmet afpresning og hjernevask og en pose penge for at sige ja til Nice-traktaten, da man lod den tro, at et nej ikke kunne tolereres af de såkaldte forkæmpere for menneskerettighederne og befolkningernes rettigheder. Alligevel festes der på skammelig vis.
Det topmøde, som der er hasteindkaldt til i Bruxelles, skal dæmme op for den uenighed, der er mellem de stærke lande i EU, og fjerne skuffelsen hos befolkningerne i ansøgerlandene, efter at de har opdaget, at det var falske løfter, de fik af fortalerne for udvidelsen. Den intense og meget dyre kampagne for optagelsen af nye lande kan ikke dække over den barske virkelighed, nemlig at ansøgerlandene allerede på tærskelen til deres optagelse har givet alt, hvad de ejer og har, til EU's herrer. I dag står det klart, at nogle af ansøgerlandene ikke blot ikke vil få en nettoindtægt, de vil også skulle finansiere budgettet.
Med en procedure, hvor budgettets landbrugsudgifter reduceres, og støtten fjernes, så der kan afsættes midler til imperialistiske aktiviteter, vil der blive skåret ned på den direkte landbrugsstøtte med 25-35% om året, hvilket vil få uforudsete og katastrofale konsekvenser for landmændene både i EU's medlemsstater og i de nye lande. Og det, vi har hørt i dag fra repræsentanterne for Rådet og Kommissionen, bekræfter, at Europas befolkningerne ikke vil få nogen gavn af udvidelsen. Ansøgerlandenes handelsunderskud er allerede mange gange større end de beløb, der er afsat til dem på fællesskabsbudgettet.
Cypern er et helt andet spørgsmål. Cyperns regering presses til at acceptere løsninger inden optagelsen, som strider mod de to samfunds og i det hele taget den cypriotiske befolknings interesser. Som selve optagelsen foregår, fører den, ud over de negative følger for den cypriotiske befolkning, i virkeligheden til legalisering af den skammelige deling af øen. Vi er i KKE imod alle disse processer og vil bruge alle vores kræfter på at stå sammen med de befolkninger, der kæmper for deres rettigheder.

Oostlander (PPE-DE).
Jeg vil egentlig give Deres kollega Pat Cox, formand for Parlamentet, en stor kompliment for hans fortræffelige bidrag under De Liberales kongres, som for nylig blev afholdt i England. Han gjorde alt, hvad han kunne, for at gøre sine nederlandske partifæller opmærksom på, at deres holdning til udvidelsen er fuldstændig atypisk for rigtige liberale. Atypisk, fordi vi ved, at De Liberale altid har været støttepiller for den europæiske integration, og at de navnlig også sætter stor pris på udvidelsen af den internationale retsorden og principielt også altid har brugt denne som grundlag for deres bevægelse. Jeg er overordentlig glad for, at de regnskabsmæssig fikse idéer, som i øjeblikket cirkulerer i disse kredse i Nederlandene sammen med afskrækkende scenarier, er afvist på en måde, som virkelig kan kaldes imponerende. Det takker jeg ham for. Det vil, sammen med Hendes Majestæts konstruktive opposition, bidrage til, at Nederlandene i hvert fald ikke vil indtage et afvigende standpunkt. Jeg må sige, at Europa-Parlamentet fra alle mulige kanter også har gjort temmelig meget for det.
Jeg har også med stor interesse lyttet til vores gode ven Bertel Haarder, som talte om Kaliningrad og sagde, at man ikke må træde på Litauens interesser. Jeg tror også, at det for Parlamentets formandskab var en tale, der er værd at efterligne. For hvis vi sammen med Dumaen nedsætter et fælles udvalg for at drøfte spørgsmål vedrørende Kaliningrad, skal der også være en repræsentant for Litauens parlament i dette udvalg, ikke for at sætte Litauen under pres, men for at denne repræsentant klart kan forsvare Litauens interesser. Den måde, hvorpå vi betragter Litauen og dets suverænitet, er en lakmusprøve for den måde, hvorpå det udvidede Fællesskab i fremtiden vil behandle små medlemsstater. Derfor synes jeg, at hr. Haarders tale er overordentlig vigtig, og derfor vil jeg takke ham for den.
Til sidst har jeg en bemærkning om Tyrkiet. Det er naturligvis stadig en hård nød at knække. Jeg opfordrer kraftigt til, at Tyrkiet ligestilles med alle andre kandidatlande. Det betyder, at vi, i betragtning af at Tyrkiet adskiller sig meget stærkt fra de andre kandidatlande, hvad angår opfyldelsen af de politiske Københavnskriterier, må stille Tyrkiet over for et andet problem. Hvis vi anvender de samme kriterier, skal vi behandle Tyrkiet på nøjagtig samme måde, som vi tidligere har behandlet Slovakiet og et hvilket som helst andet land. Det er måske vanskeligt for tyrkerne på nuværende tidspunkt, men jeg tror, at det er meget vigtigt, at også Tyrkiet klart udvikler sig i retning af en demokratisk retsstat, som fungerer godt som sådan, og at de også ved, at de ikke kan deltage i legen, før de er kommet så vidt. Jeg tror også, at det må være en æressag for Tyrkiet ikke at deltage symbolsk med blot et halvt tilsagn, hvad angår retsstaten. For mit vedkommende kan vi med tillid imødese Det Europæiske Råd.

Formanden.
Hermed er denne del af proceduren afsluttet.
Vi går nu over til anden runde af talere på talerlisten fra de politiske grupper.

Rovsing (PPE-DE).
Hr. formand, tak til det danske formandskab, som fører processen fra København til København ikke som et nationalt mål, men som et europæisk mål. Det danske formandskab har klart demonstreret, at det er Europas tjener, og at det ikke forfølger særlige danske mål. Det er det europæiske mål, som forfølges, og som normalt forfølges af de små ivrige og dygtige lande. Der må ikke stilles flere betingelser til udvidelsen. Det er sagt igen og igen, og det er også klart vor politiske gruppes indstilling til den sag. Ingen nye betingelser. Det er klart, at der efterfølgende kommer en debat om landbrugs- og finansieringsreformer, men de må, som så mange har sagt her i salen, ikke stille sig hindrende for udvidelsen. Det er noget, som må løses efterhånden.
Vi diskuterer informationen til vore borgere om udvidelsen. Jamen, er det Kommissionen, der skal gøre det? Jeg mener, at Kommissionen kan levere faktuelle oplysninger, men det er sandelig os som politikere, vore regeringer og partierne i vore lande, som skal løse informationsproblemet. Det synes jeg, at vi skal gøre os klart, fordi vi ser forskelligt på det i de forskellige lande. Nogle ting er vigtige i Nord, andre ting er vigtige i Syd, men det gennemgående træk må være, at vi udvider, fordi vi ønsker fred i vort område. Fred, når vore børn og børnebørn vokser op. Det er et meget simpelt budskab, og det mener jeg, er det bærende i den sammenhæng.
Der har været rejst mange problemer undervejs, og et af de problemer, som i hvert fald rejses i nogle af landene, er spørgsmålet om, hvorvidt der er en udbredt korruption, som vil være en bombe under en retfærdig fordeling af støttemidlerne fra EU. Det er ikke nogen uoverskuelig forhindring. Vi skal selvfølgelig invitere ansøgerlandene til at deltage i de eksisterende støtteordninger på lige fod med de nuværende medlemmer. Vi bør have tillid til, at også ansøgerlandenes regeringer er indstillet på at yde deres bedste for at forhindre misbrug af de fælles midler. De er ligeværdige medlemmer, men hvis det konstateres, at der er tale om korruption eller svindel med EU-midler, så bør Kommissionen i en overgangsperiode gå ind og overtage administrationen af støtteordningerne, således at pengene udbetales til dem, de er tiltænkt.
Vi har en lang række ønsker, bl.a. at det demokrati, som vi er i færd med at udvikle, og som hele tiden udvikles, må blive styrket gennem de nye landes tiltrædelse. De kommer med en række meget veluddannede, meget interesserede mennesker, som vil være en utrolig berigelse af det område, som vi nu i fællesskab danner, og netop deres medvirken til at skabe en ny traktat er helt afgørende for, at den tilgodeser de mange kulturelle og nationale aspekter, som bør indgå, når vi bygger det nye Europa.

Titley (PSE).
Hr. formand, i Det Forenede Kongerige siger vi, at man ikke bør spare på skillingen og lade daleren rulle. Jeg tror, at vi alle ville være godt tjent med at huske på det i de kommende uger. Det bliver vanskeligt at opnå enighed om de finansielle aftaler, og jeg undervurderer dem ikke, men vi er nødt til at sætte tingene i perspektiv. Pengene til kandidatlandene indtil 2006 udgør en 1? af BNP i EU og 10% af Tysklands udgifter til landets egen genforening. Udgifterne er ingenting i sammenligning med de økonomiske fordele efter udvidelsen. Udgifterne er ingenting i sammenligning med udgifterne ved ikke at udvide og ingenting i sammenligning med udgifterne ved at forsøge at fastholde stabiliteten på kontinentet med andre midler.
Det ville tjene de oprindelige seks medlemsstater godt at huske på, hvorfor de etablerede Fællesskabet i første omgang, og de økonomiske fordele, der følger efter. De af os, der kom til senere, bør huske på, hvorfor vi tilsluttede os, og på den indsats, som andre lande gjorde, for at vi blev vel integreret i Unionen. Vi bør huske på de økonomiske fordele, som vi har haft som følge af EU-medlemskabet. Vi bør alle huske på, at den økonomiske og menneskelige indsats, der skulle til for at bygge Unionen, som den ser ud i dag, var den mest effektive investering nogensinde i en sådan størrelsesorden af lande fra et helt kontinent. Nu er tiden inde til at bringe den investering op på et helt nyt niveau for fremtiden.
Det bekymrer mig, at det under debatten i dag tilsyneladende tages for givet, at de 10 lande allerede er medlem, når det ikke er tilfældet. Vi her i Parlamentet skal give vores samtykke, og vi skal gennemgå de endelige traktater meget grundigt. Det er af afgørende betydning, at kandidatlandene fortsætter deres indsats for at nå op på de nødvendige standarder. Vi bifalder de tre sikkerhedsforanstaltninger, som Kommissionen har angivet inden for økonomi, det indre marked og retlige og indre anliggender. Men vi forventer, at Parlamentet involveres, hvis disse sikkerhedsbestemmelser skal træde i kraft.
Vi bifalder også Kommissionens forslag om en yderligere fremskridtsrapport seks måneder før tiltrædelsen. Vi skal alle være indstillet på at gribe ind, hvis rapporten er negativ for et givent land. Den Socialdemokratiske Gruppe holder også øje med den sociale del af udvidelsen, da vi skal sikre, at udvidelsen forbedrer og ikke forværrer forholdene for folk.
Hvad angår Kaliningrad, nævnte hr. Haarder forhandlinger med Rusland. Må jeg minde hr. Haarder om, at Rusland ikke er medlem af EU, ej heller kandidatland. Jeg vil også gerne minde Dem om, at Rusland selv er skyld i mange af problemerne i Kaliningrad, ikke mindst afslaget på at lade mange lande etablere konsulater der. De kan ikke have veto mod EU's fremtid. Vi skal fuldt ud respektere Litauens suverænitet i dette spørgsmål. Vi må heller ikke forsøge at finde løsninger med negative historiske konnotationer, f.eks. togkorridorer. Vi skal også sikre, at en eventuel løsning er praktisk, og at vi er indstillet på at yde økonomisk og anden støtte, så Litauen og Polen kan håndhæve den.
Den irske folkeafstemning lærte os én vigtig ting. Nej-stemmerne var faktisk stadig de samme, men forskellen lå i ja-stemmerne, og det skyldes resultatet af det positive engagement mellem politikerne og befolkningen. Under forberedelserne til udvidelsen er vi alle ansvarlige for at komme i kontakt med vælgerne for at sikre, at de bifalder udvidelsen og anerkender fordelene snarere end bekymrer sig om udgifterne.

Malmström (ELDR).
Hr. formand, om to uger er det den 9. november. Det er årsdagen for Berlinmurens fald, den mur, som symboliserede opdelingen af Europa, fjendskabet og afstanden mellem Øst og Vest. På den dag skal vi fejre, at det er 13 år siden, de glade folk kravlede over en mur, som var ved at bryde sammen, og den lange vej mod forsoning og forening begyndte. Nu er vi næsten nået derhen. Vi nærmer os målet. Kommissionens rapport bekræfter, at 10 lande kan blive medlemmer om lidt over et år. Det er en god følelse, men glæden dæmpes en smule af en nagende uro. Vi er på vej. Vi nærmer os mållinjen, og vi opdager, at en del af os er ved at blive nervøs. Støtten til kandidatlandene er aftagende, og flere medlemsstater, ledende politikere og partier taler om at vente eller udskyde udvidelsen på baggrund af, at vi ikke er parate. Interne politiske overvejelser overskygger den historiske opgave om at forene Europa for første gang nogensinde ved hjælp af aftaler, forhandlinger og kompromis, ikke ved hjælp af trusler, kampvogne eller invasion.
Der er selvfølgelig mange mennesker i Europa, som spørger sig selv, hvordan samarbejdet vil fungere, og hvordan det vil udvikle sig. Der vil dukke vanskeligheder og problemer op. Når alt kommer til alt, hvem troede, at det ville blive nemt at forene Europa? Denne nervøsitet bør tages alvorlig, og vi skal diskutere det. Vi bør have en oprigtig intention om at reformere og åbne EU. Det er, hvad Det Europæiske Liberale og Demokratiske Partis Gruppe aktivt arbejder for i konventet, fordi det skal lykkes. Vi skal også blive bedre til at få udfaldet af diskussionerne i konventet ud af mødesalen i Bruxelles. Men frem for alt, og der er ikke sagt meget om dette spørgsmål under debatten, er der behov for lederskab, fra os, fra Kommissionen og fra jer i Rådet. Det er beklageligt, at det er interne politiske overvejelser, smålighed og populisme, som bliver videregivet til borgerne i stedet for spørgsmål om visioner, muligheder og Europas store chance.
Vi, politikerne, har et stort ansvar for at forklare, uddanne og lede meningsdannelsen. Hvis vi taler med to tunger, vil der opstå mistillid i vores lande og kandidatlandene. Jeg håber derfor, at man på rådsmødet i weekenden krystalklart og enstemmigt vil sige: "Ja, I er velkommen".
Modrow (GUE/NGL).
Hr. formand, processen med udvidelsen af EU med 10 stater går ind i sin sidste afgørende fase. Vores gruppe har hele tiden fulgt og været med til at udforme processen aktivt, men også kritisk. Der er reel frygt for, at håb, som er næret gennem årene med udvidelsen, og som går på sociale forbedringer og økonomisk opsving, således ikke går i opfyldelse. De kraftfulde politiske toner om at overvinde splittelsen af Europa og fjerne den kommunistiske arv, som høres igen og igen her i Parlamentet, udvisker et differentieret syn på europæisk efterkrigshistorie og går i betragtning af de mange problemer i de central- og østeuropæiske stater hen over hovedet på folk.
Folk bliver næppe inddraget i processen. Processen forløb hovedsageligt administrativt-teknisk og fra Bruxelles som en overtagelse af EU's acquis. Regeringerne i kandidatlandene havde nok af og til for lidt at sige, og parlamenterne blev indstillet på få kritiske drøftelser og accept. Den acquis communautaire, som skal overtages og gennemføres af hvert land, tårner sig op til et papirbjerg på over 80.000 sider, som embedsmændene næppe kan overskue. Hvordan skal borgerne så overskue det!
På disse betingelser kunne og ville den europæiske fremtidsdebat, som der ofte blev rykket for, ikke komme virkelig i gang hverken i de 15 medlemslande eller i kandidatlandene. Det er ikke nogen hemmelighed, at frustrationerne i landbefolkningen sidder særligt dybt. Den, der beskæftiger sig med forskellene i forbindelse med tidligere tiltrædelser, kan ikke overse, at pariteten først skal være etableret i 2003. I forbindelse hermed vil man slå benene væk under de kooperative virksomheder, som efter sigende er relikter fra den kommunistiske tvangsøkonomi, med nye støttedirektiver. Jeg siger klart og tydeligt: Med en gammel antikommunisme, der automatisk måtte inddrage ikke få af de førende politikere, som befolkningen i tiltrædelseslandene valgte, vil den europæiske integration ikke fungere godt. Jeg kunne også nævne mange af mine gode bekendte i denne kreds.
I betragtning af de prekære informationsmangler synes det især nødvendigt at stille spørgsmålet om, hvordan EU fungerer i borgernes hverdag, og hvordan vi skal diskutere det med dem. At tale mindre om gennemsigtighed og demokrati, men til gengæld at gøre så meget desto mere for gennemsigtighed og demokrati, ville være det krav, som vi står over for!

Lagendijk (Verts/ALE).
Hr. formand, det er ikke altid rart at være nederlænder. I de seneste uger har jeg ærlig talt skammet mig over den nederlandske regerings holdning. Den har længe, alt for længe, tvivlet om indtagelsen af et definitivt standpunkt og opgivelsen af et veto. Som nogle kolleger også nævnte, skyldtes det hovedsagelig de nederlandske liberale, der er påfaldende fraværende under denne forhandling, og som i mine øjne i Nederlandene har indtaget en holdning som en snæversynet bogholder for at opnå en kortsigtet valgsejr. Heldigvis kan en sådan holdning ikke regne med meget støtte fra andre europæiske liberale.
Hvorom alting er, så findes der sandsynligvis en løsning, også fordi oppositionen, der består af Arbejderpartiet og Det Grønne Venstre, vil komme det trængte CDA, de nederlandske kristelige demokrater, til hjælp under den debat, der i dag finder sted i det nederlandske parlament. Der findes sandsynligvis også en løsning, fordi der, og det vil jeg da tilføje, foreligger en god rapport fra Kommissionen, som - og det finder jeg meget modigt - er ganske åben og ærlig om den lange liste over mangler, som kandidatlandene stadig udviser, men som også giver løsninger på alle de problemer, som der stadig er, hvilket er meget vigtigt. Det afgørende element, når man søger efter disse løsninger, er overvågningen af tiltrædelsesprocessen og beskyttelsesforanstaltningerne i to år, hvilket mange kolleger allerede har nævnt. Det vil jeg stille et spørgsmål om til kommissær Verheugen.
Hr. Verheugen, De har været i Nederlandene i de forløbne to uger, De har talt med den nederlandske regering og uden tvivl hørt den nederlandske regerings holdning. Jeg vil bede om Deres kommentar til to konkrete punkter. Som De ved, foreslår den nederlandske regering, at disse beskyttelsesforanstaltninger ikke begrænses til to år, men eventuelt forlænges til tre eller fire år. Hvad er Deres holdning og Kommissionens holdning hertil?
Dernæst er det foreslået kun at ophæve disse beskyttelsesforanstaltninger, hvis der er enighed i Rådet. Også det vil jeg gerne høre Deres mening om, og på sidstnævnte punkt også gerne en kommentar fra vores forhenværende kollega, Haarder, som nu er formand for Rådet.
Til sidst har jeg en bemærkning om Tyrkiet. Kommissionen har af uforståelige grunde ikke indtaget en holdning hertil. Jeg vil spørge Rådet, hr. Haarder, endnu en gang: Er det tænkeligt - og jeg vælger mine ord med omhu - at Rådet når frem til en anden konklusion om fastlæggelsen af en tiltrædelsesdato for Tyrkiet? F.eks. fordi Tyrkiet i forbindelse med Cypern i de kommende måneder kunne spille en meget positiv rolle, og fordi det kan bevise, at det også tager reformerne alvorligt. Jeg opfordrer både Kommissionen og Rådet til fortsat at være kritiske over for Tyrkiet, hvilket vi også er, men også til fortsat at tænke over, hvordan reformprocessen kan fremmes i stedet for at blive forstyrret.

Bigliardo (UEN).
Hr. formand, kære kolleger, jeg lyttede meget opmærksomt til såvel Rådets og Kommissionens redegørelser som parlamentsmedlemmernes taler. Problemet i forbindelse med udvidelsesspørgsmålet gjorde især indtryk på mig.
Jeg er særligt tilfreds med det irske resultat, og jeg er overbevist om, at det var Europa-Parlamentet, som skabte betingelserne for irernes holdningsændring. Jeg er ikke mindst imponeret over kommissionsformand Prodis arbejde. Han fortalte os i sin redegørelse her til morgen om en vigtig og nødvendig forudsætning, nemlig at EU bliver bedre til at fortolke forholdet mellem nord og syd.
Det er netop disse spørgsmål, som jeg ønsker at tale om, og navnlig problemet med Sydeuropa. Jeg hørte, hvad vi gør med hensyn til strukturfondene. Når vi - hvis jeg har forstået det rigtigt - giver 231 euro pr. indbygger til borgerne i samhørighedslandene og 137 euro pr. indbygger til borgerne i de nye medlemsstater, er vi ikke klar over, at der sker en forvridning, som jeg allerede har haft lejlighed til at drøfte med kommissionsformand Prodi, og som Parlamentet burde tage op til overvejelse. Hvilke konsekvenser vil udvidelsen få for Sydeuropa? Hvis jeg tænker på mit eget land, Italien, er der en stor region i Syditalien, nemlig Abruzzo, som Kommissionen allerede har udelukket fra mål 1.
Derfor vil jeg gerne spørge kommissionsformand Prodi, om det så ikke ville være hensigtsmæssigt at tage kriterierne for mål 1 og 2 op til fornyet overvejelse. Ville det ikke være hensigtsmæssigt at sørge for, at den udvidelse, som vi alle ønsker, ikke kommer til at gå ud over Sydeuropa? Det ville være fornuftigt at gøre den holdning, som kommissionsformand Prodi talte om, til en holdning, der forbinder Nord- og Sydeuropa.

Belder (EDD).
Hr. formand, udvidelsen med 10 nye medlemmer stiller EU over for store vanskeligheder. Mange af kandidatlandene må stadig gøre sig meget store bestræbelser for at kunne tiltræde inden 2004 på en ordentlig måde. Desuden rejser spørgsmålet sig, om EU ikke under alle omstændigheder bliver umuligt at styre med så mange nye medlemsstater. Den nødvendige tilpasning af landbrugspolitikken og strukturfondene stiller allerede de nuværende medlemsstater over for næsten uoverkommelige problemer. Hvilke muligheder har kandidatlandene for virkelig at leve op til EU's acquis?
Disse problemer må ikke uden videre skubbes til side. Den ensidighed, som ofte præger diskussionen, er imidlertid påfaldende. At det også koster mange penge ikke at udvide eller at udvide senere, hører man sjældent. Ej heller at kandidatlandene allerede har bragt store ofre. Udvidelsen drejer sig ikke om at opfylde en række tekniske krav. Det er en handling, der kræver solidaritet og historisk erkendelse, og som er strategisk og økonomisk vigtig. Det er en proces, som på dette stadium ikke kan ændres eller afbrydes uden stor skade.
Vi må derfor håbe, at Rådet hurtigt vil være i stand til at opnå et kompromis om den finansielle pakke, den fælles landbrugspolitik og de institutionelle spørgsmål. Navnlig på det institutionelle område må man passe på, at de store medlemsstater ikke udøver magtpolitik over for de små.
I betragtning af de store præstationer, som kandidatlandene stadig skal yde, er de af Kommissionen foreslåede beskyttelsesklausuler uundgåelige. Kommissionen bør hurtigt stille konkrete og entydige tekstforslag for at konkretisere disse klausuler. Fristen for anvendelse af beskyttelsesklausulerne bør forlænges fra to til tre eller fire år. Spørgsmålet rejser sig, om Kommissionen virkelig vil anvende disse følsomme instrumenter, hvis det er nødvendigt. Dens nuværende holdning til den ligeledes "faste" stabilitetspagt er ikke lovende, hvad det angår. Det er selvfølgelig ikke det rette signal på dette tidspunkt, heller ikke til kandidatlandene.

Haarder
. Hr. formand, jeg vil gerne takke varmt for det historiske vingesus, som har strålet ud af mange af de taler, der er blevet holdt af mine gamle kolleger, og også for det engagement, som har præget kommissionsformand Prodis og kommissær Vanheugens taler. Vi har kunnet se, hvordan vi uge for uge kommer nærmere målet. I forrige uge kom Kommissionens anbefaling, som et bredt flertal støttede i går i Luxembourg. I sidste uge kom irerne med deres massive støtte til udvidelsesprojektet. I går fik vi så skabt fælles positioner, når det gælder Kaliningrad, når det gælder institutioner, når det gælder visse beregningsmetoder, og selvfølgelig også når det gælder landevalget.
Derfor må man sige, at der nu er opbygget en maksimal forventning til mødet på torsdag-fredag og måske lørdag i Bruxelles, hvor det økonomiske skal på plads, som kommissær Verheugen så klart sagde det. Den økonomiske position for de nuværende medlemsstater skal fastlægges for at få tid til at forhandle med de nye medlemslande.
Jeg vil gerne takke hr. Poettering og hr. Brok og mange flere for den ubetingede støtte, som PPE-Gruppen giver til hele dette udvidelsesprojekt. Jeg vil også gerne takke hr. Watson og mange andre for støtten til synspunktet, at der må ikke stilles nye betingelser. Det sagde også hr. Torben Lund og hr. Andersson. Hr. Barón Crespo sagde meget rigtigt, at ligesom et ægteskab skal bygge på kærlighed, således skal udvidelsen bygge på folkelig opbakning. Mange har talt om dette, og det var måske et emne for mit møde med Formandskonferencen her til frokost, for det er jo ikke mindst en sag for Parlamentet og selvfølgelig også for formandskabet, for Europaministrene nu at få denne folkelige debat og denne folkelige opbakning til projektet sat igang.
Til gengæld må jeg sige, at jeg var ikke imponeret af hr. Sjøstedts, hr. Bondes og hr. Modrows særdeles uklare taler. Det var da godt, at de irske vælgere ikke lyttede til denne uhellige alliance af gamle unionsmodstandere, som har benyttet hver eneste lejlighed til at forsøge at bremse det europæiske projekt. Tak til de irske vælgere for det.
Til hr. Suominen vil jeg sige, at vi holder tæt kontakt til Litauen og til Rusland. Vi fik igår et mandat fra Rådet til at forhandle med Rusland, og det er et mandat, som fuldt ud respekterer Litauens suverænitet, Litauens ret til at tilslutte sig Schengensamarbejdet samtidig med nabolandene. Formandskabet vil gøre alt på torsdag, fredag og måske lørdag for at fastlægge den fælles position også om det økonomiske, som gør det muligt i København at afslutte forhandlingerne med de nye lande.
Vi sover med bukserne og støvlerne på, vi vil ikke forspilde nogen mulighed for et kompromis. Vi vil ikke juble for tidligt, men vi er utrolig glade for alle de fremskridt, som er sket, som uge for uge har bragt os nærmere en løsning. Nu må det ikke ende i kolde økonomiske beregninger af mikroskopisk størrelsesorden sammenlignet med den gevinst, der er til os alle ved udvidelsen. Nu må det ikke være spekulationer i små beløb, som ender med at bremse det hele. Måske skulle vi parlamentsmedlemmer og regeringer gøre lidt mere ud af at forklare vore borgere, hvor lidt det koster pr. borger. Når vi sidder fredag aften og nat og drøfter penge, er det 50, 35 eller 75 centimer pr. borger vi sidder og taler om, og hvor lang tid vil vi så bruge på det? Der var en ordfører, som sagde, at hele udvidelsen koster en tiendedel af, hvad den tyske genforening har kostet. En anden ordfører nævnte, at det er en tiendedel af en procent af vores bruttonationalprodukt, vi taler om, for hele udvidelsen. Det må ikke forskertse den historiske opgave, der venter os. En varm tak til ordførerne, til Kommissionsformanden og kommissær Verheugen. Tak fordi Parlamentet idag igen har bekræftet, at det er en drivkraft i denne historiske proces.
Prodi
Hr. formand, hr. formand for Rådet, mine damer og herrer, jeg vil bruge et par minutter på at svare på nogle af de spørgsmål, som efter min mening er meget vigtige. Når jeg kun vil bruge et par minutter, er det også, fordi jeg til min store glæde kunne konstatere, at der er meget stor tilslutning til udvidelsesprocessen. Det er en tilslutning, hvor næsten hele Parlamentet står sammen omkring det, der efter min opfattelse så afgjort er den vigtigste politiske opgave i hele min og min Kommissions embedsperiode. Jeg tror ikke, at der tidligere er blevet gjort en så kraftig menneskelig og politisk indsats som den, vi gør nu.
Derfor vil jeg gerne starte med et kort svar til hr. Modrow. Ser De, hr. Modrow, opfordringen til folkelig opbakning har måske ikke været perfekt - det er den aldrig, når man fører politik - men det mest fantastiske og det, der gjorde størst indtryk på mig, var den nye indsats, som man gjorde for at indføre de demokratiske og solidariske principper samt respekten for mindretallene, og som har ændret østlandene. Det var en fantastisk oplevelse for mig at se de politiske partier i disse landes parlamenter gøre en konstant indsats, for selv om de måske var uenige om andre ting, var de enige om udvidelsen. Jeg beklager, men jeg er helt uenig i det, De siger.
Udvidelsen er blevet opfattet som et etisk og politisk spørgsmål og ikke kun som et økonomisk spørgsmål. Det økonomiske aspekt er faktisk ofte blevet drøftet, men denne vigtige bevidsthed om, at vi har skrevet historie og forenet Europa - jeg siger "forenet" og ikke "genforenet" Europa, for Europa har aldrig været samlet - er utroligt stærk. Og vi har - det er også noget, som jeg altid gentager, og som jeg har lært i et af ansøgerlandenes parlamenter - forenet Europa med et anderledes kriterium, som gør, at vi også kan tiltrække de små lande og mindretallene. EU er nemlig en Union af mindretal og en Union, hvor der ikke er nogen, som sidder på magten, og det er netop Europas nye og absolutte, store betydning.
Hr. Poettering og hr. Barón Crespo understregede to væsentlige aspekter. For det første skal finansieringsrammen færdiggøres. Vi må simpelthen ikke sætte dette store, historiske projekt på spil for 3 euro pr. person. Det er klart, at Parlamentet og Kommissionen er nødt til presse på for, at de sidste skridt bliver taget. For det andet gælder det om at undgå, at ansøgerlandene bliver nettobidragydere, sådan som hr. Barón Crespo sagde. Det er nemlig også nødvendigt, at vi viser et minimum af solidaritet i form af nogle rent formelle handlinger. Jeg vil gerne gentage, at hvis vi regner på det, drejer det sig faktisk kun om nogle få euro pr. indbygger - hvilket også blev sagt i indlægget lige før - og ikke om noget stort offer. Jeg læste det beløb op for lidt siden, som samhørighedslandene modtager i forhold til de nye lande. Der er en årsag til denne forskel - livet er svært, og vi har et stramt budget - men det er ikke en forskel, som vi er tilfredse med, eller som vi med vores solidaritetssans kan være tilfredse med.
Sådan som hr. Bigliardo bad om, skal vi i øvrigt også huske denne solidaritetssans i fremtiden, når det gælder dem, som er medtaget under mål 1. Det var, hvad vi gjorde, da vi ikke straks opstillede et regnestykke for de nye medlemmers optagelse, men endnu en gang løste problemet med politisk sans og på en fornuftig måde.
Min sidste bemærkning vedrører de spørgsmål om information og folkelig opbakning, som fru Maij-Weggen og fru Maes stillede, det vil sige en større indsats for at berolige borgerne i de nuværende og kommende medlemsstater. Fru Maes var også inde på enkelte, specifikke emner som udvidelsen og fattigdommen, mindretallene og den økonomiske krise. Her kan jeg sige, at Kommissionen allerede i begyndelsen af 2000 iværksatte en informationsstrategi, som indebærer, at alle de spørgsmål og svar, der har været hidtil, er blevet lagt ud på internettet på alle sprog. Der er sat 150 millioner euro af for fem år til denne kampagne, som omfatter 28 lande. Der er således tale om et beskedent beløb, som gør, at vi ikke kan benytte de store massemedier direkte, eftersom der ikke er plads til det på budgettet. Denne information sker i samarbejde med medlemsstaterne og ikke mindst ved at benytte det civile samfunds organer og støtte dem i forbindelse med vores informationsindsats. Denne kampagne kan dog ikke få den forventede effekt, hvis medlemsstaternes politiske ledere ikke samarbejder og sørger for at få en debat i gang om disse spørgsmål, sådan som hr. Rovsing sagde, da han talte om dette emne. Derfor beder jeg selvfølgelig om, at man gør en større indsats med hensyn til medlemsstaternes informationskampagner, og måske kunne man også bruge nogle af de ressourcer, der er sat af til 2004 og 2005, allerede i 2003, som bliver det travleste år.
Jeg må dog sige - og det vil jeg gerne undskylde over for Parlamentet - at jeg her til morgen har fået de nye tal fra Eurobarometeret, som først er blevet offentliggjort her til morgen, og de er meget bedre end de tal, jeg læste op for Dem for et par timer siden. Som regel fortæller vi Parlamentet nogle tal, som er bedre end i virkeligheden, men denne gang kom jeg altså med nogle dårligere tal. Disse tal viser en radikal ændring, der skyldes, at spørgsmålet er blevet drøftet, og at aviserne har taget det op, og derfor går f.eks. 68% af tyskerne ind for udvidelsen, mens tallet ligefrem er 72% i Frankrig, som er det mest EU-skeptiske land. Dette viser, at når problemerne først opstår, og når det er nødvendigt at vælge mellem et ja eller et nej, er befolkningen meget lydhør og klar over, at der er tale om en historisk beslutning. Jeg vil gerne understrege, at vi skal undersøge disse tal nærmere, for jeg har først fået dem på et løsblad i dette øjeblik, og jeg ville nødig komme til at sige noget forkert. Men tallene viser, at befolkningens forståelse navnlig vækkes, når de står over for en stor begivenhed. Jeg tror, at dette virkelig er et positivt tegn - og det siger jeg med forbehold for, at der er tale om et tal, som jeg har fået på et lille stykke papir - for det betyder, at vi bevæger os i retning af dette historiske projekt med borgernes opbakning. Og derfor vil jeg gerne rette en meget varm og direkte tak til Parlamentet og de samfundskræfter og store politikere, som umiddelbart efter Berlinmurens fald - og som undertiden også kom begivenhederne i forkøbet - ønskede at stille os over for denne idé om det forenede Europa.
Til sidst vil jeg gerne minde om de opfordringer, som vi har fået med hensyn til lande, der er tæt på os, såsom Ukraine. Lige nu er det selvfølgelig vores vigtigste opgave at gennemføre udvidelsen, men vi skal også indlede en debat om Europas grænser og rødder og om alle disse spørgsmål. Det kan jeg huske, at jeg sagde den første gang, jeg talte her i Parlamentet. Det er naturligvis ikke en debat, der skal finde sted i dag eller i morgen, men udvidelsen konfronterer os så afgjort med vores identitet, vores rødder og vores historie og således også med vores fremtid.
Verheugen
Hr. formand, jeg vil kun kort besvare de spørgsmål, der er blevet stillet direkte til mig. Først vil jeg endnu en gang komme ind på spørgsmålet om de svage punkter, der er konstateret i de regelmæssige rapporter. Jeg vil endnu en gang sige følgende meget tydeligt: Vi har jo fået til opgave kun at skrive regelmæssige rapporter om de fremtidige medlemsstater. Jeg ved ikke, hvad der ville komme ud af det, hvis vi skrev regelmæssige rapporter om medlemslandene med de samme standarder og de samme instrumenter. Tror De, at vi ville komme frem til det resultat, at der ikke findes korruption nogen steder? Tror De, at vi ville komme frem til det resultat, at privatiseringsprocesser er gennemsigtige overalt? Tror De, at vi ville komme frem til det resultat, at det ikke er noget problem med mediekoncentrationers virkning på ytringsfriheden? Eller tror De ikke, at jeg i enhver vilkårlig storby i et medlemsland ville kunne vise Dem et kvarter, hvor folk lever i den samme sociale deklassering som i et romanikvarter i Slovakiet, i Bulgarien eller i Rumænien? Jeg mener bare, at der ikke er nogen grund til indbildskhed på vores side, når vi betragter den samfundsmæssige realitet hos os.
Bare fordi der ikke er nogen fremskridtsrapporter om medlemsstaterne, betyder det ikke, at de er væsentligt bedre på alle områder end de lande, som ønsker at tiltræde nu. Man bør holde sig lidt på måtten i dette spørgsmål og bedømme tingene retfærdigt. Jeg tror heller ikke, at det ville være muligt for et medlem af Kommissionen at opfordre regeringschefen for en medlemsstat til sammen med ham at opsøge de værste samfundsmæssige og sociale brændpunkter og offentligt foran sit lands kameraer erklære, at han skammer sig over disse tilstande, og at han vil fjerne dem. Om der findes en eller anden regeringschef i en medlemsstat, der ville gøre det sammen med mig, tvivler jeg meget på.

Hvad angår monitoring af beskyttelsesklausuler, kan jeg sige, at monitoring-instrumenter jo er alsidige, og de bliver fortsat anvendt. Det afgørende er naturligvis den afsluttende monitoring-rapport seks måneder før tiltrædelsen. Det politiske pres alene på grund af denne rapport vil være så stort, at vi virkelig kan gå ud fra med sikkerhed, at endnu eksisterende mangler vil blive afhjulpet inden da.
Med hensyn til beskyttelsesklausuler er det sådan, at jeg har sagt både til Rådet og til den nederlandske regering i sidste uge, at det nye instrument i forbindelse med beskyttelsesklausuler, som vi foreslår, skal have begrænset varighed. På et eller andet tidspunkt skal de normale instrumenter i traktaten jo gælde igen og ikke undtagelsesbestemmelser. En periode på to år, som Kommissionen har foreslået, udtømmer imidlertid ikke de juridiske muligheder fuldstændigt. Jeg har udtrykt det lidt kompliceret, med andre ord: Her er der stadig et vist spillerum til rådighed, hvad angår varighed, og Kommissionen har ikke noget imod, hvis Rådet også udnytter dette spillerum.
Jeg vil dog sige meget bestemt, at instrumentet som helhed ikke nytter noget, hvis det skal handle om komplicerede procedurer, og vi f.eks. har brug for rådsbeslutninger for at kunne anvende det. Så kan vi godt glemme det.
(Bifald)
Så har vi ikke brug for det. For at sige det meget tydeligt, så handler det netop om at have noget, hvor vi meget hurtigt kan tackle mindre problemer og ikke altid skal sætte det store instrument i forbindelse med en traktatbrudsprocedure i gang. Hvis altså et slagteri et eller andet sted i et land producerer under standarden, skal vi være i stand til at lukke det næste dag. Næste dag og ikke først, efter at Rådet har truffet en enstemmig beslutning herom! Det handler om sådanne helt enkle og praktiske spørgsmål, og borgerne i Europa vil ikke være rolige, hvis de hører, at sådan et instrument kun kan anvendes, hvis det er gået igennem en månedlang procedure. Det vil jeg gerne sige meget klart: Det nytter kun noget, hvis det kan anvendes hurtigt og beslutsomt.
Hvad angår rækkevidden, vedrører begrebet "det indre marked" alt, hvad der har grænseoverskridende økonomisk virkning, og alt, hvad der har virkning på konkurrencen. Jeg er i tvivl om - parlamentsmedlemmet spurgte jo også, om man ikke også kunne inkludere miljøspørgsmål og sociale spørgsmål her - hvordan det skulle begrundes. Når vi ser, at EU's miljø-acquis ikke bliver gennemført fuldt ud et eller andet sted, ved jeg ikke, hvorfor vi skal have et instrument i kandidatlandene, der kan stilles til rådighed hurtigt, og i medlemsstaterne skal være henvist til den normale traktatbrudsprocedure. Vi har nu tusinder af traktatbrudsprocedurer hvert år. Det er altså ikke sådan, at problemet med en manglende gennemførelse af EU's acquis i det nuværende EU ikke er der. Her ville jeg altså få problemer, jeg mener faktisk, at vi bør begrænse dette instrument til det indre marked. I øvrigt er der jo beskyttelsesklausuler på alle mulige politiske områder i EU, f.eks. i forbindelse med fødevaresikkerhed. De eksisterende beskyttelsesklausuler fortsætter og bliver selvfølgelig også anvendt.
En sidste kort bemærkning vedrørende Kaliningrad. Det, der gør mig meget bekymret ved hele diskussionen, er, at den russiske side ikke har været parat hidtil til at tale om det virkelige problem. Jeg mener ikke, at spørgsmålet om adgang, visa og transit er det virkelige problem, og er fuldstændig enig i det, hr. Brok eller andre har sagt: Hvis man ser på tilstandene ved denne grænse, tror man egentlig ikke, at det virkelig handler om at lette adgangen. Jeg mener, at det virkelige problem består i at føre en politik, der forhindrer, at Kaliningrad er socialt og økonomisk bagud i en meget hurtigt udviklende region - og denne region vil udvikle sig meget hurtigt - og derfor må der nødvendigvis opstå økonomiske og i sidste ende også politiske spændinger. Hvordan politiske spændinger kan udløses i en sådan geografisk situation, har enhver her i Parlamentet fantasi nok til at forestille sig. Præcis det skal forhindres, idet vi fører en dialog med Rusland om, hvordan vi lader Kaliningrad tage del i de fordele, som den europæiske integration i hele det baltiske område byder på. Jeg håber, at når det ubehagelige visa- og transitspørgsmål er reguleret om nogle dage - hvilket jeg tror - er vejen banet for også at drøfte dette andet spørgsmål, der er så vigtigt for Europas fremtid.
(Bifald)

Formanden.
Tak, hr. kommissær.
Mine damer og herrer, denne meget vigtige og interessante forhandling om det kommende møde i Det Europæiske Råd er afsluttet.
Mødet udsættes i afventning af afstemningstiden

Villiers (PPE-DE).
Hr. formand, jeg har en bemærkning til forretningsordenen. De er formodentlig bekendt med, at en række medlemmer ikke kunne deltage i gårsdagens afstemninger, da de blev adskillige timer forsinket i Gatwick lufthavn. De har selv oplevet nogle af de ekstreme problemer, som mange medlemmer støder på, når de rejser til Strasbourg.
I lyset af den kommende udvidelse mener De da, at Parlamentet her i Strasbourg er tilstrækkeligt udstyret til at dække behovene i forbindelse med udvidelsen, eftersom medlemmerne og personalet finder det særdeles vanskeligt at komme hertil fra en af Europas største lufthavne? Er De sikker på, at de mennesker, der kommer fra dele af Europa, hvor transportforbindelserne ikke er lige så gode, vil kunne rejse til Strasbourg?
Er det ikke på tide, at De slutter Dem til det stigende antal personer, der mener, at Strasbourg ikke er effektiv nok og egnet til at være vært for et Parlament af denne størrelse? Jeg håber, at De vil se på sagen hurtigst muligt.
(Høje tilråb)

Formanden.
Jeg ønsker ikke at løbe en risiko for fordøjelsesbesvær før frokost i dag. Jeg havde i går den fornøjelse at byde velkommen til en gruppe fra Lapland, med vores kollega fru Kauppi som vært. Guvernøren for Lapland bemærkede, hvor nemt det var at komme fra Lapland til Strasbourg. Det glædede hende at komme hertil på så kort tid. Jeg har imidlertid oplevet de problemer, De nævner.
(Latter og bifald)
Jeg skrev i går til de ansvarlige lufthavnsmyndigheder - med nogen virkning håber jeg - angående situationen og for at sige, at det ikke er en måde at drive virksomhed på. Det gælder især forbindelserne til Strasbourg, der er en by med et internationalt kald.

Formanden.
Næste punkt på dagsordenen er afstemning.
Kære kolleger, hvis der var sikkerhedsseler, ville jeg bede Dem om at spænde Dem fast. Der er 517 ændringsforslag, 25 delte afstemninger og 56 afstemninger ved navneopråb.
Indstilling ved andenbehandling (A5-0347/2002) fra Udvalget om Regionalpolitik, Transport og Turisme om Rådets fælles holdning med henblik på vedtagelse af Europa-Parlamentets og Rådets direktiv om indberetning af hændelser inden for civil luftfart (8133/1/2002 - C5-0312/2002 - 2000/0343(COD)) (Ordfører: Collins)
(Parlamentet vedtog beslutningen)

Betænkning (A5-0326/2002) af Pérez Álvarez for Udvalget om Beskæftigelse og Sociale Anliggender om forslag til Rådets henstilling om anvendelse af lovgivningen om sundhed og sikkerhed på arbejdspladsen på selvstændige (KOM(2002) 166 - C5-0235/2002 - 2002/0079(CNS))
(Parlamentet vedtog beslutningen)
Betænkning (A5-0310/2002) af Hughes for Udvalget om Beskæftigelse og Sociale Anliggender om Kommissionens meddelelse: tilpasning til ændringerne i arbejdslivet og i samfundet: en ny fællesskabsstrategi for sundhed og sikkerhed på arbejdspladsen 2002-2006 (KOM(2002) 118 - C5-0261/2002 - 2002/2124(COS)) 
Før afstemningen

Hughes (PSE).
Hr. formand, en række medlemmer vil undre sig over, hvorvidt jeg, som ordfører, tilstræber at henvise sagen til fornyet udvalgsbehandling. Udvalget var bekymret for, at Kommissionens strategidokument var lidt vagt, hvad angår det, der skal ske på sundheds- og sikkerhedsområdet.
Jeg kan nu fortælle Parlamentet, at jeg i går på et møde med kommissær Diamantopoulou og under drøftelsen i går aftes blev forsikret om, at kommissæren møder i Udvalget om Beskæftigelse og Sociale Anliggender for give en detaljeret redegørelse om, hvad der sker, og at der forelægges en årlig rapport for at fremme udvalgets tilsyn med udviklingen. Jeg henstillede derfor til udvalgets koordinatorer på et møde her til morgen, at vi går videre med afstemningen og ikke henviser sagen til fornyet udvalgsbehandling. Koordinatorerne var enige, hvorfor jeg henstiller til, at vi går videre med afstemningen.

Hautala (Verts/ALE).
Hr. formand, jeg vil gerne vende tilbage til et spørgsmål, som jeg rejste under forhandlingerne i går. Næstformanden, hr. Imbeni, rådede mig til at rejse det igen, mens vi stemmer om hr. Broks betænkning. Jeg vil gerne gøre mine kolleger opmærksom på, at vi også stemmer om Parlamentets ret til at få en godkendelse fra Parlamentets Præsidium angående interne sikkerhedsforanstaltninger i forbindelse med aftalen om hemmelige dokumenter om sikkerhedspolitik. Der er nogle meget problematiske forhold i disse sikkerhedsforanstaltninger. F.eks. skal de nationale sikkerhedstjenester afgøre, om parlamentsmedlemmerne er pålidelige.
Hr. formand, da De er personlig ansvarlig for disse foranstaltninger, vil jeg gerne spørge, hvorfor der ikke var nogen debat i Parlamentet om disse sikkerhedsforanstaltninger i forbindelse med hr. Broks betænkning, og hvordan man påtænker at organisere denne form for kontrol. Jeg mener, at det er lidt af en skandale, at vi er ved at stemme om det, uden nogen form for debat, i al stilhed, som det var.

Formanden.
Præsidiet forelagde et forslag til afgørelse i plenarforsamlingen. Det står på dagens afstemningsliste. Det sker i forlængelse af den drøftelse, der er foregået i Parlamentet i nogen tid om adgang til følsomme dokumenter. Det afspejler også Parlamentets anmodning i en tidligere betænkning, hvor Præsidiet blev anmodet om at udarbejde et forslag og forelægge det på plenarforsamlingen. Præsidiet fremlagde derfor forslaget på baggrund af drøftelser og afstemninger i Parlamentet.
Præsidiet drøftede forslaget for nogen tid siden. Ordføreren, hr. Brok, har ved mere end en lejlighed forelagt det på Formandskonferencen. Alle grupper - heriblandt Deres egen - deltager i Præsidiet og Formandskonferencen. Det kan derfor ikke overraske Dem, at det kommer. Der blev ikke gjort indsigelser, da dette punkt kom på dagsordenen.
Jeg har noteret Deres bemærkning i går aftes og nu igen. Jeg kan forsikre Dem for, at sagen er nøje overvejet og blev forelagt de relevante organer i Parlamentet for nogen tid siden. Det er ikke et forsøg på at vride armen om på nogle kolleger i den 11. time. Jeg kan forsikre Dem for, at der har været omfattende drøftelser og behandlinger på mange møder, både i Præsidiet og på Formandskonferencen.
(Parlamentet vedtog beslutningen)

Forslag til afgørelse (B5-0526/2002) fra Præsidiet jf. forretningsordenens bilag VII, punkt 1, om gennemførelsen af den interinstitutionelle aftale om Europa-Parlamentets adgang til Rådets følsomme oplysninger på det sikkerheds- og forsvarspolitiske område
(Parlamentet vedtog beslutningen)
Betænkning (A5-0308/2002) af Hans-Peter Martin for Udvalget om Konstitutionelle Anliggender om ændring af forretningsordenens bestemmelse om dechargeprocedurer (2001/2060/(REG)) 
Før afstemningen

Corbett (PSE).
Hr. formand, for at efterkomme et stærkt ønske i PPE-DE-Gruppen trækker min gruppe anmodningen om særskilt afstemning om ændringsforslag 3 tilbage. Dermed kan De tage samtlige ændringsforslag under ét.

Bourlanges (PPE-DE).
Hr. formand, jeg ville blot takke Den Socialdemokratiske Gruppe for dens gestus. Jeg tror, at vi har indgået et kompromis, at dette kompromis danner et hele, og at nogle af PPE-DE-gruppens medlemmer ikke er helt tilfredse med kompromiset, men jeg mener, at vi skal have en afslutning på dette her. Jeg opfordrer derfor kraftigt mine gruppemedlemmer til at give deres fulde støtte til det kompromis, vi har indgået.
Berès (PSE).
Hr. formand, på dette sene tidspunkt i afstemningen er jeg ked af at måtte sige til Dem, at Europa-Parlamentet er ude af stand til at gennemføre de beslutninger, det træffer.
Vi har besluttet at gøre chartret om grundlæggende rettigheder til omdrejningspunktet for alt, hvad vi foretager os. I Udvalget om Konstitutionelle Anliggender, som er forretningsordenens vogter, har jeg været nødt til at stille en række sproglige ændringsforslag, som skulle have været korrigeret i et erratum. Blandt disse sproglige ændringsforslag var der nogle, der efter min mening i virkeligheden ikke er sproglige, eftersom de angår portugisisk, italiensk, fransk og græsk. De sigter mod at erstatte udtrykket "menneskerettigheder" med udtrykket "individets rettigheder". Til min store fortrydelse er dette såkaldt sproglige ændringsforslag ikke taget i betragtning i dette erratum.
Jeg ved, at De på Formandskonferencen har konsulteret Juridisk Tjeneste for at finde ud af, hvad der skulle være god praksis i Europa-Parlamentet. Jeg håber, at denne plenarforsamling er i stand til selv at træffe beslutning om, at anvendelsen af chartret er ufravigeligt i Europa-Parlamentet.
Formanden.
Fru Berès, jeg vil tage spørgsmålet og Juridisk Tjenestes holdning op på Formandskonferencen, således at alle grupper kan deltage, når tiden er inde.
Bordes, Cauquil og Laguiller (GUE/NGL)
 Det ville være meget enkelt at kommunikere de "begivenheder" (hændelser, ulykker, som kun lige er undgået osv.), som finder sted inden for den civile europæiske luftfart, ud til alle EU's medlemsstater, hvilket ikke er tilfældet for øjeblikket. Ikke desto mindre kræver denne betænkning, selv om den ønsker, at begivenhederne rapporteres og kommunikeres ud til medlemlemsstaterne, samtidig med at oplysningernes "fortrolighed" sikres.
Men hvem og hvad kan denne fortrolighed dog tjene, hvis det ikke er at sløre virkeligheden for lufthavnenes naboer og for brugere af og personale inden for lufttransporten, og hvis det ikke er at beskytte selskabernes kommercielle og økonomiske interesser? Der er tværtimod brug for den største gennemsigtighed og først og fremmest en fuld gennemsigtighed for befolkningerne. For det er den eneste måde, hvorpå man kan belyse hele ansvarsområdet for de "begivenheder", der her er tale om. Dette ansvarsområde skal kunne belyses helt op til højeste sted, det vil sige til de direkte og endelige ansvarlige, nemlig luftfartsselskaberne og lufthavnenes administrationsselskaber.
Vi afstår derfor fra at stemme om betænkningen.
Marques (PPE-DE)
På linje med de fællesskabsinstrumenter, der for nylig er vedtaget til fordel for øget sikkerhed i den civile luftfart, er formålet med Parlamentets og Rådets forslag til direktiv om indberetning af hændelser inden for civil luftfart at sikre, at der sker indberetning af enhver situation, der måtte bringe et fly og dets besætning i fare. De indsamlede data vil gøre det muligt at udveksle oplysninger og at lære af fejlene, så ulykker kan forebygges.
Jeg takker hr. Collins for hans fremragende betænkning om denne sag, og jeg giver den min støtte, særlig på grund af spørgsmålet om fortrolighed i den obligatoriske eller frivillige indberetning, som er den eneste måde til at sikre, at der videregives oplysninger om menneskelige fejl i forbindelse med potentielle ulykkeshændelser, hvilket jo sjældent afsløres spontant, til forskel fra eksempelvis tekniske mangler.
Jeg vil også gerne fremhæve behovet for at støtte oprettelse af regionale indberetningssystemer, der kan tilknyttes det integrerede net af nationale indberetningssystemer, så der tilvejebringes et bredt kendskab til de forskellige situationer.

Ribeiro e Castro (UEN)
Oprettelsen af systemer til udveksling af oplysninger fra forskellige civile luftfartsmyndigheders indberetningssystemer vil gøre det muligt for alle interesserede parter at lære af deres fejl og skabe et mere sikkert system for alle brugere af luftfart. Dette direktiv er meget vigtigt, fordi det vil forbedre indberetningssystemets effektivitet betydeligt. Det er også positivt at konstatere, at et stort antal ændringsforslag, der blev stillet under førstebehandlingen, er kommet med i Rådets fælles holdning. Der består imidlertid stadig meningsforskelle, hvor jeg har støttet ordførerens synspunkter, hvilket også udvalget har gjort. Det er på den ene side væsentligt, at medlemsstaterne kan retsforfølge, når en indberettet hændelse skyldes grov uagtsomhed, og på den anden side at opretholde det, der var artikel 9 i Kommissionens oprinelige forslag, der omhandlede fortrolig indberetning, fordi "afpersonalisering" af indberetninger på dette felt ofte er afgørende for en bedre forståelse af de faktorer, der kan have betydning ved ulykker i luftfarten.

Bastos (PPE-DE)
Det bekymrende store antal arbejdsulykker for selvstændige og behovet for at sikre retten til sunde, sikre og værdige arbejdsforhold nødvendiggjorde denne tilgang, og jeg støtter derfor hr. Pérez Álvarez' fremragende betænkning.
Selv om det er utilstrækkeligt, udgør Kommissionens forslag dog et første bidrag til løsning af spørgsmålet om beskyttelse af selvstændiges sundhed og sikkerhed på arbejdspladsen.
Det skal bemærkes, at det er på højrisikoområder som landbrug, fiskeri, vejtransport, forarbejdningsindustri og byggeri, hvor der er mange selvstændige, at der sker et meget stort antal arbejdsulykker. Det haster derfor med at få gennemført en effektiv forebyggelsespolitik, der må ledsages af uddannelse, oplysning og bevidstgørelseskampagner.
På baggrund af en stigende erhvervsmæssig mobilitet er det helt afgørende, at der i EU ud over anerkendelse og gennemførelse af lovgivning på dette område også træffes foranstaltninger til at harmonisere medlemsstaternes forskellige beskyttelsesniveauer.

Alavanos (GUE/NGL)
Jeg vil benytte lejligheden i forbindelse med behandlingen af og afstemningen om Hughes-betænkningen om en "ny fællesskabsstrategi for sundhed og sikkerhed på arbejdspladsen 2002-2006", som indeholder nogle positive ting, til at tage Kommissionens forsømmelighed op, hvad angår gennemførelsen af regler om sundhed og sikkerhed på arbejdspladsen. Mit land, Grækenland, har en makaber høj rekord i antal arbejdsulykker, og samtidig har vi rekord med det laveste antal inspektioner, som også har en lav effektivitet. På trods af gentagne forespørgsler til Kommissionen fra mig selv og andre medlemmer har Kommissionen i nu fem år "fortsat med at undersøge de informationer, som den vil indhente fra Grækenland". Denne situation er nødt til at ophøre, og der må indføres mekanismer til kontrol af anvendelsen af sundheds- og sikkerhedsforanstaltningerne, især på arbejdspladserne. Vi kan ikke kontrollere, udsende advarsler og pålægge sanktioner for de offentlige forsømmelser og samtidig lukke øjne og ører, når det gælder sundhed og sikkerhed.

Bastos (PPE-DE)
Fællesskabsdata om sundhed og sikkerhed på arbejdspladsen viser en generel tendens i retning af bedre forhold. Situationen er imidlertid stadig temmelig kritisk i visse medlemsstater, og jeg kan her nævne Portugal, hvor situationen giver anledning til bekymring inden for især byggeriet, tekstilindustrien og landbruget.
Jeg har stemt for denne betænkning, og jeg vil gerne fremhæve følgende punkter:
Den gældende fællesskabslovgivning på dette område må kodificeres og forenkles, og medlemsstaterne må tilskyndes til at gennemføre den eksisterende lovgivning mere effektivt.
Kommissionen må hurtigst muligt udarbejde en detaljeret handlingsplan med finansielle og tidsmæssige forpligtelser, som integrerer kønsaspektet og nye typer risici og sygdomme.
Der må etableres partnerskaber med henblik på bedre dataindsamling og kommunikation mellem de forskellige aktører.
Kandidatlandene må integreres i de involverede institutioner og organer, så der kan ydes dem en effektiv teknisk og finansiel assistance.
Endelig er forebyggende tiltag inden for sundhed og sikkerhed på arbejdspladsen rettet mod arbejdstagere og arbejdsgivere meget vigtige.

Bushill-Matthews (PPE-DE)
Der blev stemt om denne betænkning i henhold til forretningsordenens artikel 110a, som udelukker ændringsforslag til betænkningen. Den britiske delegation i PPE-DE-Gruppen har tidligere forsøgt at ændre betænkninger, som den ikke støttede. Den nye regel giver dog ingen anden mulighed end at stemme imod visse betænkninger.
De britiske konservative støtter Kommissionens dokument om sundhed og sikkerhed på arbejdspladsen, der omhandler betydningen af sundhed og sikkerhed på arbejdspladsen og behovet for at styrke forebyggelseskulturen og sikre bedre anvendelse af gældende ret. Kommissionen indrømmer, at folk har tendens til at betragte Fællesskabets lovgivningsmæssige rammer som værende for komplekse og uklare, og foreslår, at de forenkles. Det støtter de britiske konservative.
Ordføreren er imidlertid gået i den stik modsatte retning og foreslår en udvidelse af rammedirektivets anvendelsesområde, ny lovgivning om mobning på arbejdspladsen, et nyt direktiv om arbejdspladsens ergonomi, en styrkelse af direktivet om sikkerhed og sundhed i forbindelse med arbejde ved skærmterminaler samt ændringer til direktivet om manuel håndtering af byrder.
En grundlæggende fejl i ordførerens analyse får os til at konkludere, at hans konklusioner er forkerte. De britiske konservative støtter derfor ikke betænkningen.

Eriksson, Herman Schmid, Seppänen og Sjöstedt (GUE/NGL)
Betænkningen handler om arbejdsmiljøproblemer på arbejdspladserne i EU, og der er bekymring for en forværing af situationen i stedet for en forbedring, Ordføreren for udtalelsen foreslår en lang række foranstaltninger, herunder en bedre anvendelse af gældende lovgivning inden for området. Dette forslag har vores fulde opbakning.
Han opfordrer også til ny lovgivning angående chikane på arbejdspladsen på den ene side og krav om ergonomi på arbejdspladsen på den anden side. Vi er modstandere af, at der reguleres ved hjælp af direktiver af principielle grunde og af praktiske grunde. Gældende direktiver om arbejdsmiljøet fungerer ikke efter hensigten, særligt fordi arbejdsgiverne er modstandere af dem, og fordi fagforeningerne er for svage og ofte fastsætter minimumsstandarder, som er medvirkende til at binde arbejdsmarkedets parter til aftaler, som yder en beskyttelse, der er alt for lav. På den anden side kunne vi, hvis vi havde stærke fagforeninger og nationale regeringer med sociale ambitioner, indføre lovgivning på nationalt niveau, som var mere præcis, gav en bedre beskyttelse, og som kunne realiseres mere effektivt.
Men vi har støttet betænkningen, da vi er enige i dens politiske ambition om at forbedre arbejdsforholdene i medlemsstaterne.

Figueiredo (GUE/NGL)
Denne betænkning, som vi har tilsluttet os, omhandler et spørgsmål af allerstørste vigtighed i EU på grund af dets betydning for såvel et værdigt arbejdsliv som tilvejebringelse af bedre arbejdsbetingelser og på grund af den ringe opmærksomhed, som Kommissionen har skænket dette spørgsmål om sundhed og sikkerhed på arbejdspladsen, således som det så tydeligt fremgår af den drastiske reduktion af personalet, der beskæftiger sig hermed, på mere end 40 % inden for de sidste 10 år, som det nævnes i betænkningen.
Denne endelige tekst, der er resultatet af en grundig debat, som vi har bidraget til med flere forslag, omhandler diverse sider af denne problematik og fremsætter forskellige krav, heriblandt:
Der skal hurtigst muligt udarbejdes en detaljeret handlingsplan med finansielle og tidsmæssige forpligtelser for alle større forslag.
Der skal være særlig opmærksomhed omkring kønsaspektet på baggrund af den forskelsbehandling, som kvinder udsættes for, dels fordi de får en dårligere erhvervsuddannelse eller har sværere ved at få adgang til arbejdsmarkedet, dels på grund af det tunge, farlige og dårligt lønnede arbejde, som de ofte må udføre.
Der må stilles forslag til et omfattende direktiv om arbejdspladsens ergonomi, der forbedrer de eksisterende direktiver, og som tager hensyn til de muskel- og knogleproblemer, som over halvdelen af de mennesker, der er berørt af arbejdsrelaterede klager i EU, lider af.

Arvidsson, Cederschiöld, Grönfeldt Bergman og Stenmarck (PPE-DE)
Da Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 1049/2001 om aktindsigt i Europa-Parlamentets, Rådets og Kommissionens dokumenter blev forhandlet på plads, blev det besluttet, at Europa-Parlamentets adgang til følsomme dokumenter skulle høre ind under en særskilt interinstitutionel aftale mellem Parlamentet og Rådet for at gøre det muligt for Europa-Parlamentet at indfri sine forpligtelser i henhold til EF-traktatens artikel 21.
Men alle de aftaler, som er blevet indgået mellem Rådet og Parlamentet, skal overholde de grundlæggende principper om loyalitet og forpligtelse over for institutionerne om at stille oplysninger til rådighed for begge parter. Med andre ord er det ikke retfærdigt, at Rådet træffer beslutninger om den interne arbejdsgang i Parlamentet, og på den måde opstiller institutionerne i et klart hierarki. Der er også en risiko for, at oplysninger bliver holdt tilbage for små lande og mindre politiske grupper. Aftalen indskrænker de rettigheder, som alle medlemmer og offentligheden har, i henhold til forordning nr. 1049, idet det skaber en gruppe, som har særlig adgang til oplysningerne.
En interinstitutionel aftale på dette følsomme område bør forbindes med regler om streng fortrolighed (ligesom de regler, der anvendes af NATO). Regler som disse kunne være blevet opstillet for dokumenter om ekstern sikkerhed, uden at det resulterer i nogen forandring af den interinstitutionelle struktur.

Bordes, Cauquil og Laguiller (GUE/NGL)
Ordføreren påberåber sig Europa-Parlamentets ret til at få adgang til de dokumenter om sikkerhed og forsvar, som er klassificeret som "confidentiel", "secret" eller "très secret/top secret", samtidig med at han antyder, at "offentligheden (kan) nægtes aktindsigt", og dokumenterne således bliver utilgængelige for EU's befolkninger, på trods af at EU foregiver at sikre deres forsvar og sikkerhed. Dette kan kun understrege det parodiske i en sådan målsætning og hykleriet i de europæiske institutioner, som aldrig forpasser en lejlighed til at prale med den såkaldte "gennemsigtighed" i deres aktiviteter.
Med hensyn til, hvorvidt aftalen mellem Rådet, Kommissionen og Europa-Parlamentet (som under alle omstændigheder udelukker dokumenter, der er stemplet "top secret") ligefrem ville give visse omhyggeligt udvalgte medlemmer adgang til andre dokumenter om sikkerhed og forsvar, fastslår ordføreren, at "den måde, hvorpå denne aftale anvendes i praksis, vil blive afgørende". Kort sagt er det sådan, at hvad angår sikkerheds- og forsvarsspørgsmål som alle andre emner, der af Rådet og Kommissionen regnes for at have en vis betydning, vil sidstnævnte kun informere Europa-Parlamentet i det omfang, de har lyst til det. Det kan kun forbavse dem, der forestiller sig, at Europa-Parlamentet spiller en anden rolle end den, der går ud på at være et såkaldt demokratisk røgslør for politikker, som, da de er dikteret af de herskende klasser, ikke er underlagt nogen form for kontrol.
Vi stemmer imod betænkningen og det tilhørende forslag til beslutning.
Meijer (GUE/NGL)
Der var en tid, hvor forberedelsen og gennemførelsen af regeringens politik så vidt muligt blev holdt hemmelig, for den almindelige befolkning behøvede ikke at vide, hvordan og med hvilke argumenter der blev regeret. Disse bestræbelser på at hemmeligholde har endda overlevet indførelsen af den almindelige valgret. Nu om dage går man dog ud fra, at alle er lige for loven, at myndigheder skal stå til ansvar over for vælgerne, og at der er adgang til information om regeringens politik. Så snart det imidlertid drejer sig om offentlig sikkerhed, forsvar og militære anliggender, mærkes den traditionelle hemmelighedsholdelse igen. Det kan kortvarigt være berettiget, hvis flertallet af befolkningen trues af et farligt mindretal af udbyttere, der vil afskaffe de grundlæggende rettigheder. Men hemmeligholdelse kan også betyde, at magtfulde udbyttere beskyttes mod folkets vrede. Den valgte løsning, nemlig en frivillig aftale mellem Parlamentet og Rådet, virker mere attraktiv, end den er. Offentligheden får i modsætning til Parlamentet ingen aktindsigt. Men Parlamentets aktindsigt er begrænset til fire medlemmer, der er udpeget af gruppeformændene i fællesskab, ledet af formanden for Udvalget om Udenrigsanliggender. I praksis vil et stort flertal af Europa-Parlamentets medlemmer, endda hele politiske grupper, ikke få noget at vide. Et sådant udvalg om sikkerhedsanliggender beskytter da kun hemmeligholdelsen.

Ribeiro e Castro (UEN)
Jeg takker ordføreren mange gange for hans arbejde, ligesom jeg glæder mig over, at der nu foreligger klart formulerede regler, som udgør et meget stort fremskridt for fællesskabsinstitutionernes virksomhed og for deres politiske gennemsigtighed, selv på så følsomme områder som sikkerhed og forsvar. De sidste skridt, der tages i dag, er kronen på en lang, omhyggelig og besværlig proces med grundige politiske overvejelser og forhandlinger mellem institutionerne, der har givet et meget positivt og afbalanceret resultat. Det gjaldt virkelig om at skabe en fornuftig og rimelig balance mellem på den ene side den ønskværdige gennemsigtighed og på den anden side den nødvendige forsigtighed på grund af denne type oplysningers meget fortrolige karakter. Ellers havde intet fremskridt været muligt på et så følsomt område. Takket være de praktiske løsninger, som man er nået frem til, den sunde fornuft, der har rådet, og grundige politiske overvejelser, fortjener Parlamentet, borgerne i almindelighed og alle Fællesskabets institutioner vores hyldest.

Sacrédeus og Wijkman (PPE-DE)
Vi har i dag nedstemt forslaget til en interinstitutionel aftale om at give Parlamentet adgang til følsomme oplysninger fra Rådet inden for sikkerheds- og forsvarspolitik. Hovedårsagen er, at vi mener, at det udvalg, som er blevet foreslået, skal bestå af kun fire medlemmer, hvilket vil være en meget smal kreds. Muligheden for, at små lande eller mindre grupper kan blive repræsenteret, vil derfor være minimal. Manglen på oplysninger vil stige.
For at opnå øget åbenhed og lighed bør der være flere faste medlemmer i udvalget. Samtidig skal et antal medlemmer have mulighed for at blive valgt i overensstemmelse med de fastlagte bestemmelser i forslaget til aftalen.

Ribeiro e Castro (UEN)
Jeg mener, at der er sket en positiv forbedring i forhold til den tidligere ordning, der medførte hyppige problemer og besværligheder. Den nye ordning, som revisionen af bilag V til forretningsordenen indebærer, er helt sikkert både klarere og mere hensigtsmæssig. Jeg beklager imidlertid, at hr. Theatos ændringsforslag, fremsat af PPE/DE-Gruppen, blev trukket tilbage, fordi jeg mener, at den holdning, som ordføreren og flertallet i Udvalget om Konstitutionelle Anliggender stod for, og som også fik størst tilslutning i plenarforsamlingen, kan føre lidt for vidt ved allerede under førstebehandlingen, i april, at åbne for en stiltiende dechargemeddelse som en blot indirekte følge af, at der ikke er blevet vedtaget forslag om udsættelse af afgørelsen om decharge.

Stihler (PSE).
Hr. formand, jeg anmodede i allersidste minut om at måtte afgive stemmeforklaring om både Müller- og Grossetête-betænkningen. Vi støttede ændringsforslag 78, da det i princippet er progenerisk. Det skulle ideelt set henvise til en udvidelse af linjerne i stedet for reduceret anvendelse, men princippet gør det muligt at sælge generiske lægemidler i mere end et land uden at skulle gentage anvendelsesprocedurerne.
Hvad angår ændringsforslag 63 i Grossetête-betænkningen, stemte vi for at fastholde udvalgets fremgangsmåde. Med hensyn til anden del af ændringsforslag 113 blev det nævnt for os, at ordet reklame kunne misforstås.

Moreira da Silva (PPE-DE)
Oprettelse af et indre marked for lægemidler bør ikke blot tilstræbe et bedre sundhedsniveau i EU, men også stimulere videnskabelig og teknologisk innovation, der kan frembringe nye lægemidler og befordre fremstilling og markedsføring af de almindelige produkter. Om de centrale spørgsmål under denne førstebehandling har jeg følgende synspunkter: 1) Uden at det skal betyde, at den decentrale procedure (den nationale med gensidig anerkendelse) fuldstændig bør afskaffes, finder jeg det væsentligt, hvad markedsføringstilladelsen angår, at der i stadig højere grad satses på den centraliserede procedure (via Det Europæiske Agentur for Lægemiddelvurdering), især med hensyn til nye virksomme stoffer, for at de syge kan få hurtigere adgang til et nyt lægemiddel og sikre, at de små og mellemstore virksomheder ikke stilles ringere. 2) Der bør bevilges tilladelse til markedsføring af almindelige lægemidler, hvis referencelægemiddel har været godkendt i mere end otte år i en medlemsstat eller i Fællesskabet (og ikke 10 år, som Kommissionen foreslår). 3) Hvad angår oplysning, er Kommissionens forslag tvetydigt, hvorfor der må sikres forbud mod direkte reklame.

Ribeiro e Castro (UEN)
Dette forslag til forordning er meget vigtigt, da dets formål er at sikre et højt beskyttelsesniveau for menneskers og dyrs sundhed ved en skærpet markedsovervågning og en styrkelse af procedurerne for overvågning af lægemidler med henblik på at øge mængden af tilgængelige lægemidler og skabe et indre marked for lægemidler samt desuden at ændre Det Europæiske Agentur for Lægemiddelvurderings målsætninger og arbejdsmetoder i lyset af EU's udvidelse. Det er dog ikke med hensyn til disse flotte målsætninger eller i ønsket om, at alle patienter i EU hurtigere kan få adgang til lægemidler med nye virksomme stoffer, og som er sikrere og mere effektive, at meningerne skilles, men med hensyn til bestemte konkrete detaljer i forordningen, således som det fremgår af den måde, som jeg har valgt at stemme på. Særligt hvad angår det centrale spørgsmål om, i hvilket omfang markedsføringstilladelsen bør centraliseres i Det Europæiske Agentur for Lægemiddelvurdering, vil jeg gerne fremhæve, at jeg ligesom et flertal i udvalget går ind for, at humanmedicinske lægemidler, der indeholder et nyt virksomt stof, kan godkendes af de nationale instanser, så jeg derfor vender mig imod øget og uheldig centralisering - altså går ind for valgmulighed mellem centraliseret procedure og national godkendelse, eventuelt ledsaget af gensidig anerkendelsesprocedure.

Meijer (GUE/NGL)
Lægemidler er handelsvarer, som der tjenes penge på. Derfor er bedømmelsen af brugen af dem ikke et neutralt teknisk anliggende. Konkurrerende virksomheder og konkurrerende metoder har fordel af lovgivning, som fører til, at flest muligt af deres egne produkter kan afsættes, og at andre produkter udstødes af markedet. De ønsker overforbrug af deres egne produkter og udelukkelse af alternativer. Med rette er Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerpolitik, i modsætning til Kommissionen, imod offentlig reklame for lægemidler mod aids, astma og sukkersyge. Producenter og brugere af alternative lægemidler, og også læger, som foretrækker disse midler, frygter, at de foreslåede regler først og fremmest vil være til fordel for den kemiske industri og til ulempe for naturmedicin. Det er sommetider ældgamle naturpræparater, som ifølge brugerne virker godt, men hvis virkning aldrig er blevet videnskabeligt bevist. Så længe de ikke er skadelige, og hvis deres sammensætning er kendt, fortjener de, at tvivlen kommer dem til gode. Skadelige og uduelige midler, som kun produceres for at tjene penge, skal dog forbydes, men der er ikke nogen som helst grund til at give den farmaceutiske industri en monopolstilling. Jeg stemmer derfor imod industriens forslag og for de forslag, som forsvares af grupper af læger og brugere.

Sacrédeus og Wijkman (PPE-DE)
Vi har besluttet at støtte ændringsforslagene, som gør det nemmere at markedsføre generiske lægemidler hurtigere, det vil sige billigere kopiprodukter. På den måde kan de konstant stigende medicinudgifter bringes ned. I Sverige steg de med 10% hvert år i 1990'erne.
Reglerne for registrering af generiske lægemidler skal gøres nemmere, så det er muligt at markedsføre generiske lægemidler umiddelbart efter, at den 10-årige periode for den første tilladelse til det originale lægemiddel er udløbet. Produktionen af det generiske lægemiddel bør derfor begynde, før den ovennævnte tiårige periode er udløbet. Derfor stemte vi også imod de ændringsforslag, som forhindrer, at generiske lægemidler markedsføres ved at beskytte mindre ændringer i det originale lægemiddel.
Vi fastholder også, at det nuværende forbud mod reklamer for lægemidler direkte til offentligheden skal opretholdes. Patienterne kræver pålidelige oplysninger fra en uafhængig kilde.

Whitehead (PSE)
Jeg vil gerne på vegne af den britiske Labour-delegation sige, at vi, for så vidt angår forslagene i Grossetête-betænkningen om veterinærlægemidler, mener, at Kommissionen bør acceptere den nuværende praksis i Det Forenede Kongerige og Irland. Det gør det muligt for registrerede personer at indgive en række lægemidler til dyr uden dyrlægerecept i de tilfælde, hvor man ikke finder det nødvendigt at involvere en dyrlæge med henblik på sikker og effektiv anvendelse. Det har fungeret effektivt i mange år og har ikke ført til sikkerhedsmæssige bekymringer i forhold til forbrugerne eller brugerne af sådan medicin.
Vi mener også, at revurderingen af sådan medicin bør foregår hvert femte år i stedet for en tilladelse på ubestemt tid. Vi støtter ikke Kommissionens synspunkt om, at alle nye aktive stoffer til veterinærlægemidler bør godkendes i henhold til den centraliserede procedure. Det får stor indvirkning på udviklingen af nye produkter til lokale arter/forhold og forværrer problemerne med udbuddet af sådan medicin. Fleksibiliteten skal derfor fastholdes.

Fatuzzo (PPE-DE).
Hr. formand, de pensionister, som jeg har den fornøjelse at repræsentere her i Europa-Parlamentet, har fortalt mig, at de er meget tilfredse med, at jeg stemte for denne betænkning, eftersom det efter deres mening er vigtigt - og det er noget, de glæder sig til - at EU enten får en forfatning eller et charter om grundlæggende rettigheder med samme værdi som en forfatning, som de alle kan benytte sig af, hver gang de bliver uretfærdigt behandlet. Det er desværre noget, som unge og gamle i alle verdens lande tit udsættes for, men det er særlig smerteligt og negativt for ældre borgere, at de stadig bliver udsat for uretfærdig behandling. Der står i chartret, at EU respekterer de ældres rettigheder, og derfor glæder de ældre og pensionisterne i hele Europa sig til, at det bliver en del af EU's forfatning.

Hager (NI).
Hr. formand, jeg drømte, at hr. Fatuzzos datter ringede til min søn, som også studerer jura, og hun spurgte ham, om han var indforstået med den måde, jeg stemte på, i forbindelse med Duff-betænkningen. Jeg kan ikke gengive svaret, fordi jeg vågnede noget forskrækket. Derfor vil jeg udtrykkeligt erklære, at vi har stemt for betænkningen, selv om nogle problemer efter min mening er omvendte. Især mener jeg i modsætning til ordføreren, at problemet med en eventuel divergerende bedømmelse i højesteretterne i sager om grundlæggende rettigheder ikke er løst. Jeg ved som tidligere højesteretsdommer, hvad jeg taler om. Ikke desto mindre gælder forankringen af de grundlæggende rettigheder mere og derfor alt i alt en positiv stemme.

Ahern (Verts/ALE).
Hr. formand, jeg bifalder hr. Duffs betænkning. Det er vigtigt, at vi indarbejder chartret om grundlæggende rettigheder i de nuværende EU-traktater, men jeg håber også, at den europæiske menneskerettighedskonvention indarbejdes i EU som institution og ikke blot i de enkelte medlemsstaters retssystemer.
Det er utænkeligt at have en moderne EU-forfatning, som er det, Konventet om Den Europæiske Unions Fremtid står over for, uden bindende fortegnelser over rettigheder. Hvis konventet udarbejder en sådan forfatning uden chartret, vil det efter min mening være en skandale. I stedet for at give institutionerne i EU flere rettigheder, begrænser chartret EU-institutionernes udøvelse af deres beføjelser, fordi de udtrykkeligt skal respektere menneskerettighederne.
Chartret bør være juridisk bindende og skal håndhæves i henhold til EU-lovgivningen. Det er ikke, som ordføreren siger, en erstatning for medlemsstaternes systemer af grundlæggende rettigheder, men et supplement til dem.

Alavanos (GUE/NGL)
Det er helt uforståeligt, at EU kan gå i gang med at udarbejde en forfatning, uden at man sørger for at sikre borgernes rettigheder. Derfor er chartret om menneskerettighederne nødt til at have forfatningmæssig gyldighed og indarbejdes i EU's forfatningstekst, så man færdiggør revisionen af EU's traktater, inden de nye medlemmer optages i EU. Det vil give chartret en retlig dimension, så det kan påberåbes ved både EF-Domstolen og de nationale domstole. Jeg er enig med Udvalget om Konstitutionelle Anliggender, hvad dette angår, men jeg er ikke enig med ordføreren i, at chartret skal forblive uændret. Tværtimod skal det uddybes og udvides i sit anvendelsesområde, da det mangler meget i forhold til næsten alle europæiske forfatninger, hvad angår støtte til de grundlæggende rettigheder.

Alyssandrakis (GUE/NGL)
 Da vi drøftede "chartret om grundlæggende rettigheder" for to år siden, kaldte vi det et ubrugeligt og farligt dokument, hvilket vi baserede på den kendsgerning, at det i sit indhold halter alt for meget bagefter de internationale konventioner og mange af EU-landenes forfatninger. Vi vurderede, at det var meningen, det skulle udgøre kernen i EU's kommende forfatning, som skal besegle føderationsprocessen.
Vores vurdering holdt stik. EU bliver mere og mere enerådigt og får hjælp hertil fra "terrorismen". Det opdaterer sit arsenal (europæisk lov om terrorisme, europæisk arrestordre, europæisk militær og politi), så det kan imødegå reaktionen på den politik, der føres. Den "sociale" model kender arbejdstagerne allerede alt for godt: mere fleksibilitet på arbejdet, fordeling af arbejdsløsheden, nedbrydning af det sociale sikringssystem og pensionssystemet, privatisering af sundhed og uddannelse.
Fortalerne for chartret, herunder ordføreren, som vurderer, at der ikke er behov for nogen ændring, har overhovedet ikke lyttet til de hundredtusinde demonstranter, som ved hvert eneste topmøde protesterer over det befolkningsfjendske og monopolvenlige system, som er ved at blive opbygget. Det eneste, de interesserer sig for, er at få chartret indarbejdet i traktaterne og gøre det bindende for EU-organerne og medlemsstaterne. Det vil give en endnu mere konservativ og enerådig institutionel ramme, som gør arbejdstagernes forfatningsmæssigt etablerede landvindinger ubrugelige.
Derfor har KKE's medlemmer af Europa-Parlamentet stemt imod betænkningen.

Andersson, Färm, Hedkvist Petersen, Hulthén og Hans Karlsson (PSE)
Vi stemte for betænkningen, da vi i princippet støtter inkorporeringen af chartret i en fremtidig traktat (forfatning). Men vores støtte skal ses i lyset af de følgende aspekter.
I betænkningen foreslås en række foranstaltninger, som skal forbedre den direkte adgang til Retten i Første Instans. Vi fortolker indholdet på den måde, at det giver den enkelte person ret til at fremføre sin sag direkte for Retten i Første Instans på grundlag af chartrets rettigheder. Det vil være et fatalt forslag, som risikerer at åbne dørene for retslig prøvelse af stort set alle EU-beslutninger (hvis man tager omfanget af chartret i betragtning). Vi vil hellere se et system som det, der ligner den nuværende ret til at fremføre en sag for Retten i Første Instans. Rettigheder under chartret anvendes indirekte via de nationale domstoles ret til at indbringe sager for Retten i Første Instans.
I betænkningen indtages der en ubøjelig holdning angående ændringer til chartrets horisontale bestemmelser. Men vi mener, at det er rimeligt at acceptere ændringer, selv når det drejer sig om substansen i bestemmelserne, da vi ikke kan se, hvordan chartret ellers kan få en bindende status og gyldighed i lovgivningen, som fungerer i praksis. Vi deler konventets arbejdsgruppes holdning til dette spørgsmål.
Som en generel bemærkning ønsker vi også at understrege, at et bindende charter under alle omstændigheder ikke bør underminere modellen for de kollektive overenskomster, som anvendes på arbejdsmarkederne i de nordiske lande.

Berthu (NI)
Duff-betænkningen, som kræver, at chartret om grundlæggende rettigheder integreres i en europæisk forfatning, er blevet vedtaget med et stort flertal på trods af vores modstand. Selv om disse konklusioner faktisk skulle blive vedtaget på et senere tidspunkt, kunne de på den næste regeringskonference skabe modargumenter centralt i de europæiske institutioner, som vi snart vil se de negative konsekvenser af.
Det er således, at vi i forgårs drøftede stabilitetspagtens budget, og at der til sidst var mange talere, der ligesom Romano Prodi fandt det tåbeligt, fordi det er alt for stift. Men hvad ville et charter integreret i traktaterne være andet end ækvivalensen til en stabilitetspagt, anvendt på politiske rettigheder? Vi skal snart få at se, at dette stive charter ikke er bedre egnet til virkeligheden i en Union af forskellige folkeslag, end den nuværende pagt om budgetstabilitet.
Således er det, at Europa-Parlamentet, selv når det har de skadelige resultater af manglende fleksibilitet lige for øjnene af sig, altid falder tilbage i den samme skure, påvirket af gamle vaner og det højeste mål om at blive en superstat.
De franske parlamentsmedlemmer har for deres vedkommende foreslået en ny, stiftende traktat for Europa, som ville blive meget anderledes end forfatningen til en superstat, fordi den ville anerkende nødvendigheden af fleksible forbindelser mellem de suveræne nationale demokratier.
Caudron (GUE/NGL)
 Jeg hører til dem, der har hilst udarbejdelsen, vedtagelsen og proklameringen af chartret om grundlæggende rettigheder i 2000 velkommen, og som har glædet mig over den, selv om man kan - og selv om jeg altid kan håbe og endda ønske at - tale til fordel for yderligere fremskridt for menneskene, borgerne og samfundet. En nøje gennemlæsning af samtlige artikler i vores charter viser den tydelige interesse for et sådant dokument, som er fælles for dagens 15 og morgendagens 25 medlemsstater.
Chartret er et udtryk for, at borgernes Europa endelig begynder at tage form!
Derfor ønsker jeg, tilhænger som jeg er af en europæisk forfatning, ligesom ordføreren, at vores charter om grundlæggende rettigheder integreres i denne forfatning.
Dette forhindrer os selvfølgelig ikke i at være meget kritiske over for dagens Europa, som er alt for liberalt i økonomiske henseender, alt for afhængigt af finans- og børsverdenen og alt for usynligt rent politisk i forhold til USA i løsningen af de store, internationale spørgsmål.
Jeg mener imidlertid, at en europæisk forfatning, der omfatter chartret om grundlæggende rettigheder, vil give os mulighederne for at påbegynde en tilbundsgående ændring af det dagens Europa, jeg stiller mig skeptisk til.
Figueiredo (GUE/NGL)
Vi tager afstand fra betænkningen på grund af dens overdrevne ambitioner på baggrund af et yderst pauvert dokument om beskyttelse af de grundlæggende rettigheder. F.eks.:
ønsket om udtrykkeligt at inkorporere chartret om grundlæggende rettigheder med bindende karakter som en del af de forfatningsmæssige bestemmelser i en kommende "europæisk forfatning",
ambitionen om at skabe et retsinstrument, der mest muligt skal underordne medlemsstaternes forfatninger, hvor meget man end hævder det modsatte (man bemærker ønsket om at udvide Fællesskabets beføjelser på diverse områder).
At fastholde chartrets indhold gør det kun vanskeligere at gå ind for, at det skal inkorporeres som en bindende bestanddel af en kommende "forfatning", eftersom det kendetegnes ved en formulering af rettighederne, der i praksis betyder et tilbageskridt i forhold til det, som de nationale forfatninger indeholder, f.eks. den portugisiske, eller det, der er indeholdt i de europæiske konventioner, som EU's medlemslande har tilsluttet sig.
Endelig bør man også vende sig imod den metode, som betænkningen vil indføre ved fremtidige ændringer af chartret, hvor man i praksis går ind for et permanent "konvent" (eller den proklamerede nye institution - "kongressen") eller andre mekanismer til ændring af såkaldt "forfatningsmæssigt" indhold, hvor man endnu en gang går ud over staternes (regeringernes og parlamenternes) nuværende enebeføjelse, hvad angår traktatændringer.

Meijer (GUE/NGL)
Alle mennesker har ret til beskyttelse mod administrativ vilkårlighed og mod privilegeredes udnyttelse. I et samfund, som er baseret på ligeværdighed for alle og ret til individuel mangfoldighed, er individuelle og sociale grundlæggende rettigheder, som kan gennemtvinges juridisk, uundværlige. EU's charter om grundlæggende rettigheder, der blev udarbejdet i 2000, er mindre vidtrækkende end nogle bestemmelser i medlemmernes forfatninger, den europæiske socialpagt og Europarådets europæiske menneskerettighedskonvention, som anvendes for et større område end kun EU's område. Derfor er det forkert at ligestille en god ordning for de grundlæggende rettigheder med et dokument, som ikke er andet end resultatet af diskussionen i konventet, som uden afstemning har kortlagt den største fællesnævner for forskellige ønsker. En mere tungtvejende status for chartret kan føre til to temmelig modstridende resultater, nemlig flere propagandamuligheder for EU og samtidig færre garantier for EU-landenes indbyggeres rettigheder. Derfor synes jeg, at forslaget om at begynde tiltrædelsesforhandlingerne med at undertegne den europæiske menneskerettighedskonvention er den mest positive del af forslaget. Hvorfor vedtager vi ikke med det samme den europæiske menneskerettighedskonvention i stedet for chartret?

Pasqua (UEN)
Eftersom jeg er stærkt imod idéen om en europæisk forfatning, der forudsætter, at man har et "europæisk folk", som i dag er totalt ikke-eksisterende (der er kun medlemsstaternes befolkninger), stemmer jeg imod denne betænkning.
Chartret, som er udarbejdet under meget diskutable omstændigheder, sigter på ingen måde mod at fremme beskyttelsen af de grundlæggende rettigheder inden for Fællesskabets juridiske rammer, hvilket kun er et påskud. Der findes allerede flere muligheder, nemlig principafgørelserne ved EF-Domstolen, den europæiske menneskerettighedskonvention og især de nationale forfatninger (hvis status skal genovervejes grundigt), som udfylder denne rolle på bedste vis.
Chartret har kun en eneste ambition, som i øvrigt er slået tydeligt fast i betænkningen, nemlig at blive motiveringen for den forlorne europæiske forfatning. Det drejer sig om via en tekst, hvis retskraft ville blive betragtelig (højeste status inden for primærretten), og hvis indhold kunne få alvorlig indflydelse på medlemsstaternes forfatningsmæssige traditioner, at tilføje de nationale suverænstater et afgørende slag.
Desuden udviser betænkningen ved at sætte de vigtigste elementer i de nationale forfatninger under overordnet opsyn af EF-Domstolen en uudholdelig og fornærmende mistænksomhed over for medlemsstaterne. Ånden og bogstavet i betænkningen er ganske enkelt uacceptable.
Ribeiro e Castro (UEN)
Idet jeg fortsætter det ræsonnement, som jeg lagde frem i mit indlæg under debatten, vil jeg gerne understrege, at denne betænkning kun kan støttes med entusiasme af dem, der deler ordførerens bagvedliggende opfattelser, udtrykt mere åbenhjertigt her i salen, da han talte om dette spørgsmål den 14. marts 2000: "Chartret repræsenterer en chance for at opbygge et moderne postnationalt". Det forholder sig nemlig således, at der helt modsat de forsikringer, som er fremsat i beslutningen og under debatten, stadig er stor risiko for, at chartret, hvis det inkorporeres i traktaterne og bliver juridisk bindende, straks letfærdigt vil blive taget til indtægt af et militant oplyst mindretal og herefter drejet i en retning, så det effektivt vil begrænse medlemsstaternes beføjelser i allerhøjeste grad på lige præcis det helt centrale punkt, der angår folkenes suverænitet og selvbestemmelse, og vil tendere til at få forrang frem for medlemsstaternes egne grundlæggende rettigheder og underordne disse fuldstændigt. Halvandet år, hvor det har haft de facto-status, og hvor flere organer har opført sig, "som om" chartret kunne finde direkte anvendelse, er nok til at vise, at faren findes, og det må derfor beklages, at Parlamentet deltager i denne trampen under fode og ikke løfter sin stemme i et kraftfuldt forsvar for retsstaten og de bestemmelser, der er indeholdt i traktaterne.

Schörling (Verts/ALE)
Jeg har stemt for betænkningen om chartret om grundlæggende rettigheder og dets fremtidige status.
Jeg støtter inkorporeringen af chartret i traktaten. På den anden side er jeg ikke enig i argumentet om, at det skal være en betingelse, at EU skal have status som juridisk person, eller at chartret vil være et skridt på vejen mod en EU-stat.

Stockton (PPE-DE)
I kraft af den måde, hvorpå chartret tilsyneladende har kunnet opstille sine egne vedtægter og begrænsninger (eller mere præcist mangel på begrænsninger), skal der falde svar på nogle grundlæggende spørgsmål, før det må udvikles yderligere.
Selv om det kun er ret og rimeligt, at et lovgivende organ som Den Europæiske Union skal være bundet af minimumsnormer for, hvad der er acceptabelt i et civiliseret samfund, er der intet vundet, hvis gennemførelsen af chartret fortsætter den udvikling, der er angivet i betænkningen.
Hvad sker der, hvis EF-Domstolen og Den Europæiske Menneskerettighedsdomstol udvikler indbyrdes modstridende retspraksis? Hvad har forrang? Hvem andre end procesadvokater får gavn af det mulige forumskift?
Hvordan kan det i et juridisk bindende dokument hævdes, at alle rettigheder er lige, det være sig retten til at leve eller retten til at strejke? Er mange af disse spørgsmål egentlig ikke politiske snarere end grundlæggende juridiske rettigheder?
Havde kommissær Byrne ikke ret, da han sagde, at spørgsmål vedrørende uddannelse, sundhed og bolig, og disses økonomiske følger, har bedst af at blive overladt til de valgte politikere i stedet for dommerne?

Theorin (PSE)
Betænkningen handler om chartret om grundlæggende rettigheder, og det foreslås, at det skal være bindende. Et bindende charter, som er så bredt i sin anvendelse, vil være en drivkraft for tættere integration og det overstatslige samarbejde. EF-Domstolen skal have bedre muligheder for at afsige kendelser inden for menneskerettighedsområdet. Et charter, som har primær retskraft, åbner vejen, i princippet, for sekundær fællesskabsret (forordninger og direktiver), som er baseret på chartret. Jeg er enig med den svenske Rigsdags nej til et bindende charter, og jeg mener, at EU i stedet kun bør tilslutte sig den europæiske konvention. Jeg kan derfor ikke støtte forslaget.

Formanden.
Stemmeforklaringerne er afsluttet.
(Mødet udsat kl. 13.29 og genoptaget kl. 15.00)

Formanden.
Næste punkt på dagsordenen er Rådets og Kommissionens redegørelser om bekæmpelse af terrorisme.
Jeg giver straks ordet til hr. Haarder, som taler på vegne af Rådet.
Haarder
. Hr. formand, da jeg blev anmodet om at afgive en erklæring om dette emne, vidste vi ikke, hvor sørgeligt aktuelt det ville blive. Vi drøfter i dag denne sag i slagskyggen af det grusomme terrorangreb på Bali den 12. oktober, der kostede flere end 200 mennesker livet. Det var en fuldstændig ufattelig katastrofe. Det har også understreget, at terrortruslen fortsat skal tages meget alvorligt. Vi må ikke stikke os selv blår i øjnene - kampen mod terrorisme bliver et meget langt og sejt træk.
Sidste gang jeg havde den ære at tale til Parlamentet om terrorisme var den 11. september i år, hvor vi sammen mindedes årsdagen for terrorangrebet på USA. Dengang fremhævede jeg, at USA var blevet målet for terroranslaget på grund af landets styrke, dets insisteren på vestligt demokrati, på frihed og tolerance, men at det lige så godt kunne have været os selv, der var blevet ramt. Det uventede terrorangreb på Bali har vist, at ingen er fredhellige. Terroristerne har forvrænget globaliseringens mange fordele til brug for deres umenneskelige og hensynsløse spil. Kampen mod terrorisme er en global kamp, hvor tæt samarbejde mellem EU og USA er en uomgængelig forudsætning for succes.
Vi har hidtil kunnet konstatere, at hvis det var terroristernes hensigt at splitte de vestlige demokratier, har de opnået det stik modsatte. Det må være en ledetråd for os alle i fremtiden. Også derfor er netop EU's eksterne rolle i forbindelse med terrorbekæmpelse et meget vigtigt element.
Hvad har EU så gjort siden den 11. september 2001, og har det været effektivt?
EU reagerede politisk meget hurtigt og handlekraftigt efter katastrofen sidste år. Først ved en stærk erklæring fra EU's stats- og regeringschefer, hvor det blev gjort klart, at EU ville gøre alt for at sikre, at de ansvarlige blev draget til ansvar og straffet. EU understregede også, at den amerikanske regering og det amerikanske folk kunne regne med EU's fulde solidaritet og samarbejde i den fortsatte kamp mod terrorisme. Det skal vi holde fast ved. EU lod det ikke blive ved ordene. Den 21. september vedtog stats- og regeringscheferne den handlingsplan, som blev rygraden i EU's indsats. Listen over resultater er ganske indtrykvækkende.
Et hovedpunkt på denne liste var en styrkelse af politisamarbejdet og det retlige samarbejde. Særligt kan nævnes indførelsen af en europæisk arrestordre, fastlæggelsen af en fælles definition af terrorhandlinger samt fælles efterforskningshold. Det er områder, hvor EU har taget et kvantespring fremad med hurtig vedtagelse af de nødvendige retsakter.
Der er også opnået enighed om en afgørelse om indefrysning af aktiver og bevismidler. Hermed vil der blive fastsat regler for, hvordan medlemsstaterne på deres område skal anerkende og fuldbyrde indefrysningskendelser, der er afsagt af en retslig myndighed i en anden medlemsstat. Også det vil gøre det vanskeligere at være terrorist i medlemsstaterne. Derudover er der indledt forhandlinger med USA om en samarbejdsaftale vedrørende udlevering og gensidig retshjælp i straffesager og der er forventning om, at en aftale mellem Europol og USA om udveksling af personoplysninger er i hus inden årets udgang. Alt i alt må man sige, at EU har leveret, hvad der kunne forventes - og mere til.
Et andet hovedpunkt er et effektivt stop for finansieringen af terrorisme. Allerede i december 2001 blev de nødvendige retsakter til gennemførelse af Sikkerhedsrådets resolution 1373 vedtaget.
Hermed er der sat en vigtig stopklods for finansieringen af terrorhandlinger, som er den livline uden hvilken international terrorisme ikke kan eksistere.
Hertil kommer en række vigtige tiltag inden for flysikkerhed.
Samlet har vi grund til at være tilfredse og stolte over den måde kampen mod terrorismen har været håndteret på. Det er blevet sværere at være terrorist og gennemføre terrorhandlinger i medlemslandene og det er blevet sikrere og mere trygt for vores borgere. Kan vi udelukke muligheden af terrorangreb i fremtiden? Nej, det kan vi ikke, men af samme grund må vi fortsætte kampen med ny energi. Det gælder både den fortsatte klapjagt på terrorister, hvor end de måtte befinde sig, og den målrettede bistand for at fjerne de underliggende årsager, der er med til at nære terrorismen.
Har vi sat borgernes retssikkerhed på spil? For os politikere er det et fundamentalt politisk dilemma: Er det acceptabelt at begrænse vores frihed for at beskytte os selv mod terrorisme? Skaber vi et Big Brother-samfund under henvisning til beskyttelse af vores frihed og sikkerhed? Hvor trækker vi grænsen ? Jeg tror, at den berømte liberale filosof, Karl Popper, har givet os en vejledning, når han siger: "Over for intolerance må tolerancen udvise intolerance, ellers vil tolerancen blive tilintetgjort af intolerancen". Det er også den linje, jeg fornemmer i Parlamentets forslag til beslutning, hvori det understreges, at det er nødvendigt at være håndfast, når det drejer sig om at forhindre, at terroristerne høster fordele af deres ugerninger. Formandskabet er helt enig i den understregning af ikke-belønningsprincippet, som ligger i beslutningsforslaget.
Jeg mener, vi har fundet den rigtige balance. Samtidig er det også formandskabets vurdering, at der ikke i øjeblikket er behov for yderligere væsentlige antiterrortiltag internt i EU.
Det danske formandskab tillægger bekæmpelse af terrorisme højeste prioritet. Håndtering af terrorbekæmpelse har navnlig været rettet mod EU's eksterne rolle. Samtidig vil vi naturligvis fortsætte arbejdet med gennemførslen af de interne foranstaltninger.
Det er det danske formandskabs målsætning at opnå fremskridt ved at indarbejde bekæmpelse af terrorisme i alle aspekter af EU's udenrigspolitik. Ud over en styrkelse af EU's internationale rolle gennem en øget vægt på bekæmpelse af terrorisme i EU's udenrigspolitik og en systematisk vurdering af tredjelandes indsats i kampen mod terrorisme, er det ambitionen, at EU skal være bannerfører i FN og andre internationale fora. En fastholdelse af den internationale antiterrorkoalition og samarbejdet med USA er et nødvendigt aspekt. Andre aspekter er indgåelse af en generel konvention mod terrorisme og universel implementering af de 12 eksisterende internationale konventioner om bekæmpelse af specifikke terror-handlinger.
Med rådskonklusionerne af 22. juli 2002 om EU's eksterne aktion mod terrorisme blev der åbnet et nyt kapitel i kampen mod terrorisme. Fremover vil EU i aftaler med tredjelande i højere grad tage højde for disse landes indsats mod terror og føre en mere målrettet og om nødvendigt skarpere politisk dialog med tredjelande. Det blev også besluttet at identificere specifikke foranstaltninger med henblik på at bistå tredjelande med at leve op til deres forpligtelser i Sikkerhedsrådets resolution 1373 og koncentrere sig om et mindre antal lande med henblik på at iværksætte et pilotprojekt i samarbejde med FN's Antiterrorkomité. Det skal navnlig rette sig mod de lande, der har den politiske vilje, men ikke evnen til at efterleve FN's resolutioner. Navnlig på sidstnævnte områder er det håbet at opnå konkrete resultater allerede under det danske formandskab i form af påbegyndelse af et eller to pilotprojekter.
En præcis og omfattende trusselsvurdering er imidlertid en forudsætning for på ny at kunne vurdere indholdet af de aftalemæssige forbindelser med tredjelande, om nødvendigt stramme den politiske dialog op samt vurdere en eventuel bistand til tredjelande. Det har derfor også været en væsentlig prioritet for formandskabet at udfærdige den nødvendige analyse af enkeltlande og regioner. Det arbejde skrider godt fremad. Vi forventer, at det nødvendige analysemæssige grundlag snart vil være tilvejebragt.
Vi skal til vore samtalepartnere i tredjelande sende det budskab, at deres håndtering af terrorbekæmpelse vil have væsentlig indflydelse på deres forbindelser med EU. Det glæder mig derfor også, at denne tanke kommer til udtryk i beslutningsforslaget.
EU kan bestemt være sin indsats bekendt i opfølgningen på terrorangrebet den 11. september. Vi har bragt vores eget hus i orden i overensstemmelse med FN-resolutionerne, og vi har gjort det på en måde, så der er taget hensyn til borgernes retssikkerhed.
Nu gælder det om at rette blikket udad og spille den internationale rolle, der forventes af os. Vi skal holde fast ved antiterrorkoalitionen og et snævert samarbejde med vore nærmeste partnere - ikke mindst USA. Så kan vi gøre os håb om succes. Jeg håber derfor på Parlamentets fortsatte støtte til den linje, som her lægges frem og jeg vil takke de to kommissærer for samarbejdet på dette felt.
Vitorino
Hr. formand, hr. Haarder, mine damer og herrer, de seneste dramatiske begivenheder i Indonesien viser os, at terrorismen, som er bevidstløs og fej forbrydelse, stadig kan ramme hårdt trods det internationale samfunds bestræbelser generelt og EU's bestræbelser i særdeleshed igennem det sidste år.
Det kan kun støtte os i vores overbevisning om, at vi må bekæmpe denne terror uafladeligt, med alle forhåndenværende midler og i et globalt perspektiv. Unionen spiller en hovedrolle i denne kamp, som hr. Haarder i al sin veltalenhed har illustreret.
Vores svar på terrorisme er baseret på viljen til hurtigst muligt at give EU og medlemsstaterne de nødvendige midler til et mere effektivt samarbejde baseret på fuld respekt for vores demokratiske principper og med henblik på samtidig at styrke beskyttelsen af de grundlæggende frihedsrettigheder og retsstaten.
Endvidere må vi konstatere, at når EU's reaktion efter attentaterne den 11. september var så hurtig, var det i høj grad på grund af den synergi, som blev skabt mellem vores institutioner, det vil sige mellem Parlamentet, Kommissionen og Rådet. Den samme synergi har vist sig ved iværksættelsen af et samarbejde mellem de forskellige søjler, som kan svare igen på den store udfordring, terrorismen er, hvad enten det drejer sig om international terrorisme eller terrorisme i den enkelte medlemsstat.
Jeg vil ikke tale mere om de frugter, som iværksættelsen af den strategi, der blev fastlagt for nu et år siden, har båret. Jeg vil dog nævne, at Unionen på Kommissionens forslag har vedtaget en fælles definition af terrorisme, harmoniseret sine sanktioner imod terrorhandlinger og skabt en europæisk arrestordre. Disse værktøjer viser sig nyttige i forhandlingen om den internationale konvention mod terrorisme, som går sin gang i FN-regi.
Hvad angår politisamarbejdet, er der blevet taget omfattende skridt til at styrke det operationelle samarbejde mellem de nationale styrker til bekæmpelse af terrorisme og Europol. Dette operationelle samarbejde er ikke altid lige synligt, men det eksisterer, og det er blevet langt bedre i løbet af sidste år.
Kommissionen kan kun være stolte af bestræbelserne på at forbedre deres analysemuligheder, f.eks. hvad angår Europols evaluering af terrortruslen, herunder især de konkrete foranstaltninger, der er truffet for at øge informationsstrømmen til Europol, samt samarbejdet mellem medlemsstaternes politistyrker og informationstjenester, og af bestræbelserne på at sørge for, at disse samarbejds- og analyseværktøjer anvendes bedre og mere.
Kommissionen har for sit vedkommende som følge af Europa-Parlamentets initiativ i Rådet foreslået at finansiere visse aktiviteter over fællesskabsbudgettet, som skal give Europol de nødvendige ekstrabevillinger til at styrke og koordinere medlemsstaternes indsats i bekæmpelsen af terrorismen.
Hvad angår den interne kamp mod finansiering af terrorismen, har jeg bemærket, at arbejdet fortsættes med finpudsning af værktøjer til en mere effektiv indefrysning af aktiver og spærring af terrororganisationernes konti og ligeledes med gensidig anerkendelse, som gør det muligt at gennemføre et krav om indefrysning fra en medlemsstats retsmyndighed i en anden medlemsstat. I 2003 vil Kommissionen påbegynde en evaluering af de mekanismer, som er vedtaget imod økonomisk kriminalitet, og i tråd hermed stille et forslag om indefrysning og konfiskering af midler fra enheder, som er kontrolleret af personer, der er indblandet i finansiering af terroraktiviteter, for at sikre sig, at lovlige aktiviteter ikke kan anvendes til finansiering af terrorisme. Beskyttelsen af vores ydre grænser har ligeledes været genstand for en intens indsats og nogle indledende, nyskabende forslag, som i nogles øjne er meget dristige, men som jeg tror passer fint til at tage kampen op med de utallige udfordringer, som Unionen må forberede sig på, hvis den vil bevare sin stabilitet og sin interne sikkerhed.
På udenrigsfronten vil jeg uden at gå i detaljer med vores planer, som kommissær Patten vil vende tilbage til, nævne samarbejdet med USA, som fortjener en særlig kommentar. Den strategiske samarbejdsaftale mellem Europol og USA, som sikrer udveksling af strategiske informationer og forbindelsesofficerer er et godt eksempel på dette samarbejde. Man arbejder i øjeblikket på at forlænge dette samarbejde mellem polititjenesterne ved hjælp af et samarbejde på retsligt niveau i Eurojust. De aftaler, som er ved at blive forhandlet på plads, spiller også en væsentlig rolle, hvad enten det drejer sig om udveksling af personoplysninger, udlevering eller gensidig assistance. Kommissionen glæder sig over, at Rådets mandater pålægger de kommende samarbejdsaftaler fuld respekt for vores værdier og vores retsprincipper.
Imidlertid må vi endnu en gang gøre opmærksom på, idet vi går ud fra det nødvendige heri, at det, der står på spil i bekæmpesen af terrorismen, ikke blot er beskyttelse af vores principper, det er først og fremmest beskyttelse af vores medborgere samt en garanti for, at solidariteten vil komme til udtryk, når ulykken rammer. Jeg vil også gøre opmærksom på, at Kommissionen i sidste uge foreslog, at alle ofre for kriminalitet og terrorisme i EU har ret til erstatning for de fysiske skader og tab, som de har lidt, og at der er fastlagt en minimumsgrænse for denne erstatning. Solidaritet og forebyggelse er ligeledes i fokus i de meget konkrete initiativer, som er truffet inden for luftfartssikkerhed og civilbeskyttelse til forbedring af medlemsstaternes koordinering og samarbejde, også når det drejer sig om offentlig sundhed og beskyttelse af de offentlige anlæg, som er centrale for vores samfund, som f.eks. vandforsyningsanlæg eller el- og atomkraftværker.
For første gang vil en øvelse i civilbeskyttelse på europæisk niveau den 27.-28. oktober simulere konsekvenserne af et terrorangreb, der involverer radiologiske og kemiske materialer, for at afprøve det nye center for overvågning og information, som Kommissionen har oprettet. Alle disse bestræbelser skal ikke stoppe der, og de vil ikke stoppe der. Forebyggelse og bekæmpelse af terrorisme kræver mere end nogensinde, at Unionen styrkes som et område med frihed, sikkerhed og retfærdighed. Det er en af vores største udfordringer i Konventet om Den Europæiske Unions fremtid. Og Kommissionen vil i den forbindelse stille forslag til institutionelle reformer for at give Unionen alle de nødvendige midler til hurtigt og effektivt at tage aktuelle og især kommende udfordringer op.
Patten
Hr. formand, jeg glæder mig over muligheden for at bidrage til denne debat. Som både rådsformanden og min ven og kollega hr. Vitorino sagde, har de seneste begivenheder i Indonesien klart vist, at truslen om terrorangreb mod det internationale samfund stadig er særdeles virkelig - trods det enorme arbejde, vi har udført i det seneste år for at imødegå den trussel. Vi føler med alle dem, der har lidt tab og forfærdelige kvæstelser på Bali. Vi tænker især på vores venner i Australien og lover dem, at vi undersøger, hvordan vi kan arbejde tæt sammen med dem for at stå ansigt til ansigt med terrorisme i alle dens ytringsformer. Vi sender om kort tid en trojka på højt plan til Indonesien for at drøfte vores bidrag til denne kampagne. Denne trojka rejser derefter videre til Australien for at sikre, at vi inddrages mest muligt og samarbejder med australierne.
Vi er i EU gået forrest i den internationale bekæmpelse af terrorisme. Vores handlinger umiddelbart efter den 11. september viser en ting, jeg har fremhævet i forbindelse med debatten om effektiviteten af EU's udenrigs- og sikkerhedspolitik: Når der er politisk vilje, kan vi skride effektivt ind uanset den institutionelle opbygning.
Få dage efter angrebet på USA fremlagde Europa-Kommissionen en række konkrete foranstaltninger. Det førte til, at Det Europæiske Råd som nævnt vedtog en handlingsplan den 21. september. En uge senere vedtog FN's Sikkerhedsråd resolution 1373, en virkelig skelsættende resolution, der for første gang angav klare virkemidler, som samtlige medlemsstater skal overholde for at bekæmpe terrorisme. Og jeg siger "skal" med overlæg. Det er en resolution, der blev vedtaget i medfør af kapitel VII i FN's pagt, hvilket betyder, at den er obligatorisk. Det er et tegn på styrken af den internationale vrede efter angrebet den 11. september, at denne resolution kunne vedtages med enstemmig støtte.
EU's handlingsplan er ikke bygget af sten. Vi har vedtaget den for at afspejle nye realiteter, herunder vedtagelsen af resolution 1373. Vi har også udarbejdet en køreplan over midlerne til gennemførelsen af handlingsplanen. Som nævnt af tidligere talere har vi i Unionen taget særlige skridt til at erklære terrororganisationer ulovlige og afskære finansieringen af disse. Min kollega har netop skitseret de vigtige tiltag inden for politimæssigt og strafferetligt samarbejde, grænsesikkerhed og andre interne spørgsmål.
Men sådanne foranstaltninger til bekæmpelse af terrorisme er kun virkelig effektive, hvis de iværksættes overalt - så der ingen gemmesteder er til terrorister, og deres finansieringskilder tørrer ud. Den nye udfordring, vi står over for, er derfor at hjælpe de lande, der ikke fuldt ud kan gennemføre resolution 1373 på grund af institutionel svaghed, mangel på ekspertise eller økonomiske ressourcer.
Her spiller EU tydeligvis en afgørende rolle. Meget af det arbejde, der skal gøres, skal ske på områder, hvor EU har opbygget en fantastisk ekspertise i kraft af programmer som Phare, Tacis, Meda og Cards. Jeg tænker her på det arbejde, vi allerede udfører ved at hjælpe vores samhandelslande med at etablere effektive retshåndhævende institutioner, forbedre grænseadministrationen og bekæmpe hvidvaskningen af penge. Ud over det igangværende arbejde anmodede Det Europæiske Råd os om i konklusionerne af 22. juli at overveje, hvad vi ellers kan gøre.
Vi har netop vedtaget en strategi, som Rådet ved COREPER bifaldt den 3. oktober, om identificering af pilotlande, hvor vi mener, at der er et klart behov for hjælp, og at Kommissionen har en komparativ fordel. Vi ser på mulighederne for handling i lande, der har stor betydning for bekæmpelsen af terrorisme: I Centralasien, Syd- og Sydøstasien og Golfen. Vi håber at sende missioner til nogle af disse lande meget snart for at oparbejde konkrete projekter, især inden for finansieringen af terrorister.
Vi har også indarbejdet bekæmpelsen af terrorisme i alle aspekter af vores eksterne forbindelser. Vi vurderer systematisk vores forbindelser med tredjelande i lyset af disses eventuelle støtte til terrorisme. Vi undersøger i den forbindelse, hvor samarbejde om bekæmpelse af terrorisme kan tilføjes eller være en del af nye aftaler, som det har været tilfældet med vores associeringsaftaler med Libanon, Algeriet og Chile.
Det er imidlertid værd at huske på, at vores eksterne aktioner rækker længere end politisk dialog. EU tegner sig for en stor del af udviklingsbistanden, ca. 55% af den samlede internationale bistand og to tredjedele af den samlede støtte. Det er et ofte glemt bidrag til international sikkerhed i bredeste forstand. Fattigdom og nedbrydning af miljøet hverken forårsager eller retfærdiggør terrorisme. Ej heller er de fattige mere onde end andre. Men ligesom de fattige er de største ofre for kriminalitet i de rige samfund, lige sådan er politisk ustabilitet og vold mere fremherskende i de fattigste lande. Det ses tydeligst i forsømte stater. Hvis vi skal nægte al-Qaeda og andre terrornetværk brugen af territorium, hvor de kan planlægge fremtidige grusomheder, skal vi gøre alt, hvad vi kan, for at støtte de svage eller forsømte stater.
Aktionen i Afghanistan er et godt eksempel. EU er den største bidragyder i forbindelse med hjælpen til at genopbygge dette ødelagte land. Fællesskabet har alene givet tilsagn om 1 milliard euro på budgettet over de næste fem år, hvilket indebærer et betragteligt bidrag til den nye regerings driftsomkostninger, herunder lønninger til politi, sygeplejersker, læger, lærere og tjenestemænd.
Det er det, vi har gjort hidtil i bekæmpelsen af terrorisme. Men jeg vil gerne slutte af med den tanke, at vi kan se bredt eller snævert på bekæmpelsen af terrorisme. Det snævre syn fokuserer udelukkende på terrorister og terrorhandlinger, opsporing af førstnævnte og hindring af og straf for sidstnævnte. Men der er også et bredere syn: Vores handlinger skal ses i forbindelse med urokkelig støtte til demokrati, menneskerettigheder og retsstatsprincippet. Vi har mange redskaber til rådighed til at tackle de grundlæggende årsager til terrorisme, både hvad angår fattigdom og økonomisk udvikling og opbygning af institutioner og retsstatsprincippet. Det er her, at vores bidrag til bekæmpelsen af terrorisme har størst indvirkning.
Bekæmpelsen af terrorisme er ikke som en traditionel militær indsats. Den har højst sandsynligt ingen begyndelse, ingen midte og ingen glorværdig afslutning med overdragelsesdokumenter og fredstraktater. Den fortsætter i det uendelige, i mange forskellige former, et par tusinde terrorister mod hele menneskeheden.
Formanden for Rådet citerede tidligere Karl Poppers The Open Society and Its Enemies. Jeg tror, at det dokument for vores generation næsten var lige så vigtigt for formgivningen af vores holdninger som dokumenterne fra de store politiske filosoffer. Da Karl Popper skrev de citerede ord, henviste han til diktaturets fjende - en meget tydeligere fjende. Som reaktion herpå trak han på andre politiske filosoffer som Burke og argumenterede, at frihed i et vist omfang skulle begrænses for at kunne fastholdes.
Vi står over for et andet problem i dag. Muligheden for at iværksætte terrorangreb på frie samfund er langt nemmere i åbne samfund. Den eneste måde, man fuldstændig kan umuliggøre terrorisme på, er ved en slags global orwellianisme, som i sig selv hos De Liberale, som rådsformanden, og jeg selv ville fremprovokere den slags angreb, som andre ville betragte som terror. Vi står med et sandt paradoks. Derfor er det så vigtigt, at åbne samfund og liberale demokratier, uden at give afkald på deres værdier, arbejder sammen på en alsidig, imødekommende og intelligent måde.
At føre indsatsen mod terror til ende kræver internationalt samarbejde af hidtil uset bredde og dybde: politisk samarbejde, økonomisk samarbejde og sikkerhedssamarbejde. EU skal spille sin rolle i de bestræbelser - stærkt, generøst og kreativt - en nøglespiller, håber jeg, i en veltilrettelagt og målrettet indsats med multilateralt engagement.
Brok (PPE-DE)
Hr. formand, hr. formand for Rådet, kære kommissærer, jeg vil gerne give udtryk for min protest her. Disse beslutninger, som grupperne nu har indgivet ændringsforslag til, blev forberedt af to udvalg. Efter min mening er det ikke rigtigt, at kollegaen fra det andet udvalg ikke også står i starten af talerlisten. Jeg anmoder om, at talerlisten ændres, således at min kollega får ordet efter mig og talerne fra grupperne følger efter. Jeg tror heller ikke, at nogen fra de andre grupper har noget imod det.
Emnet terrorisme behandles netop symbolsk af de to udvalg. Den kendsgerning, at vi har fremlagt et fælles arbejde som grundlag for gruppernes ændringsforslag, understreger, at det er et fuldstændigt nyt anliggende, nemlig at indre og ydre sikkerhed sammen må træde i aktion for at bekæmpe terrorismens kræftsvulst. Vi kan ikke længere komme rendende med de klassiske politimetoder og den nationale repression, og vi kan heller ikke længere komme denne situation til livs med klassiske militære midler. Nu er det nødvendigt med en ny definition af sikkerhedspolitik - en ny definition, der gør det klart, at man har at gøre med et grænseoverskridende problem her. Modstanderen står ikke længere bag en fastlagt grænse, men han er inden for vores grænser. For det meste befinder han sig inden for nogle grænser, som beskytter ham, fordi han dér forbereder sig på en gerning, som han vil begå i et andet land, det vil sige, at grænserne ikke længere adskiller os fra modstanderen, men de beskytter ham. Derfor skal vi udvikle nye metoder her, og vi forsøger at stille nogle forslag her.
I den forbindelse står det dog fuldstændigt klart, at et samarbejde på alle områder inden for militær, indre sikkerhed, sikkerhedsorganer og efterretningstjenester er nødvendigt for på denne måde at få kendskab til, hvordan man kan tackle terrorisme. Det kan ikke være rigtigt, at borgerne mister livet i staterne, fordi nationalstaterne ikke er parate til at udveksle informationer.
Jeg mener, at efter alle vigtige foranstaltninger, der blev truffet efter den 11. september, blev der kun gennemført en del af det, som man talte om dengang. Den forfærdelige hændelse på Bali viser igen - hr. Patten har allerede gjort tydeligt opmærksom på det - på hvilken måde sådanne hændelser fortsat griber om sig. Det må dog stå klart i den forbindelse, at de kun kan bekæmpes med succes, hvis vi respekterer retsstaten og folkeretten. Vi må ikke selv reagere med et retsbrud. Vi skal imidlertid være i stand til at garantere retsstaten og folkeretten og at være handledygtige samtidig. Derfor har vi denne komplicerede situation, som hænger sammen med FN og Sikkerhedsrådets rolle. Sikkerhedsrådet skal naturligvis i første omgang og som højeste prioritet udøve sin funktion i retning af, at man på det udenrigspolitiske område kommer over denne barriere, men det kan ikke være den eneste vej!
Efter min mening er det godt, at man taler om en generel konvention mod terror her. Jeg mener også, at det skal gøres klart, at hverken religion eller fattigdom eller nogen anden grund kan retfærdiggøre, at civile dræbes af terrorister. Der er ingen undskyldning, uanset hvilken, for terrorisme!
Hernández Mollar (PPE-DE).
Hr. formand, min kollega hr. Brok kom med en anmodning ved indledningen af sit indlæg, og jeg synes, at det som minimum fortjener et svar fra formandskabet. Under alle omstændigheder er jeg enig i det, han har sagt, idet jeg ydermere er opmærksom på, at da mandatet til denne beslutning blev givet, hørte Formandskonferencen Udvalget om Udenrigsanliggender, Menneskerettigheder og Fælles Sikkerhed og Forsvarspolitik og Udvalget om Borgernes Friheder og Rettigheder og Retlige og Indre Anliggender. Det er derfor, at det fremgår af Parlamentets tjenestegrenes afstemningsliste.
Formanden.
Eftersom De ønsker et svar fra formandskabet, skal jeg gerne give Dem det. Talerækken er fastlagt i vores forretningsorden. De forveksler artikel 37 med artikel 42 eller artikel 50, kære kollega, som ganske rigtigt bevirker, at forespørgere eller udvalg kommer først i talerækken. Det gælder ikke for artikel 37. Formandskonferencen skulle have truffet en anden beslutning, hvilket ikke er tilfældet. Jeg er derfor nødt til at henvise til forretningsordenen. De kan være forvisset om, at jeg beklager. De får den taletid, der er afsat til Dem, når tiden er inde, men jeg er forpligtet til at følge talerækken som annonceret.
Brok (PPE-DE).
Hr. formand, uafhængigt af, hvad Formandskonferencen måtte have fastlagt, vil jeg dog fastholde, at man bør holde sig til forretningsordenen i praksis. De sagde, at forfatterne kommer til i starten. Forfatterne er de to forfattere fra udvalgene. Der står imidlertid, at betænkningerne erstattes af ændringsforslagene fra denne eller denne. Det er den normale fremgangsmåde ved ændringsforslag. De to forfattere sidder her. Måske har man taget fejl! Måske er Præsidiet, især Præsidiets tjenestemænd, så fleksible, at de indrømmer en sådan fejl, således at vi kan prøve noget helt nyt og ikke samtidig med den manglende fleksibilitet giver udtryk for vores manglende evne til at lave politik.

Formanden.
Jeg siger det en gang til, mine ord er måske blevet forkert oversat, eller jeg har udtrykt mig forkert. Vi befinder os inden for rammerne af artikel 37, som ikke tager stilling til begrebet forespørger.
Ludford (ELDR).
Hr. formand, jeg har en bemærkning til forretningsordenen. Jeg fastholder mit krav om, at formanden for mit udvalg, hr. Hernández Mollar, taler før mig. Hr. Brok har ret: Det er et fælles forslag fra de to udvalg. Som Den Liberale Gruppes talskvinde for Udvalget om Borgernes Friheder og Rettigheder og Retlige og Indre Anliggender ønsker jeg, at formanden for mit udvalg taler før mig. Hvis forretningsordenen ikke indeholder bestemmelser om dette, burde den gøre det. Lad os være fleksible nok til at acceptere det, der bør ske.

Formanden.
Her er mit forslag, kære kolleger. Jeg vil vende mig mod vores kollega, som i princippet og i henhold til tavlen og vores forretningsorden burde tale nu. Hvis hun accepterer, vil jeg selvfølgelig ikke stille mig i vejen, og jeg vil derefter give ordet til hr. Hernández Mollar som den første.
Terrón i Cusí (PSE).
Hr. formand, den procedure, der er blevet fulgt ved udarbejdelsen af denne beslutning, har været lidt underlig, og den har skabt vanskeligheder for os alle.
Det er rigtigt, at bekæmpelsen af terrorismen på nuværende tidspunkt har såvel et indenrigspolitisk som et udenrigspolitisk aspekt, og jeg vil nødig se betydningen af mit eget udvalgs arbejde svækket.
Jeg beder Dem derfor om give hr. Hernández Mollar lov til at tale før mig. Hvis det er umuligt i henhold til forretningsordenen, er jeg parat til at bytte min taleret med hans, hvilket jeg ikke forestiller mig vil volde tjenestegrenene større vanskeligheder.
Formanden.
Den generelle stemning herinde leder os således til at omgå forretningsordenen, og det er med den største fornøjelse, jeg giver ordet til hr. Hernández Mollar.
De må dog forstå, at jeg er dogmets vogter, og at jeg har pligt til at henholde mig til teksten. Ellers ville De kunne stille mig til ansvar.
Hernández Mollar (PPE-DE).
Hr. formand, i politik overvindes dogmer af flertallets vilje, og i dette tilfælde synes jeg, at mine kolleger, som jeg takker meget for deres indlæg, har gjort det helt tydeligt, hvad der var deres vilje.
Hr. formand, hr. rådsformand, de herrer kommissærer, det sidste 2002-barometer, der er offentliggjort af Kommissionen, viser, at mere end to ud af tre europæiske borgere seks måneder efter den 11. september syntes, at bekæmpelsen af terrorisme hellere burde behandles på EU-plan i stedet for nationalt.
Fortjener EU og dets medlemsstater halvandet år senere fortsat denne tillid? Det er i den sammenhæng, dagens forhandling skal ses. Vi er forsamlet for at drøfte EU's fremskridt i den hårde kamp mod terrorismen og EU's fremtidige strategi.
Efter en intens arbejdsindsats er tiden inde til at stoppe op og overveje, hvad vi har opnået, og hvor vi har fejlet. Og følgelig, hvad der skal være vores næste skridt. Det er rigtigt, at indsatsen har været enorm. Tænk bare på vedtagelsen af handlingsplanen til bekæmpelse af terrorismen, den rekordhurtige vedtagelse af en fælles definition og fælles sanktioner samt arrest- og udleveringsordren ud over - som det allerede er blevet nævnt - iværksættelsen af Eurojust og reaktiveringen af Europol. Vi skal dog være ærlige, ikke kun over for os selv, men over for vores borgere. Over for terrortruslens virkelighed og aktualitet er mange af de europæiske foranstaltninger fortsat kun teoretiske.
Angrebene den 11. september understregede alle de hindringer, der blokerer for en fuldstændig oprettelse af et område for frihed, sikkerhed og retfærdighed. Tror De, mine damer og herrer, at de europæiske borgere og ikke mindst ofrene for terrorismen og deres familier i tilfælde af en ny krisesituation ville blive tilfredse, hvis vi forklarede dem, at EU's manglende reaktionsevne skyldes dens egen arkitektur med søjler, vanskeligheden med at træffe beslutninger enstemmigt, visse medlemsstaters holdninger, uviljen til at udveksle oplysninger med Europol? Det tvivler jeg ærligt talt på.
Den 11. september gjorde det klart for os, at EU ikke er fuldstændig tilpasset den nye globale kontekst. Jeg vil fremhæve tre fundamentale aspekter. Det første er, at terrorismen ønsker at destabilisere retsstaten. Vores opgave er derfor at styrke indholdet i og legitimiteten af den europæiske lovgivning. I dag findes der kun en måde at gøre det på, nemlig at vedtage konventets arbejde om EU's fremtid for at gøre alle aspekterne i forbindelse med skabelsen af området for frihed, sikkerhed og retfærdighed til et fællesskabsanliggende og underlægge dem de samme regler for demokratisk og retslig kontrol.
Terrorismens mål er at fremme konflikten mellem borgerne i det samme fællesskab. Vi skal tage højde for, at terrorismen ikke kun er dem, der anbringer en bombe eller affyrer en pistol, men at det indebærer en infrastruktur, finansielle midler, juridisk rådgivning, information om mulige mål og skjulesteder. Den afsky, som samfundet føler over for alle dem, der benytter sig af trusler og forbrydelser, er derfor et væsentligt aspekt i bekæmpelsen af terrorismen.
Endelig benytter terrorismen sig af vores samfunds åbenhed for at volde så meget skade som muligt. Terroristerne benytter sig af, at de fysiske grænser er faldet bort, og at de juridiske og politimæssige grænser fortsat består mellem medlemsstaterne, og derfor er det absolut nødvendigt at gå videre med skabelsen af dette område og undgå, at det bliver misbrugt via domstolene.
I det udvalg, jeg har æren af at være formand for, følger vi ligeledes opmærksomt resultaterne af gennemførelsen af EU's handlingsplan mod terrorisme og den fremtidige strategi. Vi forbeholder os desuden ret til at underrette Parlamentet, hvis vi konstaterer, at EU's forpligtelse til at bekæmpe terrorismen svækkes, eller hvis stridigheder mellem myndigheder eller regeringer bringer de europæiske borgeres sikkerhed i fare.
Formanden.
Før jeg overlader ordet til fru Terrón i Cúsi, som vil tale på vegne af De Europæiske Socialdemokraters Gruppe, vil jeg først takke hende endnu en gang for hendes forståelse og fleksibilitet, som har gjort det muligt at bekæmpe forretningsordenens terrorforsøg.
Terrón i Cusí (PSE).
Tak, hr. formand. På vegne af min politiske gruppe vil jeg gerne her minde om og fremhæve, at EU's hurtige beslutningstagning efter den 11. september bør være et tegn på politisk vilje og på de store ting, vi kan opnå. Jeg minder Dem om dette, fordi det et år senere bekymrer os at se, at gennemførelsen af disse beslutninger ikke foregår med samme hastighed.
Vi har brug for politisk vilje, men - og jeg gentager min udvalgsformands ord - vi har også brug for nye procedurer, der gør det muligt for os at imødekomme borgernes krav.
Det er nødvendigt, at konventet behandler dette spørgsmål og foreslår de nødvendige ændringer, så vi får en enhedsstruktur, som omfatter området for indre retfærdighed. Og dette, der kan lyde som uforståelig fællesskabsjargon, betyder f.eks., at vi kan få et kohærent retsgrundlag - det har vi ikke i dag - så vi kan fastfryse ejendom, der tilhører terrorister, der agerer inden for EU, og så vi kan løse spørgsmål som f.eks. Europol. Jeg vil gerne spørge Rådet, om vi endnu en gang vil tillade, at Europa-Parlamentet tildeler Europol et fællesskabsbudget, og at dette budget forbliver pro memoria og ikke bruges, og hvor meget længere vi kan forklare borgerne dette.
Jeg spørger Dem direkte, om De er indstillet på at arbejde for et operativt Eurojust, løse problemer som f.eks. de forskellige niveauer for databeskyttelse osv. Jeg håber, at De er det, og at De inddrager Parlamentet fuldt ud i dette arbejde, som De gjorde som en reaktion på den 11. september, og viser, at det var positivt.
Vi synes desuden, at disse foranstaltninger er uløseligt forbundet med andre, der går ud på at styrke beskyttelsen af vores samfund. Beskyttelsen af retssamfundet, en styrkelse af borgernes tillid til deres institutioner, demokratisk dialog, en ekstrem omhu for at undgå racisme og fremmedhad, respekt og erstatning til ofrene - og i denne henseende byder jeg kommissærens forslag velkomment - og også en udenrigspolitik, der bygger på følgende principper: styrke ved bekæmpelsen af terrorismen og styrke ved fastsættelsen af nogle betingelser, der gør det muligt for os at tage fat om roden til de ustabile situationer, der er så ekstremt farlige for os alle.
I denne henseende vil jeg også gerne spørge Dem, hvordan det går med forhandlingerne med USA om samarbejde på området. Og jeg vil også gerne spørge Dem, om De vil holde Parlamentet underrettet om udviklingen i forhandlingerne, og om resultatet, og om De vil tage Parlamentets beslutning fra december sidste år i denne henseende i betragtning.
Jeg vil afslutte med at sige, at der i Europa ikke er nogen, der kan forstå, at ord som enstemmighed, blokering, søjler osv. får os til at gå langsomt frem i samarbejdet om bekæmpelse af terrorismen.
Det er nødvendigt for os at sikre borgerne større frihed ved at forsvare samarbejdet mellem medlemsstaterne, så vi bliver mere effektive.
Ludford (ELDR).
Hr. formand, der kan ikke indgås kompromiser med mennesker, der hader frihed og demokrati. Der kan ikke udvises tolerance over for de intolerante. Når det er sagt, har vi mere arbejde at udføre for at vinde hjerte og sjæl i planlægningen af en vision for Europa og USA som ledestjerne for menneskerettigheder, ikke-diskrimination, respekt for forskellighed og forståelse for kritik. Det er paradoksalt, at unge mennesker i Afrika og Asien stirrer længselsfuldt efter den amerikanske livsstil, samtidig med at de fordømmer USA som den store satan.
Vi skal f.eks. vise, at vi forstår forskellen mellem moderat, fornuftig og medlidende religion og den dogmatiske fundamentalisme, der findes i alle religioner, ikke kun islam. Men vi skal gøre en særlig indsats for at fastholde dialogen med muslimerne og inddrage dem i de europæiske samfund. Vi skal bevisligt behandle andre, som vi ønsker, andre behandler vores borgere. Havde det ikke været en storslået gestus og moralsk korrekt at have tilbudt alle lokale ofre for bomben på Bali flytransport for at vise, at vi ikke kun passer på de rige, hvide vesterlændinge? Det er måske ikke for sent at gøre noget.
Der er utvivlsomt overlapning mellem den internationale bekæmpelse af terrorisme og spørgsmålet om at bekæmpe masseødelæggelsesvåben. Vi er alle bevidst om udviklingen i Irak. Faren består i, at enhver forebyggende aktion i form af en erobringskrig, der er gearet til en ændret regeringsform, får USA til at fremstå som en imperialistisk magt i Mellemøsten. Reaktionen kunne skabe en helt ny berømt retssag om terrorisme.
Vi skal sikre åbenhed og respekt for friheden og demokratiet i forbindelse med vedtagelsen af antiterrorforanstaltninger, men Parlamentet nævnes kun fire gange på 30-dages køreplanen. Rådet forhandler om aftaler om gensidig juridisk bistand, udlevering og udveksling af personoplysninger med USA, hvilket indebærer et samarbejde mellem Europol og FBI. Det er i princippet godt, men der er ingen demokratisk eller juridisk undersøgelse. Selv om emnet er retlige og indre anliggender, hvor der normalt er et vist parlamentarisk input, forhandles der om eksterne aftaler uden parlamentarisk kontrol. Det er utilfredsstillende og svækker vores påstand om, at vi forsvarer friheden og demokratiet.
Frahm (GUE/NGL).
Hr. formand, der er mange smukke ord i rapporten om bekæmpelse af terrorisme. Der er mange smukke ord om at sikre demokratiet og sikre borgerrettighederne og om civil kriseforebyggelse. Sandheden er dog den, at vi står i en meget afgørende situation lige nu, hvor EU skal tage stilling til, om vi vil følge USA blindt, uanset hvad de finder på i forhold til Irak.
Det er også værd at forholde sig til nogen af de bekymringer, som min kollega Ludford gjorde sig omkring "preemptive strikes". Vi har et problem, når vi bruger de kønne ord, men handler anderledes, og her tænker jeg især på borgerrettighederne. Beslutningen giver sin fulde tilslutning til EU's terrorpakke, og det vil sige også EU's terrorliste. Der har vi altså lige nu et aktuelt problem nemlig det, at "National Peoples Army" og det kommunistiske parti på Filippinerne formentlig havner på EU's terrorliste sammen med deres leder José Maria Sison, som iøvrigt lever i eksil i Holland. Problemet er, at disse grupper udgør en ganske afgørende del af det netværk, som indgår i fredsforhandlingerne på Filippinerne. Det er iøvrigt en proces, som har været igang i mange år.
Parlamentet har vedtaget to beslutninger i hvert fald, der helt aktivt støtter denne proces, og jeg tror endda, at Bertel Haarder har stemt for den ene af dem. Nu er vi så ved at sætte en meget væsentlig part af den ene aktør i en fredsproces på EU's terrorliste. Hvis det ikke er at gå fuldstændig imod alle de kønne ord om kriseforebyggelse, så ved jeg ikke, hvad det er. Vi er ved at skabe et problem, og jeg vil råde Patton og Haarder til at læse deres Popper en gang til. Der er stadigvæk totalitære regimer, der skal ydes modstand mod, og hvis ikke vi i EU er i stand til at skelne mellem terrorister og frihedskæmpere, så bliver det en meget trist verden for os alle sammen.
Jeg vil gerne høre helt konkret: Er det sandt, at Sison, NPA og Filippinernes kommunistparti skal på EU's terrorliste? Er det sandt, at man derved er ved at sætte hele denne fredsproces fuldstændig over styr? Har man overhovedet gjort sig nogen overvejelser om, hvordan man får sammenhæng mellem de smukke ord og den barske virkelighed?

Lagendijk (Verts/ALE).
De første associationer, som mange mennesker - jeg tror næsten alle - har med terrorisme og bekæmpelse af terrorisme, er billeder af vold, billeder af frygtelig vold, som vi for nylig så på Bali. Desværre er disse associationer med vold berettigede, når det gælder terrorisme. Men disse associationer er ikke berettigede og bør ikke være det, når det gælder bekæmpelse af terrorisme.
Jeg er glad for, at det er lykkedes at opnå overensstemmelse i Parlamentet om en overvejende ikkevoldelig bekæmpelse af terrorisme. Lad mig nævne et par elementer. Terrorisme er ikke noget naturfænomen, men har også økonomiske og sociale rødder, og netop her kunne EU i sine programmer sikre en merværdi. Som kommissær Patten nævnte, er konfliktforebyggelse den mest effektive strategi til bekæmpelse af terrorisme. Det er kun muligt at legitimere militære aktioner gennem og ved hjælp af FN. Det er alle sammen elementer, som min gruppe i allerhøjeste grad bifalder, fordi de er kerneelementerne i den ikkevoldelige bekæmpelse af terrorisme. Føj hertil bekymringen over USA's unilateralisme og afvisningen af militæraktioner, hvis formål er at komme fjenden i forkøbet, den stærke fremhævelse af beskyttelsen af grundlæggende borgerlige rettigheder og erkendelsen af nødvendigheden af at nå frem til minimumsnormer inden for strafferetten. Jeg tror, at det med rette kan siges, at det, som forelægges i dette beslutningsforslag, er en afbalanceret opgørelse af årsager og mulige aktioner. Efter min opfattelse er det en europæisk holdning til terrorisme, ikke nødvendigvis imod en amerikansk holdning til terrorisme, men som grundlag for en afbalanceret dialog mellem ligestillede om terrorisme.
Hvad vi skal passe på, kære kolleger, hr. kommissær og hr. formand, er, at denne afbalancerede holdning på papiret ikke overskygges af en praksis, som stadig er domineret af undertrykkelse og militære midler. Jeg er overbevist om, at det kun vil lykkes os at bekæmpe terrorisme med succes uden at skabe nye årsager til terrorisme, hvis praksis bliver og er lige så afbalanceret som dette beslutningsforslag på papir.
Endelig nævnes i beslutningsforslaget Galileo, et oplysnings-, informations- og navigationssystem, som EU er ved at indføre. Jeg har endnu en gang læst forhandlingen om Galileo. Gang på gang blev det sagt, at Galileo er et civilt system, som i princippet ikke bruges eller kan bruges til indsamling af militære oplysninger, og det er mit indtryk, at den første generation af Galileo absolut ikke er egnet til at indsamle nogen som helst oplysninger, som kunne være nyttige til bekæmpelse af terrorisme. Jeg forstår derfor ærlig talt ikke rigtigt, at Parlamentet vil henvise til Galileo. I mine øjne er det enten overilet at nævne det, fordi det nuværende Galileo slet ikke kan bruges til noget, eller også fik Europa-Parlamentet i sin tid forkerte oplysninger. Galileo er jo et såkaldt system med dobbelt anvendelse. Dette er for mig to argumenter for at slette henvisningen til Galileo i beslutningsforslaget om terrorisme.

Camre (UEN).
Hr. formand, det er muligt, at det er ukorrekt at sige det her, men demokratisering af den islamiske verden er altafgørende for den vestlige verdens sikkerhed. Det er ikke muligt effektivt at forebygge og bekæmpe terrorismen, så længe så mange millioner mennesker lever i en håbløs tilstand af uvidenhed, fattigdom, politisk og økonomisk stagnation og ufrihed. Det bliver de desværre ved med, indtil Vesten griber ind.
Europas ledere - reelt med undtagelse af Toni Blair og den danske regering - lever i en uærlig tro på, at det hele nok løses indefra, hvis vi bidrager med diplomatisk udenomssnak, ved at vente og se og kritisere USA i håb om, at terroristerne ikke slår til for alvor i en europæisk storby. Ingen leder i den arabiske verden er blevet væltet ved et folkeligt oprør i de sidste 80 år, og intet bliver ændret, hvis vi fortsat er passive. Europa er kun kommet dertil, hvor vi var i 1938, da Chamberlain vendte hjem fra mødet med Adolf Hitler i München og proklamerede, at der ville være fred i vor tid.
Jeg forstår godt, hvis USA har svært ved at respektere os, for vi tør ikke sætte magt bag vore mange fine ord. Europa bliver ikke en medspiller, uanset hvor mange beslutninger vi vedtager. Vi bliver det kun ved at udvikle vore lande militært på lige fod med USA.
De diktatoriske regimer i de lande, der producerer terrorister, og som betaler for terroren, er uden folkelig støtte, men folkene er så undertrykte, at de ikke kan gennemføre den nødvendige omvæltning. Hvis vi mener noget med vores bekendelse til frihed og demokrati, er det vores pligt at stå sammen med USA i opgøret med hele striben af terrorskabende diktaturstater. Jeg takker minister Haarder for hans klare understregning af nødvendigheden heraf.

Belder (EDD).
Hr. formand, den 11. september 2001, en dag, vi aldrig vil glemme, befandt jeg mig i Washington med en delegation fra Parlamentet. Den dag er afgørende for den globale bekæmpelse af den såkaldte internationale terrorisme. De islamiske drivkræfter bag denne sorte tirsdags terrorister er i mellemtiden dokumenteret tilstrækkeligt. Denne trussel findes stadig den dag i dag. Tænk på de seneste attentater i Indonesien og Israel.
Der er derfor ingen tvivl om, at den globale bekæmpelse af den islamiske terrorisme er presserende. Europa-Parlamentets fælles forslag til beslutning er imidlertid ikke særlig behjælpeligt i denne sammenhæng. Først og fremmest sættes der for lidt fokus på arten af den islamiske trussel. Beslutningsforslaget nøjes med henvisninger til mulige løsninger for at bekæmpe spredning af islam. Det er ikke tilstrækkeligt. Vi bør tage arten af denne trussel meget mere alvorligt. Større kendskab til disse terroristers tankegang er i den forbindelse den vigtigste forudsætning.
Desuden skaber beslutningsforslaget forvirring. Jeg sigter især til punkt 28 i det fælles beslutningsforslag. Deri anbefales antiterrorklausuler i aftaler mellem EU og tredjelande som instrumenter til bekæmpelse af terrorisme. Hvem kunne være imod det? Sagen er imidlertid, at en associeringsaftale med Den Libanesiske Republik nævnes som et lysende eksempel. Lige netop en stat, hvor en islamisk terrorbevægelse, Hizbollah, er en vigtig, voksende magtfaktor. Dertil kommer de tætte forbindelser, som Hizbollah har med Syrien og frem for alt Den Islamiske Republik Iran.
Netop derfor vil jeg gerne have at vide af Rådet og Kommissionen, hvordan Den Libanesiske Republik passer ind i den europæiske strategi for global terrorbekæmpelse. Jeg forventer virkelig et svar.

Borghezio (NI).
Hr. formand, jeg vil gerne tage nogle af de spørgsmål op, som hr. Belder var inde på for lidt siden, og komme med en generel bemærkning, nemlig at vi - hvis man ser bort fra meget få indlæg - tilsyneladende taler om terrorismen på en overordnet og næsten kantiansk måde. Og det gør vi, selv om der ikke er tale om en fare, som kun eksisterer i udlandet, men også om en fare, vi ser inden for EU's grænser. Her tænker jeg på den islamiske terrorisme, som vi næsten allerede har fået ind ad døren hos os selv.
Efter den 11. september tog USA - selv om det ikke kan benægtes, at der også var politiske interesser indblandet og interesser, som vedrører de olieproducerende lande - problemet med den islamiske terrorisme op uden hykleri og erklærede al-Qaedas flerhovedede uhyre krig.
Her i Europa er man til gengæld blevet mindre opmærksom på problemet, og det viser vores sprogbrug også, eftersom vi nødig sætter adjektivet "islamisk" eller ordene "islamisk fundamentalisme" sammen med ordet "terrorisme". Det lader til, at Europa ønsker at bagatellisere den rolle, som nogle arabiske og muslimske lande såsom Irak, Syrien, Libyen, Sudan og Iran spiller i forbindelse med terrorismen.
Vores kollega nævnte med rette Libanon for lidt siden. Det er der tre grunde til. For det første håber vi på at få neutralitetsstatus, og vi har således en illusion om at undgå terrorhandlinger på vores eget område. For det andet vil vi gerne bevare forretningsforbindelserne. Og for det tredje ønsker vi at undgå ændringer i energiforsyningen. Der er med andre ord tre meget klare årsager, nemlig frygt, penge og olie. Af disse årsager lukker Europa tilsyneladende øjnene for en fare, som - og det vil jeg gerne understrege - vi allerede har fået inden for Europas grænser. Hr. D'Ambrosio, som er dommer og specialist i terrorismebekæmpelse, udtalte for et par dage siden, at der alene i mit eget land befinder sig 1500-2000 af Allahs krigere. Den italienske antimafiakommission har flere gange gjort opmærksom på forbindelserne mellem mafiaen og terrorismen. I mit land forsyner den såkaldte camorra, som er en mafiaorganisation, jævnligt terroristerne med falske dokumenter. I beslutningsforslaget forkaster EU ethvert forsøg på at forsvare og retfærdiggøre terrorismen. Det er lige præcis den holdning, som mindst 100 imamer i 100 moskéer eller islamiske centre - ikke mindst i Londons berømte moské - har haft lige siden dagene efter den 11. september.
Det er vores pligt at gøre en alvorlig indsats for at bekæmpe den holdning og den adfærd hos personer, grupper og organisationer, som udbreder terrorvenlig propaganda.
Galeote Quecedo (PPE-DE).
Hr. formand, på dette tidspunkt af forhandlingen er der ingen, der betvivler, at den vigtigste trussel mod europæernes sikkerhed er terrorismen. Der bør ikke skelnes mellem national og international terrorisme, for i den verden, vi lever i, er terrorismen global, og medlemsstaterne er ikke i stand til alene at bekæmpe den effektivt.
I denne forstand skal det retfærdigvis indrømmes, at vi siden de tragiske attentater den 11. september 2001 har taget betydelige skridt på europæisk og internationalt plan i kampen mod denne plage. I dag er det derfor ikke hensigten at komme med en erklæring om vores forpligtelse til bekæmpelse af terrorismen - den er vi kommet med - men det er hensigten at drøfte de konkrete foranstaltninger, der er truffet, med Kommissionen og Rådet, hvor effektivt de er gennemført, hvorvidt de faktisk er gennemført i alle medlemsstaterne, og først og fremmest om, hvad mere vi kan og skal gøre. 
Til dette formål må vi bruge den allerede vedtagne handlingsplan som ramme, og det må være vores mål at give Konventet om Den Europæiske Unions Fremtid mandat til at udvikle den tredje søjle og fortsætte med at udvide Fællesskabets retsgrundlag på området.
Jeg vil kort tale om nogle få idéer, da de ligger i forlængelse af den igangsættende rolle, Europa-Parlamentet har spillet, endda før attentaterne den 11. september, som efter forslag fra min gruppe er blevet medtaget i det fælles beslutningsforslag, vi skal stemme om i morgen.
Vi må prioritere vedtagelsen af nye regler, som beskytter ofrene for terrorismen ved at harmonisere de nationale lovgivninger og, hvorfor ikke, ved at skabe et fællesskabsinstrument til beskyttelse af ofrene. Det er også nødvendigt at indføre demokratiklausuler i de associerings- og partnerskabsaftaler, som EU undertegner med tredjelande - den, vi om kort tid undertegner med Libanon, kan danne præcedens - og vi skal træffe fælles foranstaltninger i medlemsstaterne, der forhindrer en instrumentalisering af den demokratiske ramme, der direkte vil være til gavn for terroristerne og indirekte for deres nødvendige medskyldige og kollaboratører.
Med hjemmel i den gældende lovgivning og inden for rammerne af retsstaten skal EU altid være på vagt over for ethvert forsøg på at retfærdiggøre anvendelse af vold, for der findes ikke gode og onde terrorister. De er alle lige foragtelige. Bevæggrunden for deres forbrydelser er altid den samme, og resultatet, som er lige så uretfærdigt, er, at der allerede har været dødsfald i Baskerlandet og i Indonesien.
Wiersma (PSE).
Hr. formand, denne forhandling fører vi godt et år efter attentaterne i USA. Jeg tror, det er et godt tidspunkt til at tale om de fremskridt, som er gjort i bekæmpelsen af den internationale terrorisme, men også om de udgangspunkter, som denne skal baseres på. Nylige begivenheder viser, at truslen stadig i høj grad er til stede. Tænk på den frygtelige katastrofe, som for nogle uger siden fandt sted på Bali.
Det centrale spørgsmål i forbindelse med EU's politik er naturligvis, i hvilket omfang alle de trufne foranstaltninger har bidraget til en formindskelse af risikoen for terrorisme. Kan Kommissionen og Rådet sige noget om det? Europa-Parlamentet vil gerne informeres oftere og bedre om gennemførelsen af handlingsplanen. Det har vores bagland behov for. Jeg er klar over, at mange oplysninger er følsomme, men en omfattende oversigt over aktiviteterne giver ikke direkte indsigt i politikkens effektivitet. Lykkes det os virkelig at begrænse terrornetværk?
Europa-Parlamentets forslag til beslutning lægger med rette stor vægt på FN's rolle i bekæmpelsen af den internationale terrorisme. Denne rolle er afgørende. Vi vil have en international måde at gribe et internationalt problem an på med den kollektive sikkerhed som udgangspunkt, altså indgriben gennem FN's Sikkerhedsråd og ikke ensidigt eller med lejlighedsvise koalitioner. Det er et spørgsmål om princip, men det er også ønskeligt ud fra nødvendigheden af at opnå en bredest mulig opbakning til bekæmpelsen af den internationale terrorisme. Bekæmpelsen af årsagen til terrorismen er den mest effektive måde at gribe grobunden for fænomenet an på. Vi vil have, at aspekter som fremme af demokrati og bekæmpelse af fattigdom klart spiller en rolle. Politikken må ikke indsnævres til militære eller politimæssige operationer. EU råder som ingen andre over en skala af instrumenter, som er nødvendige dertil. Vi taler egentlig om en form for konfliktforebyggelse, og det er jo EU's almindelige prioritet i udenrigspolitikken.
Det bringer mig videre til det særlige problem, som kommissær Patten også talte om, nemlig problemet med de stater, som er brudt sammen. Disse finder vi først og fremmest i Afrika, men også tættere på os. Tag f.eks. Transdnestrien, den løsrevne del af Moldova. Disse lande eller regioner udgør en glimrende hjemmebase og arbejdssted for kriminelle aktiviteter og terroraktiviteter, som ofte er forbundet med hinanden. EU bør efter min opfattelse optræde noget mere aktivt, navnlig når det drejer sig om en række regioner tættere på os - og jeg nævnte et af dem - og ikke blot overlade løsningen af f.eks. problemet med Transdnestrien til andre lande og organisationer.
Endelig mener vi, at EU i forbindelse med overvejelserne om dets rolle i bekæmpelsen af terrorismen godt kunne være noget mere ambitiøst, når det gælder anvendelsen af den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitiks nye instrumenter til bekæmpelse af terrorisme. Under de usædvanlige omstændigheder, som vi konfronteres med, må man spørge sig selv, om der er flere opgaver end blot Petersberg-opgaverne. Det ville også passe til vores mere generelle opfattelse, nemlig at vi ved bekæmpelsen af terrorisme i højere grad skal optræde på EU-plan og i mindre grad på nationalt plan. Hvis EU optræder i fællesskab, kan der også opnås mere inden for rammerne af FN.

Malmström (ELDR).
Hr. formand, den skræk og panik, som terrorisme forårsager, er den samme, uanset om det drejer sig om en enlig snigskytte i Washington eller et omfattende al-Qaeda-netværk. Terrorisme er i sig selv ikke et nyt fænomen. Det blev ikke "opfundet" den 11. september 2001. Men på den anden side er den globale terrorisme med et verdensomspændende netværk, højteknologiske våben og åbenbare uudtømmelige økonomiske ressourcer et nyt og meget skræmmende fænomen.
Angrebene i New York og på Bali har gjort det klart for alle, at kampen mod terrorisme bør bekæmpes på globalt niveau ved hjælp af politi- og retssamarbejde, udveksling af efterretningsoplysninger og samarbejde på efterforskningsområdet. Men det er også vigtigt at beskæftige sig med langsigtet, forebyggende samarbejde for at udrydde eller i det mindste mindske årsagerne til terrorisme. Demokrati er den bedste modgift mod terrorisme. Den internationale koalition skal derfor gøre sig store anstrengelser for at styrke demokratiet, retssikkerheden og respekten for menneskerettigheder. Handel, hjælp og samarbejde i internationale organisationer er også vigtigt. I kampen mod terrorisme vil fred i Mellemøsten være en vigtig brik i puslespillet.
Det Europæiske Liberale og Demokratiske Partis Gruppe erkender fuldt ud, at der er behov for øget samarbejde for at bekæmpe terrorisme. Der er gjort meget. Der er stadigvæk meget, som kan gøres. Men vi skal huske på, at hovedmålet for terroristerne er det åbne samfund. Derfor må vi ikke i vores iver for at bekæmpe terrorisme underminere selve kernen i demokratiet. Retssikkerheden må aldrig blive ofret på alteret i vores vilje til at handle. Særlige regler, militærdomstole og uklare forklaringer på, hvorfor enkelte mennesker eller grupper er havnet på nogle lister, er uacceptabelt. Det er skandaløst, at fangerne på basen på Guantanamo Bay stadigvæk svæver i et juridisk tomrum. Jeg vil gerne spørge Rådet, hvad der gøres for at få et klart billede af, hvordan situationen står for specielt de europæiske statsborgere på Cuba.
Hr. formand for Rådet, De citerede fra bogen The Open Society and Its Enemies af Karl Popper. Vi må ikke selv blive fjender af det åbne samfund. Hvis det sker, vi terroristerne vinde uden kamp.

Krivine (GUE/NGL).
Hr. formand, vi er ikke kommet et skridt tættere på at vedtage en beslutning, som under dække af terrorbekæmpelse reelt sigter mod at ulovliggøre sociale demonstrationer. Under Bush-regeringens ledelse er de forskellige europæiske regeringer i færd med at udvikle et helt arsenal af frihedsberøvende foranstaltninger. Det er nu helt almindeligt at drage paralleller mellem indvandrere, unge, lovovertrædere og terrorister. Det er hovedsageligt, hvad den yderste højrefløj lever af.
I Frankrig forbereder regeringen, som ikke er tilfreds med blot at spærre fagforeningsfolk inde, sig på at få vedtaget nogle love, der straffer tiggere, hjemløse, sigøjnere og prostituerede. I Italien håber hr. Berlusconi på at forhindre afholdelsen af Det Europæiske Sociale Forum i Firenze ved at henvise til Schengen-konventionen for at få lukket grænserne.
Vi har altid været imod enhver aktion, som sigter mod at terrorisere befolkningen, hvad enten det drejer sig om bin Ladens private terrorisme eller hr. Sharons statsterrorisme. Vi får ikke bugt med denne plage ved at begrænse de demokratiske frihedsrettigheder, vi skal tværtimod udrydde årsagerne til den, nemlig elendigheden og undertrykkelsen. Det er bankernes og de imperialistiske kriges diktatur, som gør folk til bin Laden-typer.
Nogueira Román (Verts/ALE).
Hr. formand, mine damer og herrer, ærede repræsentanter for Rådet og Kommissionen, for det første vil jeg gerne give udtryk for min fulde støtte til resolutionen og ordene fra repræsentanterne for Rådet og Kommissionen, der er til stede her.
Det er ikke nødvendigt, at jeg, hverken på vegne af min gruppe eller på vegne af min egen galiciske politiske organisation, endnu en gang giver udtryk for min absolutte forkastelse og fordømmelse af terrorismen.
I denne henseende vil jeg gerne understrege, at resolutionen kræver, at der skabes muligheder for at bekæmpe terrorismen inden for rammerne af en fuldstændig respekt for loven og for menneskerettighederne, såvel ved at udrydde fattigdommen og udstødningen som ved at bekæmpe de fundamentalistiske ideologier, som - endda mere end fattigdommen - ofte præsenteres som den vigtigste retfærdiggørelse af terrorismen. 
Når det er sagt, vil jeg gerne fremhæve tre konkrete forhold. For det første synes jeg, at det er nødvendigt at tale om konkret politik og afvise - som beslutningen til dels også gør det - USA's militaristiske unilaterisme og dets doktrin om forebyggende aktion, som bryder med alle internationale regler.
I denne forstand skal det understreges, at USA forbereder en aktion mod en anden stat, der styres af et diktatur, som er en ideologi, vi naturligvis ikke deler. På den anden side har USA næsten overhovedet ikke været i stand til at arrestere nogen i forbindelse med attentaterne den 11. september. Ingen overhovedet. 20 personer var involveret i disse angreb i USA, og der er ikke blevet arresteret nogen, der har direkte forbindelse til dem.
Jeg vil også gerne henlede opmærksomheden på Mellemøsten-problemet. Jeg tror, at vi alle er enige i, at Palæstina-problemet er roden til den internationale terrorisme og under alle omstændigheder til en tilsyneladende retfærdiggørelse af terrorismen. Det drejer sig ikke om at løse det, som om det var et religiøst problem. Det drejer sig om en stat, uanset den religion, den udøver, mod et koloniseret folk, uanset den religion, det udøver.
Jeg synes, at vi skal være meget opmærksomme på dette spørgsmål. Indtil problemet mellem Israel og Palæstina bliver løst, hvis freden ikke fremmes, og der skabes en palæstinensisk stat, vil vi kun vanskeligt kunne bekæmpe en fundamental del af den tilsyneladende retfærdiggørelse af terrorismen.
Jeg afslutter, hr. formand, med at sige følgende: Bekæmpelsen af terrorismen må ikke - som det står i resolutionen - blive til en kamp mod politiske grupper, der ved hjælp af fredelige midler ønsker at ændre de politiske og sociale strukturer, som det f.eks. er tilfældet i den spanske stat og i Europa i almindelighed. Og ofte nyder den nødvendige dialog ikke fremme, ikke kun mellem politiske grupper, men mellem forskellige berørte institutioner, som lider under terrorismens følger.
Queiró (UEN).
Hr. formand, attentaterne den 11. september 2001, og senere på øen Bali, har vist, hvor uforudsigelig terrortruslen er, hvor dødelig den er, og hvor sårbare vi er over for den. I 1960'erne og 1970'erne stod Europa over for de kommunistinspirerede ekstremistiske bevægelsernes vold, f.eks. De Røde Brigader og Baader-Meinhof-gruppen. I dag er det ekstremistiske organisationer som al-Qaeda, der repræsenterer en ødelæggelse af moderniteten. De anser sig berettiget til at benytte voldelige midler til at omstyrte demokratiet, fordi de mener, de udkæmper en total krig, hvor de skal forsvare islam mod vestligt overherredømme og påtvinge den de såkaldte vantro, der ikke deler deres religion, og hvor de sågar også angriber moderate muslimske lande.
Der findes ganske vist andre politiske årsager af nationalistisk eller separatistisk art, også i Europa, til terrorhandlinger, og som vi finder lige så afskyelige, men de overhales desværre i dag af denne fremherskende form for terrorisme, der er særlig farlig, fordi den slår til overalt, benytter vilkårlig vold og føler sig hævet over ethvert moralsk eller menneskeligt hensyn.
Vi må ikke overse det forhold, at Europa på grund af sit frisind og tradition for at modtage politiske flygtninge er blevet et tilflugtssted for adskillige radikale og terroristiske grupper. Trods denne generøse politik planter disse ekstremister hadets rødder og udnytter de muligheder, som demokratiet stiller til rådighed, organiserer sig, bliver finansieret, rekrutterer nye medlemmer og planlægger angreb på mål på vores kontinent og i resten af verden.
Bekæmpelse af terrorismen som et virkelig transnationalt fænomen, der når som helst kan true de rettigheder, friheder og garantier, der tilhører os alle, må derfor omfattes af en global strategi i Unionen og dens medlemsstater, der, på egen hånd, i FN eller i samarbejde med USDA inden for NATO, kan forebygge og imødegå terrorhandlinger og samtidig styrke retsstaten.
På europæisk plan må medlemsstaternes strategi, som det allerede er sagt, hvile på en effektiv udnyttelse af alle rets- og politisamarbejdets mekanismer og udveksling af oplysninger ligesom på en styrkelse af et udvidet sikkerheds- forsvarsbegreb, der tager højde for denne fornyede internationale trussel. Vi er bevidste om, at forebyggelse og bekæmpelse af terror også forudsætter fremme af dialog mellem civilisationer og gennemførelse af en effektiv politik over for de sociale, økonomiske og kulturelle faktorer, der, selv om de ikke på nogen måde kan retfærdiggøre terrorvolden, systematisk udnyttes og anvendes af terroristerne. Det er, hr. formand, på grundlag af disse principper om fælles mål i bekæmpelsen af terrorismen, der selvsagt ligger ud over uenighed i visse af det fælles beslutningsforslags konklusioner, som vi her diskuterer, at vi tilslutter os og stemmer for det.

Coûteaux (EDD).
Mine damer og herrer, ærede repræsentanter for medlemsstaterne, jeg ønsker ikke at bruge det ord, som hr. Prodi var den første til at bruge, og som der nu tales meget om. Det beskriver Rådets og Kommissionens redegørelser, som vi netop har hørt, som dumme. Vi må dog indrømme, at der er noget særligt fjollet ved det problem, der optager os for tiden, et emne, der går under betegnelsen "bekæmpelsen af terrorisme". Denne betegnelse og ordet "terrorisme" var et dårligt valg til at beskrive en klar kendsgerning, nemlig at den politik, der føres af det, vi er enedes om at kalde "det internationale samfund", det vil naturligvis sige USA og dets medskyldige, de imperialistiske magter, i stigende grad bestrides over hele verden. Som alle imperier ender vi dermed med at give prædikatet "terrorisme" til noget, der lige så vel kunne kaldes modstand. Hr. Krivine illustrerede det fint tidligere.
Jeg tilgiver naturligvis ikke handlinger, der er rettet mod uskyldige, selv om jeg er bevidst om, at ingen er fuldstændig uskyldige i et demokrati. Men lad os nu ikke dvæle ved det. Det siger sig selv, at jeg fuldt ud fordømmer angrebene den 11. september samt det nylige angreb på Bali, ligesom jeg også fordømmer det nylige angreb på en fransk benzintanker, eller tidligere, i 1995, angrebene på metroen i Paris. Det fører mig til endnu en gang at fordømme den kendsgerning, at den person, der begik disse forbrydelser, er i stand til at søge tilflugt, selv i dag, i en af medlemsstaterne i EU, et land der grundlæggende optræder, som var det medskyldig i disse forbrydelser. Det viser, at intet er ligetil.
Det forholder sig imidlertid grundlæggende sådan, mine damer og herrer, at vi ikke er en domstol. Det er ikke op til os at skelne mellem godt og ondt. Vi må forholde os åbent til verden, som den ser ud i dag, den tilstand den er i, og vi narrer ikke nogen ret længe ved at give indtryk af, at det, der sker i Vesten, kun har en fjende, Osama bin Laden, al-Qaeda og det formodede netværk. Dem, vi kalder terrorister, findes over hele verden. Antallet stiger, og de bliver mere radikale, efterhånden som imperiet øger sin i stigende grad voldelige dominans over for befolkningsgrupper, hvis værdier og hemmeligheder det ser bort fra, og som det dæmoniserer, selv om de tydeligvis er i en anden kategori militært set.
Der bliver aldrig fred mellem de rige, der er for rige og for arrogante, og de fattige, der er for fattige og for ydmygede. Det er en kendsgerning her i livet, mine damer og herrer, at et imperium, der ikke kan vokse og håndtere overdrevne ambitioner og magtens arrogance uden at søge tilflugt i vold, uundgåeligt skaber oprør. Det er også en kendsgerning her i livet, at oprør blandt undertrykte mennesker er voldelige, meningsløse og brutale, og intet kan være mere alvorligt for os, nationerne i Europa, der er inde i historien, end at blive inddraget i et problem, der under påskud af at bekæmpe terrorisme, kan få os til at føle almindeligt udbredt mistillid til udviklingslandene, der repræsenterer, vil jeg gerne påpege, tre fjerdedele af befolkningen i verden.

Oostlander (PPE-DE).
Hr. formand, når vi tænker på terrorisme, konstaterer vi, at opfattelser udvikler sig hurtigt, også i denne betænkning. Tidligere troede vi egentlig, at terrorisme hovedsageligt berørte ustabile lande og ikke tilsyneladende rolige lande. Det er nu helt ændret, for vi ved nu, at terrorisme også blomstrer i rolige lande som f.eks. i mit land, Nederlandene. Ikke i en voldelig form, det passer terroristerne på. Men de bruger, som kommissæren også sagde, det frie og åbne samfund med dets faciliteter til i ro og mag at forberede terrorhandlinger, som de begår andre steder. Derfor skal EU og også de meget rolige medlemsstater være meget agtpågivende for også at bekæmpe terrorismen i deres eget land.
Desuden er det ikke alle kategorier af borgere i medlemsstaterne, der vil opleve en trussel mod retsstaten. Det er sommetider kun visse kategorier af borgere, som i vores lande afpresses af landsmænd, som indsamler penge til terrorhandlinger, f.eks. i Nordafrika. Der er visse kategorier af borgere i Nederlandene og andre medlemsstater, som er ofre for en sådan afpresning, og vi må også forsvare sådanne mennesker, for at retsstaten ikke længere trues for dem.
Årsagerne til terrorismen søges ofte i fattigdom. Jeg tror egentlig ikke, at det er rigtigt. Det er kendt, at revolutioner ikke udføres af ludfattige mennesker, men for det meste af andre typer. Det er også tilfældet her. De ansvarlige for de alvorlige attentater var veluddannede, velstillede personer, som fuldstændig passede ind i ethvert udviklet samfund, også i det vestlige samfund, og de kunne endda også have opnået gode stillinger. Problemet er ofte, at der bruges det, som er det bedste i mennesket, dets dybeste overbevisninger, og at spiren til den voldelige terrorisme lægges i selve vækstcellen i den sociale organisme. Der er altid nogle mennesker, som er modtagelige for det. Det skyldes heller ikke nødvendigvis fundamentalismen. Der findes en masse fredelige fundamentalister. Der er brug for et betydeligt spring for at gribe til vold.
Hr. formand, vi er alle sammen opskræmte over attentaterne på Bali. Jeg tror, at vi skal gøre os overordentlig store bestræbelser for at sikre, at den indonesiske regering får størst mulig støtte, således at også staten Indonesien er stærk nok til internt så vidt muligt at forhindre og bekæmpe terrorismen.

De Rossa (PSE).
Hr. formand, nu drøfter vi endnu en gang spørgsmålet om terrorisme i forbindelse med de forfærdelige grusomheder på Bali, hvor hundreder af mennesker mistede livet. Som alle andre vil også jeg gerne give udtryk for min største medfølelse med de pårørende og vennerne til de afdøde. Jeg er enig i det meste, men ikke det hele, af det, der er blevet sagt. Det står klart, hvad der skal gøres: Respekt for retsstatsprincippet, beskyttelse af rettigheder, kontrol med det, staterne gør for at bekæmpe terrorisme, demokratisk dialog for at forsøge at behandle de underliggende spørgsmål osv. Det hele er særdeles nødvendigt.
Hvad ellers kan der tilføjes? Det forekommer mig, at vi kan tilføje den idé, at terror ikke bekæmpes ved blot at dræbe eller fængsle gerningsmændene. Det er naturligvis ikke generelt de fattige, som udfører disse handlinger, men de ansvarlige for handlingerne er ofte fattige. Vi er nødt til at forsøge at gøre noget ved den håbløshed, der motiverer dem. Vi er nødt til at forsøge at overvinde idéen om, at der kun er en ægte sandhed, en sand version af historien og en version af den sandhed, der fremstilles af de udvalgte. Jeg taler her ikke kun om religion, men også politik. Vi skal forsøge at komme i kontakt med folk, så vi kan åbne deres og vores sind for det, der ligger til grund for deres håbløshed.
Det er ikke nok at opfange terror, selv om jeg ikke er i tvivl om staternes evne til at gøre det. Ikke alle EU-medlemsstater har oplevet terror siden slutningen af Anden Verdenskrig, men mange har. Det er usædvanligt, i betragtning af at vi er en af de mest stabile og fredelige regioner i verden. Vi skal tage del i uddannelse i ordets sande betydning, åbne sindene for, at verden er ekstremt forskelligartet og kan være et meget tolerant og godt sted at være, hvis vi kan leve med hinanden.

Andreasen (ELDR).
Hr. formand, begivenhederne i Bali understreger, at vi har brug for en multilateral "approach" til bekæmpelsen af terror. Vi ved jo nu, at terroristerne kan slå til overalt i verden, og vi har fået bekræftet, at vi skal samarbejde henover grænserne og henover Atlanten for at komme terrorismen til livs. Vi har handlet hurtigt i Europa siden den 11. september. Det kan vi være tilfredse med. Vi vil leve i et område med sikkerhed, frihed og retfærdighed, og kampen mod international terrorisme er den væsentligste udfordring på den udenrigs- og sikkerhedspolitiske scene. Når man har fulgt den europæiske debat i de senere måneder om forholdet til USA, bliver man lidt betænkelig ved den ubalance og ensidighed, den har udvist. Vi har et stærkt værdifællesskab med amerikanerne. Umiddelbart efter terrorangrebene i september i fjor var der vel mange af os, der opfattede det som angreb på os selv og vore værdier. USA og Europa er forenede ved grundlæggende værdier og principper om demokrati og frihed og retssikkerhed, menneskerettigheder og det enkelte individs ret til at få det bedste ud af sine muligheder. Det må vi holde fast i. Vi har meningsforskelle, men det, der forener, er langt stærkere end det, der skiller. Vi skal påvirke amerikanerne inden for rammerne af en multilateral "approach" i bekæmpelsen af den internationale terrorisme, der ikke kender nogen retfærdighed.

Alavanos (GUE/NGL).
En interessant forhandling, hr. formand, men man spørger sig selv, hvad vi skal bruge de mange sider tekst til med 50 punkter om terrorisme ud over en god intern forhandling med udveksling af synspunkter mellem Europa-Parlamentets politiske grupper.
Men hvis man ser på medierne, som den europæiske borger også lytter til, vil man se, at det centrale terrorrelaterede emne i dag er angrebet på Irak, der er et område, eller menes at være et område, med masseødelæggelsesvåben, som ville kunne anvendes til at støtte terrorhandlinger m.m., og vi ser, at EU bogstaveligt talt er blevet til grin i hele verden. I dag er der nemlig forhandlinger i Sikkerhedsrådet, hvor der på den ene side er den britiske regering, som står bag de forslag, USA fremlægger, og på den anden side den franske regering, som kæmper imod og ikke uden videre vil gå med til et angreb på Irak.
Jeg mener, at Europa-Parlamentet bør tage stilling til disse spørgsmål i stedet for forsætligt at krybe udenom med uklare formuleringer i beslutningsforslaget, som jeg slet ikke synes lever op til hverken de ting, som er af interesse for den europæiske borger, eller til de akutte behov.

Pacheco Pereira (PPE-DE).
Fru formand, jeg vil gerne fremsætte nogle bemærkninger om tekster, som efter min mening ikke er ganske klare. Den første er, at det, selv om det sidste års vigtigste terrorhandlinger er foregået i New York og på Bali, ville være interessant at overveje, hvad der ville have været Europas svar, hvis det første angreb, der gjorde os opmærksomme på terrorismens betydning, angrebet den 11. september 2001, var sket i Europa, hvis flyvemaskinerne i stedet for at have ramt tårnene i New York havde ramt Eiffeltårnet, Europa-Parlamentets bygninger eller en hvilken som helst anden vigtig europæisk bygning. Måske ville en sådan selvanalyse give os større indsigt i de uklarheder og vanskeligheder, som vi står i, når vi skal forholde os til fænomenet terrorisme, og som vi ikke er kommet helt ud af endnu.
Det andet punkt, som jeg gerne vil tage op - ud over at rose Rådets beslutning om at fastholde samarbejdet med USA i dette spørgsmål - er, at terrorisme, og dét er en vigtigt pointe, ikke har ret meget med fattigdom at gøre. Selvfølgelig er der fattige, der er involveret i terrorhandlingerne, men de, der træffer beslutningerne, er ikke fattige. Og hvis vi ser på verden, er det ikke den fattigste del, der er involveret i terrorisme. Det skulle være fra Afrika, at de vigtigste terrorangreb skulle komme, hvis der virkelig var en sammenhæng mellem terrorisme og fattigdom. Det er der ikke! Terrorisme er et fænomen, hvor der er et politisk formål, og dette politiske formål indebærer stræben efter at opnå nogle bestemte mål og en magtens logik. Og det kommer naturligvis ikke fra de fattigste, eller i hvert fald ikke direkte fra de fattigste.
Sluttelig vil jeg gerne nævne noget, som kommissær Chris Patten sagde, da han citerede Popper. Vores problem er faktisk også et problem, som Popper beskæftigede sig med. Det drejer sig nemlig ikke så meget om dilemmaet mellem at værne om frihedsrettighederne og vores opfattelse af sikkerhed og forsvar for det åbne samfund som om vores manglende evne og vilje til at tro på demokratiets moralske overlegenhed, på frihedens moralske overlegenhed. Kunne vi handle på demokratiets og frihedens grundlag, som er grundlaget for vores civilisation, et grundlag, som alle verdens folk og - ikke mindst - de fattige længes efter, ville vi måske have evne og vilje til at sætte ind mod terrorismen, hvilket visse europæiske uklarheder desværre ikke gør det muligt for os at have.

Ceyhun (PSE).
Fru formand, hr. kommissær og kære tidligere kollega, hr. Haarder, formand for Rådet, jeg tror, at når vi taler om terrorisme og bekæmpelse af terrorisme igen i dag, er vi alle enige om, at terrorisme skal bekæmpes, og vi er også alle enige om, at det kun kan ske på internationalt niveau, fordi terrorisme nemlig i mellemtiden også er blevet et internationalt problem. Men når vi ønsker at bekæmpe terrorisme internationalt, så skal vi naturligvis også forholde os kritisk til os selv. Som budgetordfører for Udvalget om Borgernes Friheder og Rettigheder og Retlige og Indre Anliggender, hvor vi sad sammen tidligere, hr. rådsformand, konstaterer jeg, at vi har at gøre med middelmådige diskussioner. Vi ønsker at bekæmpe terrorisme, og til det formål har vi brug for en europæisk politimyndighed, Europol, til det formål har vi brug for en succesrig myndighed som f.eks. Eurojust. Men jeg konstaterer nu, efter at vi i Europa-Parlamentet sågar har stillet 2,8 millioner euro til rådighed for f.eks. Eurojust, at disse penge ikke kan gives ud, fordi de europæiske myndigheder af nationale, middelmådige grunde ikke kan fungere. Hvis de nationale politimyndigheder ikke er parate til at samarbejde med Europol, hvis de nationale justitsministerier ikke er parate til at støtte Eurojust, vil vi fortsat komme til at holde smukke søndagstaler og sige, hvor vigtigt det er at bekæmpe terrorisme, men vi vil ikke få succes, fordi vi skal handle præventivt! For at kunne handle forebyggende har vi også brug for velfungerende myndigheder, og det lykkes os kun, hvis nationalstaterne, de 15 medlemsstater i EU, endelig gør det muligt, at myndigheder som Europol og Eurojust er i stand til at handle. Derfor anmoder jeg Dem, hr. Haarder, og også kommissær Vitorino om at understrege dette punkt igen og igen over for nationalstaterne i Rådet, ellers vil vi ikke få succes.

Schröder, Ilka (GUE/NGL).
Fru formand, under den næste forhandling om Echelon vil vi formodentlig igen få størstedelen af kritikken af det efter sigende velfungerende aflytningssystem og dermed også af USA at høre. Samtidig bemærker jeg dog, at der er en grundlæggende positiv indstilling og en accepterende afstemningsadfærd, hvad angår antiterrorlovgivningen. Dette har dog slet ikke i første omgang kampen mod terroraktiviteter for øje, men giver især flere registreringskompetencer til EU som f.eks. Schengen-informationssystem II og i forbindelse med den europæiske fængslingskendelse. Denne kvalitative og kvantitative udvidelse af EU-kompetencer ledsages af en revision af de grundlæggende rettigheder, og det betyder først og fremmest flere indgreb fra den moderne borgerlige stats side og færre forsvarsrettigheder, uanset hvilken anklagede det drejer sig om.
Det er lettest at se ved den fuldstændigt tilfældige terrorismedefinition, at antiterrorkampen har meget lidt at gøre med bekæmpelse af terror, men derimod snarere som øverste mål retter sig mod at nedbryde de grundlæggende rettigheder i EU.
Morillon (PPE-DE).
Fru formand, da jeg vendte tilbage fra den mission, jeg blev betroet af FN i Bosnien-Hercegovina, husker jeg mit besøg hos den daværende generalsekretær for NATO, Manfred Werner, i Bruxelles i efteråret 1993. Jeg bedyrede hårdnakket, at alliancen skulle indstille sig på at gribe ind på Balkan, ellers ville det til sidst ophøre med at eksistere. Jeg kan i dag nemt skitsere mit argument på daværende tidspunkt.
I tiden efter den kolde krig skulle NATO kunne gribe ind i den store krise, der var ved at folde sig ud i hjertet af Europa, ellers ville borgerne i Europa undre sig over FN's fortsatte formål, og hvorvidt det var værd fortsat at investere en del af skatterne i denne organisation. Der skulle to lange år og Srebrenicas tragiske fald til, før denne besked blev forstået. Ved at støtte FN's udrykningsstyrke på Igman-bjerget for at sætte en stopper for de serbiske stillinger, som havde genoptaget deres kritikløse bombninger af Sarajevo, spillede NATO imidlertid en vigtig rolle i løsningen af konflikten den 31. august 1995 ved at muliggøre underskrivelsen af Dayton-aftalen og indførelsen af varig våbenhvile. NATO-styrkerne har siden da med held været indsat i Kosovo og senere Makedonien og derved bidraget til at genskabe freden i området, om end det ikke har løst alle de politiske problemer.
I dag er samme debat startet om den rolle, som NATO eventuelt kunne spille i bekæmpelsen af international terrorisme. NATO er i krise, hvilket ses ved, at amerikanerne ikke mente, at de skulle anmode om FN's støtte i krigen i Afghanistan. Er denne ensidighed ensbetydende med NATO's hedengang? Det kan jeg ikke tro, eftersom amerikanerne selv ville have påpeget dette og givet udtryk for det ønske.
Alliancens kald i dag er at gribe ind på europæisk territorium og i nabolandene i tilfælde af en eventuel trussel mod de værdier, som Pacheco Pereira netop har gentaget. International terrorisme er en af disse trusler, og det er en stor trussel. Til det formål er det kun muligt at reformere NATO og sikre organisationens overlevelse ved omsider at skabe et europæisk forsvar.
Valget er nemt. Enten fortsætter EU med at lade amerikanerne håndtere militære problemer på deres kontinent og glæder sig over at spille en mindre rolle i løsningen af de problemer, der truer freden, i stil med athenerne i det gamle Rom, eller også bliver EU omsider USA's lige og deler byrden med at forsvare sig mod alle truslerne, hvilket er, hvad de har bedt os om siden oprettelsen af den atlantiske alliance.

Theorin (PSE).
Fru formand, terrorisme kan ikke accepteres. Det er vi alle enige om. Der er måske uenighed om, hvilke metoder der skal bruges til at bekæmpe terrorismen.
Den indstilling, som EU har lagt for dagen ved udformningen af dens strategi til bekæmpelse af terrorismen, er meget vigtig. Retssikkerheden og menneskerettighederne må ikke undermineres i denne alvorlige kamp. Det forslag, som de to udvalg i fællesskab har fremsat her, er derfor et vigtigt forslag.
Udvalget om Udenrigsanliggender, Menneskerettigheder, Fælles Sikkerhed og Forsvarspolitik er kommet med sit bidrag ved at opremse de primære værktøjer, som EU har til rådighed for at undgå konflikter, som f.eks. udviklingen af demokrati, ligesom handel og diplomati. Det er selvfølgelig særdeles vigtigt at bekæmpe de dybtliggende årsager til terrorisme som fattigdom, overtrædelser af menneskerettighederne og undertrykkelse.
I skyggen af 11. september er der en risiko for, at de grundlæggende menneskerettigheder bliver tilsidesat i kampen mod terrorisme. Der er også en risiko for, at den eneste tilbageværende supermagt handler ensidigt uden for FN-systemet. Det er derfor overordentligt vigtigt, at Parlamentet værner om De Forenede Nationers pagt, og at et enkelt lands ret, som er under angreb, til at forsvare sig, kun er lovlig, hvis det er blevet godkendt, eller hvis FN's Sikkerhedsråd har taget en beslutning. Hvis man begynder at overveje, om FN-resolutionerne er nødvendige, vil det direkte underminere FN.
Jeg konstaterer med glæde, at vi er enige om, at en strategi, som er baseret på forebyggende angreb, som den amerikanske regering ønsker at benytte sig af, ikke er en effektiv måde at bekæmpe terrorisme på, og at det understreges, at en løsning på konflikten i Mellemøsten i henhold til FN-resolutionerne er en vigtig del af kampen mod terrorismen.
International lov er et vigtigt element, hvis vi skal have et samfund, der er baseret på retssikkerhed. Det gælder især for de mindre lande. Hvis FN undermineres, kan det kun føre til ulykker. Derfor er det vigtigt, at EU forsvarer FN og dens bestemmelser, selv i svære tider, og at FN's centrale rolle som verdens fredsskaber ikke undermineres.

Pirker (PPE-DE).
Fru formand, hr. formand for Rådet, hr. kommissær, terroraktionerne for et år siden, men også de efterfølgende, har rystet EU vågent, hvilket aldrig har været tilfældet før. EU reagerede så hurtigt, som det aldrig har været tilfældet før, og jeg mener, at EU på relativt kort tid har truffet yderst effektive foranstaltninger.
Men vi er slet ikke færdige med de foranstaltninger, som vi skal træffe. Strategien indadtil har i hvert fald været vellykket. Det, vi har brug for nu, er en vellykket strategi udadtil. Jeg vil gerne komme ind på et par punkter her, som efter min mening er nødvendige for at udbygge og styrke samarbejdet med tredjelande.
For det første skal vi udbygge det netværk, som vi allerede har opbygget, med tjenestemænd fra Europol og benytte det til analyseformål, til strafforfølgelse, men også til hjælp i tredjelandene. Det, vi har brug for, er en bedre formidling af informationer til vores filer, ikke kun i medlemsstaterne, men også fra tredjelandene til EU.
For det andet bør vi undersøge, hvordan vi forbinder de filer, som vi har til rådighed, med hinanden for at få mere effektive instrumenter ved hånden. Jeg mener Europol-filen, Schengen-filen og Eurodac-filen.
For det tredje arbejder vi til dels stadig med yderst antikverede systemer som fingerprint-systemet. Vi skal gå over til at anvende biometriske systemer for entydigt at fastslå identiteter og bruge det til vores undersøgelser.
For det fjerde må vi ikke kun tænke på samarbejdet med USA, men skal også tage imod det tilbud, den hånd, som de asiatiske stater rækker os, og samarbejde med asiatiske stater i kampen mod terror.
Jeg var selv med ved den sidste ASEP-konference i Manila, og vi fik glimrende tilbud om at begynde et samarbejde mod terrorisme med asiatiske stater.
Izquierdo Rojo (PSE).
Fru formand, i denne nye EU-politik burde vi ikke begrænse os til slavisk at kopiere de traditionelle terrorpolitikker, men vi skal derimod fokusere på de særlige kendetegn ved den aktuelle terrorisme og behandle de tre faktorer, der er årsagen til den aktuelle terrorisme, og som tydeligt kan identificeres, nemlig religiøs fundamentalisme, den palæstinensiske fortvivlelse og den ultranationale terrorisme, politisk.
I dag er det ikke nok, hr. kommissær, blot at fængsle terroristerne. Vi er nødt til at bekæmpe de morderiske ideologier, som skaber terrorister. Indtil videre har vi koncentreret os meget mere om følgerne af terrorismen end om dens rødder. Fremover bør EU også koncentrere sig om at identificere, om at følge sporet, om at få bugt med disse morderiske ideologier, som er baggrunden for den nuværende terrorisme.
Sousa Pinto (PSE).
Fru formand, dagens debat skal gøre status over bekæmpelsen af terrorisme et år efter den 11. september 2001. Hvordan har EU så reageret på denne tragiske begivenhed? Vi har givet udtryk for vores solidaritet og vilje til at støtte USA, vi har peget på faren ved at blande terrorisme sammen med den arabisk-islamiske verden, vi har fremskyndet samarbejdet omkring bekæmpelse af terrorisme i form af en aktionsplan bestående af mere end 60 foranstaltninger og en række rammeafgørelser, der omfatter den europæiske arrestordre, samt politisamarbejdet omkring bekæmpelse af terrorisme, og vi har påpeget, hvor vigtigt det er at finde en politisk løsning på de konflikter, der nærer den terroristiske fanatisme, ikke mindst det israelsk-palæstinensiske spørgsmål.
Beslutningen om at udrydde terrorismen og det akutte behov for at finde nye og effektive redskaber hertil må ikke under nogen omstændigheder få uforholdsmæssige følger for individets rettigheder, friheder og garantier. Det er de grundlæggende rettigheders ukrænkelighed, der begrunder de offentlige myndigheders magtanvendelse i demokratiske samfund. Ligeledes må den ubønhørlige kamp mod terrortruslen finde en uoverskridelig grænse i folkeretten. De totalitære samfund foragter rettens forrang såvel internt som staterne imellem. Idéen om en international retsorden er demokratiernes opfindelse. Hvis de stater, der er ofre for terrorisme, reagerer mod denne trussel ved at krænke folkerettens regler og principper, giver de de kriminelle en uventet gave, der betyder et tilbageskridt for civilisationen.
Det fanatiske had, der får mennesker til at angribe andre eller til at begå selvmord, er ofte næret af vedvarende uretfærdighed og ydmygelse. Dette forhold må overhovedet ikke forstås som nogen retfærdiggørelse af de afskyelige angreb på civile, men som en vigtig objektiv kendsgerning, uden hvilken dette voldsfænomen ikke lader sig forstå. I en snæver europæisk sammenhæng må vi her påpege og fordømme den manglende evne og vilje, som medlemsstaternes regeringer så stædigt har afsløret, imod at føre de forslag ud i livet om at samordne deres politik og skabe fælles redskaber til bekæmpelse af terrorisme, som Kommissionen for længst har fremsat. Terrorismen er en trussel, der fordrer et integreret og overnationalt svar. I Europa har dette svar endnu ikke vist tilstrækkelige tegn på liv.

Cushnahan (PPE-DE).
Hr. formand, intet retfærdiggør brugen af terror. Lige så vigtigt er det, at der ikke må være nogen ambivalens omkring dette onde.
Men det er desværre ikke altid tilfældet. Når USA med rette iværksætter en global kampagne mod de organisationer, der er ansvarlige for terrorisme, og de regimer, der støtter terror, er det vigtigt, at vi minder dem om, at de allierede sig med Osama bin Laden og Saddam Hussein, da det passede med deres udenrigspolitiske målsætninger.
Desuden lyder fordømmelsen af terrorisme hult, når de ikke evner at holde en streng linje over for de tilfælde af statslig terror begået af Israel, som har potentialet til at skabe fremtidige generationer af terrorister i den region.
Ligesom jeg kritiserer USA, er jeg ikke blind for inkonsekvensen i EU angående disse spørgsmål, især i Rådet. Under den nuværende globale bekæmpelse af terrorisme har vi lejlighedsvis set igennem fingrene med manglerne i de udemokratiske regimer, som vi har hvervet til at støtte os.
Hvorvidt det skyldes verdenspolitiske årsager, for så vidt angår Pakistan, eller at lade handelsinteresser gå forud for menneskerettigheder, for så vidt angår Kina, har vi til tider ikke evnet at holde en streng og konsekvent linje over for lande, hvis regeringsstruktur er baseret på at skabe frygt hos borgerne. De lader hånt om demokratiske principper, overtræder menneskerettighederne og ignorerer retsstatsprincippet.
Inkonsekvens og hykleri som dette åbner generelt Vesten for påstanden om, at den er selektiv i sin definition af terrorisme og primært påvirket af den opfattede trussel mod vestlige interesser.
En global bekæmpelse af terrorisme bliver kun vellykket, hvis fremgangsmåden er fri for inkonsekvens og hykleri, og den tackler den uretfærdighed, der i første omgang giver næring til terrorisme.

Gemelli (PPE-DE).
Fru formand, først vil jeg gerne give udtryk for min tilfredshed med den arbejdsmetode, vi har fulgt i forbindelse med dette beslutningsforslag fra Parlamentet.
Jeg har en bemærkning, og det er følgende: Hvem er terrorismen rettet imod, og hvor kommer den fra? Jeg mener, at den er rettet imod menneskeheden, og at den derfor er i strid med verdenseklæringen om menneskerettigheder og ikke kan have et ideologisk eller religiøst ophav. Når der i dag er en generel mobilisering på verdensplan imod terrorismen, er det netop, fordi den krænker det, som hele verden - nemlig alle lande og alle borgere - har skrevet under på i verdenserklæringen om menneskerettigheder. Når vi definerer terrorismen, peger vi således for nemheds skyld på de grupper, som udøver terrorhandlinger, men jeg ville nødig have, at det fik os ud på et skråplan, så vi skærer alle over én kam og også fordømmer de religiøse bevægelser, som er meget mere omfattende og meget mere komplekse end det, terrorismen står for.
Hvis vi skal gøre fremskridt, skal vi også gøre det i form af det budskab, som EU skal sende om en overvågning af strafferetssystemerne i alle de lande, der har undertegnet verdenserklæringen om menneskerettigheder. Meget ofte er strafferetssystemerne, som skaber en dimension for borgerne internt, ikke i tråd med denne erklæring.
Det var, hvad jeg ønskede at sige med mit indlæg, for efter min mening bør vi overvinde denne konflikttilstand og gøre en mere aktiv indsats til gavn for hele verden.
Van Orden (PPE-DE).
Fru formand, vi er muligvis forfærdet, men må ikke være overrasket over de seneste terrorhandlinger. Terrorister har ingen magt, hvis de ikke vækker frygt. Jo mere voldsomt, chokerende, uventet og opmærksomhedsskabende et angreb er, jo mere vellykket er det. Der er imidlertid stadig mennesker, der forsøger at undskylde terroristerne og skabe en form for moralsk lighed mellem terrorhandlinger og f.eks. handlingerne hos sikkerhedsstyrkerne i de demokratier, der tager del i bekæmpelsen af terror. Terror skal bekæmpes med flere politiske instrumenter, hvoraf et af dem er militær magt.
Der, hvor vores demokratier traditionelt har været svagest, har været i forbindelse med at angribe terroristernes berettigelse og bekæmpe dem systematisk og målrettet. Det er et aspekt, der ikke forstås særligt godt. Vi bekæmpede aldrig IRA politisk, for vi blev aldrig klar over vores egne politiske mål. Nu har vi IRA-terrorister siddende i regeringen.
Alt for ofte øger vi terroristernes troværdighed og status i kraft af det, vi gør, og opfordrer derved til terrorisme. De seneste års besked er, at terrorisme virker. Det er en skæbnesvanger besked.
Resolutionen indeholder en række ubestridelige elementer, men den er meget fordrejet og indeholder de sædvanlige ingredienser af antiamerikanisme, overdrevent hensyn til terroristernes, ekstremisternes og deres støtters rettigheder samt yderligere støtte til EU's føderalistiske ambitioner. Det har andre talere også talt meget om. Jeg kan ikke acceptere den indforståede fordømmelse af forebyggende handling i denne farlige verden, hvor masseødelæggelsesvåben kan blive tilgængelige for irrationelle og fanatiske terrorister. Afskrækkelse virker ikke nødvendigvis. Vi kan ikke sidde og vente på det næste angreb, før vi gør noget. Det ville være pligtforsømmelse i enhver regering.
Henvisningen i afsnit 4 i resolutionen til retten til selvforsvar er ukorrekt og et brud på FN's pagt. Artikel 51 i FN's pagt angiver følgende: "Intet i nærværende pagt skal indskrænke den naturlige ret til individuelt eller kollektivt selvforsvar i tilfælde af et væbnet angreb mod et medlem af De Forenede Nationer."
Denne resolution er på 12 sider, som tilføjer meget lidt til både vores viden og evner. Hvor er tilskyndelsen til politisk solidaritet og øget samarbejde mellem alle demokratierne? Hvor er kravet til forbedrede muligheder for militæret og større politisk vilje blandt de europæiske stater, og hvor er de foranstaltninger, der skal træffes over for dem, der støtter terrorisme? Det er det, der er behov for.

Pomés Ruiz (PPE-DE).
Fru formand, den uophørlige optrapning af terrorismen gør bekæmpelsen af samme til et hovedmål i mange politikker, og naturligvis i den, vi ønsker her i Parlamentet.
Nylige hændelser, som dem på Bali, i Filippinerne og Israel, understreger, at det haster med en fælles koordineret aktion, som fjerner denne samfundsplage, som begår overgreb mod de mest grundlæggende rettigheder som livet og demokratiet, som er den styreform, vi har valgt.
Vi var så heldige, at vi hurtigt blev enige, og 10 dage efter attentaterne den 11. september 2001 havde vi allerede underskrevet en plan til fælles bekæmpelse af terrorismen. Hr. Vitorino og hr. Patten - som ikke er til stede - det er på tide, at De kommer til Parlamentet og fortæller os om problemerne i forbindelse med udviklingen af denne plan og identificerer dem, der er involveret. Vi har ikke brug for et generelt skøn. De skal gå i detaljer og sige, hvilke stater der samarbejder mere eller mindre end andre, for det er et problem, vi også har her i Parlamentet.
Sidste lørdag indkaldte borgersammenslutningen Basta ya, som vi gav Sakharovprisen, til en meget stor demonstration i San Sebastian til fordel for de baskiske og spanske borgeres frihed, så den enkelte kan have den politiske overbevisning, han ønsker, uanset om han er nationalistisk eller ej. Sidste tirsdag afbrød vi plenarforsamlingen for at fordømme det attentat, hvor sergenten i den spanske civilgarde, Juan Carlos Beiro, døde i Leiza (Navarra).
Det er et hovedmål, som bør tilskynde alle de europæiske borgere til at kræve af Dem, at De kommer til stede her for at give forklaringer, og af Rådet, at det skal identificere, hvilke stater der gør deres pligt og videreudvikler den handlingsplan, som vi besluttede den 21. september 2001, og hvem der ikke gør det.
Hvis vi ikke identificerer, hvem der opfylder deres forpligtelser bedst muligt, og hvem der gør det dårligst, tjener vi ikke vores vælgere, og vi forsvarer heller ikke demokratiet ved hjælp af demokratiet.
Haarder
. -Fru formand, jeg vil gerne takke for en lang og spændende debat, og jeg vil gerne komme med et par kommentarer. Mange har talt om den balance, som vi skal finde mellem effektiv terrorbekæmpelse på den ene side og hensynet til borgerrettigheder på den anden side.
Hvis vi vil skabe et internationalt retssamfund, hvor staterne går rettens vej i stedet for at tage sig selv til rette, kræver det samtidig beslutsomhed til at handle - om nødvendigt med magt - over for de kræfter, som med vold og terror søger at angribe livsnerven i de åbne demokratiske retsstater, og man skal vel at mærke være i stand til at samarbejde om en sådan beslutsom handling. Jeg mener ikke, at man kan udelukke forebyggende aktioner, hvis der er klare indikationer af, at man vil blive angrebet, udsat for terror eller lignende. Så kan der naturligvis være fornuft i at forhindre et sådant angreb eller anslag.
Med hensyn til EU's rolle og holdning vil jeg sige: Vi er aktivt med i dette opgør mod den internationale terrorisme. Vi ønsker de ansvarlige stillet for retten, så deres ugerninger kan blive afdækket under en procedure, som lever op til retsstatsprincipperne om retfærdig rettergang. Vi er i EU meget opmærksomme på, at bekæmpelsen af terrorisme ikke må indebære krænkelser af menneskerettighederne. Ligesom målet ikke må hellige midlet og aldrig kan legitimere terrorisme, sådan må målet heller ikke hellige midlet i vores kamp mod terrorismen.
Med hensyn til finansielle midler har Rådet i opfølgning af resolution 1373 taget skridt til at indefryse midler tilhørende terrorister og terrororganisationer. De første terrorlister blev vedtaget i december sidste år. Siden da er EU's terrorliste blevet revideret to gange under det spanske formandskab, og det forventes, at der vil ske endnu en revision i den nærmeste fremtid under det danske formandskab. Det ville være forkert at kommentere eventuelle ændringer, inden listen er færdig. Så det vil jeg undlade at gøre.
Forholdet mellem EU og USA er grundlæggende bundsolidt og baseret på et værdifællesskab, som også flere ordførere har været inde på. Vi er hinandens vigtigste samarbejdspartnere både i politisk, militær, økonomisk og kulturel henseende, og den 11. september har yderligere kittet os sammen. Vi behøver USA, og de behøver os. Det, der binder os sammen, er vigtigere end det, der skiller.
På det ekstraordinære rådsmøde den 21. september sidste år sendte vi et stærkt signal til USA om solidaritet og samarbejde. Det forpligter os, og det har været en succes, som forhåbentlig nu vil blive kronet med indgåelse af en aftale om gensidig retshjælp og udlevering. Det gælder på dette felt som på andre, at når EU og USA står sammen, er der meget, vi kan gøre for ret og frihed i verden. Det er afgørende, at vi fortsætter det tætte samarbejde med USA både på dette og andre områder, og vi skal naturligvis hele tiden arbejde for, at USA vælger den multilaterale kurs frem for ensidig amerikansk handling.

Vitorino
Jeg vil blot gerne på vegne af Kommissionen sige, at jeg er sikker på, at vi ud fra denne drøftelse kan konkludere, at de foranstaltninger, der er blevet taget på europæisk plan og i medlemsstaterne vedrørende terrorbekæmpelse, er vedtaget med stor respekt for retsstatsprincippet og karakteristikaene ved et åbent samfund. Ingen kan kritisere de foranstaltninger, som er vedtaget af Unionen eller medlemsstaterne, for at være nødforanstaltninger eller exceptionelle regler. De er fuldt ud indarbejdet i vores fælles retlige rammer. Naturligvis viser de, at demokratiet ikke er svagt, når det handler om at bekæmpe organiseret kriminalitet eller terror. Opfattelsen blandt borgerne om, at demokratiet ikke er tilstrækkeligt til at bekæmpe terror og organiseret kriminalitet, er en mulig kilde til oprørsånd.
Som kommissær Patten sagde, udgør terrorisme en transnational global trussel, som kræver transnationale svar. Det er langsomt ved at blive accepteret i medlemsstaterne. Vi kan ikke bekæmpe terrorismen, som om det var kutyme. Vi er nødt til at bruge politimæssige og retlige redskaber, men det rækker ikke. Vi er også nødt til at mobilisere militæret og andre ressourcer. Vi er nødt til at udveksle viden på europæisk plan. De ved af egen national erfaring, hvor svært det kan være at sikre korrekt udveksling af viden mellem politiet og efterretningstjenesten i Deres egne medlemsstater. Samarbejdet mellem de tjenester, der indsamler oplysninger og politiet på europæisk plan i forbindelse med bekæmpelsen af terrorisme siden den 11. september, kan lykkes. Vi er imidlertid nødt til at erkende, at der er to meget vigtige områder.
Det første er bekæmpelsen af terrorfinansieringen, som er langt mere kompleks. Den kræver en ekstra indsats. Kommissionen prioriterer dette spørgsmål højt i 2003.
For det andet er der multilateral handling. Vi deler Parlamentets synspunkt om, at vi bør prioritere dette højt. FN er første skridt. Det er en kilde til bekymring, at forhandlingen om en global konvention om terrorisme på nuværende tidspunkt blokeres i FN. Vi må ikke glemme Europarådets vigtige rolle i bekæmpelsen af terrorisme. Jeg håber, at forhandlingerne i Europarådet om en konvention om terrorisme bliver vellykkede.
I dialogen med USA om bekæmpelsen af terrorisme og om politimæssigt og retligt samarbejde bør vi anerkende det vigtige bidrag, som den amerikanske debat om borgerrettigheder kan give den europæiske debat om grundlæggende rettigheder og borgerrettigheder. Vi bør ikke bagatellisere den debat, der foregår i USA om de centrale spørgsmål, og isolere dem. Derfor indgår vi i en dialog med USA om en aftale om gensidig juridisk bistand og en udleveringsaftale, hvor vi forsvarer vores synspunkter og værdier. Vi tester også den politiske vilje i USA til at acceptere og respektere vores holdninger.
Prøvesagen for hr. Pomés Ruiz i forbindelse med gennemførelsen af de beslutninger, der er truffet på europæisk plan, kommer snart. Som De ved, skal rammeafgørelsen om terrorisme omsættes til national lov i medlemsstaterne i slutningen af året og den europæiske arrestordre i begyndelsen af 2004. Syv medlemsstater har, som De ved, imidlertid forpligtet sig til at vedtage den europæiske arrestordre i deres retssystemer i første halvår 2003. Kommissionen kan kun opfordre dem til at holde fast ved de forpligtelser.

Formanden.
Tak, hr. kommissær.
Som afslutning på denne redegørelse har jeg modtaget fire beslutningsforslag i henhold til forretningsordenens artikel 37, stk. 2.

Souchet (NI)
. (FR) De islamiske ekstremisters nylige angreb på Bali, i Yemen og Kuwait bekræfter, at fællesskabet af stater nu skal føre konstant krig mod en række ikke-statsaktører. Der skal derfor finde et mere aktivt mellemstatsligt samarbejde sted, så de islamiske ekstremister ikke har noget tilflugtssted. Tilsyneladende var omstyrtelsen af Taleban-styret i Afghanistan kun det første skridt i denne kamp, som først og fremmest skal foregå i vores egne stater. Kommissær Patten, der er så generøs med at rådgive ikke-europæiske lande, bør i den henseende først og fremmest forhøre sig om den velkomst, som terrororganisationer får i det britiske system.
I stedet for at tilskynde til øget årvågenhed og samarbejde mellem medlemsstaterne går beslutningsforslaget i en farlig retning ved at anbefale, at der gøres større brug af kvartetmetoden, hvilket i sidste ende kan føre til, at Sikkerhedsrådet omgås. Og samme beslutningsforslag bliver latterligt, når det forsøger at overbevise os om, at en af de største udfordringer i bekæmpelsen af terrorisme kan være strukturen med tre søjler i traktaten om Den Europæiske Union! Ethvert emne, selv terrorisme, kan udnyttes til at fremme den føderalistiske sag.

Formanden.
Næste punkt på dagsordenen er Rådets og Kommissionens redegørelser om Echelon.
Hr. formand for Rådet, De har ordet.
Haarder
. Fru formand, med sine kloge, afsluttende ord har hr. Vitorino ikke blot afrundet den foregående debat på bedste vis, men i virkeligheden også lagt op til den debat, vi nu skal have. Det er godt og vel et år siden, at Europa-Parlamentet vedtog en beslutning om eksistensen af et globalt system til aflytning af privat og økonomisk kommunikation - det såkaldte Echelon-aflytningssystem. Det hedder i beslutningen, at der ikke længere er tvivl om eksistensen af et verdensomspændende aflytningssystem for kommunikation. Beslutningen byggede på en rapport fra Det Midlertidige Udvalg om Echelon-aflytningssystemet. I denne rapport blev der peget på en række foranstaltninger til beskyttelse af borgere og virksomheder i Unionen. Der er efter min opfattelse tale om et meget omfattende og prisværdigt stykke arbejde. Rapporten har i høj grad bidraget til, at der i EU, i medlemsstaterne, og i de nationale parlamenter har været en særlig opmærksomhed på dette felt. Jeg havde som medlem af Parlamentet fornøjelsen af at deltage i en af de høringer, som udvalget holdt.
Den fokus, der har været på muligheden for aflytning med henblik på at opnå kommercielle fordele, har også hjulpet den europæiske befolkning og de europæiske virksomheder til at indse behovet for beskyttelse af kommunikation.
I forbindelse med Parlamentets behandling af rapporten kom det daværende belgiske formandskab i sit indlæg ind på de grundlæggende principper, der bør gælde for ethvert aflytningssystem. Formandskabet nævnte i den forbindelse bl.a. de centrale principper om beskyttelse af privatlivets fred og retten til fri kommunikation, som kommer til udtryk i Den Europæiske Menneskerettighedskonventions artikel 8 og artikel 7 i EU's charter.
Jeg vil gerne henholde mig til, hvad det daværende belgiske formandskab har sagt herom. Min indgangsvinkel vil derfor være en anden. Jeg vil i min egenskab af repræsentant for Rådets formandskab fokusere på beskyttelsen af vores kommunikation. Vi må jo desværre forholde os til den omstændighed, at den teknologiske udvikling i langt højere grad end tidligere har gjort det teknisk muligt at aflytte vores kommunikation. Ulovlig aflytning af privates kommunikation eller aflytning af virksomheder med et konkurrenceforvridende formål er naturligvis uacceptabelt og en alvorlig krænkelse, og det er derfor vigtigt, at man i medlemsstaterne og i europæisk regi er opmærksom på muligheden for denne form for aflytning, og løbende arbejder på at opnå den bedst mulige beskyttelse af borgeres og virksomheders kommunikation.
Der arbejdes allerede i EU-sammenhæng på at højne kommunikationssikkerheden for den enkelte. Senest har det givet sig udtryk i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv af 12. juli 2002 om behandling af personoplysninger og beskyttelse af privatlivets fred i den elektroniske kommunikationssektor. Det er formandskabets opfattelse, at der herudover bør arbejdes for en øget brug af kryptering, ligesom der bør fokuseres på it-sikkerhed - såvel i EU-institutionerne som i nationalstaterne.
It-sikkerhed indgår som en topprioritet i den fælles europæiske handlingsplan "eEurope 2005", der bl.a. omfatter udvikling af sikker kommunikation til brug for sikker udveksling af kvalificeret offentlig information inden for fællesskabet. Handlingsplanen har tillige som sigte at fremme en sikkerhedskultur på alle områder, hvor der arbejdes med udvikling og anvendelse af informations- og kommunikationssystemer. Endelig omfatter handlingsplanen også etablering af en "Cyber Security Task Force", der i samarbejde med medlemsstaterne og den private sektor skal virke som katalysator for initiativer på sikkerhedsområdet.
Det danske formandskab mener, at det er vigtigt, at initiativerne i handlingsplanen "eEurope 2005" bliver realiseret. Lad mig afslutningsvis bemærke, at formandskabet også gerne vil arbejde for, at der vedtages en rådsresolution, der sigter på at etablere en fælles strategi for netværks- og informationssikkerhed med henblik på at etablere en fælles europæisk sikkerhedskultur. Resolutionsforslaget opfordrer bl.a. medlemsstaterne til at sikre, at it-sikkerhed bliver et væsentlig element i nationalstaternes regler, ligesom medlemsstaterne bør tage tilfredsstillende forholdsregler for at forebygge og reagere på sikkerhedshændelser.
Endelig opfordres medlemsstaterne i forslaget til at anspore til partnerskab mellem universitetsverdenen og virksomheder med henblik på at tilvejebringe sikker teknologi og service.

Liikanen
Fru formand, for lidt over et år siden samledes vi her i Parlamentet for at drøfte resultatet af fremgangsmåderne i Det Midlertidige Udvalg om Echelon-aflytningssystemet. Få dage senere, den 11. september, gik den samlede verden i chok.
Verden ændredes. Net- og informationssikkerhedens rolle viste sig at være af afgørende betydning. Vi lærte også, at det europæiske samfund var særdeles sårbart over for problemer i forbindelse med net- og informationssikkerhed.
Før jeg svarer på de største bekymringer, som Europa-Parlamentet har givet udtryk for, vil jeg gerne understrege, hvilket jeg også gjorde sidste år, et stærkt og solidt underliggende princip: EU er baseret på respekt for menneskerettigheder og grundlæggende friheder med udgangspunkt i artikel 6 i traktaten og chartret om grundlæggende rettigheder.
Det er også vigtigt at holde sig for øje, at medlemsstaterne fortsat er ansvarlige for udførelsen af og tilsynet med efterretningsoperationer, medmindre Rådet beslutter anderledes, som angivet i afsnit V i traktaten om Den Europæiske Union.
Med den hurtige spredning af informationsteknologi, økonomisk vækst og produktivitet afhænger beskæftigelse og social lighed i stigende grad af en problemfri drift af informations- og kommunikationsteknologier.
Under forhandlingen i dag handler net- og informationssikkerhed om at sikre, at tjenester og data er tilgængelige, om at hindre, at kommunikation afbrydes og afskæres uden godkendelse og om at sikre fortrolighed i dataene og beskytte informationssystemerne mod uautoriseret adgang.
Man opnår aldrig fuldstændig sikkerhed. Der vil altid være svage punkter, angreb, tilfældigheder og fejl, der forårsager ødelæggelser. Det adskiller sig ikke fra andre teknologier eller andre aspekter af dagligdagen. Samfundet som helhed og individer skal lære at håndtere de risici, der er involveret i forbindelse med netværk og informationssystemer.
Sikkerheden er derfor blevet et stort politisk spørgsmål. Regeringerne har et øget ansvar over for samfundet og bestræber sig på at forbedre sikkerheden på deres territorier.
Det var den tilgrundliggende målsætning i Kommissionens meddelelse om net- og informationssikkerhed, som indeholdt forslag til en række foranstaltninger, f.eks. oplysning og bevidstgørelse og bedre informationsudvekslingsmekanismer. Et eksempel på oplysning og bevidstgørelse er sammenligningsgrundlaget for nationale politikker til støtte for en sikker e-handel.
Den nyligt vedtagne handlingsplan eEurope 2005 tilstræber at styrke udvekslingen af information og bedste praksis, at oprette et europæisk kompetencecenter, at skabe en sikkerhedskultur og et sikkert kommunikationsmiljø. Vi er nødt til at give alle de sektorer, der er involveret i informations- og kommunikationsteknologi, ansvarsområder for at skabe en sikkerhedskultur.
I Rådets resolution af 28. januar 2002 om en fælles strategi og særlige foranstaltninger inden for net- og informationssikkerhed udvikledes dette koncept yderligere. Heri bifaldes Kommissionens hensigt om at fremsætte forslag om oprettelse af en task force for internetsikkerhed.
Europa-Parlamentet har behandlet spørgsmålet ved at udarbejde en betænkning om Kommissionens forslag, der blev vedtaget i går, og som tilskynder til en stærk europæisk reaktion på det stigende informationssikkerhedsproblem.
Rådet og Kommissionen, der tilskynder til en tættere europæisk koordinering, overvejer sammen med Parlamentet etableringen af en "sikkerhedsenhed" som den mest effektive måde at opnå dette mål på.
Det forslag, der overvejes på nuværende tidspunkt, indeholder en række spørgsmål, interesser og hensyn, som behandles af Parlamentet. Ud fra de hensyn kan følgende foranstaltninger foreslås: Der bør etableres en samling af ekspertisen, der sammenfører kompetente mennesker, og som har de offentlige organers, de nationale institutioners og fællesskabsinstitutionernes samt den private sektors tillid, som hjælper med at etablere internationalt anerkendte standarder, og som kan handle effektivt og hurtigt. Der er derfor brug for menneskelige og økonomiske ressourcer til en problemfri og fleksibel drift, hvilket også gælder en sammenhængende fremgangsmåde - herunder dimensioner på tværs af søjlerne - da sikkerheden også rører ved en række spørgsmål i forbindelse med retshåndhævelse og nationale sikkerhedshensyn.
Dernæst er der behandlingen af personoplysninger. Artikel 17 i direktivet om behandling af personoplysninger indeholder princippet om datasikkerhed. Det nye direktiv om behandling af personoplysninger og beskyttelse af privatlivets fred i den elektroniske kommunikationssektor blev vedtaget i juli. Det yder et højt niveau af beskyttelse i forbindelse med behandlingen af personoplysninger. Det indeholder en bestemmelse, der kræver, at medlemsstaterne sikrer, at kommunikationen foregår fortroligt, og som forbyder enhver form for aflytning. I henhold til den europæiske menneskerettighedskonvention kan medlemsstaterne imidlertid træffe foranstaltninger, hvis det er nødvendigt med henblik på at beskytte nationale eller offentlige sikkerhedsinteresser eller med henblik på at undersøge og retsforfølge kriminalitet.
Kommission har iværksat initiativer for at sikre forenelighed mellem beskyttelse af data og regler om privatlivets fred på den ene side og behovene hos de retshåndhævende myndigheder på den anden side. Med det for øje er der etableret et EU-forum for internetkriminalitet.
Hvad angår aflytning af telekommunikation med henblik på strafferetlige undersøgelser, mener Kommissionen, at reglerne om aflytning i EU's konvention om gensidig retshjælp i straffesager på nuværende tidspunkt udgør en afbalanceret fremgangsmåde.
Forordningen om dobbelt anvendelse, der omfatter eksportkontrolbestemmelser om produkter og tjenesteydelser inden for informationssikkerhed, og som har været i kraft siden september 2000, garanterer tilgængeligheden og den frie omsætning af krypteringsprodukter og teknologier i EU. Gennemførelsen har været vellykket, og Kommissionen drøfter det komplekse spørgsmål om eksportkontrol med kandidatlandene.
Hvad angår selve teknologien, har støtte via EU's forskningsrammeprogram, især IST-programmet (informationssamfundets teknologier), forbedret betingelserne for udviklingen af de bedste krypteringsprodukter. Det fører mig til de aktiviteter, der foregår for at forbedre de interne informations- og kommunikationssystemer.
Efter vedtagelsen af forordningen om beskyttelse af fysiske personer i forbindelse med behandling af personoplysninger af institutionerne i EU foregik der en omfattende gennemgang af sikkerheden. Som følge heraf er der vedtaget en beslutning i Kommissionen, der indeholder sikkerhedsbestemmelser og omfattende regler om it-sikkerhed. Denne beslutning forbedrer i høj grad beskyttelsen af dokumenter fra Kommissionen, som offentligheden ikke har adgang til. Den definerer yderligere de forskellige aktørers ansvarsområder, herunder sikkerhedsgodkendelse af personale og sikkerhedsorientering.
Desuden er der udført en teknisk revisionsproces i Kommissionen. Der gøres noget for at forbedre situationen. Som De kan se, har vi allerede opnået meget, men der skal stadig gøres en stor indsats.
Det nyligt vedtagne direktiv om beskyttelse af data, Europa-Parlamentets betænkning om udkastet til en informationssikkerhedspolitik, handlingsplanen eEurope 2005 og planerne om at etablere en europæisk enhed for internetkriminalitet fastlægger rammerne for det fremtidige arbejde inden for net- og informationssikkerhed.
Men der er også brug for øget samarbejde på globalt plan. Som et eksempel på dette samarbejde er det værd at nævne, at Kommissionen var særdeles involveret i udarbejdelsen af de nyligt vedtagne OECD-retningslinjer om sikkerheden i informationssystemer og netværk.
Disse retningslinjer understreger betydningen af at gøre brug af visse fælles principper inden for informationssikkerhed, understøtte det arbejde, der finder sted på europæisk plan, og som er i tråd med princippet om en "sikkerhedskultur" som angivet i handlingsplanen eEurope 2005.
I december drøfter og overvåger Rådet (telekommunikation) status for gennemførelsen af den fælles europæiske strategi for net- og informationssikkerhed, hvilket det danske formandskab giver førsteprioritet.
Via disse tiltag i de europæiske institutioner og medlemsstaterne håber vi at skærpe fokus og øge bestræbelserne inden for net- og informationssikkerhed som en afgørende foranstaltning med henblik på at forhindre ulovlig aflytning eller økonomisk spionage og derved underbygge en gnidningsløs funktion i økonomierne og samfundene.

Flesch (ELDR).
Fru formand, jeg har en bemærkning til forretningsordenen. De indlæg, som vi lige har hørt, var helt sikkert meget interessante, men næsten dem alle, bortset fra hr. Liikanens sidste sætning, handlede ikke om det emne, der er opført på vores dagsorden, nemlig Echelon.
Formanden.
Fru Flesch, Deres bemærkning er taget til efterretning.
Von Boetticher (PPE-DE).
Fru formand, kære kolleger, jeg vil begrænse mig til et par bemærkninger om Kommissionen. Echelon-udvalget fremlagde for et år siden sin afsluttende rapport. Arbejdet blev også rost flere gange. Men allerede under vores arbejde dengang stod det klart, at Kommissionen behandlede sagen som de berømte tre aber, der i overensstemmelse med den buddhistiske tro skal berette om menneskene til en Koshin-fest, nemlig efter mottoet "ikke høre, ikke se og ikke tale". Efter et år kan man næsten tilføje "heller ikke gennemføre alt for meget". For af de mangler, der er blevet beskrevet i rapporten, og af opgaverne har Kommissionen indtil i dag faktisk ikke gennemført særligt meget.
Hr. kommissær, De kender vores opfordring til Kommissionen fra punkt 27-44 i rapporten. Det spørgsmål, der står tilbage, er: Hvad har De gjort for at informere borgerne og virksomhederne om farerne ved Echelon? Hvad har De gjort for at foretage en systematisk kryptering af e-mails i selve Kommissionen? Og hvad blev der gjort angående uddannelse af personalet i Kommissionen i ny teknologi og kryptering? Det er ikke tilstrækkeligt, at man indfører nye teknikker, man skal også fortsat uddanne personalet.
Deres databeskyttelseslinje, som er meget vigtig og meget vidtrækkende, er kun betinget interessant. Spørgsmålet er også her: Hvad er der sket i selve Kommissionen? De sagde, at De har truffet en beslutning. Jeg kan dog ikke forstå, at Kommissionen i mellemtiden har udarbejdet den sikkerhedsanalyse, som vi har krævet, og som netop også indeholder en komplet hemmeligholdelsesklassificering af personer og dokumenter. De antydede det forsigtigt. Mit spørgsmål er så: Hvem er ansvarlig for det hos Dem? Jeg husker nemlig meget godt hr. Perkins' optræden, som De sendte til os dengang. Han var chef for Kommissionens chifreringstjeneste. Han kunne fortælle os, hvordan det tekniske niveau for chifreringsapparaterne er, men intet om den generelle sikkerhedsstandard i Kommissionen. Der var åbenbart ikke nogen fast kompetence i den forbindelse, og det - det er i hvert fald min fornemmelse - er der stadigvæk ikke i dag. Eller, hr. kommissær, er De eller en af generaldirektoraterne ansvarlige for, at dokumenter klassificeres gennemgående, at De blander Dem i personalemæssige spørgsmål og klassificerer personer for at garantere sikkerheden i Kommissionen?
Hver national institution har i dag en ansvarlig for hemmeligholdelse, der gennemfører disse opgaver præcist. Men er der en sådan ansvarlig i Kommissionen, som også har den nødvendige fornemmelse for eventuelle angreb fra Echelon-systemet? Ak ja, arbejder De egentlig stadigvæk med en britisk faxkryptering, hr. kommissær? Jeg frygter det næsten, ja, for De har ikke sagt noget om det.
Derfor vil vi igen hjælpe Dem på gled med en ny afgørelse, og, hr. kommissær, skulle der fortsat ske så lidt her som hidtil, og skulle gennemførelsen af vores punkter også fortsat næsten blive ignoreret, burde vi også blive enige om den næste decharge af Kommissionen.
Vores opgave til Dem vil ligge på bordet snarest. Jeg anmoder Dem om at handle!
Wiersma (PSE).
Jeg vil gerne tilslutte mig hr. von Boettichers bemærkninger. Sidste år blev der stillet en hel del spørgsmål herom. Parlamentet rettede en masse henstillinger til Kommissionen og Rådet, som vi egentlig aldrig har fået en reaktion på. Jeg formoder, at andre kolleger også vil komme ind på dette punkt. Jeg vil koncentrere mig om et aspekt af forhandlingen sidste år.
I det beslutningsforslag, som vi vedtog sidste år om global aflytning af telekommunikation, blev der lagt stor vægt på den politiske betydning af internationalt samarbejde mellem efterretningstjenesterne. Et vigtigt punkt i den forhandling var, at et overvældende flertal i Parlamentet egentlig ikke er imod aflytning, og at efterretningstjenester også er nødvendige i et demokrati. I det midlertidige udvalgs betænkning blev det understreget, at effektivt fungerende efterretningstjenester er nødvendige i vores moderne samfund. Ikke blot ved bekæmpelsen af terrorisme og international kriminalitet, men også som et væsentligt element ved udviklingen af EU's egen sikkerhedspolitik. Hvis vi vil have en autonom kapacitet på forsvarsområdet og vores egen interventionsstyrke inden for rammerne af Petersberg-opgaverne, hører også muligheden for og kapaciteten til at indsamle oplysninger med. Europa-Parlamentet har derfor opfordret til en forbedring af det europæiske samarbejde på dette område og til en forbedring af den demokratiske kontrol med efterretningstjenesternes funktion. Også med dette aspekt står det ifølge vores betænkning temmelig dårligt til i en række lande.
Under pres fra den internationale terrorisme og begivenhederne sidste år synes samarbejdet mellem tjenesterne at være forbedret, ikke blot inden for EU, men også med USA. Men hvad angår den demokratiske kontrol, synes der ikke at være ret meget, der er forandret. De europæiske borgere har ret til at vide, at beskyttelsen af deres privatliv, som er fastlagt i deres nationale lovgivning, også beskyttes ved internationalt samarbejde mellem efterretningstjenesterne. Europæiske borgere og virksomheder må kunne regne med, at deres kommunikations fortrolighed garanteres i alle EU's lande på samme måde. Det må sikres, at europæiske efterretningstjenester ikke misbruges til at stjæle forretningshemmeligheder, men bruges til at bekæmpe kriminelle aktiviteter på en effektiv måde.
Naturligvis takker vi kommissær Liikanen for, at han her på Kommissionens vegne har givet os oplysninger om de tekniske aspekter af den globale aflytning af kommunikation. Det er imidlertid beklageligt, at kommissær Patten ikke er her for at informere os nærmere om de internationale aspekter, som jeg netop talte om. Uden tilstrækkelig tydelighed på dette punkt er EU's politik ikke blot utilstrækkelig, men også utroværdig.

Plooij-van Gorsel (ELDR).
Ærede Råd, hr. kommissær, hr. Haarder talte meget tydeligt om nødvendigheden af beskyttelse af kommunikation, og han sagde også, at teknologien giver mulighed for omfattende aflytninger. Denne teknologi gør det ikke blot muligt, men det sker også, hvilket vi har bevist her ved hjælp af vores undersøgelse. Jeg spørger mig selv, hvad vi gør ved det.
Hr. Liikanen talte om chartret om grundlæggende rettigheder, men for Den Liberale Gruppe stod det fast, at lovmæssige rammer er nødvendige for at sætte en stopper for ulovlige aflytningsmetoder og for klart at definere lovlig aflytning med en ordentlig kontrol på europæisk plan. Den Liberale Gruppe valgte i den forbindelse en tosporet strategi, nemlig dels beskyttelsen af de individuelle borgeres rettigheder og privatliv, dels beskyttelsen af Unionens økonomiske interesser gennem foranstaltninger til bekæmpelse af industrispionage. Vi har også foreslået konkrete foranstaltninger. I stedet for at drøfte disse, tales der nu i Rådet (retlige og indre anliggender) om vidtgående beføjelser til medlemsstaterne med henblik på lagring af oplysninger, både fra telekommunikation og internet. Hvem beskytter egentlig vores borgere mod myndighederne?
Mit næste punkt er, at vi også anmodede om meget konkrete foranstaltninger for at fremme borgernes og erhvervslivets bevidstgørelse. Herunder falder udviklingen af europæisk krypteringssoftware og sikkerhedsanalyse. Jeg spørger derfor både rådsformanden og kommissæren om, hvad der nu effektivt gøres ved det, hvad der er gennemført indtil nu, og hvad der er under forberedelse på dette område. For jeg har en fornemmelse af, at der ikke gennemføres ret mange af vores henstillinger, og jeg vil endnu en gang henvise til min kollega Colette Fleschs bemærkning til kommissær Liikanen.

Di Lello Finuoli (GUE/NGL).
Fru formand, det er ikke mere end et par år siden, at ethvert forsøg på at drøfte Echelon med Rådet eller Kommissionen blev afværget med den undskyldning, at der var tale om informationer, som var sluppet ud i pressen, og som man ikke havde nogen kommentarer til. Efter Echelon-udvalgets arbejde har EU endelig anerkendt dette aflytningssystems eksistens, og sådan som fru Flesch med rette mindede om i starten af forhandlingen, er det Echelon, der er genstand for denne debat. Den drejer sig ikke om andet, og det skal vi sige lige ud.
Egentlig har jeg ikke mere at sige. Efter at have hørt hr. von Boettichers og de andre parlamentsmedlemmers indlæg kunne jeg nøjes med at henvise til det, de allerede har sagt, og sige, at jeg er enig. De har nemlig allerede forklaret udførligt, hvad man har undladt at gøre efter dette arbejde. Vi har brugt tid og menneskelige ressourcer på noget, som var slået stort op, men som der faktisk ikke er noget indhold i, for indtil i dag har hverken Kommissionen eller Rådet gjort noget for at beskytte borgerne. Det er også her, problemet ligger. Virksomheder og institutioner kan sagtens beskytte sig, eftersom de har udstyret og de menneskelige ressourcer til det, men det, som Echelon-udvalget egentlig appellerede til, var en beskyttelse af borgerne og deres privatlivs fred. Hidtil har EU dog ikke foretaget sig noget, og det går efter min mening ud over institutionernes og Parlamentets legitimitet, at der er ikke er blevet truffet nogen konkrete foranstaltninger med hensyn til Echelon og aflytningsproblemet. Dette går virkelig ud over EU-institutionernes legitimitet.
Hvis jeg må komme med en opfordring, tror jeg, at Rådet og Kommissionen i det mindste burde sørge for en rammeafgørelse, som beskytter borgerne imod vilkårlig aflytning, og som fastlægger retmæssigheden af deres handlinger, så det bliver muligt at indbringe sagen for en dommer og straffe sådanne aflytninger.

McKenna (Verts/ALE).
Hr. formand, ligesom de øvrige talere finder også jeg det meget beklageligt, at intet er sket siden Parlamentets Echelon-rapport. Folk føler sig stadig ikke tilstrækkeligt beskyttet. Rådet bør vedtage en rammeafgørelse, der yder beskyttelse mod aktiviteterne i efterretningstjenesterne i andre medlemsstater eller tredjelande. Selve eksistensen af systemer til en kritikløs aflytning af kommunikation er en overtrædelse af artikel 6 i EU-traktaten, hvilket kommissæren har erkendt.
Det er også særdeles vigtigt, at der forhandles om og underskrives en aftale mellem EU og USA, der foreskriver, at begge parter skal overholde bestemmelserne om beskyttelsen af privatlivets fred og fortroligheden i virksomhedernes kommunikation.
Min gruppe er meget imod Rådets handlinger med henblik på at bringe aflytningen af telekommunikation i overensstemmelse med de nye teknologier. Vi modsætter os især vedtagelsen af direktivet, i medfør af hvilket medlemsstaterne bl.a. kan vedtage lovgivningsmæssige foranstaltninger, der indeholder bestemmelser om tilbageholdelse af data i en begrænset periode.
Formandskabet er nødt til at udarbejde en form for strategi med henblik på at gøre en ende på de parallelle databeskyttelsessystemer og spredningen af overvågende myndigheder i EU, f.eks. Schengen, Europol og toldkonventioner. De fungerer på basis af forskellige beskyttelsesstandarder og uden for ægte demokratisk og juridisk kontrol.
Endelig kan fremme af kryptering ikke erstatte bestræbelserne på at finde politiske løsninger, f.eks. strengere juridiske garantier og effektiv parlamentarisk kontrol. At sige at kryptering løser problemerne er at indrømme fiasko.

Coelho (PPE-DE).
Fru formand, hr. kommissær, hr. formand for Rådet, kære kolleger, i et år udførte Parlamentet et grundigt arbejde i det udvalg, som jeg havde den ære at være formand for. Mange eksperter blev hørt, mange besøg blev foretaget, og utallige dokumenter blev analyseret, og resultatet blev Gerhard Schmids fremragende betænkning, hvis konklusioner blev godkendt af et enormt flertal i Parlamentet.
Næsten hele vores arbejde var offentligt, med få undtagelser, hvor sagens eller de hørte organers natur gjorde, at det måtte foregå for lukkede døre. Vi drog den konklusion, at der findes et Echelon-net, der kan opfange og behandle kommunikation, og som har deltagelse fra USA, Storbritannien, Canada, Australien og New Zealand. Vi gav utvetydigt udtryk for vores bekymring over, hvor lidt beskyttelse vores individuelle frihedsrettigheder kan gives over for denne trussel, og over vores virksomheders kommunikationssikkerhed og over fair trade på verdensmarkedet.
Vi vedtog endvidere her i plenarforsamlingen 44 indstillinger rettet, især, mod Rådet, Kommissionen og medlemsstaterne. Det er mit indtryk, at alle har foretrukket at glemme den betænkning og dens konklusioner, og jeg skal allerførst beklage, at Præsidiet har besluttet ikke at befordre betænkningens offentliggørelse. Og henvendt til Rådet og Kommissionen er tiden kommet til at sige ganske klart, at det ikke er meget, der er sket. Vores situation i forhold til borgerne og virksomhederne er ikke substantielt anderledes, end den var for et år siden. Vi er desuden vidne til en tendens, som vi afgjort må bekæmpe - og her kan jeg kun fremhæve hr. Haarders indlæg i den foregående debat - nemlig at bekæmpelsen af den internationale kriminalitet og terrorismen nødvendigvis synes at skulle foregå på bekostning af vores frihedsrettigheder.
Jeg vil gerne gentage og understrege, at sikkerhed er et redskab til at forsvare vores frihed med. Når sikkerhedskravene kvæler vores frihedsrettigheder, er vi i færd med at forråde vores værdier og ende i tyranni. Jeg håber derfor, at vi om et år ikke igen skal henvende os til Rådet, Kommissionen og medlemsstaterne og gentage det, som vi har sagt i dag, nemlig at der kun er sket meget lidt, og at alt er, som det var.

Vattimo (PSE).
Fru formand, der er ikke ret meget at tilføje til det, som navnlig hr. Coelho - der var formand og koordinator for udvalget sidste år - sagde lige før.
Jeg vil blot minde om, at delegationen fra Det Italienske Socialistiske Parti sidste år undlod at stemme om Schmid-betænkningen, eftersom der efter vores mening ikke blev lagt tilstrækkelig vægt på, at de tilfældige aflytninger, som Echelon benytter sig af, er i strid med ethvert princip om menneskerettighederne. Disse aflytninger er nemlig ubegrænsede, de finder ikke sted efter en dommerkendelse, og de har ikke noget bestemt mål. Det er ligesom at smide et net ud og vente på, at der er nogen, som siger "bombe" eller "attentat" ... Herefter har vi ikke foretaget os noget.
Efter den 11. september var der selvfølgelig ikke længere nogen, som tænkte på den slags ting. Her var holdningen nemlig, at "der kan I bare se, hvor nødvendig efterretningstjenesten er!" Ja, men så kunne man indvende, at eftersom den ikke har kunnet forhindre terrorismen hidtil, er den måske ikke så meget værd. Under alle omstændigheder står vi i dag med en rapport, som viser, at der ikke er blevet gjort særlig meget for at efterkomme anmodningerne og de 44 henstillinger, som vi kom med. Jeg mener navnlig, at det er vigtigt at offentliggøre udvalgets rapport, så borgerne kan se, hvad der foregår. Det er også vigtigt at sørge for, at der i alle EU-landene indføres en lovgivning, som respekterer chartret om grundlæggende rettigheder, både konventets charter og det charter, som vi vedtog før mødet i Nice. Det bør være en forudsætning for medlemskabet af EU.
Desuden er der stadig et problem med den demokratiske kontrol af efterretningstjenesterne i de forskellige stater. Denne kontrol er faktisk meget mangelfuld. Endelig vil jeg gerne minde om - og det siger jeg ikke for at fornærme nogen - at Det Forenede Kongerige stadig er med i Echelon, og at det fortsat samarbejder med USA og således med dem, der styrer alle antiterroraktiviteterne og åbenlyst krænker menneskerettighederne - tænk blot på Guantanamo, bombeangrebene osv. Hvordan kan vi være sikre på, at vores såkaldte allierede ikke også krænker menneskerettighederne under deres aflytninger?
Turco (NI).
Fru formand, det er lykkedes kommissær Liikanen og ministeren, hr. Haarder, at gøre noget, som er meget svært, og at skabe noget, som vi ikke engang har været i stand til at skabe under udvalgsarbejdet, nemlig enstemmighed i Parlamentet. Jeg er enig i alt det, der er blevet sagt hidtil, men der er et par specifikke ting, som jeg gerne vil tilføje.
Vi bliver vi med - hvilket hr. Vattimo også gjorde i det sidste indlæg - at nævne det engelske og amerikanske system med automatiske, generelle aflytninger, der filtreres ved hjælp af søgemaskiner, men vi fortsætter med vilje med at ignorere noget, som vi alle ved, nemlig at disse systemer også er i brug i europæiske lande som Tyskland, Holland og Frankrig. Der er med andre ord nogle af medlemsstaterne, der aflytter de aktiviteter, som institutioner, borgere og virksomheder i andre medlemsstater udfører.
Disse udifferentierede systemer til aflytning og kommunikation af data og dokumenter krænker den grundlæggende ret til privatlivets fred, som er stadfæstet i artikel 8 i den europæiske menneskerettighedskonvention og i EU-traktatens artikel 6.
Sådan som kommissær Liikanen sagde, er disse systemer en klar krænkelse af de europæiske borgeres frihedsrettigheder og således også af den frie markedstankegang og EU's sikkerhed. Disse krænkelser er efter vores mening uacceptable, og det er ikke tilstrækkeligt med kommissærens udtalelser under en forhandling, hvis man ikke følger op på dem bagefter.
Jeg vil blot minde kommissæren og ministeren om punkt 9 i Parlamentets henstillinger, hvor vi opfordrer til, at der indføres et system for demokratisk kontrol af den autonome europæiske efterretningsvirksomheds kapacitet - som der ikke er blevet sagt noget om - og andre fælles og koordinerede efterretningsaktiviteter på europæisk plan.
Vi kan med andre ord ikke tage nogle så vanskelige spørgsmål op om spionage og politi- og sikkerhedstjenesternes aflytningsaktiviteter uden at beskæftige os med et afgørende og specifikt spørgsmål som retlig kontrol og parlamentskontrol, det vil sige demokratisk kontrol.

Schmid, Gerhard (PSE).
Fru formand, det er godt, at denne forhandling finder sted i dag. Echelon-udvalget har efter et års arbejde lagt henstillinger og krav frem på bordet. Det er kun en god parlamentarisk kontrol, hvis vi efter et år spørger, hvad der er blevet ud af det. Lad mig komme med en indledende bemærkning. Få dage efter den forhandling, vi havde sidste år, førte det den 11. september til det forfærdelige angreb i USA. Det var der to reaktioner på. Den ene lød, at disse aflytningssystemer ikke dur, som man ser, de skal afskaffes, den anden gik ud på at stille efterretningstjenesterne og deres virke til offentligt skue. Begge reaktioner er forkerte!
Det var her i Parlamentet flertallets overbevisning, at strategisk telekommunikationskontrol, når den er lovmæssigt sikret og kontrolleres ordentligt, kan være et nyttigt instrument for nyhedstjenester. Men den 11. september ændrer ikke noget på vores krav om, at det kræver et klarere lovmæssigt grundlag, at det kræver en parlamentarisk kontrol, og at bestemmelserne i den europæiske menneskerettighedskonvention skal overholdes.
Blandt de mange krav, vi har stillet, vil jeg hovedsageligt trække de aspekter frem, som Kommissionen har ansvaret for at gennemføre - altså intet på det udenrigspolitiske område, intet på det internationale område. Kommissionen har, hvilket hr. Liikanen redegjorde for, foretaget adskilligt inden for it-sikkerhed. Den, der undersøger disse detaljer, fastslår, at det handler om aktioner, som i forvejen ville være nødvendige på grund af e-handel og støtten til it-industrien. Europa-Parlamentet havde præcise krav, som - det er i hvert fald mit indtryk, hr. kommissær - ikke blev fuldstændigt indfriet.
Vi ønsker på den ene side, at krypteringssoftwaren fremmes på grundlag af open source, således at man helt sikkert ved, hvad softwaren gør. Vi ønsker, at Kommissionen skal bidrage til, at open source-software udbredes, således at vi kan være sikre på, at der ikke er indbygget nogen bagdøre i netværkene. Her gør Kommissionen for lidt. Den bruger til min store beklagelse i øvrigt heller ikke selv open source-software, heller ikke Europa-Parlamentet.
Hvad angår beskyttelse af fortrolige oplysninger i Kommissionen, som vi jo også har beskæftiget os med, har hr. Liikanen redegjort for, at adskilligt har ændret sig. Det er også godt på den måde. Da vi så på det sidst i Kommissionen, brugte man stadig krypterede faxmeddelelser, hvor en del af koderne blev genereret i Storbritannien! Det ville være godt, hr. kommissær, hvis Kommissionen kunne tilbyde nogen medlemmer af udvalget fra dengang at lade sig overbevise på stedet om den nuværende status for sikkerheden i Kommissionen. Jeg forstår godt, at De ikke kan fremlægge detaljer i en offentlig debat, men det ville være en hjælp for os at erfare lidt mere præcist, hvad der egentlig er sket dér.
Haarder
. Fru formand, efterretningsarbejde er vigtigt, hvis man vil forsvare det åbne samfund. Derfor har mange lande klogt valgt at styrke deres efterretningstjenester i lyset af den 11. september, og der foregår naturligvis også et samarbejde mellem de enkelte nationers efterretningstjenester.
Jeg bliver imidlertid nødt til at sige, mine damer og herrer, sådan som det er i øjeblikket, er det et nationalt anliggende, og det samarbejde, der foregår mellem landenes respektive tjenester, er derfor et mellemstatsligt anliggende og ikke et anliggende for Rådet. Man kan ønske det anderledes, men sådan forholder det sig i øjeblikket. Derfor hverken vil eller kan jeg gå ind på en nærmere drøftelse af de enkelte opfordringer i Parlamentets beslutning fra sidste år.
Jeg er nødt til - ligesom det belgiske formandskab - at henholde mig til, at jeg står som repræsentant for Rådets formandskab, og jeg skal koncentrere min indsats og det jeg siger om de forhold, som vedrører Rådet eller Unionens institutioner.
Rådet kan og vil gerne medvirke til at styrke samarbejdet om beskyttelse af vores kommunikation. Det fokuserede jeg på i mit indlæg, hvor jeg særlig fremhævede kodning som et middel til beskyttelse af kommunikation.
Jeg har naturligvis lyttet med stor interesse til debatten, ligesom jeg lyttede, da jeg som medlem af dette parlament var til en høring om Echelon under hr. Gerhard Schmids forsæde. Dengang var jeg medlem af Parlamentet. Nu er jeg medlem af Rådet og talsmand for Rådet og bliver nødt til at holde mig til det, der indtil videre er Rådets og dermed min rolle. Jeg har forstået, at Parlamentet ikke finder Unionens indsats tilstrækkelig på dette felt, og det noterer jeg. Det tager jeg naturligvis med mig, men jeg er ikke i en situation, hvor jeg her kan sige: Ja, mine kære gode kolleger, så gør vi det og det. Det har jeg ikke mandat til, og det tror jeg også hr. Gerhard Schmid ved endnu bedre end jeg.

Liikanen
Fru formand, jeg vil gerne svare på to bemærkninger, den ene fra fru Flesch og den anden fra hr. von Boetticher.
Fru Flesch, jeg nævnte Echelon nøjagtigt lige så mange gange, som det er nævnt i Parlamentets beslutning. Det blev kun nævnt én gang i beslutningen, da denne var specifikt fokuseret på foranstaltninger i forbindelse med net- og informationssikkerhed.
Hvad angår de konkrete foranstaltninger, har jeg en dårlig vane med at overholde Parlamentets tidsbegrænsninger, og jeg brugte ni minutter og 57 sekunder af de tildelte 10 minutter. Der er 70 foranstaltninger. Det betyder, at jeg ville have 20 sekunder til hver. Men da jeg er blevet anmodet om det, vil jeg gennemgå dem alle. Jeg håber, at De vil lytte til det, vi har gjort.
Med hensyn til afsnit 27 kommer Kommissionens forslag om en task force for internetsikkerhed i starten af december eller, hvis vi er heldige, i november. Derved oprettes et net af eksperter på området samt Computer Emergency Response Teams (CERTs). Dette gælder både afsnit 27 og 28.
Afsnit 29 vedrører forskningsarbejde inden for krypteringsteknologi. Jeg har personligt garanteret, at det får højere prioritet i IST-programmet i henhold til det sjette rammeprogram. Vi har netop instrueret udvalgene. Åben krypteringssoftware har højere prioritet i det sjette rammeprogram.
For det tredje vedrørende åben software har jeg personligt arrangeret en IDA-konference - dataudveksling mellem administrationerne - og medlemsstaterne blev anmodet om at se på, hvordan åben software kan anvendes i de offentlige administrationer. Det var en stor succes.
Jeg har en bemærkning vedrørende åben software. Husk, at hvis udviklerne har adgang til kildekoden, så har aflytterne det også. Det løser altså ikke alle problemer, men jeg går bestemt ind for det.
Afsnit 31 vedrører standardisering. De sagde, at der ikke var gjort noget. De tager fejl. Jeg har anmodet de europæiske standardiseringsorganisationer om at arbejde med dette spørgsmål. Deres arbejdsgruppe om NIS blev etableret i juni 2002. Målet er at bestemme behovet for nye sikkerhedsstandarder, at forbedre sikkerhedspolitikken.
Afsnit 32 og 34 tilskynder de europæiske institutioner og administrationerne i medlemsstaterne til systematisk at kryptere e-mails. Der er nu en række foranstaltninger i Kommissionens strategi, der er baseret på at forhindre ulovlig indtrængen i Kommissionens interne net, og som sikrer et godt overordnet sikkerhedsniveau. Følsomheden af dataene krævede særlige løsninger.
Budgettet på det område er stadig begrænset, kun 1 million euro. Jeg håber, at budgetmyndigheden vil være mere behjælpelig og øge tildelingen.
Afsnit 34 tilskynder til særlig opmærksomhed over for ansøgerlandenes position. Vi har indledt drøftelser med det specifikke formål at finde løsninger på teknologineutrale elektroniske underskrifter. Vi har også iværksat forskningsprogrammer for ansøgerlandene.
Afsnit 36, 37 og 39 vedrører interne afgørelser. Som jeg sagde tidligere, har Kommissionen foretaget en intern revision for at påvise eventuelle mangler i konfigurationen af servere, primære domænecontrollere, pc'er og webservere. Der blev truffet en ny afgørelse om Kommissionens sikkerhedsbestemmelser i november 2001. Direktoratet for sikkerhed har udarbejdet et nyt sikkerhedsprogram til informationssystemerne.
Der blev for nylig truffet en særlig afgørelse om de eksterne delegationer som følge af, at vi har moderniseret og udvidet ciffersystemet til sikker datakommunikation mellem hovedkvartererne og Kommissionens delegationer verden over.
I afsnit 40 tilskynder De Kommissionen og medlemsstaterne til at investere i nye teknologier inden for dekryptering og krypteringsteknikker som en del af det sjette rammeprogram. Det har høj prioritet.
I afsnit 42 opfordres Kommissionen til at stille forslag om at oprette et koordineret net af rådgivningscentre. Det er præcis det, task forcen for internetsikkerhed foreslår.
Jeg er fuldt ud indstillet på at modtage kritik, men hvis De siger, at der ikke er sket noget, må jeg være en særdeles dårlig meddeler. Jeg vil under alle omstændigheder sende parlamentsmedlemmerne informationen skriftligt.
Vi befinder op på et særdeles vanskeligt område. Hr. Schmid, som var ordfører for dette meget komplekse spørgsmål, fokuserede på de overordnede spørgsmål i forbindelse med net- og informationssikkerhed, ikke kun Echelon. Jeg har svaret på de spørgsmål, hvor De har givet Kommissionens specifikke opgaver, hvoraf mange er givet videre til medlemsstaterne, som besvarer disse direkte.

Formanden.
Tak, hr. kommissær. Tillad mig at sige Dem, at De næsten har gjort noget helt uhørt. De har nemlig svaret præcist på alle punkterne næsten uden at overskride Deres taletid.
Plooij-van Gorsel (ELDR).
Fru formand, jeg har en bemærkning til forretningsordenen. Jeg sætter pris på kommissærens meget klare svar, man han sagde, at han havde arrangeret et særligt møde om åben software for at fremme den offentlige sektors brug af åben software. Mit spørgsmål er: Hvad gør Kommissionen? Går den også over til kun at arbejde med åben software, således at der også for os er yderligere beskyttelse på dette område?

Liikanen
Fru formand, vi har gjort tiltag på området, og arbejdet foregår på afdelingsplan i stedet for på skrivebordsplan. Jeg tjekker med min kollega, der kører et inhouse computersystem og besvarer det ærede medlem skriftligt om situationen, som den ser ud netop nu.

Formanden.
Tak, hr. kommissær.
Forhandlingen er afsluttet.

Formanden.
Næste punkt på dagsordenen er spørgetiden (B5-0494/2002). Vi behandler en række spørgsmål til Rådet.
Jeg giver ordet til hr. Ortuondo Larrea, der har en bemærkning til forretningsordenen.

Ortuondo Larrea (Verts/ALE).
Hr. formand, det er en bemærkning til forretningsordenen. Jeg vil gerne her give udtryk for min dybe bekymring over den forskelsbehandling, jeg synes, at nogle medlemmer af Europa-Parlamentet var udsat for i går under spørgetiden til Kommissionen.
Jeg har til min overraskelse kunnet se i tv, hvordan Kommissionens næstformand og kommissæren for transport og energi, fru de Palacio, personligt foran døren til salen og foran pressen besvarede spørgsmål nr. 93 fra et medlem, som ikke havde fået et mundtligt svar, fordi den tid, der var til rådighed for spørgetid til Kommissionen, var opbrugt.
Ikke alene har jeg og andre medlemmer, som havde stillet spørgsmål meget før nr. 93, ikke fået en personlig forklaring fra nogen af kommissærerne, men vi har heller ikke engang modtaget det foreskrevne skriftlige svar. Efter min mening er der tale om forskelsbehandling, og da der ikke findes europæiske borgere af første og anden klasse, og alle medlemmerne repræsenterer de europæiske borgere, skal dette stoppes, og der må ikke igen ske en forskelsbehandling som den, jeg har påpeget.
Formanden.
Hr. Ortuondo, jeg kan forsikre Dem om, at vi med hensyn til det ansvar, vi har i Parlamentet, i går nøje fulgte rækkefølgen under spørgetiden, og alle de medlemmer, der ikke fik et mundtligt svar, vil i henhold til forretningsordenen få et skriftligt svar.
Uanset eventuelle andre svar eller indlæg henhører det under alle omstændigheder ikke under formandskabets kompetence, og jeg kan ikke gå ind i en nærmere diskussion om det. Jeg taler kun om at følge rækkefølgen under spørgetiden her i salen.
Mine damer og herrer, jeg vil gerne tilbage til dagsordenen, dog med forbehold af at jeg kan give Dem ordet, hvis De har en bemærkning til forretningsordenen, for ellers bliver der, som De ved, flere medlemmer, der ikke får et svar i dag.
Nogueira Román (Verts/ALE).
Hr. formand, jeg vil gerne understrege, at kommissærens og næstformandens usædvanlige svar på spørgsmål 93 på gangen blev forværret af den kendsgerning, at hun blev fulgt op og hendes ord tydeliggjort af to medlemmer, medlemmet fra De Europæiske Socialdemokraters Gruppe, som stillede spørgsmålet, og et medlem fra Gruppen for Det Europæiske Folkeparti (Kristelige Demokrater) og De Europæiske Demokrater.
Jeg håber ikke, at denne slags manipulation, uanset vores politiske holdninger, der alle er respektable, vil finde sted igen her i Parlamentet. Jeg synes, at det er særdeles beklageligt. Jeg ventede på spørgsmål nr. 2 i "Øvrige spørgsmål ". Jeg henvendte mig til Dem med en gestus, hr. formand, og da De fortalte mig, at spørgsmål nr. 2 ikke ville komme med, så gik jeg naturligvis. Dette bør ikke kunne ske. 
Hvis fru de Palacio ønsker at udtrykke sin personlige politiske mening, kan hun gøre det til hver en tid, uden at hun behøver at benytte sig af denne slags manipulation, der forekommer mig særdeles beklagelig.
Formanden.
Hr. Nogueira, jeg ville ikke vove at komme med en kommentar, især ikke om, at noget er ureglementeret, og desuden hører det ikke under mine beføjelser. Jeg forsikrer Dem endnu en gang, at der i går var mange spørgsmål, der ikke blev besvaret i salen, og at Kommissionen efterfølgende i princippet besvarer alle medlemmerne skriftligt.
Jeg foreslår under alle omstændigheder, at De henvender Dem til fru de Palacio.
Der er en tredje bemærkning til forretningsordenen, og jeg håber, at det er den sidste. Jeg giver ordet til hr. Galeote Quecedo.
Galeote Quecedo (PPE-DE).
Dette er faktisk en bemærkning til den tidligere bemærkning, for jeg fik lejlighed, hvilket jeg i øvrigt var tilfreds med, til at komme med en bemærkning til et svar fra Europa-Kommissionen, der var helt forskriftsmæssigt, og derfor vil jeg gerne, hr. formand, bede Dem om at trække omtalen af manipulation tilbage.
Der er blevet talt om første- og andenklasses borgere. De borgere, der kommer fra hr. Ortuondo Larreas' region, er naturligvis ikke andenklasses borgere, men de bliver alligevel systematisk truet, fordrevet fra deres hjem og til tider myrdet. Jeg ville ønske, at hr. Ortuondo Larrea også ville beskæftige sig med disse mennesker, der - gentager jeg - ikke er andenklasses borgere.
Formanden.
Mine damer og herrer, jeg er nødt til at minde Dem om og anbefale, at vi får mødet tilbage på sporet, det vil sige, at vi stiller spørgsmål til Rådet og ikke starter en diskussion mellem medlemmerne.
Jeg ved, at De kan påberåbe Dem en personlig bemærkning, men jeg beder Dem om ikke at føle Dem ramt, og at vi indleder forhandlingen.
Hvis De beder mig om ordet for en personlig bemærkning, da der har været en bemærkning om Dem, giver jeg nu ordet til hr. Ortuondo Larrea, som er det medlem, hr. Galeote Quecedo omtalte.
Hr. Ortuondo Larrea, jeg beder Dem om at fatte Dem i korthed.
Ortuondo Larrea (Verts/ALE).
Hr. formand, jeg vil gerne sige, at ordene fra den taler, der talte før mig, er utilstedelige. Det er utilstedeligt, at han med henvisning til en klage, jeg har rejst om forskelsbehandling, uden at komme med henvisning til indholdet af noget spørgsmål, blander den forskelsbehandling, som nogle medlemmer har været genstand for, sammen med en situation i Baskerlandet, der ulykkeligvis netop skyldes det snæversyn og den mangel på demokrati, vi lider under i den spanske stat.

Formanden.
Mine damer og herrer, De må forstå, at jeg til trods for, at jeg er et medlem fra den spanske valgkreds, hvilket jeg er beæret over, her udelukkende optræder i min umiddelbare egenskab af mødeformand for spørgetiden til Rådet.
Sandsynligvis ville jeg gerne deltage i den igangværende debat, men vi har ikke ret til det, mindst af alt mig. Og derfor vil rådsformanden - som jeg beder undskylde forsinkelsen - besvare hr. Nogueira Románs spørgsmål.

Formanden.
Spørgsmål nr. 1 af Camilo Nogueira Román (H-0606/02):

Om: Mælkeproduktionen og revisionen af den fælles landbrugspolitik som foreslået af Kommissionen
Galicia, der tegner sig for en stor del af mælkeproduktionen i Spanien og har en landbrugsstruktur baseret på små familiebrug, der netop er bedst egnet til en bæredygtig landdistriktudvikling, har i de sidste årtier gjort en ekstraordinær indsats for at modernisere denne sektor. Reformen af den fælles landbrugspolitik burde derfor fremme en vækst i mælkeproduktionen for i det mindste at dække behovet på det iberiske marked og indføre en overgangsperiode med en uændret interventionspris.
Mener Rådet, at en ordning af denne art vil være forenelig med de forskellige optioner i forslaget til reform af den fælles landbrugspolitik for perioden efter 2008? Kan der indføres en sådan ordning inden 2008 for lande, der befinder sig i samme situation som Galicia?

Haarder
. Hr. formand, den 12. juli i år sendte Kommissionen en meddelelse om midtvejsrevisionen af den fælles landbrugspolitik og et arbejdsdokument om mejerisektoren. Bortset fra disse to dokumenter har Rådet ikke forelagt formelle forslag om ændring af de nuværende regler for de forskellige fælles markedsordninger og derfor heller ikke for reglerne for den fælles markedsordning for mejeriprodukter.
Så snart Kommissionen, som jo har initiativretten, har forelagt Rådet de forslag, som den mener, der er behov for, vil Rådet give sagen sin fulde opmærksomhed, og Rådet vil under alle omstændigheder tage hensyn til Parlamentets udtalelse, inden der træffes afgørelse. Rådet har noteret sig de forskellige rapporter, der ledsagede Kommissionens meddelelse om midtvejsrevisionen, og havde så sent som i denne måned en indgående debat om bl.a. mejeriprodukter. Den debat tog udgangspunkt i en række spørgsmål til formandskabet og havde til formål at afklare nøglespørgsmålene.

Nogueira Román (Verts/ALE).
Hr. formand, hr. formand for Rådet, jeg vil gerne sige, at uden de hindringer, som den spanske stat og Galicien støder ind i, ville mit land kunne have en mælkeproduktion på størrelse med Irlands eller Danmarks, hvor det i dag kun producerer 1,8 millioner t. I alle tilfælde kunne det dække sit eget behov og fordoble sin produktion.
På denne baggrund og på baggrund af Galiciens landbrugsstruktur, der er baseret på familielandbrug, og med klar fokus på mælkeproduktion, vil jeg gerne spørge rådsformanden, om Rådet vil acceptere særlige foranstaltninger - der også kunne finde anvendelse på et andet land - der lader Galicien øge sin produktion samtidig med en overgangsperiode med en uændret interventionspris.

Haarder
Hr. formand, det er Kommissionen, der har initiativretten. Derfor er det Kommissionen, som skal komme med et forslag. Derefter vil Rådet tage sig af sagen, og som jeg sagde også inddrage Parlamentets synspunkter, inden der træffes en afgørelse. Derfor kan det jo være meget nyttigt, at hr. Nogeira har rejst sagen i dag.

Formanden.
Spørgsmål nr. 2 af Josu Ortuondo Larrea (H-0608/02):

Om: EU's formandskabs erklæring om Persilleøen
Den 13. juli udsendte Den Europæiske Unions formandskab en erklæring, der udtrykte bekymring over den situation, som Marokko havde skabt på Persilleøen, og samtidig gav udtryk for fuld solidaritet med Spanien og opfordrede Marokko til øjeblikkeligt at trække sine tropper tilbage. Det er en prisværdig gestus fra formandskabets side over for en medlemsstat.
Men jeg formoder, at Rådet er uvidende om, at der er spanske historikere, der hævder, at der ikke findes nogen ret eller noget adkomstbevis, som understøtter spansk overherredømme over denne klippeø, der som led i beskyttelsen af territoriet var besat af spanske tropper indtil begyndelsen af 1960'erne, hvor disse blev trukket tilbage i forbindelse med afslutningen af det spanske protektorat over Marokko efter uafhængigheden i 1956.
Mener Rådet ikke, at den spanske regering er gået for vidt ved at lade betydelige militære styrker besætte denne ø, hvilket er blevet opfattet som en krigshandling af Marokko, og at det bedste Den Europæiske Union kan gøre er at støtte, at Den Internationale Domstol i Haag afgør spørgsmålet om overherredømmet over Persilleøen? Mener det ikke, at det er et paradoks, at Spanien over for Det Forenede Kongerige kræver overherredømme over Gibraltar og samtidig nægter Marokko overherredømme over Persilleøen og andre besiddelser på den afrikanske kontinent?

Haarder
. Hr. formand, det er en sag, jeg husker meget tydeligt, for den startede samtidig med det danske formandskab.
I begyndelsen af juli fulgte vi alle meget bekymrede udviklingen omkring denne lille ø. Der var ingen tvivl om den eksisterende status for øen, som var aftalt. Der var en forståelse mellem Spanien og Marokko, der gik ud på, at øen skulle forblive ubeboet uden nogen suverænitetstegn fra nogen af siderne.
Da Marokko krænkede denne forståelse, denne status, fremsatte det danske formandskab en erklæring, hvori der blev givet udtryk for bekymring over situationen, og der blev givet udtryk for solidaritet med Spanien. Der blev samtidig rettet en kraftig opfordring til Marokko om at trække sine styrker tilbage.
I Rådet var der glæde over, at den nye spanske udenrigsminister, som netop var kommet her fra Parlamentet, fru Ana Palacio, og hendes marokkanske kollega mødtes i Rabat umiddelbart efter episoden og bekræftede, at man ville vende tilbage til den tidligere status-quo. Det danske formandskab har tillid til, at dette og efterfølgende møder vil bidrage til at fremme de tætte forbindelser mellem Spanien og Marokko.
Jeg vil gerne understrege på Rådets vegne, at EU's forbindelser med Marokko på det generelle plan traditionelt er solide. Der er i de seneste år gjort store fremskridt, og det gensidige samarbejde er blevet uddybet på mange felter. Det går lige fra handel til følsomme spørgsmål som migration - alt sammen på grundlag af den associeringsaftale, som trådte i kraft for 2½ år siden.

Ortuondo Larrea (Verts/ALE).
Hr. formand, hr. formand for Rådet, jeg tror ikke, at Marokko er enig i det, De har sagt om, at Persilleøen ikke tilhører nogen.
Jeg vil gerne spørge Dem, om Rådet mener, at det er retfærdigt og demokratisk, at den spanske regering påberåber sig, at borgerne i Ceuta og Melilla ikke ønsker at være marokkanske, fordi de er spanske, og til gengæld samtidig afviser, at indbyggerne i Gibraltar ved en folkeafstemning frit kan beslutte, om de vil være britiske eller spanske.
Haarder
. Hr. formand, jeg kunne ikke drømme om at besvare det spørgsmål. Det ligger fuldstændig uden for det, jeg er blevet spurgt om, og det kan Rådet absolut ikke have en mening om.

Hernández Mollar (PPE-DE).
Hr. formand, Præsidiets formandskab har handlet meget korrekt ved at støtte en medlemsstat over for Marokkos fejlslagne og uretfærdige holdning - Marokko er EU's privilegerede partner, som det netop er blevet nævnt - i lyset af en handling, der er uacceptable fra et politisk og juridisk synspunkt.
Det er skandaløst, at et baskisk medlem som hr. Ortuondo Larrea bekymrer sig mere om gederne på Persilleøen end om situationen for ETA's ofre, som han aldrig har bekymret sig om eller stillet et eneste spørgsmål om her i Parlamentet. Heller ikke om bekæmpelsen af terrorismen. Hans fravær under den forhandling, vi netop har haft, afslører hans sande ansigt og miskrediterer ham, der har den frækhed at stille dette spørgsmål og sige det, som vi her har været nødt til at lytte til.
Mener Rådet ikke, at spørgsmålet på grund af de fremførte årsager er meningsløst?
Haarder
. Hr. formand, det var jo det, jeg antydede med mit første svar.

Formanden.
Rådsformanden kan svare, som han finder det bedst. Jeg beder Dem om ikke at forsøge at fortælle Rådet, hvad det skal svare, og hvordan det skal svare.
Det eneste spørgsmål, der kan accepteres her, er, at hr. Ortuondo Larrea får ordet for anden gang for en personlig bemærkning, og det er jeg meget påpasselig med. Jeg beder naturligvis hr. Ortuondo Larrea om at fatte sig i yderste korthed, og at der ikke er flere, der ønsker at svare ham.
Ortuondo Larrea (Verts/ALE).
Hr. formand, der er folk, der er forhippet på at bruge og manipulere med ofrene for terrorismen, og det er ikke noget, jeg har sagt. Det har lederen af det største oppositionsparti i Spanien for nylig sagt.
Jeg er nødt til at sige til det medlem, der lige har talt - og som sammenblandede et spørgsmål om Gibraltar, Marokko og Spanien med terrorismen, med ofrene osv. at, hvis der virkelig er nogen i Baskerlandet, der arbejder på at overvinde den politiske konflikt, vi har levet med i mere end tre århundreder - en politisk konflikt med den spanske stat og med centralregeringen i Madrid - og som netop bestræber sig på, at der ikke kommer flere attentater, mord eller vold i Baskerlandet, er det de nationalistiske baskere. Vi, de demokratiske nationalistiske baskere, har givet tilstrækkeligt bevis på vores gode vilje, på vores afvisning af volden, på vores bekæmpelse af terrorismen og på vores forsvar af frihedsrettighederne.
Formanden.
Hr. Ortuondo Larrea, De har udtømt emnet med denne personlige bemærkning.
Formanden.
Spørgsmål nr. 3 af Alexandros Alavanos (H-0610/02):

Om: Drastisk formindskelse af bomuldsproducenternes indkomst i Grækenland
I perioden 2001-2002 var bomuldsproduktionen i Grækenland høj, bl.a. på grund af de særlig gunstige vejrforhold. Med gennemførelsen af de nye bestemmelser og de tårnhøje "straffe", som er fastsat i forordning 1051/2001/EF

Haarder
. -Tak hr. formand, fordi De kort nævner, hvad spørgsmålet handler om. Jeg synes ofte, at det må være mærkeligt at være tilhører og ikke vide, hvad der bliver svaret på. Så tak for denne lille pædagogiske vejledning. Jeg vil gerne minde om, at Rådets forordning nr. 1051 fra sidste år ifølge dens artikel 23 trådte i kraft den 1. juni 2001. Rådet kan ikke ændre en bestemmelse i en retsakt, uden at der er stillet forslag herom fra Kommissionens side.
I øvrigt vil jeg gerne minde det ærede parlamentsmedlem om, at det er Kommissionen, som skal anvende proceduren i artikel 21 i den nævnte forordning, og det har Kommissionen allerede gjort for at vedtage overgangsforanstaltninger. Rådet har iøvrigt ikke fået nogen anmodning fra en medlemsstat, som går i den retning, som det ærede medlem nævner.

Alavanos (GUE/NGL).
Vi har forladt baskerspørgsmålet og Spanien, men har bevæget os ind i et andet sprængfarligt område, eftersom de græske bomuldsproducenter er meget fortvivlede over en forordning, der kom midt i sæsonen. Jeg har hørt ministerens svar, hvor han bl.a. sagde, at der ikke er nogen regering, der har anmodet om overgangsforanstaltninger, og jeg vil blot spørge ministeren, om Rådet vil være indstillet på at godkende nationale støtteforanstaltninger for at redde tusindvis af små og mellemstore bomuldsproducenter i Grækenland, og om det vil give Grækenland lov til at yde national støtte som supplement til en helt uacceptabel indkomst, der kan betyde deres undergang.

Haarder
. Jeg kan godt svare, at en løsning som den, der her antydes, jo også kræver et forslag fra Kommissionen, og jeg tror ikke, at der er nogen medlemsstat, der har anmodet om et sådant. Mere kan jeg ikke sige.

Patakis (GUE/NGL).
Jeg vil gerne følge op på hr. Alavanos' spørgsmål om høsten i perioden 2001-2002, som er et overstået kapitel. Problemet er imidlertid, at situationen ikke kun vedrører sidste års høst, men også de kommende år. Lige nu er høsten i gang. Og producenterne er for andet år i træk i en fortvivlet situation, fordi den græske regering egenrådigt har fastsat et produktionsloft på 275 kg pr. 1000 m2, selv om udbyttet er meget større, og de ikke ved, hvad der skal ske med produktionen.
I februar 2001 vedtog Parlamentet næsten enstemmigt en forøgelse af bomuldsproduktionen, fordi EU har et underskud på 70%. Den græske regering har ikke alene undladt at kæmpe for at gennemføre Europa-Parlamentets beslutning og beskytte de græske bomuldsproducenter og deres produkt, men har oven i købet, som det blev nævnt, hastet gennemførelsen af den nye forordning igennem på et dårligt tidspunkt og nægtet at tage hensyn til Europa-Parlamentets beslutning.
Jeg vil gerne appellere til Dem, hr. formand, om at protestere over den manglende grundlæggende troværdighed af de ting, vi behandler her, og jeg vil opfordre rådsformanden til at tage stilling til de græske bomuldsproducenters krav om en øjeblikkelig og omfattende ændring af denne katastrofale forordning for at beskytte producenterne, der risikerer at blive ruineret, og produktet, der anses for at være et nationalt græsk produkt.

Haarder
. Hr. formand, jeg bliver nødt til at henvise til det, jeg lige har sagt. Procedurerne er ganske klare. Det er Kommissionen, der i givet fald skal komme med sådanne forslag, og som jeg nævnte, er der ikke nogen medlemsstat, som har bedt om det. Jeg kan under ingen omstændigheder sige mere om det, men det er jo altid berettiget, at medlemmer af Parlamentet får rejst de sager, som er vigtige for de pågældende medlemmer. Det kan jeg absolut ikke fortænke dem i.

Formanden.
Spørgsmål nr. 4 af Bart Staes (H-0612/02):

Om: Gennemførelse af Den Europæiske Unions adfærdskodeks for våbeneksport
I juni 1998 indgik Rådet en aftale om en adfærdskodeks for Den Europæiske Union for våbeneksport. Denne kodeks er ikke bindende. Medlemsstaterne anmodes bl.a. om - i tilfælde af afslag på en tilladelse - at offentliggøre bestemmelseslandet, en beskrivelse af handelsvaren og den endelige forbruger. For nylig leverede firmaet FN-Herstal, som den vallonske provins er medejer af, 5.500 maskinpistoler til en ukendt endelig forbruger.
Hvilke foranstaltninger agter Rådet at træffe for at gøre den indgåede adfærdskodeks juridisk bindende og tvinge virksomheder som FN til at offentliggøre de i adfærdskodeksen nævnte oplysninger, også i tilfælde af at leveringen godkendes?

Haarder
Afgørelser om tildeling af eksporttilladelse træffes individuelt af hver enkelt medlemsstat under fuld hensyntagen til adfærdskodeksen for våbeneksport og de kriterier, som er fastlagt deri. Gennemførelsen af våbeneksportpolitikker og dermed også af kodeksen er fortsat medlemsstaternes ansvar.
Rådet er ikke blevet gjort opmærksom på den situation, som det ærede medlem nævner i sit spørgsmål. Under alle omstændigheder modtager Rådet ikke oplysninger om årsagerne til, at medlemsstaterne enten tildeler eller afviser eksportilladelser, og det falder ikke inden for Rådets kompetenceområde på nogen måde at opkaste sig til dommer over dem. På samlingen den 25. januar 1999 drøftede Rådet et forslag fra formandskabet om, at kodeksen burde være retligt bindende, f.eks. gennem en fælles holding, men der var ikke enighed om det, og spørgsmålet om at ændre kodeksen til en retligt bindende akt er derfor ikke blevet taget op siden.

Staes (Verts/ALE).
Hr. formand, jeg takker rådsformanden for hans svar. I september afgav den belgiske udenrigsminister, hr. Michel, i anledning af Nepal-krisen en forklaring til pressen i Belgien, hvori han meddelte, at han ville bede de andre udenrigsministre i Rådet om at gennemføre den adfærdskodeks, som faktisk ikke kan gennemtvinges nu, i national lovgivning. Kan rådsformanden meddele mig, om hr. Michels forslag er blevet drøftet i Rådet? Kan han eventuelt også meddele mig, om han mener, der er mulighed for, at Rådet forpligter sig til at gennemføre adfærdskodeksen i national lovgivning i de enkelte lande?

Haarder
. Hr. formand, hvis jeg i spørgsmålet var blevet bedt om at give den oplysning, der her anmodes om, så havde jeg måske været i stand til det. Men det stod ikke i spørgsmålet, og jeg kan derfor ikke svare på det.
Men måske kan medlemmet stille et skriftligt spørgsmål, hvis det er vigtigt at få det besvaret. Medlemmet kunne måske også ringe til det belgiske udenrigsministerium, så tror jeg, man ville være venlige at give et svar.

Formanden.
Da de vedrører samme emne, behandler vi under ét spørgsmål nr. 5 af Mihail Papayannakis (H-0616/02):

Om: Den Internationale Straffedomstol
Efter at have nægtet at ratificere Den Internationale Straffedomstols statut den 1. juli underskrev USA en bilateral aftale med Rumænien om, at amerikanere ikke må udleveres til Den Internationale Straffedomstol. Rumænien er et kandidatland til EU, og USA bestræber sig tydeligvis på at indgå tilsvarende bilaterale aftaler med andre kandidatlande. Kan Rådet oplyse, om det ud over tilkendegivelser af sin misbilligelse også agter at træffe andre foranstaltninger, hvad angår såvel USA som de enkelte tiltrædelseslande, for at forhindre en svækkelse af Den Internationale Straffedomstol på et så tidligt tidspunkt efter oprettelsen?  spørgsmål nr. 6 af Carlos Carnero González (H-0667/02):

Om: Aftale med USA om immunitet ved Den Internationale Straffedomstol
Rådet (almindelige anliggender) nåede den 30. september til enighed om, at EU's medlemsstater under visse betingelser kan indgå aftaler med USA, som giver amerikanske diplomater og militærpersoner, der er udstationeret i EU, immunitet ved Den Internationale Straffedomstol. Da undertegnede mener, at denne afgørelse fra dens tilblivelse svækker Den Internationale Straffedomstols virkekraft og opmuntrer tredjelande til at anvende samme fremgangsmåde som EU - eller måske endnu værre - bedes Rådet give følgende oplysninger:
Mener Rådet, at ovennævnte afgørelse afspejler holdningen blandt flertallet af EU's borgere? Har Rådet taget hensyn til det synspunkt, som de ikke-statslige organisationer og jurister, som fra starten har støttet oprettelsen af Den Internationale Straffedomstol, har givet udtryk for? Har Rådet kendskab til de medlemsstater, der har til hensigt at indgå aftaler om immunitet med USA og inden for hvilke grænser? Mener Rådet ikke, at EU på denne måde tilbagekalder sit oprindelige standpunkt og mister sin troværdighed over for det internationale samfund?
og  spørgsmål nr. 7 af Sarah Ludford (H-0681/02):

Om: Den Internationale Straffedomstol
På samlingen i Rådet (almindelige anliggender) den 30. september 2002 vedtoges der retningslinjer, på grundlag af hvilke medlemsstaterne kan forhandle om bilaterale aftaler med De Forenede Stater om at sikre amerikansk personel en vis grad af immunitet i forbindelse med Den Internationale Straffedomstol.
Rådet har udtalt, at det anser Den Internationale Straffedomstol for at være et værdifuldt instrument for verdenssamfundet til at bekæmpe straffrihed for de alvorligste internationale forbrydelser:
Hvorledes kan formandskabet på baggrund heraf fastholde sin påstand om, at bilaterale aftaler med USA ikke underminerer Rom-statutten og Den Internationale Straffedomstols integritet?
Hvorledes harmonerer retningslinjerne fra samlingen i Rådet (almindelige anliggender) den 30. september med den juridiske rådgivning, som Kommissionens og Rådets tjenestegrene tidligere har givet?
Hvorfor gjorde Rådet ikke mere for at beskytte den rumænske regering mod bilateralt pres, da USA henvendte sig til den for at indgå en bilateral aftale forud for fastsættelsen af EU-retningslinjerne, og var Rumænien som kandidatland ikke tilstrækkeligt integreret i EU's holdning til Den Internationale Straffedomstol?

Haarder
. Hr. formand, jeg vil gerne svare samlet på de tre spørgsmål. Og jeg vil allerførst understrege, at Rådets konklusioner om Den Internationale Straffedomstol ikke tilskynder til at undertegne bilaterale aftaler om ikke-overgivelse. Det pointeres, at der skal tages hensyn til eksisterende aftaler mellem USA og de enkelte medlemsstater.
Efter vores opfattelse kan mange af de amerikanske betænkeligheder ryddes af vejen på grundlag af de eksisterende aftaler. Det vil være op til hver enkelt medlemsstat at vurdere, om dens bilaterale eller multilaterale traktatmæssige forbindelser med USA kan anses for at være tilstrækkelige til at tilgodese de amerikanske ønsker.
Skulle en medlemsstat finde det nødvendigt at ændre eksisterende aftaler eller indgå en ny aftale med USA, så skal EU's vejledende principper lægges til grund. Hvis de enkelte stater holder sig inden for disse udstukne rammer i deres bilaterale kontakter med USA, så vil Domstolen ikke blive undergravet. Vi gør det i øvrigt helt klart, at det vil være uforeneligt med de forpligtelser, som stater, der er part i Den Internationale Straffedomstol, har i henhold til Domstolens statut, hvis de indgår aftaler, som disse nu foreligger fra USA's side.
I henhold til EU's vejledende principper, bør enhver løsning omfatte passende operative bestemmelser, der sikrer, at personer, der har begået forbrydelser, der falder ind under Den Internationale Straffedomstols jurisdiktion, ikke nyder straffrihed. De skal altså retsforfølges og om nødvendigt straffes. Sådanne bestemmelser bør kunne sikre en passende efterforskning, samt at de nationale myndigheder, hvis der foreligger tilstrækkeligt bevis, retsforfølger personer på Domstolens anmodning.
Dette vejledende princip sikrer, at personer bliver draget til ansvar, hvis de har begået krigsforbrydelser, forbrydelser mod menneskeheden eller folkedrab. Og de vil blive bragt for retten, uanset om de er amerikanere eller europæere. EU og USA er enige om, at der skal gælde et individuelt ansvar for de groveste forbrydelser, som berører det internationale samfund. USA har i mange år i tæt samarbejde med EU påtaget sig en førerrolle, når det gælder oprettelse af internationale straffedomstole med henblik på strafforfølgning af sådanne forbrydelser.
Et andet vejledende princip går ud på, at nye aftaler kun bør omfatte personer, som ikke er statsborgere i en stat, der er part i Domstolen. Og EU har nøje defineret, hvilken personkreds, der kan komme på tale. Men det slås fast, at visse personer ikke falder ind under Domstolens jurisdiktion, fordi de er omfattet af immunitet i forhold til folkeretten, men bortset herfra bør enhver løsning kun omfatte personer, som opholder sig i den stat, der anmodes om at overgive en person til domstolen, fordi de er sendt dertil af udsenderstaten. Dette stemmer overens med Rom-statuttens meget snævre definition af, hvilke personer der bør omfattes af aftaler om ikke-overgivelse.
Ser man på alternativerne, er den EU-tilgang, som vi netop har beskrevet, den bedste måde at forsvare Den Internationale Straffedomstol på. Enhver anden løsning ville have fået den stærke EU-støtte til Straffedomstolen til at slå revner og ville have svækket den. Et simpelt nej til det amerikanske forslag ville på den anden side have fået meget negative konsekvenser for de transatlantiske forbindelser, og det ville have bragt det helt vitale amerikanske engagement i fredsbevarende operationer verden over i fare.
Hvis der ikke var blevet fastlagt en fælles EU-holdning, ville det have påført Domstolen ubodelig skade. I den forbindelse vil jeg gerne nævne, at USA allerede har indgået bilaterale aftaler med 12 lande, som ikke har mulighed for at henholde sig til EU's holdning. Hvis man henviste EU-medlemsstaterne og andre til bilaterale forhandlinger med USA uden en stærk EU-enighed og uden klare kriterier for, hvem der skal være omfattet af sådanne bilaterale aftaler, så ville man få en mangfoldighed af bilaterale aftaler, hvilket helt sikkert ville undergrave Domstolen.
Med hensyn til hvad EU-borgere, ngo'er og juridiske eksperter mener, vil jeg gerne understrege, at Rådet ikke drøftede dette emne, og at Rådet absolut ikke nåede frem til det givne resultat i et tomrum. Rådets konklusioner bygger på omfattende konsultationer mellem medlemsstaterne og på værdifulde bidrag fra Rådets juridiske tjeneste og fra Kommissionen. Rådet har også taget hensyn til de synspunkter, som de berørte ngo'er har givet udtryk for. Under hele processen har der været kontakter til tredjelande, som er parter i Domstolen, og formandskabet har også ført sonderende samtaler med USA. Det siger sig selv, at Rådet også fuldt ud har taget hensyn til de synspunkter, som de folkevalgte repræsentanter i EU har givet udtryk for, både i de nationale parlamenter og i Europa-Parlamentet.
Med hensyn til hvilke medlemsstater der eventuelt vil indgå aftaler om ikke-overgivelse med USA, er jeg desværre ikke for øjeblikket i stand til at give oplysninger, men jeg vil gerne svare på spørgsmål vedrørende Rumæniens bilaterale aftale med USA. Den blev undertegnet den 1. august 2002. Jeg vil gerne i den forbindelse på Rådets vegne henlede opmærksomheden på den fælles holdning, som blev vedtaget den 11. juni sidste år, og som blev ændret den 20. juni i år. Det var en holdning, som blev bakket op af kandidatlandene. Rådet holdt sig i tæt kontakt med kandidatlandene under hele forarbejdet om holdningen, og Rådet agter at fortsætte disse kontakter for løbende at holde kandidatlandene fuldt orienteret om den videre udvikling. Rådet har bemærket, at Rumænien endnu ikke har ratificeret den pågældende aftale, og håber, at Rumænien vil tage hensyn til den holdning, som EU efter indgåelsen af aftalen har etableret.

Papayannakis (GUE/NGL).
Jeg takker for rådsformandens svar. Hvis jeg skal være helt ærlig, er der noget, jeg ikke har forstået. Forholder det sig sådan, at USA kræver en særrolle i verden, og at vi går med til det, eller ikke? Det er sket mange gange i mange spørgsmål siden Kyoto-aftalerne.
Og De siger, at De gør dette, for at det ikke skal gå ud over de transatlantiske forbindelser. Det forstår jeg helt ærligt heller ikke. Ligesom jeg heller ikke forstår, når De siger, at personer, der er ansvarlige for forbrydelser, skal dømmes af de nationale domstole. Ikke af amerikanske domstole, hr. rådsformand. Sådan er det. Spørgsmålet er så, om det også skal gælde for andre lande. Næste gang er det måske russerne eller nogle helt andre, der er med i fredsmissioner. Og hvordan kan De sige, at det ikke undergraver Domstolen? Under alle omstændigheder rejser der sig følgende spørgsmål angående Rumænien, som jeg specifikt spurgte om: Deres håb om, at den aftale, Rumænien har underskrevet, ikke vil blive ratificeret, interesserer mig ikke, men det, der interesserer mig, er, om De agter at sige til Rumænien, så de andre ansøgerlande også hører det, at det er en betingelse for deres optagelse, at de respekterer EU's fælles holdning vedrørende Den Internationale Domstol.
Haarder
. -Jeg vil gerne understrege, at der er fundet en løsning, som ikke undergraver Den Internationale Straffedomstol. Denne løsning vil være til stor hjælp for bl.a. de ansøgerlande i Central- og Østeuropa, som har været lidt i tvivl om, hvad de skulle gøre. Der er endvidere fundet en løsning, som ikke fører til, at der sker forværringer i forhold til eksisterende aftaler. Det synes jeg egentlig alt i alt er et ganske godt resultat. EU kan ikke kontrollere hele verden. Vi har sikret, at Den Internationale Domstol beskyttes mod en undergravning, og mere kan jeg ikke sige om den sag.

Carnero González (PSE).
Hr. formand, hr. Haarder, som indledning på mit spørgsmål vil jeg gerne sige til Dem, at jeg ikke er enig i Rådets beslutning. Jeg beder Rådet om at præcisere følgende: For det første hvilket retsgrundlag Rådets beslutning har. Hvordan definerer De det? For det andet, afhængigt af dens retsgrundlag, om den indgår i EU-regelværket eller ej.
Hvis den er en del af EU-regelværket, er medlemsstaterne og ansøgerlandene forpligtet til at følge den, og det er derfor klart, at de ikke kan ratificere bilaterale aftaler med USA, der er i modstrid med en rådsbeslutning.
Endelig vil jeg gerne vide, hvordan Rådet har tænkt sig at kontrollere medlemsstaternes beslutninger, f.eks. dem, de kan træffe ved hjælp af egentlige eventuelle bilaterale aftaler med USA via ændringer af andre aftaler, der allerede er indgået med USA.
Haarder
. Hr. formand, jeg er jo ikke blevet spurgt om dette i det skriftlige spørgsmål. Jeg vil blot sige, at der er tale om en fælles holdning. Det forventes, at alle overholder den fælles holdning, og der er også forventninger om, at alle ansøgerlandene overholder den fælles holdning. Det skulle undre mig meget, hvis ikke det bliver tilfældet. I så fald bliver jeg meget overrasket, så det tror jeg, det ærede medlem kan være ret sikker på.

Ludford (ELDR).
Hr. formand, jeg hører det, ministeren siger. Jeg accepterer, at retningslinjerne er bedre end ingenting, og jeg lykønsker det danske formandskab med i det mindste at opnå dem. Men det juridiske råd til EU-institutionerne var, at en kontraherende part til Rom-statutten, som indgår bilaterale aftaler uden for det snævre anvendelsesområde i artikel 98, handler imod formålet med statutten. Er det ikke korrekt, at retningslinjerne er for svage til at lukke døren for aftaler om straffrihed?
Jeg hørte ministeren henvise til en fælles holdning. Jeg kunne godt tænke mig at vide, om retningslinjerne juridisk set udgør en fælles holdning. Uanset om de gør, vil Rådet så i det mindste forsøge at styrke disse noget vage retningslinjer af 30. september, som giver plads til smuthuller, der er i strid med statutten? Det ville give os en styrket fælles holdning i forbindelse med yderligere beskyttelsesforanstaltninger, som bør omfatte tilsyn med nationale løfter af Den Internationale Straffedomstol, garantier for, at USA undersøger og retsforfølger amerikanere, der står anklaget for forbrydelser ved Den Internationale Straffedomstol, et krav til USA om at ajourføre den føderale lovgivning for at sikre, at domstolene har kompetence inden for alle forbrydelser ved Den Internationale Straffedomstol - hvilket ikke er tilfældet for øjeblikket - aftale om at begrænse anvendelsesområdet til militærfolk eller nære allierede civile personer og ikke f.eks. lejesoldater, medtagelse af en sunset clause og underkastelse af aftalerne med henblik på grundig gennemgang af de relevante nationale parlamenter.

Haarder
. -Med hensyn til det allersidste mener jeg, at det fremgår ret klart, hvilken snæver personkreds der er omfattet. Med hensyn til det første, der blev spurgt om, vil jeg sige, at en fælles holdning er en fælles holdning. Der er ingen straffemidler over for lande, som måtte svigte en fælles holdning, men normalt plejer vi at leve op til fælles holdninger i Unionen, og det tror jeg også, at kandidatlandene vil.

Krarup (GUE/NGL).
Hr. formand, jeg må sige, at rådsformandens svar bærer præg af, at der er en betydelig elasticitet i fortolkningen, men - som vi siger i Danmark - det kræver en meget fast karakter at sælge elastik i metermål. Det kan strækkes på alle ledder og kanter, og jeg synes ikke, at rådsformanden kommer ind på det fundamentale spørgsmål: har vi har en amerikansk strategi, der presser andre lande til bilaterale aftaler, hvormed landene forpligter sig til ikke at udlevere amerikanske statsborgere. Det harmonerer med, at USA konsekvent og vedholdende har nægtet at ratificere traktaten om Den Internationale Straffedomstol. Det forekommer mig indlysende, at Rådet har et troværdighedsproblem, når det på den ene side fastholder, at man fuldt ud går ind for oprettelse af Den Internationale Straffedomstol, og at man anser oprettelsen for en grundsten i det internationale retssamarbejde, og på den anden side ser gennem fingre med og accepterer amerikanernes afpresning over for tredjelande. Rådsformanden sagde, at der var fundet en løsning på den rumænske afpresningssituation. Det eneste konkrete spørgsmål jeg vil stille er følgende: Hvad går den løsning ud på, og er det en løsning, som Rådet finder acceptabel? I så fald har man i hvert fald et troværdighedsproblem.

Haarder
. Ja, til det sidste kan jeg sige, at der er fundet en løsning, som efter min opfattelse vil sikre, at der ikke er andre ansøgerlande, som indgår aftaler svarende til den, som Rumænien indgik. Og så vil jeg gerne føje til, at Rumænien, mig bekendt, endnu ikke har ratificeret den aftale.
Med hensyn til det første vil jeg svare, at skulle det være sådan, at USA øver den pression, som hr. Krarup taler om, så er det godt, at vi har fået den fælles holdning, som er nem at støtte sig til, og hvormed man kan stå imod en sådan eventuel pression. Det er efter min mening en af de store kvaliteter ved den fælles holdning, at den giver et meget klart rygstød til lande for det tilfældes skyld, at de måtte blive udsat for pression, hvad jeg nu ikke har kendskab til, men det siger det ærede medlem, og skulle det være tilfældet, er det som sagt godt, at vi har denne holdning, som også de nye medlemsstater kan holde sig til.

Formanden.
Da spørgeren ikke er til stede, bortfalder spørgsmål nr. 8. Spørgsmål nr. 9 af Efstratios Korakas, overtaget af Konstantinos Alyssandrakis (H-0623/02):

Om: Aftale mellem EU og USA om udvisning, hemmelige politioperationer og overvågning af kommunikation
Ifølge Statewatch har EU og USA planer om at indgå en aftale om bekæmpelse af terrorisme og strafferetlige spørgsmål. Aftalen vil omfatte fælles politioperationer, kommunikationsovervågning, lokalisering og beslaglæggelse af kriminelle produkter, forenkling af udvisningsprocedurerne for europæere og ikke-europæere samt begrænsning på området for asylansøgninger.
Hvad er Rådets holdning, i betragtning af at det hævdes, at det danske formandskab er ved at udarbejde en plan for overvågning af kommunikation, og at disse repressive og chikanerende foranstaltninger er i komplet modstrid med respekten for menneskerettighederne og ikke stemmer overens med de hidtidige erklæringer om, at EU ikke agter at indgå nogen aftale, der indebærer udvisning til lande, hvor der gælder dødsstraf, såsom USA?

Haarder
. Jeg kan garantere, at enhver aftale, som indgås mellem USA og EU kommer til at respektere menneskerettighederne i overensstemmelse med EU-traktatens artikel 6, hvori der står, at "Unionen bygger på principperne om frihed, demokrati og respekt for menneskerettighederne og de grundlæggende frihedsrettigheder samt retsstatsprincippet, der alle er principper, som medlemsstaterne har til fælles". Det kommer ikke blot til at gælde for de aftaler om strafferetligt samarbejde, som man allerede er i gang med at forhandle, men også for enhver aftale om udveksling af politioplysninger, som indgås mellem USA og Europol, efter først at være blevet godkendt af Rådet.
Det er en misforståelse, at det danske formandskab skulle have fremsat forslag til bindende regler om opbevaring af oplysninger om teletrafik, at teleudbydere vil skulle opbevare oplysninger om teletrafik i op til to år, samt at sådanne oplysninger vil skulle samles i centrale databaser og stilles til rådighed for de øvrige medlemsstater. Denne misforståelse - jeg vil næsten sige denne meget kreative misforståelse - kunne være undgået, hvis medierne havde henvendt sig til formandslandet. Formandskabet har fremsat forslag til rådskonklusioner vedrørende forholdsregler i relation til informationsteknologi begrundet i hensyntagen til efterforskning og retsforfølgning af organiseret kriminalitet. Forslaget har ingen forbindelse til det øgede samarbejde med USA, hvor der forhandles med USA om en aftale om gensidig retshjælp og gensidig udlevering.
Jeg vil gerne minde om den erklæring, som Rådet afgav den 30. september 2002 om dødsstraf og særligt grusomme former for henrettelse. Her blev det endnu en gang slået fast, at EU længe har været imod og fortsat tager kraftig afstand fra enhver anvendelse af dødsstraf.

Alyssandrakis (GUE/NGL).
Hr. formand, så vidt jeg har forstået af Deres svar, finder der faktisk forhandlinger sted mellem USA og EU.
Hvad angår Deres forsikringer om menneskerettighederne, ville jeg gerne tro på dem, hvis den betydning, EU lægger i menneskerettighederne i praksis, ikke var så forskellig fra den, som den almindelige borger har i sin bevidsthed, og hvis det ikke forholdt sig sådan, at EU stærkt hjulpet af terrorismen var ved at opbygge en diktatorisk, repressiv mekanisme, som skal bruges mod enhver, der bekæmper dets politik.
Også den engelske avis The Guardian, har, i sin udgave den 3. september, udtrykt bekymring over konsekvenserne af disse forhandlinger. Hvis The Guardian nærer bekymring, bør vi være 10 gange så bekymrede, hr. rådsformand.
Jeg vil gerne stille et konkret spørgsmål: Hvordan skal de nationale parlamenter og Europa-Parlamentet deltage i udformningen af indholdet af disse aftaler, og hvilken rolle skal de i det hele taget spille med hensyn til ratificeringen af aftalerne?
Haarder
. -Staterne vil naturligvis indgå sådanne aftaler efter de nationale regler, og når det gælder de europæiske institutioner, vil det ske efter EU's regler.

Krarup (GUE/NGL).
Hr. formand, det fremgår jo klart af den dokumentation, som Statewatch er fremkommet med, at forhandlinger om disse aftaler blev påbegyndt allerede sidste efterår, og at de er foregået i dybeste hemmelighed. Tony Bunyan fra Statewatch har forlangt aktindsigt og er blevet mødt med delvis afvisning, eftersom det drejede sig om hemmelige forhandlinger. Efter traktaten er det jo sådan, at Parlamentet ikke har ret til at blive hørt i disse anliggender, og dermed rejses spørgsmålet om, hvorfor man ikke offentligt har givet udtryk for, at dette indgår i de antiterrortiltag, som man arbejder med. Det er mit ene spørgsmål, hvorfor holder Rådet kortene så tæt ind til kroppen, når det drejer sig om forhold, som har meget bred almen interesse. Det andet spørgsmål er: hvor langt rækker disse aftaler. Når man ser i EU-traktatens afsnit 5 og 6, fremgår det af artikel 24, at der, når det er nødvendigt at indgå en aftale med en eller flere stater osv. til gennemførelse af dette afsnit, kan indgås aftaler for Rådet, uden at Parlamentet bliver hørt, uden nogen offentlig debat. Hvor langt går denne beføjelse efter rådsformandens opfattelse. Og hvorfor er Parlamentet ikke blevet orienteret.

Haarder
. -Jeg ville gerne give et svar til hr. Krarup, men jeg har ikke læst, hvad der står i Statewatch, og jeg ved heller ikke, om det er rigtigt, hvad der står i Statewatch. I øvrigt er jeg sat til at svare på spørgsmål, der er stillet i forvejen, og disse spørgsmål er ikke stillet i forvejen. Så jeg beklager, Krarup, men måske var det en idé at stille et skriftligt spørgsmål eller spørge næste gang.

Formanden.
Da spørgeren ikke er til stede, bortfalder spørgsmål nr. 10. Spørgsmål nr. 11 af María Izquierdo Rojo (H-0626/02):

Om: Nye perspektiver for forholdet til Libyen
Hvordan bør man vurdere de seneste erklæringer fra den libyske statschef oberst Muammar Gaddafi, den drejning hans politik har taget, og ordvalget i den tale, han holdt på tv i anledning af, at det er 33 år siden, han kom til magten? Hvilke perspektiver for forholdet mellem Libyen og EU viser der sig i lyset af denne nye situation?

Haarder
. Rådet har ikke drøftet Muammar Gadaffis taler. Rådet er dog for sit vedkommende fortsat rede til at lade Libyen blive fuldgyldigt medlem af Barcelonaprocessen, så snart landet fuldt ud og uden forbehold accepterer Barcelonareglerne. Libyen har endnu ikke givet et svar på dette spørgsmål. Indtil det sker, vil Libyen fortsat blive indbudt som observatør til møderne i Euro-Middelhavsudvalget og til møderne mellem de højtstående embedsmænd med ansvar for politiske og sikkerhedsmæssige spørgsmål. Libyen deltog i ministerkonferencen i Valencia som formandskabets gæst.
Der synes i øjeblikket at være to hovedtendenser i Libyen: Den ene lægger op til en tilnærmelse til EU med et klart signal om et brud med fortiden, mens den anden giver udtryk for, at Libyens ønsker på det afrikanske kontinent er uforenelige med deltagelse i Barcelonaprocessen. Styrkeforholdet mellem de to libyske synspunkter afhænger naturligvis af, hvad Muammar Gadaffi ønsker.
Efter EU's opfattelse supplerer en stærk rolle i Afrika og deltagelse i Barcelonaprocessen udmærket hinanden. Herom vidner det Euro-afrikanske partnerskab, hvor det næste topmøde er planlagt til at finde sted inden for den nærmeste fremtid. Rådet bifalder iøvrigt, at visse politiske fanger i Libyen er blevet løsladt, og understreger, at så snart de udestående spørgsmål er besvaret klart og tilfredsstillende, og hvis Libyen anmoder om det, vil dette land kunne deltage i Barcelonaprocessen. En sådan deltagelse i Euro-Middelhavpartnerskabet indebærer ligeledes, at Libyen i lighed med de øvrige partnere skal indgå en associeringsaftale, og at Libyen skal omfattes af MEDA-forordningen.

Izquierdo Rojo (PSE).
Hr. formand, jeg må indrømme, at rådsformanden ikke var særlig klar med hensyn til dette spørgsmål. Jeg har opmærksomt lyttet til hans ord, som undertiden forekom mig modstridende i den forstand, at Libyen vil blive indbudt til at deltage, men ikke ser ud til at overveje en ændring af situationen.
Jeg vil under alle omstændigheder stille ham et tillægsspørgsmål. Er der vilje til at arbejde hen mod en gensidig tilnærmelse? Er der planer om at forbedre det gensidige kendskab mellem EU og Libyen? Hvis tingene går godt, hvilke aftaler kan der så nås? Vil det være de samme aftaler som med andre nordafrikanske lande inden for rammerne af Euro-Middelhavspolitikken? Hvilken mulig tidsplan kan der fastsættes herfor?
Haarder
. Hr. formand, jeg synes egentlig, at jeg svarede temmelig klart. Hvis Libyen kan besvare de udestående spørgsmål klart og tilfredsstillende, og hvis Libyen beder om det, så vil Libyen kunne deltage i Barcelona-processen, også selv om Libyen har ønsker om en tilnærmelse til det afrikanske kontinent. Jeg sagde jo netop, at de ting ikke nødvendigvis strider mod hinanden. Men der er tilsyneladende to modstridende tendenser i Libyen. Det var ikke nogen, jeg kom med, det er nogen, vi har observeret i Libyen.

Formanden.
Spørgsmål nr. 12 af Lennart Sacrédeus (H-0629/02):

Om: Nabolandsstatus for Ukraine
På topmødet mellem EU og Ukraine i København i juli fik Ukraine tilsagn om en "nabolandsstatus" over for EU. Dette er et nyt begreb, som nu skal have et indhold. Hvad konkret indebærer denne status? Vil vilkårene være de samme for Ukraine som for f.eks. Belarus? Vil den samme status gælde for alle de lande, som efter udvidelsen vil grænse op til Unionen?

Haarder
. Hr. formand, jeg vil meget gerne besvare hr. Sacrédeus' spørgsmål, som vedrører Ukraine.
På topmødet mellem EU og Ukraine i sommer, som fandt sted i København, blev Ukraine underrettet om Rådets beslutning fra april om at indkredse muligheden for at styrke forbindelserne mellem den kommende udvidede Union og denne udvidede Unions nye naboer. Begge sider understregede betydningen af at tage hensyn til, at forbindelserne mellem EU og de involverede lande har forskellig karakter og forskelligt politisk og økonomisk udviklingsniveau.
EU og Ukraine var enige om, at udvidelsesprocessen skaber nye muligheder og skaber nye udfordringer på forskellige områder. Begge sider bekræftede, at Ukraine kunne udnytte disse muligheder bedst ved at intensivere arbejdet med at tilpasse sin lovgivning, sine normer og sine standarder til EU's. Der blev også enighed om at intensivere de relevante partnerskabs- og samarbejdsorganers drøftelser om udvidelsens virkninger for bl. a. handelsrelaterede spørgsmål, personbevægelser, visa samt fremme af regionalt og grænseoverskridende samarbejde.
EU anerkender Ukraines europæiske aspirationer. Det er vigtigt, at Ukraine bliver bedre til at opfylde sine forpligtelser, hvis disse aspirationer skal have et reelt indhold. EU vil fortsat støtte Ukraine i reformprocessen, herunder styrkelsen af retsvæsenet, mediernes frihed, menneskerettighederne og det civile samfund.
Det danske formandskab føler det som sin pligt at intensivere EU/Ukraine-samarbejdet. Arbejdsplanen for gennemførelse af EU's fælles strategi for Ukraine er blevet forelagt Rådet, som tog den til efterretning den 22. juli i år. Formandskabet mener, at det bør være EU's overordnede mål at gøre dialogen og samarbejdet med Ukraine mere målrettet og resultatorienteret.
Prioriteterne i denne arbejdsplan er følgende: for det første konsolidering af demokrati, retssikkerhed og offentlige institutioner; for det andet støtte til den økonomiske overgangsproces, herunder til Ukraines integration i europæisk økonomi og i verdensøkonomien og til regionalt grænseoverskridende samarbejde med nabolandene; for det tredje samarbejde om at styrke stabiliteten og sikkerheden i og uden for Europa; for det fjerde styrkelse af samarbejdet på miljø- og energiområdet samt inden for den nukleare sikkerhed; for det femte støtte til et styrket samarbejde i forbindelse med udvidelsen af EU, og endelig for det sjette udbygning af samarbejdet inden for retlige og indre anliggender.
Udviklingen af en samlet EU-politik over for EU's nye naboer med fuld respekt for forskellene mellem de involverede lande vil bidrage til at opfylde de overordnede mål. På grundlag af et fælles indlæg fra den højtstående repræsentant, Solana, og kommissær Patten drøftede Rådet på samlingen den 30. september forbindelserne mellem den udvidede Union og de østlige naboer. Rådet bekræftede, at det er overbevist om, at EU's udvidelse vil frembyde en god lejlighed til at styrke forbindelserne mellem Unionen og de nye naboer med det formål at skabe stabilitet og mindske velstandskløften ved EU's nye grænser.

Sacrédeus (PPE-DE).
Jeg vil oprigtigt gerne takke hr. Haarder og det danske formandskab for det detaljerede og fortræffelige svar. Det er min personlige overbevisning, at det var af vigtig strategisk betydning, da den svenske statsminister Göran Persson under det svenske formandskab besøgte Kiev og holdt møder med den ukrainske regering på sin sidste rejse i forbindelse med udenrigsanliggender. Jeg anser, at den linje, som det danske formandskab har lagt, er en fortsættelse af denne politik.
Jeg vil gerne stille nogle opfølgende spørgsmål. For det første, er det muligt, at Ukraine i den relativt nære fremtid kan blive tilbudt en særlig aftale, som kan være en østeuropæisk variant af et særligt økonomisk samarbejde, det vil sige en slags østeuropæisk EØS-aftale?
Endelig spekulerer jeg på, om De mener, at relationerne mellem EU og Ukraine er blevet påvirket af påstande om et militært samarbejde med Irak fra Ukraines side.

Haarder
. -Jeg vil gerne takke hr. Sacrédeus for hans store interesse for Ukraine. Det er vigtigt, at vi husker Ukraine, som er et meget vigtigt land i Europa. Jeg vil gerne komplimentere Parlamentet for den betænkning om Ukraine, som - hvis jeg husker ret - blev vedtaget for ca et år siden. Jeg kan tilføje, at det danske formandskab har en forventning om, at Rådet endnu i dette år vil anmode Kommissionen om at fremsætte forslag om udvikling af en samlet EU-politik over for EU's nye naboer, og man kan rolig sige, at Ukraine er en meget vigtig nation blandt disse naboer.

Rübig (PPE-DE).
Hr. formand, hr. formand for Rådet, mine damer og herrer, jeg vil udtrykkeligt sige tak, fordi De nævnte, at De også bekymrer Dem om den nukleare sikkerhed i Ukraine. Det ville være interessant at vide, om det egentlig er planlagt at lægge Den Internationale Atomenergiorganisations standarder til grund for at garantere sikkerheden her?

Haarder
. Hr. formand, med den historiske baggrund, som vi jo alle kender, er der ingen som helst tvivl om, at den nukleare sikkerhed vil indgå i enhver drøftelse mellem EU og Ukraine.

Formanden.
Spørgsmål nr. 13 af Bernd Posselt (H-0631/02):

Om: EU og Makedonien
Hvorledes bedømmer det danske rådsformandskab den nuværende situation i Makedonien, og planlægger det tiltag for at give stabiliserings- og associeringsaftalen mere liv, f.eks. gennem yderligere finansiel bistand eller afskaffelse af visumpligten?

Haarder
. Formandskabet glæder sig over, at parlamentsvalget den 15. september i Den Tidligere Jugoslaviske Republik Makedonien blev afviklet i god ro og orden. På samlingen den 21. oktober udtrykte Rådet tilfredshed med enigheden om den nye regering i Skopje.
Rådet tilskyndede denne nye regering til nu at sætte den fulde implementering af rammeaftalen og stabiliserings- og associeringsprocessen øverst på dagsordenen og understregede, at det ser frem til et tæt og frugtbart samarbejde. Unionen vil fortsat engagere sig stærkt i Makedonien og vil aktivt støtte en reformvenlig regering. Rådet ser også frem til, at den planlagte folketælling bliver holdt i overensstemmelse med internationale standarder.
Stabiliserings- og associeringsaftalen er ikke trådt i kraft, da den endnu ikke er ratificeret. Indtil videre er der indgået en interimsaftale om handelsaspekter, der trådte i kraft for godt et år siden. Det Europæiske Fællesskab har som led i et flerårigt program for årene 2002-2004 afsat 130,5 millioner EURO til Den Tidligere Jugoslaviske Republik Makedonien for at bistå landet med at gøre sig klar til at opfylde de forpligtelser, der knytter sig til interimsaftalen og stabiliserings- og associeringsaftalen.
Spørgsmålet om visumkravet for borgere fra Makedonien blev drøftet på det seneste møde i samarbejdsrådet mellem EU og Makedonien, som blev afholdt den 1.-2. juli i år, og ved den lejlighed mindede Kommissionen myndighederne i Makedonien om, at de må træffe en række konkrete foranstaltninger, før EU vil kunne overveje en ophævelse af visumkravet. Medlemsstaterne og Kommissionen følger nøje de fremskridt, som gøres af myndighederne i Den Tidligere Jugoslaviske Republik Makedonien for at opfylde disse kriterier.

Posselt (PPE-DE).
Hr. formand, hr. formand for Rådet, mange tak for dette meget konkrete og meget fine svar og for Deres store faglige viden, som vi værdsætter hos Dem, og hvormed De driver værket. Jeg vil blot stille et kort tillægsspørgsmål. Det er dog vanskeligt, det indrømmer jeg. De har også tidligere talt om Den Tidligere Jugoslaviske Republik Makedonien.
Vi ser, at begrebet Jugoslavien egentlig er forsvundet i det tidligere Jugoslavien, i rest-Jugoslavien, og skal erstattes af Serbien-Montenegro. Ordet Jugoslavien ville i givet fald så kun figurere i statsnavnet for Makedonien. Jeg vil gerne spørge Dem, om man ikke på længere sigt kan finde en diplomatisk løsning i navnespørgsmålet, for det er i forvejen en belastning for dette land, der måske ikke er eksistentiel, men går meget i dybden psykologisk.

Haarder
. Netop på grund af den store psykologiske betydning, som hr. Bernd Posselt så rigtigt påpeger, har jeg tænkt mig slet ikke at udtale mig om dette spørgsmål.

Rübig (PPE-DE).
Hr. formand, hr. formand for Rådet, mine damer og herrer, efter min mening er det netop i tilfældet Makedonien vigtigt at tænke over, hvordan vi mest effektivt organiserer støtten for at opnå stabilitet i dette område. Her spiller middelstanden og de små og mellemstore virksomheder naturligvis en særlig rolle. Derfor vil jeg gerne vide, om der for det omtalte støtteprogram på 135 millioner euro for perioden 2000-2004 også er fastsat midler til støtte af middelstanden.

Haarder
. Jeg kan ikke på stående fod sige, at der er midler til middelstanden. Man kan dog ikke give støtte til økonomisk udvikling, uden at det lige netop bliver til gavn for middelstanden, og jeg er overbevist om, at det vil blive til gavn for de små og mellemstore virksomheder. Mig bekendt har Den Tidligere Jugoslaviske Republik Makedonien ikke andet. Så det tror jeg, at det ærede medlem kan være ret tryg ved. Iøvrigt vil jeg gerne endnu en gang give udtryk for min glæde over udviklingen i Makedonien, ikke mindst den politiske udvikling, som jeg synes er betryggende i betragtning af, hvor sort det så ud for godt et år siden.

Formanden.
Spørgsmål nr. 14 af Olivier Dupuis (H-0634/02):

Om: Bortførelsen af læge Ali Khanbiev i Tjetjenien
Natten til den 4. september mellem kl. 3 og 4 om morgenen blev Ali Khanbiev bortført af maskerede mænd, mens han befandt sig i sit hjem i den lille by Benoj i Tjetjenien. Ali Khanbiev, født i 1958, havde fortsat sit arbejde som læge på sygehuset i Benoj. Han er bror til Oumar Khanbiev, der er sundhedsminister i Aslan Maskhadovs regering.
Hvilke oplysninger har Rådet om bortførelsen af Ali Khanbiev? Er det Rådets opfattelse, at det er russiske militære og paramilitære styrker, der står bag bortførelsen, og at man følgelig kan frygte for Ali Khanbievs fysiske integritet? Hvilke initiativer har Rådet taget eller agter den at tage for at pålægge de russiske myndigheder at gøre deres yderste for at få Ali Khanbiev frigivet hurtigst muligt?

Haarder
Rådet har ikke modtaget nogen underretning om denne bortførelse, men jeg kan sige, at Rådet fortsat er meget bekymret over situationen i Tjetjenien, og at det kun kan fordømme de mange bortførelser, som forværrer de allerede meget vanskelige humanitære forhold, der er i regionen. Rådet understreger, at det tillægger fuldstændig overholdelse af menneskerettighederne overordentlig betydning, og også bestræbelserne på at finde en politisk løsning og bestræbelserne på at forbedre den humanitære situation. Jeg ved godt, at hr. Dupuis gerne vil have, at jeg siger mere end dette, og at der vil blive mere handling end dette, men det er, hvad jeg kan sige i øjeblikket. I øvrigt vil jeg gerne takke hr. Dupuis for det engagement, han i mange år har udvist - ikke mindst når det gælder den humanitære situation i Tjetjenien - lige så længe, vi begge har været medlemmer af dette Parlament.

Dupuis (NI).
Hr. minister Haarder, jeg forstår vist ikke helt. De siger, at "Rådet har ikke modtaget nogen underretning om denne bortførelse" af Ali Khanbiev. Vi har for halvanden måned siden fået oplysning om, at han faktisk var blevet bortført. Har Rådet ikke modtaget disse oplysninger, har det ikke anmodet om dem, eller har det ikke ønsket at anmode om dem? Det ønsker jeg som det første at vide.
Den anden ting, som jeg ønsker svar på, er følgende: De er ved at forberede det vigtige møde, der skal finde sted i København, nemlig topmødet mellem EU og Rusland. I forbindelse med forberedelsen af dette møde har spørgsmålet om forsvindinger, tortur, og meget ofte desværre henrettelser af civile, som Ali Khanbiev, som er læge og ikke andet end læge, været på dagsordenen? Gør Rådet noget for, at vi i det mindste kunne begynde med at redde en person, at vi kunne starte med at redde Ali Khanbiev og med at ændre tingenes gang i Tjetjenien og således sende et klart signal til de russiske myndigheder?
Haarder
. Dagsordenen for EU/Rusland-topmødet, som finder sted i København den 12. november, er endnu ikke blevet fastlagt. Med hensyn til denne bortførelse kan jeg blot gentage, at Rådet altså ikke har modtaget oplysninger om den, men som jeg sagde tidligere, er Rådet klar over, at der har fundet mange bortførelser sted, og det har i lighed med Parlamentet beklaget dette gang på gang. Desværre er situationen den, at det sandsynligvis er rigtigt, når hr. Dupuis siger det, men Rådet har altså endnu ikke fået oplysninger om det.

Posselt (PPE-DE).
Hr. formand, jeg vil gerne stille et spørgsmål. Vi har ofte diskuteret muligheden for et besøg af kommissær Nielson i Tjetjenien med kommissæren selv for at undersøge den humanitære situation dér nærmere - og Parlamentet ønsker jo også at rejse til Tjetjenien. Kunne De eventuelt ikke ved dette EU/Rusland-topmøde sætte på dagsordenen, at de europæiske institutioner også engang skal informeres om situationen på stedet i Tjetjenien. Måske kunne De også tale med hr. Nielson om det - så længe Danmark har formandskabet, kan De jo også gøre det på hans modersmål. Men uafhængigt af det ville det være vigtigt, at der finder et officielt besøg sted her.

Haarder
. Jeg vil gerne takke hr. Posselt for hans engagement, og også for det forslag han har stillet. Jeg kan naturligvis ikke her på Rådets vegne sige, hvad svaret vil være, men jeg vil takke for forslaget, og kan i øvrigt tilføje, at Rådet selvfølgelig er stærkt optaget af de spørgsmål, som her er nævnt.

Formanden.
Spørgsmål nr. 15 af Paulo Casaca (H-0638/02):

Om: Menneskerettigheder
Ifølge Financial Times af 8. juli har de iranske myndigheder over for den belgiske vicepremierminister Laurette Onkelinx givet udtryk for, at de går ind for stening af kvinder som straf for ægteskabsbrud "for at sikre familiens ukrænkelighed".
Kan Rådet oplyse, hvilke konsekvenser forsvaret for denne praksis har haft for forbindelserne mellem Den Europæiske Union og Iran, især i betragtning af at Rådet flere gange har bekræftet, at det lægger stor vægt på menneskerettighederne?

Haarder
. Rådet kommenterer af princip aldrig pressemeddelelser. Når der udsendes kommentarer, så er det formandskabet, der gør det. Med hensyn til det pågældende besøg vil jeg gerne gøre det klart, at den belgiske vice-premierminister Onkelinx under besøget gav udtryk for sin misbilligelse af stening. Og hun gentog EU's holdning hertil for at bortvejre enhver misforståelse med hensyn til det, der blev givet udtryk for under den pågældende drøftelse.
Menneskerettighedsspørgsmål - navnlig anvendelsen af grusomme former for henrettelse, såsom stening - har altid stået højt på dagsordenen for den omfattende politiske dialog, der finder sted på de halvårlige møder mellem Iran og EU. Der blev på det seneste møde i Teheran den 10. september 2002 også drøftet en række specifikke menneskerettighedssager. Endvidere foretager EU regelmæssige henvendelser i forbindelse med sådanne sager. Vi er i øjeblikket bekendt med tre sager i Iran, hvor en person er blevet dømt til døden ved stening. Samtlige tre sager er appellerede, så dommene er endnu ikke endelige. Der skal ikke herske nogen som helst tvivl om, at Rådet vil følge disse sager meget nøje.
Mere generelt kan jeg oplyse, at EU har drøftet et initiativ, som går ud på at etablere en formel menneskerettighedsdialog med Iran på grundlag af de retningslinjer for dialoger med tredjelande, som Rådet godkendte i december sidste år. Først i denne måned mødtes europæiske og iranske menneskerettighedseksperter til en række sonderende samtaler i Teheran.
Jeg vil også gerne tilføje, at menneskerettigheder er et af de fire væsentlige områder, hvor Rådet har erklæret, at det ønsker at se fremskridt, nu hvor EU og Iran er ved at udvikle tætte handelsforbindelser.
Rådet understregede den 21. oktober, altså for et par dage siden, at det anser det for meget betydningsfuldt, at en dialog om menneskerettigheder byder på en lejlighed til at opnå konkrete forbedringer med hensyn til respekten for menneskerettighederne. Det besluttede derfor at indlede en sådan dialog på grundlag af de vilkår, den tidsplan, de samtalepartnere, de emner og de "benchmark-punkter" - altså de målsætninger, der blev drøftet under EU's undersøgelsesmission i Iran. Det blev også besluttet, at det første møde inden for dialogens rammer skal finde sted allerede i år i Teheran. Endelig har Rådet på grundlag af et initiativ fra formandskabet fremkaldt en række sager i den seneste tid i flere forskellige lande, herunder Iran. Rådet har den 30. september på grundlag af dette initiativ vedtaget en erklæring om dødsstraf og særligt grusomme former for henrettelse. I erklæringen understreger Rådet på ny, klart og utvetydigt, at EU afviser dødsstraf - og i særdeleshed henrettelse ved stening.

Casaca (PSE).
Hr. formand, hr. formand for Rådet, jeg er meget glad for Deres direkte svar. Jeg vil imidlertid gerne oplyse, at der netop dagen før et besøg af et hold eksperter fra EU i Iran fandt en serie på fem offentlige henrettelser sted, der blev meddelt af alle aviser (og jeg håber, at rådsformanden ikke siger, at han ikke ved, hvad der står i aviserne), hvad der tydeligt demonstrerer, at de iranske myndigheder ikke er indstillet på at vige en tomme i deres opfattelse af menneskerettighederne. Antallet af rapporterede henrettelser i Iran er tredoblet inden for de sidste tre år, og på denne baggrund er spørgsmålet derfor dette: Vil eller vil EU ikke indgå en handelsaftale med Iran efter alle disse systematiske krænkelser af menneskerettighederne? Det vil jeg gerne have Deres svar på.

Haarder
. Hr. formand, jeg sagde ikke, at jeg - og Rådet - ikke læser pressemeddelelser og aviser. Jeg sagde, at Rådet aldrig kommenterer pressemeddelelser. Det er noget helt andet.
Og så har min kære kollega utvivlsomt ret i, at dødsstraf ikke bare er noget, man har i teorien, men også er noget, man praktiserer i Iran. Det er dybt tragisk, men Rådet har altså udarbejdet en strategi for, hvordan man ikke desto mindre kan indlede en menneskerettighedsdialog med sådanne lande. Og det er efter min mening helt rigtigt. Det er jo en dialog, hvor man på den ene side kraftigt fordømmer, men samtidig prøver at overtale til forbedringer.

Dupuis (NI).
Hr. formand for Rådet, jeg mener, at hr. Casaca insisterede på et helt specifikt punkt. Han talte ikke kun om dødsstraf, men han talte om dødsstraf ved stening, hvilket er fuldstændig uacceptabelt. På den anden side viser erfaringen med associeringsaftalerne med en række tredjeverdenslande, særligt med lande, som er særlig tætte på os, som f.eks. Tunesien, at betingelsen om menneskerettighederne har været virkningsløs i forbindelse med at få de nationale myndigheder til at fremme vejen mod demokrati og retsstatsprincippet. Derimod har de udnyttet associeringsaftalen til at skærpe deres magt og udvikle mafiagrupper, der i større eller mindre grad er involveret i landets økonomiske sektorer og også i EU.
Tror De ikke, at forslaget til Iran om indgåelsen af en associeringsaftale risikerer at stille os i nøjagtig samme situation som den, EU oplever i forbindelse med Tunesien?
Haarder
. Hr. formand, sådan et spørgsmål kan ikke besvares generelt, men hvis man vil have vejledning i besvarelsen, så kan det ofte være en god idé at spørge de demokratiske kræfter i det pågældende land.

Formanden.
Da spørgeren ikke er til stede, bortfalder spørgsmål nr. 16. Spørgsmål nr. 17 af Konstantinos Alyssandrakis (H-0648/02):

Om: Fremme af politistatsmetoder og angiveri i en Europol-tekst
Ifølge oplysninger i avisen "Rizospastis" skulle en Europol-tekst benævnt "Bedste europæiske praksis for behandling af informanter" give vejledning i og retningslinjer for "rekruttering" og behandling af angivere. Disse retningslinjer indeholder bl.a. betalingsmetoder og belønningernes størrelse og indebærer endvidere, at der kan gives særlige immuniteter, så at angivere ikke bliver arresteret, "når de udfører forbrydelser inden for forud fastsatte grænser", og det tillades dem ligeledes "at deltage i forbryderisk virksomhed" efter "godkendelse fra en i overensstemmelse med retningslinjerne fastsat myndighed".
Kan Rådet oplyse, om den billiger denne Europol-tekst, som er i åbenlys modstrid med respekten for menneskerettighederne og selve den menneskelige værdighed, og om det har til hensigt at træffe øjeblikkelige foranstaltninger for at standse denne glidebane mod autoritære politistatsmetoder og udspionering af borgernes privatliv, deres politiske, fagforeningsmæssige og sociale virksomhed samt deres kollektive organisationer?

Haarder
. Hr. formand, jeg undskylder at jeg næsten er kommet ind i en stime her, for Rådet kommenterer altså heller ikke erklæringer i medierne, men jeg kan dog bekræfte, at der findes et Europol-dokument vedrørende det emne vi her taler om. Dette dokument beskriver bedste praksis for behandling af informanter med henblik på at hjælpe politimyndighederne i medlemsstaterne, dokumentet er ikke bindende, og det er udarbejdet på grundlag af Europol-konventionens artikel 3, stk. 2, litra i). Det er bl.a. baseret på Eksekutivkomitéens afgørelse af 29. april 1999 om generelle principper for aflønning af informanter og på Centralgruppens afgørelse af 22. marts 1999 om generelle principper for aflønning af informanter. De er altså integreret i EU's lovgrundlag, jf. protokollen om integrering af Schengenreglerne i Unionens lovgrundlag, og begge er offentliggjort i De Europæiske Fællesskabers Tidende af 22. september 2000. Politiets anvendelse af informanter, herunder spørgsmål om aflønning og immunitet, afhænger naturligvis af den nationale retstilstand i det pågældende medlemsland.

Alyssandrakis
Hr. formand for Rådet, jeg er overrasket over Deres klare svar, det er vi ikke vant til fra Dem. Samtidig skræmmes jeg af tanken om, at vi er omgivet af et net af stikkere, og tænker på, om Deres klare svar måske skulle minde os og advare os om, at det mindste fejltrin fra vores side hele tiden overvåges. Når Europol tilsyneladende giver stikkere officiel status, tænker jeg på, om der også er indført en lønskala, om der bliver officielle stillingsopslag, så i hvert fald nogle af vores unge arbejdsløse kan komme i arbejde.

Haarder
. Hr. formand, Europol er et samarbejdsorgan, som beskæftiger sig med nogle af de allerværste forbrydelser. Forbrydelser, der betyder, at demokratierne må beskytte sig, så jeg synes ikke, det er rimeligt at tale om "stikkerstat". Det udtryk vil jeg gerne tage afstand fra.
Europol er jo blevet oprettet og har fået udvidet sin kompetence bl.a. efter ønske fra Parlamentet og Udvalget om Borgernes Friheder og Rettigheder og Retlige og Indre Anliggender. Og det har at gøre med, at Europols opgave jo ikke er at genere borgerne men at beskytte borgerne.

Formanden.
Da den tid, der er afsat til spørgetiden, er udløbet, vil spørgsmål nr. 18-37 blive besvaret skriftligt.

Formanden.
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A5-0298/2002) af Lisi for Udvalget om Regionalpolitik, Transport og Turisme om forslag til Europa-Parlamentets og Rådets forordning om fælles bestemmelser om kompensation og bistand til luftfartspassagerer ved boardingafvisning og ved aflysning eller lange forsinkelser (KOM(2001) 784 - C5-0700/2001 - 2001/0305(COD)).
De Palacio
Hr. formand, jeg er glad for at få lejlighed til at forelægge Parlamentet dette vigtige forslag. Det er en del af vores politik om at give transport et menneskeligt ansigt, det vil sige at varetage borgernes og passagerernes rettigheder som anført i vores hvidbog.
Det er vanskeligt for passagerer at acceptere en boardingafvisning. De har betalt deres billet, de har reserveret plads, de er kommet i god til tid lufthavnen for at checke ind og får så at vide, at der ikke er plads på flyet, fordi luftfartsselskabet har lavet overbooking, eller simpelthen fordi der er kommet noget andet på tværs. Dette er uforståeligt for borgerne og forårsager store problemer og frustrationer og til sidst bitterhed. I Fællesskabet er der hvert år næsten 250.000 personer, der oplever, at de - efter at have betalt deres billet og gennemført alle formaliteterne - får deres boarding afvist.
Selv om Europa-Kommissionen anerkendte den fleksibilitet, som luftfartsselskaberne behøver for at forvalte kapaciteten, vedtog den i 1991 - forud for vedtagelsen af den endelige lovgivning om liberalisering - en forordning om boardingafvisning på grund af overbooking, som sikrer de berørte passagerer en økonomisk kompensation og bistand, men den har meget store begrænsninger. Derfor har Kommissionen foreslået en ny forordning for at reducere antallet af personer, hvis boarding afvises, væsentligt og for at forbedre beskyttelsen af de berørte.
Når de har til hensigt at afvise boarding, skal luftfartsselskaberne for det første være forpligtet til at finde frivillige, som giver afkald på deres pladser til gengæld for bestemte fordele. Kun såfremt der ikke er nok frivillige, kan de nægte passagererne boarding mod deres vilje. For at forordningen skal blive effektiv, skal den dog indeholde en stærk tilskyndelse til at finde frivillige. Derfor har vi foreslået en stor forhøjelse af kompensationen, over de nuværende niveauer, som er blevet delvist opslugt af inflationen, og som i dag ikke afholder luftfartsselskaberne fra at ty til boardingafvisning.
Når luftfartsselskaberne finder frivillige, skal de naturligvis ikke betale denne kompensation. For så vidt angår de nøjagtige beløb, er Kommissionens holdning fleksibel, såfremt de er så store, at de tilskynder selskaberne til at finde frivillige.
Vores forslag vil også fjerne begrænsningerne i den nuværende forordning. For det første vil det udvide rettighederne for de passagerer, der bliver ofre for boardingafvisning, til alle passagerer, hvis flyafgang bliver aflyst. Endelig skal aflysning svare til generel boardingafvisning for et helt fly. Det er dog kun de aflysninger, som det pågældende selskab er ansvarlig for, der er omfattet, for det ville naturligvis under visse omstændigheder være uretfærdigt, at selskabet skulle bære hele byrden alene.
For det andet vil den foreslåede forordning fastsætte nogle grundlæggende rettigheder for passagerer, der kommer ud for forsinkelser, og som gør det muligt for dem at arrangere rejsen på anden vis i stedet for at vente uendeligt i lufthavnen. De vil dog i dette tilfælde ikke have ret til kompensation. Endelig vil vores forslag give alle disse rettigheder til såvel de passagerer, der flyver med rutefly, som til dem, der flyver med charterfly. Derfor vil deltagere i pakkerejser få samme fordele som dem, der kun køber flybilletten. Det ville ikke være retfærdigt at behandle passagererne forskelligt, når de står over for de samme vanskeligheder.
Hr. formand, mine damer og herrer, dette er hovedindholdet i vores forslag, som udvider beskyttelsen af passagererne betydeligt, når der opstår problemer med deres flyrejse, og som søger at forbedre kvaliteten af servicen betydeligt og dermed øge garantierne for borgerne.
Lisi (PPE-DE)
Hr. formand, fru kommissær, kære kolleger, i dette vanskelige øjeblik for den civile luftfart - hvis fremtid vi drøftede her i Parlamentet for nylig med bestemmelserne for det fælles europæiske luftrum - har Kommissionen foreslået en ny forordning om kompensation og bistand til passagerer ved boardingafvisning.
Liberaliseringen af luftfarten har givet passagererne mange fordele. Konkurrencen på mange ruter har fået priserne til at falde og øget antallet af ruter og destinationer. Alligevel har forbrugerne god grund til at klage. Boardingafvisning og aflysning af fly medfører nemlig betydelige ulemper, og den service, der ydes ved store forsinkelser, lader alt for ofte meget tilbage at ønske.
Mange af os parlamentsmedlemmer har med de mange flyrejser, vi foretager, været ude for sådanne problemer, og derfor har vi i dette tilfælde meget nemt ved at sætte os i borgernes sted og forstå, at det er nødvendigt at sikre en reel overholdelse af deres rettigheder med en ny lovgivning.
Når det gælder manglerne i den gældende lovgivning, foreslår Kommissionen, at spørgsmålet løses på en anden måde, nemlig dels ved at appellere til, at der indføres frivillige ordninger, som er inspireret af det effektive amerikanske system, og dels ved hjælp af et system med præventiv virkning, hvor det pålægges luftfartsselskaberne at yde en større kompensation til passagererne for den skade, de har lidt. Desuden gøres beskyttelsen mere omfattende i det hele taget, og det skal vi se på om lidt.
Vi må dog ikke glemme den overordnede sammenhæng, som dette forslag blev stillet i. I Transportudvalget har vi haft en meget konstruktiv debat, hvor alle aspekter af dette spørgsmål blev taget op.
Sådan som kommissæren sagde lige før, er overbooking, som er hovedårsagen til boardingafvisning, et marginalt fænomen i forhold til passagerantallet i EU på årsplan. For at give en meget lille gruppe passagerer en større beskyttelse må man ikke løbe den risiko, at det går ud over alle de rejsende, fordi der måske kommer en generel prisstigning. Vi skal være meget forsigtige, og vi skal finde ud af - også i lyset af de økonomiske konsekvenser - med hvilken løsning vi bedst kan nå vores målsætning, uden at det får negative følgevirkninger.
Ud fra dette synspunkt, fru kommissær, må jeg desværre beklage, at Kommissionen kun er kommet med sparsomme statistiske oplysninger til støtte for sit forslag. Hvis vi skal træffe en beslutning, har vi brug for konkrete tal og kendsgerninger, og denne mangel på oplysninger har så afgjort medført, at jeg har haft ikke så få vanskeligheder ved udarbejdelsen af min betænkning.
Jeg vil nu sammenfatte de hovedpunkter, som vi har arbejdet med for at kunne udarbejde det endelige dokument. Det første punkt er definitionerne. Hvad metodikken angår, tror jeg, at det er vigtigt med en mere præcis definition af alle de involverede aktører og de anvendte termer for at undgå enhver form for forvirring, der både går ud over passagererne og luftfartsselskaberne. I den forbindelse er der blevet vedtaget en række ændringsforslag, som tager sigte på at give en nærmere forklaring af det, der står i artikel 2.
Det andet punkt vedrører rejsearrangørerne. De passagerer, der har købt en pakkerejse, får allerede en glimrende beskyttelse i direktiv 90/314. Kommissionens forslag risikerer således at skabe forvirring omkring referencelovgivningen, hvilket hovedsagelig går ud over passagererne. Derfor var det nødvendigt at gøre det, som vi har gjort, nemlig at begrænse rejsearrangørernes ansvar i forbindelse med denne forordning, så det udelukkende omfatter passagererne og pladserne i flyet.
Endelig er der det mest omstridte punkt, nemlig kompensationen til passagerer i tilfælde af boardingafvisning. Her gav Kommissionens forslag anledning til meget diskussion og tvivl. Transportudvalgets medlemmer følte sig hverken overbevist om de opstillede kriterier for definitionen af de nye kompensationer eller vurderingen af konsekvenserne. Det, der efter vores mening er vigtigt, er at bevare den rette balance mellem passagerernes beskyttelse og livskraften i en vigtig sektor som lufttransportsektoren. Derfor har vi foreslået en opdeling i tre distancekategorier og en reduktion af kompensationsbeløbet. Vi skal nemlig huske, at det ikke så meget er kompensationerne, som skal være vores målsætning, men i højere grad en iværksættelse af den frivillige ordning.
Desuden er det efter min opfattelse helt forkert også at lade kompensationerne omfatte store forsinkelser, og det er der flere grunde til. For det første er det ikke let at fastlægge årsagen til forsinkelsen lige med det samme, og for det andet ville det skabe en kædereaktion for forsinkelsernes vedkommende. Derfor må vi forkaste denne sammenligning, som til gengæld er yderst hensigtsmæssig, når det gælder boardingafvisning og aflysninger.
Vi bør snarere sørge for, at man i tilfælde af forsinkelser sikrer en ordentlig og systematisk service - navnlig til handicappede og børn - og det skal både være med hensyn til informationen og de logistiske aspekter. Vi har vedtaget flere ændringsforslag i den retning.
Til sidst vil jeg meget kort sige et par ord om de ændringsforslag, der er blevet stillet. De viser, at diskussionen om kompensationerne stadig ikke er afsluttet mellem dem, der ønsker større kompensationer, og dem, der ønsker mindre kompensationer. Som det er nu, er der dog ingen tvivl om, at vores forslag har givet anledning til en vis utilfredshed både fra forbrugernes og luftfartsselskabernes side. Det får mig til at tro, fru kommissær, at vores kompromis måske netop er det fornuftigste og mest harmoniske kompromis, vi kunne finde, eftersom alle er utilfredse med det.

Whitehead (PSE)
Hr. formand, jeg vil gerne starte med at lykønske hr. Lisi med hans betænkning. Under udarbejdelsen deltog han i drøftelserne om min holdning i Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerpolitik og indarbejdede mange af de spørgsmål, der blev rejst. Forskellene er faktisk små, men dem vender jeg tilbage til. Som hr. Lisi sagde, belærer medlemmerne om mange emner, som de ikke ved alt om, men vi anser alle os selv for eksperter inden for problemerne med passagerrejser. De dominerer vores arbejdsliv. Kommissær de Palacios forslag om at gå videre med reglerne fra 1991 ikke kun om boardingafvisning, men også om forsinkede eller aflyste afgange, fik derfor en varm velkomst.
Der er ikke uenighed om, at det, vi kalder hierarkiet af retsmidler, skal finde anvendelse med udgangspunkt i kompensationsniveau i forhold til distance. Jeg tror, at de fleste luftfartsselskaber har reageret positivt på denne drøftelse med forpligtelsen over for passagerer på flyruter som hensigtserklæring. Jeg vil sige til de uafhængige luftfartsselskaber, som ignorerer dette - og vi kender deres destinationer, hvis ikke vi ved, hvor de hører til - at det ville være klogt at agte på humøret i offentligheden. Ingen dikkedarer må ikke være ensbetydende med ingen bekymring.
Efter vores mening fik vi forelagt et ændringsforslag til artikel 7, som tilskyndede til kompensationsniveauer, der skulle baseres på specifikke vurderinger af indvirkningen, så det ikke kunne argumenteres, at de blev pålagt på en ligegyldig måde. Jeg må sige, at de kompensationsniveauer i hr. Lisis betænkning ligger et godt stykke over det, vi ønskede i henhold til artikel 7. Vi ønskede en obligatorisk kompensation på 300-1.500 euro med forbehold af distance og gennemgang. Den er faldet til 200-600 euro, men jeg accepterer, at det i sig selv er en forbedring for forbrugeren. Det bekymrer mig stadig, at dette ikke nødvendigvis finder anvendelse i henhold til ændringsforslag 31, som henviser til artikel 9 og ikke artikel 8. Måske kommissæren kan forsikre mig om, at de ændringsforslag finder anvendelse.
Ellers har hr. Lisi og hans udvalg fremmet forbrugerens sag og gjort det muligt for os at komme videre med et system, hvor luftfartsselskaberne rangeres. Hvis det dog blot gjaldt alle luftfartsselskaber, alle afgange og alle problemer. Hver dag ser nye rædsler dagens lys. En kvinde skulle med et britisk luftfartsselskab udstå en 11 timers rejse ved siden af en kvinde på ca. 150 kg, der sad oven på hende, ikke ved siden af, under hele turen. Hun fik alvorlige skader og blev i første omgang tilbudt 15 pund i kompensation. Man kan næsten sige, at luftfartsselskabet startede med en handicappet person og endte med to. Vores rejser skal reducere handicaps, ikke forøge dem. Jeg bifalder betænkningen i den henseende.

Foster (PPE-DE).
Hr. formand, jeg vil gerne starte med at takke min kollega, hr. Lisi, for hans hårde arbejde på denne betænkning, og jeg støtter hans bemærkninger.
Overordnet set og med afstandtagen til Kommissionens holdning vil jeg gerne fortsætte med at sige, at denne betænkning kom som en uvelkommen overraskelse, ikke mindst fordi en betænkning sidste år om flypassagerers rettigheder blev forelagt udvalget af hr. Collins med Parlamentets overvældende støtte til en frivillig fremgangsmåde. Derudover er sektoren ikke blevet hørt angående dette spørgsmål, og man har ikke vurderet indvirkningen på erhvervet. Der er ingen data om de anslåede omkostninger for luftfartsselskaberne, ingen vurdering af indvirkningen på konkurrenceevnen - mellem både EU og andre luftfartsselskaber - og ingen information om den direkte følgevirkning af lovgivningen.
Den frivillige aftale om forpligtelser over for passagerer på flyruter blev underskrevet i februar i Strasbourg. Stort set alle europæiske luftfartsselskaber var part i den. Den omfattede henvisninger til en række punkter i dette forslag om forsinkelser, aflysninger og omledninger, passagerer med særlige behov, der skulle mindske antallet af ufrivillige boardingafvisninger osv.
Hvorfor gjorde hr. Collins og vores udvalg sig så den ulejlighed at forelægge denne betænkning for Parlamentet, når Kommissionen tydeligvis havde et forslag til retsakt i baglommen? Den frivillige aftale er ikke mislykkedes, den har ikke engang haft en chance for at virke. Vi er tilbage til, hvor Kommissionen slår endnu et søm i kisten.
Forslaget indeholder fejl på adskillige centrale områder. Det anerkender ikke de fundamentale forskelle mellem rute- og charterflyvning. Det ignorerer f.eks. direktivet om pakkerejser, der dækker charterpassagerers rettigheder. Det vedrører især forslag om aflysninger og lange forsinkelser, følgelig medtagelsen af rejsebureauer, der blev støttet af vores udvalg.
Forslaget ignorerede desuden forholdet mellem begivenheder som følge af svigt hos monopoludbydere, f.eks. ATC og lufthavne, og luftfartsselskabernes manglende evne til at opnå kompensation fra dem.
Da billetprisen er faldet i de sidste 10 år, er den foreslåede stigning i kompensationsniveauer for boardingafvisninger utrolige 400%. Denne bestemmelse ville på det niveau koste ruteflysektoren omkring 1,35 milliarder euro. De mange regionale og billige luftfartsselskaber påvirkes i endnu højere grad, da deres margen er det meget mindre. Ingen af disse regler ville i øvrigt finde anvendelse på luftfartsselskaber fra tredjelande. Vi i Europa lider endnu en gang under følgerne af uensartede vilkår - endnu et eksempel på, at Kommissionen skyder spurve med kanoner.
Endelig har vi under ledelse af vores ordfører opnået en mere fornuftig og realistisk konklusion. Jeg lever i håbet om, at Kommissionen lytter til Parlamentet og handler i overensstemmelse hermed.
Offentligheden forventer og fortjener med rette god kundeservice, men dette forslag går over stregen.

Stockmann (PSE).
Hr. formand, fru kommissær, kære kolleger, min tak gælder ordføreren. Det kompromis, der er fundet i udvalget, er efter vores mening et stort skridt i retning af mere forbrugerbeskyttelse. Endelig er der også retssikkerhed i andre spørgsmål og ikke kun luftfartsselskabernes frivillige tilsagn. Desuden udvides reguleringen jo også til større forsinkelser og annulleringer af fly. Jeg var ikke sjældent offer for annulleringer hos det tidligere Sabena. Andre kolleger har helt sikkert gjort sig lignende erfaringer med andre luftfartsselskaber. Vi fordobler ikke mindst den aktuelle erstatningsstørrelse, som tilmed er trindelt mere differentieret end hidtil på tre niveauer.
Vores behov for at diskutere er sikkert størst i forbindelse med størrelsen af erstatninger. Formålet med forordningen kan ikke være at afskaffe praksis med overbooking, men en rimelig og forbrugerorienteret omgang med denne procedure. Naturligvis kan man også afskaffe overbooking, som low cost carrier gør, hvis ombestilling af fly på den anden side blev ophævet, og et fly automatisk ville forfalde ved boardingafvisning. Men det er hverken forbrugervenligt eller økologisk forsvarligt. Forbrugerne har brug for fleksibilitet ved rejseplanlægningen, og økologisk giver halvtomme fly ingen mening.
Den økonomiske argumentation er endnu mere åbenlys. En forhøjelse af flypriserne ville være nødvendig, hvis overbooking blev annulleret, og kan hverken forventes af forbrugerne eller af luftfartsselskaberne, og det i international konkurrence.
Set fra vores synspunkt kan vi også godt være med på det kompromis, man er nået frem til i udvalget, om størrelsen af erstatningen, fordi det er vigtigt for forbrugerne, at de så hurtigt som muligt får denne forbedrede og bindende regulering og ikke skal vente på den i årevis, fordi lovgivningen, som så ofte, bliver liggende i Rådet.
Fra et forbrugersynspunkt stemmer min gruppe mod en del af ændringsforslag 29, fordi vi mener, at en erstatning for annullering af fly først fra 48 timer før afrejse er urimelig. Her er det nødvendigt med mindst to uger, som efterfølgende bør forhandles med Rådet og Kommissionen. Desuden mener vi ikke, at inddragelsen af pakkerejser i Kommissionens forslag er nødvendig, fordi de er dækket af pakkerejsedirektivet.
Det er en stærk stemme for forbrugeren, at Udvalget om Regionalpolitik, Transport og Turisme har plæderet for indførelsen af et vurderingssystem for brugervenlighed blandt luftfartsselskaberne. Et sådant system, som er skik og brug i USA, kan hjælpe med til at styrke en kvalitetskonkurrence mellem luftfartsselskaberne om den mest forbrugervenlige helhedsservice. Jeg håber også, at dette forslag får tilslutning i plenarforsamlingen.
På baggrund af den nuværende situation udgør betænkningen et energisk skridt i retning af mere forbrugervenlighed. Mange forbrugerdrømme flyver ganske vist videre, men er håbløst overbooket.
Vermeer (ELDR).
Jeg er i store træk enig med ordføreren, i hvert fald i lyset af Kommissionens oprindelige forslag. Især med hensyn til overbooking var det på høje tid, at der blev udarbejdet bedre regler. Jeg synes imidlertid, at kommissionsforslaget er meget mangelfuldt, når det gælder aflysning og forsinkelser af flyafgange. På dette punkt gøres luftfartsselskaber ansvarlige for et problem, som i overvældende grad forårsages af flyveledelsen og luftfartsmyndighederne. Mine indvendinger skyldes følgende aspekter.
Kommissionsforslaget er ikke baseret på en ordentlig evaluering af den økonomiske virkning, og der er ikke taget hensyn til foranstaltningens konsekvenser for sektoren og især for billetpriserne. Foruden den øgede beskyttelse begrænser dette forslag forbrugernes frie valg. I definitionen af force majeure, som både Kommissionen og Udvalget om Regionalpolitik, Transport og Turisme giver, er der ikke indbygget sikkerhed nok til at kunne skelne ordentligt mellem forsinkelser og aflysninger af flyafgange, som luftfartsselskaberne ikke er skyld i. Man kan hævde, at luftfartsselskaberne selv må få godtgjort skaden af de pågældende parter, men det er ikke gennemførligt i praksis. I hvert fald når det drejer sig om lavprisluftfartsselskaber eller regionale luftfartsselskaber ville det måske være at foretrække, at forbrugerne selv vælger, om de vil betale præmier oven i billetprisen. Måske kan de så dække sig mod flyaflysning. Denne ordning kunne temmelig nemt indføres af sektoren selv. Jeg har endnu et par spørgsmål til Kommissionen.
Kan Kommissionen bekræfte, at den agter at foretage en grundig økonomisk analyse af følgerne og virkningen af dens forslag, af de stigende udgifter for luftfartsselskaberne og af de nye billetpriser på de forskellige dele af luftfartsmarkedet? Kan Kommissionen bekræfte, at den agter at undersøge, hvad der er de virkelige grunde til aflysninger og forsinkelser af flyafgange, således at vi får bedre indsigt i, hvilke årsager der falder ind under luftfartsselskabernes ansvar, og hvilke der ikke gør det? Har Kommissionen også overvejet andre politiske midler til at sikre bedre passagerrettigheder end dem, der nu er indeholdt i dens forslag? En rejseforsikring mod forsinkelser og aflysninger af flyafgange kunne måske være en løsning.
Vi har haft flere forhandlinger og flere diskussioner her i Parlamentet. Mine ændringsforslag er et nødvendigt supplement til at få en ordentlig balance mellem billetpriser og kompensation. Det første ændringsforslag vedrører boardingafvisning og flyaflysning. Jeg foreslår som et supplement til det gode kompromis, at der findes en anden løsning for en ekstra kategori af billetter under 200 euro. Det gælder både for boardingafvisning og for aflysning. Det andet ændringsforslag vedrører fly, der lander, som fru Foster også omtalte. Jeg står på pinde for hende. Det er nøjagtigt det, der står i mit ændringsforslag, og jeg forventer derfor Deres støtte i morgen.

Maes (Verts/ALE).
Hr. formand, det er naturligvis udmærket, at priserne er faldet efter liberaliseringen, men aldrig før er rejsende så ofte blevet ofre for aflysninger, boardingafvisninger, store forsinkelser, tab af bagage osv. Det er også et temmelig nyt fænomen, at man sidder som sild i en tønde i et fly. Jeg synes derfor, De har ret i, at der hurtigst muligt skulle træffes foranstaltninger. Efter min mening bør alle disse former for misbrug forbydes. Nu forstår jeg godt, at man ikke vil handle så drastisk. Men i hvert fald skal de kompensationer, som luftfartsselskaberne skal betale, være store nok til, at de kan virke afskrækkende. I hvert fald hvis der er et system med frivillige, som egentlig ikke må være så tiltrækkende, at det tilmed ville fremme systemet med overbooking. Jeg håber, at De endnu en gang vil se på vores ændringsforslag, som går ud på at forhøje de konkrete kompensationsbeløb og indføre en bedømmelse. Her tænker jeg også på de gange, vi med vores flyerfaring selv er ankommet uden vores bagage. Hvilket luftfartsselskab er nu egentlig stadig kundevenligt? Hvis det ikke kan gøres i et særskilt ændringsforslag, vil jeg anmode hr. Lisi om at optage en sådan bedømmelse i sin betænkning, selv om det kun sker hvert femte år. Jeg håber, at sådanne kompensationer i sidste instans også indføres for togrejsende og for alle mennesker, som egentlig bliver ofre for høje priser og ringe service.

Jarzembowski (PPE-DE).
Hr. formand, kære fru næstformand, kære kolleger, tillad mig først at bekræfte over for Dem, at flertallet i PPE-DE-Gruppen naturligvis støtter kommissærens forslag, dog med de vigtige forbedringsforslag fra hr. Lisi.
Forslaget er i høj grad et totrinsforslag. Det appellerer først og fremmest til luftfartsselskaberne om at benytte princippet om frivillighed, altså at luftfartsselskaberne med et tilbud til den enkelte udsøger den, der ikke absolut skal flyve med det næste fly, men også godt kan tage det næste igen. Det er rigtigt, at man har haft gode erfaringer med princippet om frivillighed i USA. Men hvis der ikke er nok frivillige, og alle gerne vil hjem eller frem til deres forretningsaftale, og en ikke bliver transporteret, skal der være et lovmæssigt krav for denne passager. For han har reserveret en flyvning, han har fået et o.k. på sin flybillet, og så skal han kunne kræve at blive transporteret. Hvis luftfartsselskabet overbooker ud fra økonomiske interesser, fordi det ved, at der er mange no shows, skal det betale, hvis det ikke kan overholde bookinggarantien. Så enkelt er det. For passageren ved, at han kommer med, når han har et o.k. på sin flybillet, og hvis det ikke er tilfældet, skal luftfartsselskabet betale.
Fru kommissær, De var selvfølgelig lidt hård med hensyn til størrelsen af betalingerne. Min kollega, fru Foster, som jeg ikke altid er enig med, har bemærket noget helt rigtigt. Flypriserne er faldet i de seneste år, og derfor er argumentet om, at vi skal sætte erstatningen meget højt for at tage højde for omkostningsstigningerne i de senere år, selvfølgelig ikke helt rigtig, for der har været reduktioner i flypriserne. De fleste af os kender i hvert fald det udspekulerede system af specialtakster, som man kan flyve godt og sikkert med til mere fordelagtige takster end de foreskrevne. For så vidt beder jeg Dem have forståelse for, at vi har reduceret erstatningen til en størrelse, som vi betragter som økonomisk retfærdig.
Vi er af den opfattelse, at hvis man udbetaler for store erstatninger til de passagerer, som ikke tages med, vil luftfartsselskaberne lægge disse omkostninger på passagererne, og så vil der generelt være et højere prisniveau, hvilket rammer flere folk end en boardingafvisning.
Til mine kolleger fra Den Liberale Gruppe - vi er for det meste enige, men ikke i dag - siger jeg: Vi skal fastsætte erstatningen generelt, og det af to grunde. Først og fremmest er skaden, hvis en person ikke transporteres, altid den samme, hvad enten vedkommende betaler 150, 500 euro eller derover for sin billet. Han har fået garanti for, at han må flyve med, og han bliver ladt tilbage. Her spiller det slet ikke nogen rolle, hvilken pris billetten havde. Hans tillid har lidt skade og mere end det. Derfor mener jeg, at low cost carrier skal - som jo slet ikke har nogen problemer med overbooking, da de slet ikke tager flere passagerer med, end der er booket - yde passageren erstatning for skaden, hvis de af økonomiske grunde annullerer et fly, og det gør de tydeligt oftere.
Vi skal have ensartede takster for at lette arbejdet for de stakkels medarbejdere i lufthavnen. For vi ønsker, at erstatningen udbetales ved gaten, hvis en luftfartspassager ikke bliver transporteret, eller hvis et fly annulleres. De kan virkelig ikke forlange af den stakkels stewardesse, at hun skal udregne tusindvis af priser, og at folk venter, indtil hun har udregnet de enkelte erstatninger. Jeg mener altså, at vores forslag er meget fornuftigt.
Tillad mig på vegne af min kollega, Ria Oomen-Ruijten, som desværre ikke kan tale her i aften, og som har bedt mig om at fremføre hendes argumenter, endnu en gang at gøre opmærksom på en separat afstemning, som vi foreslår til artikel 3, stk. 2. Dér hedder det, at forordningen ikke gælder for luftfartspassagerer, der rejser til en reduceret flypris, som ikke indirekte eller direkte er til rådighed for offentligheden. Vi er bange for, at denne formulering er en meget grå formulering. Vi bør sige helt tydeligt, at en passager, der flyver til reduceret pris, også har krav på fuld kompensation. Jeg mener, at det er meget vigtigt, at man ser sådan på det.
Fru kommissær, jeg vil gerne stille Dem endnu et spørgsmål. Hr. Lisi har udarbejdet et meget fint forslag til artikel 13, nemlig at medlemsstaterne skal sikre, at et luftfartsselskab, hvis det skal betale og sagligt ikke er ansvarligt for forsinkelsen eller annulleringen, kan søge regres hos de ansvarlige, hvad enten det skyldes flykontrolsystemer eller andet, også statslige systemer. Kan De give os tilsagn om, at det i forbindelse med en retfærdig burden sharing - hvis vi giver luftfartsselskaberne det primære ansvar for at betale erstatninger - også kan søge regres hos statslige organisationer, der har forårsaget forsinkelsen eller annulleringen? Det ville være en stor hjælp for os, hvis De støtter denne del af vores ændringsforslag.

Vairinhos (PSE).
Hr. formand, fru kommissær, kære kolleger, den liberaliserede lufttransportsektor har medført utallige fordele for passagererne. Lavere priser og større efterspørgsel afskaffer dog ikke forbrugernes klager, som vi alle ved. Som andre medlemmer allerede har sagt, er der aflyste eller forsinkede fly, der er boardingafvisninger, problemer med bagagen osv. Det er uacceptabelt! Liberaliseringen af lufttransporten fordrer for forbrugernes skyld en bedre markedsstyring og rationalisering. En harmonisering af gældende lovgivning er uomgængelig under de nye forhold.
Det er en særdeles god idé at inddrage operatørerne i sektoren og opfordre disse til at indføre regler til beskyttelse af borgerne, uden at dette berører myndighedernes muligheder for at træffe foranstaltninger, når garantierne ikke forekommer tilstrækkelige. Og jeg finder myndighedernes indgriben meget vigtig. Operatørernes inddragelse af passagererne gennem opfordring til frivilligt afkald på reservation, hvor de forhandler direkte, om de vil acceptere andre betingelser i stedet, er en god ordning, der vil gøre reservationssystemet mere fleksibelt og øge beskyttelsen af passagererne samt forbedre flytransportens effektivitet. Jeg vil her gerne genoptage spørgsmålet om kompetent myndighed, da forslaget til forordning lægger vægt på artikel 14, der omhandler de relevante myndighedernes forpligtelse til at oplyse passagererne om deres rettigheder. Det er egentlig blot en genoptagelse af et ændringsforslag, som blev vedtaget af Parlamentet i dets svar på Kommissionens forslag fra 1998. Passagererne skal oplyses klart og entydigt om, hvordan de kan henvende sig til den nationale kompetente myndighed - som de ofte eller sædvanligvis ikke har kendskab til - der skal behandle klager om forordningen. Jeg vil endelig også gerne fremhæve betydningen af artikel 17 om håndhævelsen, der forpligter medlemsstaterne til at udpege det organ, der har ansvaret for håndhævelse af forordningen, for dens offentliggørelse og overholdelse samt for, at der træffes de nødvendige foranstaltninger til at sikre, at passagerernes rettigheder respekteres.

Ripoll y Martínez de Bedoya (PPE-DE).
Hr. formand, fru næstformand i Kommissionen, for det første vil jeg gerne lykønske ordføreren hr. Lisi, fordi jeg har set og oplevet den intensitet, der ligger bag hans betænkning.
Det er en vanskelig betænkning, da den, som vi kan se, rejser en række punkter, der er i modstrid med kommissærens forslag, og med hvem dette udvalg normalt har været enig. Og i dette tilfælde ser vi, at der er visse uoverensstemmelser mellem Kommissionens forslag og det, som Udvalget om Regionalpolitik, Transport og Turisme nu foreslår.
Jeg vil også gerne lykønske kommissæren, fordi det, uanset de uoverensstemmelser, der er kommet til udtryk under dagens forhandling, fremgik klart af Kommissionens forhandling, at der var brug for stort mod for at tage fat på en række krav fra borgerne, de europæiske forbrugere, til selskaberne. Og selv om vi i dag ikke er enige i og ikke støtter de forslag, som Kommissionen har stillet, har det tvunget os til at drøfte spørgsmålet og tilnærme holdningerne. Jeg vil også gerne sige, at en sektor ikke kan og ikke bør ønske at leve af støtte eller af at misbruge dens brugere. Det er der ingen fremtid i. Vi står - og det ved sektoren - over for et behov for at omstrukturere sektoren.
Vi skal sige til sektoren, at den får en sidste chance, at vi ikke støtter Kommissionens forslag, at vi bør forbedre og styrke tidligere forslag, skærpe de tidligere forslag, men sektoren skal følge med tiden. Den skal omstille sig, modernisere og være i stand til at komme med svar. I modsat fald vil borgerne, som har stemt på os, kræve, at vi er i stand til at forsvare deres rettigheder. Samtidig skal vi også forsøge - og det er budskabet fra det parlamentariske udvalg - at række hånden frem mod sektoren på den vanskelige vej mod omstilling og modernisering. Det drejer sig om en vanskelig og kompliceret økonomisk sektor, og vi rækker hånden frem mod den.
Jeg forstår godt vanskelighederne, og jeg lykønsker såvel ordføreren som næstformanden, som har haft mod til at tage fat på dette spørgsmål.
Savary (PSE).
Hr. formand, tillad mig først og fremmest at takke fru de Palacio for at have fremlagt dette dokument for os. Jeg tror, at dokumentet er vigtigt, og det kommer på et belejligt tidspunkt vedrørende to aspekter. På den ene side demokratiseringen af lufttransporten, som vi bør foregribe i alle dens former og alle dens konsekvenser, og på den anden side forøgelsen af antallet af boardingafvisninger, der nogle gange og temmelig ofte - faktisk oftere og oftere - sker af grunde, som ikke er åbenlyse, og som ofte er af handelsmæssig karakter. Det er derfor helt nødvendigt, at der fortsat gøres bestræbelser på at fremme respekten om og beskyttelsen af flypassagerernes rettigheder ved at undgå at opdele det hele i sort og hvidt, og særligt ved at undgå at dømme luftfartsselskaberne for hårdt.
I den forbindelse vil jeg lykønske ordføreren og hele Udvalget om Regionalpolitik, Transport og Turisme. Jeg tror, at man efter dette dokument i Transportudvalget er kommet frem til nogle meget gode balancegange. For det første balancen mellem passagerernes rettigheder og luftfarttjenestens fleksibilitet. Overbooking er i særlig grad dårligt, hvis det er en systematisk forretningspraksis. Men det er også et argument for fleksibilitet mellem dem, der aflyser i sidste øjeblik, for kunderne er nogle gange ligeledes ansvarlige for overbookingen, og dem, der kan overtage deres pladser. Der skal også være balance mellem luftfartsselskabernes ansvar i forbindelse med erstatning og luftfartens grundlæggende økonomiske krav, således at udbetalingen af erstatninger ikke uretmæssigt påvirker luftfartsselskabernes afgifter i perioder med vanskelige forhold eller ikke medfører en prisstigning for passagererne. Der skal endelig også være balance mellem prisen på boardingafvisning og forsigtighedsprincippet. Det skal under alle omstændigheder undgås, at sanktionerne eller erstatningerne er så høje, at de opmuntrer luftfartsselskaberne til at tage meget let på alvorlige tekniske sager, med andre ord at prisen for boardingafvisning er på bekostning af sikkerheden.
Jeg mener, at Transportudvalget takket være disse forskellige balancegange har fundet sig til rette bag hr. Lisi, og at de i dag har givet os et godt dokument. Jeg vil ønske, at Kommissionen tager Europa-Parlamentets bemærkninger og retningslinjer til efterretning. Jeg vil dog også beklage en lille ting, nemlig at vi måske ikke har været tilstrækkelig beslutsomme vedrørende ventelisterne, der ofte er meget uigennemskuelige, og hvor vi skulle have forpligtet luftfartsselskaberne til at boarde passagererne i den rækkefølge, de er registreret.
Rack (PPE-DE).
Hr. formand, fru kommissær, kære kolleger, vi alle her i salen tilbringer langt mere tid, end vi ønsker, i fly og i lufthavne. Vi bliver alt for ofte berørt, fordi vi selv er ofre for forsinkelser eller for annulleringer, overbookinger o.lign. Indimellem berøres vi også kun, når og fordi vi oplever, hvad der sker med andre luftfartspassagerer, og det er ikke altid godt. Ofte er det endda slet ikke godt. I denne situation skal den europæiske lovgiver alt i alt være aktiv i forbrugernes interesse, men også i luftfartens interesse.
Der er allerede blevet sagt meget om de bestemmelser, vi prøver her under førstebehandlingen, og som vi beslutter i morgen, om den måde, problemet med boardingafvisning tackles på, og om de fornuftige bestemmelser i tilfælde af forsinkelser. Industrien har naturligvis ikke ret meget glæde af alle disse bestemmelser, især ikke i den nuværende vanskelige økonomiske situation. Men det handler netop ikke kun om luftfartslinjerne, det handler også og især om passagererne. De er i hvert fald i en situation, hvor de oftere og oftere befinder sig igen og igen, de svageste, og dem skal vi beskytte og støtte med europæisk ret.
Vi bør tænke på endnu en persongruppe i denne forbindelse, nemlig på de lufthavnsansvarlige. De har i den senere tid haft og har stadig mange problemer på grund af større bekymringer for terrorisme og sikkerhed. De har løst nogle af dem, men på nogle områder er deres aktiviteter blevet ekstremt dyre.
Et andet problem er stadig uløst: omgangen med passagerer. Flyvning er en masseforretning nu om dage, det er der ikke nogen tvivl om. Men det må ikke føre til, at passagerer behandles som flokdyr. Måske kan man også tackle og regulere disse aspekter vedrørende flyvning fornuftigt i nær fremtid. Passagererne vil takke os for det.

De Palacio
Jeg vil gerne takke alle parlamentsmedlemmerne for deres indlæg, som har vist uoverensstemmelser på visse punkter, men som under alle omstændigheder bakker op om en forbedring af serviceniveauet inden for lufttransporten. Som flere af Dem har påpeget, er vi alle betydningsfulde brugere af denne type transport og dermed ofre for det lave serviceniveau.
Jeg vil gerne rette en ganske særlig tak til hr. Lisi for hans indsats for at finde en fællesnævner mellem alle de forskellige synspunkter.
Visse ændringsforslag forsøger at udelukke deltagere i pakkerejser fra forordningens anvendelsesområde. Efter vores mening er det også nødvendigt at beskytte denne type passagerer. Det er rigtigt, at denne beskyttelse er omhandlet i den specifikke forordning, men den er ikke automatisk, men afhænger af en række særdeles komplicerede procedurer, herunder til tider at rejse sag ved domstolene.
Det drejer sig om at finde en enkel, umiddelbar og automatisk løsning for deltagere i pakkerejser. Vi kan derfor ikke acceptere ændringsforslag 2, 3, 13 og 15.
Med hensyn til kompensationsbeløbene sagde jeg indledningsvis, at vi er indstillet på at være fleksible med hensyn til vores indledende holdning, og i denne henseende kan Kommissionen ikke acceptere ændringsforslag som f.eks. 23 og dele af 24 og 31, der fjerner kompensationen for mindre forsinkelser. Af samme årsag accepterer vi heller ikke ændringsforslag 44 og 45. Vi kan dog acceptere ændringsforslag 40 - som fru Maes talte om for et øjeblik siden - for det gør vores holdning mere fleksibel og betyder, at vi tilbyder nogle mere afbalancerede beløb.
Det skal også være helt klart, hvem der er ansvarlig for at give passagererne kompensation og yde dem bistand i lufthavnene. Vi har valgt en enkel løsning, nemlig at ansvaret påhviler det selskab, der har undertegnet en kontrakt med passageren, uanset om det er et luftfartsselskab eller et rejsebureau.
Transportudvalget har anbefalet et fælles ansvar mellem bureauet og luftfartsselskabet, men det kunne skabe usikkerhed hos passagererne. Derfor kan vi ikke acceptere ændringsforslag 16, 17, 18 og 19 og heller ikke dele af 28, 29, 30 og 31.
Ændringsforslag 4 og 21 kunne begrænse den fleksibilitet, som luftfartsselskaberne behøver for at kunne forhandle med eventuelle frivillige, og ændringsforslag 7 og dele af 14, 17, 20 og dele af 22 kunne vanskeliggøre den praktiske anvendelse af reglerne.
En betydelig del af ændringsforslag 25 og 33 ville begrænse passagerernes rettigheder unødigt, hvorfor vi forkaster dem.
Hvad angår ændringsforslag 43, som ville udelukke tredjelandes fly, kan vi ikke acceptere det, da det ville være til ulempe for Fællesskabets operatører.
Endelig foreslår ændringsforslag 5, 35 og 37 foranstaltninger, der falder uden for anvendelsesområdet af den forordning, vi drøfter. Selv om vi er enige i de tilstræbte mål, og vi er ved at forberede forslag i den henseende, beklager vi, at vi ikke kan acceptere dem, og jeg vil gerne som nævnt af hr. Vairinhos for et øjeblik siden påpege, at informationen til brugerne er helt afgørende, for at disse rettigheder bliver effektive. Det er baggrunden for de kampagner, vi indtil videre har gennemført med støtte fra lufthavnene og rejsearrangørerne, men også - det er jeg nødt til at sige meget klart - med støtte fra luftfartsselskaberne, som har samarbejdet meget indgående om målet om at forbedre serviceniveauet.
Jeg vil endnu en gang takke hr. Lisi og medlemmerne, og jeg håber, at vi kan nå et godt resultat til gavn for forbrugerne.
Formanden.
Mange tak, fru næstformand. De har fået mange lykønskninger i dag. Jeg formoder, at medlemmerne bliver ved med at lykønske Dem til trods for, at De ikke har accepteret alle de stillede ændringsforslag, og vi håber, at der opnås enighed og succes i Parlamentet
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 11.30.
Jeg er nødt til at sige til Dem, at der er mange betænkninger i dag, og at forhandlingerne bør afsluttes i dag. Jeg anmoder Dem derfor om, at De holder Dem så meget som muligt til den fastlagte tidsplan.
Formanden.
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A5-0316/2002) af Khanbhai for Udvalget om Udvikling og Samarbejde om bæredygtig landbrugspolitik, landbrugsreform og udvikling af landdistrikter med henblik på at gøre udviklingslandene selvforsynende (2001/2274(INI)).

Corrie (PPE-DE)
Hr. formand, hr. Khanbhai undskylder meget for ikke at være til stede for at fremlægge sin betænkning. Uforudsete omstændigheder har gjort, at han var nødt til at rejse tilbage til Det Forenede Kongerige her til aften. Jeg vil gerne understrege, at dette er hans betænkning, og jeg takker ham for hans arbejde og vilje til at samarbejde med andre parter. Det er nok passende, at hr. Khanbhai udarbejdede denne betænkning, da han er født i Tanzania, hvor hans familie har boet i 170 år. Han og jeg har rejst meget i landdistrikterne i Afrika, og vi deler mange synspunkter om fattigdomsbekæmpelse i udviklingslandene. Det er mig derfor en fornøjelse at repræsentere ham i dag.
Det er uacceptabelt selv i dag, at over 1 milliard mennesker lever for under 1 dollar om dagen i landdistrikterne i udviklingslandene. De har ikke adgang til vand, sanitet, elektricitet, sundhedsvæsen og uddannelse. De fattige er sultne, arbejdsløse og frygter sygdom. Over 40 års international bistand har ikke afskaffet fattigdommen. Mange af disse fattige lande har en enorm gæld, og befolkningerne har det værre nu end for 25 år siden, da bistanden i henhold til Lomé-konventionen startede. EU er verdens største bidragyder. Hvorfor har vi ikke identificeret de landespecifikke problemer, så vi kan rette bistanden mod at angribe årsagerne til fattigdom?
Jeg har rejst i AVS-landene i over 20 år. Den primære årsag til fattigdom skyldes manglende investeringer i landdistrikterne.Vi er nødt til at hjælpe befolkningen på landet til at tage aktiv del i lokalsamfundet. Disse mennesker har brug for infrastruktur, tekniske færdigheder inden for landbrug og husdyrhold samt erhvervsuddannelse til at etablere små virksomheder inden for sektorerne for bearbejdning af landbrugsprodukter, teknologi, it og service. De har brug for den form for støtte, der ydes ved mikrofinansieringsordninger som Gramine Bank i Bangladesh, og jeg støtter hr. Khanbhai fuldt ud på dette punkt. En fremgangsmåde, der starter helt fra bunden, er den eneste måde at regenerere landdistrikterne på.
For 20 år siden manglede asiatiske lande som Kina, Indien og Bangladesh fødevarer og måtte importere dem. Ved hjælp af subsidier til landmændene, valg af egnet såsæd, kunstvanding, mikrofinansiering til små landmænd, etablering af fødevarekooperativer og andre investeringer i landdistrikterne er landbruget i disse lande ændret. I dag dyrker de nok fødevarer til deres enorme befolkninger og kan eksportere deres overskud. Det må man kunne lære af.
Både EU og USA yder en betragtelig støtte til landbruget. Uden denne støtte var der ikke økonomisk fremgang i lande som Spanien, Portugal, Irland, Italien og Frankrig, som alle har haft fordel af europæisk støtte. Uden investeringer i infrastrukturerne i landdistrikterne i Europa kunne EU ikke fungere, som det gør i dag. International støtte til landområder i landene syd for Sahara er faldet fra 14 milliarder euro i 1988 til 8 milliarder euro i 1998. Det har medført et markant fald i fødevareproduktionen. Det er forværret af naturkatastrofer, både tørke og oversvømmelser. Et årti med sult og fejlernæring har fremkaldt sygdom, frygt, sociale spændinger og borgerkrig i mange fattige lande.
EU er nødt til at tilskynde til jordreformer, effektiv og rimelig udnyttelse af vandforsyningen og overførsel af teknologi til landbefolkningen i de fattige lande. Vi er nødt til at lære dem at dyrke deres egen mad, skabe beskæftigelse og opretholde økonomien. De fattige ønsker ikke at tigge om at leve, de sætter lige så stor pris på deres selvrespekt og værdighed, som vi gør. De vil ikke have vores fisk. De vil selv lære at fiske og ernære sig. Jeg er enig med hr. Khanbhai i, at det er i den ånd, at EU bør tage sin bistandspolitik op til fornyet overvejelse.
Landbrug, landbrugsreform og økonomisk udvikling af landdistrikterne skal have førsteprioritet i EU's bistand. Det hjælper produktionen, beskæftigelsen og den bæredygtige forvaltning af de naturlige ressourcer i udviklingslandene, hvilket gør de fattige selvforsynende og stopper deres afhængighed af vores støtte. Jeg håber, at Parlamentet accepterer denne betænkning. Hr. Khanbhai har accepteret over 75% af de stillede ændringsforslag.

Wallström
Hr. formand, Kommissionen ønsker først og fremmest at takke hr. Khanbhai og hans stedfortræder, hr. Corrie, for deres arbejde med at medtage et så vigtigt spørgsmål som bæredygtig udvikling af landdistrikterne i denne drøftelse.
Man afskaffer ikke fattigdom og fødevareusikkerhed i udviklingslandene uden betydelige investeringer i landdistrikterne. Kommissionen tilslutter sig fuldt ud, at der i betænkningen hovedsagelig er lagt vægt på betydningen af udviklingen af landdistrikterne og landbrugsudviklingen for de fattige mennesker i udviklingslandene.
Ud over udviklingen af landdistrikterne behandles der i betænkningen også spørgsmål vedrørende EU-handel og landbrugspolitik. Den understreger betydningen af at forbedre handelsmulighederne for de fattige i landdistrikterne, hvilket vi fuldt ud støtter. I den henseende bekræftede Verdenstopmødet om Bæredygtig Udvikling på ny forpligtelserne i WTO's ministererklæring i Doha - den såkaldte Doha-dagsorden. Disse omfatter hensyntagen til de specifikke forhold i udviklingslandene under handelsforhandlingerne og iværksættelse af støtteforanstaltninger som kapacitetsopbygning og handelsrelateret teknisk bistand. Kommissionen har for nylig sendt en meddelelse til Rådet og Parlamentet, der opstiller de politiske rammer for denne type bistand.
Kommissionen ønsker at fremhæve den positive handelsdagsorden, der blev fremmet af EU og vedtaget i Johannesburg for at supplere WTO-processen. Det er også værd at huske på, at Unionen er forpligtet til at give de mindst udviklede lande told- og kvotefri adgang til det europæiske marked i kraft af Alt undtagen våben-initiativet. Vi håber at se lignende initiativer vedtaget af andre udviklingslande.
Med hensyn til landbrug støtter Kommissionen den vægt, der lægges på alsidighed i landbruget, et særligt relevant begreb for udviklingslandene. Jeg vil imidlertid gerne henlede Deres opmærksomhed på henvisningen i betænkningen til dumpingpriserne på den europæiske landbrugsproduktion. Fællesskabet yder eksportstøtte, hvilket reducerer forskellen mellem den højere EU-pris og prisen på verdensmarkedet. Det kan teknisk set ikke kaldes dumping. Loftet over eksportstøtten, både med hensyn til mængde og værdi, reguleres af WTO, og dette loft er blevet sænket mellem 1995 og 2000. Fællesskabet har med jævne mellemrum reduceret brugen af eksportstøtte mere end forpligtelserne i henhold til WTO. Disse positive bestræbelser bør anerkendes.
Men der fokuseres hovedsagelig på udviklingen af landdistrikterne i betænkningen. For mange bidragydere, herunder Europa-Kommissionen, er fattigdommen på landet et flerdimensionelt spørgsmål. Det er nødvendigt at kombinere indsatser på forskellige niveauer for at tage fat på det. Vi er på nationalt plan nødt til at øge indkomsten, mindske uligheden i forbindelse med adgangen til produktive aktiver og tjenesteydelser, bekæmpe nedbrydningen af naturressourcerne og mindske sårbarheden over for risici. På internationalt plan er vi nødt til at forbedre samhørigheden mellem udviklingslandenes politikker - især handel og landbrug - og deres målsætninger for udviklingen.
I udviklingslandene kræver tilgangen til så komplekse spørgsmål sammenhængende og afbalancerede nationale strategier, der er skræddersyede til de lokale behov, ressourcer og institutionelle rammer. Selv om der ikke er én løsning, der passer til alle, har Kommissionen i sin seneste meddelelse "Fattigdomsbekæmpelse i landdistrikter" angivet en række nøgleprincipper, som skal anvendes i forbindelse med alle indsatser inden for udviklingen af landdistrikterne. De omfatter betydningen af at fremme ligestillingen mellem kønnene, maksimere indvirkningen på fattigdom, støtte nationale strategier og deltagelse af aktører samt inddragelse af miljøbeskyttelsen.
Støtte til jordreformer med henblik på bekæmpelse af fattigdom, kapacitetsopbygning, bedre adgang til finansielle tjenesteydelser, forskning inden for landbruget, infrastruktur og tjenesteydelser er alle områder, der lægges vægt på i Kommissionens strategi, og som Fællesskabets udviklingsprogram er stærkt engageret i.
Tilsvarende deler Kommissionen også andre og mere specifikke henstillinger, f.eks. betydningen af at støtte udviklingen af kunsthåndværk, uddannelsescentre i landdistrikterne og domesticering af vildtarter. Prioriteringen af sådanne indsatser afhænger imidlertid af lokale forhold og relevansen for bekæmpelsen af fattigdom. Støtte til sådanne aktiviteter skal derfor vurderes i de enkelte tilfælde og i overensstemmelse med de prioriteter, der er defineret i de nationale strategier.
Udviklingen af landdistrikterne handler også hovedsageligt om decentralisering og lokal ledelse. Ressourcerne når kun ud til de fattige i landdistrikterne, hvis de kan administreres effektivt og planlægges med inddragelse af lokalsamfundene. De mest ugunstigt stillede dele af samfundene - især kvinderne - skal være ordentligt repræsenteret og deltage i disse processer. En styrkelse og demokratisering af de lokale institutioner er en stor udfordring for både regeringer og bidragydere. Betænkningen understreger med rette betydningen af god forvaltningspraksis for bærdygtigheden i udviklingsindsatsen.
Endnu en gang tak til ordføreren, hr. Khanbhai, og hr. Corrie.

Schierhuber (PPE-DE).
Hr. formand, fru kommissær, mine damer og herrer, først vil jeg gerne sige mange tak til hr. Khanbhai for udarbejdelsen af hans betænkning og også, fordi vi har samarbejdet så godt med alle kolleger. Landbrug og udvikling af landdistrikter er af central betydning både i EU og for udviklingslandene. Derfor støtter og bifalder jeg, at ernæringssikkerheden og udarbejdelsen af en strategi for en bæredygtig udvikling af landdistrikter udgør en af de udtrykkelige seks prioriteringer i EU-strategien for udviklingssamarbejdet.
Modellen for multifunktionelt landbrug og dets filosofi er efter min mening den eneste rigtige vej for udviklingslandene. Vi bør støtte og videreføre idéen om bæredygtig forvaltning med ikke-handelsrelaterede overvejelser.
Jeg vil minde om, at EU globalt er langt den største importør af landbrugsprodukter fra fattige lande. Kommissæren har allerede gjort opmærksom på, at EU har udvidet adgangsmulighederne for de fattigste lande meget i de seneste år. Jeg håber også, at andre industristater vil følge EU's eksempel. De landbrugspolitiske foranstaltninger i udviklingslandene må ikke udelukkende være indrettet på eksporten, men skal især garantere ernæringssikkerheden for deres egen befolkning.
Øverste mål for udviklingspolitikken skal fortsat være fattigdomsbekæmpelse. I den forbindelse er en forbedret infrastruktur for energiforsyningen, trafikken, vandforvaltningen samt for sundhed og uddannelse en vigtig forudsætning. Men først og fremmest er forbedrede regerings- og forvaltningssystemer samt demokrati og retsstaten nødvendig, som allerede nævnt, for at der kan føres en stabil politik. En rimelig landbrugsreform og adgang til vand og produktionsressourcer skal gøre det muligt for landbefolkningen at øge levestandarden og at bidrage til at støtte den økonomiske udvikling.
For at støtte opbygningen af egnede kapaciteter i udviklingslandene bør EF i højere grad yde teknisk bistand til landmændene og også formidle teknisk knowhow her, f.eks. til vedvarende energi og meget andet. Et andet væsentligt aspekt er efter min mening politikken i landdistrikterne, således af afvandringen til slumkvarterer stoppes, og det er også vigtigt, at opvurderingen af kvinder og deres arbejde sikres.

Kinnock, Glenys (PSE).
Hr. formand, landbrug, støtte til udviklingen af landdistrikter og beskyttelse af samfundene i landdistrikterne er centrum for hr. Khanbhais betænkning, og han tager fat på mange af de grundlæggende uligheder, der er så fremherskende hos de fattige i landdistrikterne. Naturligvis spiller EU, som så mange talere har sagt, en meget vigtig rolle. Jeg tror, vi er nødt til at vise langt større forståelse for de virkelige årsager til den såkaldte flugt fra landdistrikterne og for effekten af de systemer og strukturer, der indgår i ødelæggelsen af levebrødet for millioner af mennesker, der lever af jorden.
EU er naturligvis en del af løsningen. Vi spiller som den største handelsblok en vigtig rolle. Jeg må sige, at det er ren og skær hykleri at fortsætte med at beskytte vores egen landbrugsmæssige konkurrenceposition med øgede ressourcer, mens vi samtidig tvinger udviklingslandene til at liberalisere. En hurtig åbning af deres markeder truer fødevaresikkerheden og de bæredygtige levebrød i udviklingslandene. De parallelle forhandlinger, der kommer til at foregå i WTO og mellem AVS-landene og EU, skal bruges som en mulighed til at vise, at EU har fuld forståelse for, at handel, markedsadgang og toldniveauer er direkte og uløseligt forbundet med vores forståelse for, hvordan vi opfylder de vigtige udviklingsmål i det nye årtusinde.
Det er paradoksalt, at landmændene i udviklingslandene i en tid med global overflod forlader deres jord og landbrug. De kan simpelthen ikke konkurrere med den kraftigt støttede fødevaretilstrømning til deres markeder, som sælges til dumpingpriser. I betænkningen beskrives virkningen af dumpingpriserne på mælk i Jamaica og dumpingpriserne på oksekød i Vestafrika. I Uganda lider kaffebønderne f.eks. helt enormt. En kaffebonde får 150 ugandiske shilling for 1 kg kaffe. Går man på Sheraton i Kampala, betaler man 1.000 ugandiske shilling for en enkelt kop kaffe.
Når landmændene får så lidt for deres indsats, er det ikke overraskende, at Oxfam beskriver dette som en situation, der påvirker sundheden og uddannelsen og hele landsamfundet.
De små landmænd fra Haiti til Mexico og Mozambique til Tanzania går altså på tvangsauktion og sælger ud. De kan ikke konkurrere med de rige landbrugsbaroner. Det er den virkelighed, vi står over for, og som hr. Khanbhai håndterer særdeles fint. Han minder os også med rette om i sin betænkning, at 75% af de 1,2 milliarder mennesker, der lever for under 1 dollar om dagen, bor i landdistrikterne. Det opfordrer da bestemt til handling.

Boudjenah (GUE/NGL).
Hr. formand, berettigelsen og udviklingen af en landbrugssektor er væsentlige spørgsmål for de sydlige lande. De har ofte et stort potentiale på det område. Ambitiøse landbrugsreformer er eller bør iværksættes. Men frem for alt drejer det sig om deres selvforsyning med fødevarer. Det er grunden til, at jeg straks vil støtte anmodningen fra min gruppe om anerkendelse i en særlig FN-konvention af retten til selvforsyning med fødevarer, eller sagt på en anden måde: befolkningernes ret til at fastlægge deres egen politik.
Udviklingslandene er ofte låst fast i eksport af en række ikke forarbejdede produkter. Men alt viser, at specialisering i eksport af råvarer er en dårlig forretning, og det svækker økonomierne ved at prisgive dem til verdensmarkedernes tilfældigheder. Ydermere er ødelæggelsen af traditionelle fødevarelandbrug, der er konsekvensen af dyrkningen af monokulturer til eksport, næsten udelukkende til fordel for de multinationale selskaber.
Ud over det, som titlen på betænkningen så rigtigt antyder, har den ukontrollerede frie verdenshandel ødelæggende konsekvenser for landbruget i de sydlige lande. Åbningen af landbrugsmarkederne tvinger landmændene til at producere til internationale markedspriser. Disse priser er så lave, at hverken landmændene i de nordlige lande eller landmændene i de sydlige lande kan producere og samtidig respektere miljøet og få en indkomst, der er tilstrækkelig til at underholde vedkommendes familie.
Som en ngo i Burkina Faso nævnte, hvordan kan man så under disse vilkår tro, at den internationale handel er løsningen til udvikling af landene i syd? De nordlige lande har altid beskyttet deres landbrug. Hvorfor virker det, som har virket godt og stadig virker for landene i Nord, ikke mere for de sydlige lande? Skal åbningen derfor være til gavn for landmændene eller til gavn for de multinationale selskaber, der f.eks. køber bananplantager i Cameroun eller i Côte d'Ivoire?
For at gøre det muligt for udviklingslandene at beskytte deres grundlæggende rettighed til fødevaresikkerhed og gøre det muligt for landbruget at overleve, er det altså nødvendigt at indføre klare principper i de internationale forhandlinger, og man kan starte med anerkendelsen i WTO af en specifik særbehandling af udviklingslandene, som skal udøves med dette mål for øje. 
For vores eget vedkommende kan EU på den ene side ikke fortsætte med at forsvare udviklingen i de sydlige lande og på den anden side føre en landbrugspolitik, der ødelægger mange af de sydlige landes bestræbelser på dette område. Der er derfor blevet bydende nødvendigt at fremskynde ophævelsen af eksportstøtteordninger, der bevilges af EU, ligesom det er nødvendigt meget kraftigt at fordømme de landbrugsstøtteordninger, der er vedtaget med den amerikanske landbrugslov, som indeholder støtteordninger på 180 milliarder dollars for en periode på 10 år.
Dernæst bør EU spille en meget mere aktiv rolle vedrørende fastsættelsen af retfærdige priser på verdensmarkedet og for således at forhindre, at handelsvilkårene forringes. Gældsbyrden bidrager ligeledes til fremme af sorter til eksport for at få den valuta, der er nødvendig for at betale denne gæld tilbage. Eftergivelsen af gælden er derfor mere aktuel end nogensinde.
Endelig, og jeg slutter med dette vedrørende bistand, er det nødvendigt at investere i menneskelige ressourcer og infrastrukturerne og særlig transport. Det er også nødvendigt at bevare vand og den biologiske mangfoldighed som offentlige goder.
Maes (Verts/ALE).
Hr. formand, jeg støtter helhjertet denne betænkning, men jeg spekulerer på, fru kommissær, om vi, hvis det ikke lykkes os at gøre, hvad De med rette siger, og hvis det ikke lykkes os at gøre, hvad der står i denne betænkning, så er en del af problemet eller en del af løsningen?
Med vores rigdom bør vi være en del af løsningen. Når jeg læser i betænkningen, at selv investeringerne i landbrugsøkonomier næsten er halveret i de sidste 10 år, må vi ikke være overraskede over, at landbefolkningens indkomster også er faldet.
Jeg skammer mig, når jeg kører rundt i Afrika, for overalt i landdistrikterne, uanset i hvilket land, langt fra byerne har befolkningen intet. De har knap nok overlevelsesmuligheder. Derfor vil jeg gerne bede om, at vi opstiller prioriteter. At vi fra nu af siger, at vi ikke afsætter produkter fra vores markeder, som forårsager problemer for de lokale producenter. Priserne bør være ærlige. Jeg tilslutter mig det, der er sagt om kaffeprisen. Jeg vil anmode om, at vi begynder med at afskaffe overflødige subsidier til eksport nu, og at vi opstiller en handlingsplan. Heri siger vi, at vi vil hjælpe landbrugsøkonomierne, kulturen i landdistrikterne, mænd og kvinder - hvilket De med rette understregede - som lever der, med ved egen kraft at producere deres egne fødevarer med vores tilpassede hjælp på en miljøvenlig måde og med nye energiformer uden at lade sig forlede af en landbrugsproduktion, som har vist sig at være ufordelagtig også for os selv.

Hyland (UEN).
Hr. formand, der er lang vej, før det lykkes os at lukke hullet mellem fattigdommen i den tredje verden og levestandarderne i den udviklede verden. Den foreslåede udvidelse af EU minder os om ulighederne mellem de eksisterende medlemsstater og ansøgerlandene i Central- og Østeuropa. Selv om jeg ikke foreslår, at vores indsats skal være koncentreret omkring bistand til disse lande frem for landene i den tredje verden, så sker der det, at jo mere vi konsoliderer økonomierne, især landbrugsøkonomierne i de foreslåede nye medlemsstater, jo bedre bliver vi til at opnå vores mål for udviklingen i den tredje verden.
Det skader ikke at huske på - og det siger jeg ikke af selviske årsager - at EU's forpligtelse til bæredygtighed i familielandbruget, både i de nuværende medlemsstater og nye ansøgerlande, står over for store vanskeligheder. Selv om Kommissionens forslag om en yderligere reform af den fælles landbrugspolitik sandsynligvis bedre kan forenes med udviklingsbehovene i den tredje verden, frygter jeg, at vores stræben efter at beskytte landmændene i Fællesskabet, især dem lige på grænsen, ikke bliver nem at opnå.
Den kendsgerning, at 1,2 milliarder mennesker i landdistrikterne i udviklingslandene lever i fattigdom, er en chokerende anklage mod den udviklede verden, men tilsvarende afhænger udviklingen og bæredygtigheden i økonomierne i den tredje verden på lang sigt af vores indsats og - forhåbentligt - held til at hjælpe dem med at udvikle og øge værdien af deres naturlige ressourcer med tilsvarende foranstaltninger til at fremme markedsadgangen for deres produkter. Det bør imidlertid ikke gå ubemærket hen, at EU er verdens største importør af fødevarer, og at 53% af samhandlen med fødevarer har oprindelse i udviklingslandene, hvilket skyldes de eksisterende handelsindrømmelser, som er i overensstemmelse med den fælles landbrugspolitik.
Jeg deler synspunktet i Landbrugsudvalget om de ødelæggende virkninger, som en ukontrolleret global frihandel vil få for det fødevareproducerende landbrug i udviklingslandene og deres ret til at beskytte deres producenter med toldskranker. Hvad angår udviklingen i landbruget og af landdistrikterne, har EU og udviklingslandene fælles målsætninger om indførelse af alsidighed i landbruget med øget vægt på udviklingen af landdistrikterne og bæredygtige landsamfund. Det er forkert at give den fælles landbrugspolitik hele skylden for problemerne i udviklingslandene, især på baggrund af de årsager, jeg har nævnt.
Jeg støtter den fortsatte adgang for produkter fra udviklingslandene på markederne i Fællesskabet, men mener, at overgangen skal foregå gradvis og være omhyggeligt planlagt i takt med reformen af den fælles landbrugspolitik. Jeg afskyr ordet "dumping" i det omfang, at det henviser til fødevarer, der er produceret ud over kravene på markedet. Det giver ingen fornuft at overproducere et fødevareprodukt, som der ikke er forbrugere til, og der er endnu mindre fornuft i at slippe af med produktet på en måde, der har ødelæggende virkning på landbrugsøkonomien i udviklingslandene. Landmænd og personer i forædlingsindustrien skal ikke opmuntres til at søge overadgang til markederne i udviklingslandene som erstatning for dårlig markedsføring og produktspredning i Fællesskabet eller andre udviklede økonomier.

Belder (EDD).
Hr. formand, jeg kan helhjertet tilslutte mig målsætningen i Khanbhai-betænkningen. Det drejer sig jo om spørgsmålet, hvordan det europæiske landbrug kan være foreneligt med udviklingen af landbruget i den tredje verden. Til denne afbalancerede og konkrete betænkning har jeg tre bemærkninger.
For det første er en god antidumpingpolitik nødvendig for at tilvejebringe rimeligere verdensmarkedspriser. Dumping af overskud af produkter på verdensmarkedet til yderst lave priser medvirker til, at verdensmarkedspriserne for det meste ligger meget lavt. Herved er det næsten umuligt for landmænd i fattige lande selvstændigt at deltage i verdenshandlen på markedsvilkår.
EU gør sig imidlertid stadig skyldig i dumping ved hjælp af eksportsubsidier. Disse subsidier udgør 8% af landbrugsbudgettet på 40 milliarder euro. Afskaffelsen af eksportsubsidier kunne ordføreren godt have sat større fokus på.
For det andet kan fattige landes situation forbedres gennem større adgang til det europæiske marked for produkter, som er væsentlige for dem. Toldmæssige og især ikke-toldmæssige hindringer såsom sundheds- og miljøkrav vanskeliggør adgangen til det europæiske marked. Øget adgang er navnlig afgørende for lande, som kun er aktive inden for én produktkategori, f.eks. bananer, sukker eller bomuld. Ordføreren erkender nødvendigheden af at sprede eksporten og stiller også praktiske forslag.
Endelig har fattige landes handelsstilling gavn af målrettet udviklingssamarbejde. Betænkningen peger med rette på behovet for ledsagende støtte. Den strukturelle hjælp til den grundlæggende infrastruktur kommer primært fra medlemsstaterne. Betænkningen bør derfor overlade opstillingen af prioriteter med hensyn til anvendelsen af disse penge til donorerne og modtagerlandene selv.
Hr. formand, alt i alt bidrager betænkningen til, at der kan skabes en frugtbar forbindelse mellem Europas og udviklingslandenes landbrugssektorer.

Della Vedova (NI).
Hr. formand, fru kommissær, denne betænkning indeholder nogle meget vigtige punkter, og det gælder ikke mindst erkendelsen af, at de mekanismer, der beskytter EU's landmænd via den fælles landbrugspolitik, er i strid med udviklingslandenes interesser, opfordringen til en gradvis fjernelse af told- og handelsbarriererne samt en øget markedsadgang for udviklingslandenes producenter - en opfordring, som parlamentsmedlemmerne er kommet med flere gange - og beklagelsen af, at EU-støttede produkter bliver solgt på udviklingslandenes markeder til dumpingpriser.
Der er nogle modstridende passager i den forbindelse. Man nævner, at frihandlen skulle have ødelæggende konsekvenser, men dem tror jeg absolut ikke, at vi ser på landbrugsområdet. Jeg vil dog gerne understrege, at det centrale punkt, der også er blevet omtalt flere gange under forhandlingen her i aften, på EU-plan må og skal være de handelshindringer, som EU bliver ved med at opstille for indførslen af varer fra udviklingslandene, også landbrugsvarer. Vi skal huske, at landbrugsstøtten i de rige lande beløber sig til 350 milliarder dollars på årsbasis, hvilket er syv gange mere end de 50 milliarder dollars, som de samme lande hvert år bevilger til udviklingsstøtte. I den forbindelse kunne vi ligeledes minde om noget, som også Oxfam har gjort opmærksom på, nemlig at når det gælder et kontinent som f.eks. Afrika, er støtten reelt lavere end de handelsmuligheder, som landene får med vores toldbarrierer.
Jeg vil gerne sige et par ting til Kommissionen, nemlig at man efter min mening bør tænke over, hvordan man kan føre en landbrugspolitik, som er bæredygtig for udviklingslandene, og at man således også bør tænke over, at EU's landbrugspolitik ikke er bæredygtig. Efter min opfattelse bør vi begynde at tale om at afskaffe den fælles landbrugspolitik - selv om dette selvfølgelig skal ske gradvist - for der er ikke længere nogen økonomiske, sociale, nationale, europæiske eller internationale grunde til at bevare denne ordning. Kommissionens reformforslag er i den forbindelse utilstrækkeligt, eftersom det samlede støttebeløb under alle omstændigheder forbliver uændret.
Kommissæren nævnte med rette Alt undtagen våben-initiativet, men jeg vil gerne minde hende og alle parlamentsmedlemmerne om, at der netop i Alt undtagen våben-initiativet er taget højde for, at den endelige afskaffelse af toldbarriererne bliver udskudt til 2009 for tre vigtige produkters vedkommende, nemlig bananer, ris og sukker. Det mener jeg bestemt ikke, at vi kan være stolte af.

Cunha (PPE-DE).
Hr. formand, jeg vil gerne først takke Bashir Khanbhai for den glimrende betænkning, som han har udarbejdet. Trods et moderat tonefald udfolder han dog en vis selvkritik på EU's vegne af den fælles landbrugspolitik, som jeg i nogle tilfælde ikke finder helt rimelig.
For det første anerkender betænkningen ikke, at EU i dag er det største marked i verden for de fattigste landes landbrugsfødevarer. Vi behøver blot erindre, at EU er den største importør i verden af landbrugsvarer, og at importen fra udviklingslandene er på mere end 27 milliarder euro om året, eller mere end den samlede import fra disse lande til USA, Japan, New Zealand, Canada og Australien tilsammen.
For det andet er EU og dens medlemsstater langt de største bidragydere til disse lande, med ca. 28 milliarder dollars i udviklingsbistand, sammenlignet med 11 milliarder dollars fra Japan og 9 milliarder dollars fra USA.
For det tredje bør vi erindre, at det i WTO-forhandlingerne har været EU, der har presset hårdest på for positiv forskelsbehandling til fordel for udviklingslandene, og at det er EU, der har stået for det hidtil vigtigste initiativ til fordel for verdens 50 fattigste lande, nemlig Alt undtagen våben-initiativet, der åbner Fællesskabets marked for de vigtigste varer fra disse lande helt uden told og helt uden modydelser.
Til sidst vil jeg gerne påpege, at landbruget i EU i vid udstrækning er komplementært i forhold til landbruget i udviklingslandene, eftersom disse er store importører af produkter fra de tempererede områder, mens EU er stor importør af tropiske produkter. Ofte ser man mere konflikten ud fra de interesser, som visse virksomheder har, der opererer i disse lande, end ud fra de lokale befolkningers interesser.

Martínez Martínez (PSE).
Hr. formand, i 2002, hvor det internationale samfund har mødtes successivt i Monterrey, Rom og Johannesburg, hvor udfordringen om at få to tredjedele af menneskeheden befriet fra den situation med sult, fattigdom og underudvikling, de befinder sig i, er det uundgåeligt, at Europa-Parlamentet overvejer og tager stilling til, hvordan EU kan støtte landbrugspolitikkerne og udviklingen af landdistrikterne, som medvirker til udvikling af landene i Syd.
De utallige ændringsforslag, som ordføreren har været så fleksibel at acceptere, gør, at vi står over for et acceptabelt og afbalanceret beslutningsforslag. Men der er nogle principper, som vi bør være mere opmærksomme på, når vi vurderer EU's forskellige politikker og naturligvis også de fælles landbrugspolitikker.
Igennem mange år var den målestok, som socialdemokraterne brugte, når de skulle vurdere en konkret fællesskabspolitik, faktisk, hvordan denne politik bidrog til den sociale samhørighed. Vi syntes således, at en bestemt politik var positiv, når den øgede samhørigheden mellem vores samfund, og negativ, hvis den bidrog til at øge ulighederne mellem europæerne. I den globale verden, som vi bliver en stadig større del af, er det åbenlyst, at solidaritet ikke kun kan være en intern værdi, en værdi, der kun gælder inden for Europa. Og hver enkelt fællesskabspolitik fortjener derfor vores støtte, hvis den ikke alene bidrager til den sociale samhørighed inden for vores grænser, men også til at mindske ulighederne globalt.
For os har den fælles landbrugspolitik været velkommen, fordi den støttede vores landmænd, så de ikke blev hægtet af i den velstandsproces, som andre sektorer af samfundet nød godt af. Men fremover vil det, når vi skal vurdere Fællesskabets landbrugspolitikker, ikke være tilstrækkeligt at måle, om de bidrager til at fastholde eller forbedre situationen for vores landmænd og kvægbrugere. Det skal også med i betragtningerne, om vi med vores støtte til vores producenter bidrager til at forbedre situationen i udviklingslandene, eller om vi tværtimod ødelægger den ved at øge den afgrund, der skiller dem fra vores udviklede verden. I så tilfælde er disse politikker ikke acceptable, og uanset hvor vanskelig øvelsen er, skal der findes andre, der er gode og retfærdige og genskaber ligevægten i Norden, samtidig med at de er gode og retfærdige for Syden og genskaber ligevægten i forbindelserne mellem Syd og Nord.
Med dette perspektiv for øje vil vi stemme for den beslutning, Udvalget om Samarbejde og Udvikling foreslår som afslutning på den betænkning, der er forelagt af hr. Khanbhai.

Patakis (GUE/NGL).
Hr. formand, de fødevare- og sultproblemer, som 20% af jordens befolkning har, er en skamplet på den moderne kultur og viser, at kapitalismen ikke er i stand til at løse selv grundlæggende problemer. Betænkningen kendetegnes af en hyklerisk interesse for befolkningerne og landmændene i udviklingslandene, af ønsketænkning og modsigelser, hvor endemålet er at give de ansvarlige for problemet et alibi, så de kan fortsætte den samme politik, der får problemet til at vokse.
Målet med den plan, der foreslås, er at løse fødevareproblemet, og midtvejsmålet er i 2015, hvor antallet af mennesker, som må leve for 1 dollar om dagen, skal være reduceret til det halve. Dette mål modarbejdes af reformen af den fælles landbrugspolitik, som skærer ned på Fællesskabets landbrugsproduktion for at tilpasse den til betingelserne på det internationale marked, som det udformes af WTO, og ikke til menneskets behov for fødevarer. Årsagen er den fremherskende opfattelse i EU, at fødevarer ikke er et produkt, som dækker fødevarebehov, men et produkt, som sikrer handelsindustrien og de multinationale virksomheder et stort overskud.
Med de endeløse ændringer af den fælles landbrugspolitik får EU større og større underskud af flere produkter, landmændene må forlade deres jord, og samtidig tvinges udviklingslandene med røveriske aftaler og prismekanismer til at sælge deres landbrugsvarer til usle priser, hvorved rebet strammes endnu mere om halsen på befolkningerne, og de multinationale får en sikker gevinst.
Løsningen er ikke at fjerne støtten i industrilandene, så landmændene ruineres og ender med at stå på lige fod med landmændene i udviklingslandene, men at etablere ligeværdige internationale handelsrelationer mellem industrilandene og udviklingslandene for at forbedre befolkningernes levestandard, mindske deres udlandsgæld og udvikle hele deres nationale produktion. Betænkningens ønsketænkning og selvmodsigelser når højdepunktet af hykleri med forslaget om, at udviklingslandenes landbrug skal anvende genetisk modificerede organismer, som de forskellige multinationale virksomheder skal levere, uanset konsekvenserne.
Erfaringen har vist, at sultproblemet er politisk og socialt, ikke teknisk. De nuværende produktionsmuligheder og -betingelser ville kunne dække de globale fødevarebehov, samtidig med at man respekterer miljøet og folkesundheden, men det tillader de aktuelle samfundsforhold, som styres af kapitalismen, ikke.
Den betænkning, vi behandler, følger den slagne vej og tilføjer ikke noget positivt, som kan dæmpe verdens fødevareproblem. Tværtimod foreslår den foranstaltninger, som forstærker problemerne og tilføjer alvorlige risici for miljøet og folkesundheden og gør udviklingslandene afhængige af de multinationale virksomheder i industrilandene.

Souchet (NI).
Hr. formand, mere end 800 millioner ud af verdens 6 milliarder mennesker lider i dag af underernæring, og af disse er tre fjerdedele landbrugere, fattige bønder, med dårlige redskaber, der ikke har et marked til afsætning af deres produkter, og som derfor begrænser deres produktion til deres egne fødevarebehov. Det er grundlæggende at forstå, at størstedelen af dem, der lider af sult, ikke er byboere, der skal købe mad, men landbrugere, der tilbyder fødevarer. Der er altså de lave priser på landbrugsvarer, der gør, at den tredje verden sulter. Kun en adgang til markederne med rentable priser kan være en mulighed for disse fattige bønder for at få en indkomst, der er tilstrækkelig til, at de kan modernisere deres produktion, købe redskaber og få adgang til kemikalier, kunstvanding og forbedret såsæd.
De lande, som det er lykkedes bedst at trænge sulten tilbage, særligt Indien og Kina, er de lande, som takket være politikker om støtte til landbrugspriser, støtteordninger for kemikalier og for infrastrukturer til transport og kunstvanding har gjort det muligt for landmændene at få adgang til deres eget indre marked og således øge deres købekraft, produktivitet og produktion. Derimod er de lande, hvor sulten er blevet mere udbredt, de lande, hvor landbrugspriserne har gjort landmændene fattigere og har ødelagt handelsmulighederne og har skubbet mange landmænd, der var hårdt pressede af elendighed, ud i ugunstige yderområder eller til udvandring.
Det er derfor bydende nødvendigt, at nedsættelsen af landbrugspriserne ophører. Adgang til et lokalt rentabelt marked er den vigtigste rettighed for alle landbrugsproducenter, den vigtigste betingelse for vækst i landbrugsproduktionen og en nødvendighed for at overvinde sult i verden. Vi må stå tilbage for den vanvittige tanke om en verden med et gigantisk landbrugsmarked uden grænser. Det giver simpelthen ingen mening at sætte en landmand fra Tchad sammen med en farmer fra Minnesota, eller en fårehyrde fra Andesbjergene sammen med en storbonde fra New Zealand. De lande, som har gjort sig til fortalere for dette globale enhedsmarked, særlig landene i Cairns-gruppen, er lande, hvor der ikke er hungersnød, men lande, som takket være særligt lave produktionsomkostninger, store områder, lave lønninger og rigelige landbrugsinvesteringer kan ødelægge landbruget i de lande, som ikke har disse fordele.
Vedrørende EU's politikker kan man drage tre konklusioner. For det første bør alle de projekter om landbrugsudvikling, som vi finansierer i udviklingslandene, indeholde et afsnit om bistand til markedsføring af fødevarer. For det andet bør vi hjælpe udviklingslandene, eller de grupper af lande, som har lignende produktionsomkostninger, med at beskytte deres indre marked mod verdensmarkedets dumpingpriser ved hjælp af midler, foruden hvilke deres producenter ville være ruineret. For det tredje bør vi bruge al vor indflydelse i de internationale handelsforhandlinger på, at retten til undtagelse for landbruget anerkendes, det vil sige landenes ret til at beskytte de landmænd, der giver dem fødevarer.
Hr. formand, alle de forslag, som Landbrugsudvalget har stillet, går i den retning. De er blevet vedtaget i Udviklingsudvalget, og jeg opfordrer Dem til at støtte dem.
Keppelhoff-Wiechert (PPE-DE).
Hr. formand, fru kommissær, først vil jeg også gerne takke min kollega, hr. Khanbhai, hjerteligt for hans initiativbetænkning. Som medlem af AVS-delegationen i Europa-Parlamentet har jeg beskæftiget mig med dette emne i mange år. Bæredygtig landbrugspolitik, landbrugsreform og udvikling af landdistrikter er en vigtig politisk udfordring, hvad angår udviklingslandenes selvstændighed. Hvorfor har vi ikke kunnet bidrage mere afgørende med vores omfattende økonomiske støtte til forbedring i de fattigste lande? Jeg spørger altid mig selv: Hvad gør Europa forkert? Hvad gør de rige lande forkert, og hvilke muligheder har de fattige lande med deres egne øgede bestræbelser? Jeg mener, at vi skal være meget mere utålmodige i disse spørgsmål, for vi konstaterer - og det har vi eksempler på - at verdens befolkning ikke længere vil acceptere denne uretfærdighed. Som europæiske landbrugspolitikere ved vi alt for godt, at den fælles landbrugspolitik i EF regelmæssigt kritiseres meget skarpt for sine påvirkninger på de fattigste landes landbrug, og det var også tilfældet igen her til aften i nogle af debatindlæggene.
Det er imidlertid rigtigt, at kritikerne efter min mening ofte tager lidt for let på dette svar, for det er forkert at tro, at en mere åben handel automatisk vil føre til en bedre udvikling af fødevaresektoren i udviklingslandene. Mange har sagt, at EU allerede er den største fødevareimportør i verden, og på denne baggrund vil landbrugsproblemet for den største del af udviklingslandene ikke alene blive løst ved en mere intensiv handel og en landbrugsmæssig deregulering. Det er nemlig forkert - dette er også adresseret til fru Kinnock - at kræve en total liberalisering ved at give afkald på nationale kvoter i udviklingslandene. Det ville føre til en nådesløs konkurrenceforvridning, som de små landbrug overhovedet ikke ville have en chance for at klare sig i.
Lad mig afslutningsvis nævne tre faktorer. Vi har brug for produktion til selvforsyning, til eksport på klarlagte landbesætningsvilkår, vi har brug for bedre beskæftigelse, vi har brug for bæredygtig forvaltning, og vi bør overveje nye veje.

Wallström
Hr. formand, vi kan fortsætte hele natten med at drøfte udviklingen af landdistrikter, landbrugsstøtte, ligestilling mellem kønnene, jordreform, øget offentlig udviklingsbistand som en del af udviklingen af landdistrikterne osv., men jeg er sikker på, at De ikke ønsker, at vi gør det, selv om disse alvorlige spørgsmål fortjener vores fulde opmærksomhed. Drøftelsen fortsætter, og vi har kun berørt de mest følsomme og vigtige spørgsmål. Landbrugsreformen, som skitseret i gennemgangen, bevæger sig i den rigtige retning, men det vil bestemt ikke være nok i det lange løb.
Det glædede mig at se, at fattigdomsbekæmpelsen var på forkant med Verdenstopmødet om Bæredygtig Udvikling i Johannesburg. Det hjælper ved de kommende drøftelser. Denne betænkning er et værdifuldt input i forbindelse med gennemførelsen og opfølgningen på topmødet, og det samme er tilfældet for udviklingen af landdistrikter, som blev præsenteret af min kollega, hr. Nielson. Jeg takker for denne meget vigtige og interessante debat.

Formanden.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 11.30.
Skriftlig erklæring (artikel 120)
Piétrasanta (Verts/ALE)
Støtteordningerne til de store europæiske landbrug er et handicap for vores produktioner, der kommer fra de små landbrug, men også for landbrugene i udviklingslandene, der ikke kan modstå en sådan konkurrence.
Den fælles landbrugspolitik bør revideres på dette område, og der skal tilføjes alle de foranstaltninger, der gør det muligt for disse lande at udvikle et landbrug, der er konkurrencedygtigt både vedrørende produktionsomkostningerne og produkternes kvalitet. Man bør altså sørge for, at miljøet respekteres, så ødelæggelsen af dette ikke medfører en forringelse af de opdyrkelige jorde, særligt i forbindelse med de intensive sorter, den intensive brug af kemiske gødningsstoffer og pesticider, forureningen af landbrugsprodukter med genetisk modificerede organismer. På denne måde kunne man bevare en sund og økologisk produktion. Der skal rettes særlig opmærksomhed på disse spørgsmål særlig takket være et samarbejde med det fælles forskningscenter. 
Bevarelsen og den rationelle brug af vandressourcerne har ligeledes meget stor betydning for disse lande. Smap-, Meda- og alle de andre samarbejdsprogrammer mellem EU og tredjeverdenslandene bør ligeledes kunne udvikles i denne retning.

Formanden.
Næste punkt på dagsordenen er Kommissionens redegørelse om den 12. konference for parterne i konventionen om international handel med udryddelsestruede vilde dyr og planter (CITES).
Wallström
Hr. formand, mine damer og herrer, EU har et særligt ansvar for at garantere en bæredygtig handel med truede arter, da vi er et af de største markeder for disse arter og deres produkter. Derudover bør vi hjælpe udviklingslandene med at udvikle en effektiv strategi til bevarelse af de vilde arter.
Som De ved, fremlagde Kommissionen i september en række retningslinjer for Fællesskabet med henblik på konferencen i Santiago. Vores forslag baserede sig på respekt for de videnskabelige kriterier, som fastlægger, hvilke CITES-lister de forskellige arter opføres på. Disse kriterier omfatter også forsigtighedsprincippet.
Jeg kan med glæde konstatere, at Kommissionens synspunkt kun adskiller sig en smule fra de synspunkter, som Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerpolitik kom med. Kommissionen er enig med forslagene angående hvaler, ferskvandsskildpadder og havskildpadder og søheste. Jeg glæder mig også over, at udvalget har besluttet at stille et forslag om at ratificere Gabarone-ændringen, som gør det muligt for Fællesskabet at blive kontraherende part til CITES.
Kommissionen støtter opførelsen af fiskeriarter på listerne, forudsat de opfylder de relevante kriterier, og at de ikke er reguleret på tilstrækkelig vis på internationalt niveau. I lyset af dette er jeg enig med Deres støtte til opførelsen af brudge og hvalhaj på CITES Liste II.
Kommissionens holdning til forslaget om at opføre arter af antarktisk isfisk på Liste II er baseret på samme princip. Jeg erkender, at der er vigtige biologiske grunde til dette forslag. Samtidig er jeg også klar over, at udnyttelsen af disse arter på nuværende tidspunkt reguleres af Kommissionen for Bevarelse af de Marine Levende Ressourcer i Antarktis (CCAMLR), som Fællesskabet er medunderskriver af. Selv om den kun omfatter et begrænset antal medlemmer, indeholder fangstdokumentationsordningen, som blev indført af CCAMLR, en række bestemmelser, som er lig dem, der er i CITES. Jeg mener, at CITES-opførelsen skal støttes, hvis det kan fremme gennemførelsen af denne plan og opmuntre andre lande til at gøre det samme. Men Kommissionen mener ikke, at forslaget i dets nuværende form kan medvirke til gennemførelsen af dette mål. Jeg håber, at der kan opnås en aftale på konferencen om ændringer, som kan gøre forslagene mere effektive.
Jeg kan også bekræfte, at Kommissionen er modstander af, at handlen med elfenben genoptages, før det er blevet bevist, at denne form for handel ikke vil føre til en større beskyttelse af krybskyttere eller have en negativ indvirkning på elefantbestandene. Det har ikke været muligt at drage en konklusion om dette forhold på baggrund af de beviser, som vi har til rådighed på nuværende tidspunkt. Det er derfor hensigtsmæssigt at vælge et forløb, som er baseret på forsigtighedsprincippet.
Men vi skal sondre mellem handel med elfenben og spørgsmålet om, hvilken CITES-liste det vil være mest hensigtsmæssigt at opføre elefanterne på. Det er uimodsigeligt, at der er et stort antal afrikanske elefanter i adskillige lande i det sydlige Afrika, hvor bestandene på nuværende tidspunkt hører ind under Liste II. Disse bestande klarer det godt, og bestandene er stigende. Derfor er Kenyas og Indiens forslag om at opføre dem i Liste I ikke berettiget på baggrund af de relevante videnskabelige kriterier, som er fastsat i CITES. I stedet for at genoptage konflikten bør Fællesskabet efter min mening prøve at finde en løsning, som fremmer bevarelsen af elefanter i hele deres udbredelsesområde, og som har støtte fra alle staterne i dette udbredelsesområde.
Endelig vil jeg gerne oplyse Europa-Parlamentet om, at en lang række yderligere forslag, ud over de punkter, som De har rejst i Deres forslag, er blevet fremlagt for arrangørerne af konferencen, som vil have en positiv indvirkning på bevarelsen af arterne, og som har Kommissionens støtte. Det drejer sig om et forslag om at indføre ægte mahogni på Liste II og forslag om at forbedre CITES' arbejdsmetoder.
Corbey (PSE).
Hr. formand, beskyttelse af biodiversitet er en af de vigtigste, men også en af de vanskeligste opgaver. Igen og igen kommer vi i en situation, hvori det viser sig, at det ikke er det rette tidspunkt til at støtte biodiversitet. Igen og igen er der gode grunde til på et bestemt tidspunkt at opgive strenge og tydelige foranstaltninger for at beskytte truede dyrearter. Det er også tilfældet nu. Jeg nøjes nu med at omtale de afrikanske elefanter.
Jeg tror, at der er gode grunde til ikke at forbyde handlen med elfenben fuldstændigt. For det første opfylder den afrikanske elefant ifølge videnskabelige anbefalinger simpelthen ikke kriterierne, eftersom bestanden vokser, og den er sund. For det andet er jeg ikke overbevist om, at et totalt forbud fører til, at krybskytteri ophører. Et forbud kan netop øge den illegale handel og presse prisen i vejret. Det har ingen elefant gavn af. For det tredje støder destruktion af elfenben på en hel del modstand. Destruktion strider mod alle idéer om bæredygtig anvendelse. Hvorfor skulle et naturligt, værdsat og værdifuldt materiale som elfenben destrueres?
Endelig er jeg overbevist om, at beskyttelse ikke virker uden forpligtelser fra de lokale myndigheders og den lokale befolknings side. Fra vores elfenbenstårn her i Strasbourg kan vi forsøge at foreskrive love for andre. Fra vores elfenbensprædikestol kan vi prædike moral, men vi må være klar over, at det ikke virker på den måde.
Fem lande i det sydlige Afrika har forelagt andre planer. De har gjort erfaringer og har også haft succes. Vi kunne i hvert fald tage deres argumenter alvorligt. Naturbeskyttelse er ikke noget, som det internationale samfund kan pålægge, og det bør vi heller ikke ønske. Der er altså gode grunde til ikke at placere den afrikanske elefant i bilag I i morgen. Der er imidlertid også gode grunde til at gøre det, og det er, at vi derved sender et politisk signal. Et signal om, at Europa-Parlamentet tager beskyttelsen af biodiversitet alvorligt. At Europa-Parlamentet nu også forpligter sig til inden for EU at gøre alt for at bevare biodiversitet.
Kort sagt kan jeg modstræbende godkende dette beslutningsforslag, men der hører efter min mening også et politisk løfte med. Et løfte om, at vi også selv skal gøre noget ved biodiversitet. At vi skal bestræbe os på at finde en løsning, som også fungerer for de afrikanske befolkninger.

De Roo (Verts/ALE).
Også jeg vil tale om elefanterne. Fem lande i det sydlige Afrika vil sælge deres lager af elfenben. Det ville være meget forkert. På de sidste CITES-konferencer blev det besluttet, at elefanten ikke længere skal beskyttes. Desværre skete det med Kommissionens godkendelse, med flertallet af de 15 EU-regeringer, men imod Europa-Parlamentets vilje. Det har vist sig at være katastrofalt. Illegalt krybskytteri mod elefanter finder nu sted i større målestok, også i det sydlige Afrika. Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerpolitik foreslår enstemmigt, at elefanterne igen beskyttes fuldstændigt. Kommissionen må opgive sin feje, valne holdning.
MIKE (monitoring of illegal killing of elephants, et system til overvågning af ulovlig jagt på elefanter) fungerer ikke. Lad os med europæiske penge - 10-15 millioner euro er nok - opkøbe og destruere det sydlige Afrikas elfenbenslagre, og hvis flertallet af de europæiske regeringer ikke vil gøre det, må ngo'erne indsamle penge for at stoppe udsalget af elefanter. Der er kun 10.000 elefanter tilbage i Asien og 300.000 i Afrika. I 1981, for 20 år siden, var der stadig 1.500.000 elefanter. De, der hævder, at det går godt med elefanterne, tager simpelthen fejl. At nedskyde elefanter er noget, man ikke gør, det er uciviliseret. Jeg er spændt på at se, hvem der i morgen stemmer for nedskydning.

Sandbæk (EDD).
Hr. formand, jeg tror ikke, at nogen af os her bestrider, hvorvidt der skal foregå handel med elfenben. Selvfølgelig skal der ikke det. Men det har intet at gøre med den kendsgerning, at elefanterne i det sydlige Afrika ikke skal flyttes tilbage i bilag I.
Jeg ved ikke, om De har set det brev, vi har modtaget i denne uge fra den europæiske ekspertgruppe for bæredygtig udnyttelse. Den minder os om, at en sådan beslutning ville være i direkte strid med det specifikke råd fra Den Internationale Union for Bevarelse af Naturen og Naturressourcerne (IUCN), som er officielle rådgivere for CITES-konferencen om forslag til lister over arter.
I dette råd påpeges det, at elefantflokkene i de nævnte sydlige afrikanske lande ikke opfylder kriterierne for bilag I, men kriterierne for bilag II. Videnskabeligt set har vi altså ingen grund til at flytte dem. Og det bør vi heller ikke, hvis vi gerne vil bevare flokkene, da det står helt klart, at brugen af vilde levende ressourcer, hvis de er bæredygtige - og det er de i det sydlige Afrika - er et vigtigt bevaringsværktøj. De sociale og økonomiske fordele fra denne brug giver folk incitament til at bevare dem.
Som landet ligger nu, ville en overførsel til bilag I sende det forkerte signal til landene med få elefanter. Det ville fortælle dem, at de ikke ville få nogen økonomisk gevinst ud af at investere i bevaringen af deres elefanter. De ville altså give penge ud for elefanterne i stedet for at betale for skoler eller hospitaler. Hvilket incitament til at bevare elefanter er det i lande med få elefanter?
Det er en skam, at ikke flere af Dem var til stede ved præsentationen, der blev foretaget af ministeren for vildtlevende dyr og turisme i Botswana. Hun sagde, at de elskede deres elefanter. De ønsker at bevare dem, og det gør de bedst, hvis elefanterne forbliver i bilag II.

Miguélez Ramos (PSE).
Hr. formand, jeg vil tale om afsnit 3 i forslaget til beslutning, nærmere bestemt om arten med det videnskabelige navn Dissostichus, som er kendt som den patagoniske eller antarktiske sorte kulmule. Dissostichus har stor kommerciel værdi (den kaldes "det sorte guld"), og dens balance er meget følsom.
Fiskeriudvalget, som jeg er medlem af, har udarbejdet tre betænkninger om denne ressource, og jeg er ordfører for den, som drejer sig om oprettelsen af et system til fangstdokumentation.
I dag er jeg her i Parlamentet fortaler for, at den ikke bliver optaget på CITES-listen af følgende årsager: Vi må ikke glemme, at der allerede findes en international organisation - Konventionen for Bevarelse af de Levende Marine Ressourcer, som jeg herefter vil benævne efter dens forkortelse CCAMLR - der i 20 år med succes har beskæftiget sig med bevarelse af denne og andre arter i Det Antarktiske Ocean. Fællesskabet er medundertegner af konventionen.
Forslaget om at medtage Dissostichus i CITES-konventionen stammer ikke fra os, men fra Australien. Hverken vi - eller så vidt jeg ved - Kommissionen modsætter sig dette. Vi synes blot, at det ville være mere nyttigt, hvis det var CCAMLR selv, som traf denne beslutning på dens årsmøde, der finder sted i denne og næste uge i Chile, og hvor Europa-Parlamentet er repræsenteret ved hr. Stevenson, formand for Fiskeriudvalget.
Efter hårde forhandlinger har CCAMLR nu optaget Canada og Mauritius med status af associerede medlemmer. Canada er sammen med USA det vigtigste afsætningssted for arten Dissostichus, og Mauritius er et vigtigt transitsted. Deres indtræden i CCAMLR giver denne internationale organisation kontrol over 98% af verdenshandlen med Dissostichus. For os ville CITES være et nyttigt supplement til CCAMLR. Men vi skal være forsigtige, for hvis vi træffer en forhastet beslutning i forhold til begivenhedernes normale gang, kunne vi uden at ville det opnå den modsatte effekt og herved svække en organisation, der i hele sin eksistens tydeligt har gjort et meget stort arbejde for det antarktiske havmiljø, der er yderst følsomt.
Vi skal koncentrere vores indsats i stedet for at sprede den, og vi skal styrke vores tilstedeværelse i de multilaterale fiskeriorganisationer, for det er den eneste måde, vi kan klare de globale udfordringer, som bevarelsen af fiskearterne betyder.

Isler Béguin (Verts/ALE).
Hr. formand, fru kommissær, som De og mine kolleger allerede har nævnt, vil der stadig være spørgsmålet om elefanter ved det kommende møde i CITES. Vil den tilbagevenden til bilag I vedrørende de afrikanske elefanter på anmodning fra Indien og Kenya være tilstrækkeligt til at bremse den katastrofale udryddelse af disse dyr i en række lande i Afrika, skønt antallet af dem er stigende i andre lande? Det er der delte meninger om.
Det indførte MIKE-systemet, der er meget sofistikeret, har indtil dato ifølge mange specialister ikke givet og vil ikke give tilfredsstillende svar. Men det har derimod opslugt meget betydelige finansieringer, som kunne have været brugt bedre, hvis de f.eks. var anvendt til midler til bekæmpelse mod krybskytteri eller til oprettelse af vagtkorps.
Elefanter, der er ofre for krybskytteri på grund af deres elfenben, har oplevet, at deres udbredelsesområde er blevet væsentlig ændret og formindsket. Uanset hvor præcise og restriktive rammer der bliver fastsat, vil en tilladelse til udnyttelse risikere at medføre en stigning i krybskytteriet og på lang sigt føre til, at elefanterne udryddes i en række afrikanske lande. EU bør derfor meget klart afvise enhver genoptagelse af handel med elfenben.
Hvilken lære vil vi i samme forbindelse give til de lokalbefolkninger, der har et fornuftigt brug af deres fauna, mens vi f.eks. i Frankrig er ude af stand til at sikre betingelserne for overlevelse af en række bjørne i Pyrenæerne og de sjældne ulve i Alperne?
Til sammenligning kan vi glæde os over Cuba, som har trukket deres anmodning om udnyttelse af skildpadder tilbage, og samtidig bør EU afvise den anmodning fra Caymanøerne vedrørende opdræt i fangenskab af grønne havskildpadder, hvilket vil lette den illegale handel med disse dyr. Ambitionen og nødvendigheden af at bevare den biologiske mangfoldighed på jorden sker ved vedtagelse af strenge og forpligtende beslutninger, som ikke bør give handelsmænd af nogen slags mulighed for at undslippe, alt imens det gøres muligt for lokalbefolkningerne på bæredygtig vis at udnytte deres naturressourcer, herunder dyrelivet, selv om det ofte kan se ud som det umuliges kunst.

Wallström
Hr. formand, jeg vil gerne slutte af med to korte bemærkninger om elefanter og isfisk. For det første ønsker jeg at forsikre Dem om, at Kommissionen forbliver imod eventuelle foranstaltninger, der kan øge den illegale slagtning af elefanter. Jeg har allerede angivet, at vi er imod genoptagelsen af den kommercielle handel med elfenben, indtil det kan påvises, at det ikke fører til øget krybskytteri.
Samtidig anerkender jeg det fantastiske antal lande i det sydlige Afrika, for hvem det lykkes at forvalte antallet af elefanter. Det er nemt at forstå, hvorfor disse lande til tider føler, at de straffes og ikke belønnes for deres indsats. Hvis der ikke tages hensyn til dem, er der stor risiko for, at disse lande ikke kan fastholde offentlighedens støtte til bevaringen af elefanter eller til CITES generelt. Vi skal undgå foranstaltninger som den foreslåede strengere klassificering af elefanter i CITES, som kun tjener til at polarisere debatten uden at opnå yderligere beskyttelse af disse dyr.
Hvad angår isfisk, skal vi respektere CCAMLR's og andre fiskeriorganisationers kompetence og samtidig forholde os kontruktivt til eventuelle forslag, der kan give kommercielle fiskearter bedre beskyttelse. Hvis CITES-listerne derfor kan styrke og supplere CCAMLR's nuværende forvaltning af isfisk, kan De være forsikret om, at det har min og Kommissionens støtte.

Formanden.
Som afslutning på forhandlingen om denne redegørelsen har jeg, jf. forretningsordenens artikel 37, modtaget beslutningsforslag B5-0527/2002 fra Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerpolitik.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 11.30.

Formanden.
Næste punkt på dagsordenen er forhandling under ét om to betænkninger af hr. Blokland for Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerpolitik:
A5-0291/2002 om forslag til Rådets forordning om eksport og import af farlige kemikalier (KOM(2001) 803 - C5-0320/2002 - 2002/0026(CNS));
A5-0290/2002 om forslag til Rådets afgørelse om godkendelse på Det Europæiske Fællesskabs vegne af Rotterdam-konventionen om proceduren for forudgående informeret samtykke for visse farlige kemikalier og pesticider i international handel (KOM(2001) 802 - C5-0095/2002 - 2002/0030(CNS)).

Wallström
Hr. formand, mine damer og herrer, foran Dem har De to forslag fra Kommissionen vedrørende Rotterdam-konventionen om forudgående informeret samtykke, PIC-proceduren for visse farlige kemikalier og pesticider i international handel. Et af forslagene er en beslutning om at ratificere konventionen på vegne af Det Europæiske Fællesskab. Det andet forslag er en bestemmelse, som er nødvendig for at realisere konventionen i Fællesskabet. Beslutningen om ratificeringen behøver vel ikke en nærmere forklaring.

Kommissionens forslag til en gennemførselsforordning afspejler både Kommissionens og medlemsstaternes holdning: at bestemmelserne skal gå videre end bare at inkorporere konventionen, hvilket var et resultat af et kompromis mellem alle parterne til forhandlingerne. Fællesskabet opfordrede til strammere bestemmelser på nogle områder, men formåede ikke at presse dem igennem.
Kommissionen mener, at forslagene er meget godt afbalanceret, og at de vil bidrage til at opfylde Fællesskabets mål om at forbedre beskyttelsen af folkesundheden og miljøet i importerende lande, især i udviklingslandene, mod farlige kemikalier, uden at det forhindrer en problemfri anvendelse af konventionen.
Kommissionen er taknemmelig for den støtte, som Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerpolitik har givet forslagene. Det ønsker, at Fællesskabet ratificerer konventionen tidligt, i henhold til ånden i konklusionerne fra topmødet i Johannesburg. Kommissionen håber derfor, at der hurtigst muligt kan indgås en aftale om en gennemførelsesforordning, som den mener er en betingelse for, at arbejdet for ratificeringen kan fortsætte. I den forbindelse ønsker Kommissionen at fremhæve Rådets og Parlamentets indsats for at opnå fremskridt i arbejdet med forslagene, men frem for alt de kompromiser, som man har opnået som grundlaget for en mulig aftale mellem Rådet og Parlamentet ved førstebehandlingen af forslaget til en gennemførelsesforordning.
Endelig ønsker jeg at takke ordføreren for udtalelsen, hr. Blokland, mange gange, hvilket jeg burde have gjort fra starten.

Blokland (EDD)
Hr. formand, det sker ikke ofte, at jeg får 10 minutters taletid, men jeg håber ikke, at jeg får brug for dem alle. Foran os ligger der to betænkninger om import og eksport af kemikalier.
Den første betænkning sigter mod at godkende Rotterdam-konventionen om visse farlige kemikalier og pesticider i international handel. Jeg foreslår, at dette gøres hurtigst muligt, i betragtning af at konventionen kan træde i kraft, så snart tilstrækkelige parter har ratificeret den.
I konventionen drejer det sig først og fremmest om følgende tre hovedpunkter:
For det første kan konventionens parter kun eksportere kemikalier, som er optaget i bilaget, til en af konventionens parter, hvis de på forhånd har fået tilladelse hertil af det importerende land. Dette kaldes PIC-proceduren, Prior Informed Consent, det vil sige forudgående informeret samtykke.
For det andet kan nye produkter, som er underlagt PIC-proceduren, tilføjes bilaget.
For det tredje skal en part, der eksporterer forbudte kemikalier eller kemikalier, der er underkastet strenge regler, give den importerende part information. Desuden bør alle stoffer fra bilaget, som er underlagt PIC-proceduren, mærkes.
Disse aspekter er allerede mere eller mindre fastlagt i en forordning fra 1992. Desuden er den kemiske industri allerede i april i år begyndt med en frivillig gennemførelse af Rotterdam-konventionen. Der er derfor ikke mere anledning til at vente længere med ratificeringen af konventionen.
Den anden betænkning sigter mod at gennemføre Rotterdam-konventionen gennem en forordning. Denne forordning er på en række punkter mere vidtgående end Rotterdam-konventionen. Den er blevet noget strengere, tydeligere og bredere, og dette kan betragtes som en forbedring af lovgivningen. Samtidig gøres der mere for at informere tredjelande, især udviklingslande.
Et vanskeligere punkt er, at Kommissionen i sit oprindelige forslag ville give sig selv monopol på procedurerne. Det er ikke klogt, i betragtning af at der ikke gælder samme lovgivning for kemikalier i alle medlemsstater. Jeg sigter navnlig til pesticider og biocider. Som De ved, vil det endnu vare 5-10 år, før vi har EU-lovgivning på dette område. Desuden er det muligt, at medlemsstater også efter denne periode vil benytte undtagelsesordninger. Det er derfor godt at give medlemsstaterne noget spillerum i denne forordning.
Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerpolitik har vedtaget 15 ændringsforslag. Forordningens retsgrundlag er ændret fra det indre marked til miljøet. Det betyder fælles beslutningstagning for Europa-Parlamentet. Samtidig er der skabt større frihed for de enkelte medlemsstater, således at de enkelte medlemsstater kan træffe mere vidtgående foranstaltninger. Det kommer bl.a. til udtryk i den kendsgerning, at individuelle medlemsstater også har lov at stille forslag om at tilføje nye produkter til listen, som er underlagt forudgående informeret samtykke. Det forholder sig nemlig sådan, at der stadig er en gruppe produkter, som der ikke findes nogen harmoniseret europæisk lovgivning for, såsom pesticider.
En anden forbedring er, at listerne over farlige produkter skal opdateres mindst en gang om året. Det er meget vigtigt, at persistente organiske stoffer føjes til denne forordning. De aftaler, som er indgået inden for rammerne af Stockholm-konventionen, er optaget på listen over forbudte stoffer.
Da det viste sig, at Rådet havde samme holdning som Miljøudvalget, har jeg som ordfører forsøgt at afslutte lovgivningsprocessen under førstebehandlingen. Til dette formål fik jeg mandat fra grupperne. Forhandlingerne herom er forløbet tilfredsstillende. Rådet har overtaget de fleste af Miljøudvalgets ændringsforslag. Endvidere kunne Rådets for det meste tekniske tilpasninger nemt indføjes. Derfor er der udarbejdet 42 nye ændringsforslag, som de fleste grupper har støttet. Rådet sendte et brev, hvori det lovede, at hvis Europa-Parlamentet accepterer hele kompromispakken, vil Rådet fastlægge den fælles holdning i overensstemmelse hermed. Det betyder altså, at vi kan afslutte sagen allerede under førstebehandlingen, hvorved vi sparer en masse tid, mindst et år. Jeg er meget glad for, at fru Wallström siger, at også Kommissionen helhjertet kan støtte dette.
Jeg vil gerne gøre særligt opmærksom på ændringsforslag 22. Med hensyn til anvendelsesområdet er der opnået enighed med Rådet om, at reglerne i hvert fald gælder for mængder på over 10 kg. Det vil i høj grad lette gennemførelsen og kontrollen i praksis. Dette er også en del af den samlede pakke.
Hr. formand, denne kompromispakke er et meget tilfredsstillende resultat, som jeg varmt anbefaler Parlamentet. Stemmelisten omfatter fire blokke. Blok 1 indeholder de ændringsforslag, som vi har indgået kompromis om med Rådet. Hvis blok 1 vedtages, bortfalder blok 2. Blok 3 indeholder de ændringsforslag fra Miljøudvalget, som Rådet har overtaget. Dem skal vi altså stemme for. Endelig indeholder blok 4 tre ændringsforslag, som Parlamentet skal forkaste i betragtning af det samlede kompromis.
Til sidst vil jeg takke skyggeordførerne, Udvalget om Retlige Anliggender og Det Indre Marked og det danske formandskab mange gange for det gode, konstruktive samarbejde.

Redondo Jiménez (PPE-DE).
Hr. formand, fru kommissær, vi behandler to forslag, nemlig et forslag til Rådets afgørelse og et forslag til Rådets forordning om handel, eksport og import af farlige kemikalier.

I forslaget til afgørelse anmodes der om en snarlig ratifikation af Rotterdam-konventionen, hvis hovedformål er at regulere den internationale handel med farlige kemikalier, men også, og det er opfattelsen i Parlamentet, at beskytte menneskers sundhed og miljøet, og det er vigtigt, at det sker. Derfor har vi anmodet om en ændring af retsgrundlaget fra EF-traktatens artikel 133, der regulerer handelspolitikken, til artikel 175, i overensstemmelse med medbestemmelsesretten.
I Rådets forordning, der er udtømmende og meget præcis, fastsættes der meget strikse bestemmelser for handlen inden for Fællesskabet med pesticider. Vi beder om en vis fleksibilitet. Som allerede nævnt af hr. Blokland har vi nået en vigtig aftale efter mange diskussioner mellem alle de politiske grupper, således at såvel Kommissionen som Rådet efter ændringen af retsgrundlaget kan ratificere og forpligte sig over for pakken af ændringsforslag, så vi ved førstebehandlingen kan beslutte Parlamentets holdning og nå frem til en konklusion, vi alle er enige i.
Som hr. Blokland ligeledes nævnte, er ikke alle bestemmelserne om pesticider de samme i alle landene, og kommissæren ved udmærket, at de vil blive harmoniseret, men ikke før en minimumsfrist på mellem 5 og 10 år.
Bestemmelsen om pesticider og godkendelsesanalyser er meget forsinket, for af de ca. 800 aktive stoffer, der skal reguleres, er der ikke engang blevet analyseret 100. Derfor kan vi forvente, at sagen bliver forsinket.
Den forordning om proceduren for forudgående informeret samtykke, som vi skal vedtage, er vigtig, for den informerer på forhånd modtageren om, hvad afsenderen vil sende ham. Dette gælder ikke kun for EU's medlemsstater, men også for lande, der ikke er medlemmer, og som vi skal stille de samme krav.
Jeg anmoder Parlamentets medlemmer om at støtte betænkningen, som den foreligger, med den afstemningsliste, som hr. Blokland har foreslået, og som jeg lykønsker varmt, fordi han har ydet en stor indsats i et meget polemisk, vanskeligt og særdeles videnskabeligt spørgsmål.
Bowe (PSE).
Hr. formand, der er ikke behov for at sige meget mere, da hr. Blokland har sagt det meste. Jeg vil meget gerne starte med at give udtryk for enighed med den sidste taler. Det er en god betænkning, og ordførerne har arbejdet meget hårdt på den.
Vi så gerne enighed ved førstebehandlingen, selv om det absolut ikke er sikkert endnu. Vi mener, at ændringsforslagene stort set er fornuftige tilføjelser til teksten. Vi er lidt bekymrede over forslagene om medlemsstaterne, der medtager kemikalier i PIC-proceduren, og mener, at alle bør høres på ordentlig måde, hvis det sker.
Vi har brug for denne foranstaltning hurtigst muligt. Den vil hjælpe med til at forbedre folkesundheden og miljøbeskyttelsen både i og uden for EU. Vi er ivrige efter at gennemføre den, og vi støtter størstedelen af ændringsforslagene og ordføreren i morgen. Vi ser gerne en løsning hurtigst muligt. Vi har brug for flere internationale aftaler som denne, og vi har brug for, at det sker hurtigt. Det har tidligere taget for lang tid at gennemføre lovgivning om kemikalier.

Schörling (Verts/ALE).
Hr. formand, kommissær, mine damer og herrer, jeg er overordentligt glad for, at vi har opnået dette kompromis, som betyder, at vi nu også vil være i stand til nå frem til et kompromis med Rådet ved førstebehandlingen. Jeg vil gerne takke ordføreren for udtalelsen, hr. Blokland, det danske formandskab og Kommissionen for at have gjort et seriøst forsøg på at nå frem til en løsning, som er tilfredsstillende og acceptabelt for os alle, selv hvis ikke alle vores ændringsforslag er blevet vedtaget.
Hensigterne i Rotterdam-konventionen er vigtige, og det er også vigtigt, at den bliver ratificeret hurtigst muligt, da det drejer sig om handel med særdeles farlige kemikalier. Jeg mener også, at det kan siges, at Kommissionen gjorde et godt stykke arbejde ved at stille dette forslag til en forordning, som skal erstatte lovgivningen på området for farlige kemikalier og pesticider med bestemmelserne i Rotterdam-konventionen. Forslaget går faktisk ud over konventionen ved f.eks. at foreslå, at anmeldelsesproceduren for eksport også skal udvides, så den omfatter produkter, som indeholder såkaldte "ikke-reagerende" former for kemikalier, og at eksport af visse former for kemikalier skal forbydes fuldstændigt. Jeg er derfor meget glad for forslaget
Formålet med hele denne øvelse og konventionen er at forbedre kontrollen med handlen af farlige kemikalier og at lægge et fælles og øget ansvar over på de importerende og eksporterende lande. Det handler om at beskytte folkesundheden og miljøet. Derfor mener jeg også, at det er rimeligt og retfærdigt, at Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerpolitik, med hjælp fra Udvalget om Retlige Anliggender og Det Indre Marked, har ændret retsgrundlaget fra artikel 133 til artikel 175, som betyder, at Europa-Parlamentet får fælles beslutningsbeføjelser og samtidig gør medlemsstaterne i stand til at indføre strammere regler. Jeg håber derfor, at vi opnår et stort flertal, måske enstemmighed, for denne betænkning i morgen. Jeg mener, at der er al mulig grund til at lykønske hinanden.

Korhola (PPE-DE).
Hr. formand, de lovforslag i henhold til Rotterdam-konventionen, som bliver diskuteret, er et vigtigt skridt på vejen mod at sikre beskyttelsen af folkesundheden og miljøet i alle lande mod de mulige farer, som kommer fra handel med farlige kemikalier og pesticider. Vores ordfører for udtalelsen, hr. Blokland, har som sædvanlig gjort et fremragende stykke arbejde, som han fortjener ros for.
Konventionens formål er at øge det fælles ansvar og samarbejdet blandt parterne til aftalen om handel med visse farlige kemikalier og på den måde fremme miljø- og sundhedsbeskyttelsen. Samtidig er hensigten at opmuntre til en miljømæssig sund anvendelse af kemikalier med øget gennemsigtighed og udveksling af oplysninger.
Disse hensigter fortjener vores støtte, set fra EU's målsætninger, men nogle af de bestemmelser, som på nuværende tidspunkt er ved at blive drøftet, går længere end Rotterdam-konventionen. F.eks. de bestemmelser, som vedrører tidspunktet for og hyppigheden af eksportanmeldelserne og det nødvendige oplysningsniveau, rækker langt videre end konventionens bestemmelser. Sådan mener jeg også, at det skal være. Parterne til internationale aftaler om miljøet er lande på forskellige niveauer, hvad angår engagement, og de aftalte niveauer i konventionen går nødvendigvis ikke langt nok med hensyn til EU's målsætninger. Derfor mener jeg, at aftaler om miljøet altid skal gennemføres i en mere ambitiøs grad i EU, end det kræves af dem. Kun på den måde kan vi opnå en dynamik, som kan hjælpe med at styre den negative udvikling, som vi oplever det på miljø- og sundhedsområderne, i en mere positiv retning.
Forslaget fra ordføreren for udtalelsen om, at dette forslag til en forordning skal tage hensyn til Stockholm-konventionen vedrørende POP, som blev indgået i maj, bør også støttes. Formålet med forslaget til en forordning er at beskytte miljøet og folkesundheden. Det er også hovedformålet med Rotterdam-konventionen. Derfor har ordføreren for udtalelsen, hr. Blokland, også draget de rigtige konklusioner, når han foreslår, at artikel 133 i traktaten, som omhandler den fælles handelspolitik, skal erstattes med artikel 175 som et mere anvendeligt retsgrundlag for forslagene. Disse lovforslag hører således også under den fælles beslutningsprocedure.
Wallström
Hr. formand, jeg har korte bemærkninger til nogle af ændringsforslagene til afstemningen i morgen. De fleste vedrører forslaget til gennemførelsesforordningen.
For det første er der retsgrundlaget. Som Kommissionen allerede har gjort det klart i Rådet, mener Kommissionen, at artikel 133 - ikke artikel 175, stk. 1 - er det korrekte retsgrundlag. Kommissionen er nødt til at forbeholde sig ret til at udnytte de retlige midler, den har til rådighed.
I kraft af vores holdning til retsgrundlaget kan Kommissionen ikke acceptere, at nationale reguleringsindgreb i medlemsstaterne kun bør henhøre under anvendelsesområdet i forordningen og være underlagt procedurerne for eksportanmeldelse og PIC-proceduren. Heraf følger, at Kommissionen ikke kan acceptere ændringsforslag 3, 6, 7, 8, 13, 16, 17, 20, 26, 33 og 34. På den anden side anerkender Kommissionen, at Fællesskabets meddelelse vedrørende betingelserne for PIC-anmeldelse desuden bør give os et så fuldstændigt billede som muligt. Kommissionen kan derfor acceptere ændringsforslag 11 og 18.
Hvad angår Kommissionens rolle med hensyn til Fællesskabets deltagelse i konventionen, kan Kommissionen i kraft af sin holdning til retsgrundlaget ikke acceptere ændringsforslag 28. Artikel 14 i Kommissionens forslag giver mulighed for et eksportforbud mod, at visse kemikalier opføres på listen i bilag V. Kommissionen kender Parlamentets og Rådets ønske om at tilføje de kemiske stoffer i POP-konventionen til bilag V i overensstemmelse med bestemmelserne i de relevante bilag til den pågældende konvention. Kommissionen kan imidlertid acceptere ændringsforslag 56 i udkast samt de tilhørende ændringsforslag 41-46, 48, 50 og 53.
De resterende ændringsforslag er tekniske og hovedsagelig rettet mod større præcision i visse bestemmelser. Kommissionen kan acceptere alle disse ændringsforslag.
Herefter er der beslutningen om udkastet til ratificering. Der er stillet tre ændringsforslag, og som jeg allerede har forklaret, kan Kommissionen ikke acceptere den ændring af retsgrundlag, der er foreslået i ændringsforslag 1, ej heller ændringsforslag 3, der hidrører herfra.
Endelig kan Kommissionen acceptere ændringsforslag 2, der genindfører princippet om en central rolle for Kommissionen i Fællesskabets deltagelse i de forskellige organer til gennemførelse af konventionen.
Hvis det kan accepteres, giver jeg Dem et sammendrag af Kommissionens holdning til de mundtlige udtalelser.
Afslutningsvis skal der endnu en gang lyde en tak til hr. Blokland for hans hårde arbejde på en konstruktiv og værdifuld betænkning.

Formanden.
Forhandlingen under ét er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 11.30.

Formanden.
Næste punkt på dagsordenen er indstilling ved andenbehandling (A5-0320/2002) fra Udvalget om Økonomi og Valutaspørgsmål om Rådets fælles holdning med henblik på vedtagelse af Europa-Parlamentets og Rådets beslutning om et fællesskabsprogram for forbedring af virkemåden for beskatningssystemer i det indre marked (Fiscalis 2007-programmet) (10612/2/2002 - C5-0383/2002 - 2002/0015(COD)) (Ordfører: García-Margallo y Marfil).
Jeg giver ordet til ordføreren, hr. García-Margallo y Marfil.
García-Margallo y Marfil (PPE-DE)
Hr. formand, hr. kommissær, mine damer og herrer, den fælles holdning, vi drøfter nu, har en kort, men intens historie.
I 1998 vedtog Parlamentet og Rådet et program, der gik ud på at forbedre beskatningssystemernes virkemåde i det indre marked. For bare et år siden, i 2001, blev der foretaget en vurdering af de tre første år af systemets virkemåde. Jeg glæder mig over at sige, at udviklingen har været tilfredsstillende, og også at selve programmet var genstand for denne vurdering. I år forelagde Kommissionen os et forslag om at videreføre programmet - der udløber nytårsaften i år - i yderligere fem år, det vil sige indtil 2007.
Programmet, der vil være i kraft de næste fem år (Fiscalis 2007), indeholder efter min mening to nyheder i forhold til det tidligere. Det bliver udvidet, så det omfatter de direkte skatter - hvilket er en god nyhed - og så det dækker kandidatlandenes behov, hvilket er en endnu bedre nyhed.
Der er efter min mening tre almene mål i Fiscalis 2007-programmet, som vi nu behandler. For det første foreslås det, at medlemsstaternes beskatningssystemer skal virke ordentligt. For det andet at denne forbedring af virkemåden opnås via et samarbejde mellem de skattemyndigheder, der har ansvar for at anvende det, og for det tredje at denne forbedring af virkemåden via samarbejde kan medvirke til at afskaffe svindel.
Med hensyn til det første mål, det vil sige, at beskatningssystemerne skal virke, drejer det sig i dette program ikke om at tage endnu et skridt mod skattemæssig harmonisering - det har Kommissionen og Rådet udtrykkeligt erklæret - selv om jeg godt kunne have ønsket mig lidt større ambitioner, et mere beslutsomt skridt i Fællesskabets harmoniseringsproces.
For det andet er samarbejdet et mål, der gentages i alle Kommissionens dokumenter. Der blev talt om administrativt samarbejde i forslagene fra 1987 om betaling af moms i oprindelseslandet, i programmet fra 1996, i den nye momsstrategi fra 2000, i Monti-kodeksen om en reform af de direkte skatter osv., de har alle det samme mål. "Samarbejde" er et magisk ord, et mantra, der gentages, og som jeg gerne så var mere reelt, end det er i dag.
Jeg kunne ikke være mere enig i disse tre mål, men jeg er nødt til at komme med nogle bemærkninger om de specifikke mål for momsen og de direkte skatter.
Ved førstebehandlingen stillede vi nogle ændringsforslag, som vi ikke har ønsket at gentage ved andenbehandlingen, til ære for kommissæren. Det haster nu med at få programmet vedtaget, så det kan træde i kraft den 1. januar 2003 - ellers udløber det - og vi har være nødt til at ofre nogle legitime ønsker, jeg gerne vil nævne her, for vi vil stille dem igen på et senere tidspunkt.
Hvad angår momsen, står der i Fiscalis 2007-programmet, at det er godt at vide, hvordan momsen virker, og denne iver efter viden, samarbejde og koordinering falder godt i tråd med de fire mål, som momsstrategien fastsætter for 2003, nemlig at forenkle, at modernisere, at anvende afgiften så ensartet som muligt og at øge samarbejdet mellem de forskellige administrationer.
Jeg beklager imidlertid, hr. kommissær, at programmet ikke er blevet brugt til at komme lidt videre med overgangen til betaling af moms i oprindelseslandet. I alle Kommissionens dokumenter bliver det gentaget til ulidelighed, at det indre marked kun vil virke godt - eller virke bedre, om De vil - med betaling af moms i oprindelseslandet. Det hedder også, at hvis vi ikke tager skridt mod betaling af moms i oprindelseslandet, er det, fordi medlemsstaterne ikke har tiltro til kompensationssystemet og systemet til tilbageførsel af midler, som til at begynde med var baseret på erklæringer fra skatteyderne og senere på statistiske data, men det har aldrig tilfredsstillet medlemsstaterne. Vi burde være gået videre med dette program for at få kendskab til dataene og den ramme, der samtidig med at den ville have muliggjort en kompensation også ville have muliggjort den ønskede overgang til betaling af moms i oprindelseslandet.
Hvad angår de direkte skatter, har man heller ikke benyttet lejligheden til - som det står i det ændringsforslag, som vi ikke har ønsket at genfremsætte - at styrke forbindelsen mellem skattepolitikken og de øvrige fællesskabspolitikker. Som bekendt har skattepolitikken en instrumentel karakter i forhold til de andre politikker. Jeg vil blot komme med tre eksempler. Kommissæren ved godt, at der i handlingsplanen for finansielle tjenesteydelser stod, at der skulle ske parallelle fremskridt i liberaliseringen af sektoren, i overvågnings- og kontrolreglerne - som er så kendte nu efter Enron-sagen - og i harmoniseringen af de direkte skatter, så liberaliseringen ikke førte til en centralisering af finansaktiviteterne i de skattemæssigt mest gunstige klimaer eller lande.
Hvad angår konkurrencereglerne, er der en åbenlys forbindelse - især med hensyn til statsstøtten - med skattepolitikken. Kodeksen for god adfærd, der er en del af Monti-pakken, henviste til de beskatningsmæssige forvridninger, som kunne ændre det indre markeds virkemåde. Bæredygtig udvikling - vi har haft en forhandling om emnet - er nært knyttet til energiafgifterne. Derfor anbefalede vi i vores ændringsforslag, at vi udnyttede dette program til udveksling af information, viden og uddannelse til at muliggøre et bedre kendskab mellem skattepolitikken og EU's øvrige politikker.
Kommissionen har ikke benyttet denne periode til at få nærmere kendskab til de data, der ville have muliggjort overgangen til betaling af moms i oprindelseslandet, som fortsat er det fortabte paradis, vi alle ønsker at komme til, og den har ikke benyttet lejligheden til at fremme kendskabet og den indbyrdes forbindelse mellem skattepolitikken og de andre Fællesskabspolitikker, som den skal tjene.
Jeg vil dog gerne understrege, at jeg synes, at programmets almene mål er gode, nemlig at få kendskab til beskatningssystemernes virkemåde og samarbejde mellem administrationerne for at afskaffe svindlen. Jeg synes, at det er godt, at programmet bliver iværksat hurtigst muligt, og derfor giver vi Dem, hr. kommissær, et tillidsvotum ved ikke at genfremsætte de ændringsforslag, vi stillede ved førstebehandlingen, for at undgå en forligsprocedure, og for at programmet - som jeg er overbevist om, at kommissæren vil forvalte meget ordentligt - bliver iværksat hurtigst muligt.
Jeg giver ikke afkald på muligheden for at rejse andre mål ved andre lejligheder, men jeg synes, at fornuften og uopsætteligheden på nuværende tidspunkt er vigtige end programmets værdi og forbedring.
Hr. kommissær, jeg ønsker Dem held og lykke ved gennemførelsen.
Bolkestein
Hr. formand, jeg vil gerne starte med på Kommissionens vegne at takke ordføreren, hr. García-Margallo y Marfil, for hans arbejde og særdeles imødekommende holdning. Jeg vil også gerne give udtryk for vores anerkendelse af, at hr. García-Margallo y Marfil har besluttet ikke at stille det ændringsforslag på ny, der spillede en rolle under førstebehandlingen af dette forslag.
Jeg har med stor interesse lyttet til det, hr. García-Margallo y Marfil netop har sagt. Mange af de spørgsmål, han nævner, er vigtige, men på nuværende tidspunkt er Fiscalis-programmet mere begrænset, end han gerne så. Det er imidlertid vigtigt, at programmet vedtages, før det nuværende Fiscalis-program udløber den 31. december i år. Det glæder mig derfor meget, at dette forslag har sikret Europa-Parlamentets støtte ved andenbehandlingen Jeg bifalder derfor især det positive bidrag fra ordføreren for Udvalget om Økonomi og Valutaspørgsmål, hr. García-Margallo y Marfil.
Som De måske er klar over fra Kommissionens meddelelse til Parlamentet om Rådets fælles holdning, har Kommissionen udtrykt tilfredshed med, at Rådet bifaldt den overordnede fremgangsmåde i det oprindelige forslag. Kommissionen har noteret sig, at Rådet har støttet fortsættelsen af den indsats, der foregår på nuværende tidspunkt i henhold til det nuværende Fiscalis-program. Kommissionen har især bifaldet Rådets støtte til at øge denne indsats på området direkte beskatning.
Ikke desto mindre blev det i meddelelsen beklaget, at budgettet blev reduceret fra Kommissionens oprindelige forslag på 56 millioner euro til 44 millioner euro. Det glæder mig, at det er lykkedes Europa-Parlamentet, Rådet og Kommissionen at nå til enighed, så det nye program kan vedtages snarest. Jeg vil for den støtte gerne takke medlemmerne af Parlamentet og især, som jeg sagde, hr. García-Margallo y Marfil.

Honeyball (PSE).
Hr. formand, også jeg bifalder de fremskridt, der sket i denne betænkning om Fiscalis-programmet for de næste fem år. Jeg bifalder især og vil gerne henlede opmærksomheden på redegørelsen i den fælles holdning. Som ordføreren allerede har nævnt, påpeges det, at dette ikke er et politisk program, men et program, der skal fremme det administrative samarbejde mellem skattemyndighederne i medlemsstaterne. Det er vigtigt, at vi er klar over det formål. Vi taler her om at forbedre administrationen og ikke på nogen måde om at harmonisere skatterne.
Da det første gang blev foreslået, at udvidelsen af programmet ville være rettet mod direkte beskatning, skabte det, især i Det Forenede Kongerige, stor bekymring for, at det kunne føre til foranstaltninger om at indføre en harmonisering af de direkte skatter. Vi bifalder derfor, at det i den fælles holdning er klart angivet, at det ikke er tilfældet.
Jeg vil gerne endnu en gang tale på vegne af Det Forenede Kongerige og sige, at vi især bifalder dette, da vi har været blandt de mest aktive brugere af Fiscalis-programmet i de sidste par år. Vi finder det særdeles værdifuldt, og jeg ville bestemt blive bekymret, hvis der skete noget, der ville forringe programmet og gøre det vanskeligere for visse medlemsstater at tage del i.
Programmet har meget at tilbyde. Det har indført udveksling af tjenestemænd, det har indført seminarer om skattespørgsmål af fælles interesse, det har bidraget med multilaterale kontroløvelser, det har udviklet den faglige uddannelse, f.eks. færdigheder inden for revision, det har forbedret sprogtræningen, og det har fastholdt og udviklet systemer til kommunikations- og informationsudveksling. Det er alt sammen godt og skal bifaldes, fortsættes og forbedres. Det, vi altid forsøger at gøre i den slags situationer, er at forbedre den måde, systemerne fungerer på, og få tingene til at fungere bedre. Det har bestemt været et af resultaterne af Fiscalis-programmet.
Det skal derfor beklages, som Kommissæren sagde, at vi står over for en nedskæring i budgettet. Det eneste, vi kan håbe på, er, at budgettet, som det ser ud nu, rækker til at føre programmet videre. Alt i alt bifalder jeg derfor den fælles holdning, og at det ser ud til, at vi når til en aftale og forlænger programmet. Det glæder mig også, at vi nu er helt klar over, at det ikke på nogen måde handler om en harmonisering af skatterne, men om administrative systemer.

Santos (PSE).
Hr. formand, en manglende aftale mellem institutionerne vil føre til en delikat situation, sådan som ordføreren også erkender det, eftersom det haster det med at få vedtaget nye Fiscalis-rammebestemmelser, der kan fungere fra den 1. januar 2003. Det er dog synd, at Rådets enighed i Parlamentets holdninger kun omfatter en minimumsperiode. Det er i øvrigt signifikant, at Kommissionen trods erkendelse af, at formålet med Fiscalis-programmet ikke er at harmonisere skattelovgivningen, har udtrykt tilfredshed med, at en erklæring herom er blevet indføjet i sagsakterne. Selv om Fiscalis-programmet kan betragtes som et instrument, der blot skal styrke det administrative samarbejde, må Parlamentet altid overveje de politiske følger af at gennemføre et sådant program.
Det er rigtigt, at skatteunddragelse og svig har en national dimension, der er specifik for det enkelte land, men der er også - og i stadig højere grad - en overnational dimension i kraft af de sofistikerede teknikker og metoder, der benyttes. På et særdeles følsomt tidspunkt for Unionens finanser kan disse faktorer ikke ignoreres, og endnu mindre må man undlade at udnytte de muligheder, der opstår, til at forbedre skattegrundlaget. Det skal jo erindres, at EU står over for en historisk udvidelse, hvilket betyder, at der med optagelsen af nye lande og forskellige skattepolitikker vil opstå nye og ukendte problemer.
Det nye program udvider i øvrigt sit anvendelsesområde ikke blot til direkte beskatning, men også i forhold til kandidatlandene. En forbedring af virkemåden for beskatningssystemer i det indre marked er i sig selv et rosværdigt mål, men bekæmpelse af svig og skatteunddragelse er ligesom opgaven med at få lagt grunden til en minimumsharmonisering også muligheder, der ikke burde lades uudnyttede. Jeg beklager derfor, at Kommissionen i denne sag har henvist til traktatens artikel 95 og ikke har vovet at benytte artikel 93. Med disse forbehold og under hensyntagen til behovet for, at det nye program kan træde i kraft, støtter jeg ordførerens indstilling.

Formanden.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 11.30.
(Mødet hævet kl. 23.45)

