Højtideligholdelse af den 11. juli som mindedag for ofrene for massakren i Srebrenica (forhandling) 
Formanden
Det næste punkt er Rådets og Kommissionens erklæring om højtideligholdelse af den 11. juli som mindedag for ofrene for massakren i Srebrenica.
Alexandr Vondra
formand for Rådet. - (EN) Hr. formand! Som alle ved, var det, der skete i Srebrenica, en forfærdelig forbrydelse. Massakren på over 8 000 bosniakker i og omkring Srebrenica markerer et af de mørkeste historiske øjeblikke i Bosnien-Hercegovina, i det tidligere Jugoslavien og også i Europa som helhed. Det er uden tvivl den værste grusomhed i Europa siden anden verdenskrig.
Når vi ser tilbage, kunne der være gjort meget mere og tidligere. Srebrenica var en kollektiv fiasko for det internationale samfund, herunder EU. Det er en stor skam, og vi beklager det dybt. Det er vores moralske, menneskelige og politiske forpligtelse, at der aldrig mere bliver et Srebrenica.
Ved at markere tiåret for massakren i Srebrenica udtrykte Rådet igen sin fordømmelse af de forbrydelser, der blev begået, og viste sin medfølelse med ofrene og deres familier.
Rådet, der henviser til FN's Sikkerhedsråds resolutioner 1503 og 1534, understregede, at et fuldt og ubegrænset samarbejde med FN's krigsforbrydertribunal fortsat er et væsentligt krav for at fortsætte fremskridtene mod EU-medlemskab. Hvis de resterende tiltalte, der stadig er på flugt og fortsat unddrager sig international retsforfølgelse, kunne blive overført til Haag, ville det være en passende hyldest til ofrene for Srebrenica og et væsentligt fremskridt i retning af varig fred, stabilitet og forsoning. Derfor er det fortsat Rådets faste overbevisning, at de personer, der har begået forbrydelser i Srebrenica og i Bosnien-Hercegovina generelt og andre steder på det vestlige Balkan, skal bringes for retten.
Samtidig har europæisk integration op gennem historien vist sig nyttig med hensyn til at hele fortidens sår og uretfærdighed, så vi har også brug for at koncentrere os om fremtiden. Som den integrerende faktor skabte EU fred, stabilitet, tillid og velstand i Europa i anden halvdel af det sidste århundrede. Derfor er det et af det tjekkiske formandskabs indsatsområder i forbindelse med eksterne relationer at hjælpe det vestlige Balkan på sporet mod EU-medlemskab. Forsoning er en afgørende forudsætning for integration, men forsoning er vanskelig, hvis ikke retfærdigheden sker fyldest.
Efter 13 år er det på tide at få afsluttet den skamfulde Srebrenica-tragedie. Arrestationen af Karadžic har bevist, at uhyrlige forbrydelser som forbrydelser mod menneskeheden ikke går ustraffet hen. Ratko Mladić mangler stadig at blive bragt til domstolen i Haag, så familierne til ofrene fra Srebrenica kan blive hjulpet til at gøre op med fortiden og tage fat på deres fremtid.
EU vil fortsat gøre alt, hvad der står i Unionens magt, for at dette kan ske. Men der skal også gøres en hel del mere, således at Srebrenica fra at være et trist historisk minde kan blive et sted, hvor livet faktisk har noget at byde på. Det internationale samfunds engagement lever ikke i et vakuum. Det kombineres aktivt med de lokale foranstaltninger på statsligt niveau og foranstaltninger fra begge enheders side. Der er udfoldet mange gode bestræbelser.
Screbrenicas fremtid kan bedst sikres gennem økonomisk udvikling og jobskabelse for at forbedre de økonomiske og sociale vilkår for befolkningen i Srebrenica-regionen. Myndighederne i Republika Srpska og også ministerrådet i Bosnien-Hercegovina samt føderationen har ydet støtte og sikret investeringer i regionen omkring Srebrenica. De bevilgede aktiver havde til formål at sikre Screbrenicas genoprettelse, herunder bygge- og anlægsvirksomhed, genopbygning, udvikling af infrastruktur, erhvervsfremme, forbedring af de offentlige tjenesteydelser, projekter med bæredygtigt afkast samt uddannelse.
Alle disse lokale bestræbelser blev også understøttet af donorkonferencen for Srebrenica, der blev afholdt for lige godt et år siden i november 2007. Det kunne være en god anledning til en appel om flere nye investeringer til denne by og egn.
Det er af største betydning, at Srebrenica aldrig bliver glemt, og at den fælles indsats fortsætter. Vi må alle i EU, det internationale samfund og de lokale myndigheder videreføre det konstruktive samarbejde for at forbedre levevilkårene i Srebrenica-området. Kun udsigten til et bedre liv kan hjælpe med til at mindske de politiske spændinger ved at skabe et rum for dialog og dermed give ofrenes familier, der stadig er i sorg, mulighed for at komme videre. Det ville være den bedst mulige hyldest til ofrene for Srebrenica.
Benita Ferrero-Waldner
medlem af Kommissionen. - (EN) Hr. formand! I juli 1995 blev næsten 8 000 mænd og drenge myrdet og forsvandt i Srebrenica. De højeste internationale folkeretsdomstole har kaldt denne massakre ved dens rette navn: folkemord. Mens vi fortsætter vores kamp for retfærdighed mod gerningsmændene, mener jeg, det er rigtigt, at vi husker ofrene og udtrykker vores medfølelse med deres familier. Derfor er jeg her i dag og støtter initiativet til at anerkende den 11. juli som mindedag for folkemordet i Srebrenica.
Srebrenica står som et symbol på rædsel og utrøstelig sorg. Erindring er lige så smertelig, som den er nødvendig. Den er nødvendig, fordi vi ikke kan, og ikke skal, glemme. Det er nødvendigt at modvirke den selektive erindring hos dem, der stadig den dag i dag fornægter, hvad der faktisk fandt sted. Erkendelse af, hvad der skete i juli 1995, er grundlæggende for forsoningen i Bosnien-Hercegovina og i den regionale proces. Proklameringen af den 11. juli som europæisk mindedag for ofrene i Srebrenica bør derfor være et yderligere skridt mod forsoning i Bosnien-Hercegovina og i regionen. Jeg synes, det vil være en anledning til at sende et budskab, ikke blot om respekt og erindring, men også om håb for fremtiden - en fremtid i EU, der bygger på forsoning, og giver sårene mulighed for at heles over tid.
Men erkendelse alene er ikke tilstrækkelig. Retfærdighed er lige så væsentlig. Jeg tror, det er vigtigt, at alle gerningsmænd til disse uhyrligheder bliver stillet for retten, bliver retsforfulgt og betaler for de forbrydelser, de har begået. Det er derfor uacceptabelt, at general Ratko Mladić efter så mange år stadig er på fri fod. Kommissionen støtter fuldt og helt arbejdet i Det Internationale Krigsforbrydertribunal vedrørende det Tidligere Jugoslavien, ICTY. Vi ser positivt på Bosnien-Hercegovinas samarbejde med ICTY og landets håndtering af sager, som tribunalet overfører til lokale domstole. Vi benytter, som Kommission, enhver lejlighed til at opfordre myndighederne til at fortsætte deres indsats og sikre, at alle forbrydelser bliver behørigt retsforfulgt.
Ud over domstolenes retfærdighed kan vi tilbyde ofrene en anden form for retfærdighed, og det er en bedre fremtid for deres kære, som overlevede. Det er kernen i vores EU-indsats på det vestlige Balkan. Vi ønsker, at landene i regionen bevæger sig i retning af en fælles europæisk fremtid. Vi ønsker at se et velstående Bosnien-Hercegovina i en stabil region, hvor grænser betyder mindre, og tilliden mellem naboer er genoprettet. Vi ved, at det vil blive en lang rejse, men hvis historien om EU og dens udvidelser fortæller os noget, så er det, at den rejse er umagen værd for alle involverede.
Vi kan ikke gøre rejsen til EU for Bosnien-Hercegovina. Landet skal selv opfylde betingelserne og selv løfte sine interne udfordringer, men vi kan hjælpe til. Og vi vil hjælpe, og vi ønsker, at det skal lykkes for dette land som de overlevendes sejr over dem, der havde andre planer.
Doris Pack
for PPE-DE-Gruppen. - (DE) Hr. formand, hr. formand for Rådet, fru kommissær! Krig, koncentrationslejre, folkemord - aldrig igen! Efter den anden verdenskrigs rædsler kunne ingen i Europa forestille sig, at det nogensinde kunne ske igen.
Og alligevel skete det. I midten af 1990'erne, seks år efter Berlin-murens fald, mens Vest- og Centraleuropa voksede fredeligt sammen, skete det igen i Bosnien-Hercegovina. Det internationale samfunds fejl - de mange år, hvor man havde set den anden vej, hvor man næsten sorgløst havde forhandlet med banditterne dér, hvor man havde udvekslet venskabelige håndtryk med forbrydere som Ratko Mladić - havde styrket accepten af ham og hans medskyldige. De slap godt fra det, da de fulgte års etniske udvisninger og etniske udrensninger op med en massakre.
I dag er Ratko Mladić endnu ikke blevet stillet for en domstol. Hvem skjuler ham? Hvem hjælper ham og påtager sig således, ligesom de påfører ham, en endnu større byrde af skyld? Mange af de øvrige gerningsmænd er også stadig på fri fod, og nogle bor endda stadig i Bosnien-Hercegovina blandt ofrenes sørgende familier. Derfor skal vi insistere på, at ikke blot Det Internationale Krigsforbrydertribunal vedrørende det Tidligere Jugoslavien i Haag, men også de lokale krigsforbrydertribunaler i Bosnien-Hercegovina kan gøre deres arbejde ordentligt.
Den mindedag, vi har proklameret, er ment som et opråb, som et signal om ikke at glemme og som et budskab til de sørgende familier om, at vi sørger med dem. Måske kan denne dag faktisk tjene til at øge kendskabet til disse forfærdelige forbrydelser, selv hos dem, der stadig ikke tror på, at det skete, som også videooptagelser beviser, så grunden til den nødvendige forsoning kan blive lagt. Uden anerkendelse af det direkte og indirekte ansvar for denne massakre kan der ikke blive nogen fred. Det i det mindste og domfældelsen af gerningsmændene, skylder vi ofrene og deres familier
Richard Howitt
for PSE Gruppen. - (EN) Hr. formand! Hvert år, når vi i Det Forenede Kongerige mindes krigene i det 20. århundrede, bruger vi ordene "at the going down of the sun and in the morning, we will remember them" [når solen går ned og om morgenen, vil vi huske dem]. Det er meget bevægende ord for mig og min generation, og for mine forældre, der begge gjorde tjeneste i Anden Verdenskrig. Og selv for generationerne efter os er denne højtideligholdelse ikke kun en passende hyldest til alle, der gjorde tjeneste. Det er en påmindelse om det onde og om de menneskelige omkostninger ved krig, en advarsel til disse generationer og en beskyttelsesforanstaltning for freden og mod konflikter i kommende år.
Derfor er højtideligholdelse vigtig, og som kommissæren har sagt her i aften, er erkendelse helt afgørende for forsoning for nutidens generationer.
Vi ved alle, hvilket blodbad der fandt sted i Srebrenica i 1995. 8 000 muslimske mænd og drenge blev slået ihjel, da de søgte tilflugt i et område, som FN's Sikkerhedsråd havde erklæret for sikkert, i Srebrenica.
Selv om det skete for næsten 14 år siden, er det kun ret og rimeligt, at vi mindes ofrene og bliver mindet om begivenhederne og det racehad, der førte til denne forfærdelige begivenhed.
For bare en måned siden blev der oprettet en gruppe med over 1 000 medlemmer på det sociale netværkssted Facebook, som åbent glorificerede folkemordet i Srebrenica. Gruppen, hvis navn kan oversættes til "Kniv, Wire, Srebrenica", støttede drabet på mænd og drenge i Srebrenica, udelukkende fordi de var bosniske muslimer. Der blev også talt om deres respekt for Ratko Mladić' handlinger, hvilket blot er endnu et bevis på, hvis der ellers var brug for det, at det forhold, at Mladić' stadig er på fri fod, kun nærer hadet og giver ammunition til dem, der søger at øge fortidens spændinger.
Takket være et ramaskrig fra offentligheden blev Facebook-gruppen hurtigt fjernet, men først efter, at over 1 000 medlemmer på en måned mellem december 2008 og januar 2009 havde tilmeldt sig.
At mindes ofrene for Srebrenica sender et klart budskab til de personer, der glorificerer Ratko Mladić' og Radovan Karadžić' handlinger, om at vi ikke vil tillade, at dette sker igen, og at de er alene og isolerede med deres synspunkter.
En bosnisk domstol hørte sidste måned fra psykologer, hvordan overlevende fra Srebrenica-massakren er dybt traumatiserede. Domstolen hørte, at problemerne for mange overlevende er, at de aldrig kan få en chance for at sige farvel til deres slægtninge.
Selv om vi ikke kan sætte uret tilbage for at give disse slægtninge en ny chance, kan vi sikre, at dette folkemord ikke bliver glemt, og at de ansvarlige bringes for retten.
Jelko Kacin
for ALDE Gruppen. - (SL) Den Europæiske Union udsprang af erfaringerne fra anden verdenskrig. Vi har en fælles dokumenteret historisk hukommelse, der har gjort det muligt for os at opbygge vores fælles europæiske fremtid sammen. Srebrenica er et rædselsvækkende vidnesbyrd om, at anden verdenskrigs rædsler gentog sig på den mest rystende måde i Europa i 1995.
Srebrenica er et symbol på etnisk udrensning. Srebrenica er synonymt med skånselsløs og umenneskelig nedslagtning af børn og voksne - det er synonymt med folkemord. Srebrenica står imidlertid også for fortielse af drab og destruktion af massegrave. Vi må indbygge Srebrenica i vores fælles historiske hukommelse og i grundlaget for EU's udvidelse i det vestlige Balkan. Vi skal ikke tolerere diskriminerende og udelukkende stereotyper om enkelte nationer, vi skal kæmpe med kollektiv skyld. De ansvarlige for folkemordet i Srebrenica skal bringes for tribunalet i Haag, de skal anklages og sendes i fængsel, og vi skal arbejde sammen om at opbygge og muliggøre en europæisk fremtid for Srebrenica, for lokalbefolkningen og for hele Bosnien-Hercegovina.
Det allermindste, vi bør gøre, er at prøve at føle med de personer, som med traumer og smerte må leve med et hudløst minde om forbrydelse, som må leve uden deres kære. Jeg vil gerne takke Formandskonferencen for dens enstemmige støtte til forslaget om, at vi inviterer unge bosniakker og serbere fra Srebrenica til sammen at komme til Europa-Parlamentet hvert år, så de væk fra Srebrenica og uden pres og belastninger fra deres hjemlige omgivelser kan tænke, planlægge og opbygge en fælles og smukkere fremtid for Srebrenica og for hele Bosnien-Hercegovina. Denne beslutning ...
(Formanden afbrød taleren.)
Milan Horáček
for Verts/ALE Gruppen. - (DE) Hr. formand! I beslutningen omtales FN og også EU-institutionerne i meget klare og kritiske vendinger. Manglerne i beslutningsmekanismerne på det udenrigs- og sikkerhedspolitiske område bidrog ikke til at forhindre de frygtelige forbrydelser i Srebrenica. Manglen på én stemme er fortsat den dag i dag en fejl i den europæiske naboskabspolitik, som dagens drøftelser om Gaza-konflikten endnu en gang har vist.
Massakren i Srebrenica må aldrig blive glemt, og derfor ser vi positivt på og støtter initiativet til at gøre den 11. juli til mindedag for ofrene for dette folkemord. Samtidig skal der dog ske forsoning på begge tider, hvilket kun kan ske ved at tage begivenhederne op til fornyet overvejelse. Det er derfor helt uacceptabelt, at de skyldige og dem, der anklages for denne forbrydelse, stadig er på fri fod. Jeg mener, at ikke kun Mladić, men også de andre skyldige skal for retten.
Erik Meijer
for GUE/NGL-Gruppen. - (NL) Hr. formand! Byen Srebrenica er kendt i hele verden på grund af massakren på 8 000 muslimske mænd i 1995. De overlevende kvinder og børn gør ret i at blive ved med at minde os om det. Efter mit besøg i Srebrenica i marts 2007 bad jeg Kommissionen om at bidrage til bæredygtig indkomst og beskæftigelse gennem turistfremmende projekter, hvilket ville sikre, at Srebrenica havde mere at tilbyde end sin historie og det store mindesmærke. Srebrenica er også et symbol på fiaskoen for optimistiske begreber om humanitær indsats og beskyttelseszoner.
Det burde have været gjort klart fra starten, at en udenlandsk militær tilstedeværelse kun kunne give falske illusioner. Det gjorde Srebrenica til en operationel base i det serbiske miljø, selv om det uundgåeligt efterhånden ville blive opslugt af det selvsamme miljø. Uden en nederlandsk hær i Srebrenica ville der ikke have været en krigssituation, og serberne ville ikke have haft behov for hævn. Ofrene er en grund til ikke blot at bringe de herrer Mladić og Karadžić for retten, men også til at tænke kritisk over de mislykkede militære interventioner og alle forsøgene på at skabe statslig enhed i et etnisk delt Bosnien.
Bastiaan Belder
for IND/DEM-Gruppen. - (NL) Hr. formand! 'En stemme fra Srebrenica, store tårer trillede ned over hans kinder. Han omfavnede mig, kyssede mig og sagde: "Vær sød og gå, mama!" De greb ham, jeg nægtede at gå, knælede ned og bad dem: "Slå mig ihjel i stedet! I har taget mit eneste barn. Jeg ønsker ikke at gå nogen steder. Dræb mig, så er det overstået."'
Det er den bevægende fortælling fra en bosnisk kvinde, der mistede både sin mand og sin 12 år gamle søn under Srebrenica-massakren i juli 1995. Hendes stemme og hendes lidelsesfælles stemmer forfølger os i dag, bl.a. på grund den uvurderlige forskning, der udføres af samvittighedsfulde forskere, såsom professor Selma Leydesdorff fra Amsterdam.
Selv om EU nu har givet Vestbalkan udsigt til at komme med i EU, er Screbrenicas rædsler fortsat et symbol og en pligt, først og fremmest i både ord og handling. Med andre ord faktisk hensyntagen til dem, der er ladt tilbage. Srebrenica, juli 1995. Jeg var udenrigsreporter for en nederlandsk avis på det tidspunkt og fulgte nøje den bosniske slagmark. Jeg kan ikke sige, hvor flov og modløs jeg var over det internationale begreb beskyttelseszone, navnlig som nederlandsk statsborger.
"Kom vanavond met verhalen, hoe de oorlog is verdwenen, en herhaal ze honderd malen, alle malen zal ik wenen." [Kom her i aften med historier om, hvordan krigen er forsvundet, og gentag dem hundred gange, jeg vil græde hver gang.] Fra nu af vil de berømte ord fra denne berømte digter fra mit land til minde om anden verdenskrig også høre til den 11. juli, når vi mindes ofrene fra Srebrenica og Potočari.
Dimitar Stoyanov
(BG) Tak, hr. formand! Vi er samlet her i aften for at mindes en forfærdelig forbrydelse, der passende kaldes folkemord, og som faktisk repræsenterer en enorm menneskelig tragedie i vores nyeste historie. Men når jeg læser den erklæring, der bliver fremsat sammen med beslutningen og udkastet til beslutning, kan jeg se, at den kun afspejler halvdelen af tragedien og halvdelen af folkemordet.
Den indeholder navnene på dem, der er blevet verdensberømte: Ratko Mladić, Radovan Karadžić, Krstić og andre. Men jeg kan ikke i erklæringen se navnene på de muslimer, der også begik forbrydelser i Srebrenica under denne skrækkelige konflikt. Hvor er navnet på Naser Orić, der ledede den 28. muslimske division? Hvorfor er der i denne beslutning ingen omtale af massakren i den kristne landsby Kravica juledag 1993? Hvorfor er der ingen beskrivelser af de dusinvis af kristne landsbyer, der blev brændt ned i Srebrenica-området af muslimske bander? Vi må alle holde op med at forsvare en dobbeltmoralsk, ensidig holdning, når vi vurderer disse forfærdelige begivenheder. Enhver, der påstår, at kun kristne dræbte muslimer i Bosnien-Hercegovina, og at det modsatte ikke skete, er en hykler. Har nogen gjort sig den ulejlighed at kontrollere det? Det er blevet sagt, at Srebrenica er oversvømmet af massegrave, hvilket er sandt. Men har nogen gjort sig den ulejlighed at kontrollere, hvor mange af dem der er kristne massegrave?
Lad os ikke glemme, at der skete ting på begge sider, og vi må ikke lade som om, der ikke findes kristne, eller de ikke har menneskerettigheder, som om de er en slags dyr.
Anna Ibrisagic
(SV) Hr. formand! Hvad kan man nå at sige på to minutter, når vi skal tale om og beskrive, hvad der skete i Srebrenica, når vi skal lære, hvordan vi kan huske det, så det aldrig sker igen? Hvad mangler vi endnu at se, og hvad er der tilbage at sige om Srebrenica? Hvad kan jeg som det eneste medlem af Parlamentet, der er født i Bosnien og er krigsflygtning, i dag fortælle fra denne talerstol, som jeg ikke ville have kunnet fortælle som svensk medlem, hvis jeg ikke havde haft disse erfaringer med krigen? Jeg kan fortælle min historie, en virkelig historie, fra dengang.
Måske er det vigtigste, jeg kan bringe videre, følelsen af håb, da jeg stadig troede, at hvis blot nogen derude i Europa ville se, hvad der skete, ville verden reagere, eller håbløsheden, da det gik op for mig, at jeg var overladt til min egen ulykke, og at der ikke ville komme nogen hjælp. Jeg husker blodspor på asfalten, sultne børns skrig, en tiårig piges tomme udtryk, da hun fortalte, hvordan hun og hendes brødre og søstre først havde måttet begrave deres døde forældre og derefter flytte ligene til en anden grav, da soldaterne prøvede at fjerne beviset på massemord i en landsby i nærheden af min by. Jeg husker min fars ansigt, da vi fandt ud af, at min onkel og fætter var i en koncentrationslejr. Jeg husker min egen desperation, da jeg en morgen ikke engang havde en enkelt deciliter mælk, jeg kunne give min etårige søn.
Men det, jeg husker tydeligst og aldrig vil glemme, er dog den ubeskrivelige følelse af ensomhed, når man endelig forstår, at ens egen ulykke, desperation og smerte har udspillet sig for åben skærm, at verden havde set, hvordan vi led, men at ingen forhindrede det. Det er den følelse, jeg deler med mennesker fra Srebrenica. Det er den følelse, jeg bringer med mig sammen med alle de andre ofre for krigen på Balkan.
Den kendsgerning, at Europa-Parlamentet i morgen vil stemme om en mindedag for ofrene fra Srebrenica, er noget, der bringer mig en smule fred. Den mindedag vil ikke give folkene fra Srebrenica deres myrdede familiemedlemmer tilbage, men for alle os, der har været ofre for krigen, vil det betyde en anerkendelse af, at Europa har set vores lidelser, at vi ikke er alene, og at Europa vil huske, så det ikke sker igen.
Personligt håber jeg - og jeg vil arbejde for at sikre det - at Srebrenica sammen med Bosnien og alle de øvrige Balkanlande bliver medlemmer af den europæiske familie så hurtigt som muligt. Det er det mindste, vi kan forvente, efter at Europa så skammeligt ikke evnede at forhindre dette folkemord og i betragtning af, at Ratko Mladić stadig er på fri fod.
(Bifald)
Diana Wallis
(EN) Hr. formand! Jeg vil gerne takke kommissæren for hendes kommentarer i aften til støtte for dette initiativ. I juli sidste år havde jeg det privilegium, den forpligtelse og den ovevældende erfaring at deltage i mindehøjtideligheden i Srebrenica på vegne af formanden for Parlamentet. Det har mærket mig og gjort mig ydmyg. Det er noget, jeg aldrig nogensinde vil glemme. Tusinder af mennesker samledes i det varme julisolskin, værdige, triste, det var en mindeceremoni fyldt af erindringer og naturligvis sorg.
Men vi skal huske, fordi vi alle som europæere har en fornemmelse af déjà vu i forbindelse med Potočari, en følelse af medskyld. Vi så alle scenerne før massakren på vores tv-skærme, før flugten til Tusla. Vi har den hjælpeløshed og håbløshed, som vi måske var fælles om. Vi kan aldrig sige "aldrig igen", men vi kan sige, at vi vil huske, vi vil lære, og vi vil hjælpe mennesker med at komme videre. Det er det, denne europæiske mindedag bør handle om. Jeg vil aldrig glemme, hvad jeg oplevede. Jeg vil aldrig glemme de mødre, døtre, familier, jeg mødte i den periode. Jeg håber, vi kan give dem noget varigt og positivt for fremtiden.
Zita Pleštinská
- (SK) Jeg støtter anerkendelsen af den 11. juli som mindedag for folkemordet i Srebrenica, hvor det internationale samfund undlod at gribe ind i konflikten og beskytte civilbefolkningen. Jeg mener, det er den bedste måde, vi kan vise vores respekt for ofrene for massakren på. I løbet af det flere dage lange blodbad efter Screbrenicas fald mistede over 8 000 mænd og drenge livet. Tusinder af kvinder, børn og ældre mennesker blev deporteret, og et stort antal kvinder blev voldtaget.
Vi må aldrig glemme ofrene for den brutalitet, der blev begået under krigen i det tidligere Jugoslavien. Jeg tror, at alle lande på det vestlige Balkan vil støtte anerkendelsen af denne dag.
Vi må sende et klart budskab til fremtidige generationer, så de aldrig igen tillader et nyt Srebrenica. Jeg er overbevist om, at der vil blive gjort yderligere bestræbelser på at sikre, at de resterende tiltalte på flugt bliver stillet for retten, så de mange familier kan få en endelig bekræftelse af den skæbne, deres fædre, sønner, mænd og brødre har lidt.
Pierre Pribetich
- (FR) Hr. formand! Forudsætningen for at overvinde fortidens spændinger og gøre den størst mulige indsats for at stabilisere det vestlige Balkan er faktisk, at dette område overvinder sin egen historie. Denne i allerhøjeste grad symbolske handling med at foreslå en europæisk mindedag den 11. juli er en del af denne proces og har flere formål. For det første tager den sigte på at ære alle ofrene for de grusomheder, der blev begået i Srebrenica og deres familier, og for det andet tager den sigte på at minde alle borgere og folkeslag om, at det er nødvendigt at være årvågen, og om, at staters handlingslammelse uundgåeligt fører til den slags grusomheder. Den har også til formål at understrege, at EU bør have en egentlig fælles forsvars- og sikkerhedspolitik, så det kan gribe ind på baggrund af de principper og værdier, der forener og styrer os. Endelig har den til formål at gentage over for landene på Vestbalkan, at det er deres naturlige skæbne at tilslutte sig EU snart, men at dette forudsætter, at de til enhver tid samarbejder åbent med Det Internationale Krigsforbrydertribunal med henblik på at bringe krigsforbryderne for retten. Det er vores budskab, det er Parlamentets budskab til nuværende og kommende generationer, så tiden ikke virker som rust og æder minderne op, men i stedet bringer minderne til live igen.
Jelko Kacin
(SL) Jeg vil gerne genoptage min tale, for ofrenes slægtninge har bedt mig om at udtrykke deres taknemmelighed over for Parlamentet i dag for den forståelse og støtte, det har vist ved at vedtage denne beslutning.
Tak til alle, der besvarede invitationen til at deltage i dagens forhandling. Jeg vil også gerne benytte samme lejlighed til at afslutte min tale med to punkter. Denne beslutning fokuserer ikke på fortiden, selv om den også vedrører de døde. Den fokuserer på de levende og på en bedre fremtid for dem.
Călin Cătălin Chiriţă
(RO) Massakren i Srebrenica i juli 1995 er sammen med alle de grusomheder, der blev begået under den krig, der fulgte opløsningen af det tidligere Jugoslavien, et sort kapitel i Europas historie.
Det er en tragisk lære af historien, der giver os mulighed for endnu en gang at forstå, at det er nødvendigt at udvikle evnen til at træffe effektive foranstaltninger i EU, i vores eksterne sikkerheds- og forsvarspolitik, og især i den europæiske naboskabspolitik. Hvorfor? Netop fordi vi så kan bekæmpe problemer som krænkelse af menneskerettigheder og retsstatsprincipper, regionale konflikter, nationalistisk ekstremisme og etnisk separatisme, som alt sammen banede vejen for grusomhederne i Bosnien.
Europa har brug for et stærkere og mere ekspansivt EU med en forebyggelsespolitik, der ikke vil tillade, at sådanne uhyrligheder nogensinde sker igen.
Alexandr Vondra
formand for Rådet. - (EN) Hr. formand! Lad mig afslutte dagens forhandling om Srebrenica.
For det første vil jeg gerne forsikre om, at det fortsat er Rådets faste overbevisning, at gerningsmændene til forbrydelserne i Srebrenica, i Bosnien-Hercegovina og andre steder på det vestlige Balkan skal bringes for retten.
Vores ESDP-mission i Bosnien-Hercegovina vil fortsat yde støtte og bistand til ICTY og de relevante myndigheder.
Srebrenica er og vil altid være en følsom og vigtig faktor i Bosnien-Hercegovinas politiske liv og også i EU og det bredere internationale samfund.
Lad mig benytte lejligheden til at opfordre de politiske ledere i Bosnien-Hercegovina til at afholde sig fra at misbruge disse smertefulde og usigelige historiske erfaringer til deres politiske formål. De bør hellere give sig til proaktivt at lede deres land mod en bedre fremtid. Der er behov for at fortsætte den fælles indsats, ikke blot i Srebrenica, men i Bosnien-Hercegovina som helhed. Hvis Srebrenica skete, fordi der ikke var tilstrækkelig europæisk ånd, bør vi gøre vores yderste for at hjælpe dette land med at komme ind på det rette spor. Det vil sige i retning af EU.
Det første store skridt i retning af Europa blev allerede taget med underskrivelsen af stabiliserings- og associeringsaftalen som begyndelsen på en lang tiltrædelsesproces, men der er brug for meget mere, mere mod og tillid, for at stræbe efter helhjertet forsoning understøttet af håndgribelige udsigter til integration.
Vi har alle en forpligtelse over for de døde til ikke at gøre de levende til ofre. Det er vores forpligtelse over for kommende generationer.
Benita Ferrero-Waldner
medlem af Kommissionen. - (EN) Hr. formand, fru Ibrisagic! Jeg var et af de mennesker, der så fjernsyn, da disse forfærdelige ting skete. Vi troede alle, at sikkerhedszoner ville være sikkerhedszoner. Så jeg blev, som mange andre, frygtelig chokeret, da vi hørte, hvad der var sket - eller langsomt erfarede virkeligheden.
I EU tror jeg kun vi har lært, hvad vi skal gøre, på den hårde måde, og vi begyndte så langsomt på den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik. Det var så at sige det første punkt, og vi er siden gået videre, fordi vi så, at denne forfærdelige massakre skete, fordi vi ikke var forenede.
Endnu en gang kan jeg kun hylde de tilstedeværende for at være her i dag og tale så åbent for forsoning. Det må være meget vanskeligt for dem, der lever med det minde, men samtidig tror jeg, at muligheden for, at Bosnien-Hercegovina bliver medlem af EU i fremtiden, måske er det, der kan fremme forsoningen med alle disse forfærdelige grusomheder.
Formanden
Jeg har modtaget seks udkast til beslutning fremsat i overensstemmelse med forretningsordenens artikel 103, stk. 2.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen (torsdag den 15. januar 2009).
