Godkendelse af protokollen
Formanden
Protokollen fra mødet i går er omdelt.
Hvis ingen gør indsigelse, betragter jeg den som godkendt.

Ford
Hr. formand, til forretningsordenen i henhold til artikel 9 - adfærdsreglerne. I sidste uge forlangte Parlamentet med rette åbenhed og gennemskuelighed med hensyn til Kommissionen, men alligevel er Parlamentet i øjeblikket hyklerisk i denne henseende med hensyn til sin egen åbenhed og gennemskuelighed. Hvad der gælder for den ene, bør også gælde for den anden. I artikel 9, stk. 2, bilag I, artikel 3, står der, at registeret over medlemmernes økonomiske interesser er offentligt. I øjeblikket er registeret kun tilgængeligt på de tre arbejdssteder - Luxembourg, Bruxelles og Strasbourg. Det er meget vanskeligt for mig at forsvare dette, når jeg får spørgsmål i min valgkreds. Hvis nogen vil se registeret, må de rejse udenlands.
Hr. formand, jeg vil gerne spørge, om De vil give en fortolkning af bestemmelserne og sige, at »offentligt« betyder, at det bør være tilgængeligt på Parlamentets informationskontorer. Hvis De ikke er parat til at gøre dette, vil De så videresende sagen til Udvalget for Forretningsordenen, Valgs Prøvelse og Medlemmernes Immunitet, for som medlem af dette udvalg er De udmærket klar over, at det var udvalgets klare hensigt, at »offentligt« skulle betyde »offentligt tilgængeligt i alle medlemsstater«?

Formanden
Jeg vil undersøge det spørgsmål, De har rejst, hr. Ford. Faktisk var der et ændringsforslag, hvori man anmodede om, at registeret måtte blive stillet til rådighed i alle medlemsstater, men Parlamentet forkastede det. Jeg kan ikke give en fortolkning, der strider imod, hvad der helt klart var Parlamentets vilje på det tidspunkt. Jeg vil henvise sagen til Udvalget for Forretningsordenen, Valgs Prøvelse og Medlemmernes Immunitet, som De anmoder om, så det om nødvendigt kan forelægge et passende forslag. I disse tilfælde vil det være nødvendigt at oversætte erklæringerne fra medlemmerne, som i øjeblikket kun er tilgængelige på originalsproget.

Green
Hr. formand, De vil erindre, at jeg rejste samme spørgsmål i sidste uge ved Formandskonferencen. Jeg sagde, at i betragtning af vores insisteren på, at Kommissionen skal være mere åben, er der en meget enkel måde, hvorpå vi kan ligge i fortroppen ved faktisk at demonstrere gennemskuelighed i dette spørgsmål, og det er ved at anføre meddelelsen om de enkelte medlemmers særlige interesser i deres cv på Parlamentets hjemmeside. Det vil straks vise alle, at vi både er gennemskuelige og parate til, af hensyn til offentligheden, at fremlægge alle oplysninger om os selv på Nettet.

Formanden
Jeg er enig, fru Green, men jeg kan ikke give en fortolkning af dette meget følsomme spørgsmål, der strider mod det, der blev bestemt. Det blev ikke bestemt, at disse erklæringer skulle offentliggøres. Parlamentet besluttede at stille dem til rådighed for offentligheden. Udvalget for Forretningsordenen, Valgs Prøvelse og Medlemmernes Immunitet kunne få forelagt dette spørgsmål, og hvis det fik et tilstrækkeligt flertal, ville det være udmærket og kunne så fremlægges til ratificering i Parlamentet. Det ville være bedre, og alle ville så have fuldt kendskab til det forslag, som jeg personligt ikke har noget imod.

Ojala
Hr. formand, vi har alle fået Deres brev, hvori De tilkendegiver, at Formandsrådet har besluttet at ændre Parlamentets informationsstrategi. Fremover vælger man 10 eller 12 interessante emner ud fra mødeugen, som Parlamentets informationsafdeling skal informere om. Nu har vi en dagsoversigt, som beretter om mødet i går eftermiddag. Dagsoversigten koncentrerer sig om Barzantis betænkning, som da også informationsmæssigt er yderst interessant. Jeg er bekymret for, hvordan det f.eks. vil påvirke Parlamentets profil, hvis man fremover kun vælger 10 eller 12 interessante emner ud fra mødeugen. Hvordan får f.eks. medborgerorganisationerne information om emner, som pressen ikke nødvendigvis skriver om, og som ikke nødvendigvis er et af de pågældende dages største nyheder? Jeg er lidt bekymret over denne sag, og hr. formand, jeg vil henvende mig til Dem skriftligt, og jeg vil gerne forvisse mig om, at denne ændring vedrørende Parlamentets informationsenhed ikke fører til, at borgerne ikke får tilstrækkelig information om Parlamentets virke.

Formanden
Fru Ojala, denne beslutning blev truffet af Præsidiet efter undersøgelse af Parlamentets informationspolitik på den baggrund, at hvis Parlamentet offentliggør alt, hvad der forhandles på plenarforsamlingen, vil der til sidst naturligvis ikke blive viderebragt noget, for aviserne kan ikke dække 30 eller 40 forskellige sager. Der må foretages en udvælgelse af det, der kan have størst interesse for kommunikationsmedierne, vel at mærke hvis vi ønsker, at kommunikationsmidlerne skal formidle vores aktiviteter. Der er ganske enkelt tale om et teknisk problem i forbindelse med transmission og kommunikation. Samtidig vil Regnbueudgaven være tilgængelig på et tidligere tidspunkt, således at alle medlemmer kan læse den hurtigst muligt.

Leperre-Verrier
Hr. formand, jeg anmoder om, at vi her til morgen sender en tanke til ofrene for den lavine, der i går i Chamonix-dalen rev ca. 20 hytter med sig.
I forbindelse med vinterferien skal dette minde os om, at bjergene er et specielt område, som man knapt beskæftiger sig med på europæisk niveau. Jeg foreslår derfor, at dette spørgsmål bliver opført under den aktuelle og uopsættelige debat for den kommende mødeperiode inden for rammerne af naturkatastrofer, men i mellemtiden anmoder jeg om, at man sender en kondolenceskrivelse til ofrene og deres familier.

Formanden
Tak, frue. Jeg vil naturligvis på vegne af Parlamentet sende en kondolenceskrivelse til familierne.

Ephremidis
Hr. formand, i dag til morgen blev Parlamentet belejret af politistyrker og andre, og det står skrevet i pressen, at landmændene, især dem fra Alsace-området, forbereder en anden runde belejringer af Parlamentet. Jeg vil altså gerne bede Dem, om De kan meddele os, hvordan situationen er, hvad der sker, og om De allerede har modtaget krav fra landmændene om, at De skal modtage dem.
For de vil helt sikkert fremkomme med nogle krav over for os i Parlamentet, for de laver nemlig ikke kun gymnastik, når de omringer Parlamentet. Det ville være interessant, hvis vi kunne få en orientering, eftersom landmændenes problemer generelt nu er i en kritisk fase, og vi har forhandlet om dem mange gange i denne og sidste uge.

Formanden
Hr. Ephremidis, de kommer altså ikke for at få motion, for tilsyneladende kommer de i traktorer. Men under alle omstændigheder vil formand Santer, kommissær Fischler, hr. Colino, formand for Landbrugsudvalget, og jeg selv modtage dem, så vi helt nøjagtigt kan få at vide, hvilke krav de har.

Lindqvist (ELDR).
Hr. formand, mit spørgsmål drejer sig også om, hvad der planlægges fra Europa-Parlamentets side i anledning af den demonstration, som vil finde sted i løbet af dagen. Det er vigtigt, at man virkelig anstrenger sig for at lytte til de krav, som landmændene i Europa har, og at man også har en delegation, som møder dem, når de kommer hertil.
Jeg har fået et svar og synes, at det lyder godt. Jeg synes, at det er positivt, at man møder de landmænd, der kommer, og at vi svarer på deres spørgsmål, når de kommer til Parlamentet.

Formanden
Hr. Lindqvist, jeg minder Dem om, at Parlamentet ikke råder over ordensstyrker, og at opretholdelse af ro og orden omkring Parlamentet hører under den franske stat. Derfor har vi naturligvis ikke truffet nogen foranstaltninger desangående.
Når vi nu én gang har informeret om dette emne, beder jeg Dem alle om ikke at insistere mere på det, for jeg finder det unødvendigt.

Wijsenbeek
Hr. formand, under punkt 47 og punktet om naturkatastrofer, såsom sne og landmænd, vil jeg gøre Dem opmærksom på, at der i går i Nederlandene - som er et 325 kilometer langt land - opstod bilkøer, som tilsammen var 975 kilometer lange. Kort sagt, tre gange rundt om landet, og det betød, at der ikke var nogen, der kunne komme hverken ind eller ud. Kan vi ikke drøfte de virkelige hastesager, hr. formand, om road pricing og bedre cirkulation i Europa?

Formanden
Hr. Wijsenbeek, jeg tror godt, De kender proceduren for uopsættelige sager. Fremlæg det blot, hvis De mener, det er et uopsætteligt spørgsmål.

Killilea
Hr. formand, jeg vil gerne bede Dem om råd. I går havde jeg stillet et spørgsmål til Kommissionen, og i dag har jeg et lignende til Rådet. Faktisk var det så langt nede på listen, at det naturligvis ikke blev stillet. Her til morgen fik jeg så svar på mit spørgsmål, og det var det værste sludder og det mest kujonagtige svar, jeg nogensinde har hørt fra Kommissionen.
Hr. formand, hvilke muligheder har vi her i Parlamentet for at komme igen i forhold til sådanne kujonagtige svar på seriøse spørgsmål? Mit spørgsmål drejede sig om den store ødelæggelse, som sælerne forårsager på fiskeriet i Nordatlanten. Det er nu endegyldigt blevet bevist videnskabeligt, og alligevel er vi her i Den Europæiske Union ikke i stand til, ja, vi har ikke engang mod til ...

Formanden
Hr. Killilea, jeg ved ikke, hvad vi kan gøre. Det, vi ikke kan gøre, er at fremlægge det på dette tidspunkt, for det er ikke det korrekte tidspunkt.

McKenna
Hr. formand, jeg finder det interessant, at hr. Killilea citerer videnskabelige data. Men vedrørende det andet spørgsmål ville jeg gerne vide, på hvilke betingelser De er gået ind på at mødes med visse demonstranter, der kommer her til Strasbourg? Tager De hensyn til landmændene fra Europas periferi - Irland, Grækenland, Spanien eller hvor det nu kan være - som ikke kan komme her? Hvad er kriterierne for, hvem De mødes med? Folk, der er tæt på, kan komme, de andre kan ikke.

Formanden
Fru McKenna, det, De siger, minder mig om en lille anekdote: Ved anmeldelse af en demonstration sagde en spansk indenrigsminister engang til den britiske ambassadør: »Skal vi sende Dem flere betjente?« Den britiske ambassadør svarede: »Nej, send mig færre demonstranter.«
Munterhed
Jeg mener ikke, at Parlamentet får demonstranterne til at komme eller organiserer demonstrationen. Derfor kan jeg ikke svare på Deres spørgsmål.
Før vi går over til indsigelserne, vil vi lykønske vores kollega, hr. Menrad, som fylder 60 år, i håbet om, at han må fejre mange flere fødselsdage sammen med os.
Bifald
(Protokollen godkendtes)

ØMU'en og udvidelsen
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A4-0030/99) af Barros Moura for Udvalget om Institutionelle Spørgsmål om de konstitutionelle konsekvenser af ØMU'en i forbindelse med udvidelsen.

Barros Moura
Hr. formand, kære kolleger, denne betænkning tager som udgangspunkt den uomtvistelige succes, som antagelsen af den fælles valuta har været efter en strengt gennemført konvergensproces. Oprettelsen af Den Økonomiske og Monetære Union med en uafhængig europæisk centralbank udgør en kvalitativ forandring af Den Europæiske Union i form af dannelsen af et ægte overnationalt politisk organ, der overtager de beføjelser, som før var en del af den nationale suverænitet på det monetære og valutariske område.
Men den institutionelle opbygning af ØMU'en frembyder skævheder, eftersom den centraliserede ledelse af den monetære politik ikke ledsages af virkelige beføjelser på EU-plan til at udøve en effektiv samordning af de økonomiske politikker gennem overordnede retningslinjer og multilateral overvågning af forpligtende karakter. Samtidig er de mekanismer utilstrækkelige, som Unionen råder over til at sikre gennemsigtighed og demokratisk ansvar i Den Europæiske Centralbanks virksomhed.
For at imødegå disse forhold peger betænkningen på to veje: på den ene side at udnytte de muligheder fuldt ud, som er indeholdt i de gældende traktater, især gennem den interinstitutionelle aftale, som Europa-Parlamentet har foreslået, og på den anden side en reform af traktaterne, nu da den succesrige overgang til euroen har fjernet risikoen for, at påbegyndelsen af en revisionsproces kunne bringe selve ØMU'en i fare. Det var det berømte argument om Pandoras æske.
Den nuværende situation med fælles monetær myndighed uden en tilsvarende politisk myndighed gør Unionens utilstrækkelige demokratiske legitimitet tydelig og smitter også af på selve indholdet af medlemsstaternes økonomiske og sociale politikker, hvis eventuelle afvigelse fra den centraliserede monetære politik kan stramme denne yderligere op af hensyn til hovedmålet med at fastholde prisstabiliteten, hvor det samtidig vil være nødvendigt på samme niveau at sikre EU's samlede politik, herunder navnlig fremme af beskæftigelsen og arbejdsløshedsbekæmpelse.
Betænkningen anbefaler således, at ØMU'en skal ledsages af effektive muligheder for på europæisk plan at etablere og sikre samordnede økonomiske politikker, som kan fremme solidaritet, økonomisk og social samhørighed og lige muligheder for borgerne i alle medlemsstaterne, hvilket kræver en konstitutionel ramme, af hvis bestanddele jeg her blot vil nævne en økonomisk og social union, der skal være det politiske modstykke til Den Monetære Union, en ny socialkontrakt, grundlaget for solidariteten mellem europæerne, der skal være baseret på et minimum af social harmonisering: arbejdsret, socialsikring, bekæmpelse af social udstødelse og beskæftigelsesfremme.
Forslagene om Den Monetære Union sigter mod at sikre Den Europæiske Centralbanks uafhængighed, men samtidig at styrke dennes demokratiske ansvar. Forslagene om Den Økonomiske Union sigter først og fremmest mod at sikre en effektiv samordning af og sammenhæng i de økonomiske politikker mellem Unionen og medlemsstaterne gennem et policy mix , som er bindende.
Når det konstateres, at stabilitetspagten er utilstrækkelig og uegnet, vil det således blive nødvendigt at erstatte henstillingen som gennemførelsesinstrument med afgørelsen, hvad angår den årlige fastlæggelse af de overordnede retningslinjer for de økonomiske politikker og den multilaterale overvågning af deres gennemførelse.
Hvad institutionerne angår, anbefaler betænkningen en styrkelse af Parlamentets rolle som kontrolinstans og via den fælles beslutningsprocedure på alle ØMU'ens områder, en styrkelse af Kommissionens rolle som politisk igangsætter og initiativtager, hvis politiske ansvar må forbedres, en bedre koordinering af Rådets arbejde med henblik på at sikre en politisk ledelse af den makroøkonomiske regulering som helhed frem for tendensen til magtcentralisering i ØKOFIN, en udbygning af den uformelle økonomiske koordinering, som Euro 11-Rådet udøver, med demokratisk legitimerende instrumenter samt de nationale parlamenters deltagelse i ØMU'ens ledsageforanstaltninger.
Med hensyn til ØMU'ens eksterne repræsentation anbefaler betænkningen, at den kommer til udtryk med én stemme fra Rådet, Kommissionen og Den Europæiske Centralbank i overensstemmelse med deres respektive beføjelser i de internationale instanser som IMF og G-8. Målet må være at anvende den styrke, som euroen giver som en valuta, der kan forstyrre dollarens overmagt og have en regulerende økonomisk funktion over for globaliseringen, der kan fremme retfærdighed og udfordre USA's hegemoni.
Til slut vil jeg gerne omtale forslagene til nye europæiske politikker, som overgangen til ØMU'en ifølge betænkningen gør nødvendige: sikkerhed for, at beskæftigelsen bliver Unionens første økonomiske prioritet, skatteharmonisering, en socialpolitik, der sikrer den europæiske sociale model, et budget af føderalt tilsnit, der kan fremme den økonomiske og sociale samhørighed og imødegå kriser eller asymmetriske chokvirkninger i en eller flere medlemsstater. Vi ønsker ikke at drage ØMU'en i tvivl. Vi ønsker, at dette kvalitative skridt fremad på det politiske, økonomiske og sociale plan skal ledsages af tilsvarende demokratiske fremskridt.

Herman
Hr. formand, kære kolleger, jeg har kun kort taletid til rådighed, og jeg vil derfor begrænse mine bemærkninger til tre punkter: koordinering af de økonomiske politikker, der stadig er et nationalt anliggende, juridisk kontrol og Unionens eksterne repræsentation.
Med hensyn til første punkt er vi klar over, at den nuværende situation ikke er tilfredsstillende. Hvorfor? Fordi der i Amsterdam blev sagt til os, at vi ikke måtte røre ved afsnittet om Den Monetære Union, for så vil vi åbne Pandoras æske uden at vide, hvad der kommer ud af den. Det var et påskud, der dækkede over usikkerheder og en hel del regeringers manglende overbevisning. Man lagde altså låg på problemet, men det genopstår i dag. Vi har en monetær politik for 15 økonomiske politikker. Det er klart, at man må prøve at skabe ligevægt mellem alt dette på en operationel og funktionel måde. Dette er ikke lykkes os endnu. Der er blevet sagt: »Vi vil fremsætte henstillinger« - de berømte overordnede retningslinjer for de økonomiske politikker. Men vi opdagede snart, at disse retningslinjer var en katastrofe.
Hvad er der sket? Der er sket det, at repræsentanterne for de nationale myndigheder og de nationale finansministerier alle har besluttet, at de ikke ville ændre noget og ikke vil fremsætte den mindste kritik mod den politik, der føres af deres respektive lande. Resultatet er, at disse overordnede retningslinjer blot er blevet til et omkvæd, som er reduceret til meget generelle hensigtserklæringer, der ikke er bindende for nogen. Det er altså mislykkedes, og man har set, at der udvikles helt forskellige økonomiske politikker, der mangler konvergens.
Denne situation kan sammenlignes med den klare kontrast mellem en amerikansk økonomi, der strutter af sundhed, og en sløj europæisk økonomi. Efter den storstilede indførelse af euroen har virkeligheden indhentet os, og virkeligheden viser, at regeringernes økonomiske politikker er utilstrækkelige. Jeg vil ikke komme med politisk polemik her, men man må indrømme, at det faktum, at vi igen har et socialistisk flertal, ikke har løst problemerne i denne forbindelse.
Med hensyn til det andet punkt: juridisk kontrol. Det er endnu ikke gået op for de politiske miljøer, hvilke enorme forandringer de internationale finansmarkeder har gennemgået. De tror, at det nuværende system, hvor alle landene forvalter kontrollen af bankerne, er tilstrækkeligt. Dette har intet med virkeligheden at gøre! Vi befinder os i en internetverden, i en verden med globalisering, og kontrolinstrumenterne på disse finansmarkeder er klart utilstrækkelige selv på europæisk niveau. Der er altså brug for en ekstraordinær ændring på det mentale og kulturelle plan for at løse dette problem. Der er ingen tvivl. Den nuværende situation i Europa er ikke tilfredsstillende, og der må rettes op på den. Jeg er ikke den eneste med dette synspunkt, også temmelig fornuftige og modererede folk som hr. Lamfalussy mener dette.
Jeg vil ikke gå i detaljer her - det har jeg ikke tid til - og derfor vil jeg hurtigt nævne det tredje problem, nemlig den eksterne repræsentation. Vi kender resultaterne. I dag er europæerne stadig ikke i stand til at tale med én stemme, når det drejer sig om monetære problemer, skønt de har en fælles monetær politik. Problemet er, at alle vil bevare de beføjelser, de har, ingen vil lade Kommissionen tale på deres vegne, og dette medfører, at med hensyn til G7 eller andre steder betaler vi, men vi bestemmer ikke, og vi har ingen indflydelse.
Dette er de tre ting, der skal rettes op på. Jeg kan konstatere, at Rådet ikke er til stede. Med hensyn til hr. de Silguy ved jeg, at han er overbevist om det rigtige i mine forslag, men det er Rådet, der skal overtales, og jeg tror, at det ville være klogt af Kommissionen og Parlamentet at enes bedre og forsøge at nå til enighed.

Randzio-Plath
Hr. formand, ordføreren har med rette henledt opmærksomheden på de kommende problemer vedrørende de institutionelle spørgsmål i forbindelse med Den Monetære Union og tillige med udvidelsen. Vi bliver virkelig nødt til her at lægge langt større intellektuel og politisk vægt på, hvorledes problemerne skal løses, og det gælder ikke kun den eksterne repræsentation, men navnlig også koordineringen af politikkerne. Hvad angår det eksterne, vil jeg gerne tilføje: Nøjagtig som ordføreren sagde, skal vi her tale med én stemme. Vi bliver imidlertid i denne sammenhæng nødt til at lade Kommissionen være en ligeberettiget partner i denne eksterne repræsentation i dens egenskab af den europæiske enheds primus motor og vogter af traktaterne. Det skal Parlamentet fortsat støtte.
Det er imidlertid af særlig betydning, at Den Monetære Unions positive start benyttes til at mindske det demokratiske underskud i Den Europæiske Union. Det er nu virkelig på tide, at Parlamentet får medindflydelse, ikke kun hvad angår den økonomiske årsberetning og retningslinjerne for den økonomiske politik, men også hvad angår alle spørgsmål i forbindelse med den procedure, hvorved et for stort underskud skal konstateres, og tillige drøftelsen af stabilitetsplanerne og konvergensprogrammerne, en medindflydelse, som lever op til den demokratiske videreudvikling af Den Europæiske Union. Det er nødvendigt, netop hvad angår udvidelsen, og netop hvad angår Den Monetære Union og udformningen af den.
Jeg vil i denne sammenhæng gøre opmærksom på endnu et punkt. Det er nok formålstjenligt, at der eksisterer et Euro 11-råd, og meget pragmatisk. Jeg vil ikke kritisere, jeg vil tværtimod bifalde, at Rådet bestræber sig på at nå frem til en bedre koordinering af den økonomiske politik og til nogle indledende samtaler om, hvilken betydning et europæisk policy mix , som er i stand til på en positiv måde at tilskynde til vækst, investeringer og beskæftigelse, kan få. Sagen er jo den, at i dag kan ikke længere kun Den Europæiske Centralbank være ansvarlig for den monetære politik, arbejdsmarkedets parter for lønpolitikken og staterne for finanspolitikken. Vi har brug for et samspil mellem disse aktører.
Europa-Parlamentet må ikke holdes ude fra dette samspil. Euro 11-rådet er ikke en institution, der er forankret i traktaterne. Derfor har vi virkelig brug for en interinstitutionel aftale. Jeg håber meget, at det tyske og det finske rådsformandskab finder en procedure, så Europa-Parlamentet inddrages i disse drøftelser, og at vi som repræsentanter for Europas borgere virkelig kan give et bud på, hvorledes man når frem til et afbalanceret policy mix , der kan fremme beskæftigelsen i Den Europæiske Union. Denne interinstitutionelle aftale burde have været indgået for længe siden. Vi efterlyste den i 1994, og inden år 2000 skal denne interinstitutionelle aftale være indgået.

Brok
Hr. formand, kære kolleger, jeg er helt enig i, at vi som følge af indførelsen af euroen skal have en bedre koordineret økonomisk politik. Det er påtrængende nødvendigt med henblik på en afrunding og effektivisering af hele konceptet. Men jeg vil gerne advare mod begrebet »modstykke«. Det er ikke noget modstykke til Den Europæiske Centralbank, det er et supplement. Det er noget helt andet. For vi ønsker ikke et politisk modstykke til Den Europæiske Centralbanks stabilitetsorienterede arbejde, for ECB står for sig selv og er uforanderlig, og vi vil heller ikke støtte forsøgene på at hægte stabilitetspagten af i forbindelse med policy mix .
Jeg mener, vi skal gøre det klart, at denne supplerende koordineringspolitik er det afgørende udgangspunkt for, at stabiliteten støttes, at stabilitet er en forudsætning, at stabilitet ikke er et mål blandt mange andre, og at vi på dét grundlag skal føre en fornuftig økonomisk politik til gavn for vækst, fremskridt og beskæftigelse. Det er et andet koncept end det, fru Randzio-Plath fremlagde her. Vi mener endvidere, at det, der nævnes med socialpagten, ikke kan stå i traktaten i den form. Vi vil vælge en tilnærmelse i de sociale politikker, men ikke en socialpagt som modstykke til Den Europæiske Centralbank, idet vi jo hidtil har ført en fornuftig politik på det sociale område, som byggede på et grundlag af mindstenormer og ikke på harmonisering - jeg mener, det er et vigtigt synspunkt, som vi skal huske på!
Hr. formand, lige en sidste bemærkning om den eksterne repræsentation. Vi skal lægge vægt på, at Kommissionen - som også hr. Herman sagde - inddrages i højere grad. Den Økonomiske og Monetære Union er en foranstaltning under den første søjle. Den er en fællesskabsopgave. Men finansministrene lader, som om de var et arrangement, regeringerne er blevet enige om, både hvad angår den eksterne repræsentation, og hvad angår den rolle, de tiltager sig med rådet af de 11, og af den grund skal vi som Parlament gøre det klart, at vi ikke vil have, at en fællesskabsopgave udvandes til et arrangement, regeringerne er blevet enige om, bare fordi finansministrenes forfængelighed vil have det!

Neyts-Uyttebroeck
Hr. formand, kære kolleger, når man læser betænkningens titel, kunne man tro, at det drejer sig om ØMU'ens grundlovsaspekter i lyset af udvidelsen. Det er ikke tilfældet, for udvidelsen nævnes kun én gang, nemlig indirekte under overvejelse A. Det drejer sig for ordføreren ikke så meget om udvidelsen og dens følger for ØMU'en eller omvendt. Ordføreren har gjort brug af denne betænkning til at slå til lyd for et aftvingeligt og obligatorisk såkaldt policy mix af sociale, skattemæssige og økonomiske foranstaltninger, som skal være lige så tvingende som foranstaltningerne vedrørende ØMU'en.
Hr. formand, kære kolleger, jeg tvivler ikke på, at ordføreren i god tro mener, at vækst og beskæftigelse kan reguleres i forordninger til trods for de mange beviser på det modsatte. Min gruppe og jeg er ikke enige heri, og derfor stemmer et stort flertal af vores gruppe imod betænkningen af hr. Barros Moura.
Efter at have sagt dette vil jeg forklare vores standpunkt. Vi er tilhængere af større og vedvarende inddragelse af Parlamentet ved fastlæggelsen af de globale retningslinjer. Vi er kun imod, at retningslinjer blive til direktiver. Vi er altså tilhængere af den foreslåede interinstitutionnelle aftale. Vi går ind for social konvergens, men vi tror ikke på, at disse minimumsnormer kan dikteres.
Vi er til sidst bestemt tilhængere af stramme og klare retsregler. Men vi tror ikke, hr. formand, kære kolleger, at et ministerråd - han sagde endog: bestående af vise mænd - er i stand til at bringe beskæftigelse og velfærd til Europa gennem et tvungent policy mix .

Herzog
Hr. formand, hvis jeg skal være ærlig, tror jeg, med al respekt for hr. José Barros Moura, at vi stadig har et stort arbejde foran os, og at vi ikke helt er nået til vejs ende. Jeg vil komme med tre bemærkninger.
For det første siger De, at der ikke er grund til at beskæftige sig med grundlaget for Den Økonomiske og Monetære Union. Men jeg mener, at den økonomiske virkelighed - som sociale spændinger og sociale og nationale konflikter - vil føre til en omformulering af kontrakten. Vi har navnlig inden for de retlige rammer og vores institutionelle procedurer en grundlæggende strukturel opdeling mellem det sociale aspekt og det økonomiske aspekt, som marginaliserer det sociale. I øvrigt taler De selv kun om mindstemål. I denne forbindelse nævnte hr. Fernand Herman et punkt, som jeg vil lægge særlig vægt på: samlingen af procedurer til koordinering af politikker om beskæftigelse og økonomi. Det ville være et meget vigtigt skridt i den rigtige retning.
Dernæst accepterer De aftalen om budgetmæssig stabilitet, som den er. Jeg mener, at man må indse behovet for, at de offentlige udgifter stiger med henblik på at finansiere udviklingen. Det drejer sig ikke blot om et budgetmæssigt underskud, men om finansiering af udviklingen. Endelig med hensyn til Centralbankens statutter og Det Europæiske System af Centralbanker nævner De kun punktuelle forbedringer. Jeg mener, at vi har brug for et slags rammedirektiv med henblik på reguleringen af Det Europæiske System af Centralbanker.
For det andet, og her vil jeg være mere kortfattet, sætter De alt ind på koordineringen af de økonomiske politikker. Men som det er blevet sagt, er der et problem med viljen, med indholdet og med værktøjerne. Det kræver efter min mening, at der lægges langt mere vægt på den demokratiske metode. Jeg håber, at Europa-Parlamentet i samarbejde med de nationale parlamenter kommer til at spille en væsentlig rolle i valget af de økonomiske og sociale politikker. Man kan ikke, som De foreslår, fastsætte en enkelt høring og forhandling om en unik tekst fra Kommissionen.
Og endelig vil det - for det tredje - med hensyn til forholdet mellem Europa-Parlamentet og Den Europæiske Centralbank komme til at dreje sig om Parlamentets godkendelse af bankens politik eller snarere om en oprettelse af en politisk styrke over for Centralbanken? Vi har behov for en dialog, men inden for politiske rammer såsom Unionens politikker, der fremmer sociale målsætninger og en bæredygtig udvikling, skal man ligeledes udtale sig om valgene af en monetær politik. Derfor, kære kolleger, lad os fortsætte vores arbejde.

Voggenhuber
Hr. formand, mine damer og herrer, da Europa-Parlamentet den 2. maj i fjor gav sit samtykke til Den Monetære Unions tredje fase, gav mange af talerne udtryk for den opfattelse, at den fælles valuta så at sige automatisk ville føre til en politisk union og ud fra sin indre logik overvinde skævheden mellem den økonomiske og den politiske integration i Europa. Det var allerede dengang for den, der ville erkende det, en farlig illusion. Jeg tror, at denne illusion i dag er tydelig for alle. Den, der troede, at den fælles valuta nødvendigvis skal og ville føre til en fælles økonomisk politik, derfra videre til en beskæftigelsespolitik og i sidste instans til en socialunion, må i dag være skuffet. Det ene topmøde om beskæftigelse efter det andet ender resultatløst. Det politiske Europa vil ikke lykkes for den europæiske integrations økonomiske aktører. Dertil er interessen hos mange for at skabe et Europa som marked uden politik alt for stor.

Spiers
Hr. formand, der er meget at glæde sig over i hr. Barros Mouras betænkning. Hvad hr. Voggenhuber så end siger, vil ØMU'en bestemt få store politiske konsekvenser. Det er alt for tidligt at vente at se en øjeblikkelig og fuldt udviklet økonomisk og social union efter fem uger. ØMU'en vil få store politiske konsekvenser, og det er ofte blevet underspillet eller endog benægtet af dem, der har foreslået den. Man bør komplimentere hr. Barros Moura for at have sat fokus på disse politiske konsekvenser.
Han bør også komplimenteres for at søge at sikre, at ØMU'en ikke forøger det demokratiske underskud mere end absolut nødvendigt. Det vil utvivlsomt blive større. En uafhængig og næsten uansvarlig centralbank, som offentliggør sine mødereferater, når det passer den, forekommer mig at være noget helt uønskværdigt. Men hr. Barros Moura stiller forskellige fornuftige forslag, der skal sikre, at det demokratiske underskud ikke bliver meget større.
Ikke desto mindre har jeg adskillige problemer med betænkningen, og jeg taler her på vegne af de andre britiske Labour-medlemmer. I særdeleshed er vi ikke glade for forslaget om at indskrive Euro X-Rådet i traktaten. Der er allerede flere EU-medlemmer, der ikke er medlemmer af Den Monetære Union, og efterhånden som udvidelsen skrider frem, vil andre medlemmer slutte sig til Den Europæiske Union uden at gå over til euroen. Vi må være meget forsigtige med at institutionalisere et tolags Europa på den måde, som en kodificering af Euro X-Rådet i traktaten ville medføre.
Vi kan heller ikke acceptere, at det skulle være nødvendigt at harmonisere skatter og afgifter med kvalificeret flertal. Der er allerede ikke bare i Storbritannien, men i hele Europa, stor skepsis og bekymring over de virkninger, Den Monetære Union vil få, og den kan kun få succes, hvis den udvikler sig i enighed. At forsøge at tvinge folk ind i en skatteharmonisering på denne måde vil bestemt ikke hjælpe med til at skabe denne enighed i Det Forenede Kongerige. Også af denne grund var henvisningen til et budgetsystem efter føderal model bestemt ikke gavnlig. Enhver her, som kender noget til britisk politik ved, at man aldrig må bruge det slemme f-ord i en europæisk sammenhæng, hvis man prøver at overtale folk til at involvere sig mere i Den Europæiske Union. Af disse og andre grunde vil de britiske Labour-medlemmer afholde sig fra at stemme om hr. Barros Mouras betænkning.

Méndez de Vigo
Hr. formand, som talsmand for Det Europæiske Folkepartis Gruppe vil jeg afslutte denne forhandling ved på min gruppes vegne at sige, at vi vil støtte hr. Barros Mouras betænkning.
Jeg mener, at denne betænkning og vores støtte til hr. Barros Moura viser, at der i det væsentligste hersker enighed om konsekvenserne af Den Økonomiske og Monetære Union. Jeg mener også, at beslutningen af 2. maj er en grundlæggende beslutning. For spanierne har den 2. maj i to århundreder stået som symbol på oprøret mod franskmændene. Jeg tror, at fra 1998 vil den 2. maj betyde noget andet, nemlig at vi sammen opbygger Europa.
Og jeg synes, at det vigtigste i hr. Barros Mouras betænkning er, at den ser fremad. Det er indlysende, at vejen frem er brolagt med vanskeligheder, for vi er jo ved at opbygge noget nyt. Det var vist baron Lamfalussy, der sagde, at i processen med oprettelsen af den fælles valuta er der flere hvis'er, flere hypoteser, end i Rudyard Kiplings berømte digt, som netop hedder »Hvis«. Ja, der er mange hvis'er på vejen mod skabelsen af den fælles valuta.
Det, som hr. Barros Moura gør, er at identificere de problemer, som vi vil stå over for i fremtiden. Og jeg synes, at han gør det godt med hensyn til Europa-Parlamentets rolle og de nye europæiske politikker. Jeg forstår udmærket, at der er meget, som hr. Spiers - jeg synes, han er mere old labour end new labour - ikke kan lide. Men, hr. Spiers, til sidst vil det komme.
Til sidst vil vi - uanset om vi ønsker det - være nødt til at bevæge os hen imod større harmonisering af skattepolitikkerne, og beslutningerne vil skulle træffes ved kvalificeret flertal. For i et udvidet Europa - som er det emne, der fremføres af hr. Barros Moura - med 28 eller 30 medlemsstater vil det være umuligt at træffe beslutninger ved enstemmighed. Det er sandt, at enighed er ønskværdig, men det bliver nødvendigt at træffe beslutninger, hvis vi ønsker, at Europa skal fungere.
Hr. formand, jeg er overbevist om, at Parlamentet, som altid er gået i spidsen for den europæiske integration, ønsker, at Europa skal fungere. Derfor mener jeg, at mange af hr. Barros Mouras betragtninger er brugbare og vil være brugbare i fremtiden. Derfor vil vi støtte dem.

Haarder
Euro-samarbejdet kræver selvdisciplin, og det forhindrer visse dumheder og tvinger landene til at tage mere hensyn til hinanden. Det er ikke en fare for beskæftigelsen. Det er til gavn for beskæftigelsen og den sociale tryghed. Det er et værn mod de dumheder, som især nogle socialdemokratiske regeringer begik i fortiden til skade for velfærd og tryghed. Men der er stadig socialdemokrater, som tror, at de skal beskytte os mod euroens konsekvenser med nye centralistiske styringsinstrumenter. Det er noget vrøvl! Det er tværtimod euroen, der beskytter os mod gammeldags socialdemokratisk politik med devalueringer, underskud og indblanding i centralbankernes dispositioner.
For os, der kommer fra et land, der har levet med fastkurspolitik i 17 år, har dette været rygraden i den udbygning af velfærden, trygheden og beskæftigelsen, som vi har haft i den samme periode. Vi glæder os til, at vi kan tilslutte os euroen og derved få de fulde fordele af den.

Papayannakis
Hr. formand, da vi vedtog ØMU'en og euroen, mente vi, at med euroen ville politikken vende tilbage til Europa, og det jeg mener også, at vores kollega hr. Mouras betænkning viser.
Jeg er af den mening, at den især viser en ting: At Amsterdam-traktaten allerede har udlevet sig selv, og at tiden er kommet til, at vi forbereder en revidering af den. Det sagde hr. Fischer allerede til os i går, det siger også andre i det tyske formandskab. Jeg har set i pressen, hr. formand, at visse vismandsudvalg allerede arbejder uformelt på denne revidering. Jeg mener også, at Europa-Parlamentet burde forberede sig på den nye revidering med den største højtidelighed og med deltagelse af os alle.
Indtil da anser jeg naturligvis vores kollega hr. Mouras forslag for at være ganske rigtige, og jeg vil gerne betone især dem, der handler om den fundamentale aftale, som kunne give en politisk udlægning af de eksisterende bestemmelser i traktaten, Rådets kontrol af Euro 11 - det er hykleri at lade dette regulere politikken og ikke selv have noget at sige - og aftalen om socialpolitikken og beskæftigelsen, uden hvilken hverken euroen eller ØMU'en har nogen lovlighed i borgernes øjne.

Berès
Hr. formand, hr. kommissær, kære kolleger, nogle har her nævnt Amsterdam-traktaten, men den traktat måtte ikke omfatte de institutionelle konsekvenser af overgangen til ØMU'en. Lad os komme til emnet. Dette er på tide, for hvis vi ikke taler om det, vil vi opleve en langsom tilbagevenden af det mellemstatslige, som vi ikke ønsker. Først og fremmest forekommer det mig, at der findes tre hovedpunkter. For det første, og jeg erklærer mig her enig med min kollega Philippe Herzog, har vi, som vi i øvrigt i nogen tid nu har anmodet om her i Parlamentet, brug for en tættere forbindelse mellem de overordnede retningslinjer for beskæftigelse, hvis ikke det sociale skal forblive noget sekundært i forhold til økonomien. Dette er ikke den rigtige måde at løse de spørgsmål, der er stillet os. For det andet med hensyn til den eksterne repræsentation af eurozonen er tingene naturligvis kun i begyndelsesfasen. Det hastede. Man flikkede noget sammen. Det er imidlertid ikke tilfredsstillende på langt sigt, og vi må finde noget, der er mere holdbart. For det tredje med hensyn til et kvalificeret flertal vil overgangen til ØMU'en og euroen tvinge os til, kære kolleger, at gå over til kvalificeret flertal ved afstemninger både inden for skatteområdet og inden for det samlede sociale område.
Endelig kommer jeg til det væsentlige. De institutionelle konsekvenser af overgangen til euroen kan ikke udelukkende analyseres i en udvidelseskontekst. De skal ligeledes analyseres i en mere samlet kontekst af den nødvendige institutionelle reform. Set ud fra denne dobbelte kontekst er eksistensen af et Euro-Råd en god ting, for det er et effektivitetselement, vi har brug for. Men det er et nyfødt barn, og vi må tænke på fremtiden. Vi må styrke den demokratiske kontrol af denne instans. Eftersom den er effektiv, er det vigtigt at kontrollere den, at vide, hvordan den kommunikerer med Parlamentet. Man må ligeledes indføre den i den samlede institutionelle mekanisme med tanke på udvidelsen. I forbindelse med hr. Barros Mouras og hr. Bourlanges' betænkning mener jeg, at det væsentligste er disse to spørgsmål. Nej, ØKOFIN-Rådet må ikke blive det vigtigste Råd i Rådet. Rådet (generelle anliggender) skal genfinde sin koordineringsrolle. Hvis dette kræver, at man ikke længere beskæftiger sig med udenrigsanliggender, ja så må det være sådan! Men vi har brug for et koordineringsråd til udenrigsanliggender, økonomi, finansielle aspekter og beskæftigelse. Men det må ikke være ØKOFIN-Rådet.

Theonas
Hr. formand, den betænkning, vi forhandler om, bevæger sig i retning af en mere samlet administration af den økonomiske og monetære politik i Unionen og medlemsstaterne, som efter min mening overhaler selv de forventninger, som ØMU'ens arkitekter, der naturligvis ikke befinder sig i Europa-Parlamentet, kunne have.
Den styrker det institutionelle udtryk af et Europa i flere hastigheder og tilstræber i sammenlægningen af den økonomiske politiks navn på den ene side at give ØKOFIN udtryk af en økonomisk regering og på den anden side at give de generelle retningslinjer for den økonomiske politik et legalt grundlag af nødvendig karakter for medlemsstaterne. Det drejer sig om valg, der styrker det europæiske centrums tvangspolitikker, som ophæver medlemsstaternes muligheder for selv at fastlægge økonomisk og social politik, og som kun fremkalder uro i arbejderklassen og de brede folkelige lag, som betaler for følgerne af Maastricht-traktaten, af ØMU'en og af stabilitetspagten.
Det er klart, hr. formand, at med disse vurderinger kan vi ikke støtte denne betænkning.

de Silguy
Hr. formand, mine damer og herrer, her efter indførelsen af euroen hilser vi hr. Barros Mouras betænkning velkommen. Den kommer på et godt tidspunkt, og det var en god idé inden næste udvidelse at overveje konsekvenserne af den kommende institutionelle reform og af Den Økonomiske og Monetære Union. Kommissionen er i høj grad enig i et stort antal af de forslag og analyser, som betænkningen indeholder. Men jeg mener, at denne opgave bør uddybes. Den bør, som hr. Méndez de Vigo netop sagde, være rettet mod fremtiden. Når tid er, skal den uddybes i lyset af Den Økonomiske og Monetære Unions drift og euroens indvirkning på andre politikker og de europæiske institutioner.
I denne forbindelse, og som svar på Deres spørgsmål, vil jeg kort berøre to punkter. For det første Den Økonomiske og Monetære Unions økonomiske aspekter set ud fra et institutionelt synspunkt og for det andet følgevirkningerne af Den Økonomiske og Monetære Union på Fællesskabets institutionelle balance.
Med hensyn til det første punkt, ØMU'en, er der tale om en særlig konstruktion - flere af Dem har understreget dette - eftersom den omfatter en fælles monetær politik, og de økonomiske politikker fortsat henhører under national kompetence. Derfor er det nødvendigt at samordne dem, og derfor har Rådet i flere år fastlagt rammerne for en øget samordning af de økonomiske politikker. Det drejer sig ikke om at komme med en modvægt - som fru Brok netop så glimrende understregede.
Denne øgede samordning hviler på en række instrumenter. De ved hvilke. Det drejer sig om de overordnede retningslinjer, de uforholdsmæssige store underskud, stabilitets- og vækstpagten, men jeg er enig med ordføreren, og det samme er Kommissionen, når han påpeger, at det er de overordnede retningslinjer for de økonomiske politikker, der skal være det samlede samordningsinstrument for de økonomiske politikker.
På Rådets møde i Amsterdam anmodede man om, at de overordnede retningslinjer tager hensyn til retningslinjerne, og siden fik vi perspektivet med to supplerende indskud på Rådets møde i Wien. Det ene vedrørende det indre marked, Cardiff-rapporten, og den andet vedrørende de økonomiske reformer, Cardiff 2. Derfor ser De nok, at indførelsen af euroen forudsætter og har forudsat, at der udarbejdes et veritabelt europæisk program for den økonomiske politik. Det vigtige er således indholdet af de overordnede retningslinjer, som både omhandler de budgetmæssige politikker, forbedring af konkurrenceevnen, valutapolitikken samt de økonomiske reformer og strukturelle politikker, både i forbindelse med varer og serviceydelser og inden for arbejdsmarkedsområdet. Alle disse elementer har som mål at sørge for, at den økonomiske politik gavner væksten og beskæftigelsen i Europa.
Lidt firkantet stillet op er dette den nuværende juridiske institutionelle ramme, og som De, hr. ordfører, meget rigtigt nævnte, er det op til os i Kommissionen at sørge for sammenhæng ved at sikre en perfekt synkronisering af de forskellige bestanddele i denne samordning af de økonomiske politikker. Jeg noterer mig med interesse Deres forslag - som hr. Herzog og fru Berès i øvrigt har fremhævet - om at udarbejde retningslinjer for beskæftigelsen på samme tid som de overordnede retningslinjer for de økonomiske politikker. Personligt er jeg enig med Dem, men dette punkt er meget omdiskuteret, også i Kommissionen, fordi det medfører forskellige problemer. Dette vil jeg ikke komme ind på i dag, men det er grunden til, at vi, eftersom det ikke helt er lykkedes os at løse dette problem, rent faktisk har medtaget indholdet af retningslinjerne for beskæftigelse i de overordnede retningslinjer for de økonomiske politikker, og dette vil gælde fra juni.
De kan således se, at Kommissionen for at udføre sit arbejde forsøger at sikre synkroniseringen mellem disse opgaver, men den sikrer ligeledes en vedvarende kontrol af den økonomiske udvikling i medlemsstaterne. Derfor arbejder vi - og dette gælder med hensyn til de anvisninger og metoder, som vi anvender, i hvert fald i de tjenestegrene, jeg er ansvarlig for - professionelt, samvittighedsfuldt og med beslutsomhed. Derfor er tjenestegrenene i Generaldirektorat II blevet totalt omstruktureret her på det sidste, således at de kan komme med en så præcis vurdering som muligt både i forbindelse med analyser, prognoser og med hensyn til situationen vedrørende eurozonen. Vi må lære at tænke i eurozonebaner.
Desuden overvejer vi i øjeblikket, om vi fra i år kan organisere - og det er mit ønske, at dette skal ske jævnligt, f.eks. en eller to gange om året - økonomiske møder i Bruxelles, der skal forløbe som studiedage, som Parlamentet skal deltage i, selvfølgelig med hjælp fra de dygtigste uafhængige eksperter, hvilket ville muliggøre en uddybet overvejelse om den europæiske økonomiske politik, med henblik på at gøre den mere synlig, mere gennemskuelig og således at bidrage til den demokratiske debat, som De siger, De ønsker.
Derudover opfordrer ordføreren Dem til at gå endnu længere og overveje omfanget af de overordnede retningslinjer med henblik på at skabe et bindende policy mix . De foreslog at ændre artikel 103, stk. 2, men jeg minder Dem om, at den nuværende traktat allerede fastsætter, at Rådet skal vedtage de overordnede retningslinjer for de økonomiske politikker med kvalificeret flertal. Ikke desto mindre har jeg noteret mig Deres ønske, og Kommissionen vil behandle Deres forslag med interesse, i hvert fald forstår den baggrunden for forslaget.
Men den skal undersøges i lyset af driften af og praksis i Den Europæiske og Monetære Union, som dårligt nok er kommet i gang, og den skal ligeledes undersøges i lyset af henholdsvis Euro 11's og ØKOFIN-Rådets rolle. Jeg havde foreslået Dem en anerkendelsen af Euro 11 i traktaten, men jeg mener at have forstået, at hr. Spiers ikke var enig. Det er et problem, der opstår, og som vil opstå i de kommende år, også her set i lyset af erfaringen.
Hvad angår Kommissionen, har den altid talt for en forbedring af den operationelle karakter af de overordnede retningslinjer. Nej, hr. Herman, dette er ikke et nederlag, selvom det ikke er så godt og så effektivt, som vi kunne ønske det. Vi vil formalisere vores forslag i forbindelse med de overordnede retningslinjer for de økonomiske politikker for 1999, således at det i år bliver mere konkret for alle medlemsstater, og dette vil De få vished om til marts.
Med hensyn til den eksterne repræsentation blev der indgået en aftale i Wien. Denne aftale skal overholdes, og det er op til det tyske formandskab at få vores vigtigste handelspartnere og vores vigtigste partnere på den internationale scene til at acceptere den. Jeg har fuld tillid til, at det tyske formandskab vil sørge for, at den aftale, der blev indgået mellem stats- og regeringscheferne - som er en lempelig aftale af midlertidig karakter - bliver overholdt.
Det andet punkt, jeg gerne hurtigt vil nævne, vedrører den institutionelle ligevægt. De understregede meget rigtigt, fru Randzio-Plath, det demokratiske underskud, Den Europæiske Union lider under inden for rammerne af ØMU'en. Jeg tror således, at idéen om en interinstitutionel aftale - som er det ene af de to emner, både ordføreren og hr. Papayannakis understregede - er en god ting. Kommissionen er positiv over for dette, og den har altid understreget muligheden for at underskrive og iværksætte denne aftale. Personligt tror jeg, at man officielt burde anerkende den praksis, der allerede findes, og udforske visse retninger, som De, hr. ordfører, har nævnt, både med hensyn til fastsættelse og med hensyn til en kontrol af den multilaterale overvågning.
Euroen vil ligeledes have en indflydelse på visse politikker. Jeg tænker navnlig på skattepolitikken og på, at vi må undgå, at euroen medfører, at man underbyder hinanden på skatteområdet. Jeg tænker ligeledes på socialpolitikken, for også her skal Parlamentet deltage i udarbejdelsen af den nye sociale kontrakt og i de aktioner, der sigter mod at bevare den europæiske sociale model. Dette er de områder - og jeg vil ikke gå i detaljer - hvor der tydeligvis stadig er arbejde at udføre i forbindelse med Den Økonomiske og Monetære Union.
Afslutningsvis er der stadig den sidste etape tilbage, det vil sige de nye institutionelle fremskridt. Med ØMU'en får vi en metode, men hvori består denne metode? Det er definitionen af præcise mål - overgangsbetingelser, frister - og en fleksibilitet, hvis formål er at fremme visse institutionelle fornyelser. Denne metode skal navnlig tages i betragtning i tiden efter den kommende udvidelse af Den Europæiske Union, inden for rammerne af vores overvejelser om den institutionelle debat og dette med hensyn til to væsentlige emner. For det første afstemninger med kvalificeret flertal. Fru Berès har ret: Hvis man vil undgå at lamme beslutningssystemet, må man udvide det og generalisere det. Men dette medfører store vanskeligheder - som hr. Spiers har påpeget - nemlig problemet med skattepolitikken. Valget står mellem effektivitet og national suverænitet. Det er enten det ene eller det andet, og i dette tilfælde må vi løse dilemmaet. Det andet væsentlige element er Kommissionens - men også institutionernes mere generelt og dermed Rådets - virke. Uanset hvilken løsning man overvejer, skal den opfylde tre krav, nemlig effektivitet, repræsentativitet og demokratisk kontrol.
Som afslutning vil jeg gerne, som ordføreren understreger, fastslå, at i mine øjne udgør euroen i dag en sand katalysator, der kan medvirke til, at Europa struktureres, styrkes, udvikles og udvides. Er det fortsat nødvendigt, at Europa tilpasser og ændrer sig? Dette er grunden til, at Deres betænkning i dag er et interessant og nyttigt element, som vil bidrage til overvejelserne de kommende måneder.

Barros Moura
Hr. formand, jeg vil kort komme med et indlæg, ikke for at kommentere debatten, men for at komme med en lille oplysning til hr. Herzog.
Jeg glæder mig over, at man mener, at min betænkning fremsætter spørgsmål for fremtiden, selvom det er klart, at den ikke kan give et svar straks. Jeg glæder mig ligeledes over kritikken, som De Liberale, der er til stede i mødesalen, fremkommer med, hvilket bekræfter mig i idéen om, at jeg har valgt den rigtige økonomiske og sociale politik. Jeg vil gerne bede hr. Herzog om at læse ændringsforslag 11 op, der på min anmodning er fremsat af Den Socialdemokratiske Gruppe, som netop drejer sig om rollen af offentlige investeringsudgifter, som ikke - inden for rammerne af udregningen af det offentlige underskud - må sammenlignes med udgifter til mad og sættes på samme niveau som dette.

Haarder
Jeg værdsætter, at kommissæren er høflig og diplomatisk, men vil han ikke godt tage stilling til punkt 10 i betænkningen? Går kommissæren ind for, at euroen skal køre med fælles mål, eller går han ind for - som det er foreslået i punkt 10 - at der skal være en bindende fælles økonomisk politik? Det vil jeg bede kommissæren tage stilling til. Kommissionen plejer jo at sige, hvad den er for, og hvad den er imod. Er Kommissionen for punkt 10? Det håber jeg ikke, den er, men jeg vil gerne have det bekræftet.

de Silguy
Jeg mener, at jeg svarede ret klart. De overordnede retningslinjer for de økonomiske politikker skal både være så operationelle, præcise og konkrete som muligt. Naturligvis ville det ideelle være, at de var bindende og obligatoriske, men i traktatens nuværende udformning er dette ikke muligt. Vi må derfor gå pragmatisk frem i denne forbindelse, det vil sige, at vi i starten må anvende gruppepresmodellen, og at ministrene indbyrdes må lægge pres på hinanden med henblik på at fremme processen. En begyndelse er - og det blev man klar over sidste mandag på ØKOFIN-Rådets møde - stabilitets- og konvergensprogrammerne. I lyset af erfaringen skal vi se, i hvilken udstrækning og hvordan vi kan gøre systemet mere bindende. For meget hastværk vil være skadeligt og vil sandsynligvis være i strid med de tilsigtede målsætninger fra fortalerne for denne bindende karakter.

Formanden
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i dag kl. 12.00.

Beslutningsprocessen i Rådet
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A4-0049/99) af Bourlanges for Udvalget om Institutionelle Spørgsmål om beslutningsprocessen i Rådet i et udvidet Europa.

Bourlanges
Hr. formand, kære kolleger, den betænkning, vi skal forhandle om, er karakteristisk på grund af emnet, dens rækkevidde, indhold og retning.
Først og fremmest på grund af emnet, fordi Parlamentet via Udvalget om Institutionelle Spørgsmål har valgt at blande sig i ting, der ikke vedrører det, det vil sige at udtale sig på en gennemsigtig måde og åbenhjertigt om en anden institution: Rådet. Dette har mishaget nogle, imidlertid mener vi, at det er vores pligt, både fordi Parlamentet skal beskæftige sig med Unionens institutionelle fremtid som helhed, men også fordi andre er bedre til at bedømme én. For mit vedkommende havde jeg intet imod, hvis Rådet udarbejdede en rapport om Parlamentet.
For det andet på grund af betænkningens rækkevidde. Denne betænkning analyserer beslutningsprocessen i Rådet og mere generelt problemerne vedrørende Rådets virke og dets frygt for ikke at få det afgørende ord i Den Europæiske Unions institutionelle historie, når det endelige mål er nået, skønt der foreløbig ikke er noget, der tyder på dette. Vi prøver at definere et vist antal ændringer, som skal foretages i lyset af tre udfordringer, vi har foran os: udfordringen med Unionens overgang til politikken, udfordringen med euroen, som forpligter til at fastsætte og bestemme en økonomisk politik og udfordringen om udvidelsen, som medfører et kvantitativt pres.
Denne betænkning er ligeledes karakteriseret af dens indhold. Nogle steder i betænkningen foreslår og taler man for institutionelle reformer ved at anvende traktaterne. Andre steder taler man om mindre ændringer af tværinstitutionel karakter eller administrative ændringer. I virkeligheden mener vi, at Rådet skal fungere samlet uanset, hvilke juridiske instrumenter der anvendes. De reformer, der skal ske i medfør af traktaterne, er ganske rigtigt kun få, men de samlede ændringer i forbindelse med Rådet er omfattende.
Endelig er betænkningen karakteriseret ved sin retning. Den udgiver sig for at være en protest mod et antal vildspor. Jeg kan få øje på to: et vildspor, der fører i retning af en lammelse, som navnlig er forbundet med en stigning af antallet af deltagere, der ikke er tilpasset de nødvendige reformer - dette er hele problemet med kvalificeret flertal - og et vildspor, som fører i retning af anvendelsen af uformelle procedurer, ad-hocudvalg, møder mellem personale eller regeringer, der har tendens til at fortrænge de procedurer, der er fastsat i traktaten, og som har den fordel, at de er effektive, gennemsigtige og demokratiske. Vi kommer med et advarselsråb: større formalitet, større omhyggelighed, større respekt for officielle procedurer!
Betænkningen omfatter to store afsnit om strukturer og procedurer. Jeg har naturligvis ikke - med den frist, der er givet mig - tid til at beskrive alt dette.
Med hensyn til strukturer vil jeg fremhæve et punkt, som fru Berès netop nævnte, nemlig krisen i Rådet (generelle anliggender). I betænkningen anbefales en klar skelnen mellem udenrigsanliggender, der skal varetages af udenrigsministrene, og generelle anliggender, der er en koordineringsfunktion, som skal varetages af ministre med ansvar for koordinering. Dette er vigtigt. Ellers er der intet til hinder for, at det bliver udenrigsministrene, hvis staterne ønsker det.
I afsnittet om procedurer ser vi en vis usikkerhed med hensyn til begrænsningerne i forbindelse med udvidelsen af kvalificeret flertal. Betænkningen fremsætter dristige forslag, som måske ikke bliver fulgt af vores kolleger med hensyn til egne ressourcer og udenrigspolitikken, men man må huske på, at i fremtidens Europa vil alt det, der er omfattet af enstemmighed, rammes af ineffektivitet.
Mere generelt opfordrer betænkningen alle til en logisk fordeling af kompetencer mellem Rådet og Kommissionen. I øjeblikket ser vi oprettelsen af to parallelle udøvende organer. Dette er ikke ønskværdigt. Kommissionen skal i alle henseender fremsætte forslag og sørge for, at de gennemføres. Rådet skal disponere, men det må ikke fremsætte forslag eller have en udøvende funktion, og Kommissionen må ikke overtage de samme regeringsmæssige funktioner. Lad os få klarhed over rollefordelingen. Det er vores budskab.

Izquierdo Rojo
Hr. formand, jeg vil gerne fremføre en bemærkning til forretningsordenen. Som hr. Bourlanges så udmærket sagde, er kernen i denne forhandling Rådet. Jeg vil gerne spørge Parlamentets formand om, hvem der lige nu repræsenterer Rådet i denne forhandling.

Formanden
Fru Izquierdo Rojo, forsædet deler også Deres følelse af, at Rådet burde have været her i dag. Men det blev ikke forudset, det blev ikke underrettet, og det er ikke til stede. Så meget kan jeg sige Dem.

Corbett
Hr. formand, der er ikke noget spørgsmål, der er vigtigere for Unionens fremtid, efterhånden som vi går over til at have 20, 24, 25, 26 og 27 medlemsstater, som det vil blive tilfældet inden for de nærmeste år, end reformen af beslutningstagningsprocedurerne i Rådet. Det er grunden til, at det er legitimt for Parlamentet at undersøge dette spørgsmål. Selve den måde, en udvidet Europæisk Union kommer til at fungere på, vil afhænge af de svar, der gives på spørgsmålene i denne betænkning. Vi ved, at da vi snart vil have nogle og tyve stater rundt om bordet i Rådet, vil Den Europæiske Union højst sandsynligt blive lammet på ethvert område, der kræver enstemmighed. Hvis den kan træffe afgørelser, vil de være langsomme, besværlige og have laveste fællesnævner som grundlag.
Det er grunden til, at det er helt nødvendigt med reformer. Ethvert politisk område, der kræver enighed, vil blive blokeret. Men oven i det kan selve Den Europæiske Unions funktion let blive sat i stå af en enkelt regering, hvis den vil det. Tag udnævnelser: For at udnævne formanden for Kommissionen, lederen af Centralbanken, ja, bare for at udnævne et medlem af Revisionsretten kræves der enstemmighed i Rådet. En enkelt regering kan let blive fristet til at tage Unionen som gidsel. Det har vi trods alt set tidligere. Den tidligere konservative britiske regering blokerede for få år siden under uenigheden om kogalskaben al beslutningstagning i Rådet, der krævede enstemmighed, på grund af uenighed i en enkelt sag. Hvem kan sige, at en eller anden regering ikke vil blive fristet til at bruge samme taktik, når vi får nogle og tyve stater om bordet?
Vi så også vanskeligheden med skænderierne om udnævnelsen af formanden for Centralbanken for nylig og af formanden for Kommissionen for fire år siden. I begge tilfælde kunne en enkelt regering bremse udviklingen for at få de andre til at betale en politisk pris for en eventuel indrømmelse, som skulle gøres, eller et nyt kompromis, der skulle findes. Det var meget vanskeligt. Forestil Dem det samme med mere end 20 medlemsstater. Det er grunden til, at den første og mest påtrængende reform er en massiv udvidelse af antallet af de af sager, som kan afgøres med kvalificeret flertal. Uden det vil udvidelsen være en meget farlig sag og vil let kunne lamme os.
Ja, vi må også se på spørgsmålet om vægtningen af stemmer i Rådet. Der er et forslag om at indføre et dobbelt flertalssystem: et flertal af stemmer og et flertal af personer eller et flertal af stater og af personer. Hr. Bourlanges' betænkning understreger, at det ikke er strengt nødvendigt at undgå muligheden for kvalificeret flertal af stater, der repræsenterer et mindretal af befolkningen. Matematisk kan det ikke ske. Det er grunden til, at jeg - og indtil nu - min gruppe altid har været tilbageholdende med idéen om at gå i retning af systemet med dobbelt flertal i Rådet. Rådet bør have stemmer, som repræsenterer staterne, ligesom Parlamentet har et mere proportionalt system, der repræsenterer befolkningen i Den Europæiske Union.
I denne betænkning opfylder Parlamentet sin traditionelle rolle om at se frem og være lidt dristig, men se på fremtiden, som vi gjorde med Spinelli-betænkningen, der gik forud for Fællesakten, Martin-betænkningen, der gik forud for Maastricht, og Bourlanges-betænkningen, der gik forud for Amsterdam. Vi ved, at der bliver nye forhandlinger mellem regeringerne om en reform af traktaten på disse punkter. Det er rigtigt, at vi lægger noget fremadrettet på bordet.
Naturligvis vil der blive problemer omkring særlige punkter. Min egen gruppe har problemer og vil stille ændringsforslag og kræve delt afstemning om særlige punkter. Men hvis der er enighed om, at Parlamentet opfylder sin visionære rolle her og ser på fremtiden ved at lægge problemer på bordet og tvinge regeringerne til at gå frem i stedet for at holde sig tilbage, vil der også være en forståelse for den rolle, denne betænkning spiller, og jeg komplimenterer ordføreren for det meget store arbejde, han har lagt i den.

Méndez de Vigo
Hr. formand, jeg synes, at hr. Corbett hyldede hr. Bourlanges' betænkning på den bedst tænkelige måde, nemlig ved at sammenligne den med betænkning af Spinelli. Faktisk tror jeg, at de begge har noget til fælles, for de tænker nemlig begge på fremtiden, og de foreslår begge dristige løsninger. Og dette er udmærket.
Ligesom med hr. Barros Mouras betænkning fra i formiddags mener jeg, at det, vi her gør, før Amsterdam-traktaten er ratificeret af alle medlemsstater, er at se fremad, og dette er en af Parlamentets opgaver.
Jeg er også enig i det, der her blev sagt om udvidelse af det kvalificerede flertal. Jeg mener, at dette er den store udfordring, som vi står over for, især fordi denne betænkning er udarbejdet med udgangspunkt i et udvidet Europa. Og nu, hvor de sidste tre medlemsstater er kommet til, er det blevet endnu vanskeligere at træffe beslutninger. Hvad vil der ske i et Europa med 25 eller 28 medlemsstater? Vi må komme med løsninger, finde metoder til at undgå lammelse, finde ud af, hvordan vi undgår, at Den Europæiske Union bliver omdannet til en regeringsorganisation. Det vigtigste er at beskytte princippet om integration. Og når det kommer til stykket, mine damer og herrer, med 25, 26 eller 28 medlemsstater kan integrationsprincippet kun gennemføres, hvis beslutningerne træffes ved kvalificeret flertal. Dette står klart, det må altså gøres på den ene eller den anden måde.
Og i denne forbindelse mener jeg, at hr. Bourlanges' betænkning sætter fingeren på det ømme punkt med de emner, som skal behandles, og jeg beklager også, at Rådet ikke er til stede her, for jeg tror, at det ville lære en del af denne forhandling og af de ting, der her bliver sagt.
Med hensyn til vægtningen af stemmerne, som er et af de emner, der står i Amsterdam-traktatens protokol om institutionerne, og som det tyske formandskab tilsyneladende vil fremkomme med et forslag om, mener jeg, at man bør overveje de to muligheder, nemlig en omvægtning af stemmerne eller dobbelt simpelt flertal, som hr. Bourlanges foreslår. Og jeg synes også, at det fortjener ros, at hr. Bourlanges - som tilhører et land, der altid har været imod denne betragtning - nu tager hensyn til det i sin betænkning.
Hr. formand, af disse årsager og fordi vi finder, at denne betænkning er umagen værd, vil min gruppe støtte den.

Cardona
Hr. formand, kære kolleger, jeg, der går ind for regelen om enstemmighed, vil nu bryde den i denne sammenhæng. Ordføreren, hr. Bourlanges, som jeg respekterer, men som jeg er afgørende uenig med, har i sin sidste betænkning erklæret og skrevet, at den var - at den er - konservativ. Den, der kender hans idéer om Europa, ved, at hvis de dog rummer nogen omtanke, rummer de, så vidt jeg kan se, meget lidt, der er konservativt. Det er derfor på et tidspunkt, hvor diskussionen om, hvem der er for eller imod Europa, ikke mere har nogen mening, og på et tidspunkt, hvor eurosocialismen vil have mere Europa, at vi, der hverken står til venstre eller er socialister, bør kunne foreslå og altså tilbyde et bedre Europa.
Og et bedre Europa i relation til institutionerne - det er denne betænknings sammenhæng - betyder ganske enkelt, at det er Rådet, der skal varetage den politiske ledelse i Europa, eftersom det er dér, hvor staternes union og de suveræne nationers forrang legemliggøres. Det er Europa-Parlamentet, der skal kontrollere i perfekt og så nær forbindelse som muligt med de nationale parlamenter, Unionens udøvende organ, og Kommissionen skal have sin oprindelige udøvende og administrative rolle tilbage i stedet for, at man forsøger at tildele den nye opgaver, nye forrettigheder og ny magt.
Ordføreren hævder også, at Det Europæiske Råd er blevet EU's opsamlingsvogn. Vi kunne ikke være mere enige. Men også hér viger denne betænknings konservative side for dens vovelige side, når den går ind for, at Det Europæiske Råd, når det er nødvendigt, bør mødes på stats- og regeringschefniveau, og dets afgørelser underlægges de procedure- og flertalsregler, der svarer til dem, der normalt benyttes i Rådet.
Jeg er hverken eurofobisk eller euroallergisk. Jeg mener, at man først og fremmest skal forklare borgerne i det Europa, som vi lever i, hvad det er for et Europa, som vi har, og hvilket Europa vi vil have. På grund af denne holdning er jeg på trods af min optimisme blevet kaldt eurorealist. Det er en betegnelse, som ikke generer mig: hellere eurorealist end eurocentralist, euroføderalist eller eurosocialist.

Schörling
Hr. formand, jeg vil lykønske Bourlanges med denne initiativbetænkning, som efter min mening er meget interessant, selvom den til tider er krævende læsning. Jeg deler fuldkomment synpunktet om, at man må stræbe efter en klar og enkel organisation, og at man må gøre det klart, hvem der har beføjelser og ansvar. Den sammenblanding af roller, som vi nu kan se et eksempel på, er naturligvis forkastelig. Uformelle netværk og møder uden indsigt og demokratisk kontrol er naturligvis heller ikke gode. Desuden ved vi, at der i anden søjle er en retssikkerhed, som jo er helt uacceptabel. Så langt er vi enige.
Nu tillader jeg mig med al respekt alligevel at sætte spørgsmålstegn ved Bourlanges' analyse og udgangspunkterne for hans ræsonnement. Han mener, at medlemsstaterne har reageret på de nye udfordringer med en »overdreven institutionel empirisme, som ... har ført til en gradvis og snigende afinstitutionalisering af Unionen«. Men er det virkelig sådan? Tværtimod mener jeg, at nye traktater og nye institutionelle opgørelser går i en anden retning. En vigtig reform, som vi dog bør gennemføre, er rollefordelingen, altså hvem bør træffe beslutningerne. Jeg mener, at man bør kunne føre en del af de beslutninger, der træffes af EU i dag, tilbage til medlemsstaterne og til regionerne.
Der er ydermere ikke nogen rimelig grund til, at Det Europæiske Råd skal spille en mindre central rolle i dag. Kommissionen har ingen legitimitet til at fungere som en »EU-regering«, som Bourlanges' konstruktion foreslår. EU er sine medlemslande, og selvom enstemmighed ind imellem er ineffektivt, var det vel ikke målet, at det skulle være effektivt, men derimod var målet vel også demokrati.
Jeg synes ikke, at det er forkert af Udvalget om Institutionelle Spørgsmål at blande sig, som man har gjort her, men lad os tage denne betænkning, for hvad den er: en intellektuell øvelse.

Saint-Pierre
Hr. formand, kære kolleger, jeg ville også gerne hilse Rådet velkommen, og jeg beklager, at dette ikke er muligt, eftersom det ikke er til stede.
Tillad mig allerførst, kære kolleger, på vegne af ARE-gruppen at lykønske hr. Bourlanges for det vigtige stykke arbejde, han har udført, og fordi han i sin betænkning har været i stand til at medtage en god del af de elementer, der blev foreslået af hans kolleger i Udvalget om Institutionelle Spørgsmål.
Denne betænkning udgør således efter min gruppes mening et vældigt godt udgangspunkt. Den manglende gennemsigtighed, der findes i Unionen, skyldes hovedsageligt Rådets sammensatte karakter, da Rådet kan samles både som udøvende og lovgivende magt. Denne situation skaber et problem, som kan forværres i forbindelse med udvidelsen af Unionen, for så vidt som dens lovgivningsmæssige funktion i den nuværende udformning i høj grad ligner kongressen i Wien meget mere end et ægte lovgivende kammer.
Unionens institutionelle system skal kunne sammenlignes af vores medborgere, hvilket absolut ikke er tilfældet i dag. Rådet skal altså holde op med at være et aggregat for de nationale udøvende magter, der samler sig i hemmelighed og stort set vedtager alt ved enstemmighed. Det skal være et andet lovgivende kammer på samme betingelser som Europa-Parlamentet.
Vi har ligeledes behov for at genfinde den institutionelle ligevægt, som sætter en stopper for den konstante styrkelse af Rådet og Det Europæiske Råd. Sidstnævnte skal udvide sin rolle i forbindelse med generelle retningslinjer og politiske impulser i Unionen, men dog uden at blive et beslutningsorgan. Denne nye opbygning grundlægges gennem en almindeliggørelse af kvalificerede flertalsafstemninger i Rådet. Der findes stadig ikke mindre end 40 artikler i traktaten, hvor enstemmighed fortsat er obligatorisk, og derfor lige så mange områder, hvor - med henblik på udvidelsen - Unionen praktisk talt dømmer sig selv til lammelse.
Vi mener, at hr. Bourlanges' betænkning kan gøres endnu bedre. Dette er grunden til, at min gruppe har fremsat to ændringsforslag, som vi gør ordføreren opmærksom på.
For det første er der det uopsættelige behov for at anvende fællesskabsmetoden til at forberede den næste revidering af traktaterne, for det viste sig ved forhandlingerne af Maastricht- og Amsterdam-traktaterne, at den mellemstatslige metode ikke er tilpasset nok, at den er ineffektiv og endda gammeldags.
For det andet er der lejligheden til at overveje oprettelsen af en ny funktion, nemlig en unionsformand, med henblik på at oprette en form for vedvarenhed og større åbenhed i en udvidet Union.
Jeg håber, at disse forslag, som vi fremlægger i en konstruktiv ånd, vil blive vedtaget af flertallet i Parlamentet.

Bonde
Hr. formand, den betænkning, som vi behandler i dag, er skrevet af den franske formand for Europabevægelsen efter opskriften: Meget mere Union. JuniBevægelsen er imod union, så vi stemmer nej. Bourlanges vil have mange flere love vedtaget som flertalsafgørelser i Ministerrådet, men det betyder jo, at folkestyret kan stemmes ned, for kernen i demokratiet er, at man kan gå til valg, få et nyt flertal og derefter nye love. Betænkningens forslag indebærer, at vi kan gå til valg, men at vi aldrig mere som danske vælgere kan få nye love. Vi kan skifte 3 af 87 stemmer ud i Ministerrådet. Vi kan skifte 16 af 626 repræsentanter ud i EU-Parlamentet, men vi kan aldrig mere som vælgere stemme os til en ny lov. Vi kan få nye politikere, men ikke en ny politik. Vi forvandles til en valgkreds i stedet for at være en nation. Vi bliver et nationalt mindretal i stedet for at være et selvstændigt folk.
JuniBevægelsen vil ikke beskære folkestyret. Vores mission er et demokratiernes Europa, hvor lande samarbejder tæt, men kun laver fælles love for problemer, som går over grænserne. Luftforurening og havforurening er problemer, som vi ikke kan løse hver for sig. Her må vi have et forpligtende internationalt samarbejde, men det skal være minimumsregler, hvor alle har lov til at gå videre. EU skal ikke kunne forbyde et land at forbyde pesticider og farvestoffer, som giver allergi. Vi ønsker et økologisk Europa, men ikke mere union og slet ikke en ny stat, så vi stemmer nej til Bourlanges-betænkningen.

Brinkhorst
Hr. formand, undskyld, at jeg kommer noget sent - jeg havde en anden aftale. Til hr. Bonde vil jeg gerne sige, at han befinder sig i den forkerte debat. Vi taler ikke om Europas generelle stilling. Vi taler om Ministerrådet. Jeg glæder mig over den udmærkede betænkning, som vores kollega, hr. Bourlanges, har udarbejdet. Den er konsekvent og hænger godt sammen. Den institution, hvor vi finder de største vanskeligheder vedrørende beslutningstagning, er ikke Kommissionen eller Parlamentet - selvom der er en række vanskeligheder, som vi er opmærksomme på - det er Ministerrådet. Hr. Bourlanges talte om den hærgende afinstitutionalisering af Ministerrådet, og det er helt rigtigt. Rådet følger ikke engang sine egne regler. Han talte om Det Europæiske Råd som »Tour de France-opsamlervognen«. Faktisk bliver Det Europæiske Råd i stigende grad inkonsekvent, og det er på denne baggrund, at jeg meget glæder mig over den samlede holdning hos hr. Bourlanges.
Jeg vil gerne fremhæve to ganske væsentlige ting: Det kvalificerede flertal er et problem, og hr. Oreja er opmærksom på, hvordan Kommissionen har kæmpet for at få de nødvendige forandringer her. Pointen om indre sammenhæng har at gøre med, at der er alt for mange specialiserede råd, som hr. Bourlanges sagde, og Rådet (generelle anliggender) udfylder ikke sin rolle på passende vis. Idéen om at etablere et reelt råd for generelle anliggender styrker koordineringen. Jeg håber, at Kommissionen også vil lægge vægt på dette.
Så har vi det voksende antal udvalg. Desværre har vi en første, en anden og en tredje søjle, men efterhånden som vi bevæger os i retning af fællesskabsensretning, f.eks. på justits- og indenrigsområdet, giver det ingen mening at opretholde K.4-udvalg af nogen art i første søjle. Det udvander de beføjelser, Kommissionen har til at tage initiativer, såvel som COREPER's rolle, det centrale organ, der forbereder Ministerrådets arbejde. Den opfattelse kan jeg også tilslutte mig.
Hvis vi går over til det politiske udvalg, bør vi gå i den retning. Men dét afhænger alt sammen af, om FUSP endelig bliver en reel fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik.

Schäfer
Hr. formand, kære kolleger, dagen i dag skal give en institutionel orientering. Hvor står vi, hvor vil vi hen? Vi står over for at skulle afslutte den procedure, som skal ratificere Amsterdam-traktaten, så den kan træde i kraft. Hvad angår de forestående udvidelser, har den seneste regeringskonference, som De ved, ikke kunnet løse nogle vigtige problemer.
Det tyske rådsformandskab tilstræber derfor, at man, efter at man i slutningen af marts er blevet enige om de principielle spørgsmål i forbindelse med Agenda 2000, på topmødet i juni i år træffer en procedurebeslutning om de nødvendige institutionelle reformer. Hvor vidt den skal række, og hvorledes holdningen i den skal være, har Europa-Parlamentet skitseret i sin beslutning af Méndez/Tsatsos. Udvalget om Institutionelle Spørgsmål har med sit arbejdsprogram i det sidste halvandet år tydeliggjort denne holdning. Resultatet er de tre betænkninger, vi forhandler om i dag.
Med betænkning af Bourlanges foreligger der i Parlamentet en beslutning, der afviger fra det gængse. Der er ikke tale om en samling krav, men om et vigtigt dokument med perspektiver i. Kernen i den er den nødvendige overgang til flertalsbeslutninger på flere områder og en tilpasning af afstemningsprocedurerne i Rådet med henblik på, at det også efter de forestående udvidelser stadig er handledygtigt. Disse opgaver følger af Amsterdam-traktaten og de udtalelser derom, som Europa-Parlamentet har vedtaget.
Jeg siger åbent, at nogle af detaljerne i den foreliggende beslutning set ud fra mit synspunkt mest er af illustrativ betydning. Det er de generelle retningslinjer, som i den nuværende fase af de europæiske debatter kræver politisk autoritet. Vi og Jean Bourlanges lever dermed op til vores opfattelse af os selv, nemlig at det er os, der sætter den europæiske integrationsproces i gang.
En indgående debat om den næste runde af institutionelle reformer vil derfor også skulle føres af det næste Europa-Parlament. Vi forventer derfor af Det Europæiske Råd i Köln, at det også integrerer vores idéer i sine afgørelser om disse reformers tidsplan og metode. Jean-Louis Bourlanges har med henblik herpå ydet et glimrende forarbejde.

Lambrias
Hr. formand, betænkning af Bourlanges, denne trædesten i de institutionelle organers stillestående vand, bør lovprises såvel for sit mod som for sin realisme. På grund af den knappe tid vil jeg dog begrænse mig til blot at påpege det forsøg, den gør for at fjerne den bevidstløshed og at opløse den forvirring, der nu i årevis har udsat dannelsen og funktionen af en fælles indenrigs- og sikkerhedspolitik. Det vil sige den politik, som er condition sine qua non , for at den stats- og folkeunion, som vi fra marts skyndte os at kalde EU, kan realiseres.
Den bønnebog, der var indeholdt i den oprindelige traktat, er blot ikke realiseret ved revideringen af Amsterdam-traktaten, men er blevet svækket. Den er blevet forviklet og er blevet endnu mere uklar. Eftersom også udvidelsesprocessen er startet, er en forsinkelse af løsningen af den virkeligt eksistentielle, institutionelle uafsluttede sag desuden farlig. Det er karakteristisk og samtidig sørgeligt, at man den seneste tid er begyndt at høre nationalistiske proklamationer fra statsledere fra EU-landene. Dette tilbageskridt betyder intet andet end, at man prioriterer støtten til egne interesser på bekostning af EU's.
Betænkning af Bourlanges indeholder fra artikel 24 og fremefter specifikke og klare forslag til, hvordan man standser den glatte kurs. Man kan være uenig i den ene eller anden detalje i den tekniske justering. Men det, der er uacceptabelt for alle, er, at Unionens konstaterede svaghed til at spille rollen som en overnational størrelse for konsolideringen af den internationale orden og fred skal hyldes i tavshed.

van Bladel
Hr. formand, Bourlanges' politiske testamente, som kommer lige før afslutningen af mandatet, indeholder vigtige punkter. Dog, hr. formand, først når euroen er en succes, og de nationale parlamenter er villige til at lægge en god basis under Europe des patries , først da er efter min mening tidspunktet kommet til at gøre store fremskridt. I mellemtiden skal det endnu vise sig, om en fælles fremgangsmåde over for kriminalitet, flygtningehjælp, harmonisering af skattepolitikken og skabelsen af nye job lykkes. Ikke desto mindre skal de europæiske idéer om uddybelse af de europæiske institutioner og udvidelsen udarbejdes nærmere. Men at overvælde borgerne med alt for mange tilpasninger på alt for mange forskellige områder og samtidig mørklægge borgernes kontrol med og oversigt over deres egen suverænitet vil snarere føre til modvilje mod Europa end det modsatte.
Betænkningen af hr. Bourlanges er en interessant intellektuel eksercits, hvor man ikke trænger sig på med kæmpe skridt, men snarere anvender Tommelidenmetoden med at trække et langsomt spor efter sig. På den måde kan vi fastholde borgernes opmærksomhed. Min gruppe kan foreløbigt ikke støtte Deres betænkning.

Voggenhuber
Hr. formand, at ville reformere Rådet er nok den vanskeligste af alle opgaver. Det betyder nemlig i praksis ikke andet end at appellere til Rådet om at reformere sig selv. Derfor overrasker det mig heller ikke, at det ikke engang er til stede under denne appel, eller at Parlamentets reformplaner kan være det relativt ligelyldige. Rådet er det europæiske demokratis akilleshæl for ikke at sige sorte hul. Det skyldes dets amfibiske væsen. Som europæisk institution unddrager det sig til stadighed de nationale parlamenter og de nationale og europæiske domstole. Det unddrager sig til stadighed Europa-Parlamentet ved at fremstå som medlemsstaternes forsamling. Derfor nærer jeg ikke noget særligt håb om, at dette demokratiets sorte hul kan lukkes, at der omsider kommer offentlighed i lovgivningen, at der kommer flertalsafgørelser, og at der sker en demokratisering af den anden og den tredje søjle. Et sådant regeringssamarbejde bliver i stadig højere grad til et demokratisk ingenmandsland.
Jeg gratulerer ordføreren med hans forsøg på i det mindste at skitsere en reform her. Jeg vil endvidere gerne lykønske ham med den finesse, hvormed han foreslår en revolutionær magtforskydning til fordel for de store stater og samtidig kan få det til at fremstå som bibeholdelse af den nuværende balance. Det er et særlig vellykket intellektuelt forslag.

Berthu
Hr. formand, Bourlanges-betænkningen skal ses i forbindelse med, at Rådet er ved at udvikle sig til det andet kammer, der repræsenterer staterne, og hvor Kommissionen lidt efter lidt vil komme til at udgøre den sande europæiske udøvende magt. Som jeg forklarede det i mindretalsudtalelsen, der er vedlagt som bilag til betænkningen, vurderer Gruppen af Uafhængige for Nationernes Europa, at en sådan udvikling vil være farlig, og at man må stå fast på, at kun Rådet har rollen som den centrale beslutningstager, der repræsenterer medlemsstaterne, og som er over Kommissionen.
Således er en af de erfaringer, vi har gjort af den seneste debat om et mistillidsvotum til Kommissionen, at de europæiske institutioner, som ikke er beliggende i en eneste nation, alt for nemt løber en risiko for at glemme kontakten til befolkningen. Dette er i endnu højere grad sandt med hensyn til Kommissionen selv, som støtter sig til en offentlig europæisk funktion med et temmelig skrøbeligt nationalt fundament. Løsningen skal findes i en styrkelse - der skal foretages med en ganske særlig omhu - af den underordningsforbindelse, der placerer Bruxelles til medlemsstaternes tjeneste. Denne forbindelse går gennem Rådet på en privilegeret måde. Derfor må man på den ene side opretholde medlemsstaternes adskilte stemmer i Rådet, idet man bevarer enstemmigheden, og på den anden side anvende alle midler med henblik på at styrke Rådets kontrol af Kommissionen. Dette vigtige punkt behandler Bourlanges-betænkningen ikke. Under disse betingelser mangler lejligheden til at løse et større problem i Europa i dag: Europa er på vildspor, det bevæger sig i retningen af en superstat, der er afskåret fra befolkningerne.

Barros Moura
Hr. formand, kære kolleger, jeg vil først gerne lykønske ordføreren, der efter min opfattelse har fremlagt et fremragende eksempel på fremsynede overvejelser over institutionerne i et udvidet EU og vedrørende en række spørgsmål, som Amsterdam-traktaten vitterlig ikke har løst. Jeg tror, at hans betænkning først og fremmest har sin værdi i dens forsvar af fællesskabsmetoden i en tid, hvor vi er vidne til tydelige tegn på tilbageskridt til den mellemstatslige funktionsmåde i EU. Jeg mener især, at ordførerens forslag vedrørende en reorganisering af Rådets arbejde går i den rigtige retning. Ikke kun med hensyn til effektiviteten gennem en udvidet brug af afstemninger med kvalificeret flertal, men også med hensyn til genskabelsen af den institutionelle ligevægt, som traktaten opstiller, og som er blevet ændret til fordel for Rådets udøvende og styrende rolle, men til skade for den igangsætter- og initiativtagerrolle, der tildeles Kommissionen i traktaten, og som den fortsat bør spille.
Det er derfor, at jeg ikke kan forstå ordførerens forslag om vægtning af stemmerne i Rådet. Selvfølgelig skal de forskellige landes befolkningsmæssige vægt afspejle sig i deres stemmevægt, og selvfølgelig skal et mindretal ikke kunne påtvinge flertallet deres vilje. Det ville være antidemokratisk og ville lige præcis blive afvist af den offentlige mening i de store lande.
Efter min opfattelse er det i Parlamentet, som jo har beføjelser i kraft af den fælles beslutningsprocedure, at medlemsstaternes forskellige befolkningsmæssige vægt skal komme til udtryk. I øvrigt skal vi inden længe i et udvidet Europa og i et Parlament med 700 medlemmer ændre på det nuværende antal medlemmer pr. land. I Rådet, især på grund af dets regeringsfunktion, bør den oprindelige ligevægt mellem store og små lande bibeholdes. Og man skal ikke skabe eller give indtryk af, at der er ved at blive skabt en styringsgruppe bestående af de store, og slet ikke fire måneder før valget, slet ikke fire måneder før valget og midt i hele denne antieuropæiske propaganda, som vi også i dag har kunnet høre under denne debat.
En sidste bemærkning om indholdet i punkt 33, som jeg ikke kan acceptere, fordi den i budgetmæssig sammenhæng vil give større indflydelse til de største bidragydere, hvad der også er imod fællesskabsmetoden.

Rack
Hr. formand, Bourlanges-betænkningen er en udmærket betænkning. Andet var heller ikke at forvente. Jean-Louis Bourlanges har i mange år været en spydspids i den europæiske integrationsproces. Selvom ordet »spydspids« - når vi ser på ham - måske ikke er det mest dækkende.
Bourlanges-betænkningen er imidlertid en vigtig betænkning. Den minder os nemlig i god tid om, at Unionen permanent står over for to opgaver: udvidelse og uddybning. I de sidste måneder har vi talt meget om emnet udvidelse. Vi har i den forbindelse igen og igen henvist til ansøgerlandenes hjemmearbejde og gjort det med rette. Jeg minder f.eks. om drøftelsen i Europa-Parlamentet forud for topmødet i Wien. Men vi må i den sammenhæng ikke glemme vores hjemmearbejde i Parlamentet og i Unionen. Den Europæiske Union skal blive ved med at være handledygtig, eller den skal mere præcist forbedre sin handleevne. Her har Amsterdam-traktaten givet noget, men de berømte sidste fem minutter er helt klart ikke blevet udnyttet.
De vigtige spørgsmål i forbindelse med beslutningstagning i Rådet er fortsat uløste. Bourlanges-betænkningen beskæftiger sig med disse spørgsmål og forsøger her at finde konstruktive, fremtidsorienterede løsninger. I det store og hele er det efter min mening lykkedes godt, og det er også blevet fremhævet og understreget af mange af dem, der har haft ordet før mig. Jeg mener, at vi på det ene eller andet punkt i det principielt rigtige krav om at få knæsat det generelle princip om afstemninger med kvalificeret flertal i Rådet alligevel skal forholde os kritiske. Navnlig hvad angår emnet egne indtægter og kvalificeret flertal, vil også jeg forholde mig skeptisk over for punkt 28, 32 og 33.
Jeg vil gerne lige nævne et sidste punkt, der med rette er blevet taget op af hr. Saint-Pierre i et ændringsforslag. Vi bliver nødt til også at drøfte metoden i forbindelse med den næste traktatreform, og her er fællesskabsmetoden den rigtige og ikke metoden med en regeringskonference, hvor kun vetoet regerer.

De Giovanni
Hr. formand, jeg er af den opfattelse, at det på nuværende tidspunkt er meget vigtigt at drøfte og stemme om den i øvrigt glimrende betænkning om Rådet. Det er vigtigt, fordi den fase, som Den Europæiske Union gennemgår i dag, er kompliceret, vanskelig og under udvikling, og fordi der sættes spørgsmålstegn ved en lang række balanceforhold. Det bliver derfor en væsentlig opgave for Europa-Parlamentet at genoptage debatten om institutionerne og deres måde at fungere på. Jeg fristes næsten til at sige, at når der ikke er nogen konkrete reformer, er det vigtigt, at Parlamentet genoptager sine strategiske overvejelser om Unionens udvikling, eftersom alle de institutionelle balanceforhold flytter sig. Vi oplever nemlig en svækkelse af Kommissionen, og det er en kendsgerning. Jeg ved ikke, om der også finder et politisk angreb sted på Kommissionen, men man kan uden tvivl konstatere, at den svækkes. Man ser en unormal udvikling i Det Europæiske Råds måde at fungere på, sådan som det med rette understreges i Bourlanges' betænkning. Det er vanskeligt at slå ligheden mellem Parlamentet og Rådet helt fast med hensyn til den lovgivningsmæssige funktion. Egentlig er det hele systemets måde at fungere på, der forandrer sig, navnlig efter euroen og med henblik på udvidelsen. I Bourlanges' betænkning tages disse emner op på en ligefrem måde, med en indfaldsvinkel, der er præget af fri institutionel fantasi. Den frie institutionelle fantasi har efter min mening aldrig været så nødvendig som nu. Her tages der højde for en ikke bogstavelig, men derimod dynamisk fortolkning af traktaten - det er naturligvis kendt, at de dynamiske fortolkninger undertiden ligger fjernt fra lovgivningsteksten - og det med en grundlæggende inspiration, nemlig at fremhæve institutionshykleriet hos dem, der hævder, at Den Europæiske Union kan blive ved med at fungere efter udvidelsen uden en institutionsreform.
Blandt de mange overvejelser herom, som man kunne gøre sig i betænkningen, vil jeg ikke komme særligt ind på det, der måske er et centralt punkt, nemlig en ændring af Rådet om generelle anliggenders måde at fungere på, hvilket hr. Bourlanges nævnte. Jeg vil derimod komme ind på et punkt, som efter min opfattelse fremgår af fortolkningen af betænkningen. Betænkningen koncentrerer sig efter min mening navnlig om forsøget på at genskabe en balance i forholdet mellem Det Europæiske Råd og Kommissionen, der er to instanser med politiske og lovgivningsmæssige funktioner. En betydelig del af Den Europæiske Unions kommende udvikling vil afhænge af denne balance. Der er tale om et fundamentalt punkt. Jeg mener, at der i øjeblikket sættes spørgsmålstegn ved balanceforholdet, både på grund af Rådets unormale udvikling og på grund af Kommissionens svækkelse.
Hr. formand, afslutningsvis vil jeg gerne sige, at hele betænkningen efter min opfattelse går længere end til den gamle indfaldsvinkel, hvor man sætter den mellemstatslige dimension og den overstatslige dimension op mod hinanden. Netop ændringen af balanceforholdet mellem Rådet og Kommissionen viser, at man er gået bort fra denne indfaldsvinkel. Ud fra den betragtning mener jeg, at hr. Bourlanges' bidrag er af stor betydning.

Delcroix
Hr. formand, jeg havde forberedt en tekst, men jeg har glemt den. Jeg har glemt den, fordi mange ting allerede er sagt ganske udmærket af talerne før mig, og det er ikke nødvendigt at gentage det, der er blevet sagt. Ikke desto mindre vil jeg gerne understrege to punkter.
Det første er, at man i lang tid har beklaget - og gør det endnu - at Amsterdam-traktaten ikke var fyldestgørende i alle aspekter, og at den ikke på effektiv vis forberedte udvidelsen. Europa-Parlamentet havde i øvrigt i denne henseende en del af skylden, eftersom det heller ikke foreslog en løsning. Det var endnu delt i dette spørgsmål.
Det er nu en etape, som er overstået, og jeg vil sige, at Udvalget om Institutionelle Spørgsmål og ordføreren har udvist mod. Mod til at fremkomme med en løsning, og det forekommer mig at være det vigtigste faktum lige nu. Vi kommer ikke længere tomhændet. Måske findes der bedre løsninger, men det må tiden vise. Under alle omstændigheder er der en løsning på bordet.
Den anden ting, jeg ville sige, er, at gennem alle debatterne i de politiske grupper mellem de små og store stater er der opstået noget essentielt for Europas fremtid. Denne essentielle ting er, at inden for den europæiske struktur er vi alle minoriteter, alle medlemsstaterne er minoriteter, og derfor må vi være opmærksomme på hinanden og udvikle denne minoritetskultur, som er Europas fremtid. Konkluderende tror jeg, at med en løsning på den ene side og en filosofi på den anden er processen godt i gang, og det glæder jeg mig over.

Izquierdo Rojo
Hr. formand, jeg takker hr. ordfører Bourlanges mange gange, fordi han støtter vores ændringsforslag, som i fremtiden vil gøre det muligt at afholde formelle ministerråd med de ministre, som er ansvarlige for kvinders rettigheder.
Det er et vigtigt ændringsforslag, som behandler et hovedproblem i dagens Europa, nemlig kvinders traditionelle udelukkelse fra beslutningstagningsprocessen. Jeg håber, at PPE-gruppen også vil støtte dette ændringsforslag, og at Kommissionen, som er til stede ved denne forhandling, også vil vise forståelse og støtte indførelsen af denne mulighed.
Indtil nu har ministrene for kvinders rettigheder ikke kunnet afholde formelle ministerråd. Derfor tror jeg, at vi ved at åbne for denne mulighed tager et stort skridt mod beskyttelsen af kvinders nødvendige tilstedeværelse i beslutningstagningsprocesserne.
For det andet og rent generelt mener jeg, at det ikke kun er belejligt, men også nødvendigt, at vi, når Den Europæiske Union indleder en storstilet udvidelsesproces, overvejer den slags emner. Og hr. Bourlanges' betænkning indeholder indiskutable forbedringer, og jeg må endvidere sige, at de efter mit skøn bliver opnået ad den vej, som vi ønsker at gå, nemlig ad fællesskabsvejen, som gør den traditionelle og indtil videre fremherskende regeringsmetode forældet.
Det er skamfuldt - virkelig skamfuldt - at Ministerrådet ikke er til stede, når Europas valgte repræsentanter drøfter noget, som direkte berører dem og alle europæere.

Paasilinna
Hr. formand, kolleger, jeg forstår ikke rigtig meningen med dette papir og dets tidsskema. Måske er det klart for nogle, men for mange af os er det ikke. Vi har ikke haft tilstrækkelig bred forberedelse eller diskussion i forbindelse med dette emne, det er trods alt et alvorligt emne. Alligevel mener jeg, at en udvidelse af det kvalificerede flertal er på sin plads for at effektivisere Unionens virke. Betænkningen indeholder imidlertid selvmodsigelser, f.eks. kapitlerne 35 og 36. I kapitel 35 fastslås det, at de små og mellemstore stater er overrepræsenterede, og dette rettes der så op på ved at indføre et system med vægtning af stemmer og med dobbelt flertal. I kapitel 36 hedder det imidlertid, at den nuværende ligevægt ikke må forskydes. Dette lader således til at være i strid med det foregående. Måske skyldes det, at ordføreren i virkeligheden kun mener ligevægten mellem de store stater.
Finland lavede allerede i tiden for Amsterdam-mødet et foreløbigt forslag til et kompromis, hvor alle medlemslandenes stemmer blev fordoblet, dog således, at man ved siden af fordoblingen gav de store lande to eller flere ekstra stemmer. Dette ville være en løsning, der også set fra de små landes synspunkt kunne godkendes. Efter denne model kunne man således også finde den løsning, der ville rokke mindst muligt ved den nuværende ligevægt, men således at ligevægten heller ikke blev undergravet for meget for de små lande. Der er her grund til at gå ud fra, at den institutionelle reform ikke kan lykkes, uden at man også tager de små staters andel i betragtning, når man udligner antallet af stemmer.

Oreja
Hr. formand, mine damer og herrer, allerførst vil jeg gerne takke Udvalget om Institutionelle Spørgsmål og dets ordførere for de forskellige delbetænkninger om specifikke spørgsmål vedrørende anvendelsen af Amsterdam-traktaten og om spørgsmål, som vi skal behandle i den nærmeste fremtid med henblik på at opbygge et mere effektivt, mere demokratisk og mere gennemskueligt institutionelt system.
Hr. Bourlanges' betænkning passer perfekt i denne sammenhæng, og vi har set, hvordan et stort flertal af talerne også har erkendt dette. Jeg vil endvidere lykønske hr. Bourlanges for hans meget didaktiske fremlægning, hvor han fremførte det essentielle i betænkningen, nemlig dens formål, hvis vi skulle være i tvivl herom, dens rækkevidde, dens indhold og dens generelle retning.
I betænkningen behandles et institutionelt problem, som jeg finder vigtigt for definitionen af strukturen i det fremtidige Europa og mere konkret i en union, som ønsker at være et instrument til fredelig forening af kontinentet. Jeg henviser her til Den Europæiske Unions beslutningstagningsproces i lyset af udvidelsen, og dette er også blevet berørt af de fleste talere.
Vores mission er at udtænke og opbygge et institutionelt system, som efter min mening bør hvile på tre grundlæggende principper. For det første skal der være en fortsættelse af den proces og den institutionsstruktur, som har givet så fremragende resultater i form af fred, fremgang og demokrati.
For det andet skal der være en tilpasning til en skiftende verden, som også med hensyn til offentlige institutioner kræver større fleksibilitet. Jeg er enig med fru Izquierdo Rojos idé om disse formelle møder mellem ministre med ansvar for kvinders rettigheder vedrørende emner, som direkte kan berøre dem, og som bør falde under Fællesskabets kompetence. Jeg synes, det er en heldig idé, som jeg tager ad notam.
Og for det tredje skal der være en evne til at organisere et helt kontinent omkring et system, som bør stræbe efter at være politisk og økonomisk solidarisk. Derfor finder jeg det vigtigt forinden at undersøge de forskellige aspekter af vores system med henblik på at reformere det og gennemføre det, som hr. De Giovanni sagde om denne konstitutionelle mekanisme, som for øjeblikket er under drøftelse, og som nødvendigvis må afklares.
I denne forbindelse mener jeg, vi må stille os selv en række grundlæggende spørgsmål:
Er der sammenblanding mellem Rådet og dets forskellige sammensætninger? Dette blev nævnt bl.a. af hr. Brinkhorst.
Er der sammenblanding mellem institutioner med udøvende funktion? Dette nævnte bl.a. fru Cardona i sit indlæg, men jeg må indrømme, at jeg ikke er helt enig med den mission, som tilsyneladende anerkender Kommissionen som blot en udøvende funktion. Der er en anden grundlæggende funktion, nemlig lovgivningsinitiativretten, og den må ikke glemmes.
Kan man endvidere tale om for meget bureaukrati ved udarbejdelse af Rådets politiske beslutninger? Bør man ikke forbedre handlingsevnen, således som hr. Rack nævnte?
Betænkningen synes at svare bekræftende på disse spørgsmål, som jeg har stillet mig selv, og den fremfører også nogle forslag, som uden tvivl ville forbedre den nuværende situation. Jeg deler fuldt ud ordførerens mening vedrørende Rådets dobbeltfunktion som både udøvende og lovgivende magt. Og i denne forbindelse forstår jeg hr. Saint-Pierres bemærkninger om, at Rådet ikke må være en simpel sum af de nationale udøvende magter. Jeg mener, at denne dobbeltfunktion - lovgivende og udøvende - kun er mulig ud fra et institutionelt synspunkt, hvis der parallelt hermed eksisterer en stærk Kommission, som er i stand til fuldt ud at gennemføre sin mission og udøve sin initiativret samt kontrol med anvendelsen af fællesskabsretten og også så vidt muligt udøvelsen heraf.
Uden at gå ind på de konkrete forslag i teksten mener jeg, at det i hr. Bourlanges' bemærkninger om Det Europæiske Råd er værd at tænke over disse forslag, og Det Europæiske Råd bør - efter min mening - fortsat bibeholde sin funktion som politisk igangsætter og retningsgiver for den samlede Union.
I denne forbindelse er jeg også enig i hr. De Giovannis bemærkning om nødvendigheden af at opnå ligevægt mellem det, der er Det Europæiske Råds rolle, og det, der er Kommissionens rolle. Jeg husker, da jeg stod over for at skulle overtage ansvaret for institutionelle spørgsmål og var til høring. Der var en, der spurgte mig, om jeg mente, at Kommissionen kun skulle have forbindelse til Parlamentet og ikke også til Det Europæiske Råd. Jeg svarede bekræftende. På en måde mener jeg, at der er en form for dobbelt legitimitet, og derfor finder jeg det naturligt, at der kan være et sådant dobbeltforhold.
Hvad angår spørgsmålet om Det Europæiske Råd og nødvendigheden af at styrke den juridiske beslutningstagningsproces fra Rådets side, som ordføreren henviser til - og endog, som han siger, fra stats- og regeringschefernes side - må jeg sige til hr. Bourlanges, at jeg har mine tvivl. Det er klart, at på langt sigt ville en udvikling i den retning svække Det Europæiske Råds ædle institutionelle rolle som igangsætter for de overordnede politiske og strategiske retningslinjer med risiko for - som det skete i 1980'erne - at det ganske enkelt ender med at være et organ, hvortil selv de mindste beslutninger fremsendes. Jeg mener, vi bør undgå, at denne situation opstår igen.
Jeg behøver vist ikke minde Dem om de farer, som denne situation medførte. Alt i alt mener jeg, det er tydeligt, at vi på dette tidspunkt bør styrke vores institutionelle system, som allerede har opnået en vis modenhed, eftersom dets institutioner i stadigt stigende grad underkastes Parlamentets demokratiske kontrol, ligesom man må afklare de nationale parlamenters kompetence inden for fællesskabsrammen. Der er en dobbeltrolle, nemlig Europa-Parlamentets grundlæggende rolle og de nationale parlamenters rolle.
Nå, men jeg mener altså, at dette skal gøres på en sådan måde - som fru Schörling sagde - at man må vide, hvem der gør hvad, og derfor er vi nødt til at afklare spørgsmålene bedre, hvilket vi ofte ikke gør.
Jeg er også enig i en idé, som jeg finder væsentlig, nemlig at det er nødvendigt at gøre alt, hvad der er muligt, for at styrke Rådets indbyrdes sammenhæng. Og det betyder, at set ud fra både de forskellige sammensætningers funktioner og regeringernes deltagelse bør der garanteres sammenhæng i Rådets holdninger i de forskellige organer. Og det er et emne, som flere talere omtalte.
Der er andre emner i beslutningen, som jeg også finder særdeles vigtige. For det første er jeg fuldt ud enig i det grundlæggende princip, at initiativretten ikke bør tilfalde Rådet. Fællesskabssystemet er baseret på Kommissionens monopol på lovgivningsinitiativ. Og det er et system, som generelt set har fungeret godt. Til trods for nogle angreb på Kommissionens monopol på initiativret bekræftede forhandlingerne ved sidste regeringskonference ikke kun, at monopolet er intakt, hvad angår Kommissionen, men også at dette monopol endda på nogle områder - f.eks. retlige og indre anliggender - efter fem år automatisk tilfalder Kommissionen. Dette princip er sandsynligvis det originale særpræg og måske endda hjørnestenen i vores intitutionelle system, som vi ikke på nogen måde kan give afkald på.
Med hensyn til Rådets beslutninger går jeg naturligvis helt ind for udvidelsen af det kvalificerede flertal, og det blev omtalt af de fleste talere, selvom der naturligt nok var nogle, som udtrykte deres uenighed. Jeg mener også, at denne udvidelse af det kvalificerede flertal ikke betyder, at der ikke bliver undtagelser. Der skal være nogle velafgrænsede undtagelser rent konkret for det, vi kunne kalde konstitutionelle spørgsmål. Disse undtagelser er medtaget i beslutningen, hvilket jeg finder naturligt, da det er indlysende, at der er nogle grundlæggende beslutninger, som kræver enighed mellem staterne. Det store spørgsmål er dog - som hr. Corbett nævnte for et øjeblik siden - hvordan et Europa med 20 eller 25 stater kan træffe enstemmige beslutninger på bestemte områder.
Hvad angår vægtningen af stemmerne, er det et spørgsmål, der haster lige så meget som Kommissionens sammensætning og udvidelsen af det kvalificerede flertals rækkevidde, da disse emner som bekendt var udestående efter sidste regeringskonference, og det angives i Amsterdam-traktatens protokol om institutionerne, som på dette område er sammenfaldende med medlemsstaternes udtrykkelige ønske.
Jeg mener, at betænkningen i denne sammenhæng indeholder nogle velafbalancerede forslag vedrørende vægtningen af stemmerne. Men jeg har bemærket nogle indlæg som f.eks. hr. Corbetts, hvor der blev udtrykt en vis forbeholdenhed over for det dobbelte flertal. Og jeg har også noteret mig hr. Barros Mouras bemærkninger hertil.
Og så vil jeg afslutte med meget hurtigt at behandle to emner. For det første er der et emne, som jeg finder meget vigtigt, nemlig at det er nødvendigt, at strukturen inden for den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik, som er omfattet af Amsterdam-traktaten, gennemføres så hurtigt som muligt og med størst mulig vilje og effektivitet, selvom det er et emne, hvor jeg har bemærket, at nogle ytrer en vis pessimisme.
Det andet problem vedrører gennemsigtigheden. Amsterdam-traktaten afkræver Unionen og dens institutioner en særlig indsats på dette område. Hver institution skal således revidere sine procedurer og give afkald på en række fordomme med hensyn til fortrolighed og hemmeligholdelse af drøftelserne, som er uforenelige med en lovgivningsaktivitet, der kræver offentlighed i drøftelserne. Rådet bør gøre en væsentlig indsats i denne retning, således som Domstolen har påpeget i sine seneste afgørelser.
Gennemsigtigheden og borgenes tillid til institutionerne er især i et udvidet Europa en væsentlig betingelse både for det institutionelle systems blotte eksistens og for dets effektive funktion. Vi kan vedtage alle de reformer, vi ønsker, men hvis vi gør det på hemmelige møder, hvis vi giver borgerne det indtryk, at vi ønsker at skjule baggrunden for vores beslutninger, vil vi opdage, at vi mangler en væsentlig demokratisk og offentlig egenskab, som også de nationale parlamenter besidder, og som vi bør tilføre til det europæiske demokrati.
Derfor vil jeg blot sige tre ord og ikke mere: demokrati, effektivitet og gennemsigtighed, og som hr. Méndez de Vigo meget rammende sagde, er det nødvendigt at tænke frem i tiden med dristige løsninger.

Formanden
Tak, hr. kommissær.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted kl. 12.00.

Styrkelse af institutionerne
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A4-0034/99) af Gutiérrez Díaz for Udvalget om Institutionelle Spørgsmål om styrkelse af Unionens institutioner med henblik på indførelse af et område med demokrati og frihed.

Gutiérrez Díaz
Hr. formand, hr. kommissær, mine damer og herrer, denne betænkning om styrkelse af Unionens institutioner med henblik på etablering af et område med demokrati og frihed, som vi i dag fremlægger for Parlamentet, er frugten af bidrag fra Udvalget om Institutionelle Spørgsmål, som er suppleret med den værdifulde mening fra Udvalget om Borgerlige Frihedsrettigheder og Indre Anliggender, som hr. Goerens er ordfører for.
Den oprindelige overvejelse var baseret på et bidrag fra hr. Herzog, som jeg var stedfortræder for som ordfører, da jeg i den situation forsøgte at nå frem til den endelige formulering, som vi i dag behandler, og som opsamler forhandlingerne og størstedelen af de ændringsforslag, der blev fremlagt i Udvalget om Institutionelle Spørgsmål, og som havde til formål at styrke borgernes og samfundsaktørernes rolle i Den Europæiske Unions institutionelle system.
Betænkningens centrale idé tager udgangspunkt i overbevisningen om, at et demokratisk Europa kun kan opbygges, på betingelse af at borgerne ikke blot anerkendes som borgere, der har direkte fordel af integrationsprojektet, men også - og måske grundlæggende - som borgere, der bidrager aktivt til de fælles valg.
Derfor samles de nye aspekter, som Amsterdam-traktaten på trods af sine mangler kan tilbyde os, fordi den på europæisk plan forbedrer garantien for overholdelse af de grundlæggende rettigheder, styrker den sociale dimension i opbygningen af Europa ved at indføre samordning af de nationale beskæftigelsespolitikker og ved at inkorporere det retsgrundlag, der er nødvendigt for fastlæggelsen af en social lovgivning og for gennemførelsen af den frie bevægelighed for personer.
Alt dette bør efter vores mening samles i en helhedsopfattelse af det solidt opbyggede europæiske område med demokrati og frihed, og til dette formål er der behov for fælles mål i det europæiske samfund, som udbygger indholdet af de rettigheder, der anerkendes for alle europæiske borgere, styrker mindretallenes rettigheder, fastlægger, hvilke juridiske instrumenter der er mest velegnet til gennemførelse af disse rettigheder, og tilrettelægger borgernes deltagelse i etableringen og udbygningen af dette område. Til dette formål samler betænkningen tre hovedformål: den frie bevægelighed, de sociale rettigheder og det europæiske statsborgerskab.
Med hensyn til den frie bevægelighed vil jeg gerne især påpege, at sikkerhed og retfærdighed bør ledsages af de nødvendige juridiske og demokratiske garantier.
Hvad angår de sociale rettigheder, vil jeg gerne understrege, at tanken om at opbygge et integreret Europa er baseret på solidaritet mellem medlemsstaterne, og at udvidelsen med landene i Mellem- og Østeuropa følgelig ikke må opfattes som værende en udvidelse af det indre marked, men som en pligt til solidaritet.
Og med hensyn til det europæiske statsborgerskab vil jeg gerne fremhæve det sidste forslag i betænkningen om, at alle borgernes rettigheder samles i et særligt afsnit i traktaten.
Hr. formand, hr. kommissær, mine damer og herrer, jeg mener, at vedtagelse af denne betænkning med stort flertal vil være et bidrag til den nødvendige opbygning og styrkelse af Unionens område med demokrati og frihed, og derfor beder jeg om, at der stemmes for den.
Lad mig til sidst takke for de forskellige bidrag, som jeg har modtaget i form af ændringsforslag, og som jeg - som nævnt - generelt har forsøgt at medtage, undtagen i de tilfælde, hvor jeg ikke fandt ændringsforslagene i overensstemmelse med den vision om opbygningen af Europa, som jeg går ind for, og når de indeholdt legitime overvejelser om konkurrencedygtighed, men hvor jeg ikke syntes, at de hørte hjemme i denne betænkning.
Hr. formand, mine damer og herrer, mange tak til alle.

Manzella
Hr. formand, som det blev sagt for lidt siden af ordføreren, hr. Gutiérrez Díaz, der har udarbejdet denne glimrende betænkning, udgør det område for frihed, personlig sikkerhed og retsligt samarbejde, som omtales i Amsterdam-traktaten, det mest ambitiøse program for en grundig integration i Unionens nærmeste fremtid. På grund af dets forbindelse med familiernes, byernes og virksomhedernes dagligdag er programmet desuden genstand for stor opmærksomhed fra befolkningens side. Der er ligeledes tale om et program, der skaber nogle vigtige forbindelser mellem dette Parlaments rolle og de nationale parlamenters rolle. Det drejer sig efter min mening om hele det europæiske parlamentssystem i denne femårige overgangsfase, men det er rimeligt, at man i denne overgangsfase også lægger vægt på så hurtigt som muligt at nå frem til en fællesskabsmetode og nogle procedurer for den fælles beslutningstagning på disse områder, der er så vigtige for integrationen.
Det er således naturligt, at dette program, som på en vis måde allerede er en del af vores reelle retssystem, også skal være centrum for det bredere koncept bag denne betænkning, nemlig oprettelsen af et område med politisk frihed og europæisk demokrati. At forene de grundlæggende rettigheder og de sociale bestemmelser i én enkelt vision, sammen med udviklingen af programmerne for frihed, personlig sikkerhed og retsligt samarbejde, er nemlig den rigtige vej at gå, når man skal fortsætte udviklingen og den konkrete gennemførelse af konceptet med EU-borgerskab, der blev indført med Maastricht-traktaten. Dette er faktisk den centrale forfatningsidé, som selve forslaget om et offentligt område og et europæisk politisk område skal bygge på, nemlig et sted med ligevægt, hvor rettigheder og pligter - alle rettigheder og pligter - modsvarer hinanden, og hvor der ikke lægges særlig vægt på den ene af de to dele - rettigheder eller pligter - inden for rammerne af Den Europæiske Unions totale demokrati. Hr. formand, dette er årsagerne til, at vi bør stemme ja til denne betænkning.

Cederschiöld
Hr. formand, hr. kommissær, mine damer og herrer, enhver unionsborger skal have ret til at leve i et demokrati i frihed. Det er det, som betænkningen forsøger at garantere. Betænkningen gennemsyres mere af sociale rettigheder, end den forsøger at udvikle det juridiske.
Hidtil har vi inden for Unionen holdt os til, at borgerne skal have de samme rettigheder som borgerne i det land, hvor de arbejder. I starten af punkt 14 foreslår ordføreren imidlertig, at man skal kunne tage sine nationale rettigheder med rundt i Unionen, hvilket kan blive urimeligt. Vi støtter derimod på det kraftigste sætningerne i punkt 14 om, at der er behov for forbedringer, når det drejer sig om grænseoverskridende samordning af civillovgivningen. Hvad dette angår, vil vi også fremhæve behovet for gensidig anerkendelse af retslige beslutninger.
Unionens pensionsbestemmelser følges på elendig vis. De må være mere effektive, så borgerne virkelig får opfyldt deres pensionsrettigheder, uanset hvor de bor, og uanset hvor de er optjent. I den henseende har ordføreren ret. Der er dog grund til at advare mod en udvikling, som kan føre til, at den største fællesnævner bliver normen og dermed selv de højeste skattesatser. En sådan sociallovgivning kan blive svær at forene med de overordnede mål, f.eks. øget beskæftigelse, nedsættelse af arbejdsløsheden og øget velstand, da der stadigvæk er forskelle på landenes udviklingsgrad og økonomiske niveau.
Sociale rettigheder tilpasset et land passer ikke altid, hvis de overføres til et andet lands sociale og økonomiske system, hvor der er foretaget andre prioriteringer. At stable formelle, sociale rettigheder oven på hinanden kan føre til en imaginær velfærd, men faktisk udhuler den velstanden - i hvert fald så længe velfærden er skattefinansieret. Man er nødt til at begynde i den anden ende. Vi er nødt til at sørge for, at Unionen virkelig har en struktur, som forstærker konkurrenceevnen og et godt vækstklima for virksomheder, da det er det, der er forudsætningen for øget velstand og dermed en forbedret social velfærd.
En central del af betænkningens mål mangler således at blive udviklet, nemlig hvordan borgernes retslige beskyttelse forstærkes, ikke mindst beskyttelsen mod kriminalitet. På dette område er det vigtigt, at Unionen tager et skridt fremad, ikke mindst i lyset af udvidelsen. Hvad den angår, har vi fremlagt ændringsforslag om indførelsen af Schengen i traktaten. Vi vil også gerne Rådets beslutningsangst til livs med hensyn til afskaffelse af femårsfristen for visse retslige spørgsmål. Der er brug for tydelige, klare holdninger på disse områder, præcis som i Bourlanges' netop forhandlede forbilledlige og konkrete betænkning.

Brinkhorst
Hr. formand, jeg vil gerne komplimentere hr. Gutiérrez Díaz for hans betænkning, der dækker et bredt spektrum af spørgsmål. Oprindelig ydede den ikke det afgørende punkt fuld retfærdighed, nemlig det at styrke de pågældende institutioner under etableringen af et område med frihed, sikkerhed og retfærdighed. Efter at Amsterdam-traktaten er trådt i kraft, vil det være et af de væsentligste resultater af regeringskonferencen. Disse områder - asyl, indvandring og grænsekontrol - bliver nu fælles politikker.
Men dette er ikke sket uden omkostninger. Medlemsstaterne har for en periode på mindst fem år udvandet Den Europæiske Unions demokratiske og juridiske institutioners rolle og kompetence, særlig når det gælder Europa-Parlamentet og Domstolen, og ligeledes beslutningsprocedurerne. Denne underminering af Fællesskabet må ikke skabe præcedens. Tværtimod må vi have udviklingen til at gå den anden vej. På denne baggrund har jeg stillet ændringsforslag og vil gerne takke hr. Gutiérrez Díaz for at have accepteret dem. Det afgørende punkt er, at kravet om enstemmighed står i vejen for effektiv og hurtig handling på dette område. Handling inden for området frihed, sikkerhed og retfærdighed må ledsages af de nødvendige demokratiske og juridiske garantier. Rådet må begynde fuldt ud at anvende fællesskabsmetoderne.
I sidste instans må traktaten også afhjælpe den bizarre position, som Det Forenede Kongerige, Danmark og Irland befinder sig i, de, der har meldt sig ud af de nye politikker, selvom et land som Danmark faktisk vil anvende politikkerne i den form, de har, men på mellemstatslig basis. I øjeblikket - og det er et punkt, som jeg altid har understreget meget stærkt her i salen - er det fortsat ikke lykkedes at inkorporere Schengen i første søjle. Vi har stadig ikke en endelig deling mellem første og tredje søjle.
På denne baggrund har betænkningen nu udviklet disse begreber, og min gruppe vil stemme for den. Men jeg håber, at vi kun ser den som en begyndelse. Vi er kun begyndt på det fælles område. Den endelige udvikling vil finde sted i de kommende år.

Ojala
Hr. formand, først vil jeg gerne lykønske hr. Gutiérrez Díaz med en fortræffelig betænkning. Amsterdam-Traktatens artikel 13 tilbyder et retsgrundlag for de nødvendige foranstaltninger til bekæmpelse af diskrimination på baggrund af handicap, alder eller kønsbestemte faktorer. Hvilken vægt artikel 13 får fremover, afhænger et langt stykke af vejen af politisk vilje. Man kan blot pege på retningslinjerne for beskæftigelsen. For beskæftigelsens vedkommende var der tilstrækkelig politisk vilje. Forhåbentlig finder man også tilstrækkelig politisk vilje for artikel 13's vedkommende.
Til min glæde konstaterer jeg, at Kommissionen allerede har taget fat på de indledende foranstaltninger i forbindelse med artikel 13. Jeg håber også, at Rådets formandsland Tyskland, såvel som det kommende formandsland, mit eget land Finland, vil være aktive på Rådets vegne med hensyn til de finske muligheder under artikel 13. Borgernes forventninger er store. Det er også vigtigt, at Europa-Parlamentet har central indflydelse på, hvilket indhold artikel 13 får i praksis.

Hager
Hr. formand, den gradvise etablering af et område med frihed, sikkerhed og retfærdighed er gentagne gange blevet fremhævet som et af de positive resultater i Amsterdam-traktaten. Den dermed forbundne tanke at støtte de skridt, der er nødvendige for at realisere den frie bevægelighed, med ledsageforanstaltninger, der går ind på borgernes behov for sikkerhed, som er øget på grund af de åbne grænser, er konsekvent. Også den netop vedtagne beslutning om at afholde et topmøde om sikkerhed, som det finske formandskab skal tilrettelægge, er et tegn i den rigtige retning.
Jeg beklager derfor, at den betænkning, vi drøfter i dag, behandler emnet sikkerhed stedmoderligt og er reduceret til en betænkning om demokrati og frihed, ikke sikkerhed. Emnet sikkerhed - det hører jeg dagligt, når jeg er sammen med borgerne - er et emne, de tager meget alvorligt. Også kommissæren understregede emnets betydning. Det er naturligvis vigtigt at udvikle visioner. Men Europa-Parlamentet ville som folkets repræsentant gøre klogt i derudover at give mere plads til borgernes behov for sikkerhed, da det i særlig grad skal varetage borgernes interesser i den institutionelle struktur.

Iversen
Hr. formand, Amsterdam-traktaten er et godt udgangspunkt for at opnå et mere demokratisk og åbent EU med fri bevægelighed og flere grundlæggende rettigheder for borgerne og en styrket social dimension. Jeg synes, der er mange fornuftige ting i denne betænkning. Den nye traktat åbner en masse nye muligheder, men det er selvfølgelig afhængigt af den politiske vilje, hvis de skal gennemføres i praksis. Der er jo ikke nogen tvivl om, at vi er nødt til at presse på fra Parlamentets side, hvis det skal lykkes. Der er ikke rigtigt andre til det. Nogle beslutninger kræver stadig enstemmighed, og enkelte lande, bl.a. Danmark, har stadig forbehold over for at deltage i overstatsligt samarbejde på bl.a. flygtninge- og asylområdet. Det er en beslutning, som blev truffet efter en folkeafstemning om Maastricht-traktaten. Den bør man selvfølgelig respektere, indtil befolkningen måtte træffe en anden beslutning. Det er også - det vil jeg godt understrege her - en del af demokratiet, at det forholder sig sådan, at man i nationalstaterne kan tage stilling til disse ting ud fra, hvordan man selv ser på dem, og at man også kun selv kan ændre de trufne beslutninger.
Ordføreren er meget bekymret for et EU i flere hastigheder, som indebærer, at landene melder sig ud af dele af samarbejdet, eller at en gruppe af lande indgår et tættere samarbejde. Den fare kan jeg sådan set også godt se eksisterer, men man er jo nødt til en gang imellem - også når vi bliver flere lande i samarbejdet - at respektere, at der kan være forskellige hastigheder i samarbejdet. Jeg tror også, vi vil komme i et sådant dilemma i fremtiden, når der er forskellige ønsker om, hvad vi bør samarbejde om, men et Europa i flere hastigheder - det er jeg også enig med ordføreren i - bør naturligvis være en sidste udvej. Jeg tror, at man skal være opmærksom på, at det pragmatiske samarbejde, vi skal have, samtidig med at vi skal have visionerne, også kan nødvendiggøre, at det bliver nødvendigt med forskellige hastigheder.

Nicholson
Hr. formand, jeg glæder mig over hr. Gutiérrez Díaz' betænkning. Jeg har kendt ordføreren længe, og jeg kender ham godt. Han har lavet en udmærket betænkning, men der er en række punkter, jeg finder det vanskeligt at tilslutte mig. Vi må huske, at Europa er et demokratisk område. Der er 15 medlemsstater med demokratisk valgte regeringer. Der er også utallige lokalregeringer og råd. Og det er alt det demokrati, vi har brug for. Vi står i fare for at gå for vidt. Jeg tror ikke, vi har behov for yderligere demokratiske niveauer, som den europæiske skatteyder skal betale for.
Men der er områder, hvor vi bør bringe Parlamentet og Fællesskabet tættere på folk. Jeg føler meget stærkt, at der overalt i Unionen, hvor der er et kontor for Kommissionen, også bør være et for Parlamentet. Det er nødvendigt, fordi Europas befolkning lettere kan identificere sig med Europa-Parlamentet end med Kommissionens ansigtsløse bureaukrati. Det er blevet bevist her i Parlamentet for ikke længe siden. Så hvor der er regionale parlamenter eller forsamlinger, bør Parlamentet også have et kontor. Det ville hjælpe stærkt med til at modvirke Bruxelles' og Den Europæiske Unions fjernhed.

Coelho
Hr. formand, hr. kommissær, ærede medlemmer, der er blevet talt meget om det demokratiske underskud i EU, og det er på baggrund af denne rimelige og velbegrundede anklage, at man i forbindelse med vedtagelsen af flere på hinanden følgende traktater har været vidne til en styrkelse af Europa-Parlamentets beføjelser. Det demokratiske underskud i Europas institutionelle arkitektur kræver selvfølgelig en styrkelse af det organ, der har og har haft sin legitimitet direkte fra borgerne i Europa. Men undertiden har den debat drejet sig for meget om forholdet mellem de europæiske institutioner, om deres magtbalance og om deres funktions- og beslutningsprocesser. Euroens indledende succes og den dynamik, som følger deraf, har igen understreget vores Unions økonomiske karakter og har gjort efterslæbet på andre områder tydeligt: det politiske, det sikkerhedsmæssige og det sociale.
Man skal derfor se på reformen af vores institutioner mindre ud fra spillet om fordelingen af beføjelser mellem Fællesskabets organer og mere tænke på forbindelsen til legitimitetskilden for vores mandat: de borgere, hvis repræsentanter vi er. Det er dén debat, som det er stadig vigtigere at tage, og som hr. Gutiérrez Díaz' betænkning yder endnu et bidrag til.
Vi vil jo gerne have en mere effektiv Union, men vi vil også gerne have en Union, som mindre er et bureaukratisk monstrum, et komplekst og uigennemtrængeligt spindelvæv af interesser og indflydelser, og som stadig mere skal blive et referencepunkt for almindelige mennesker, for borgerne. Foranstaltninger, der styrker de europæiske borgeres rettigheder, som forbedrer arbejdsvilkårene og den sociale beskyttelse, som sikrer en virkelig fri bevægelighed, og som gør information og administrativ gennemsigtighed bedre, er foranstaltninger, der styrker det europæiske statsborgerskab, som så mange gerne vil have, men som undertiden så få praktiserer.
Ud over disse foranstaltninger til forenkling og styrkelse af borgernes rettigheder vil jeg gerne fremhæve to til:
for det første skal traktaterne forenkles, så der skabes en klar lovgivende forsamling, som borgerne har adgang til, som gør den europæiske ret til noget, som alle forstår, og ikke en uigennemtrængelig jungle af standarder og forskrifter; -for det andet skal der udfærdiges et charter over borgernes rettigheder, som sikrer alle europæere uafhængigt af den medlemsstat, hvor de er født, har boet, studeret eller arbejdet, de økonomiske og sociale rettigheder, som vores civilisation og vores velfærdsniveau anerkender. Europa kommer ikke videre, hr. formand, hvis ikke europæerne går ind for det, tager det på sig og virkelig ønsker det, et Europa, der bliver et ægte område med demokrati og frihed.
Kaklamanis
Hr. formand, hr. kommissær, kære kolleger, mine damer og herrer, for den, der siden i morges har fulgt vores tre kollegers tre betænkninger, er det umuligt at forstå, hvad der egentligt er blevet diskuteret i Amsterdam angående spørgsmål som institutioner i EU, mangelen på demokrati, åbenhed og den europæiske borgers rettigheder. Svaret er næsten katastrofalt: Intet! Absolut intet!
Jeg vil gerne lykønske min kollega, hr. Gutiérrez Díaz, for hans betænkning. Især vil jeg gerne lykønske ham for det forslag, han kommer med et sted i betænkningen, nemlig om at der skal laves et særligt kapitel om de europæiske borgeres rettigheder. Men jeg vil gerne samtidig sige til de europæiske borgere, som i dag hører på fra tilskuerlogen, at vi kun husker på dem hvert femte år, op til valgene. Man fremsætter ideologiske manifester for dem, især de to store grupper i Parlamentet, Socialdemokraterne og De Kristelige Demokrater. Disse manifester har intet at gøre med virkeligheden, og især har de ingen forbindelsen til det, de laver, og det, de stemmer for i løbet af de fem år, deres tjenestetid varer her i Parlamentet.
Jeg er specielt ked af, at Ministerrådet synes at have travlt og ikke er til stede i dag. Europas borgere må mene, at i hele verden er der to organer, der holder møde for lukkede døre: nationalforsamlingen i Kina, Kinas parlament, og EU's Ministerråd. Hvis det kan kaldes demokrati, og hvis det er muligt - i dette demokratis navn - vil vi bede dem stemme ved valget i juni!

Collins, Gerard
Hr. formand, jeg vil gerne begynde med at komplimentere næstformanden, hr. Gutiérrez Díaz, for hans interessante og tankevækkende betænkning.
Hvis Unionen og dens institutioner skal fortsætte med at udvikle sig og blive stærkere i de kommende år, er det af vital betydning, at borgerne i alle vores lande fortsætter med at acceptere den demokratiske legitimitet af disse institutioner. Vi er alle borgere i demokratiske lande, og så vidt jeg ved, accepterer det store flertal af borgerne i alle vores lande vores nationale regeringers demokratiske natur.
Men på europæisk niveau sætter mange af vores borgere fortsat alvorligt spørgsmålstegn ved demokratiet og de europæiske institutioner. Det er vigtigt, at de europæiske institutioner, som er direkte ansvarlige over for vælgerne - med andre ord Parlamentet og Ministerrådet - fortsat har - og ses at have - den endelige beslutningsmyndighed vedrørende spørgsmål af betydning for vores borgere. Det er ligeledes vigtigt, at Kommissionen som den institution, der har til opgave at gennemføre den europæiske politik, har ry for en effektiv, fair og retfærdig administration af de europæiske politikker, som man enes om i Parlamentet og Rådet. Det kan bedst nås ved først at sikre, at de interesser og bekymringer, borgerne i hvert enkelt af vores medlemslande har, alle bliver kendt på højeste niveau i Kommissionen. Det nuværende system, hvor der er mindst én kommissær for hver medlemsstat, har virket godt hidtil og bør bibeholdes. De, der går ind for at gøre en ende på denne garanti for én kommissær pr. medlemsstat, hvilket formodes at være i effektivitetens interesse, risikerer at få en Kommission, der er fjernt fra borgerne i de enkelte medlemsstater. Det vil så igen svække Kommissionen som europæisk institution.
Under alle omstændigheder bør den basale struktur i Unionen, der fandtes på det tidspunkt, hvor de forskellige lande tilsluttede sig den, og som havde tilslutning fra et flertal af vores vælgere på dette tidspunkt, så vidt muligt bevares. Vigtigst blandt disse grundlæggende strukturer var og er i princippet, at hvert land skal være repræsenteret på det beslutningstagende niveau i alle de væsentligste institutioner.
Endelig har Rådet, Kommissionen, Parlamentet og Domstolen alle repræsentanter fra hver medlemsstat i øjeblikket, noget, der bidrager væsentligt til den legitimitet, som disse institutioner nyder i alle vores lande.

Oreja
Hr. formand, mine damer og herrer, også jeg vil tilslutte mig lykønskningerne til hr. Gutiérrez Díaz - som jeg er helt enig med - og til Udvalget om Institutionelle Spørgsmål for denne fremragende betænkning.
På trods af sine mangler har Amsterdam-traktaten efter min opfattelse med sine lys- og skyggesider gjort det muligt at opnå vigtige fremskridt i forbindelse med statsborgerskabet, fremskridt, hvis samlede konsekvenser og følger vanskeligt kan bedømmes på nuværende tidspunkt. Traktaten giver mulighed for at oprette det største område, der nogensinde har eksisteret, et område, hvor mennesker kan rejse og arbejde uden nogen forhindring overhovedet på lige fod og med total respekt for deres rettigheder og for retsstatens grundpiller.
I denne forbindelse fremlagde Kommissionen allerede i juli 1998 en meddelelse om oprettelse af et europæisk område med frihed, sikkerhed og retfærdighed. Og som bekendt blev det på det uformelle møde i Pörtschach mellem stats- og regeringscheferne vedtaget, at der skulle afholdes et særligt råd til behandling af retlige og indre anliggender på mødet i år i Tammerfors, Finland, således som hr. Hager mindede om for et øjeblik siden.
Under disse omstændigheder forstår jeg udmærket Deres bekymring for nogle spørgsmål, der rejses af traktaten, især hvordan de nødvendige betingelser for gennemførelsen kan etableres. Amsterdam-traktaten definerer ikke præcist, hvilke mål institutionerne skal nå, og dette henviste hr. Kaklamanis til for et øjeblik siden. Men denne vaghed er indtil et vist punkt nødvendig, da et område med frihed aldrig kan konsolideres endeligt. Det kan kun eksistere, hvis det løbende er i stand til at tilpasses til virkeligheden og sikre friheden, rettighederne samt sikkerheden og retfærdigheden for mennesker generelt og for borgerne i særdeleshed.
Definitionen af disse mål og gennemførelsen heraf kræver en demokratisk deltagelse, som på langt sigt bør være total. Og det er desværre sandt - som hr. Brinkhorst mindede om for et øjeblik siden - at der i traktaten fastsættes en frist på fem år, før Kommissionen har monopol på initiativretten, og før der anvendes fælles beslutningstagning. Parlamentet bør for sin del i tæt samarbejde med de nationale parlamenter i henhold til den praksis, der efterhånden er indført, og som konstant udvikles, gøre alt, hvad der er nødvendigt for at udøve demokratisk kontrol på dette område.
Og i denne sammenhæng er det nødvendigt fuldt ud at udnytte Domstolens rolle til at bekræfte respekten for retssystemet som betingelse for oprettelse af dette område. Et eksempel herpå er den mulighed, at Domstolen sanktionerer institutionerne, såfremt de ikke respekterer de grundlæggende rettigheder. De begrænsninger af den fulde jurisdiktion for Domstolen i Luxembourg - som eksisterer, og som især eksisterer i anden og tredje søjle - bør fjernes progressivt.
Jeg er enig med ordføreren i, at et område med fuldstændig frihed kun kan opnås ved fuld overholdelse af visse rettigheder, der er tæt forbundet med den frie bevægelighed, og som i dag kun overholdes delvist. Det er nødvendigt at sikre, at vores bestemmelser tilpasses til samfundets virkelighed. Der findes sociale normer, som var perfekt tilpasset til den frie bevægelighed for 20 eller 30 år siden, men som i morgen kan være ubrugelige. På samme måde kan begrænsninger, der tidligere krævedes af medlemsstaterne, i dag være ubegrundede. Og det er nødvendigt at oprette et område med frihed, som hr. Manzella meget rammende henviste til. Det er også nødvendigt at tage i betragtning, at demokratiet i dette område vil blive endeligt bekræftet, når der eksisterer et europæisk statsborgerskab, som er fuldstændigt konsolideret og fuldt ud accepteret i dagligdagen.
Jeg tror, at det væsentligste spørgsmål vil være at vende tilbage til det centrale aspekt ved den europæiske integrationsproces, således som den blev udtænkt for 50 siden. Det drejer sig om at erstatte følelsen af fjendskab og afvisning eller ganske enkelt idéen om, at europæeren fra nabolandet er udlænding, med en fast overbevisning om, at integrationsprocessen frem for alt er en solidaritetsproces.
Jeg vil også gerne understrege min totale enighed - for det er den retning, som hr. ordfører Gutiérrez Díaz har fulgt - og min overbevisning om, at hvis disse principper havde været det egentlige udgangspunkt for medlemsstaterne, ville vores institutionelle system meget hurtigere have kunnet tilpasse sig til borgernes behov. Og hvis man virkelig fulgte disse principper, ville regeringskonferencerne mere dreje sig om de fælles interesser, og man kunne afdramatisere de forhandlinger, der er så nødvendige for at fortsætte opbygningen af Europa, og vi ville samtidig bevæge os hen imod en Union, der var stadigt snævrere, mere solidarisk og tættere på borgernes bekymringer og behov.

Formanden
Tak, hr. kommissær.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted kl. 12.00.

Forbindelserne mellem OLT, AVS og ultraperifere regioner
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A4-0036/99) af Aldo for Udvalget om Udvikling og Samarbejde om forbindelserne mellem de oversøiske lande og territorier (OLT), AVS-landene og regionerne i Den Europæiske Unions yderste periferi.

Aldo
Hr. formand, mine damer og herrer, kære kolleger, den initiativbetænkning, som Parlamentet skal udtale sig om, er af afgørende betydning for fremtiden for befolkningerne i de europæiske oversøiske lande, der i forskellig grad har haft forbindelser med Den Europæiske Union siden Rom-traktaten i 1957.
Men inden jeg tager fat på betænkningen, som tydeliggør strukturelle, økonomiske og sociale problemer, der styrer de nuværende, men meget utilpassede forbindelser mellem Den Europæiske Union med disse fjerne egne, vil jeg gerne udtrykke en varm og ægte tak til alle, der på den ene eller anden måde har bidraget til udarbejdelsen af denne betænkning. For at alle fuldt ud forstår emnet og for at undgå enhver misforståelse, vil jeg desuden kort opridse oprindelsen og baggrunden for betænkningen.
Jeg blev således, da jeg ankom til Europa-Parlamentet i 1994, slået af det manglende kendskab og den totale mangel på viden om de oversøiske territorier, der bl.a. gav sig udtryk i en forveksling af de franske oversøiske departementer (DOM) og de oversøiske lande og territorier (OLT), indtil Domstolen i 1978 skabte retspraksis med Hansen-dommen, den manglende hensyntagen til disse regioners oversøiske dimension i forhold til Unionen og den manglende hensyntagen til deres særegenhed ved gennemførelsen af fællesskabsloven. Med hensyn til OLT er dette en gammeldags sammenslutning, der er baseret på Rom-traktaten af 1957, og som har ignoreret en stor del af disse landes ønske om at opnå selvstændighed, og som medfører en konstant forveksling mellem OLT og AVS-landene, en finansiering, der ikke er tilpasset den institutionelle virkelighed for disse OLT med deres respektive metropoler samt en total mangel på partnerskab og samråd i tilnærmelsen af fællesskabslovgivningen for disse OLT.
Det er derfor helt naturligt, at jeg, eftersom jeg stammer fra en af Unionens ultraperifere regioner, med ubetinget støtte fra min gruppe og andre parlamentsmedlemmer, der er interesseret i dette emne, har sat mig for at kaste lys over alle disse fejltagelser og at fjerne alle tvetydigheder, der nu i næsten et halvt århundrede har ødelagt forbindelserne mellem Den Europæiske Union og de forskellige partnere.
Jeg opfordrede således i februar 1995 min gruppe til at besøge Guadeloupe for gennem studier af Den Europæiske Unions forbindelser med de oversøiske departementer ved selvsyn at konstatere de problemer, jeg netop har nævnt. I nærværelse af de politisk, fagligt and socialt ansvarlige personer fra Antillerne og Guyana samt af personer fra de franske oversøiske territorier (TOM) og pressen foreslog jeg således for første gang den 6. februar 1995 en ændring af artikel 227.2 i Rom-traktaten, hvilket som følge af forskellige tilnærmelses- og samrådsfaser førte til stadfæstelsen af den nye artikel 299, stk. 2, i Amsterdam-traktaten, efter at den franske minister med ansvar for de oversøiske territorier havde taget udfordringen op.
Det tilsigtede mål med denne foranstaltning var, ligesom bestemmelserne i artikel 73 i den franske forfatning af 1946, dernæst af 1958, at udvikle de ultraperifere regioner mod en tilpasset integration, idet man trak dem væk fra den retlige lighedsbestræbelse, der spirede på grund af den indskrænkede fortolkning af lovgivningen, der er gældende for dem. Det var ud fra samme synsvinkel, at jeg i 1996 gik ind for, at man indledte en mere samlet debat om Unionens medlemslandes forhold til ultraperifere regioner, OLT og AVS-landene.
Idet jeg tog udgangspunkt i dette mål, anmodede jeg om og opnåede den 8. oktober 1996 som koordinator, at dette emne skulle fremgå af listen over forslag, der skal være genstand for en kommende initiativbetænkning fra Parlamentet i Udvalget om Udvikling og Samarbejde. Derfor - for at fremme denne sag og overholde Europa-Parlamentets procedureregler - sendte jeg den 20. januar 1998 et brev til hr. Michel Rocard, der var nyudnævnt formand for Udvalget om Udvikling og Samarbejde, og anmodede ham om at sætte dette emne, der skulle være genstand for en initiativbetænkning, på udvalgets dagsorden.
Således vedtog Udvalget om Udvikling og Samarbejde på mødet onsdag den 25. februar 1998 efter en afstemning at udarbejde en initiativbetænkning om emnet og anmodede Parlamentets formand om tilladelse til at udarbejde den nævnte betænkning. Denne tilladelse blev givet af formandskabet i starten af juli. Derfor har jeg, kære kolleger, den store ære og også den store tilfredsstillelse i dag at fremlægge denne initiativbetænkning for Dem, som er en syntese om Den Europæiske Unions vertikale forbindelser med de oversøiske partnere, og som ligeledes vil være en syntese om de transversale forbindelser mellem disse forskellige enheder blandt dem.
Med hensyn til de ultraperifere regioner mener vi, at disse integrerede regioner flere steder i verden virker som Unionens forlængede arm og derfor får en rolle som budbringer og aktør for en fælles aktion i deres respektive omgivelser. De ultraperifere regioner skal med henblik på Lomé 2000 spille en overvejende rolle og være fremdriften bag samarbejdet på tværs af regionerne. Med hensyn til OLT må man nu kaste lys over deres juridiske situation, idet man bl.a. må holde op med at sammenligne dem med AVS-landene og fjerne alle de tvetydigheder, der er forbundet med borgerrettigheder og etableringsretten.
Hybridordningen for OLT, som skal ses i sammenhæng med foreningen af integration og samarbejde, må ikke på nogen måde må udgøre en samling af negative elementer, der gennem manglende kendskab eller forståelse skal bremse de gode og fornuftige forbindelser, der skal eksistere mellem Den Europæiske Union og de oversøiske territorier. Desuden skal denne associeringsordning ændres, for den oprindelige og institutionelle dualitet, der karakteriserer dem gennem deres selvbestemmelse inden for intern lovgivning og den juridiske ordning i fællesskabslovgivningen, nødvendiggør, at der i erklæringen om OLT 2000 fremmes fire reformretninger: en styrkelse af den menneskelige dimension, en styrkelse af partnerskabet mellem de politisk ansvarlige i OLT og Den Europæiske Union, en styrkelse af den finansielle solidaritet gennem oprettelsen af en særlig udviklingsfond for OLT, som skal erstatte den nuværende EUF, og respekten for alle de oversøiske landes og territoriers særegenheder. Perspektivet for OLT, hr. formand, må være at sætte alt ind med henblik på at bevare de kompetencer, der er overdraget til OLT med deres status om selvbestemmelse.
Hr. formand, kære kolleger, min stemme her i mødesalen i dag er kun et ekko af forventningen hos politikerne og befolkningerne fra de oversøiske områder, som jeg har hørt for at sikre mig, at vores synspunkter stemte overens, efter jeg påtog mig denne opgave, først som regionalt rådsmedlem, som medlem af Kollokviet om Middelhavspolitikken siden 1986, dernæst som medskaber af Udvalget om Regionalpolitik i 1993 og endelig som medlem af Parlamentet fra 1994. Det er klart, at andre før mig har haft lejlighed og mod til at tale om de franske oversøiske departementer, bl.a. i forbindelse med Ligios-betænkningen, som i 1987 var starten på Fællesskabets institutioners bevidstgørelse med hensyn til de oversøiske landes og ultraperifere regioners vanskeligheder og særegenhed, og jeg vil også takke og lykønske disse personer.
Bifald

Castagnède
Hr. formand, Udvalget om Regionalpolitik har modtaget vores kollega Aldos glimrende initiativ og har beskæftiget sig med spørgsmålet om forbindelserne mellem de såkaldte ultraperifere regioner, OLT eller de AVS-lande, der grænser op til disse ultraperifere regioner. Dette er tilfældet i Caribien og i Det Indiske Ocean.
Og hvad kunne Udvalget om Regionalpolitik så konstatere enstemmigt? Vi konstaterede, at der er tale om lande, der er forenet gennem geografi, historie, kultur og ofte gennem sprog, men som er fuldstændig oversete med hensyn til økonomi. Og man beklager tætheden mellem de ultraperifere regioners markeder. I virkeligheden forekommer det os fuldstændigt nødvendigt, at disse nabolande - som af naturlige årsager er tæt på hinanden - kan udgøre ægte regionale markeder med henblik på en bæredygtig og afbalanceret udvikling.
Vi mener, at Den Europæiske Union skal bidrage hertil ved at fremme joint ventures, samarbejde mellem virksomheder i de ultraperifere regioner og AVS-lande eller OLT, der er naboer, med henblik på at udvikle disse regionale markeder og øge deres eksport til Unionen eller tredjelande. Vi mener også, at Unionen skal forene de ultraperifere regioner, OLT og AVS-landene gennem forhandlinger, der skal føre til fremtidige Lomé-aftaler, og at disse aftaler selvfølgelig bør fremme oprettelsen af regionale markeder ved at fjerne toldbarriererne, der ifølge os - jeg vil gerne gøre vores kolleger opmærksomme på dette - er en sand følgesygdom af den traditionelle koloniaftale. Man må sikre en økonomisk handel mellem de forskellige lande for at fremme en harmonisk udvikling og en bedre forståelse mellem nabolande, der er tæt forbundet.

Souchet
Hr. formand, Fiskeriudvalget glæder sig over hr. Aldos initiativ, som fremhæver de skadelige virkninger, der er af de forskellige typer fællesskabsinterventioner for områder, som geografisk er naboer, men som har forskellig status. Man må undgå, at tilhørsforholdet til Unionen giver sig udslag i en række uhensigtsmæssige forhindringer, og at manglende tilhørsforhold medfører en støtte, der fremmer konkurrencen uden for Fællesskabet på bekostning af vores egne territorier.
Idet den socioøkonomiske balance i alle disse områder i høj grad er forbundet til aktiviteter på havet og navnlig til fiskeri har vores udvalg enstemmigt vedtaget en række henstillinger, der alle er accepteret af ordføreren, og som netop sigter mod at undgå, at et tilhørsforhold til Den Europæiske Union bliver et handicap for de ultraperifere regioner.
Vores udvalg understreger behovet for en juridisk udvikling, der muliggør en differentieret forvaltning af den fælles fiskeripolitik i disse regioner, der ligger meget fjernt fra det europæiske kontinent, ved at tilpasse den til de udviklingsmuligheder, som findes i deres havområder med et stort potentiale inden for fiskeri og behovet for at forbedre udstyret, navnlig gennem en regionalisering af FUP. Det understreger behovet for en modulering af støtteordningerne under Poseidon inden for rammerne af dens omstrukturering og styrkelse, hvis effektivitet er fastslået, men som indeholder visse bestemmelser, der skal finpudses for at sikre en bedre beskyttelse af ressourcen. Det anbefaler iværksættelsen af en generel sammenhæng mellem Fællesskabets politikker for OLT og Den Europæiske Unions samarbejdspolitikker til fordel for AVS-landene, især for så vidt angår præferencebestemmelserne inden for samhandlen og de direkte støtteforanstaltninger og den generelle præferenceordning, navnlig den generelle præferenceordning om narkotika, hvis berettigelse skal undersøges igen.
Endelig understreger vores udvalg, at det haster med en afgrænsning af farvandet omkring Caribien, der er den eneste mulighed for indgåelsen af fiskeriaftaler i denne zone, og anmoder om øget kontrol i fællesskabsfarvande, som OLT og de ultraperifere regioner er afhængige af, og som frekventeres af talrige flåder fra tredjelande, der med overfiskeri gør indhug i ressourcen.

Formanden
Vi afbryder forhandlingen om betænkningen af Aldo her. Forhandlingen bliver genoptaget i eftermiddag.
Vi går nu over til afstemning.

Afstemning
Duhamel
Fru formand, jeg tager ordet for at minde om forretningsordenens artikel 101. I lighed med de kolleger, der er til stede her til morgen, har jeg med forbløffelse bemærket, at der ikke er en repræsentant for Rådet til stede i forbindelse med debatten om Bourlanges-betænkningen om beslutningsprocesser i Rådet i et udvidet Europa.
Ifølge artikel 101 er Rådets tilstedeværelse i Parlamentet en mulighed. Eftersom der er tale om en langsigtet forhandling om en reform af Rådet inden for rammerne af det store institutionelle reformarbejde, som Parlamentet har krævet, og som endelig får en bred tilslutning, mener vi, at dets tilstedeværelse i Parlamentet er en pligt. Ikke en pligt i medfør af bestemmelserne som sådan, men derimod en moralsk pligt.
Uanset holdninger er alle enige om betydningen af denne forhandling og af de overvejelser, som forhandlingen giver mulighed for at uddybe inden udvidelsen. Jeg anmoder formanden om på vegne af alle at fremsætte en kraftig protest over for Rådet på grund af dets manglende tilstedeværelse i Parlamentet her til morgen.
Bifald

Formanden
Hr. Duhamel, jeg kan forsikre Dem for, at formandskabet vil videregive Deres protest, eftersom dette fravær er yderst beklageligt.

Lindeperg
Fru formand, vi skal nu stemme om ændringsforslag 18. Hermed opstår et teknisk problem, idet jeg mener, at den første del i ændringsforslaget på fordelagtig vis kan erstatte første del af det oprindelige punkt D. Jeg foreslår derfor en afstemning i to dele, hvor første del går ind til »begrundet frygt for at blive udsat for kønsbestemt forfølgelse«. Men hvis anden del af ændringsforslaget ikke vedtages, anmoder jeg om mulighed for at udtale sig om anden del af det oprindelige punkt. Ellers vil dette ikke give mening.

Formanden
Ja, men dette er også den normale fremgangsmåde. Parlamentet er nu informeret herom.
Vedrørende ændringsforslag 11

Lindeperg
Fru formand, i forbindelse med stk. 11 er der et sprogligt problem bl.a. i den franske udgave. I forbindelse med udvalgsbehandlingen af fru Paillers ændringsforslag gjorde jeg opmærksom på, at udtrykket »status som retsløs« er selvmodsigende. Med fru Paillers billigelse ændrede vi udtrykket. Imidlertid genfinder jeg det i dag i den franske udgave. Jeg vil gerne vide, hvilken udgave der er gældende, hvis det er den franske, skal dette udtryk ændres.

Formanden
Ja, det er selvfølgelig den franske udgave, der er gældende.

Lindeperg
Jeg forslår, at man anvender udtrykket »retsløs situation« i stedet for »status som retsløs«. Dette blev i øvrigt vedtaget i udvalget.
Forslaget til lovgivningsmæssig beslutning vedtoges

Banotti
Jeg stemmer imod denne anbefaling/fælles holdning, fordi jeg mener, at den ikke i tilstrækkelig grad tager fat på de tekniske problemer, der er involveret.

Gillis
Jeg agter at stemme imod udkastet til Rådets forordning, fordi jeg mener, at de tekniske detaljer ikke er blevet ordentlig eller fuldt ud undersøgt. Der er behov for en fuldstændig revision af de tekniske normer for at sikre, at sikkerhedsstandarderne bliver opfyldt fuldt ud, samtidig med at de maskiner, der i enhver henseende fungerer tilfredsstillende, ikke går tabt for vores flåder.
Betænkning af Gahrton (A4-0047/99)

Gahrton
Et civilt fredskorps er en gammel »grøn« idé, om hvordan EU's udenrigspolitiske samarbejde kunne kanaliseres over i konstruktive baner i stedet for militaristiske og destruktive baner. Det europæiske civile fredskorps kunne bestå af såvel heltidsansatte eksperter som en gruppe af opgavespecifikke sagkyndige, som kunne indkaldes til specielle opgaver, deriblandt frivillige militærnægtere og ubetalte volontører.
Det sker ofte, at konflikter blusser op igen efter en militær fredsbevarende indsats, da årsagerne til volden ikke er blevet løst. Fremme af dialog og genskabelse af gensidig tillid er opgaver, som bør indgå i alle fredsopgaver. En stabil fred kan kun opnås ved en virkelig forsoningsproces. Det er i denne sammehæng, at et civilt fredskorps kunne udfylde et tomrum.
Jeg er bekendt med, at mange, som har stemt for dette forslag om et civilt fredskorps, opfatter det som et supplement til EU's militære indsatster. For min og De Grønnes vedkommende er det imidlertid klart, at vi håber, at det bliver et alternativ. Vi har absolut intet imod, at EU opererer i udlandet, forudsat at opgaven er fredelig og konstruktiv. Måske kunne et succesrigt civilt fredskorps få en del EU-aktivister til at indse, at det er umoderne og forældet at skabe respekt på verdensscenen ved at spille med de militære muskler. Fremtiden tilhører dem, der bidrager til fred og ikke til krig.

Theorin
Initiativet er meget vigtigt og nødvendigt. Et sådant fredskorps bør helt igennem være civilt . Et fredskorps' centrale opgave må være at bidrage til at mindske spændinger og forhindre, at konflikter eskalerer. Fredskorpset skal arbejde under et mandat, som støttes af FN eller OSCE, og dets primære mål skal være at forebygge konflikter.
Efter min mening er konkrete eksempler på et civilt fredskorps' opgaver mægling og tillidsskabende arbejde, humanitær bistand, afvæbning og demobilisering af tidligere stridigheder, støtte til flygtninge, men også bidrag til rehabilitering og genopbygning samt til stabilisering af økonomiske strukturer. Andre opgaver kunne være overvågning og forbedring af menneskerettighedssituationen, at muliggøre en politisk deltagelse, men også midlertidig myndighedsudøvelse for at fremme stabiliteten på kort sigt. Yderligere opgaver kan være information og etableringen af uddannelsesprogrammer for at fjerne uretfærdigheder og fjendebilleder. En forudsætning, for at disse tiltag får en fredelig fremgang, er, at parterne i konflikten involveres i det fælles projekt.
Det, der er brug for i et fredskorps, er både en kerne af heltidsansatte, dygtige professionelle mænd og kvinder og en gruppe specialister til særlige opgaver. Det er meget væsentligt at udnytte professionelle eksperter som fredsforskere, konfliktløsere, psykologer m.m.
Betænkning af Read (A4-0055/99)

Rovsing
Gennem en aktiv og meget dygtig indsats fra Parlamentets delegation til Forligsudvalget er det lykkedes Parlamentet at få størsteparten af sine ønsker fra første- og andenbehandlingen gennemført. Under hele proceduren omkring vedtagelsen af dette uhyre vigtige direktiv har det været afgørende for mig, at det blev sikret, at det sende- og modtageudstyr, som radioamatører konstruerer til eget brug, ikke falder ind under direktivets regler om fabrikantgodkendelse og overensstemmelseserklæring.
Betænkning af Barzanti (A4-0026/99)

Ahern
Jeg vil gerne takke ordføreren for hans arbejde på EU-direktivet om copyright, der er et kompliceret og teknisk spørgsmål af betydning for kunstnerne i Europa. De Grønne har fra begyndelsen forsøgt at prioritere beskyttelsen af forfatteres, komponisters og musikeres kreativitet på EU-plan under fremsættelsen af ændringsforslag til direktivet om copyright. I Irland har musikere og udøvende kunstnere som BoyZone og The Corrs appelleret om copyrightbeskyttelse af deres arbejde.
Ordføreren har min fulde støtte til denne appel om et stærkt direktiv, som kan beskytte musiksektoren mod piratvirksomhed på Internettet. Det, at digitalteknologi kan »klone« en nøjagtig kopi af originalen, fører til en forøget risiko for piratvirksomhed på Internettet.
Jeg vil fortsat støtte en opfordring til, at vi skal have et stærkt copyrightdirektiv. Jeg er personlig engageret i beskyttelsen af europæiske kunstneres, forfatteres og komponisters rettigheder. Europas kulturindustri har meget at miste, hvis dette nye direktiv ikke fuldt ud støtter kreative rettigheder og ophavsret.

Andersson, Hulthén, Lööw, Palm, Sandberg-Fries og Theorin
Vi deler ordførerens grundlæggende indstilling om, at der er brug for en harmonisering med henblik på at skabe et fungerende indre marked for dem, som nyder ophavsrettens beskyttelse.
Vi kan dog ikke støtte ændringsforslag 48, da det indebærer en tvangslicens til fordel for radio- og tv-stationer. I Sverige har vi et velfungerende system med en aftalelicens i form af en kollektiv aftale, som er indgået af en repræsentativ rettighedsorganisation.
Vi vil også understrege, at vi mener, at medlemsstaterne skal udstede regler om dispensation for indskrækningerne af de rettigheder, som angives i artikel 2, 3 og 4 for ikkekommerciel brug til fordel for handicappede. Dette udtrykkes bedst i ændringsforslag 72.
Vi vil pointere, at vi mener, at dispensationer for begrænsningerne i artikel 2 og 3 skal anvendes med den hensigt at gøre offentlige handlinger tilgængelige for offentligheden - dette gives der udtryk for i ændringsforslag 69.
Vi støtter de ændringsforslag, som vil give dispensation for begrænsningerne i artikel 2 og 3 for institutioner som f.eks. biblioteker og arkiver.

Blak, Iversen, Kirsten Jensen og Sindal
Kommissionen fremsatte i slutningen af 1997 et omstridt forslag til harmonisering af ophavsrettighederne i Fællesskabet. Den mente ikke, at de nationale love var velfungerende og havde fulgt den teknologiske udvikling. Desuden ønskede Kommissionen at begrænse den omfattende piratkopiering af cd'ere og cd-rom'er. Oprindeligt betød forslaget, at en forbruger, som havde købt en cd, ikke måtte overspille den til bånd for således at kunne høre musik, mens han eller hun var ude at jogge. Ydermere overså Kommissionens oprindelige forslag til direktiv, at en lang række public service stationer ville få problemer, når de skulle anvende cd'ere som baggrundsmusik i tv-udsendelser, og at svagtseende og læsebesværede personer ikke ville kunne begunstiges med særtilbud fra biblioteker. Særtilbud, som offentlige institutioner stiller til rådighed for handicappede, vil ikke blive berørt af forslaget. I denne sammenhæng har de danske socialdemokrater støttet et ændringsforslag, som sikrer, at nationale særordninger ikke vil være i strid med EU-love.
På denne måde er det lykkedes at sikre en velafbalanceret ophavsretslov, som både sikrer producenternes rettigheder til deres egen produktion og varetager tv- og radiostationernes og forbrugernes interesser.

Bonde og Sandbæk
Ved førstebehandlingen af Barzantis betænkning i dag har vi undladt at stemme om den samlede betænkning. Vi er meget bekymrede for, at EU's harmonisering af ophavsretten vil forhindre en fri adgang til information for alle samfundsgrupper, især for folk med f.eks. synshandicaps. JuniBevægelsen betragter den frie adgang til information som selve hjørnestenen i demokratiet - uden den enkelte borgers mulighed for at skaffe sig indsigt og information forplumres den demokratiske proces.
Ikke desto mindre havde vi ønsket at støtte betænkningen for på denne måde at tilgodese kunstneres interesser og for at sikre deres rettigheder med hensyn til udnyttelsen af deres arbejde. Idet en overvejende del af de ændringsforslag, som vi håbede ville sikre kunstnernes rettigheder, ikke blev vedtaget, og eftersom størstedelen af de ændringsforslag, som vi enten selv havde stillet, eller som vi støttede, og som skulle sikre handicappede og andre den frie adgang til information, også blev forkastet, valgte vi i dag at undlade at stemme om den samlede betænkning. Vi vil tage sagen op til fornyet overvejelse ved andenbehandlingen.

Caudron
Jeg er meget interesseret i spørgsmål om informationssamfundet og Internettet. Ud over aspekter, der omfatter en radikal ændring af organisationen i vores samfund, er der fortsat mange spørgsmål vedrørende udviklingen af lovgivningen og de juridiske værktøjer på dette område. Jeg vil derfor lykønske Parlamentets formand, José María Gil Robles, samt Roberto Barzanti for deres hurtige svar til bekymrede kunstnere, der ofte oplever en ulovlig brug af deres værker på Internettet.
Mens det er relativt nemt at fremsætte en konstatering, og det mindste, vi kan gøre, er at forsvare ophavsretten, er det ikke nemt at lovgive på europæisk plan med henblik på at sørge for, at ofrene for denne udplyndring får en ordentlig beskyttelse. Vi må derfor tage fantasien i brug, når det drejer sig om at iværksætte en effektiv juridisk beskyttelse. I denne forbindelse forekommer det mig nødvendigt at fremme hensigtsmæssige forholdsregler til bekæmpelse af forskellige former for piratkopiering. Er det ikke også nødvendigt at indføre en afgift, der opkræves ved køb af komprimeringsværktøjer som MP3 eller MP4, som det er tilfældet med hensyn til den nuværende lovgivning om radioudsendelser?
Vi må imidlertid se realiteterne i øjnene, eftersom det gælder om at finde en fælles aftale med alle berørte kunstnere og navnlig med USA og udgiverne af denne type software.
Selvom jeg stort set er enig i ordførerens bekymringer, undrer jeg mig over, at man skelner mellem en analog reproduktion og en digital reproduktion. Jeg mener, at den digitale allerede har vundet.

Eriksson, Seppänen og Svensson (GUE/NGL), Gahrton, Holm, Lindholm og Schörling (V), Lis Jensen (I-EDN)
Barzantis betænkning tager udgangspunkt i en vigtig debat vedrørende harmonisering af visse aspekter af ophavsret og beslægtede rettigheder i informationssamfundet. Vi mener, at der med betænkningen er skabt et godt udgangspunkt for en videre diskussion af beskyttelsen og udøvelsen af rettighedshavernes privilegier. Når vi ikke kan støtte betænkningen, er det ikke, fordi vi vil fratage rettighedshaverne deres fordel med hensyn til udnyttelsen af deres arbejde, men fordi forslaget lægger op til en unødvendig restriktiv rettighedsklaring, som i værste fald vil fratage kunstnerne deres ret til selv at forhandle både størrelse af vederlag, og hvilke rettigheder de overdrager til en producent.
De nordiske lande har en lang tradition og gode erfaringer med at løse komplekse rettighedsspørgsmål ved aftalelicens. Denne traditionelle nordiske model med kollektive aftaler mener vi skal bevares. Samtidig er vi af den opfattelse, at offentligt støttede institutioner, som er åbne for befolkningen, som f.eks. museer, biblioteker, arkiver m.m., skal have mulighed for at deltage fuldt ud i informationssamfundets udvikling. Betænkningens indhold medfører i yderste konsekvens, at copyright-lovgivningen forhindrer dem i at opfylde deres ikkekommercielle og uddannelsesmæssige funktion.
Vedtages betænkningen i sin nuværende form, uden hensyntagen til en række fremlagte ændringsforslag, vil det f.eks. ikke længere være muligt at optage radio- og fjernsynsudsendelser til kortvarig brug for beboere på plejehjem, sygehuse og i fængsler m.v. En udvikling i denne retning, der ikke i tilstrækkelig grad tager hensyn til almenhedens behov for og ret til fri og lige adgang til information, mener vi er ødelæggende for samfundsudviklingen og demokratiet.

Martinez
Den teknologiske udvikling svækker i øjeblikket visse juridiske områder. Dette gælder med hensyn til det skattemæssige område, hvor Internettet vender op og ned på grundlæggende begreber som skattegrænsen, skatteområdet eller skattefastsættelsen.
Det gælder ligeledes med hensyn til kunstneres ophavsret eller den litterære ophavsret. Således støder to principper i denne forbindelse sammen: på den ene side kunstnerens ret til at beskytte sit værk, hans ret til den indtjening, der er ved værket, og på den anden side hele idéen bag Internettet, der er domineret af frihed.
I denne forbindelse er den Europæiske Union i lige så høj grad selvmodsigende, eftersom et af dens grundlæggende principper netop er den frie bevægelighed. Men når der er fri bevægelighed, er der ingen beskyttelse og omvendt.
På grund af litterære værker og kunstværker indser det fra Bruxelles styrede Europa endelig det, man i 40 år har benægtet med hensyn til kul-, stål-, tekstil- og bilindustrien samt med hensyn til landbrugsprodukter, nemlig at den frie bevægelighed hæmmer en retlig beskyttelse.
Det man ved at fjerne toldrettigheder og fælles landbrugsbidrag har berøvet vores landmænd, vil man nu som en undtagelse give kulturen. Det er udmærket, men vi må gøre denne undtagelse almindeligt udbredt.
Direktivforslaget, som vi har behandlet, indeholder i sig selv elementer, der er fuldt ud acceptable, idet man forsøger at beskytte en kunstners moralske og økonomiske rettigheder. Hvis man tager musikområdet som eksempel, er det sikkert, at teknologien til digital komprimering, såsom MP3 eller den nye metode VQF, der for nylig er kommet frem, er en potentiel fare for pladeindustrien, selvom der hidtil ikke er iværksat en videnskabelig undersøgelse, der kan bekræfte denne fare. I Frankrig konstaterer man blot en lettere nedgang i salget af singler, men dette kan lige så godt være et tilfælde.
En anden ligeledes reel fare ligger i de løsninger, man finder frem til. Det ville være yderst fristende at sætte informationssamfundet under værgemål. Således ville man kunne kontrollere alt. Den Europæiske Union skjuler ikke sine ambitioner med hensyn til Internettet. Den vil forvandle dette informationsnet, dette værktøj til kulturel og personlig udvikling, til et simpelt handelsgalleri.
I Frankrig havde man succesen med Canal+, og man skabte faktisk et monopol på udsendelse. Men ingen kan huske, at Canal+ blev udviklet uden nogen form for konkurrence. I Frankrig havde staten således monopol på udsendelse. For at straffe piratdekodning til Canal+ skabte man rent faktisk et monopol på modtagningen. Og nogle ønsker at gøre det samme med Internettet ... det bedste, der findes!
Løsningen ligger ikke kun i et direktiv, der på fatal vis er begrænset til Den Europæiske Union. I betragtning af tilslutningsprocenten på markedet er det især amerikanske forfattere, der er beskyttet. Derimod råder europæiske forfattere ikke over en sådan garanti i USA f.eks. Begrebet ophavsret har her en meget mere restriktiv virkning end f.eks. i Frankrig. Hvis man på effektiv vis ønsker at beskytte ophavsrettigheder og beslægtede rettigheder, skal løsningen snarere findes i en international konference om ophavsrettigheder eller beslægtede rettigheder, hvor selvstændige stater forsvarer deres industri og accepterer at forsvare andres i gensidighedens navn.
Vi må finde en harmoni mellem frihed og ejendom. For første gang i historien står friheden over for kunsten.
Dette er nyt for kunstnerne. Venstrefløjen har vænnet dem til at være frihedens forsvarere. I dag udtaler de sig mod friheden i ejendomsrettens navn. I sidste ende ændrer Internettet alt. Selv de mest fasttømrede roller.

Musumeci
Vi kan ikke lade være med at gøre opmærksom på, at vi inden for Fællesskabet har været længe om at behandle problemet med harmoniseringen af de lovgivningsmæssige rammer for ophavsretten.
I disse år har vi både set nogle åbne og fleksible lovgivninger, der er tilpasset den stadig større udvikling inden for teknologi og edb, og nogle gamle og forældede lovgivninger, sådan som det er tilfældet i Italien, hvor den lov, der gælder på området, endda går 60 år tilbage.
Selvom vi absolut ikke ønsker at sætte spørgsmålstegn ved forfatteres og udgiveres ukrænkelige ret til beskyttelse af deres værker, er det efter vores mening fundamentalt, at man, når man fastlægger de enkelte medlemsstaters undtagelser fra reproduktionsretten, f.eks. ikke går de store multinationale pladeselskabers ærinde til skade for de små og mellemstore pladeselskaber i Europa. Det er nødvendigt at omformulere artikel 5, så man ikke reelt begrænser de uafhængige aktørers adgang til Nettet.
Der skal stadig tages højde for reproduktionsretten med hensyn til videnskabelige og kulturelle værker til undervisningsformål og til ikkehandelsmæssige formål, og denne ret skal ledsages af en rimelig, fast kompensation, såfremt reproduktionen udgør mere end 20 % af hele værket.
Også i dette tilfælde ville man hjælpe de små reproduktionsvirksomheder og brugerne selv, som næsten altid er universitetsstuderende, der er tvunget til at købe nogle meget dyre lærebøger, selvom de kun skal bruge et enkelt kapitel, hvilket faktisk er med til at fremme et lobbyistisk marked, hvor der ofte ikke er nogen regler, og hvor man naturligvis spekulerer i en sammenligning.
Hvis man ikke snart opstiller nogle ensartede kriterier på fællesskabsplan, der er tilpasset markedets krav, risikerer man at lede medlemsstaterne til at finde nogle forskellige eller sågar forskelligartede løsninger, hvilket går alvorligt ud over den højt besungne gennemførelse af det indre marked.

Ripa di Meana
Det var med beklagelse, at jeg undlod at stemme ved den endelige afstemning om vedtagelsen af Barzantis betænkning. Vedtagelsen af den tekst om artikel 5, stk. 1, der foreslås af ordføreren, og som er godkendt af Retsudvalget, medfører nogle urimelige tilladelser med hensyn til tekniske kopier på Internettet, og det vil kun få den virkning, at de store amerikanske multinationale pladeselskabers dominans på distributionsområdet bliver udvidet til også at omfatte det digitale område. Der er tale om en yderst restriktiv foranstaltning for de europæiske aktører, og den går helt og paradoksalt nok imod tendensen i Digital Millennium Copyright Act , som netop er blevet bekendtgjort i USA.
Der er med andre ord ved at opstå to forskellige lovgivningsrammer for adgangen til Internettet. I USA giver man aktørerne adgangsfrihed, mens man i Den Europæiske Union - under påvirkning fra de store multinationale selskaber og med det påskud, at man bekæmper piratkopiering - er i færd med at reducere forfatternes og de uafhængige koncerners spillerum. Eftersom proceduren indebærer en andenbehandling, er det nødvendigt med et omfattende initiativ, så vi kan foretage en mere besindig overvejelse af de legitime principper om de europæiske aktørers spillerum og adgangsrettigheder, som der ikke tages højde for i dag.

Rovsing
I en tid, hvor den digitale udvikling går fantastisk hurtigt, har det vist sig, at tidligere lovgivning på ophavsretsområdet ikke dækker netop dette område tilfredsstillende. Med behandlingen af dette direktiv arbejder de konservative medlemmer af Parlamentet på at skabe en balance mellem beskyttelsen af ophavsretshavernes rettigheder, der trues af den digitale udvikling, og at sikre den enkelte forbrugers adgang til information, specielt i forbindelse med fjernsyns-og radiomediet. Det er afgørende for mig, at denne balance sikres på bedst mulig vis, således at ophavsretshavere i fremtiden sikres betaling for brug af deres værker, uden at informationsudbuddet for almindelige borgere på denne måde bliver alvorligt begrænset.

Theonas
Skaberne og producerne af åndsarbejder er i dag faktisk forsvarsløse over for fænomener som misbrug, distribution og reproduktion af deres værker på grund af brug af de nye teknologiske reproduktions-og kommunikationsmidler.
De nationale lovgivninger om beskyttelse af ophavsret og beslægtede rettigheder, ligesom også den tilsvarende EU-lovgivning, som allerede var utilstrækkelig før den såkaldte verdensomspændende anvendelse af digitale teknologier, trænger til at blive revideret og suppleret på basis af den nye, teknologiske virkelighed.
Nu er det nødvendigt, og vi mener, at vi allerede er ganske sent ude, at træffe forholdsregler, der på nationalt plan, unionsplan, men også internationalt plan kan sikre skaberne og producerne mod fænomener som piratvirksomhed, røveri, misbrug og reproduktion af deres værker.
Betænkningen fra Udvalget om Retlige Anliggender og Borgernes Rettigheder gør, til trods for vores enkelte indvendinger og forbehold, et positiv forsøg på at behandle dette problem, og den fremmer aktualiteten af den allerede eksisterende EU-lovgivning, idet den yder beskyttelse på områder som reproduktionsrettigheder, transmission til offentligheden, spredning samt også legal beskyttelse af systemerne mod piratvirksomhed.
Man bør undersøge, om omfanget af beskyttelsen, ud over af skaberne, producerne og operatørerne, også til producenterne af cd'er og cd-rommer samt også til radiostationer, skønt den principielt er positiv og logisk, kan identificeres med skabernes og operatørernes rettigheder, eller om den bør undersøges særskilt, for at der ikke skal være fare for fejlfortolkning af betegnelsen kulturskabelse samt termerne producere og operatører.
Endelig er det vigtigste, men måske også det mest vanskelige problem cirkulationen af kunstværker og i al almindelighed af kulturværker via Internet og muligheden for at reproducere disse værker med digital teknologi. Til trods for betænkningens forsøg på at tackle dette problem mener vi, at det kun kan løses ved en mere generel tackling af den elektroniske kommunikation, selvfølgelig især på internationalt plan, og en imødegåelse af de nye former for piratkopiering og forfalskning, der faktisk udvikler sig ustraffet.

Ullmann
Gruppen De Grønne i Europa-Parlamentet bifalder forslaget til et direktiv, hvis formål er gennem en harmonisering, der omfatter hele Unionen, at ændre beskyttelsen af ophavsretten således, at den lever op til den elektroniske kommunikations krav på digitaliseringsniveau. Det er foregået på den måde, at der både er taget hensyn til brugernes interesse i adgang og til udbydernes markedsvilkår på medieområdet samt til de markedsvilkår, producenterne af de nødvendige teknikker har.
Vi går ind for ordførerens udgangspunkt at præcisere direktivets koncept ved at gøre synspunktet ophavsret til det vigtigste. Denne afgørelse er ikke kun begrundet ud fra direktivets tematik. Forfatterrettigheder er de svageste på markeds- og industrifrihedens vilkår, og derfor har de det største behov for beskyttelse, da de jo vedrører goder, der kun i begrænset omfang kan behandles som en vare.
Forbruger- og producentbeskyttelse er indordnet under dette primære formål, således at førstnævnte trods en rimelig godtgørelse til indehaverne af ophavsrettighederne får fri adgang til den ønskede formidling, og sidstnævnte i fuldt omfang beskyttes mod piratkopier.
Vi er glade for, at Kommissionen i vidt omfang har gjort Parlamentets holdning til sin egen, og beklager derfor udtrykkeligt, at den ikke har accepteret det spørgsmål, der tages med i ændringsforslag 25 i form af en betragtning om behandling af kulturgoder, der ikke er omfattet af beskyttelse af ophavsretten, fordi det emne falder uden for direktivets område.
Betænkning af Pérez Royo (A4-0040/99)

Andersson, Lööw, Palm, Sandberg-Fries og Theorin
Vi i den svenske socialdemokratiske gruppe mener, at det er meget godt, at der træffes forholdsregler for at standse den usunde skattekonkurrence mellem staterne uden for og inden for Den Europæiske Union. Vi er dog tvivlsomme over for den metode, som Kommissionen har foreslået. Vi mener, at den rimeligste fremgangsmåde er, at skat betales af borgeren der, hvor vedkommende er bosat. Altså støtter vi helhjertet idéen om informationsudveksling mellem lande frem for en model med minimumsbeskatning. I det foreliggende forslag havde vi helst set, at det havde været muligt at tage stilling til spørgsmålet om informationsudveksling kontra minimumsbeskatning. Da dette nu ikke er muligt, har vi valgt at støtte det ændringsforslag, som fremhæver de højeste niveauer for minimumsbeskatningen.

Blak, Iversen, Kirsten Jensen og Sindal
De danske socialdemokrater i Europa-Parlamentet stemmer for, at EU fastsætter regler for minimumsbeskatning af renteindtægter fra opsparing. Hidtil har personer kunnet undgå at betale skat af opsparing, som blev foretaget i andre lande. Det har givet anledning til urimelige indtægter og forvridninger på markedet - og favoriseret banker i bl.a. Luxembourg.
Europa-Parlamentet har netop godkendt en tostrenget model, som betyder, at en minimumsprocent af renteindtægterne enten skal tilbageholdes i det enkelte medlemsland, eller at bankerne og myndighederne på tværs af grænserne udveksler information, så skatten kan inddrives. Bankhemmeligheden vil således kunne bevares, hvis den første mulighed benyttes. De danske socialdemokrater opfatter på ingen måde forslaget som en tendens til skatteharmonisering, men som et slående bevis på, at EU kan sætte en stopper for den omfattende skattespekulation i Europa.

Deprez
Rådets forslag til direktiv, som vi forhandler om i dag, er et af de vigtigste, vi gennem de seneste år har skullet udtale os om.
Alle er således enige om, at en garanti om en minimumsbeskatning af renteindtægter fra opsparing i andre EU-stater end den, hvor investoren er bosiddende, til fulde tjener det bestående mål om at undgå enhver skadelig skattemæssig konkurrence mellem medlemsstaterne.
Ud over at bidrage til en formindskning af de forvridninger, der endnu i høj grad forstyrrer det indre marked, vil denne udvidelse af skattefastsættelsen muliggøre, at medlemsslande, som ønsker det, kan reducere det uforholdsmæssige store skattetryk, der er lagt på lønningerne, og som til tider i høj grad hæmmer vores virksomheder, der er underlagt den internationale konkurrence i en stadig mere internationaliseret økonomi.
Det forslag til direktiv, som vi i dag forhandler om, er ganske givet ikke altafgørende i en tilfredsstillende ordning om beskatning af kapital. På dette punkt deler jeg fuldt ud ordførerens synspunkt, når han understreger behovet for et bredt samarbejde om emnet med bl.a. Unionens største partnere på kapitalmarkedet, nemlig USA, Japan og Schweiz.
I mellemtiden er vi mange, der mener, at dette forslag til direktiv er et skridt i den rigtige retning. Jeg vil endda kalde det et skridt, vi har ventet på i årevis. På det område har Kommissionen helt sikkert gjort et glimrende stykke arbejde.
Jeg støtter altså uden nogen tøven direktivforslaget, som det er blevet ændret af Parlamentet.

Fourçans
Jeg glæder mig over de ændringsforslag, som Udvalget om Økonomi, Valutaspørgsmål og Industripolitik fremsætter til forslaget til direktiv om beskatning af opsparing, der sigter mod at garantere en reel minimumsbeskatning af renteindtægter fra opsparing af fysiske personer i Fællesskabet.
Jeg glæder mig navnlig over vedtagelsen af mit ændringsforslag om en sænkning af kildeskattetrykket fra 20 % til 15 %, og det er der tre grunde til. For det første er et for højt skattetryk skadeligt for investeringen og dermed væksten og beskæftigelsen. For det andet overskrider kildeskattetrykket i internationale skattemæssige aftaler kun sjældent 15 %. Endelig ødelægger et højt skattetryk vores indsats for at begrænse kapitalflugten. Således sigter direktivet mod at forhindre en kapitalflugt til medlemsstater med et mere fordelagtigt skattetryk. Men hvordan forhindrer man, at denne kapital flyttes til andre mere fordelagtige himmelstrøg uden for zonen? Ud fra denne synsvinkel ville det være en økonomisk fejl, der ville ødelægge målsætningen - nemlig at bekæmpe en skadelig skattemæssig konkurrence - hvis man fastsatte et skattetryk på 25 %, som den franske regering foreslår det.
Jeg glæder mig i denne forbindelse over det forslag, Udvalget om Økonomi, Valutaspørgsmål og Industripolitik fremsætter om at indlede forhandlinger om disse skattespørgsmål med nabolandene. Det foreslås ligeledes, at man herefter udvider disse forhandlinger til de stater, der er medlem af OECD. Derfor er det godt, at Den Europæiske Union ikke efter disse forhandlinger fastsætter en betingelse for at iværksætte direktivet om opsparing. Der er allerede nok blokeringsfaktorer, som det er, og der er ingen grund til at tilføje flere.
Derfor stemmer jeg for beslutningen og forslaget til direktiv, medmindre der vedtages et ændringsforslag, som går imod mit forslag om et kildeskattetryk på 15 %.

Kestelijn-Sierens
Eftersom Parlamentet tilslutter sig de 20 % og ikke anser det for nødvendigt først at indgå en aftale med de lande, der omringer os, stemmer jeg imod betænkningen.

Lindqvist (ELDR)
Skattepolitikken er hovedsageligt et nationalt anliggende. Dumping gennem en usund skattekonkurrence, hvor formålet er at undgå skat, skal også udføres via regler på EU-plan under forudsætning af, at der er minimumsregler. Jeg har derfor stemt ja til betænkningen.

Lulling
Jeg stemte mod Pérez Royo-betænkningen om beskatning af opsparing, fordi den er et glimrende middel til at jage opsparinger væk fra Den Europæiske Union.
New York og Zürich, som allerede gnider sig i hænderne, vil være de store vindere af denne selvmordshandling med hensyn til udflytning, især Zürich på grund af de kollektive investeringsinstitutter i medfør af direktivet af 1985. Men topmålet er, at der kun sigtes mod kollektive investeringsinstitutter, således at aktørerne vil forsøge at bosætte sig uden for Unionen for fortsat at kunne sælge skattefri værdipapirer fra kollektive investeringsinstitutter til europæiske kunder. Det er den visse død for en stor del af de kollektive investeringsinstitutter. De vil blot fremme skatteflugten fra Fællesskabet, og de interne skatteindtægter vil være nul.
I Økonomiudvalget vendte man det døve øre til. Ingen af mine 34 ændringsforslag er blevet vedtaget, og der er ikke blevet lyttet til mine argumenter mod de administrative uhyrligheder, der er foreslået. Disse administrative byrder, der er alt for kostbare for skatteyderne, vil medføre konkurrencemæssige ulemper med hensyn til forvaltningsudgifter og vil medføre, at de kollektive investeringsinstitutter forsvinder fra Unionen.
Økonomiudvalget, i lighed med hr. Monti, vender også det døve øre til med hensyn til behovet for samtidig at iværksætte forholdsregler som de, der er vedtaget i et fællesskabsdirektiv om tredjelande, som med stor sandsynlighed vil tiltrække kapital fra Unionen. Hvis direktivet blev vedtaget, skulle det især gælde for territorier, der er afhængige af eller har forbindelser til visse medlemsstater, og der hvor visse medlemsstater har et særligt ansvar eller skattemæssige fordele. Der findes ægte skatteparadiser inden for Fællesskabet, nemlig Monaco, San Marino, Andorra, øerne i Den Engelske Kanal, Hollandsk Vestindien, og jeg kunne nævne mange flere.
De tror vel ikke, som den luxembourgske minister hr. Poos netop har bekræftet over for Parlamentet, at mit land er klar til at indvilge i et sådant cirkus og alene spille den meget lidt misundelsesværdige rolle som lam, der ofres på skatteharmoniseringens alter.
Desuden må De ikke glemme, at der ikke bliver tale om at opgive vores betingelse om en samlet skattepakke, der omhyggeligt blev udarbejdet den 1. december 1997 under det luxembourgske formandskab. Og længe leve ensstemmigheden!

Martinez
Det er en klassiker inden for den skattemæssige harmonisering. Der er harmonisering af momsen og af forbrugsskatterne. Dernæst kommer Kommissionen med sine udkast til harmonisering af virksomhedsskatterne og især til harmonisering af beskatning på opsparing. Imens øger den fælles mønt både forvridningerne mellem de mange skattesystemer og risikoen for udflytninger og konkurrence mellem skattesystemerne.
Som den dårlige spiller den er, har Kommissionen forsøgt at forhindre den skattemæssige dumping, der skyldes den frie bevægelighed med dens europæiske adfærdskodeks om god skattemæssig adfærd, som således blot er en kodeks mere til karteldannelse af de skattemæssige myndigheder for at bevare dette fåmandsstyre. Det er i denne sammenhæng, man skal se Pérez Royos betænkning om forslag til direktiv af 4. juni 1998. Den sigter naturligvis mod at fastsætte en bundgrænse for beskatning af renteindtægter for at modvirke det luxembourgske skatteparadis.
Denne bund skulle være dobbelt. Enten en beskatning på 20 % af renteudbetalingerne eller oplysning. Beskatning eller meddelelse af oplysninger. Kildeskat eller afsløring af bopælen. Det er det, man kalder en sameksistensmodel. At lære de stater, der er betaler skat, og de stater, der er fritaget, at sameksistere.
Men forholdsregelen løser ikke problemet med internationaliseringen. Kapitalen bevæger sig frit selv inden for Europa. Problemet findes for de euroobligationer, der kan tegnes af investorer uden for Europa. Dette er baggrunden for professor Pérez Royos forslag om en multilateral aftale med Japan, Schweiz og USA. Dette viser, i hvor høj grad Europa er blevet overhalet. Den skattemæssige landsby bliver verdensomspændende.
Med hensyn til kapitalen er internationaliseringen sket. Den europæiske beskatning er derfor forældet. Den kan kun ramme folk med fast domicil, hvilket medfører den himmelråbende uretfærdighed, vi ser i dag. Europa uden grænser brandbeskatter lønningerne for at hævne sig over, at man ikke kan røre renteindtægterne.
Derfor er Europa og den frie bevægelighed et Europa med fri udplyndring af folk med fast domicil til fordel for nomader.

Mendes Bota
Jeg har stemt for dette direktivforslag om sikring af en reel minimumsbeskatning af renteindtægter af tre meget vægtige grunde.
1.Dette er et første vigtigt skridt i retning af at gøre en ende på den gigantiske skattemæssige uretfærdighed, der hersker på denne planet, hvor de multinationale firmaer og de store kapitalansamlinger fuldstændig skandaløst undviger beskatning ved at søge tilflugt i skatteparadiser og således dømmer enkeltpersoner og SMV'er til et skattehelvede, fordi de skal bære hovedparten af skattebyrden. Målet på længere sigt er ikke hverken offshore eller onshore, men allshore, et globalt, åbent, fleksibelt, gennemskueligt, effektivt, likvidt og sammenhængende finansmarked med ens regler for alle.2.Med Den Økonomiske og Monetære Union og den fælles valuta vil de manglende valutarisici tendere til at gøre beskatning af renteindtægter til en usund konkurrencefaktor. Dette er minimumsskatteharmonisering, som indtil videre kun kan anvendes over for enkeltpersoner, men som i fremtiden også bør finde anvendelse over for virksomheder.Den forskellige behandling af valutaudlændinge har haft en forvridende effekt. Ordet harmonisering falder ikke i alles smag. Men skattemæssig samordning og sammenhæng er det mindste, der kan gøres.
Stabilitetspagten og den vilje til gennemsigtighed, der i dag præger Europa, vil i praksis føre til konvergens på skatteområdet. Den nuværende situation, hvor kildeskat af kapitalafkast varierer fra 0 % til 60 %, udviser en skattemæssig forskel, der er destabiliserende for Unionen som helhed.
3.Den kildeskat på 15 %, som Parlamentet har vedtaget, forekommer os rimelig, men for at undgå en massiv kapitalflugt ud af EU, må der straks træffes aftaler med de andre OECD-lande, især USA, Japan og Schweiz, med henblik på en samordning af skattepolitikken vedrørende kapitalafkast, som gør det internationale finanssystem mere ligeværdigt og stabilt, og hvor der er balance mellem den nationale og den internationale likviditet.
Murphy
Medlemmerne af den britiske Labour-gruppe støtter principperne bag Kommissionens forslag til forhindring af skatteunddragelse af grænseoverskridende rentebetalinger til enkeltindivider - men disse forslag er fejlbehæftede, sådan som de står i øjeblikket, og de strider mod hensynet til beskæftigelsen i Europas finanssektor.
Timingen af indførelsen af et direktiv om kildeskat er afgørende. Ensidig aktion på europæisk plan indebærer en reel risiko for at skabe en kapitalflugt til tredjelande - f.eks. Schweiz. Hvis dette sker, vil der i EU's finanscentre gå arbejdspladser tabt til tredjelande, når kapitalen forsvinder. I tilgift vil der ikke være nogen fordel for statskasserne, da de renter, der kan betales, vil være uden for de 15 medlemsstater.
Man forstår ikke, at Eurobonds og internationale værdipapirer er medtaget i dette direktiv. Et sådant initiativ vil også indebære en reel risiko for, at hele Eurobond-markedet bliver flyttet uden for EU og i særdeleshed uden for Londons city. De britiske Labour-medlemmer er meget opmærksomme på New Yorks erfaringer med at lægge en ensidig skat på sådanne finansielle tjenesteydelser. I mange år blev Eurobonds næsten udelukkende handlet i New York. Indførelsen af ensidig skat medførte, at de næsten alle blev flyttet til London. Sådan som dette direktiv i øjeblikket er udformet, indebærer det derfor en direkte trussel imod et sted mellem 10.000 og 110.000 job, særlig i Londons finanssektor, afhængig af hvis analyser man tror på. Faktisk er der allerede klare tegn på, at schweizerne forbereder sig på nye muligheder, der måtte opstå som resultat af EU's aktion.
De britiske Labour-medlemmer vil støtte opfordringerne til en flersidig udvikling af politikker, koordineret med de andre finanscentre i OECD, for at tage fat på dette vigtige spørgsmål om skatteunddragelse og for undtagelse af Eurobonds fra dette direktiv.
Hvis sådanne ændringsforslag ikke kan vedtages, vil de britiske Labour-medlemmer stemme mod dette direktiv.

Porto
Det er indlysende, at vi kan støtte Kommissionens forslag og Pérez Royos betænkning, der vil sikre en reel minimumsbeskatning af renteindtægter fra opsparing. Det gælder især nu med den fælles valuta og det deraf følgende fravær af valutarisici, for kun på den måde kan en ødelæggende konkurrence via forskellig beskatning undgås.
Da der imidlertid kan forekomme konkurrence af denne type fra tredjelande, er det vigtigt navnlig inden for OECD at stille krav om, at der også i disse lande er minimumsbeskatning. Eftersom det dog ikke kan forventes, at noget sådant bliver gennemført umiddelbart, er det ændringsforslag rigtigt, som Udvalget om Økonomi, Valutaspørgsmål og Industripolitik har stillet om, at mindstesatsen skal være ikke på 20, men på 15 %, idet virkningerne af en for os skadelig konkurrence således bliver mindre. Vi er derfor på dette punkt ikke enige med ordføreren, der netop har meddelt, at han stemmer for de 20 %.

Reding
Under påskud af en adfærdskodeks, der er vedtaget af Rådet, og med hvilken man forsøger at undgå enhver skadelig skattemæssig konkurrence mellem medlemsstaterne, fremsætter Kommissionen på et for tidligt tidspunkt en ikkegennemarbejdet tekst i form af et direktivforslag. For tidligt, fordi der mangler en global indfaldsvinkel med hensyn til skattemæssig harmonisering. Harmoniseringen om beskatning af opsparelse er et specifikt aspekt i en harmoniseringsindsats, der skal omfatte et vist antal andre områder, blandt hvilke virksomhedsbeskatningen er et af de vigtigste. En kun delvis harmonisering af skattelovgivningen er potentielt mere skadelig end at bevare de nuværende forskellige skattesystemer. Et direktiv om harmonisering af beskatning af opsparing vil derfor ikke kunne bedømmes ordentligt, før det samlede forslag er udarbejdet og godkendt.
Det er en ikkegennemarbejdet tekst, fordi alle tekstens elementer i høj grad er kontroversielle med næsten ukendte indvirkninger på den europæiske økonomi. Europa-Kommissionen og Udvalget om Økonomi, Valutaspørgsmål og Industripolitik fremhæver de principper, som man kan nå frem til en aftale med, når den tid kommer. Der drejer sig om kildeskat, sameksistens og en fælles tilbageholdelsessats. Men den konkrete anvendelse af disse principper kræver en mere moden overvejelse, og især at der findes forudgående løsninger på de talrige konkrete problemer: fastsættelse af en realistisk mindstesats for opkrævning, sameksistens - ja, men uden de supplerende og uigennemsigtige forviklinger med et godkendelses- og tilbagebetalingssystem, der giver mulighed for andre funktionsforstyrrelser, uklare definitioner af »den faktiske modtager« og »den betalende agent«. Dette er potentielle negative effekter for de europæiske finansmarkeder af en medtagelse - uden mulighed for dispensation - af euroobligationerne i dette direktiv osv. Alle disse problemer er ikke løst endnu og er medvirkende til, at dette forslag til direktiv højest kan anses for et første udkast til en tekst, der stadig kræver meget arbejde.
Nogle af de ændringer, Parlamentet har foretaget, går i den rigtige retning, dog uden at berøre de indholdsmæssige problemer. Beskatningssatsen er sænket, og den rolle, som visse tredjelande har - disse er de eneste, der får fordel af direktivet i dets nuværende udformning - behandles. Det hensigtsmæssige i en vis loyal skattemæssig konkurrence og en fordelagtig fleksibilitet i forbindelse med skattetrykket understreges. Men bortset fra det er betænkningen meget tæt på Kommissionens tekst. Begrundelsen - selvom denne ikke er en integreret del af lovteksten - fremkommer med adskillige synspunkter, som jeg ikke er enig i. Man anser problemet med euroobligationerne for at være et rent britisk problem, og især ordførerens fantastiske vision om, at »en sådan idealordning skulle være baseret på princippet om meddelelse af oplysninger til skattemyndighederne, det vil sige på fjernelse af bankhemmeligheden af skattemæssige årsager«.
Dette er grundene til, at jeg stemmer mod Pérez Royo-betænkningen.

Rovsing
Jeg kan støtte, at der gøres en indsats for at imødegå spekulation i EU-landenes forskellige regler vedrørende beskatning af rentetilskrivning på opsparingskonti - med henblik på at sikre en beskeden minimumsbeskatning. Jeg kan desuden støtte Kommissionens idé om en minimumsbeskatning, men vil gerne understrege, at de danske konservative ikke dermed siger ja til en egentlig harmonisering af beskatningssatserne. Jeg vil også gerne bidrage til en vis udveksling af oplysninger mellem medlemsstaterne for at muliggøre, at der kan finde beskatning sted under en eller anden form. Samtidig må vi dog sikre, at nye EU-regler på dette område ikke fører til, at pensionsfonde og andre finansielle institutioner, der i dag er hjemmehørende i EU-området, motiveres til at flytte til lande uden for Den Europæiske Union.

Souchet
»Det er unødvendigt at erindre om oprindelsen til dette direktivforslag eller den betydning, som ordningen for skat af renter har for det indre markeds funktion, navnlig når det ses i forbindelse med euroens indførelse.«
De tre første linjer i ordførerens begrundelse afslører således uden omsvøb, at målet er at bekæmpe den farlige indvirkning, der dog er fuldkommen forudsigelig, som oprettelsen af euroen har på visse kapitalbevægelser.
Således fremkalder indførelsen af euroen inden for rammerne af det indre marked på grund af forskelle i beskatningen i de forskellige stater betydelige kapitalflytninger, som man nu vil forsøge at dæmme op for navnlig ved iværksættelsen af en minimumsbeskatning af kapital, der investeres af en juridisk person.
Det er overraskende at konstatere, at man ikke inden indførelsen af euroen har taget behørigt forbehold for, at denne kunne medføre kapitalflugt.
Hvad angår betænkningen, har Gruppen af Uafhængige for Nationernes Europa stemt for de ændringer, der understreger behovet for en harmonisering af de grundlæggende skatteprincipper i de lande, der er medlem af OECD. Hvis man således iværksætter en harmonisering, der er kun omfatter landene i Den Europæiske Union, er det højst sandsynligt, at man er medvirkende til at skabe en kapitalflugt til tredjelande.
Med hensyn til mindstesatsen for tilbageholdelse ved kilden af de udbetalte renter har vores gruppe stemt for ændringsforslaget fra Udvalget om Økonomi, Valutaspørgsmål og Industripolitik, hvori der fastsættes en nedsættelse af denne mindstesats til 15 % mod de 20 %, som Kommissionen foreslog. En mindstesats, der er sat for højt, vil kunne fremkalde en kapitalflugt til tredjelande.

Theonas
ØMU'en og euroen kræver, at skattepolitikken i EU bliver harmoniseret, og at der skabes en fælles skatteramme for økonomisk aktivitet i alle medlemsstaterne. Dette forsøg på udligning, der ikke tager hensyn til de enkelte landes forskellige udviklingstrin eller de følger, som en fælles skattepolitik får for de nationale budgetter, udviklingen, de sociale udgifter og især for arbejderklassens indtægter, har som mål at forøge skatteindtægterne på bekostning af arbejderne og at lette virksomhederne og storkapitalen for enhver deltagelse i skattebyrderne og på den måde forøge dens profitter.
Den skattepolitik, som EU skridt for skridt skaber, og som det forslag om beskatning af renter, vi i dag forhandler, er et karakteristisk eksempel på, vil gøre de regionale og sociale uligheder endnu større, den vil gøre storkapitalen endnu mere hæmningsløs og styrke korruptionen i det økonomiske liv.
Kommissionens forslag begunstiger i virkeligheden alle slags skatteparadiser og de mangeartede undtagelser i storkapitalens indkomstbeskatning. Det beskatter den lille indskyders og opsparers renter og frigør virksomheder og storkapitalen for beskatning. Det foregår i samme øjeblik, som der i finansieringen af social sikkerhed eller formindskelse af det offentlige underskuds navn udarbejdes forslag eller fremmes idéer til en yderligere stigning af det indirekte skattetryk, der især skader de brede folkelige lag, ligesom også den stadige formindskelse af de offentlige sociale ydelser til sundhed og pensionsdækning på grund af højt omkostningsniveau. Tilsyneladende mener lederne i EU, at de helt store profitter og indkomster, som på lovlig vis undgår al beskatning gennem en række undtagelser og afvigelser, som de nationale skattelovgivninger fastlægger, såsom indkomster af repo og andre værdipapirer, ikke kan og ikke bør bidrage til opnåelsen af ovenfor anførte mål. Alle omkostningerne til folket og arbejderne og al profitten til de store virksomheder og storkapitalen.
Vi synes, at det er uacceptabelt og afslørende for hensigten med EU og ØMU'en, at det foreslåede direktiv kun omfatter fysiske personer, når det er en kendt sag, at langt det største flertal af indehaverne af udenlandske konti eller internationale obligationer - offentlige eller ej - er de store investeringsinstitutioner. Det er ganske karakteristisk, at de ændringsforslag, der krævede direktivet udvidet til også at omfatte juridiske personer, blev nedstemt. For os er det ubegribeligt at indføre skatter, der fritager selskaberne. En sådan regulering går direkte imod beskæftigelsen og udviklingen, eftersom den bidrager til at fastholde kapitalen i bankerne eller til at ændre den til obligationer eller andre værdipapirer, i stedet for gennem skattereformerne at investere den i produktion. Der er ikke tale om beskatning, men om afstraffelse af arbejdernes hårde forsøg på at spare op. Denne ordning åbner vejen for korruption af det økonomiske liv, udnyttelse af arbejderne og skabelse af fiktive selskaber, der udelukkende har til formål at undgå beskatning. Den skaber også forudsætningerne for - og det bliver gjort lettere gennem konvergens af rentesatserne - overførsler af konti til en anden stat end opholdsstaten eller til en styrkelse af det internationale marked for obligationer på bekostning af det indenlandske med det formål at omgå skattelovgivningen for »indbyggerne« og skatteunddragelse. Især for obligationer uden rentekuponer (zero coupon bonds) bliver det lettere at anvende dem som hvidvaskningsmiddel i tilfælde af salg inden deres udløb til personer, der ikke er omfattet af direktivet og følgelig ikke er underlagt beskatning.
Direktivforslaget, som er under behandling, udgør en del af den pakke, som i december blev aftalt af Rådet. Vi vil gerne gentage vores fulde uenighed i den logik, der ligger i pakkerne, som sigter til at knægte alle de protester, der måtte være, og at gennemføre beslutninger, der berører de svageste lande, sådan som det er tilfældet med direktivforslaget om de associerede virksomheders renter, hvilket direkte berører Grækenland, der er et land med kapitalimport.
På grundlag af den pågældende udsigt til et direktivudkast og med det faktum, at vi nærmer os starten på en ny runde multilaterale forhandlinger, er det vores mening, at Kommissionen og Rådet burde gøre det fornødne for på internationalt plan at indføre et middel, der fastsætter rentebeskatning af konti og indkomster af alle slags obligationer og andre værdipapirer, og som først og fremmest er rettet mod de store, internationale investeringsinstitutioner og generelt de juridiske personer. De bør desuden også indføre et middel til beskatning af alle slags internationale kapitalbevægelser i spekulations øjemed for i det mindste at sætte visse begrænsninger for den snyltende spekulationskapitals akkumulering.
Betænkning af Lehne (A4-0045/99)

Andersson, Hulthén, Lööw, Palm, Sandberg-Fries og Theorin
Vi mener, at udtalelsen fra Europa-Parlamentet om dette emne er resultatet af et kompromis, et kompromis, som bevirker, at Europa-Parlamentet ikke kan fremlægge et ønskeligt og progressivt bidrag til Kommissionens fortsatte arbejde med disse spørgsmål. Sagen viser desværre, at højrepartierne, frem for alt repræsenteret af PPE-gruppen, medvirker til, at Europa-Parlamentet bruges til at forhindre tredjelandsstatsborgere i at få de rettigheder i Den Europæiske Union, som de er berettiget til. Fælles regler for tredjelandstatsborgeres rettigheder og muligheder for indrejse og ophold i medlemslandene er en forudsætning for, at den frie bevægelighed for personer kan fungere for alle borgere. I denne sammenhæng er det beklageligt, at bl.a. PPE-gruppen bidrager til at forsøge at begrænse disse rettigheder og muligheder. Det skader både mulighederne og rettighederne for en masse borgere fra tredjelande, samtidig med at det vanskeliggør realiseringen af den frie bevægelighed for personer.
Vi vil fremhæve, at vi finder det uacceptabelt at klassificere mennesker, som søger ansættelse i et medlemsland, først som landsmænd, dernæst som unionsborgere og til sidst som tredjelandes borgere, som det foreslås i forslagets artikel 7.
Vi kan heller ikke acceptere det synspunkt, som røbes i ændringsforslag 43 fra Nassauer i PPE-gruppen, om at sænke aldersgrænsen for retten til familiesammenføring til 16 år.
Endvidere ser vi velvilligt på ændringsforslag 44 og 45 om partnerskabets ligestilling med ægteskabet ved familiesammenføring, men frygter, at den formulering, som er valgt i disse ændringsforslag til en europæisk regulering, riskerer at medføre, at det ikke kan gennemføres effektivt i alle medlemslande.

Andrews
Det er af afgørende betydning på dette stadium at påpege, at asylsøgere er dækkede af de eksisterende konventioner, der sigter mod at beskytte dem mod forfølgelse. Der må anvendes andre kriterier over for dem, der ønsker at komme ind i Den Europæiske Union af økonomiske grunde.
Det væsentligste spørgsmål nu under debatten er, om vi skal have en streng eller en mere afslappet indvandringspolitik. Jeg vil hævde, at hvis Den Europæiske Union tillader indrejse af borgere fra tredjelande for at imødekomme et behov for arbejdskraft inden for særlige sektorer i de enkelte medlemsstater, vil det være frastødende at gå ind for en »svingdørspolitik« ved ikke at tage noget ansvar for det betydelige økonomiske bidrag, som arbejdstagere fra tredjelande yder.
Jeg vil yderligere argumentere for en streng snarere end en afslappet indvandringspolitik, så man beskytter de rettigheder, som borgere fra tredjelande har, ved klart at angive de nødvendige kriterier for indrejse.
At harmonisere medlemsstaternes visumpolitik med hensyn til tredjelande er efter min opfattelse af afgørende betydning som et væsentligt skridt i retning af en forbedring af sikkerheden for rejsedokumenter. Gensidig anerkendelse af rejsedokumenter er af afgørende betydning for en gennemførelse af EU's politik om indrejsetilladelse til borgere fra tredjelande.
Set i et irsk perspektiv er strømmen af flygtninge, asylsøgere og indvandrere en forholdsvis ny erfaring i vores land. Den ene regering efter den anden har begået fejl i håndteringen af dette problem, der hele tiden udvikler sig. Jeg må sige, at jeg er vred over den måde, nogle af vores borgere behandler disse fremmede på.
Vi kan undertiden skjule os bag bestemmelserne i Dublin-konventionen, hvori der står, at det EU-land, som en asylsøger kommer ind i, skal behandle vedkommendes asylansøgning. Irland er sjældent det første sted, hvor folk søger asyl.
Den irske regering bør være modig nok til at indføre amnesti for de nuværende flygtninge og asylsøgere i Irland. Derpå bør den så indføre nye og ensartede regler til håndtering af nye ansøgninger i fremtiden.
Den irske befolkning må vise barmhjertighed i dette spørgsmål. Vi har mere end de fleste lande nydt fordel af den generøsitet og venlighed, som andre lande har vist i løbet af vores historie, i særdeleshed Storbritannien, Australien og USA.
Selve det forhold, at Irland i øjeblikket gennemlever et økonomisk boom uden fortilfælde, må betyde, at vi ikke glemmer vores humanitære pligter over for andre.

Bébéar
Immigration mod Den Europæiske Union er et af de områder, som vi har beskæftiget os mindst med i løbet af denne valgperiode, og derfor er det stadig et meget overfladisk område. Dog tvinger den kommende gennemførelse af Amsterdam-traktaten os til i høj grad at behandle status quo med henblik på at gennemføre nye forholdsregler i forbindelse med immigration.
Alt dette vil medføre talrige problemer i betragtning af den nuværende befolkningstilstrømning og Den Europæiske Unions manglende evne til at gøre noget ved verdens fattigdom. En af de store vanskeligheder vil være at skelne mellem de fremmede i Den Europæiske Union, der allerede har boet her i mange år, og de nyankomne. Herfra stammer interessen for nye bestemmelser i Amsterdam-traktaten, som med stor humanistisk forståelse skelner mellem de korte og de lange ophold og immigration og midlertidigt politisk asyl.
Vi kan ikke lukke øjnene over for de talrige politiske konflikter, der i øjeblikket finder sted på fem kontinenter - heriblandt vores eget - og stille os tilfredse med at bortvise asylansøgerne og sige, at det ikke vedkommer os. Nationernes kollektive ansvar har udviklet sig. Den europæiske lovgivning skal altså være en streng beskyttelse mod en forudsigelig oversvømmelse. Det samme gælder for den økonomiske immigration, hvis kriterier skal fastsættes præcist.
Europa-Parlamentet har altid været en ivrig fortaler for samlede regler, der er meget strenge, og som kan anvendes i praksis. At kontrollere befolkningstilstrømningen bliver en stor udfordring, navnlig her før udvidelsen, hvor en del af tredjelandsborgerne i en nær fremtid bliver fuldgyldige borgere.
Jeg går derfor ind for Lehnes anden betænkning, fordi den tager den nuværende virkelighed i betragtning uden at vende sig for meget mod en overdreven eftergivenhed, der er til skade for vores egne borgere, men åbner døren for en integration med kontrolleret antal og over en kontrolleret periode. Parlamentet må finde den rette ligevægt. Immigration må ikke blive en hindring for de europæiske samarbejdsprogrammer, men vi kan dog ikke nægte en positiv immigration eller nægte aftaler med tredjelande.

Blak, Iversen, Kirsten Jensen og Sindal
De danske socialdemokrater har i dag stemt for en betænkning, der handler om ens regler for tredjelandes statsborgeres tilladelse til indrejse i medlemsstaterne. I Danmark har vi haft indvandringsstop siden 1974. Vi har nogle meget strenge regler for indvandring med henblik på lønnet beskæftigelse. Alderssammensætningen i medlemsstaterne og et generelt opsving i økonomien betyder, at vi kommer til at mangle arbejdskraft i nogle sektorer i den nærmeste fremtid. Derfor kan man blive tvunget til at overveje, hvor konsekvent dette indvandringsstop bør opretholdes.
Betænkning af Lehne (A4-0043/99)

Andersson, Hulthén, Lööw, Palm, Sandberg-Fries og Theorin
Spørgsmål om visumpligt er vanskelige, da de indebærer, at indrejse og ophold i Unionen gøres sværere for borgere fra tredjelande. I spørgsmålet om fælles visumregler mener vi, at de dels skal ses i forbindelse med, at disse visumregler skal medvirke til, at den frie bevægelighed inden for Unionen skal gælde for alle, som opholder sig inden for Unionens grænser, dels at disse regler skal håndteres med stor gavmildhed, så borgere fra tredjelande så langt, som det er praktisk muligt, kan rejse ind i og opholde sig i Unionens lande. Vi mener, at der ikke skal være nogle konflikter mellem disse synspunkter. I denne sammenhæng er udvalgets forslag til betænkning velkomment, eftersom det fremhæver en nødvendig og mere fri holdning til visumreglerne.

Berthu
Forslaget til en konvention om reglerne for tredjelandsstatsborgeres tilladelse til indrejse i medlemsstaterne lever med al tydelighed op til et behov: et forsøg på at iværksætte minimumsbetingelser for krydsningen af ydre grænser med henblik på at forhindre de gabende huller, hvorigennem indvandrere kan komme ind i en medlemsstat og således fortsætte til resten af Europa. Denne tekst, der tydeligvis er blevet forhandlet med stor alvor af Rådet, er imidlertid blevet forringet af ændringsforslag fra Europa-Parlamentet. Under alle omstændigheder er den ramt af en konstruktionsfejl, som for vores vedkommende fremkalder et alvorligt forbehold: En eventuel ændring af teksten vil være næsten umulig.
Således fastsættes det i artikel 42, at ændringerne i konventionen er vedtaget enstemmigt af Rådet, hvilket kan forekomme logisk, idet det drejer sig om en tekst, der skal vedtages med enstemmighed. Men denne bekræftelse skaber dog et problem, for mens enstemmighed har en beskyttende funktion ved vedtagelsen af en tekst, får den en forfærdelig konservativ og endda farlig virkning, når det drejer sig om en ændring. Således burde man vedtage en hensigtsmæssig bestemmelse om, at når en tekst er vedtaget ved enstemmighed, skal teksten automatisk genforhandles, hvis et enkelt medlem skifter mening og anmoder om en ændring.
Det er ikke et abstrakt spørgsmål. I Frankrig er dette i øjeblikket aktuelt med hensyn til jagtdirektivet fra 1979. Det kan blive aktuelt i fremtiden i forbindelse med denne konvention om indrejseregler for tredjelandsstatsborgere, f.eks. hvis et underskrivende land kræver en ændring af reglerne om familiesammenføring. Det er heller ikke et usædvanligt spørgsmål. Ingen tekst varer evigt, og det er naturligt at fastsætte metoderne til at udvikle teksten i fremtiden.
Med den konvention, vi forhandler om i dag, opstår desuden yderligere et problem. Hvis et land delvist eller helt ønsker at trække sig ud af konventionen, fordi det ikke har opnået en demokratisk genforhandling af en tekst, er det svært at forestille sig, hvordan dette vil være muligt fra det øjeblik, hvor - som det fastsættes i Amsterdam-traktaten - landet ikke længere har ret til ensidigt at genindføre en vis kontrol ved dets grænser.
Man kan derfor mene, at det er ret besynderligt, at regeringerne udarbejder sådanne konventioner uden forudgående at have løst sådanne alvorlige problemer og truffet alle nødvendige forholdsregler.

Buffetaut
I hr. Lehnes betænkning finder man et ønske om harmonisering af immigrationspolitik og visumpolitik. Ordførerens udgangspunkt - i lighed med fru Lindepergs betænkning, der indeholder de samme idéer på trods af de forskellige politiske grupper - er, at over for de vanskeligheder, der i øjeblikket findes på dette område, kan disse politikker ikke længere behandles på rent nationalt plan. Udkastet til Amsterdam-traktaten burde således muliggøre en samtidig harmonisering af politikken på visumområdet, ellers sætter man folks frie bevægelighed, gennemførelsen af en retfærdig asylpolitik, harmoniseringen af bestemmelser om immigration, bekæmpelsen af illegal immigration og udførelsen af effektiv kontrol ved de ydre grænser på spil.
Betænkningen tager resolut udgangspunkt i ratificeringen af udkastet til Amsterdam-traktaten. Den indfører en foreløbig bestemmelse, idet Kommissionen allerede har lovet at fremsætte et nyt forslag i form af et direktiv, der gælder fra ikrafttrædelsen af de ændringer, der er aftalt i Amsterdam-traktaten. Dog vurderer Kommissionen i begrundelsen til Rådets forslag til retsakt, at den nuværende økonomiske situation og situationen på arbejdsmarkedet ikke giver mulighed for at gå bort fra den selektive politik med hensyn til indrejsetilladelse i forbindelse med lønnet arbejde eller selvstændigt arbejde, der er udarbejdet af medlemsstaterne. Ikke desto mindre holder Kommissionen fast ved, at Europa ville gøre sig selv en tjeneste, hvis det vedtog fælles bestemmelser med hensyn til indvandrerpolitik.
Hvad med de integrationsproblemer, der rammer de nye befolkninger, i samfund, der i forvejen har svært ved at oprette menneskelige og sociale forbindelser både internt og indbyrdes? Hvad med den økonomiske og sociale omkostning for sådanne foranstaltninger? Hvad med de omtalte kontroller ved Fællesskabets ydre grænser, som man udmærket er klar over faktisk ikke findes i visse regioner? Hvad sker der med medlemsstaternes frihed til at reagere i særlige situationer, i betragtning af en klausul om beskyttelse, som fastsætter en usædvanlig dispensation, der begrænses til en strengt nødvendig tidsperiode, og som tager hensyn til andre medlemsstaters interesser, som staten vil holde nøje underrettet sammen med Kommissionen?
Der er stadig ikke noget svar på alle disse spørgsmål. Det, der står på spil, er alt for alvorligt til, at man kan give sig i kast med noget ukendt. Vejen til helvede er brolagt med gode hensigter. Denne sætning passer kun alt for godt på tanken bag hr. Lehnes betænkning. Politik er realiteternes kunstart og ikke utopiens. Vores århundrede har betalt en alt for høj pris siden 1917 for dette til, at man på grund af misforstået gavmildhed kan omdanne fremtidens Europa til et nyt Jugoslavien.

Lindqvist (ELDR)
Amsterdam-traktaten og Schengen øger EU's magt i spørgsmål om indvandring, visum og asyl. Betænkningen følger dette op. Udvalget mener dog, at betænkningen ikke går tilstrækkeligt langt i spørgsmålet om harmonisering af medlemsstaternes visumbestemmelser.
Fælles visumregler får EU til at ligne en stat. For mange lande betyder fælles visumregler også, at borgere fra flere lande er nødt til at ansøge om visum for at komme ind i Unionen. Risikoen for en hårdere ydre grænse og en hårdere flygtninge- og indvandrerpolitik vokser. Jeg har stemt nej til betænkningen.
Betænkning af Lindeperg (A4-0050/98)

Berthu
Fru formand, i Lindeperg-betænkningen, som vi netop har stemt om, anmoder Europa-Parlamentet om en harmonisering »efter højeste fællesnævner« - det er det udtryk, der bruges i begrundelsen - af andre former for beskyttelse end flygtningestatus. Således fastsættes det i Geneve-konventionen af 28. juli 1951, der er underskrevet af alle Unionens medlemsstater, at flygtningestatus gives til personer, der er forfulgte på grund af race, religion, nationalitet eller tilhørsforhold til en social eller politisk gruppe, og dette mener Parlamentet er for restriktivt. Det ønsker især at udvide definitionen af forfølgelse ved f.eks. at medtage forfølgelse på grund af seksualitet samt at udvide definitionen af mulige forfølgelser, således at denne ikke længere kun omfatter forfølgelse fra statskontrollerede organismer.
Til denne udvidelse af Geneve-konventionens definitioner, som vil åbne op for andre former for beskyttelse end flygtningestatus, skal lægges en midlertidig ordning til beskyttelse af forflyttede personer, som Den Europæiske Union er i gang med at oprette, med henblik på at tilbyde en fuldstændig række af juridiske modtagelsesstrukturer til alle personer eller befolkningsgrupper, der af en eller anden grund ønsker at flygte fra deres hjemland.
Det forslag, Europa-Parlamentet fremsætter om andre former for beskyttelse end flygtningestatus, forekommer mig meget typisk for Parlamentets sædvanlige opførsel. Man erklærer, at denne nye status medfører visse rettigheder uden at gøre sig den ulejlighed at sige hvilke, men man lader blot forstå, at rettighederne ikke er tidsbegrænsede. Man prøver ikke at finde ud af, hvor mange nye flygtninge der således vil blive skabt, direkte eller indirekte, eller hvor meget alt dette kommer til at koste skatteyderne. Og naturligvis findes der i betænkningen ikke et ord om, hvad borgerne i medlemslandene eventuelt mener.
Vi mener, at dette er en fuldstændig uansvarlig arbejdsmetode. Selvfølgelig skal de europæiske lande udvise hjælpsomhed over for forfulgte fremmede, først og fremmest ved samvittighedsfuldt at overholde Geneve-konventionen. Men denne hjælpsomhed kan antage forskellige former, bl.a. en ubegrænset bosættelse på vores territorium, som vi systematisk burde udelukke.

Palacio Vallelersundi
Fru formand, denne stemmeforklaring afgiver jeg ikke kun på egne vegne, men også på vegne af den spanske delegation i Det Europæiske Folkepartis Gruppe. Vi har afholdt os fra at stemme om denne betænkning, og jeg mener, at dette kræver en forklaring, for hvis man afholder sig fra at stemme, betyder det, at man hverken er for eller imod, og i et emne som dette bør man nok tage parti, og den spanske delegation i Det Europæiske Folkepartis Gruppe har taget parti. Naturligvis er vi for en harmonisering af andre former for beskyttelse, således at der ikke er personer, som ret beset fortjener beskyttelse, og som ikke får den, fordi de ikke opfylder Geneve-konventionens betingelser. Derfor har vi ikke stemt imod betænkningen.
Vi er enige med ordføreren og med flertallet i Parlamentet, hvad angår målene. Men, fru formand, vi har ikke stemt for denne betænkning, fordi den har nogle store mangler, som ikke kun er juridiske, fordi den forsøger at fremtvinge en fortolkning af Geneve-konventionen, som er fuldstændigt i modstrid med international offentlig ret. Men grundlæggende har vi ikke kunnet stemme for af politiske årsager, fordi, fru formand, med den form for demagogi, som denne betænkning indeholder, er det eneste, der faktisk opnås, at man går imod de interesser, som man forsøger at beskytte. Dette forklarer altså, hvorfor den spanske delegation i Det Europæiske Folkepartis Gruppe på konstruktiv vis har afholdt sig fra at stemme.

Andersson, Hulthén, Lööw, Palm og Sandberg-Fries
Vi takker ordføreren for et velgennemført arbejde med en meget presserende betænkning. Vi mener, at der er stor grund til at være opmærksomme og pege på mulige løsninger på de alvorlige mangler, som modtagelsen af asylsøgere i Den Europæiske Union har. Betænkningen behandler på en prisværdig måde de nødvendige forholdsregler, som der vil være behov for med henblik på en fungerende fælles flygtningepolitik baseret på en human, solidarisk og generøs holdning i spørgsmålet om medlemslandenes ansvar for modtagelsen.
I spørgsmålet om ændringsforslagene fra GUE/NGL-gruppen om Abdullah Öcalan mener vi, at dette spørgsmål ikke let kan behandles i sammenhæng med den foreliggende betænkning på grund af spørgsmålets omfang.
Desværre bemærker vi i ændringsforslagene fra højregrupperingerne, UPE og PPE, at de besværligheder, som Rådet har haft med at blive enig om en fælles flygtningepolitik, endog kommer til udtryk i den restriktive holdning, som disse partigrupper fremhæver i Europa-Parlamentet. Behandlingen af den foreliggende sag viser på ny de ideologiske skillelinjer mellem Europas venstre og højre side i spørgsmålet om holdningen til en human og gavmild flygtningepolitik. Vi beklager, at denne skillelinje har medvirket til, at ændringsforslag 1 og 2 om forfølgelse på grund af seksuel orientering i denne forbindelse ikke har kunnet få den støtte af Europa-Parlamentet, som disse ændringsforslag fortjener.

Blak, Iversen, Kirsten Jensen og Sindal
De danske socialdemokrater har i dag stemt for en betænkning, der handler om behovet for at vedtage fælles regler ud over Geneve-konventionen. Der er behov for et europæisk samarbejde om flygtningespørgsmål. Det første skridt henimod en fælles flygtningepolitik blev taget med vedtagelsen af Geneve-konventionen. Det næste skridt bør være nogle fælles regler for de mennesker, der ikke er omfattet af Geneve-konventionen. Det er mennesker, der ikke er personligt forfulgt af statsmagten af politiske årsager, men som har behov for asyl af andre humanitære grunde. Medlemslandene bør have en ensartet fortolkning af, hvordan disse mennesker sikres en passende beskyttelse. Det er på tide, at vi kommer i gang med at diskutere en fælles definition af de facto og anden humanitær beskyttelse. Der bør findes nogle minimumsstandarder, som alle medlemslandene er forpligtet til at efterleve.

Deprez
Siden begyndelsen af 90'erne har man i Den Europæiske Union været vidne til en flygtningestrøm af mennesker, der af flere grunde flygter fra deres hjemland. Der er mange blandt dem, der ikke falder ind under den flygtningedefinition, der fastsættes i Geneve-konventionen. Alligevel kan Den Europæiske Union ikke nægte disse personer adgang til dens territorium. Man ville således udsætte dem for livsfare - eller i hvert fald bringe deres fysiske eller psykiske helbred i fare - hvis man uden videre sendte dem tilbage til deres hjemland.
På dette område er det nødvendigt med en harmonisering af medlemsstaternes politikker. Dette er muligt, så snart Amsterdam-traktaten træder i kraft. Inden for rammerne heraf må man oprette et instrument til harmonisering af andre former for beskyttelse end flygtningestatus.
På disse punkter er jeg i høj grad enig med ordføreren.
Jeg mener således ligesom ordføreren, at Den Europæiske Union bør tilbyde andre former for beskyttelse end flygtningestatus til personer, som ikke falder ind under definitionen i Geneve-konventionen. Debatten drejer sig især om en definition af de kategorier, der kan falde ind under andre former for beskyttelse. Det forekommer mig, at et vist antal punkter stadig ikke er belyst.
Jeg vil komme med et eksempel for at illustrere min overvejelse: Kan en dødsdømt - uanset hvad vi i øvrigt mener om dødsstraffen - der er dømt efter en retfærdig proces for forbrydelser og overtrædelser af loven, og som har opbrugt alle appelmuligheder i en retsstat, virkelig - som vores ordfører tilsyneladende foreslår - falde ind under den omtalte anden form for beskyttelse under påskud af, at staterne i EU har afskaffet dødsstraffen? Og hvis ja, på hvilke betingelser? Skal en person, der er dømt på denne måde, have samme vilkår som f.eks. en kvinde, der flygter fra sit land, fordi hun frygter seksuelle overgreb eller umenneskelig og nedværdigende behandling? Dette spørgsmål fortjener i det mindste at blive undersøgt omhyggeligt.
En anden form for beskyttelse end flygtningestatus er nødvendig. Jeg mener blot, at sagen endnu ikke er klar. Derfor stemmer jeg mod den nuværende betænkning og understreger, at det er nødvendigt med en fortsat forhandling.

Bonde og Sandbæk
JuniBevægelsen stemmer for Lindeperg-betænkningen for at vise vores gode vilje til at tage godt imod flygtninge. Lindeperg-betænkningen er mere human end den politik, som embedsmændene og justitsministrene lægger op til. Men for en god ordens skyld skal vi ikke undlade at gøre opmærksom på, at landene selv bør bestemme over indvandring og flygtningepolitik. Vi ønsker intet overnationalt samarbejde på området, fordi flygtningepolitik bliver bedre, når befolkningen har mulighed for at støtte den.

Holm
Denne betænkning er i det store hele et velafbalanceret dokument, som behandler grundlæggende spørgsmål med stor vægt. Det er mit håb, at ændringsforslagene fra Den Konservative Gruppe ikke vedtages. Betænkningen ville da blive betydeligt dårligere, da denne politiske gruppe ikke har til hensigt at gøre livet lettere for asylansøgere og flygtninge.
Jeg håber derimod, at Parlamentet kan vedtage ændringsforslag 1 og 2 fra ARE-gruppen om homoseksuelle. Det er af stor betydning, at dette spørgsmål tages meget alvorligt, da der i mange lande forekommer forfølgelse af homoseksuelle. I visse lande gives der til og med dødsstraf på grund af en persons seksuelle orientering. Det er en menneskerettighed ikke at blive forfulgt og truet på grund af sin seksuelle orientering. Det er af stor betydning, at man tager hensyn til dette, både når asyllovgivningen tages op, og når det drejer sig om beskyttelse af homoseksuelle.

Jensen, Lis
Jeg kan ikke støtte Lindeperg-betænkningen, fordi jeg ikke mener, at asylpolitik bør være et EU-anliggende. For mig hører det anliggende alene hjemme på nationalstatsniveauet. Selvfølgelig er det enkelte land moralsk og politisk forpligtet til at efterleve de internationale konventioner, der måtte være på området, både i ånd og i bogstav. Ikke mindst de rige demokratiske lande er forpligtet til at gå forrest, når det gælder beskyttelsen af verdens forfulgte - også ved selv at give de forfulgte asyl. Min principielle politiske afstandtagen til betænkningen skal dog ikke skygge for, at Lindeperg vitterlig berører væsentlige forhold på en både rigtig og human måde. Eksempelvis hendes påpegning af problemet med, at der findes mennesker, der i dag i realiteten er flygtninge, men som ikke er det i Geneve-konventionens forståelse af begrebet.
Jeg vil dog gøre opmærksom på, at det vil være en stor fejltagelse, hvis EU begynder at definere et alternativt flygtningebegreb. Det vil være i modstrid med selve princippet om, at en flygtning er beskyttet via en international konvention, indgået i internationalt regi. Samtidig kunne jeg også meget nemt forestille mig, at en EU-aftale om et andet flygtningebegreb ikke vil være at betragte som en tilføjelse til Geneve-konventionen, men som et led i en tømning af Geneve-konventionens indhold, sådan at langt flere mennesker dermed (med god samvittighed) kan afvises ved EU's ydre grænser. Det generelle indtryk af EU, og ikke mindst af dets medlemslande, er ikke, at de ønsker en udvidelse af flygtningebegrebet, men tværtimod en indskrænkning af dette. Den danske statsminister udtalte op til den danske folkeafstemning om Amsterdam-traktaten: »Et ja til Amsterdam-traktaten vil betyde færre flygtninge i Danmark«.

Theorin
Ordføreren præsenterer en meget god betænkning, som jeg i det store hele støtter. Der er dog grund til visse bemærkninger.
EU's flygtningepolitik er de seneste år blevet skærpet betydeligt. Det har resulteret i, at antallet af asylansøgere i EU er faldet drastisk, på trods af at situationen i verden ikke er blevet forbedret. Resultatet af den skærpede flygtningepolitik er en øget illegal indvandring. Menneskesmugling og illegale mafiaorganisationer tjener mange penge på illegalt og med risiko for flygtningenes liv at føre mennekser ind i EU. Overfyldte, skrøbelige både, som krydser Middelhavet i nattens mørke, er endt på havets bund. Tilværelsen for dem, som er så heldige at komme ind i EU illegalt, er heller ikke acceptabel. De lever helt uden for retssamfundet og uden ret til de mest grundlæggende rettigheder. Børnene har hverken mulighed for at gå i skole eller for at opsøge en læge ved sygdom på grund af forældrenes berettigede frygt for at blive opdaget med den konsekvens, at de brutalt tilbagesendes til deres oprindelsesland.
Jeg deler ikke ordførerens opfattelse af, at en harmonisering vil være den mest lempelige foranstaltning for asylpolitikken, især ikke da den harmonisering, som blev påbegyndt i 1996, har resulteret i en generelt og konsekvent restriktiv asylpolitik.
Jeg deler derimod ordførerens opfattelse af, at kvinder skal have deres egen status som flygtninge, sådan som det anføres i punkt 15 i betænkningen. En sådan status bør også gælde for homoseksuelle.
Der er et retsligt tomrum mellem Geneve-konventionens bestemmelser og ordningen om midlertidig beskyttelse, som kun gælder i krisesituationer og i forbindelse med masseflugter. Det er alle medlemsstaters pligt at tage et øget ansvar for modtagelse af flygtninge, især de lande, som har betydeligt lavere flygtningekvoter end f.eks. Tyskland, som tager et stort ansvar.
Det er vores pligt at arbejde for, at menneskerettigheder bliver reelle og universelle og ikke bare er for dem, som er så heldige at blive født i det velstående Europa. At søge asyl er en grundlæggende rettighed!

Vanhecke
Betænkningen af fru Lindeperg skyder helt forbi essensen i asylansøgerproblematikken i EU. Essensen er, at vi slet ikke konfronteres med et reelt asylproblem, men med et asylbedrageriproblem. Og det er noget helt andet.
Alle ved, at kun et par procent af asylansøgerne i Europa med nogen ret og grund kan appellere til de anerkendte og internationale konventioner om asyl. Hvis de hundredetusinde asylbedragere, der melder sig hvert år for at kunne nyde den sociale sikkerhed i de europæiske lande, systematisk, effektivt og rent faktisk blev sat over grænsen, var der ikke noget asylproblem i Europa.
Det er måske chokerende, at jeg bruger ordet asylbedrager. Fordelen er imidlertid ordets klarhed, for det peger på en kendsgerning og er ikke en fordømmelse af mennesker. Men der er kun to mulige holdninger. Enten spiller man julemand og siger »Alle fremmede er velkomne i Europa og bliver forsørget af os«, eller man anvender strengt de eksisterende aftaler, og så skal asylbedragerne sendes tilbage til deres eget land. Ikke blot fordi de sætter hele asylsystemet på vippen og skader de virkelige asylansøgere, men også fordi der i Europa er mange fattige, som vi først har pligt til at hjælpe, førend vi kan tage hele verdens lidelser på vores skuldre.
Det er klart, at ordføreren fru Lindeperg vælger julemandsrollen. Men hun spiller så julemand på bekostning af skatteyderne. Hvis hendes forslag til en yderligere udhuling af asylreglerne bliver til virkelighed, bortfalder den sidste hindring, og vi trues af strømme af lykkesøgere fra hele verden.
Det er altså en uforsvarlig betænkning - nr. 117 i Parlamentet - som vi ikke godkender.
Mødet udsat kl. 13.25 og genoptaget kl. 15.00

Udviklingen i Agenda 2000
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er redegørelse fra Rådet om udviklingen i Agenda 2000.
Jeg giver ordet til repræsentanten for Rådet.

Verheugen
Hr. formand, mine damer og herrer, da minister Fischer i sin egenskab af formand for Rådet for ca. en måned siden her forelagde det tyske rådsformandskabs program, nævnte han blandt de vigtigste punkter i indeværende halvår først den positive afslutning af forhandlingerne om Agenda 2000 inden Det Europæiske Råds ekstraordinære møde den 24. og 25. marts. Der er i dag præcis seks uger til dette møde, som efter forbundskansler Schröders ønske afholdes i Berlin.
Forhandlingerne om de enkelte elementer i Agenda 2000, som vi, siden Kommissionen fremsatte forslagene til lovgivningen for 11 måneder siden, har ført intensivt og siden årets begyndelse under højtryk, er nu inde i den afgørende fase. Jeg er glad for, at jeg i dag i denne fase kan drøfte Agenda 2000 indgående med Dem.
Jeg vil gerne først i korthed skitsere den videre køreplan frem til det ekstraordinære topmøde. Inden samlingen i Rådet (almindelige anliggender) og i Rådet af landbrugsministre om knap to uger vil vi have foretaget en første gennemgang af alle de elementer, der er væsentlige for et senere samlet kompromis, i rådsforsamlingerne og i de forskellige Råd. Denne første gennemgang af nøglespørgsmålene, som foregår i Rådets (almindelige anliggender), ØKOFIN-Rådets og Rådet af landbrugsministres regi, har allerede på nogle punkter givet særdeles positive resultater, for så vidt angår kompromiser og konsensus. Men det blev også klart, hvor enormt lang den vej er, vi skal tilbagelægge på så kort tid.
De fremskridt, der indtil dato er gjort, og især de resultater, Rådet af landbrugsministre forhåbentlig når frem til den 22. og 23. februar, vil stats- og regeringscheferne tage stilling til på det uformelle topmøde i Bonn den 26. februar. Af dette møde, hvortil forbundskansler Schröder også har indbudt formanden for Europa-Parlamentet, forventer vi os vigtige retningslinjer for det fortsatte arbejde i slutfasen.
Endelig skal umiddelbart efter topmødet i Bonn det første skridt tages til i Rådets (almindelige anliggender) regi, der udgør den koordinerende forsamling, at færdiggøre den pakke, som stats- og regeringscheferne skal forhandle på plads og vedtage politisk i slutningen af marts og i april. Den omstændighed, at forbundskansler Schröder har flyttet det ekstraordinære topmøde fra Bruxelles til Berlin, må De for øvrigt opfatte som et tegn på vores særlige engagement i en positiv afslutning af forhandlingerne.
Det tyske formandskab vil gøre alt, hvad der står i dets magt for at nå frem til en sådan afslutning. Vi er i mellemtiden blevet overbevist om, at også andre medlemsstater er fast besluttet derpå og derfor vil føre forhandlingerne konstruktivt og resultatorienteret. Det er klart for alle, at løsningen kun kan ligge i en afbalanceret pakke, hvor der ikke er tabere og vindere. Hver enkelt medlemsstat skal i rimeligt omfang kunne genfinde sig selv i resultatet, men den skal også bidrage til, at resultatet kommer i stand. Alt skal frem. Der må ikke være nogen tabuer!
Det er i Unionens altoverskyggende interesse og dermed i alle medlemsstaters - og det ved de godt - at Den Europæiske Union i slutningen af marts kan udråbes til vinder. For én ting er sikker. Europa kunne meget nemt blive taber. Løsningen bliver ikke nemmere, ved at vi ser tiden an, tværtimod. Hvis vi få måneder efter Den Monetære Unions ikrafttrædelse skuffer de forventninger til vores handleevne, man nærer til os, oven i købet få uger før valget til Europa-Parlamentet i juni, ville det få meget alvorlige virkninger.
Hvis Den Europæiske Union - siden årets begyndelse et nyt finansmarked af global betydning og med et globalt ansvar - ikke beslutsomt - bl.a. ved hjælp af Amsterdam-traktaten - kan påtage sig det politiske ansvar, der følger med, ville Europa ligeledes være taber. Og hvis øjeblikket for udvidelsesforhandlingerne forpasses, og hvis tidspunktet for afslutningen af dem udskydes, ville vi hidføre skadelige virkninger, som for lang tid ville sætte os tilbage i vores arbejde. Disse og mange andre grunde vil forhåbentlig motivere alle medlemsstater mere til store fælles bestræbelser.
Der er i mellemtiden kommet en vis forståelse for, at det denne gang i modsætning til de tidligere afgørelser om Delors-pakke I og Delors-pakke II ikke vil være muligt at gøre kompromiset nemmere ved at stille flere midler til rådighed. Tværtimod, den ulige fordeling af byrderne, som ved tidligere lejligheder er blevet øget ved en sådan fremgangsmåde, skal denne gang korrigeres af hensyn til Den Europæiske Unions legitimitet og evne til at klare fremtiden. Jeg mener ikke, at nogen af medlemsstaterne drager princippet om en fair byrdefordeling i tvivl, eller at princippet om solidaritet må drages i tvivl, da det er Den Europæiske Unions konstitutive princip.
En væsentlig forudsætning for, at de samlede forhandlinger bliver en succes, ligger i, at stats- og regeringscheferne i Wien blev enige om at drage alle elementer ind i drøftelsen og kun tilstræbe en løsning i den samlede pakke. Alt ligger på bordet. Det muliggør en udligning hen over alle områder og sikrer gennem kombinationen af forskellige parametre tilstrækkelig fleksibilitet og dynamik til de videre forhandlinger.
På mange områder i Agenda 2000 har grundlaget for enighed kunnet udvides betydeligt i de forløbne uger. Det gælder navnlig for reformen af strukturfondene, hvor der allerede er enighed om vigtige spørgsmål. Jeg tænker her f.eks. på nedskæringen af antallet af støtteberettigede mål fra syv til tre, på nedskæringen af antallet af fællesskabsinitiativer og på det i lang tid omstridte spørgsmål om sammenhæng mellem den nationale støtte og EU-støtten, og jeg tænker på effektivitetsreserven, hvor der på den sidste samling i Rådet (almindelige anliggender) blev opnået glædelige fremskridt.
På andre vigtige punkter, nemlig nøje overholdelse af 75 %-kriteriet i forbindelse med mål 1 og reservering af ca. to tredjedele af midlerne til mål 1 har drøftelserne allerede ført til dannelse af klare flertal. Man må ikke glemme, at der, hvad angår førtiltrædelsesinstrumenterne, som udvidelsespolitisk er af stor betydning, allerede under det østrigske formandskab kom en vidtgående politisk enighed i stand. Det samme gælder for forordningen om finansiering af de transeuropæiske net.
Om begge områder - strukturreform og førtiltrædelsesinstrumenter - havde jeg i går samtaler, som indledtes allerede under det østrigske formandskab, med repræsentanter for Europa-Parlamentet inden for rammerne af det uformelle samråd. Vi tillægger denne dialog på politisk plan den største betydning for en positiv afslutning af Agenda 2000 inden for den fastsatte tid. I de kommende uger vil vi derfor intensivt videreføre denne dialog i en konstruktiv ånd.
Minister Fischer har lovet det endnu en gang i sit svar på skrivelsen fra Deres formand, Gil-Robles Gil-Delgado. Dialogen er ikke en gade med ensrettet færdsel. De holdninger, Europa-Parlamentet har givet udtryk for under disse samtaler, vil indgå i meningsdannelsen i Rådet. Det uformelle samråd indgår i vores bestræbelser på til enhver tid at holde Parlamentet velorienteret, og heri indgår tillige vores samtale i dag og tilbuddet om inden for rammerne af vores uformelle politiske trepartsmøder til enhver tid at gå ind i en dialog om Agenda 2000.
Vi er helt klar over, at i forbindelse med den rettidige løsning af problemerne med Agenda 2000 spiller ikke kun Rådet, men navnlig også De, medlemmerne af Europa-Parlamentet, en vigtig rolle. Vi vil som formandskab gøre alt for at få et tæt og tillidsfuldt samarbejde med Dem.
Bifald

McCarthy
Jeg behøver ikke at minde rådsformanden om, hvor væsentligt det er at overholde tidsplanen, ikke bare for at sikre den nødvendige demokratiske legitimitet for Agenda 2000, men også for at muliggøre, at programmer og politikker kan gennemføres effektivt og til tiden. Vi glæder os over hans bestræbelser i denne forbindelse.
Men vi må også gøre fremskridt med hensyn til det, vi prioriterer. Parlamentets prioritering vedrørende de generelle regler er faktisk klar. Med hensyn til det modificerede forslag om effektivitetsreserverne må Parlamentet involveres i beslutningen i midtvejsundersøgelsen og reallokeringen af den nationale reserve. Hvilken rolle ser formandskabet og Rådet for Parlamentet, der kan garantere effektiv parlamentarisk kontrol med reservemekanismen?
Kommissionen har produceret 34 sider med retningslinjer for forvaltningen af de regionale programmer. Hvordan kommer de til at hænge sammen med forordningerne? Hvordan skal de drøftes i Rådet? Retningslinjerne understreger den vitale rolle, som byerne spiller i den europæiske økonomi. Vil formandskabet vise sin seriøse interesse for byerne ved at argumentere for støtte til det, Parlamentet prioriterer, nemlig kravet om en fortsættelse af fællesskabsinitiativet Urban.
Kommissionens reformforslag indeholder ikke nogen nødplaner for uventet økonomisk og social omstrukturering i regionerne. Er formandskabet enig i, at det vil være klogt at afsætte nogle ressourcer under et særligt fællesskabsinitiativ til uventede kriser, så det bliver muligt for Unionen at handle i sådanne situationer? Og er formandskabet parat til at fremme dette som noget, Rådet prioriterer?
Endelig er partnerskab noget, som Parlamentet lægger afgørende vægt på at prioritere for at sikre, at det Europa, vi opbygger, og dets politikker virkelig bliver omfattende, og at vi støtter et folkenes Europa. Af denne grund ønsker vi en stærk partnerskabspagt både under planlægningen, udarbejdelsen og gennemførelsen af den nye generation af programmer. Vil formandskabet støttet Parlamentets krav i Rådet om en styrket partnerskabspagt, og hvilke konkrete og praktiske aktioner vil formandskabet foranstalte for at sikre, at partnerskab ikke bare er noget valgfrit ekstra, men en integrerende komponent i alle programmer, således at samhørigheden i et folkenes Europa kan blive styrket?

Oostlander
Hr. formand, vi har lige hørt Rådets redegørelse, og man kan ikke umiddelbart sige, at vi er blevet ret meget klogere. Vi er meget interesserede i Rådets aktiviteter vedrørende udvidelsen. Vi er især interesserede i Rådets syn på udviklingen i forhandlingerne. Er det således, som vi i øjeblikket ofte kan læse og også høre fra tænketanke omkring os, at det egentligt er ønskeligt allerede nu at drøfte datoer for tilslutning for bestemte lande? Der eksisterer nogle bestemte oversigter, der er stor optimisme, og fra bestemte lande hører man en udenrigsminister sige: Nu skal der nævnes datoer for tilslutning. Det har ved strategien for udvidelsen altid været sådan, at det især af Kommissionen og forhandlerne blev sagt, at det var den forkerte strategi, og at datoen for tilslutning er en sag, som ligger hos landet selv og ikke hos Kommissionen eller de europæiske institutioner som sådan. Landene skal opfylde reglerne og betingelserne for tilslutning, og det er vores opgave at bedømme fremskridtene.
Det er altid blevet sagt, at hvis man fastsætter en dato, ville det for nogle lande være en grund til at tage den med ro, fordi det betragtes som en garanti for tiltrædelse fra vores side. Er der grund til at ændre denne holdning og sige, at det faktisk er godt at fastsætte en dato? Hvis det er tilfældet, hvad er så baggrunden? Mener De, at det er formålstjenligt?
For det andet ser vi, at forhandlingerne på baggrund af den offentlige mening indtager en anden stilling. I nogle ansøgerlande er det således, at den offentlige mening bliver mindre og mindre positiv over for tiltrædelsen til EU. Måske forholder det sig sådan, hvilket i øjeblikket er tilfældet i medlemsstaterne, at kendskabet til Unionen er mangelfuldt. Er det ikke en god grund til, at Rådet fremmer en drastisk forbedring af informationen om EU i ansøgerlandene?

Mulder
Hr. formand, jeg vil først takke det tyske formandskab, som har gjort sig den ulejlighed at komme i dag og fortælle, hvor langt forhandlingerne er kommet. Jeg er glad for, at hr. Verheugen også har nævnt, at alt kommer på bordet under forhandlingerne. Jeg vil understrege, at en retfærdig byrdefordeling er et af de vigtigste punkter i hele dette forhandlingspunkt. Jeg tror, at det bestemt ikke skal forsømmes, når vi taler om et bæredygtigt grundlag i Europa.
Parlamentet har i de forløbne uger stemt om hovedspørgsmålene i Agenda 2000. Vi har stemt om strukturpolitikken og landbrugspolitikken. Hvis jeg har beregnet det rigtigt, bliver det noget dyrere end det, jeg for tiden læser i aviserne om forhandlingerne om Agenda 2000. Jeg tror, at der heri lurer en fare. For der er fare for, at vi ikke opnår enighed om de finansielle udsigter. Det kræver 314 stemmer - hvis jeg kender reglerne - og i betragtning af stemmeforholdet i vigtige spørgsmål, er Parlamentet meget delt. Jeg vil også advare imod på forhånd at gå ud fra, at hvis der er en aftale i Rådet om store besparelser, at Parlamentet så uden videre tilslutter sig den. Jeg er bange for, at det er tilfældet. Så falder vi tilbage på artikel 203, og det betyder, at det bliver betydeligt dyrere, end finansministrene generelt vil det, og som ville være ønskeligt i forbindelse med indførelsen af euroen osv.
Jeg er medlem af Udvalget om Landbrug og Udvikling af Landdistrikter, og jeg vil gerne sige noget om landbruget. Jeg advarer imod den generelle holdning om, at alt, hvad der går til landbruget, er at øsle med pengene. Det drejer sig ikke kun om demonstrationerne her i morges. Alt for ofte hører jeg, at halvdelen af det europæiske budget går til 3 % af befolkningen osv. Jeg tror, at vi skal se det i forhold til de samlede skatter. Når jeg ser på skattetrykket i Europa, ca. 50 % af bruttonationalproduktet, viser mine beregninger, at ca. 2 % går til de 5 % af befolkningen. Det er bestemt ikke overdrevet. Vi skal naturligvis sørge for, at der ikke ødsles. Ingen overskud længere, og vi skal holde produktionen inden for rimelighedens grænser. Men essensen i den europæiske landbrugspolitik skal bibeholdes, og jeg tror, at det er en god ting, hvis det tyske formandskab koncentrerer sig herom.

Pasty
Hr. formand for Rådet, De sagde for lidt siden, at i det globale kompromis, som De håber at kunne nå videre med frem til topmødet i Berlin, findes der hverken vindere eller tabere.
Vi har i dag i Strasbourg set, at der var mange tyske og franske traktorer. Hvis mine oplysninger er korrekte, vil der være mange flere den 22. februar i Bruxelles, og de vil komme fra hele Den Europæiske Union.
Vi forstår landmændenes bekymring. Den fælles landbrugspolitik er den vigtigste politik i Den Europæiske Union. De er bekymrede, fordi de ikke kan gå ind for Kommissionens forslag. I øvrigt er jeg meget overrasket over, at hr. Fischler ikke sidder på Kommissionens plads, eftersom de to andre kommissærer, der vedrøres af Agenda 2000, er til stede. Kommissionens forslag vil medføre en sænkning af priserne, der ikke vil blive godtgjort til fulde, men hvis mine oplysninger er korrekte, vil Rådet gå i retning af mere modererede prisfald, men med en nedsættelse af godtgørelserne.
Så jeg ville gerne have, at De forklarede os, hvordan De - når landbrugets indkomst er faldet med næsten 4 % i hele Den Europæiske Union i 1998 - agter at sørge for, at der ikke bliver tabere blandt landmændenes rækker, når den endelige aftale bliver præsenteret? Jeg ville gerne vide, hvilke overvejelser De i øjeblikket gør Dem i Rådet om dette emne.

Miranda
Hr. formand, jeg vil gerne først sige, at vi selvfølgelig alle er enige i, at en aftale om så vigtige spørgsmål ikke skal udskydes i det uendelige. Men jeg vil dog samtidig sige, at en god aftale er at foretrække frem for en aftale for enhver pris, at der altså ikke skal nås en aftale for enhver pris, men virkelig findes frem til en god aftale, så meget mere som den skal gælde i syv år.
Der er imidlertid et spørgsmål, som har med en virkeligt problem at gøre, og som jeg derfor er nødt til at nævne. Såvel i Kommissionens oprindelige forslag som senere hen i de forslag, der har cirkuleret i Rådet, er der noget, som hele tiden går igen, nemlig en sænkning af egne indtægter fra 1, 27 til 1, 13 (i Kommissionens forslag), som altid og udelukkende er på bekostning af strukturfondene og strukturforanstaltningerne. Hvordan kan man godtage dette?
Jeg vil derfor gerne spørge Rådet, hvordan det kan forene dette forhold med det grundlæggende og traktatfæstede princip om den økonomiske og sociale samhørighed? Og hvad angår de egne indtægter, hr. rådsformand, hvad har De at fortælle os om dét?

Nicholson
Hr. formand, jeg byder rådsformanden velkommen her til eftermiddag. Kunne han først fortælle os, hvilken pression han er udsat for fra finansministrene for at lave en aftale inden for de økonomiske rammer, de kræver? Vil han på længere sigt være i stand til at indgå en aftale, ifølge hvilken Den Europæiske Union kan finansiere den ekstra støtte, der er nødvendig på grund af prisnedsættelserne? Er det ikke på tide at se realiteterne i øjnene og acceptere, at denne reform i sin nuværende form ikke vil virke? Det vil være budgetmæssigt dyrere, og forbrugeren får ingen fordele. Forarbejdningsindustrien og forhandlerne vil æde det hele op.
Vi så demonstrationen her i dag og ved, at landbruget i hele Europa befinder sig i en alvorlig situation. Mit problem er, at når jeg går tilbage til mine landbrugere og fortæller dem om 30 % nedskæringer på oksekød og 15 % på mælk, så forstår de det ikke. Faktisk ønsker de heller ikke at forstå det. De nyeste statistikker viser et indkomstfald i min region på 57 % i 1998. Det kommer oven på andre alvorlige fald i 1996 og 1997.
Hvis vi går over til det regionale aspekt, så forstår jeg, at rådsformanden i går i Bonn mødtes med lederen af mit parti, David Trimble, den designerede premierminister fra det nordirske parlament. Jeg forstår, at De i sin tid havde drøftelser med ham om støtte til Nordirland under mål 1 og om vores stilling i fremtiden. Som De vil vide, befinder de politiske forhold i Nordirland sig på et meget følsomt stadium i øjeblikket. Kan De fortælle os, om de kunne berolige ham med, at Rådet vil støtte Nordirland i fremtiden? Tilbage står den kendsgerning, at hvis Republikken Irland og grænseområderne får status under mål 1, og Nordirland ikke gør det, vil det være uacceptabelt.

Amadeo
Hr. formand, ØKOFIN-Rådets møde den 8. februar var faktisk et nederlag for forhandlingerne om Agenda 2000. De 15 lande mangler den nødvendige enighed til at fremlægge en fælles tekst, der fastlægger den uundværlige finansieringsramme, så finansministrene kan give landbrugsministrene mulighed for at gennemføre den hyppigt drøftede reform af den fælles landbrugspolitik. Den tyske minister Lafontaine overdrev. I stedet for at holde sig til forhandlingen om landbrugsudgifter, strukturudgifter og egne indtægter ønskede han at gøre debatten mere omfattende, hvilket fik den konsekvens, at der opstod uenighed, og at man praktisk talt besluttede at holde udgifterne i ro i perioden 2000-2006.
De lande, der går ind for en fastfrysning af landbrugsudgifterne, rettede sig nemlig efter det tyske formandskabs beslutninger og efterlod spørgsmålet om den fælles landbrugspolitik i et bekymrende dødvande. Uden for salen begynder landmændenes utilfredshed faktisk at give anledning til bekymring, også når man tænker på, at i de kommende dage vil demonstranter fra resten af Europa slutte sig til dem, der demonstrerer i dag.

Barón Crespo
Hr. formand, hr. formand for Rådet, jeg vil gerne stille fire konkrete spørgsmål. Arbejder man ud fra Kommissionens forslag eller ud fra det gennemsnit, der blev angivet af det østrigske formandskab? Når man bekræfter, at Unionens hovedformål er at styrke euroen og skabe beskæftigelse, hvilke midler tildeles der så i de finansielle overslag? Hvordan vil man med hensyn til en balanceret fordeling af byrderne rette op på det faktum i landbrugspolitikken, at 20 % af landmændene løber med 80 % af midlerne? Og med hensyn til udvidelsen er der så planer om rent konkret inden for landbruget og strukturfondene at gennemføre en adskillelse i budgettet, og hvis logikken i udvidelsen ikke falder sammen med logikken i samhørighedsfondene, vil det så også ske på regionalt plan?

Hatzidakis
Hr. formand, jeg må også konstatere, at der er tale om en vis forsinkelse i forhandlingerne i Rådet. Hr. minister, hvis De fortsætter med det tempo - uden at jeg dog vil bebrejde Dem personligt eller det tyske formandskab - tror jeg ikke, at De kan leve op til den tidsplan, De har sat. Desuden er det tydeligt, at Europa-Parlamentet - i modsætning til Rådet - efter svære forhandlinger har opnået klare standpunkter om spørgsmålene vedrørende Agenda 2000.
Parlamentets prioriteringer om regelrammen er allerede opstillet fra sidste november, og jeg vil eksempelvis nævne visse.
For det første siger vi, at 0, 46 % af EU's BNP skal stå til rådighed for strukturelle aktiviteter. Jeg forstår det pres, der udøves fra den offentlige menings side i de rige lande, men vi må ikke glemme, at EU's budget i dag, til trods for alle de ambitiøse mål, den sætter sig, er lig med Spaniens budget.
For det ander siger vi, at præcis to tredjedele, og ikke cirka , skal stå til rådighed for mål 1, og at de kriterier, som Kommissionen fastsætter for optagelse af regionerne i mål 1, skal holdes. Kun de regioner, hvis BNP pr. indbygger ligger under 75 % af EU's, må inkluderes.
For det tredje skal der gives førsteprioritet til Interreg, og der skal være en særlig del til samarbejde med øer og mellem øregioner.
For det fjerde er vi imod effektivitetsreservefonden, sådan som Kommissionens oprindelige forslag var. Forslagene om en mindre reservefond på 4 % med nationale kvoter går i en positiv retning.
Jeg vil ligeledes gerne sige to ting yderligere om Samhørighedsfonden. For det første tror jeg, hr. minister, at vi skal respektere traktaten, der fastsætter, at medlemslande med under 90 % af BNP bør deltage i Samhørighedsfonden, og for det andet vil jeg gerne bede Dem fortælle, i hvor stor udstrækning Parlamentets indstillinger vil blive taget i betragtning, for tydeligvis har Europa-Parlamentet ikke til sinds at fravige sine synspunkter. Vi kommer tydeligvis til at føre diskussioner og forhandlinger, men vi kan ikke annektere synspunkter, der er fuldstændigt i modstrid med disse prioriteringer.

Carnero González
Hr. formand, hr. formand for Rådet, jeg ved ikke, om formandskabet er helt klar over, at store dele af den europæiske offentlighed for øjeblikket opfatter Agenda 2000 som en trussel og ikke ligefrem som en nødvendighed eller en mulighed. Og jeg ved heller ikke, om formandskabet ved, at dette i stor udstrækning skyldes den måde, hvorpå Østrig og nu Tyskland varetager arbejdet. Jeg mener, at de gør det på en meget ensidig måde og med alt for stort hensyn til presset fra deres egen offentlighed og ikke ud fra en overordnet vision om Den Europæiske Union, således som det tilkommer deres funktion.
Det er klart, at problemet fra begyndelsen efter min opfattelse ligger i, at maksimalgrænsen for egne indtægter er utilstrækkelig. Men det skyldes dog også, at man i debatten er gået over til udgifterne og har glemt spørgsmålet om indtægterne. Der er ingen tvivl om, at der er behov for en aftale, som ikke kun sikrer, men også udvikler princippet om økonomisk og social samhørighed og naturligvis instrumenterne hertil. Og der er også behov for en virkelig diskussion ikke så meget om, hvordan disse instrumenter reduceres, men om hvordan alle staters bidrag øges retfærdigt. Hvad mener formandskabet f.eks. om forslaget om at indføre kriteriet om relativ velstand i afsnittet om indtægter? Er formandskabet enigt med det franske forslag om en aggressiv fremgangsmåde - som jeg finder uacceptabel - med hensyn til Samhørighedsfonden?

Schroedter
Hr. formand, jeg har to spørgsmål til Rådet. Det første vedrører førtiltrædelsesstøtten. Førtiltrædelsesstøtten skal koordineres i Phare-komitéen, uden at ansøgerlandene selv er med, som det ser ud nu. I hvilken grad kan en sådan førtiltrædelsesstrategi betegnes som et partnerskab?
Det andet spørgsmål til Rådet vedrører regionalpolitik/strukturfonde i EU. Hvilken rolle spiller partnerskabsprincipperne for Rådet i strukturfondsforordningen, navnlig deltagelse af miljøpartnere, deltagelse af ngo'er fra miljøorganisationer og af repræsentanter for bevægelserne for lige muligheder for mænd og kvinder og for arbejdsmarkedets parter?

Walter
Hr. rådsformand, vi konstaterede i aftes, at der hersker bred enighed om førtiltrædelsesfondene. Selvom det østrigske formandskab allerede er nået frem til en konsensus, eller der i det østrigske formandskabs tid allerede blev opnået konsensus, spørger jeg naturligvis endnu en gang, om De kan komme ind på det, Parlamentet har vedtaget. I går så vi her gode udgangspunkter, men jeg mener, De endnu en gang bør gøre det klart, om der her rent faktisk er manøvremuligheder.
Men jeg vil også gerne sige et par ord om strukturfondene. Den nuværende debat, som går på, at udgifterne skal stabiliseres, og at der skal ske en fair fordeling af byrderne, er absolut rigtig, men i Den Europæiske Union venter der os også en opgave, vi ikke må miste af syne. Det er spørgsmålet om at skabe arbejdspladser. Jeg vil her bryde en lanse for strukturfondene og en bibeholdelse af disse politikker i videst muligt omfang. Strukturstøtten tager sigte på fremtidsorienterede udviklingsmodeller og erhvervssektorer, hvor der er et potentiale, der kan skabe mulighed for nye arbejdspladser. Er Rådet klar over, at vi er nødt til at fokusere på det? Bekæmpelsen af arbejdsløsheden og skabelsen af arbejdspladser skal nemlig prioriteres højst, også i Agenda 2000, som inden for dette område realiseres meget godt.

Arias Cañete
Hr. formand, hr. formand for Rådet, ærede kommissærer, formanden for Rådet har erklæret, at valget af Berlin som sæde for Det Europæiske Råd er et symbol på, hvor vigtigt formandskabet mener det er, at Agenda 2000 gennemføres i tide, således at Parlamentet kan afslutte sine lovgivningsprocedurer før valget.
Han har tilkendegivet, at den endelige aftale ikke må have hverken vindere eller tabere, og at hele Europa bør være vinder. Vi er enige. Men han har også sagt, at der ved denne lejlighed ikke vil være yderligere budgetmidler, og han har især insisteret på, at budgetbyrden skal fordeles mere retfærdigt.
Hr. formand for Rådet, indtil dato synes ingen af alle de forslag, som formandskabet har fremlagt for Fællesskabets organer, uanset om det har været i officielle eller uofficielle dokumenter, dog at stræbe efter en forpligtelse om ligelig fordeling på alle deltagere, men afspejler sandsynligvis udelukkende beslutningen om at nedbringe Fællesskabets udgifter ud over enhver logisk begrundelse.
For - med al respekt, hr. formand - at reducere landbrugsudgifterne med næsten EUR 41, 77 milliarder - næsten EUR 6 milliarder årligt - at reducere kategori 2 med EUR 47 milliarder uden begrundelse på baggrund af Kommissionens beretninger om samhørighed - næsten EUR 6, 714 milliarder årligt - synes ikke at afspejle en forpligtelse uden vindere eller tabere, men klart med tabere, nemlig samhørighedslandene, på hvis skuldre udvidelsen kommer til at hvile.
Jeg spørger derfor det tyske formandskab om følgende: Hvornår vil formandskabet stille forslag om virkeligt velafbalancerede forpligtelser med deltagelse af alle medlemsstater, som hver - naturligvis - afgiver noget, så der bliver mulighed for en aftale i god tid?
For indtil videre, hr. formand for Rådet, ser vi ringe fremskridt i de uformelle forhandlinger mellem Parlamentet og Rådet, for Parlamentet fremfører sine synspunkter, og Rådet tager dem ad notam.
Således var situationen med det østrigske formandskab, og vi har meget lidt tid tilbage til at indgå disse vigtige aftaler.

Colom i Naval
Hr. formand, hr. formand for Rådet, lad mig knytte begyndelsen af Deres indlæg sammen med slutningen. De sagde, at første prioritet var Agenda 2000, at afslutte den i tide, og samtidig sagde De, at De ønskede vores samarbejde.
Jeg tror, De underdriver. Det er ikke, fordi De ønsker det, men fordi De behøver det. For de finansielle overslag udgør en del af den interinstitutionelle aftale, og den interinstitutionelle aftale er pr. definition en aftale mellem institutioner. Derfor er det ikke nok for Dem at opnå en aftale med Rådets medlemmer. De må stille et forslag, som tilfredsstiller Parlamentet, og som hr. Mulder mindede om, kræves der 314 stemmer til at vedtage det.
Hvilke forslag har De, som kan tilfredsstille os? Har De allerede planlagt et fleksibilitetsinstrument, eller foretrækker De, at vi anvender artikel 203?
Europa kan ikke på noget område bede om mere, om flere politikker, bekæmpelse af arbejdsløshed og udvidelse, og så tilbyde færre penge til gennemførelse heraf. Jeg mener, at De her burde stille et klart forslag på dette område, og hvis De tillader - og hermed slutter jeg, hr. formand - vil vi så se et socialdemokratisk flertal i Rådet?

Goepel
Hr. formand, hr. rådsformand, på nær den omstændighed, at De én gang anvendte udtrykket Rådet af landbrugsministre, har De immervæk præsteret at tale i 10 minutter uden at nævne reformen af landbrugspolitikken med ét eneste ord, og det gør mig ondt i min egenskab af denne gruppes talsmand for landbruget. Derfor vil jeg sandsynligvis også undlade her at spørge Dem om Deres mening om den fakultative binding af landbrugsjord, da De givet ikke er i stand til at svare mig på dette spørgsmål.
Men én ting vil jeg gerne have at vide. I en stor tysk avis har jeg læst, at fra 2002 nedsættes kompensationerne for markafgrøder, fra 2004 for oksekød og fra 2005 for mælkeprodukter for hvert produkts vedkommende med 3 % kumulativt og årligt, og at man har til hensigt kun at lade 25 % af, hvad disse nedsættelser indbringer, gå tilbage til landdistrikterne til særlige foranstaltninger, så at altså 75 % ender i EU's kasse. Nu spørger jeg Dem helt klart: Hvis disse 75 % af støtten igen annulleres, er det - når jeg ser nærmere på det - en meget eklatant forøgelse af visse staters position som nettobidragsydere. Deraf følger en yderligere omfordeling til fordel for dem, som allerede betaler mest til EU og får mindst igen. Jeg ville være taknemmelig, hvis der i det mindste i Agenda 2000, som jo også har en del med landbrugspolitikken at gøre, kunne tales noget mere om dette problem.

Jöns
Hr. formand, vi fik allerede i går lejlighed til at drøfte Europa-Parlamentets krav til socialfonden med rådsformandskabet. Men hvem ved bedre end De, hr. rådsformand, at politiske krav først fører til et positivt resultat, når man gentager dem igen og igen? De gav i går udtryk for stor sympati hos det tyske formandskab for vores anliggender. Alligevel vil jeg gerne i dag endnu en gang formelt spørge Dem, om det tyske rådsformandskab i givet fald også er rede til virkelig eftertrykkeligt at støtte disse krav i Rådet, nemlig at for fremtiden stilles til enhver tid 15 % af socialfondens penge til rådighed til forebyggende arbejdsmarkedspolitikker og specifik støtte til kvinder, at også mennesker, der allerede er socialt udstødte, via socialfonden får en chance for et arbejde, at medlemsstaterne får pligt til at tage sig af alle fem interventionsområder, at målgrupperne nævnes centralt, samt at 1 % af socialfondens penge for fremtiden skal gå til globale tilskud til lokale projekter.

Izquierdo Collado
Hr. formand, hr. formand for Rådet, vi ved, at dette er et særligt øjeblik, hvor vi programmerer de næste syv år før den udvidelse, der vil ændre så mange ting. Den atmosfære, som forhandlingerne forløber under, synes ikke ligefrem optimistisk, for der hersker en vag, men ikke mindre reel renationalistisk stemning.
Jeg vil blot fremføre en enkelt bemærkning vedrørende strukturpolitikkerne. De sagde, at De anser solidariteten for en nøgleingrediens i Den Europæiske Union. Solidariteten inden for strukturområdet er ikke en behagelig solidaritet, men en solidaritet, der netop er fremtvunget af det indre marked.
Mit spørgsmål er følgende: Vil strukturpolitikkerne fortsat være genstand for udgifter? Vil Samhørighedsfonden blive bibeholdt? Vil man acceptere det budgetniveau på EUR 270 milliarder, som blev foreslået af Kommissionen, og som ikke så få parlamentsmedlemmer anser for et minimum?

Myller
Hr. formand, hr. formand for Rådet, jeg håber, at De kan besvare tre spørgsmål. Kommissionen foreslår, og Parlamentet støtter dette forslag, at de nuværende områder under mål 6 indlemmes i det nye område under mål 1, og dette begrundes ganske rigtigt med, at den nordlige beliggenhed med sine store afstande og beliggenheden langt fra det europæiske centrum stiller de nuværende områder under mål 6 i en svagere position end mange andre områder. Hvordan går det med Rådets behandling af denne sag?
Beskæftigelsesspørgsmålet er blevet fremhævet kraftigt på europæisk niveau, ikke mindst i Tysklands formandskabsperiode. Hvorledes viser dette sig i forhandlingerne om strukturpolitikken? Vil man fremover fokusere mere på beskæftigelsesspørgsmålet i kriterierne for mål 1 og 3?
Grænseområdesamarbejdet ses ofte som et samarbejde, der kun har med grænsen at gøre. Vil man nu specielt udvikle det grænseoverskridende, mellemregionale samarbejde, således at grænseegnene opfattes som et bredere samarbejdsmål?

Verheugen
Hr. formand, mine damer og herrer, jeg vil gerne besvare spørgsmålene. Jeg har noteret 83 spørgsmål ned. Har jeg 83 minutters taletid? Nej. Derfor bliver jeg nødt til at prøve på at sammenfatte de væsentlige komplekser og give et sammenfattende svar.
Allerførst: Alle de spørgsmål, der vedrører angivelige resultater, er irrelevante. Der er til dato ikke nogen med undtagelse af de to, jeg nævnte. Der er enighed i spørgsmålet om effektivitetsreserven og enighed i spørgsmålet om sammenhæng mellem områder, der er berettigede til national støtte, og områder, der er berettigede til EU-støtte. Også de to punkter er afhængige af den samlede enighed. Jeg siger på forhånd til Dem: Der kommer i alle de spørgsmål, De her har taget op, ingen forlods resultater før Det Europæiske Råds møde i Berlin, og det af den grund, at den samlede pakke skal sammensættes af mange, mange elementer. Elementer, som giver de enkelte medlemsstater fordele og ulemper. Medlemmernes samtykke vil altid afhænge af det samlede resultat, som pakken giver den enkelte medlemsstat.
Vi taler her om mange penge for de enkelte stater. Det spiller her desværre overhovedet ingen rolle, hvorledes flertalsforholdene er i Rådet efter politisk tilhørsforhold. Hvert land ser under denne drøftelse helt naturligt på sine borgeres behov og interesser og forsøger at bringe dem i overensstemmelse med vores fælles europæiske mål. Jeg regner ikke med, at vi allerede inden Berlin kan nå frem til forlods resultater i vigtige detailspørgsmål, fordi den samlede pakke skal være en, der er i balance. De fleste spørgsmål drejede sig jo imidlertid netop om, at der angiveligt allerede er enighed eller planer.
Det tyske formandskab har heller ikke lavet noget kompromisforslag endnu. Det er jo vores opgave som formandskab ikke af al magt at ville gennemtrumfe det, der er i overensstemmelse med vores tyske idéer, vores opgave som formandskab er først at finde ud af, hvor i omridsene vi kan få øje på et kompromis og så, når tiden er inde, at foreslå et sådant kompromis. Det vil vi også gøre. Men lige nu arbejder vi stadig på at indsnævre mulighederne. Jeg har nævnt et par eksempler for Dem, hvor vi allerede kan se, hvorledes der begynder at dannes flertal og til slut måske også konsensus. Men det er ikke afsluttet endnu i ét eneste vigtigt spørgsmål.
Et parlamentsmedlem omtalte den offentlige mening i medlemsstaterne. Det er noget, jeg tager meget alvorligt, og som også det tyske formandskab tager meget alvorligt. Jeg må gøre Dem opmærksom på, at der i disse spørgsmål ikke er nogen fælles offentlig mening i Europa. Jeg kender udmærket den offentlige mening i Spanien. Men den offentlige mening i Tyskland er f.eks. den stik modsatte af, hvad der siges i Spanien. Det samme gælder på andre områder. Der er derfor ikke nogen mening i at komme til et formandskab med den offentlige mening i et eller andet land. Vi skal koncentrere os om at finde frem til noget, som alle kan acceptere, og som er i overensstemmelse med vores europæiske målsætninger. Her vil jeg gerne klart og entydigt bekræfte, at en af målsætningerne i Agenda 2000 - og således behandler vi den også - er i højere grad at koncentrere de europæiske muligheder om målet bekæmpelse af arbejdsløsheden. Det er et meget væsentligt mål for hele operationen. Arbejdsløsheden opfattes af folk i Europa som den store udfordring, og de forventer af os, at vi sætter vores muligheder ind på effektivt at bekæmpe arbejdsløsheden. Agenda 2000 kan bidrage dertil med mange ting.
Ligeledes bekræfter jeg udtrykkeligt, at Agenda 2000 står i direkte sammenhæng med udvidelsen. Jeg mener ikke, at spørgsmålet om datoen for øjeblikket er særlig vigtigt. Der har for øvrigt aldrig foreligget en fastsat dato for udvidelsesprocessen. Hverken Rådet eller Parlamentet eller Kommissionen eller ansøgerlandene har nogensinde fastsat en sådan. Agenda 2000 skaber også forudsætningerne for udvidelsen. Lykkes det os ikke at afslutte Agenda 2000 frem til marts, er det et tegn, der vil tage modet fra ansøgerne. Også af den grund er det vigtigt, at vi får afsluttet Agenda 2000 i rette tid.
I betragtning af den situation, i hvilken Parlamentets møde finder sted i dag, med landmænd og traktorer på gaden vil jeg gerne gøre opmærksom på, at landbrugspolitikken er et delaspekt af den samlede pakke. Det drejer sig netop ikke kun om landbrugspolitikken. Den er en del set ud fra det finansielle volumen og naturligvis i overensstemmelse med den struktur, vores budgetter har, den største del. Et stort flertal af medlemsstaterne er overbevist om, at også landbrugspolitikken skal bidrage til et samlet resultat, det vil sige, at også landbrugspolitikken skal reformeres, a) for så vidt angår foreneligheden med WTO's konkurrenceregler, og b) for så vidt angår muligheden for at finansiere Den Europæiske Union efter udvidelsen.
Da der konkret blev spurgt derom, vil jeg også gerne meget klart sige, at det hverken kan eller må være formålet med en europæisk landbrugspolitik at true eller umuliggøre landmændenes eksistens. Det skal tværtimod være formålet med europæisk landbrugspolitik også for fremtiden at bevare muligheden for familiebedrifter i alle europæiske regioner. De forslag, der drøftes - mere end en drøftelse er det jo endnu ikke - går i hvert fald efter formandskabets overbevisning ikke i en retning, som kunne gøre det muligt at tale om, at der for fremtiden ikke længere er basis for familebedrifter i Europa.
Jeg forstår, at De nu gerne ville drøfte allerede afsluttede sager. Det er ikke muligt, fordi den forhandlingsvej, vi er slået ind på, netop er således, at den samlede pakke rent faktisk først færdiggøres i marts. Vi har i et samarbejde mellem formandskab og Parlament valgt en fremgangsmåde, som nu udvikler sig meget hurtigt. Mødetempoet øges, og der bliver flere og flere sager fra gang til gang. Vi er helt klar over, at vi får brug for Parlamentets samtykke. Formandskabet gør også under drøftelserne i forskellige organisationer opmærksom på, at der ved fremlæggelsen af de forskellige nationale holdninger skal tages hensyn til meningsdannelsen i Europa-Parlamentet. Jeg må ganske vist sige, at nogle medlemsstater tager det mere alvorligt end andre. Der er også dem, der mener, at de kan overlade det til formandskabet, hvorledes det senere vil få Europa-Parlamentet overtalt til at gå ind for resultaterne fra det ekstraordinære topmøde.
Vi bestræber os under alle omstændigheder på at få så mange af Europa-Parlamentets bidrag som muligt med allerede i resultatet af topmødet. Derfor er jeg taknemmelig for alt det, der i dag er blevet sagt under denne debat som impulser i form af spørgsmål. Jeg lover Dem, at alle disse impulser, tip og henstillinger vil komme til at indgå i drøftelserne.

Formanden
Tak, hr. formand for Rådet.
Forhandlingen er afsluttet.

Teverson
Hr. formand, til forretningsordenen. Som et medlem, der har været til stede under hele denne spørgetid finder jeg det yderst utilfredsstillende, at rådformanden efter en masse udtalelser til sidst får så kort tid til at besvare ca. 83 spørgsmål.
En meget bedre måde at afholde denne form for debat på, og det er en debat af vital betydning, er at sætte lidt liv i den og anvende den form, vi anvender i Bruxelles en gang imellem til at udspørge Kommissionen. I øjeblikket virker det virkelig ikke! Det er et emne, som er af vital betydning for Europas borgere. Det her har været en død debat, hvor kun få medlemmer har kunnet stille spørgsmål, men endnu færre har fået svar.

Formanden
Ærede kollega, jeg skal lade Deres bemærkning gå videre til Præsidiet.

Situationen i Kosovo
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er redegørelser fra Rådet og Kommissionen om situationen i Kosovo.
Jeg giver ordet til formanden for Rådet.

Verheugen
Hr. formand, mine damer og herrer, modsætningen kunne næsten ikke være større. Mens De, mine damer og herrer, drøfter, hvorledes Den Europæiske Unions medlemsstater bedre kan bo sammen under et fælles europæisk tag, drejer det sig nogle få hundrede kilometer herfra, i Rambouillet, om det spørgsmål, hvorvidt man overhovedet kan blive med at bo sammen under et fælles tag. Det viser, hvilken strategisk udfordring Unionen skal leve op til i Kosovo.
Her indre marked og fjernelse af grænsevagter, dér en politik, der stadig betragter nationale grænser som et middel til afgrænsning og afspærring. I Rambouillet enedes man i overensstemmelse med god diplomatisk sædvane om fortrolige forhandlinger. Forhandlingerne skal føres mellem parterne og ikke i offentligheden. Jeg ved heller ikke mere end De, som de velinformerede politikere De er. Jeg må derfor på nuværende tidspunkt indskrænke mig til den meddelelse, at forhandlingerne som ventet er vanskelige, at begge parter hidtil har holdt stejlt på deres, og at mæglerne for øjeblikket først og fremmest bestræber sig på at finde frem til de punkter, hvor parterne har noget fælles, for de findes trods alle uoverensstemmelserne.
For øvrigt bliver rapporter om forløbet af sådanne forhandlinger meget nemt vildledende, for det er jo sådan, at nothing is agreed until everything is agreed . Den Europæiske Union spiller en nøglerolle i fredsbestræbelserne. EU's særlige udsending, Petritsch, har gennem sit indledende arbejde i Pristina og Beograd ydet et afgørende bidrag til, at disse forhandlinger overhovedet blev mulige. Sammen med sin amerikanske kollega Hill og sin russiske kollega Majorski leder han nu forhandlingerne i Rambouillet. En speciel udfordring, som ambassadør Petritsch fortjener opbakning til fra os alle.
Den kendsgerning, at forhandlingerne ledes af en amerikaner, en russer og en europæer i fællesskab, viser - i parentes bemærket - at Den Europæiske Union også på det udenrigspolitiske område har nået en vis handleevne. Vi er ganske vist bestemt ikke ved målet endnu, men i det mindste på rette vej.
Den Europæiske Union reagerede tidligt på konflikten i Kosovo. Siden foråret i fjor har den som svar på de serbiske sikkerhedsstyrkers brutale magtanvendelse gradvist udviklet et differentieret sanktionsregime. Sideløbende hermed har den i betydeligt omfang ydet humanitær bistand med mere end ECU 45 millioner alene i 1998. EU har støttet de uafhængige medier for at modvirke propagandaen fra begge sider. Den har endvidere i Kosovo ydet bistand til demokratisering og til etableringen af et civilt samfund.
Vores politiske mål har i den sammenhæng hele tiden været vidtgående rettigheder til selvstyre i Kosovo samtidig med, at Forbundsrepublikken Jugoslaviens territoriale integritet bevares, og alle minoriteters rettigheder beskyttes. Rådet (almindelige anliggender) bekræftede på sin seneste samling den 25. januar 1999 endnu en gang Den Europæiske Unions holdning. Jeg vil lige kort gentage hovedpunkterne.
For det første satser Den Europæiske Union på en politisk løsning. Magt, uanset fra hvilken part den udgår, forværrer kun konflikten og tilføjer befolkningerne endnu mere lidelse og elendighed.
For det andet støtter Den Europæiske Union i denne sammenhæng det udgangspunkt for en politisk løsning fra kontaktgruppen, som danner grundlag for forhandlingerne i Rambouillet.
For det tredje kræver Den Europæiske Union af Beograd, at de forpligtelser, der er indgået over for OSCE og NATO, opfyldes helt og fuldt, samt at kravene fra De Forenede Nationers sikkerhedsråd opfyldes.
For det fjerde må De ansvarlige for massakren i Racak ikke slippe uden straf. Deres navne skal udleveres til Den Internationale Domstol vedrørende det tidligere Jugoslavien.
For det femte kræver Den Europæiske Union af kosovoalbanerne, at de helt og fuldt opfylder deres forpligtelser over for De Forenede Nationers sikkerhedsråd. Den fordømmer UCK's provokationer, som giver yderligere næring til voldsspiralen.
For det sjette støtter Den Europæiske Union OSCE's Kosovo verification mission , som trods alle vanskeligheder har udviklet sig til en vigtig stabiliserende faktor, og den fremhæver det ansvar, som præsident Milosevic har påtaget sig for missionspersonalets sikkerhed.
For det syvende er Den Europæiske Union rede til at yde sit bidrag til gennemførelsen af en forhandlingsløsning. Det gælder navnlig for området genopbygning.
For det ottende skal befolkningen i Kosovo vide, at Den Europæiske Union er rede til at bistå dem på vejen mod fred.
Den 25. januar 1999 forlængede Rådet (almindelige anliggender) den tidligere spanske ministerpræsident Felipe González' mandat som særlig udsending til Forbundsrepublikken Jugoslavien frem til januar 2000. Jeg vil gerne takke hr. González for, at han er rede til fortsat at påtage sig dette vanskelige hverv. Samtidig opfordrer jeg ledelsen i Beograd til at samarbejde med hr. González og fuldt ud benytte de chancer, det giver i forhold til Den Europæiske Union.
En forudsætning for fred og stabilitet i Europa er ikke kun, at det lykkes at nå frem til en forhandlingsløsning i Rambouillet, selvom det naturligvis er en conditio sine qua non , men det er endvidere en forudsætning for fred og stabilitet i Europa, at vi opfatter konflikterne og problemerne i det tidligere Jugoslavien som en udfordring, som vi skal finde det rigtige, og det betyder europæiske svar på.
Vi skal styrke de demokratiske, pluralistiske elementer i de pågældende samfund. Vi skal fremme og udbygge det regionale samarbejde. Vi skal udvikle samarbejds- og førtiltrædelsesstrukturer, som lever op til disse landes europæiske kald. Vi skal naturligvis navnlig i denne region skabe fred og påvise veje til, hvorledes befolkningerne i dette område kan bo sammen. Den Europæiske Union tilbyder sin støtte dertil. Ansvaret for det ligger imidlertid hos parterne i konflikten. De bliver nødt til at indse, at der intet er at vinde med magt, men meget at tabe, samt at der ikke er noget realistisk alternativ til en kompromisløsning ved forhandlingsbordet i Rambouillet.

Formanden
Tak, hr. formand for Rådet.
Jeg giver ordet til hr. van den Broek fra Kommissionen.

van den Broek
Hr. formand, selvfølgelig er Kommissionen glad for, at parterne har fulgt opfordringen til at starte fredsforhandlingerne i Rambouillet. Der skal ydes en stor indsats for at opnå en aftale, og serbernes og kosovoalbanernes tilstedeværelse i Rambouillet må ses som en principiel vilje til at finde en løsning. Presset skal fortsat være optimalt for at gøre et acceptabelt og effektivt resultat muligt. Som bekendt er udenrigsministrene Robin Cook og Hubert Vèdrine regelmæssigt til stede for at holde tempoet oppe i forhandlingerne.
Kommissionen er også repræsenteret i Rambouillet og yder et bidrag til de forhandlingsemner, der drejer sig om konceptaftalens økonomiske og genopbygningsmæssige aspekter. I næste weekend holder kontaktgruppen sandsynligvis møde på ministerplan. Formålet er at bedømme de opnåede resultater og drøfte, hvilke punkter der kræver en ekstra indsats eller opmærksomhed.
Kommissionen træffer de nødvendige forberedelser for at kunne yde sit bidrag til genopbygningsprocessen efter aftalens indgåelse. Allerede i december og januar blev der på Kommissionens initiativ gennemført en såkaldt »skadesevaluering«, og i den forbindelse blev der set på skader på boliger og den vigtige infrastruktur, men på grund af kampene blev ikke alle områder besøgt. Efter et groft skøn drejer det sig om ca. 30.000 boliger, der er mere eller mindre beskadigede. De første beregninger lyder på ca. EUR 330 millioner til genopbygningen.
Kommissionen har ikke til hensigt at vente for længe med at sammenkalde en international donorkonference efter opnåelse af en fredsordning. Men det er klart, at det skridt lige som genopbygningen ikke kan tages, hvis der ikke er tale om en aftale og en klar vilje fra parterne til at opnå fredelig sameksistens.
Man kan først begynde med den faktiske gennemførelse af genopbygningsaktiviteterne med iagttagelse af de nødvendige betingelser, hvis sikkerheden på jorden tillader det. Det er glædeligt at konstatere, at konsensussen i medlemsstaterne og også i andre lande vokser, så en eventuelt opnået aftale kan støttes med en international hær på stedet. Det vil i højere grad sikre genopbygningsaktiviteterne.
Det vigtigste formål med denne konstruktion er naturligvis at muliggøre hjemsendelsen af de mange tusinde hjemløse og flygtninge til deres oprindelige bosted. De finansielle midler fra Unionen, der er til rådighed i år, er foreløbigt begrænsede. Genopbygningen vil med sikkerhed kunne tage en begyndelse, men af de budgetposter, der kommer i betragtning, og det er budgetposten genopbygning af det tidligere Jugoslavien, skal genopbygningen af Bosnien-Hercegovina også finansieres.
Kommissionen vender tilbage til disse spørgsmål, så snart den har et godt billede af det internationale bidrag til genopbygningen og den periode, som den vil tage form i. Den humanitære hjælp via ECHO, formandskabet pegede allerede på dette, kommer dog i første række. Vi anser det for vigtigt, at EU's indsats er synlig, og det er kun muligt ved at samle og præsentere alle vores aktiviteter så godt som muligt. Kommissionens tilstedeværelse i Beograd og snart også i Pristina skal henholdsvis forstærkes og sikres.

Formanden
Tak, hr. kommissær.
Jeg har i overensstemmelse med forretningsordenens artikel 37, stk. 2, modtaget syv beslutningsforslag .

Swoboda
Hr. formand, hr. rådsformand, hr. kommissær, på min gruppes vegne vil jeg gerne støtte både rådsformandens og kommissærens udtalelser. Jeg mener, at jeg uden at prale, men dog med en vis stolthed kan sige, at det var min gruppe, som hele tiden gjorde opmærksom på, at vi har brug for begge muligheder: tilbud om samtaler og trussel om magtanvendelse. Nogle, også i Europa-Parlamentet, ville slå til noget før, men det ville have været forkert. Det viser sig jo nu, at der stadig er en mulighed for ved hjælp af samtaler og mægling at nå vores - forhåbentlig - fælles mål. Jeg vil ikke udelukke, at det som ved alle andre konferencer kan ende med en fiasko, og at det så for alvor bliver nødvendigt at bruge magt. Men man bør virkelig fuldt ud benytte den mulighed, der nu foreligger.
Rådsformanden nævnte også personerne. Jeg er glad for, at en repræsentant for Europa er højt placeret. Jeg er også personlig stolt, for Wolfgang Petritsch var, inden han blev ambassadør i Beograd, en af mine medarbejdere, og han yder her et virkeligt fremragende stykke arbejde, et arbejde, som vinder anerkendelse. Men for mig drejer det sig ikke om personerne, for mig drejer det sig om sagen. Sagen er den, at det er vigtigt, at der her står en repræsentant for Den Europæiske Union i spidsen.
For det andet anser jeg det for lige så vigtigt, at ikke amerikanerne, men også russerne deltager. Det skubbes ofte til side, men vi bliver nødt til at gøre Rusland og den russiske regering opmærksom på det ansvar, de har for dette kontinent. Under forudsætning af, at det påtager sig dette ansvar, skal Rusland inddrages i løsningen, for at det kan blive en varig løsning.
Jeg kan endvidere fuldt ud støtte følgende og vil gerne sige det endnu en gang på min gruppes vegne. Vi er imod, at grænser i det nuværende Europa ændres med magt. Hvis ændringer kan forekomme, da kun i konsensus til sidst, men ikke med magt, ikke ensidigt. Hvis det er nødvendigt, skal der udstationeres tropper, som kommissæren var inde på, som på længere sigt sikrer situationen. Jeg nærer ingen illusioner om, at løsningen kommer fra den ene dag til den anden, og jeg anmoder alle i Europa-Parlamentet om at tænke på, at det ikke kun er Kosovo, der nu trues, men at hele regionen er truet, hvis vi ikke når frem til en fornuftig løsning: Den Tidligere Jugoslaviske Republik Makedonien, men tillige Albanien. Det er meget vigtigt, at Den Europæiske Union netop også i Albanien fastholder, at også dér hersker fornuftens stemme og konsensussens stemme. Det er vigtigt at have et samlet Albanien og ikke et splittet og modsætningsfyldt Albanien ved sin side med henblik på at komme igennem med en fælles løsning. I den henseende erklærer jeg min fulde støtte til rådsformandens og kommissærens udtalelser.

Pack
Hr. formand, kære kolleger, kære hr. Verheugen, det var ikke i god tid, vi lavede noget i Kosovo. Siden 1989 har vi vidst, hvad der foregår i Kosovo. Vi så ikke til den side, det gjorde vi først, da vi selv fik UCK på halsen. Sådan er det, og den, der benægter det, har ikke fulgt ordentligt med.
I dag roser vi os selv og klapper hinanden på skulderen, fordi vi sender mange finansielle midler dertil, midler, som vi slet ikke var blevet nødt til give ud, hvis ikke alt var blevet ødelagt dér, hvis vi i Vesten havde grebet ind noget før. Som gruppe støtter vi også samtalerne i Rambouillet. Jeg er også glad for, at europæerne spiller en mere central rolle, men de kommer naturligvis som altid for sent. At de kommer alt for sent, håber jeg ikke, men jeg mener, vi bør erkende, at vi f.eks. kunne have begyndt i oktober i fjor. Så ville mange mennesker i Racak og andre steder stadig have været i live, hvis vi allerede i oktober havde gjort det, vi nu gør.
NATO's trussel om luftangreb skal på troværdig vis opretholdes. Det siger jeg til nogle kolleger i Parlamentet, som ikke vil have det. Milosevic indledte i 1989 med den forfatningsstridige ødelæggelse af statutten om selvstyre i Kosovo splittelsen af hele Jugoslavien, og siden bar han med sin kosovopropaganda ved til det nationale nags bål. Nu står han over for sin planløse magtpolitiks endeligt, en magtpolitik rettet imod kosovoalbanerne, og han vil med alle midler forsøge at få fristen på to uger forlænget. En løsning på konflikten i Kosovo, som Vesten gennemtvinger, vil han ikke, kan han jo ikke ville. Efter en sådan ville han jo ikke længere have nogen international betydning og skulle omsider til at regere sit folk. Men så ville hans politiske middelmådighed og hans manglende evner hurtigt blive åbenbaret.
En anklage, der skulle have været rejst i Haag for længst, ville han så ligeledes ikke kunne komme uden om, og vores nationer skulle udlevere de beviser, de har. NATO-truslen er således strengt nødvendig. Skulle man i Rambouillet nå frem til et resultat i form af en interimsløsning, hvilket vi ønsker, skulle den sikres af landtropper til beskyttelse af albanere og serbere i Kosovo. Men selv i tilfælde af en fiasko fører luftangreb alene ikke til målet. Også da vil vi få brug for landtropper. Vi håber alle på et resultat, men forventer i den sammenhæng, at Vesten og NATO står fast, ellers spilder vi denne sidste chance!

Cars
Hr. formand, en ting, vi kan lære af århundredets europæiske historie, er, at demokratier og diktaturer ikke for evigt kan leve side om side, at begrebet fredelig sameksistens i sådanne tilfælde har en indbygget tidsbegrænsning. Systemerne er hinandens modsætninger, og til sidst vil nogle af dem overvinde de andre. Dette kan ske med militære midler, som da Hitlertyskland blev knækket, og med fredelige midler, som da Sovjetunionen brød sammen.
Den Europæiske Unions opgave er klart at tage parti for demokratier og for demokrater. De lidelser, som diktatoren Milosevic har påført alle mennesker i Eksjugoslavien, ikke mindst den serbiske befolkning, må snart tage en ende.
EU's opgave på Balkan er at afslutte kampene, drabene og overgrebene. Det er en vigtig opgave, men det må ikke være den eneste. Unionen skal også tage et ansvar for, at alle lande og selvstyrende områder på Balkan får demokratiske samfundssystemer, og at menneskene der får at vide både, hvad demokratiet kræver, og hvad det giver.
Balkans diktatorer, krigsforbrydere og tyraner skal drives ud af deres paladser og regeringsbygninger. Så gives der plads til ledere af demokratiske stater og statsdannelse på Balkan, så de gennem forhandlinger kan løse grænsespørgsmål og regulere deres indbyrdes mellemværender i fuld respekt for alle minoriteter.
Hvis mødet i Rambouillet fører i den retning, er det udmærket. Serbere og albanere, muslimer og ortodokse bør få at vide, at EU uden forudfattede meninger og uden diskriminering søger en balanceret løsning.
Vi Liberale har dog svært ved at se, at selv en tidsbegrænset løsning af kosovokonflikten er mulig uden deltagelse af en fredsbevarende styrke af en størrelse, som indgyder respekt. I Parlamentets fælles beslutning har andre grupper ikke villet pege på behovet for en sådan styrke, hvilket jeg beklager. Selvfølgelig kan jeg med tilfredshed notere, at mine socialdemokratiske kolleger gradvist ændrer holdning, men det skyldes, at Ministerrådet har indtaget et klarere standpunkt. Socialdemokraterne har fulgt Rådet og konstant været en tand bagefter. Uafhængigt af De Liberales betydning for en løsning af kosovokonflikten er jeg stolt over at tilhøre en gruppe med ambitioner om at gå i spidsen - en gruppe, som vil føre an og ikke bare følge med udviklingen.

Carnero González
Hr. formand, jeg tror, at dette er håbets øjeblik, håbet om, at forhandlingerne i Rambouillet vil ende med positive resultater.
Parlamentet har mange gange krævet en effektiv international indsats over for Kosovo, som desværre er kommet for sent for dem, som er døde, har mistet deres hjem og ejendele og er blevet flygtninge.
Alligevel bør vi støtte bestræbelserne og indholdet i den plan, der er blevet foreslået af kontaktgruppen. Det er sandt, at løsningen af konflikten i Kosovo går via et udstrakt selvstyre inden for internationalt anerkendte grænser, hvis ikke vi ønsker, at problemet breder sig til andre lande. Det er det første, der skal gøres.
Jeg mener dog, at der er tre helt klare idéer, som der også må holdes fast i. For det første må man ikke mindske presset på parterne om at give afkald på volden for at opnå deres mål.
Hvis NATO skal stå for den militære indsats, er det for det andet klart, at den højtstående internationale repræsentant bør være en europæer, således som det er tilfældet i Bosnien, hvor det har givet fremragende resultater.
Og for det tredje - som Felipe González ofte har fremført - må man ikke glemme, at Milosevic og det manglende demokrati i Serbien er den egentlige årsag til disse konflikter, og hvis denne årsag ikke fjernes, vil den fortsætte med at skabe konflikter i fremtiden.

Aelvoet
Hr. formand, kære kolleger, det er faktisk således, at Unionen ikke er effektiv nok og er kommet for sent i gang. Men problemet er og bliver, at der ikke kan gennemføres nogen fælles handling, hvis der er delte meninger i Rådet. Denne uenighed var for øvrigt også til stede i Parlamentet. Lad os derfor ikke bebrejde andre, når vi selv slås med de samme problemer. Jeg synes, at det er et godt udgangspunkt, at der nu kan arbejdes i retning af en politisk løsning. Spørgsmålet er, om det nuværende tilbud om udvidet autonomi på linje med Montenegro er godt nok til at overbevise kosovoalbanerne efter alt, hvad der er sket, og efter den radikalisering, som har fundet sted i de forskellige bevægelser.
Mit spørgsmål er fortsat: Hvilke pressionsmidler har vi? Man er altid enige om at sige: Man skal opretholde presset, og jeg deler også denne opfatttelse, men hvilket middel har vi til at få UCK til at holde sine løfter? For det er ikke kun serberne, der ikke holder deres løfter. Vi har set, at UCK heller ikke gør det. Vi mener altså, at der skal findes en løsning i en fælles fremgangsmåde for hele den sydlige region i Østeuropa.

Dupuis
Hr. formand, jeg har et indledende spørgsmål til Rådet. Jeg har ikke helt forstået, om Rambouillet var et initiativ fra Den Europæiske Union, eller om det er et engelsk-fransk initiativ. Jeg håber at få et svar på dette spørgsmål.
Når dette er sagt, vil jeg fortsætte der, hvor vores kollega Carnero slap. Jeg mener, at serberne, det serbiske folk, er blevet overset i Rambouillet. Endnu en gang gør Europa - og især Rådet - regning med hr. Milosevic. Jeg anser hr. Milosevic for at være en del af løsningen, skønt det er tydeligt, at han er problemet, og jeg nærer ikke samme dybe tvivl som fru Aelvoet, der er bange for, at UCK ikke vil overholde sine løfter. Over for os står en mand, hr. Milosevic, der har vist os, at han er en mester på det punkt.
Jeg mener, at det drejer sig om grundlæggende spørgsmål. På samme måde er det grundlæggende at vide, om Rådet, når det siger, at det vil presse på for at få de skyldige arresteret og dømt, vil analysere de erklæringer, der er fremkommet i pressen, og som er meddelelser mellem de operationelle enheder i Kosovo og myndighederne i Beograd, for at vise, at kommandoerne ikke standser ved Kosovos forstæder, men går direkte til Beograd. Jeg håber, at man således vil nå til hr. Milosevic, og at Europa vil vedtage en klar politik på dette område, fordi det er tydeligt, at de kriminelle - dem, der har begået forbrydelserne - handler efter klare ordrer fra Beograd. Den anklager, der er tilknyttet domstolen i Haag, siger det samme, når han siger, at det er på tide, at medlemsstaterne - heraf visse medlemmer af Den Europæiske Union - videresender de beviser, de har i deres besiddelse, og som viser, at kommandokæden udgår fra landsbyerne i Kosovo til Beograd, til magtens centrum i Beograd - til hr.Milosevic. Det er på høje tid, at dette sker, og jeg opfordrer Rådet til at svare på dette spørgsmål.

Parigi
Hr. formand, historien har lært os, at det er vanskeligt at sige, hvem der er de bedste og de værste på Balkan, og hvem der er de vildeste og de venligste. På samme måde må man indrømme, hvis man skal holde sig til historien, at Kosovo er serbernes hjemstavn, ligesom Israel er det for israelerne. Et par af vores kolleger spurgte sig selv om årsagen til et så sent indgreb med hensyn til tragedien i Kosovo og på Balkan. Hertil vil jeg lidt ondskabsfuldt svare, at der måske er nogen, der har interesse i, at det hele bliver ødelagt, så det kan genopbygges bagefter.
Vi bifalder dog forsøget på at løse konflikten gennem diplomatiske forhandlinger, der garanteres af de internationale institutioner, men vi kan ikke lade være med at gøre opmærksom på, at Den Europæiske Union har spillet en utilstrækkelig rolle, og at den ikke har en fælles udenrigspolitik, da nogle af Unionens medlemsstater ser på balkanspørgsmålet på en helt anden måde end andre medlemsstater, også ud fra en historisk betragtning.
Balkanspørgsmålets komplicerede karakter har sine rødder tilbage i tiden, det vil sige i disse folkeslags historie og i deres traditioner og kultur. Der er en ubestridelig kendsgerning, som man aldrig må glemme, når man forsøger at finde en løsning på den tragiske situation i øjeblikket, og det er, at det er umuligt at integrere de to kulturer, nemlig den muslimske og den ortodokse, da begge kulturers særpræg er så stærke, og da de to kulturer er så forskellige. Det er således nødvendigt at satse på en sameksistens, som er vigtig, hvis ikke konflikten skal vare evigt. Konflikten er jo ensbetydende med vold, etnisk udrensning, folkedrab, overgreb og krænkelser af menneskerettighederne.
Europa må ikke blive ved med at finde sig i, at der ved dets grænser fortsat udvikler sig en så eksplosiv situation, der i højere grad er karakteriseret af etniske motiver - sådan som jeg sagde før - end af geopolitiske betragtninger. Vi mener derfor, at en sameksistens, hvor man respekterer hinandens værdier og forskellige kulturer, bør være det mål, man sigter efter. En sådan konflikt kan ikke løses med krig, og regeringen i Beograd kan ikke genskabe freden i området ved at give politiet militære midler. Tillad mig desuden at sige, at kosovoalbanerne heller ikke har lov til at skaffe sig våben ved hjælp af narkohandel for at fortsætte krigen.
At fjerne befolkningen fra dens og dens forfædres område, hvor dens identitet har sine rødder, vil altid være årsag til nye tragedier og en kilde til fremtidige konflikter. At finde nogle metoder og redskaber til at nå frem til en mulig sameksistens, der sikrer begge parter, er efter vores mening den bedste indfaldsvinkel til at sikre en fredsskabelse. I den forbindelse er den mest egnede politiske og institutionelle løsning efter vores opfattelse et selvstyre i Kosovo, og det skal være det størst mulige selvstyre inden for nogle forfatningsmæssige rammer, der sikrer dette med de internationale institutioner og Den Europæiske Union som garanter. Europa kan og skal for sit vedkommende bidrage til den økonomiske udvikling i området og skal både for serberne og kosovoalbanerne være et fast holdepunkt med hensyn til freden i forbundsrepublikken.

Wiersma
Hr. formand, til trods for den intensive indsats fra det internationale fælleskab er volden i Kosovo stadigvæk på dagsordenen. OSCE-observatørmissionen har ikke den ønskede effekt. De afskyelige mord i Racak den 15. januar i år var et nyt lavpunkt i konklikten mellem kosovoalbanerne og serberne. Med disse mord er den vaklende våbenstilstand, som blev aftalt i november, tilintetgjort. Ikke kun de serbiske enheder, men også UCK, som går stadigt mere professionelt til værks i sin guerillataktik, er ansvarlig for den daglige vold. Herved må flere tusinde mennesker på ny forlade deres huse. Der er og var anledning til mere aktive indgreb fra det internationale samfund. Den rå vold, de etniske udrensninger i civilbefolkningen og destabiliseringen af Jugoslavien skal stoppes. Gerningsmændene skal forfølges.
Min gruppe støtter kontaktgruppen og det foreslåede koncept til en fredsplan med en overgangsperiode for at opnå subtantiel autonomi i regionen Kosovo, hvilket er et udgangspunkt, som min gruppe altid har støttet. Forhandlingerne i Rambouillet er et sidste forsøg på at komme frem til en effektiv aftale uden militær indgriben af NATO. Parlamentet støtter derfor også NATO's forberedende foranstaltninger som et pressionsmiddel om eventuel indgriben for at få ført forhandlingerne til en god afslutning.
Jeg vil tilføje, at det også er vigtigt, at vi forbereder os på at sende en hær inden for rammerne af aftalens gennemførelse. Der lægges under forhandlingerne pres på både serberne og kosovoalbanerne for at finde en løsning på konflikten. For at undgå at forhandlingerne i for høj grad er til UCK's fordel, har man gjort det klart for kosovoalbanerne, at den eneste mulighed for at få en fredsstyrke fra NATO til området er, at de virkelig gør en indsats for at indgå en aftale med serberne om interimautomomi for Kosovo inden for Den Føderale Republik Jugoslavien.
Konflikten brød ud i lys lue i marts sidste år. Vi er nu kommet næsten et år videre, og det er på tide, at alle involverede parter i konflikten indgår en aftale. Derfor anmoder vi Unionen og dens medlemsstater om at spille en klar og aktiv rolle i konfliktens løsning. Vi udtaler vores sympati og støtte til de britiske og franske regeringer for deres indstats, men vi har også stor respekt for det tyske formandskab.
Unionen fører an. Lad os beholde denne førerstilling. Jeg vil endnu en gang sige, at det drejer sig ikke om fortiden, men om fremtiden for Kosovo og de mennesker, der bor der. Det drejer sig ikke om at have ret, men om at få ret.

Bianco
Hr. formand for Rådet, det er hævet over enhver diskussion, at mødet i Rambouillet er fortroligt på grund af de forhandlinger, som naturligvis er hemmelige. Men De kunne måske godt have fortalt os noget mere, for hvis man ser bort fra det forhold, som er opstået, og som bliver bedre med hensyn til de vanskelige punkter, sådan som De sagde, er man nødt til at være klar over, at hvis mødet i Rambouillet mislykkes, er det nødvendigt at stå med et kort i hånden til at løse problemet og imødegå tiden derefter. Man kan nemlig ikke, som De sagde i Deres indlæg, udelukkende stole på ansvaret hos sagens parter, da en sådan situation endnu en gang ville føre til et nederlag for Europas holdning.
Kommissæren fremsatte en teori om at sætte nogle tropper ind i området; tropper, der eventuelt kunne forsvare freden. Men der er et mere overordnet og vigtigere spørgsmål, som det tyske formandskab efter min mening bør tage sig af, og det er langt om længe at opstille nogle rammer med generelle retningslinjer for hele den tidligere jugoslaviske forbundsrepublik. Man åbner nemlig ild i Makedonien, og jeg har læst i aviserne, at der i Brisco igen er ved at opstå nationalistiske spændinger mellem muslimer og serbere. Det er en sprængfarlig situation, der bør imødegås med en politik, som det overordnet set bør lykkes Den Europæiske Union at gennemføre i hele området.
Hvad skal det være for nogle retningslinjer? Det skal ikke bare være dem, der gælder for indgreb i en nødsituation, eller forslag, som skal bøde på en vanskelig situation. Hvilke generelle retningslinjer agter Den Europæiske Union at følge for at nå videre med en sand fredsproces i hele området? Det er spørgsmålet, og vi håbede, at det store Tyskland var i stand til at komme med en eller anden udtalelse og en eller anden retningslinje.

Manisco
Hr. formand, som hr. Bianco lige sagde, ville vi også have foretrukket at få et svar fra ministeren og kommissæren på de spørgsmål og de forbehold, som mange har givet udtryk for med hensyn til påbegyndelsen af disse forhandlinger.
Her i Parlamentet håber vi naturligvis alle, at mødet i Rambouillet vil kunne demontere den tidsindstillede bombe i Kosovo. Der er dog ikke så få her i Parlamentet, som i en militær politisk løsning ser nogle alarmerende aspekter, der virker modsat hensigten, det vil sige som bidrager til denne bombes eksplosion, hvilket medfører en kædereaktion med uundgåelige krigsudbrud.
Selvom truslen om et militært indgreb måske kan mindske uforsonligheden hos en af konfliktens to parter, vil den virke modsat hensigten, lige så snart det ikke længere bare er en trussel. NATO's luftstyrker ville i enhver henseende blive til UCK's luftstyrker og ville også medføre udsigten til en fredsstyrke. Det er kun OSCE, der med NATO's hjælp og efter mandat fra FN vil kunne lede disse styrker, som Den Russiske Føderation naturligvis skal bidrage til med mandskab og midler. Så er der også problemet med Albanien, der bliver ved med at bidrage til massivt at forsyne oprørerne med våben.
Man bør dog lægge vægt på et diplomatisk, politisk og økonomisk pres, mens de nært forestående frister, som man i al hast satte for forhandlingerne i Rambouillet, bør strækkes over længere tid, så man ikke undlader at forsøge nogen af de alternativer, som på kortere eller længere sigt er acceptable for sagens to parter.

Titley
Hr. formand, jeg må indledningsvis sige, hvor forfriskende det er at høre en minister indrømme, at han ikke ved mere om en situation, end vi gør. Når det er sagt, glæder jeg mig over rådsformandens udtalelse. Vi må erkende, at skønt alt ofte er gråd og jammer under disse debatter om Kosovo her i Parlamentet, er der sket meget store fremskridt, og der er især to punkter, der bør styrkes. Det, at vi nu har forhandlinger, skyldes i høj grad det lederskab, Den Europæiske Union har vist. Endelig er vi ved at gøre noget effektivt, og jeg komplimenterer det tyske formandskab såvel som den britiske og franske udenrigsminister for de fremskridt, der er sket.
For det andet har vi, som Den Socialdemokratiske Gruppe altid har forlangt, været i stand til at holde kontaktgruppen samlet og har faktisk nu fået Rusland aktivt engageret i arbejdet på at skabe fred. Det er meget vigtigt, og vi må ikke gøre noget, der kan underminere samhørigheden i kontaktgruppen. Naturligvis har NATO's militære trussel været absolut nødvendig i baggrunden, som vi i Den Socialdemokratiske Gruppe altid har hævdet.
Det er klart, at den næste store udfordring for os kommer, hvis disse forhandlinger trækker i langdrag. Vi har fastsat en tidsplan. Det er uundgåeligt, at forhandlingerne overskrider tidsplanen, men vi må helt klart ikke lade os indvikle i de manøvrer, vi har set tidligere, hvor den ene eller den anden side bevidst trækker forhandlingerne alt for længe ud. Vi må gøre det klart, at vi er parat til helt bogstaveligt med 24 timers varsel at føre de trusler ud i livet, som NATO har fremsat om at bombe Jugoslavien, hvis de ikke er parat til at føre forhandlingerne til en tilfredsstillende afslutning. Vi må gøre det klart, at vi ikke vil sætte tropper ind på jorden, før der er en politisk aftale. Vi bør ikke lade én soldat fra Den Europæiske Union eller NATO sætte sit liv på spil, medmindre vi som politikere har leveret den politiske aftale.
Når vi gør det, må vi lægge særligt pres på albanerne. Det har været meget let for albanerne at provokere de serbiske styrker til upassende reaktioner for at få international sympati. Vi må gøre det klart for albanerne, at de kun kan vinde, hvis der træffes en politisk aftale, der vil give dem en høj grad af selvstyre. Kun da vil vi her i Parlamentet godkende de initiativer til genopbygning, som kommissær van den Broek har talt om. Vi må sikre, at vi, når vi fordømmer serberne, også står fast over for albanerne og ikke på grund af sympati for den ene eller den anden part fremkalder en værre situation end den, der hersker i øjeblikket.
Endelig må vi nok, som hr. Wiersma har sagt, undgå den fælde hele tiden at tale om historien under denne strid. Vi må se frem til en form for regering, der vil gøre det muligt for Balkan endeligt at holde fred og muliggøre en økonomisk genopbygning, så de kan gå fremad og opbygge velstand for fremtiden.

Imbeni
Hr. formand, hr. formand for Rådet, hr. kommissær, vi planlagde denne debat efter massakren i Racak, men jeg mener ikke, at vi kan give noget stort bidrag i dag, hvor konferencen i Rambouillet er begyndt. Alle indlæggene var interessante, men det er svært for os at gribe ind i en fase, der - som De mindede om, hr. formand - kendetegnes af en retfærdig hemmeligholdelse. Der er dog ikke alt, der bør holdes hemmeligt. Med hensyn til de diplomatiske konferencer er det naturligvis rimeligt, men Rådet og Kommissionen kunne f.eks. gøre det forståeligt for offentligheden i Europa, hvem der hjælper de stridende parter, når det kommer til sammenstød. Hvorfor venter vi altid to, tre, fire eller fem år? Hvorfor skal vi nøjes med at læse i aviserne, hvem der leverer dette krigsmateriel? Hvorfor gør vi ikke noget mere ud af forebyggelsen, eftersom det at informere offentligheden er en forebyggende indsats? Når det er sagt, er jeg enig med dem, der har givet udtryk for deres støtte til formandskabet i forbindelse med det arbejde, der er blevet udført. Det er efter min mening vigtigt, at Den Europæiske Union vedtager nogle initiativer, og at den også over for offentligheden giver til kende, at den har en større politisk rolle end tidligere, selvom den mest fremtrædende rolle stadig er den, vi spiller på det humanitære område og med hensyn til støtten til den demokratiske udvikling og til samfundsudviklingen. Det er alt sammen nogle meget væsentlige spørgsmål, som dog ikke vidner om en reel politisk betydning.
Jeg hører naturligvis ikke til dem, der ønsker at gå til angreb på Den Europæiske Union, for jeg kan se, at dens rolle bliver større. Hvilket punkt lægger jeg vægt på her? Også sidste gang vi drøftede situationen i Kosovo, understregede jeg dette problem.
Vi har ikke at gøre med et stort fredeligt, harmonisk og roligt område med fremgang og økonomisk udvikling, inden for hvilket der findes et ret alvorligt problem med en etnisk konflikt; et problem, der bliver aktuelt igen. Nej, vi behandler her en del af et stort problem. Hr. formand for Rådet, hr. kommissær, den strategiske grænse for vores indsats - og her tænker jeg på Den Europæiske Unions, USA's, Ruslands og alle de andre landes indsats - er, at vi stædigt bliver ved med at se på en enkelt brik i det store billede uden at tænke på, at selvom det skulle lykkes os at finde en løsning på kosovoproblemet, vil Balkanspørgsmålet stadig stå åbent. Det er det, som er sagens kerne. Vi har brug for et Rambouillet, der varer flere år, og med mange flere hovedpersoner end nu, nemlig en permanent international konference, hvor Albanien, Bosnien, Serbien, Kroatien og Bulgarien deltager. Jeg forstår, at det er meget svært, men vores indfaldsvinkel burde tage højde for den samlede situation på Balkan. Det er et problem, der ikke bliver løst, selvom det - forhåbentlig snart - lykkes os at finde en løsning med hensyn til Kosovo.

Verheugen
Hr. formand, mine damer og herrer, jeg vil kort gå ind på tre aspekter, som har spillet en rolle i denne vigtige debat. For det første: Hvad kan Den Europæiske Union egentlig gøre? Vi skal gøre os klart, at vi hverken politisk eller materielt har kapacitet til at løse kosovokonflikten alene. Det var nødvendigt - og det er det særlige, der nu er sket - at der drevet frem af stor politisk prestige og megen energi kom et tæt samarbejde i stand mellem forskellige institutioner, nemlig kontaktgruppen, Den Europæiske Union, OSCE, NATO og De Forenede Nationer. Det var fem internationale planer, der skulle koordineres. Kun på den måde var det muligt at skabe de politiske, de juridiske og de militære forudsætninger for dette initiativ. Det hele lykkedes for øvrigt på mindre end 10 dage. Fru Pack stillede med rette det spørgsmål: Hvorfor kom man ikke på den idé noget tidligere? Det spørgsmål må jeg ret beset returnere til fru Pack, fordi den regering, jeg repræsenterer her, ikke havde ansvaret på det tidspunkt. Jeg kunne imidlertid have ønsket, at en tidligere tysk regering ...
Tilråb fra fru Pack
Jo, der er tale om en tysk! Jeg kunne have ønsket, at den var kommet på det initiativ. Jeg ved det altså ikke, men det er lige nu. Det er sket nu, fordi det viste sig, at den aftale, som den amerikanske særlige udsending, Holbrooke, indgik med Milosevic sidste efterår, ikke holdt. Milosevic opfyldte ikke aftalerne.
For at gøre det klart endnu en gang var Den Europæiske Union ikke i stand til alene at foretage den nødvendige militære baggrund, opbygningen af en troværdig militær trussel. Den har ikke en eneste soldat, som den kunne have truet med. Derfor skal vi heller ikke i alt for høj grad fokusere på, at Den Europæiske Union i spørgsmålet om Kosovo hele tiden kun har begået fejl. At opnå, at disse institutioner samarbejder, at beholde russerne og amerikanerne ombord, at gøre kontaktgruppen effektiv - det er virkelig ikke nogen særlig let opgave. Jeg kunne nu derudover sige noget om problematikken i Sikkerhedsrådet, om nødvendigheden af, at russerne er med, men det væsentlige herom er allerede blevet sagt her.
Det andet punkt, jeg ville nævne, er, at det bliver nødvendigt efter indgåelsen af den interimsaftale, som det jo drejer sig om i Rambouillet, at gennemføre en militær sikring af det opnåede resultat. Men jeg taler nu om den militære sikring af en aftalt løsning. Jeg taler ikke om en militær intervention mod de stridende parters vilje. Det er en helt anden sag. Det, vi tilstræber, er en aftale nu i Rambouillet, i første omgang en interimsløsning for en periode på tre år. Denne periode skal under alle omstændigheder sikres militært af en operation i lighed med SFOR. En række europæiske stater har allerede erklæret sig rede til at stille landtropper til rådighed til dette formål, heriblandt Storbritannien og Tyskland, men også andre, så der er stor sandsynlighed for, at en sådan tilstrækkelig stor og tillige tilstrækkelig robust operation kan finde sted.
Tidsrummet mellem den aftale, der tilstræbes i Rambouillet, og udløbet af interimsperioden, skal benyttes til at forberede en Balkan-konference, som gør det, der flere gange er blevet krævet her, nemlig drøfter den samlede situation og omsider forlader en politik, der kun bekymrer sig om et enkelt spørgsmål og i den forbindelse overser, at alle disse enkelte spørgsmål hænger sammen.
Det er en del af formandskabets tanke og af det initiativ, Storbritannien og Frankrig sammen med Tyskland har fremlagt i Den Europæiske Union, at vi arbejder på at få en sådan konference i stand, som vil etablere stabilitet, sikkerhed og samarbejde i hele Balkan-regionen. Det er et meget, meget ambitiøst anliggende.
Det vil kun lykkes - og det er mit tredje punkt - hvis vi udarbejder et klart og overbevisende strategisk perspektiv for denne del af Europa. Jeg har allerede sagt det én gang i formiddags under de forhandlinger, jeg på formandskabets vegne førte med Europarådet, og gentager det her. Den situation, vi står over for, er konfrontationen mellem to forskellige opfattelser af Europa. Denne sal repræsenterer det 21. århundredes Europa, integrationens, fredens, demokratiets, menneskerettighedernes og dermed i sidste instans også velstandens og det personlige velbefindendes Europa.
Det Europa, vi ser i Kosovo, i Bosnien og desværre også i andre dele af Europa, er låst fast i det 19. århundredes atavismer. Vi skal gøre det klart for folk dér, at de har valget imellem at tilslutte sig det moderne fremtidsorienterede Europa, der går ind for integration, eller at forblive fastlåste i de konflikter, den snæversynethed og den nationalisme, der prægede det 19. århundrede, og som i sidste instans kun kan resultere i befolkningernes elendighed, undertrykkelse og død. Vi skal i det mindste gøre dem det valg klart. Det betyder, at vi også skal være rede til at tilbyde udsigten til integration i Europa, og det skal ske med alle de institutioner og alle de instrumenter, vi har. Det er ganske vist langsigtet tænkning. Jeg taler ikke om år, men helt bestemt om årtier. Men selv den længste vej skal indledes med det første skridt. Nu er det punkt kommet, hvor vi vil tage dette skridt.
Jeg er egentlig optimistisk, og hvad angår hemmelighedskræmmeriet i Rambouillet - sådan er reglerne nu engang. Det ved De godt, og det ville være naivt at tro, at der allerede nu kunne foreligge egentlige forhandlingsresultater eller foreløbige resultater, og hvis de forelå, at de kunne omtales her. Jeg vil nu sige det på den måde: Den kendsgerning, at delegationerne stadig sidder der sammen, at de overhovedet kom, at indledningen ikke var præget af disputter - vi vil ikke være i lokale med den og den, eller den og den må ikke deltage, eller vi taler kun på de og de betingelser - den kendsgerning, at forhandlingerne allerede har været i gang siden i søndags, taler ret beset for, at der arbejdes med et resultat for øje. Om få dage vil kontaktgruppen forelægge os en bedømmelse af det resultat, der så vil være nået, dernæst træffes der afgørelse om, hvad der videre skal ske.
Jeg vil helt klart imødegå en kollega, der var modstander af det tidspres, forhandlingerne foregår under. Det er et væsentligt element i den valgte strategi, at der lægges så stort pres som muligt på parterne i konflikten, også tidsmæssigt. Jeg er helt overbevist om, at et udgangspunkt for forhandlinger, som ville gøre det muligt for konfliktens parter at spille på tiden, ville føre til en fiasko. Der er et vist, meget stærkt element af pres i det. De skal tænke på, at de stridende parter jo ikke på egen foranledning var rede til at sætte sig til forhandlingsbordet, de fulgte en meget massiv, meget ultimativ opfordring, der var ledsaget af en kraftig trussel fra det internationale samfund. Det er en del af denne opfordring, at forhandlingerne skal føre til et resultat i løbet af et givet tidsrum, og oven i købet et tidsrum, der bevidst er meget kort.
Sammenfattende vil jeg gerne sige, at det er muligt, at vi som europæere her har opnået en ny kvalitet i vores udenrigs- og sikkerhedspolitiske handleevne. Det er rigtigt, hvad hr. Swoboda sagde. Det er et initiativ, der kommer fra Den Europæiske Unions midte, og som viser, hvad vi kan, når vi lader fantasi og kreativitet råde.

Pack
Hr. rådsformand, jeg vil gerne anmode Dem om at huske på, at når De er her, er De ikke tysk ministersekretær, men formand for Rådet, og hvad enten herrerne var af min politiske observans eller af en anden - på nær én gang har det altid været herrer - har jeg altid tilladt mig at sige til dem, hvad jeg tænkte, uanset den partipolitiske kulør. Hvis jeg har en anklage mod Rådet, kommer jeg frem med den, og De repræsenterer jo immervæk Rådet i seks måneder. Næste gang bliver det en finne, og ham vil jeg lige så lidt tage på med fløjlshandsker som på Dem. De er her nu engang ikke som tysk ministersekretær, men som formand for Rådet, og derfor skal De ikke være så sart, men hilse hjemme og sige: Det er ikke tyskerne, vi angriber her, men rådsformandskabet!

Bianco
Hr. formand, tillad mig som italiener at gøre Dem opmærksom på, når De taler om de lande, der er interesserede i problemerne på Balkan, at det ikke kun drejer sig om Frankrig, Tyskland og Storbritannien, men også om Østrig og Italien, der er væsentlige i den forbindelse.

Formanden
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 11.00.

Forbindelserne mellem OLT, AVS og ultraperifere regioner (fortsættelse)
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er fortsættelsen af betænkning (A4-0036/99) af Aldo om forbindelserne mellem de oversøiske lande og territorier (OLT), AVS-landene og regionerne i Den Europæiske Unions yderste periferi.

Vecchi
Hr. formand, først vil jeg gerne på Den Socialdemokratiske Gruppes vegne lykønske vores kollega Aldo for den glimrende betænkning, han har udarbejdet for Udvalget om Udvikling og Samarbejde, og som han er gået stærkt ind for.
I forhandlingen i dag skal vi behandle et vigtigt aspekt for udviklingen i nogle områder, hvis udviklingsniveau og juridiske status er meget forskellige, men som ikke desto mindre er fælles om den geografiske placering. OLT, AVS-lande og regioner i den yderste periferi er nemlig enheder, som er meget forskellige fra hinanden, og over for hvilke Unionen med rette anvender forskellige instrumenter.
Jeg må ærligt talt sige, at det ikke er alle aspekterne i Aldos betænkning, der overbeviser mig fuldstændigt. Jeg tror dog, at vi bør godkende det grundlæggende politiske budskab i hans betænkning, nemlig at man gennem et intenst og decentraliseret samarbejde skal udvikle forbindelserne mellem de tre enheder, jeg lige har nævnt, med det formål at nå frem til en harmonisk fysisk planlægning.
Betænkningen tager hovedsageligt udgangspunkt i perspektiverne for OLT og regionerne i den yderste periferi. Europa-Parlamentet udtaler sig i dag på dette grundlag. Jeg mener dog, at det er absolut nødvendigt at inddrage landene i Vestindien og Stillehavsområdet fuldt ud, så vi lytter til deres forslag og krav, og så vi også retter alle initiativerne efter deres interesser. Det er meget vigtigt, at vi til fulde inddrager alle de berørte parter i høringerne og i beslutningsprocessen.
I betænkningen tager man også nogle emner op, der har at gøre med handelsordningerne. Med hensyn til dette aspekt er det vigtigt, at vi går meget forsigtigt frem, da der som bekendt også for nylig er opstået nogle vanskeligheder på grund af et misbrug af de særlige bestemmelser for OLT. Målsætningen om at fremme OLT's, AVS-landenes og regionerne i den yderste periferis handelsmæssige integration er uden tvivl prisværdig, men det skal ske, idet man er opmærksom på den særlige situation i AVS-landene samt i forbindelse med fastlæggelsen af nye og mere generelle bestemmelser for den nye konvention efter Lomé, den nye generelle præferenceordning, reformen af den fælles landbrugspolitik og WTO's bestemmelser.
Samtidig er det nødvendigt at tage hensyn til alle de europæiske landmænds interesser i forbindelse med de forskellige fælles markedsordninger.
Alt i alt sætter man sig dog i initiativbetænkningen for at sende et vigtigt og positivt budskab, nemlig at gennem et udviklet eksternt samarbejde og en finpudsning af handlingsinstrumenterne kan selv Unionens mest yderligt placerede områder få en ny rolle og nye udviklingsmuligheder, hvilket også er til gavn for de udviklingslande, der ligger i nærheden af dem.
Det er et vigtigt budskab, som vi er helt enige i. Vores gruppe vil derfor stemme ja til hele den betænkning, der blev godkendt i udvalget, selvom vi mener, at visse af de specifikke aspekter i den bør uddybes yderligere.

Lehideux
Hr. formand, kære kolleger, hr. Aldos betænkning er i mine øjne vigtig. Den er vigtig på grund af den metode, der anvendtes til udarbejdelsen, og fordi den bekræfter en naturlig opfordring til de berørte regioner og lande om at indgå regionale partnerskaber, og den er vigtig på grund af de forslag, den fremsætter.
Udvalget om Udvikling og Samarbejde har i løbet af et meget interessant møde hørt repræsentanter fra de oversøiske lande og territorier. Dette er noget nyt, men det var en vigtig faktor for Parlamentets forståelse af de problemer, behov og projekter, der findes hos de europæere, der er bosat i disse fjerne egne. Denne dialog var nødvendig, og den skal fortsætte i så mange fora som muligt, og betænkningen fremkommer i øvrigt på dette punkt med forslag, som vi støtter.
Betænkningen bekræfter, som jeg sagde lige før, en naturlig opfordring til de ultraperifere regioner og de oversøiske lande og territorier til at indgå regionale partnerskaber. Det er tydeligt altafgørende for dem, deres udvikling og for deres fremtid, men det er også - og måske især - vigtigt for Unionen, for hver gang vil den være til stede i partnerskaberne, og den tilføjer således et særligt vigtigt element til samarbejdet med AVS-landene. Det er på en måde anerkendelsen og bekræftelsen af Unionens globale dimension, dens økonomiske rolle, men også - og især - dens politiske betydning. Vi skal ikke blot acceptere partnerskaber, men også støtte dem og lette deres udvikling.
Ordføreren fremsætter flere forslag med henblik på at gå i denne retning. Med den tid jeg har til min rådighed, vil jeg nøjes med at nævne et enkelt: Iværksættelsen af Kommissionens decentraliserede enheder i de ultraperifere regioner og i øvrigt oprettelsen af lokale kontorer eller formidlingsstrukturer i de oversøiske lande. Dette forslag stammer navnlig fra de lokale politikere i en ultraperifer region, og jeg takker ordføreren varmt for at have medtaget dette i sin tekst, idet han således tillægger dette stor betydning. Men forslaget må ikke blot forblive et fromt ønske. Hvis Parlamentet vedtager dette i morgen, bør man nøje følge iværksættelsen. Det vil lidt efter lidt blive et vigtigt element i samarbejdet mellem Unionen og AVS-landene. Vi bør være særligt opmærksomme på dette.

Telkämper
Hr. formand, denne betænkning blev vedtaget med stort flertal i udvalget, og jeg tror, den er resultatet af en lang drøftelse. Den bringer til udtryk, at der er vanskelige forhold for øområder, der er afskåret fra og ligger langt borte fra Unionens centrale økonomiske område. Den gør opmærksom på, at der findes tre forskellige grupperinger, som skal høres og deltage i beslutningerne, og efter min mening er henvisningen til nye forhandlinger inden for AVS-rammen vigtig her.
Henvisningen til handlen, den generelle præferenceordning og nødvendigheden af en sammenhængende politik er et af de væsentlige punkter i denne betænkning og for de fremtidige forhandlinger. De konkrete krav, der er kommet med vedrørende områderne telekommunikation, forskning og udvikling, skolegang og uddannelse samt forhindring af naturkatastrofer, skal vi støtte. At der skal være en integration inden for de regionale rammer, er vi sikkert enige om. Men når der på side 13 i betænkningen tales om et vestindisk Europa, er det på den ene side et udtryk for denne problematik, men på den anden side drejer det sig efter min mening om et problem, vi har slæbt med os fra kolonitiden.
Er det ikke fornuftigt at sammenfatte disse tre grupperinger, give dem uafhængighed, ved hjælp af en ny aftale slutte dem sammen i et regionalt forbund og støtte dem dermed, for at vi omsider kommer ud af denne del af den gamle kolonihistorie? Det er en tanke og en impuls, vi bør tage op, fordi dette krav eller bare udtrykket »vestindisk Europa« simpelthen er mig ubegribeligt! Jeg er i Europa, jeg er i dette økonomiske område, jeg er i dette handelsområde, som vi vil udforme demokratisk og kontrollere. Det vil folk i andre regioner jo også. Er det ikke vores agt at støtte regionaludviklingen? Det skal være vores vilje fremover at gå videre med denne tanke!

Hory
Hr. formand, på vegne af mig selv og fru Taubira, som er forhindret på grund af forskellige demonstrationer, og på vegne af min gruppe vil jeg gerne udtrykke min fuldkomne støtte til det meget væsentlige initiativ fra vores kollega Blaise Aldo, som - jeg havde nær sagt langt om længe - foreslår en samlet og sammenhængende overvejelse om de regionale forbindelser mellem AVS-landene, Unionens ultraperifere regioner og OLT.
Jeg vil også gerne mere præcist i forbindelse med OLT - og navnlig det sted, jeg kender bedst, nemlig øen Mayotte - sige, at jeg er fuldstændig enig med hr. Blaise Aldo og hr. Castagnède, ordføreren for udtalelsen fra Udvalget om Regionalpolitik, med hensyn til den juridiske unøjagtighed, den manglende økonomiske sammenhæng og den sociale uretfærdighed i den situation, som Den Europæiske Union skaber for OLT. Hr. Aldo kalder OLT for Den Europæiske Unions stedbarn. Han har fuldstændig ret, og dette kan understreges yderligere med det paradoks, at når det drejer sig om den interne solidaritet i Unionen, er OLT ikke rige nok til at høre til de rige, og når det drejer sig om solidaritet uden for Den Europæiske Union, er de ikke fattige nok til at høre til de fattige. Jeg vil tage udgangspunkt i Mayotte og give nogle eksempler på situationens manglende sammenhæng. Øen er f.eks. ikke en del af Den Europæiske Union, men kan stemme ved valget til Europa-Parlamentet. Mayotte har brug for en stabil og sikker lovgivning i forbindelse med sin udvikling. Imidlertid gælder fællesskabslovgivningen hverken direkte eller automatisk ved hjælp af en procedure til implementering i den interne lovgivning. Den er gældende i medfør af de tilfældige anvendelsesbemærkninger, som er kendetegnende for bestemmelserne om lovgivningsmæssig særegenhed. Man taler ligeledes om økonomisk udvikling gennem lokalproduktion, men Mayotte, der allerede er hæmmet af dens markeds snæverhed, fordi det er en ø, og af arbejdesomkostninger, straffes på grund af regelen om ikkegensidighed for de fordele, der gives til AVS-landene i regionen.
Endelig et sidste eksempel: Vi importerer alt fra Den Europæiske Union, men vi har ikke andre skatteindtægter end dem, der består i at pålægge vores egen import toldafgifter. Derfor tror jeg, at den eneste løsning med hensyn til OLT - og jeg beder alle kollegerne om at skelne klart på de franske oversøiske departementer og OLT - skal findes i en fuldstændig omformulering af artikel 227, stk. 3, i traktaten, således at de får mulighed for at fastslå deres tilhørsforhold til Europa og ligeledes lade Den Europæiske Union - navnlig gennem lokale beslutninger - nyde godt af deres mangfoldighed og særegenhed.

Sandbæk
Hr. formand, JuniBevægelsen kan kun bifalde, at Udviklingsudvalget har taget initiativ til at skrive en betænkning, der undersøger forbindelserne mellem de oversøiske lande og territorier, AVS-landene i Afrika, Vestindien og Stillehavet og regionerne i EU's yderste periferi. Det er vigtigt, at de projekter, som EU støtter i disse områder, koordineres, og at EU i højere grad tager højde for dem i sine egne politikker. Det er en fordel at fremme det decentrale og regionale samarbejde mellem de oversøiske lande indbyrdes og med AVS-landene, fordi det i sig selv kan være med til at fremme deres udvikling. Det er således vigtigt at indgå i en dialog og få udviklet et ligeværdigt partnerskab, hvor hver enkelt partners særegenheder respekteres.
Vi hverken kan eller skal sidde i Strasbourg og diktere, hvad samarbejdet skal gå ud på. For det første er det uværdigt. For det andet har disse lande naturligvis selv det bedste kendskab til de lokale forhold. Derimod kan vi, som Regionaludvalget gør opmærksom på, fremme samarbejdet finansielt på områder som forskning og udvikling, teknologioverførsel, uddannelse og kultur, forbedring af søvejs- og luftforbindelserne, miljøbeskyttelse og adgang til informationsteknologi. Og vi kan og skal også i de internationale handelsforhandlinger sikre, at man viderefører de handelsprivilegier, som de oversøiske territorier og AVS-landene har. Derved fremmer vi også det, som al tale om udvikling bør fokusere på, nemlig fattigdomsbekæmpelse.

Antony
Hr. formand, kære kolleger, vi vil gerne lykønske vores kollega Blaise Aldo for det bemærkelsesværdige arbejde, han har udført. Hans arbejde bærer præg af realitetssans, eftertænksomhed og også af det, jeg kalder en sund erfaringsfilosofi - altsammen kvaliteter, der generelt er sjældne her i Parlamentet. Men det er kun en betænkning, og derfor mener jeg, at den udtrykker frugten af hans arbejde og hans overvejelser. Jeg mener også, at den udtrykker andre tendenser og uden tvivl andre politiske styrker, og jeg vil fremsætte visse forbehold i denne forbindelse.
Rent principielt kan vi ikke acceptere risikoen for en gradvis fejlagtig tilnærmelse af vores oversøiske lande og territorier til AVS-landene. Imidlertid er det en risiko, der forekommer mig reel, når jeg læser mellem linjerne. For os - og her mener jeg de franskmænd, som vi taler på vegne af - er vores oversøiske departementer og territorier, Réunion, Mayotte, Antillerne, Ny Caledonien, Polynesien og Guyana fransk jord nøjagtigt som de departementer, der ligger i Frankrig. Vi kender deres særegenhed, og netop derfor insisterer vi altid på behovet for at anvende den nationale solidaritet med henblik på at overkomme de udfordringer, som den fjerne beliggenhed, demografien og den økonomiske situation udgør. Jeg må i øvrigt sige, at jeg med interesse har lyttet til det, vores kollega Hory sagde. Han kender til situationen, og hans bemærkninger var meget relevante og går efter min mening i den rigtige retning. Arbejdsløsheden er f.eks. meget høj på øen Réunion og på Antillerne. Derfor, fremfor at bruge vores kræfter på integration af et ubegrænset antal af fremmede indvandrere, der medfører en uoverskuelig byrde, hvis konsekvenser bliver mere og mere tragiske - og som også vedrører vores departement Guyana - fremfor at forsøge at løse problemerne med rodløshed, utilpassethed, uvilje mod integration eller endda tilstedeværelsen af små samfund, der opfører sig mere og mere dominerende og erobrende, burde vi bruge kræfterne på at være solidariske med vores oversøiske departementer.
Men selvom vi ønsker et andet Europa, et andet samarbejdssystem med AVS-landene, som jeg ikke kan uddybe nu, drager vi ikke de konkrete forslag, som med rette foreslås i betænkningen af Aldo - f.eks. med henblik på fiskeri - i tvivl.
Vi vil gerne understrege, at det er et godt stykke arbejde. Ikke desto mindre er vi til en vis grad bekymrede, og dette skyldes vores nationalfølelse og omsorgen for vores oversøiske departementer og territorier, og vi beklager derfor, at vi må afstå fra at stemme, fordi vi ønsker en yderligere overvejelse.

Medina Ortega
Hr. formand, jeg tror, at det første, vi må gøre, er at præcisere, hvad der egentlig er formålet med betænkning af Aldo. Det drejer sig på dette tidspunkt ikke om at definere en statut for de territorier i Den Europæiske Union, som ligger uden for det europæiske kontinent. Denne statut er allerede defineret. Randområderne udgør en del af Fællesskabets territorium med lige rettigheder, således at borgerne i disse ydre regioner, som undertegnede eller som hr. Aldo, er vælgere og folkevalgte i Den Europæiske Union. Vi bor i regioner, der ligger langt fra det europæiske fastlands centrum, men vi er medlemmer af Den Europæiske Union som alle andre fællesskabsborgere, blot med den særegenhed, at vi befinder os længere væk.
Det er sandt, at med hensyn til de britiske, franske, hollandske og danske oversøiske lande og territorier er der en vis tvetydighed, for nogle af disse territorier ser ud til at befinde sig i en udviklingsfase, men når alt kommer til alt, er de også territorier i Den Europæiske Union.
AVS-landene er uafhængige lande og suveræne stater. Der er ingen, der nu forsøger at regulere deres statut eller at indlemme nogen i nogen. Altså er De Kanariske Øer - hvor jeg kommer fra - naturligvis en del af Den Europæiske Union og vil fortsat være det, fordi de siden det 15. århundrede har været en del af Spanien.
Det, som betænkning af Aldo handler om, er at anvende det potentiale, som Den Europæiske Union har i de afsides regioner, til at bidrage til et af Den Europæiske Unions mål, nemlig støtte til udvikling. Regionerne i den yderste periferi - og måske endnu mere de oversøiske lande og territorier - har ganske vist en relativt lav levestandard sammenlignet med fællesskabsgennemsnittet, men denne standard er meget højere end i AVS-landene.
Forslagene i betænkning af Aldo går ud på at etablere en forbindelse, og dette har især betydning for det område, hvor hr. Aldo selv bor, nemlig i Caribien, hvor den geografiske fordeling bryder situationen og hver af disse regioners statut en smule.
Jeg synes, at det er nogle positive forslag, således som hr. Vecchi sagde det lige før. De skal nok pudses lidt af i detaljerne, men det er positivt, at Kommissionen vil anvende regionerne som platform for aktioner til støtte for udviklingen, som en metode til at stimulere en vis integration i disse regioner og de omkringliggende områder med lav økonomisk udvikling.
Da det drejer sig om en initiativbetænkning - det er tydeligt, at hr. Aldos betænkning ikke er bindende - kan Kommissionen bruge nogle af hr. Aldos betragtninger og forslag til at stille konkrete forslag, som vil give både randområderne og de oversøiske lande og territorier mulighed for meget klart at slutte op om Europa-Kommissionens bestræbelser på at støtte udviklingen i resten af verden.
I denne forbindelse synes jeg, at vi bør glæde os over, at hr. Aldo har gjort dette fremragende stykke arbejde, som i det mindste for mig betyder starten på Fællesskabets handling inden for udviklingsstøtte.

Fernández Martín
Hr. formand, forhandlingen om betænkning af Blaise Aldo er rosværdig på grund af den politiske mulighed.
Som det er slået fast ved talrige lejligheder og især ved Den Paritetiske Forsamling AVS-EU's møde på øen Mauritius i foråret 1998, stræber AVS-landene efter en styrkelse af det regionale samarbejde inden for det politiske, økonomiske, handelsmæssige og kulturelle område.
Den Europæiske Unions oversøiske territorier kræver i stigende grad større opmærksomhed, som vil give dem mulighed for integration i en verden med globaliseret økonomisk vækst.
Man må huske på den grundlæggende kendsgerning, at nok er de oversøiske territorier ikke territorier i Unionen, men deres indbyggere er fællesskabsborgere, som vi ikke må glemme. Unionens randområder er regioner med en specifik status, der fra og med Amsterdam-traktaten er indført som primærret i Unionen, og som i fremtiden kan spille en rolle i udviklingen af Unionens forbindelser med AVS-landene, f.eks. inden for rammerne af Interreg, hvis de forstår at udnytte deres geografiske beliggenhed.
Der kan nævnes talrige eksempler på interregionalt samarbejde. F.eks. viser tilfældet med Réunion i Det Indiske Ocean, de franske oversøiske departementer i Caribien og De Kanariske Øers samarbejde med nogle lande i Vestafrika tydeligt, at der er mulighed for et samarbejde, hvis omfang ikke må overses. For tre uger siden mødtes det permanente sekretariat for AVS-landenes handelskamre på De Kanariske Øer med henblik på at oprette permanent hovedsæde der - og dette nævnes kun som et enkelt af de mange mulige eksempler.
Af disse og andre årsager mener vi, at vi vil stemme for - og jeg gentager, stemme for - betænkning af Aldo. Og til sidst hr. formand, da Kommissionen allerede er bekendt med alle de kendsgerninger, som vi her har fremhævet, vil jeg gerne vide, hvad Kommissionens mening - på baggrund af det manglende retsgrundlag - er om den måde, hvorpå disse emner behandles, der giver mulighed for samarbejde mellem tre grupperinger, som er forskellige, men som har mulighed for at hjælpe hinanden.

Carlotti
Hr. formand, Udvalget om Udvikling og Samarbejde har ønsket denne initiativbetænkning om forbindelserne mellem de oversøiske lande og territorier, AVS-landene og de ultraperifere regioner i Den Europæiske Union. Ordføreren Blaise Aldo har udført et betragteligt stykke arbejde, og jeg lykønsker ham for hans modige konklusioner.
Hr. Aldo har vist os, at vi har en pligt med hensyn til disse regioner. Idet de har en styrke i deres særegenhed, kultur, identitet og status, er de sande repræsentanter for Den Europæiske Union ude i verden, for de er Unionens forlængede arm både i Caribien, Det Indiske Ocean, Atlanterhavsområdet og Stillehavsområdet, og de tydeliggør den europæiske model med dens demokratiske værdier og frihed. Desuden kræver den kulturelle og historiske forbindelse mellem os vores støtte og nære samarbejde.
På trods af handelsaftaler og specifikke programmer er det imidlertid aldrig lykkedes os at indlede en samlet overvejelse om disse regioners fremtid og om deres egne forbindelser med AVS-landene. Det er på tide - nu hvor Den Europæiske Union indleder en tredobbelt fornyelsesproces og en genforhandling af Lomé-aftalerne - at revidere dens forbindelse til OLT og iværksætte en hensigtsmæssig integration med hensyn til de ultraperifere regioner.
Jeg tror, at Blaise Aldos overvejelse kommer i rette øjeblik, for der vil komme et behov for, at Den Europæiske Union begynder at fremme en økonomisk og social udvikling, der er harmonisk i disse områder, og at den hjælper disse områder med at integrere sig i den internationale handel og imødegå konkurrencen på verdensmarkedet.
I denne forbindelse vil jeg blot understrege tre punkter i Aldo-betænkningen: den politiske dimension med oprettelsen af et forum til en dialog mellem Den Europæiske Union og OLT, den økonomiske dimension med oprettelsen af en europæisk fond til udvikling af økonomiske og sociale projekter og endelig oprettelsen af kontorer til repræsentation af Den Europæiske Union eller formidlingsstrukturer med henblik på at fremme uddannelsesprojekter og informationsprojekter fra aktører og befolkninger.
Jeg støtter naturligvis ordførerens idé om at bevare den nuværende handelsordning, det vil sige den frie adgang til produkter fra OLT på betingelser, der ikke skader AVS-landene.
Endelig mener jeg, at det er ønskeligt, at Kommissionen er meget opmærksom på Aldo-betænkningen, således at dette dokument munder ud i konkrete forslag.

Günther
Hr. formand, når jeg ser på en globus og tænker på, hvad det er for områder, vi nu taler om her, bliver jeg en lille smule svimmel, hvad angår de problemer, vi her tager fat på over hele verden med Europa som udgangspunkt. Vi har jo også særlige forpligtelser først og fremmest over for AVS-staterne. Ordføreren, som jeg gratulerer med hans arbejde, har i sin begrundelse gjort opmærksom på, at situationen i disse områder, i OLT, trods gunstige forlæg ikke har udviklet sig så positivt endda. Jeg ved ikke, om vi nu er i færd med at ændre det med de rigtige tiltag. Han foreslår på den ene side en række administrative foranstaltninger, på den anden side en række finansielle foranstaltninger. Jeg savner i nogen grad en stærkere fremhævelse af det regionale tiltag, som også flere af dem, der har haft ordet før mig, har været inde på. For jeg tror, at de største chancer for en udvikling ligger i, at man på forhånd udelukker de store afstande og i højere grad satser på et samarbejde internt i disse regioner.
Til trods for, at jeg er medlem af Samarbejdsudvalget, har jeg stadig visse problemer med nogle af punkterne og afsnittene i betænkningen. Der er på den ene side spørgsmålet om en udvidelse af unionsborgerskabet, som der er tale om her, og som jo er knyttet til meget klare forlæg. Der er for det andet spørgsmålet om en særlig fond finansieret af fællesskabsbudgettet, hvor jeg er bange for, at vi på en måde begrænser os og låser os fast og mister fleksibilitet, og der er for det tredje oprettelsen af eksterne kommissionsafdelinger i alle disse lande, hvilket jeg også anser for at være en ekstra administrationsudgift, uden at jeg kan få øje på nytten af den.

van Putten
Hr. formand, jeg støtter også betænkningen af hr. Blaise Aldo, og jeg takker ham for den. Han anmoder med rette om at rette opmærksomheden mod de områder, som lige er blevet omtalt af alle, og han kommer ind på bl.a. handel og ensretning med AVS. Med hensyn til fonden har jeg også nogle spørgsmål på linje med dem, der blev stillet af andre kolleger, f.eks. fru Günther. Jeg er endnu ikke sikker på, om det er den rette løsning.
Det er i øvrigt påfaldende, at det især er franskmændene, som fører denne debat, og jeg er desværre den eneste hollænder, der taler om dette emne, for det drejer sig her også om De Nederlandske Antiller. Følgende er også meget påfaldende: Der er slet ingen englændere i mødesalen, selvom de har også oversøiske områder. Det er interessant, hr. formand. Der er to slags oversøiske områder. Vi har DOM'erne og TOM'erne. DOM'erne er udelukkende de franske oversøiske områder. Vi siger i Nederlandene: TOM'erne er en slags stedbørn. De får en lidt anden behandling, og derved opstår der måske nogle gange en stor konflikt.
Det fører indimellem til bizarre situationer. De Nederlandske Antiller f.eks omfatter øen Sint Maarten. Franskmændene har Saint Martin, der er bare den anden side af øen. På vores side ligger lufthavnen, og den franske del er europæisk territorium. Det er faktisk underligt, at der hverken i Nederlandene eller Frankrig aldrig har været nogen, der har skrevet en afhandling om, hvad dette betyder, f.eks for grænsekontrollerne i Europa og lignende.
Hr. formand, jeg tror, at vi især skal se på den behandling, som TOM'erne får i forhold til DOM'erne. Hvis DOM'erne har sådan en særlig status, hvad betyder det så for TOM'erne? Jeg vil gerne anmode Kommissionen om at rette opmærksomheden mod det i fremtiden som en supplering til betænkningen af hr. Aldo, som, som sagt, er meget vigtig.

Mendonça
Hr. formand, ærede medlemmer, det er på vegne af hr. Mendes Bota, der ikke kan være til stede, at jeg her fremlægger hans synspunkter.
Projektet med at styrke et nyt regionalt trepartssamarbejde ved at knytte tættere økonomiske, sociale og politiske forbindelser mellem oversøiske lande og territorier, AVS-lande og regioner i Den Europæiske Unions yderste periferi kunne ikke komme mere belejligt. Hr. Aldos betænkning åbner nye veje til en ny type udviklingsstøtte, en ny model, der er ganske forskellig fra den traditionelle bistand, således som denne hidtil har fundet udtryk gennem Lomé-konventionen, i den gamle EUF og i de bilaterale aftaler mellem rige lande og udviklingslande.
Solidariteten er på farlig tilbagegang i verden i dag. I 1997 er den statslige hjælp og de private lån fra OECD-landene bestemt til udviklingsformål gået ned med USD 41 milliarder og er nu på USD 324 milliarder, det laveste niveau i dette årti. Nye impulser er nødvendige, og disse regionale og subregionale partnerskaber kan være en investering, der giver et synligt udbytte tilbage til alle de involverede parter. Institutionaliseringen af OLT og regionerne i den yderste periferi som særlige partnere under Lomé-konventionen og navnlig det forhold, at de inddrages i den fornyede Paritetiske Forsamling, fortjener vores bifald. Ligesom vi fuldt ud støtter den særdeles rige vifte af forslag og idéer, som betænkningens sammenfattende beslutningsforslag indeholder.
Hvad særlig angår de i den yderste periferi beliggende regioner Madeira, Azorerne, De Kanariske Øer, Réunion, Guadeloupe, Martinique og Guyana, skal det fremhæves, at de på én gang er Unionens fremskudte grænse, udgør veritable strategiske centre til at styrke handelsforbindelserne med adskillige regioner og samtidig er fyrtårne i det umiddelbare naboskab for demokratiets og frihedens værdier i Atlanterhavet, Det Indiske Ocean og Stillehavet. I disse regioner skal Den Europæiske Union placere delegationer med decentraliserede beføjelser til at koordinere bistandsaktiviteten inden for rammerne af det regionale samarbejde, som vi i dag behandler.

Baldi
Hr. formand, ærede kolleger, først vil jeg gerne lykønske ordføreren, hr. Aldo, for det glimrende stykke arbejde, han har udført, og for meget lidenskabeligt at have fortalt os om sin egne erfaringer med hensyn til den betænkning, vi behandler.
Forskellige steder på kloden finder man naturligvis side om side inden for det samme område nogle stater, der tilhører gruppen af AVS-lande, oversøiske lande og territorier, som hører med til Unionens medlemsstater, og regionerne i Den Europæiske Unions yderste periferi.
Allerede under den tredje Lomé-konvention, der blev indgået for perioden 1984-89, opstod idéen om et styrket samarbejde mellem disse tre enheder med forskellig status. Samtidig med forhandlingerne om den kommende og femte Lomé-konvention, der blev indledt den 30. september 1998 mellem Den Europæiske Union og AVS-landene, og samtidig med ratificeringen af Amsterdam-traktaten vil man påbegynde overvejelserne om fremtiden for regionerne i den yderste periferi og de oversøiske lande og territorier.
Der er ingen tvivl om, at det er nødvendigt at behandle disse territorier med stor interesse og at skelne opmærksomt mellem dem. Jeg er enig i - og jeg vil gerne understrege her - at fonden til katastrofeforebyggelse er vigtig, sådan som ordføreren sagde. Det har vi allerede fremhævet i gruppen om klimaændringer i de små østater; en gruppe, som jeg er formand for inden for Den Paritetiske Forsamling AVS-EU. Som bekendt er disse territorier nemlig særligt sårbare, og de har derfor brug for, at vi griber ind, navnlig når man tager i betragtning, at vi præcist kender deres aktiviteter, der hovedsagelig finder sted langs med kystområderne, og som er af fundamental betydning både for økonomien og for den sociale sektor.
Jeg mener således, at hr. Aldo har fremhævet disse problemer med stor opmærksomhed, og at det derfor er nødvendigt at gøre en kraftig indsats i den retning, også i betragtning af, at der ved den næste Paritetiske Forsamling vil blive vedtaget en betænkning i den forbindelse.

van den Broek
Hr. formand, min kollega João de Deus Pinheiro beklager dybt, at han ikke er i stand til at tale til Dem her i eftermiddag. Jeg har den ære at træde i stedet for ham, idet Kommissionen glæder sig over det arbejde, Udvalget om Udvikling og Samarbejde har udført, navnlig takket være den dynamiske ordfører, hr. Aldo, og de udvalg, der er fremkommet med udtalelser, hvis ordførere er hr. Castagnède og hr. Souchet.
Dette arbejde fører til en omfattende initiativbetænkning med mange emner - finansielle, handelsmæssige, menneskelige og geopolitiske - der også er komplekse på grund af de forskellige typer status, den henviser til, nemlig de ultraperifere regioner i Union, de fire franske oversøiske departementer, De Kanariske Øer, Azorerne og Madeira, de 20 lande og territorier, der er forbundet til EU og AVS-landene, med hvilke Unionen i øjeblikket forhandler om en partnerskabsaftale.
Jeg vil tilføje, og jeg synes, at dette er det største kompliment, man kan give politikerne, at der i denne initiativbetænkning udvises mod. Den går ofte meget langt i fastsættelsen af visse koncepter, som endnu aldrig har kunnet fuldføres. F.eks. at man går bort fra enstemmighed ved iværksættelsen af forbindelser til OLT, artikel 136 i traktaten eller indførelsen af regionale frihandelszoner, Caribien, Det Indiske Ocean, der forbinder AVS-landene og de franske oversøiske territorier og departementer. Et andet eksempel er oprettelsen af en speciel udviklingsfond for OLT i budgettet. Eller f.eks. høringen af OLT ved hjælp af en optagelse i Den Paritetiske Forsamling AVS-EU.
Den bedste service, vores institution kan give Kommissionen og Rådet, er at udvikle mange nye idéer, revolutionerende koncepter og fremsætte modige forslag.
Kommissionen har for sit vedkommende påbegyndt en bred overvejelse vedrørende de 20 OLT. Denne vil blive fremlagt for Parlamentet gennem Udvalget om Udvikling og Samarbejde på mødet i april. Kommissionen agter at høre de lokale myndigheder i forbindelse med resultatet af overvejelsen. Inden for rammerne af denne høring vil de idéer, der er nævnt i Deres initiativbetænkning, være yderst nyttige for de pågældende lokale politikere. Og endelig vil de være nyttige for Kommissionen, der som følge af diverse høringer skal fremsætte forslag.

Formanden
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 11.00.

Kaffe- og cikorieekstrakter
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A4-0054/99) af Lannoye for Europa-Parlamentets delegation til Forligsudvalget om Forligsudvalgets fælles udkast til Europa-Parlamentets og Rådets direktiv om kaffeekstrakter og cikorieekstrakter (3633/98 - C4-0023/99-96/0117(COD)).

Lannoye
Hr. formand, jeg håber, at mit indlæg vil være kortfattet nok til, at vi kan afslutte denne sag.
Parlamentet skal udtale sig om det fælles forslag, der blev godkendt af Forligsudvalget, til direktiv om kaffe- og cikorieekstrakter. Jeg minder om, at det drejer sig om et af de syv forslag, der omhandler levnedsmidler. Ud over kaffeekstrakter drejer det sig om chokolade, honning, frugtsaft, marmelade, konserveret mælk og sukker, som tidligere var genstand for en fælles forhandling, der fandt sted i oktober 1997. Men det drejede sig om forslag og om adskilte direktiver, der naturligvis var inspireret af den samme tanke om forenkling, som sigter mod at lette handlen, og disse syv forslag har fået vidt forskellige skæbner. Kun det, vi behandler i dag, er gennemført. De politiske og tekniske hindringer, de afvigende synspunkter mellem institutionerne - Rådet, Kommissionen og Parlamentet - er således overvundet til Parlamentets fulde tilfredsstillelse, kan jeg vist roligt sige.
Efter Rådets fælles holdning, hvor Parlamentets tre ændringsforslag blev forkastet efter negativ udtalelse fra Kommissionen, stadfæstede Parlamentet således først ændringsforslagene ved andenbehandlingen. Det var i september. To måneder efter forkastede Rådet igen ændringsforslagene, hvilket førte til henvendelsen til Forligsudvalget.
Hvori består ændringsforslagene? To af dem - det ene en betragtning og det andet en artikel - sigter mod at opretholde direktivets princip om begrænsning af de vægtkategorier, der findes på markedet. Dette lyder teknisk, men er mere end teknisk. Formålet er således at undgå enhver mulighed for, at forbrugeren kan forveksle produkterne, og for illoyal konkurrence mellem producenterne. Disse ændringsforslag blev naturligvis i stor udstrækning støttet af både forbrugersammenslutningerne og producentsammenslutningerne, hvilket ikke sker så tit. Det tredje ændringsforslag drejede sig om analysemetoden til indholdet af frie og samlede kulhydrater, da Europa-Parlamentet ønskede, at ISO-standarden 11292 af februar 1997, nemlig den mest moderne af de tilgængelige metoder, blev anvendt.
Under de tekniske møder og en samtale mellem Rådet, Kommissionen og Ken Collins, formanden for Miljøudvalget, og jeg selv kom det frem, at uenigheden ikke var politisk og mere drejede sig om metoden end om indholdet. Vi tilkendegav således vores enighed, der blev godkendt af Forligsudvalget i december 1998, om et kompromis, der førte til følgende ændring af Rådets fælles holdning: For det første blev et nyt punkt medtaget i teksten. Dette punkt fastsætter et initiativ fra Kommissionen senest inden den 1. juli 2000, som skal sigte mod at indføre vægtkategorier for kaffe- og cikorieprodukter i direktiv 80/232 om vægtkategorier. Parlamentets mål er således opnået, ganske vist ved hjælp af en anden metode, men det, der tæller, er, at man er nået til det samme resultat.
For det andet tilføjer stk. 1 i direktivets bilag en klar reference til analysemetoderne for kulhydratindholdet, som gør det muligt at anvende de mest moderne metoder uden af den grund at fastlåse teksten ved at begrænse sig til en bestemt metode. På dette punkt er Kommissionens bekymringer, som vi synes er berettigede, taget i betragtning.
Jeg vil afslutte med at sige, at den politiske status for dette forlig efter min mening er fuldt ud tilfredsstillende. Miljøudvalget godkendte det i øvrigt enstemmigt, og en accept fra Parlamentets side forekommer mig uundværlig i denne henseende. Jeg anmoder derfor Parlamentet om at stemme for betænkningen.

Thyssen
Hr. formand, jeg vil gerne begynde med at lykønske ordføreren med hans arbejde i denne sag, som han netop har redegjort for. Det er snarere blevet en teknisk sag, som man ikke opnår overskrifter i aviserne med, men som behandler et emne, som vedrører menneskene i deres hverdag, nemlig deres daglige kop kaffe eller lignende. Med rette forventer borgerne af os, at vi tager grundigt fat på denne sag, hvilket også er sket.
Vi vedtog under andenbehandlingen nogle ændringsforslag, som Rådet ikke med det samme var enig i. Forligsarbejdet har i den sidste ende dog givet et godt resultat. Alt forløb så godt, at det officielle forligsudvalg kun var en formalitet.
Hr. formand, PPE-gruppen har i Forligsudvalget enstemmigt tilsluttet sig det nuværende resultat. Min gruppe vil også gøre det på plenarmødet. Jeg håber blot, at der også kan gøres fremskridt med hensyn til de seks andre forslag, som ordføreren i princippet henviste til, bl.a. chokolade, men også de andre punkter, som indgår i den oprindelige pakke. Jeg håber endvidere, at vi også der kan opnå et tilfredsstillende resultat. Jeg ville dog gerne have hørt fra kommissæren, om han ved noget om timingen. Hvornår kan vi her forvente noget mere, hr. kommisær? På den måde kan vi bedre planlægge vores arbejde.

Bangemann
Hr. formand, jeg vil kun komme med to bemærkninger. For det første vil jeg gerne gratulere ordføreren og tillige hr. Collins med det fremragende resultat. Vi har fået et udmærket kompromis, som man virkelig kan støtte med god samvittighed.
For det andet afhænger det med hensyn til chokoladen af, om Rådet kan kæmpe sig frem til en fornuftig holdning. Det er ikke udelukket, men hvornår er endnu uvist.
For det tredje var det den korteste tale, jeg til dato har holdt!

Formanden
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 11.00.

Spørgetid (Rådet)
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er spørgetid til Rådet (B4-0020/99).

Spørgsmål nr. 1 af Roy James Perry (H-1253/98): Om: Mediekoncentration
Har det tyske formandskab til hensigt at undersøge konsekvenserne at den stigende koncentration af ejendomsforholdene inden for medierne, navnlig hvor det fører til dominerende stilling inden for andre økonomiske sektorer, som f.eks. sporten?
Hr. Verheugen, jeg byder Dem velkommen og beder Dem venligst besvare hr. Perrys spørgsmål.

Verheugen
Hr. formand, hr. Perry, før jeg svarer på Deres spørgsmål, vil jeg gerne sige følgende: Som formand for Rådet understreger jeg udtrykkeligt, at det lægger meget stor vægt på at sikre ytringsfriheden, og i den sammenhæng er mediefriheden en af de vigtigste faktorer. Rådet er inderligt overbevist om, at ytringsfriheden er en af de søjler, som demokratiet og de øvrige grundlæggende frihedsrettigheder er baseret på, således som det kom til udtryk i Verdenserklæringen om menneskerettighederne for 50 år siden. Derfor våger medlemsstaterne og Fællesskabet inden for rammerne af deres respektive beføjelser nøje over, at adgangen til medierne sikres under hensyntagen til mangfoldigheden af politiske og religiøse overbevisninger på alle samfundsområder.
Hvad det angår, om Rådet beskæftiger sig med spørgsmål om virksomhedssammenslutninger, gør jeg opmærksom på, at Rådet for øjeblikket ikke ligger inde med forslag fra Kommissionen vedrørende dette emne. Rådet vil naturligvis beskæftige sig indgående med et sådant eventuelt kommissionsforslag. I den sammenhæng vil jeg gerne henlede hr. Perrys opmærksomhed på, at området virksomhedssammenslutninger hører ind under Fællesskabets konkurrenceret, her først og fremmest Rådets forordning 4064/89 af 21.12.1989 om kontrol med virksomhedssammenslutninger. Hvad angår anvendelsen af denne forordning, foregår den i Kommissionens regi.

Perry
Hr. formand, jeg vil gerne takke rådsformanden for hans svar. Jeg deler naturligvis som alle demokrater fuldt ud de synspunkter, der er udtrykt om nødvendigheden af en fri presse i demokratiske samfund. Det problem, jeg forsøger at forholde mig til i dette spørgsmål, er, at koncentrationen af ejerskabet inden for medierne undertiden skaber problemer med pressefriheden, særlig når denne koncentration går ud over det blotte ejerskab af aviser og ind i andre økonomiske områder. Mange europæiske borgere er bekymrede, når de f.eks. ser, at BSkyB har overtaget Manchester United, et eksempel på tv-stationernes større og større evne til at indgå aftaler med enkelte fodboldklubber, og forslagene til en europæisk superliga. Alt dette kan meget vel udfordre sportens frihed til at virke sådan, som den har gjort det indtil nu. Jeg vil gerne tro, at Rådet tager fat på denne sag, når der kommer en beretning fra Kommissionen.

Verheugen
Hr. Perry, jeg forstår fuldt ud Deres bekymring. Jeg må imidlertid endnu en gang gøre opmærksom på, at der her er tale om et konkurrenceretligt anliggende. Vi har klare retsgrundlag desangående i Den Europæiske Union, og anvendelsen af denne ret, gennemførelsen af forordningerne foregår i Kommissionens regi. Dette spørgsmål skal behandles i Kommissionen, og dernæst skal der handles. Jeg gentager, at Rådet er rede til at beskæftige sig med dette emne, hvis Kommissionen forelægger Rådet et sådant projekt.

Formanden

Spørgsmål nr. 2 af Hans Lindqvist (H-1254/98): Om: Affolkningen af de svenske landdistrikter
Ikke siden 1960'erne har affolkningen af de svenske landdistrikter været så stor. I ca. 210 af Sveriges 280 kommuner er befolkningstallet gået ned, især i den indre del af landet i Mellem- og Nordsverige. EU-medlemskabet skulle styrke regionalpolitikken, så hele landet kunne udvikles. Virkeligheden blev en anden. Den nuværende udvikling er uacceptabel. Kan Rådet give forhåbninger for de regioner i Sverige, som for øjeblikket er hårdt ramt af affolkningen? Vil det beløb på ca. 4 milliarder svenske kroner, som Sverige får tilbage af det årlige medlemsbidrag på 21 milliarder kroner, blive mindsket eller øget i fremtiden?
Hr. Verheugen, jeg beder Dem besvare hr. Lindqvists spørgsmål.

Verheugen
Hr. Lindquist, Rådet er klar over problemet med affolkningen af landdistrikterne, navnlig i visse områder i Unionen, og det har altid tillagt foranstaltninger til bevarelse af en levedygtig befolkningsstruktur i landdistrikterne stor betydning. Med hensyn til de aspekter, der hænger sammen med reformen af den fælles landbrugspolitik, agter Rådet under forhandlingerne om forslagene til Agenda 2000 at fremlægge et udkast til en europæisk landbrugsmodel, som skal videreudvikles i fremtiden, nemlig modellen med et multifunktionelt, bæredygtigt, konkurrencedygtigt landbrug, der er fordelt over hele fællesskabsområdet, det vil sige, at det også findes i de regioner, der har specifikke problemer, således som De giver udtryk for i Deres spørgsmål, hr. Lindquist.
Rådet erkender, at politikken med henblik på udviklingen af landdistrikterne spiller en væsentlig rolle, når det drejer sig om at udnytte samtlige muligheder for at bevare en levende struktur i landdistrikterne i hele Den Europæiske Union. Inden for regionalpolitikkens rammer modtager Sverige for tiden strukturstøtte til områder i Sverige med meget lav befolkningstæthed. Indtil den 31. december 1999 bidrager strukturfondene, det finansielle instrument til udvikling af fiskeriet og Den Europæiske Investeringsbank hver på deres måde til gennemførelsen af et højt prioriteret mål, nemlig det såkaldt mål 6. Det mål er at fremme udviklingen og den strukturelle tilpasning i områder med meget lav befolkningstæthed. Denne bestemmelse gennemgås for øjeblikket, således som det i øvrigt er fastsat i anden betragtning i protokol nr. 6 om Sveriges tiltrædelsesakt, inden for rammerne af Kommissionens forslag til en reform af strukturfondene.
For perioden 2000 til 2006 foreslår Kommissionen, at fondenes støtte til mål 6-regioner videreføres under mål 1. Hvad angår drøftelserne i Rådet, kan jeg meddele Dem, hr. Lindquist, at der ud over forslaget fra Kommissionen foreligger et andet forslag fra nogle medlemsstater, som der endnu ikke er truffet afgørelse om. Indholdet af dette forslag er, at det hidtidige mål 6 bibeholdes, og støtteforanstaltningerne videreføres. Det vil blive afgjort i forbindelse med den samlede Agenda 2000-pakke, som jeg omtalte under drøftelserne i eftermiddag.

Lindqvist (ELDR).
Mange tak for svaret. Vi har i dag set et illustrativt eksempel fra virkeligheden i denne del af Europa med franske landmænd, som demonstrerer for at kunne overleve og for at kunne forsørge sig. Vi har præcis den samme situation i Sverige, især i det nordlige Sverige. Tre-fire landbrug nedlægges hver dag. Det er de små landbrug med 15-20 køer, som tvinges til at blive nedlagt. Mennesker tvinges til at flytte til storbyerne, fremfor alt til Stockholmsregionen, Malmö og Göteborg. Der har ikke været en så kraftig udvandring af folk, som flytter fra kommunerne inde i landet, siden 60'erne i Sverige. Af Sveriges 279 kommuner har 211 mistet indbyggere, og de ligger alle inde i landet.
Jeg har et tillægsspørgsmål, som drejer sig om mål 6. Kan Rådet give yderligere besked om, hvorvidt vi får lov at beholde mål 6 i Sverige og Finland, og vil kriterierne for mål 6 stadig være inden for de nye rammer for mål 1? Jeg ville være taknemmlig for at få et svar på dette spørgsmål.

Verheugen
Hr. Lindquist, Vi er helt klar over problemet. Selv blev jeg så sent som sidste søndag informeret indgående om problemerne af den svenske regering i Stockholm, og jeg gentager, at der ud over Kommissionens forslag foreligger endnu et, og at der vil blive truffet en afgørelse derom. Først når der er truffet afgørelse om, hvilke midler der for fremtiden vil være til rådighed til strukturstøtte i områder med meget lav befolkningstæthed ikke kun, som De rigtigt siger, i Sverige og Finland, men også i andre dele af Unionen, først da kan det afgøres, hvorledes et program desangående konkretiseres.

Bonde
Vil rådsformanden sikre, at vi i Parlamentet kan få en fuldstændig oplysning om ethvert tilskud fra landbrugsfondene, så vi kan gøre noget ved det forhold, at 80 % af landmændene får 20 % af tilskuddet, mens 20 % af landmændene får 80 % af tilskuddene fra EU-kassen, og at disse 20 % tilsammen har mindre i indtægt end det, vi som forbrugere og skatteydere betaler som tilskud, altså at en masse penge er forsvundet undervejs?

Verheugen
Hr. Bonde, jeg mener ikke, at det er min opgave at oplyse Dem om, hvorledes den nuværende ordning med en fælles landbrugspolitik i Den Europæiske Union er opstået og hvorledes den har udviklet sig. Det beror på beslutninger, som er truffet ved tidligere lejligheder, og lige nu står vi over for en reform af den europæiske landbrugspolitik med det mål at gøre landbruget i Europa mere konkurrencedygtigt, mere produktivt, mere bæredygtigt og mere økologisk forsvarligt. Forslagene herom fra Kommissionen foreligger, og her gælder det, jeg netop sagde. Der er i Rådet meget forskellige idéer hos medlemsstaterne om, hvorledes reformen af landbrugspolitikken til slut skal se ud. Der er endog medlemsstater, som er af den opfattelse, at man overhovedet ikke skal ændre noget.
Jeg venter af Rådet af landbrugsministre, der holder møde fra den 22. til den 24., de første meldinger om, hvorledes de kompetente ministre i Rådet af landbrugsministre forestiller sig fremtiden for den europæiske landbrugspolitik. I dag er det for tidligt. Jeg kan ikke svare Dem på dette spørgsmål i dag, fordi afgørelserne derom ikke er truffet endnu.

Martin, David
Jeg forstår, at rådsformanden ikke kan foregribe udfaldet af reformerne af strukturfondene, men vil han henlede de andre rådsmedlemmers opmærksomhed på, at vi her i Parlamentet er alvorligt bekymrede for, at Kommissionens forslag for mål 1 - nemlig at man skal anvende det strenge kriterium om 75 % af bruttonationalproduktet - er unfair over for visse regioner her i Fællesskabet? Med hensyn til det regionale spørgsmål, vil De, hvis De tager det skotske højland og de skotske øer, se, at det i altovervejende grad drejer sig om landdistrikter, der står i fare for øget affolkning? Med en procentsats på 75 forekommer det at være netop sådan et område, som vi bør forsvare i denne reform. Men hvis vi holder os til Kommissionens nøjagtige 75 %, vil dette område tabe.

Verheugen
Hr. Martin, jeg vil gerne efterkomme Deres ønske og gøre Rådet opmærksom på dette synspunkt. Det vil næppe overraske Dem, når jeg siger, at en medlemsstat allerede meget intensivt har gjort og gør det, så dette problem er velkendt i Rådet.
Jeg må dog tilføje, at de hidtidige drøftelser viser, at der i Rådet er et meget bredt flertal for at anlægge en meget, meget streng målestok i forbindelse med anvendelsen af 75 %-kriteriet for mål 1-områder. Det skyldes, at der netop også er en række områder, som ligger lige under, og der er nogle, som ligger lige over. Den tendens, jeg for øjeblikket kan se, er som sagt, at man vil fastholde en nøje anvendelse af dette kriterium. Men Rådet er helt klar over problemet. Jeg skal sørge for, at Parlamentets og Deres betænkeligheder kommer til at indgå i de videre drøftelser.

Formanden
Spørgsmål nr. 3 og 4 skulle nu have været behandlet under ét, men da spørgeren ikke er til stede, bortfalder spørgsmål nr. 4.

Spørgsmål nr. 3 af Christine Margaret Oddy (H-0001/99): Om: Amnesty International og EU's menneskerettighedspolitik
Er Rådet klar over, at Amnesty International har markeret 50-året for verdenserklæringen for menneskerettigheder med offentliggørelsen af en rapport om EU's menneskerettighedspolitik? Hvad gør Rådet for at evaluere denne rapport med henblik på at bruge dens vigtigste henstillinger til at konkretisere EU's menneskerettighedspolitik?
Hr. Verheugen, jeg giver Dem ordet til at bevare fru Oddys spørgsmål.

Verheugen
Hr. formand, fru Oddy, Rådet lægger stor vægt på de ikkestatslige organisationers arbejde på menneskerettighedsområdet. Det er meget opmærksom på de ikkestatslige organisationers meninger og råd og bestræber sig på at få kontakt og udveksle erfaringer med dem. Det gælder også det spørgsmål, hvorledes Den Europæiske Unions menneskerrettighedspolitik kan forbedres yderligere.
Med henblik herpå gør jeg opmærksom på, at i december 1998 omdelte det daværende rådsformandskab den af fru Oddy nævnte rapport fra Amnesty International i FUSP-arbejdsgruppen om menneskerettighedsspørgsmål. Rådet er enig med Amnesty International i, at det er vigtigt hele tiden at bestræbe sig på at forbedre EU's menneskerettighedspolitik yderligere. I forbindelse med denne bestræbelse vil Rådet også være opmærksom på de forslag, Amnesty International fremsætter.
Rådet henviser til den erklæring, der blev publiceret den 10. december 1998 i anledning af 50-års dagen for Verdenserklæringen om menneskerettighederne, og som dernæst blev bekræftet af Det Europæiske Råd. Erklæringen af 10. december 1998 indeholder en række operative forslag, og Rådet skal i de kommende måneder drøfte udformningen af dem. Det hverv blev bekræftet af Rådet (almindelige anliggender) den 25. januar 1999.
Den videre opfølgning af de operative punkter, som er indeholdt i erklæringen af 10. december 1998, er en vigtig del af formandskabets arbejdsprogram. Dertil hører endvidere spørgsmålet om en årsberetning om menneskerettigheder fra EU.
Endvidere er bestræbelserne i De Forenede Nationer på at gøre EU's lande- og emnerelaterede menneskerrettighedspolitiske holdning gældende højt prioriteret. Det omfatter de vigtige spørgsmål om en reform af De Forenede Nationers menneskerettighedsmekanismer og forberedelsen af den internationale konference om racisme.

Oddy
Da jeg er blevet såret i krigen for at komme her og er faldet, forventer jeg et bedre svar, end jeg fik fra Kommissionen i går.
Jeg vil gerne vide noget om EU-adfærdskodeksen om våbensalg. Jeg vil gerne vide, om man i denne kodeks indfører en fælles liste over militærudstyr, over hvor mange licenser der er blevet afslået, og hvilket fremskridt Rådet og medlemsstaterne gør på dette område? Som jeg sagde, forventer jeg et bedre svar end det, jeg fik i går, for det var forfærdeligt.

Verheugen
Nej, det kan jeg ikke, og det vil jeg først og fremmest af meget principielle grunde heller ikke. Jeg kan ikke på nogen måde få øje på sammenhængen mellem spørgsmålet og det tillægsspørgsmål, der er stillet. Formandskabet har ikke haft mulighed for at være forberedt på dette spørgsmål. Jeg vil ikke i en så følsom sag svare Dem så at sige på stående fod. Jeg er rede til at svare Dem skriftligt. Men jeg kan som sagt ikke få øje på nogen sammenhæng mellem tillægsspørgsmålet og det spørgsmål, De oprindelig stillede.

Formanden
Mange tak, hr. Verheugen. Fru Oddy, der er ikke mulighed for gensvar. De ved udmærket, at der under spørgetiden kun er mulighed for ét indlæg. Jeg kan forstå, at hr. Verheugen har tilbudt Dem at svare skriftligt. Hr. Verheugen og De kan udmærket behandle denne sag skriftligt, således som hr. Verheugen har lovet Dem, men i henhold til forretningsordenen er jeg nødt til at fortsætte med spørgetiden.

Formanden

Spørgsmål nr. 5 af James L.C. Provan (H-0004/99): Om: Humanitær bistand til det russiske folk
I beslutningen om humanitær bistand og fødevarehjælp til det russiske folk, som blev vedtaget af Parlamentet den 19. november 1998 , blev der gjort opmærksom på udbruddet af tuberkulose i russiske fængsler, hvor op til 15 % af fængselsbefolkningen er bærere af sygdommen.
Vil Rådet pålægge Kommissionen at foreslå en handlingsplan til at bekæmpe faren for, at de tuberkuloseramte smitter andre dele af den russiske befolkning, nabobefolkninger og før eller senere EU-borgere?
Hr. Verheugen, jeg giver Dem ordet til at besvare hr. Provans spørgsmål.

Verheugen
Hr. formand, på sit møde i Wien bekræftede Det Europæiske Råd Unionens solidaritet med Rusland og den russiske befolkning under den aktuelle økonomiske krise. Derfor vedtog Rådet den 17. december 1998 et omfattende program om leverancer af landbrugsprodukter til Rusland. ECHO har siden 1991 anvendt ECU 50 millioner til humanitære formål i Rusland.
Af midlerne fra 1998 resterer der et beløb på ECU 4, 8 millioner. Efter at det var blevet undersøgt, på hvilke områder befolkningens nød var størst, blev det vedtaget at prioritere løsningen af tuberkuloseproblemet højt, navnlig i fængslerne. De bekymringer, Europa-Parlamentets beslutning af den 19. november 1998 og det ærede medlem har givet udtryk for, er således i samme grad Kommissionens og Rådets bekymring.
Da tuberkulosen brød ud igen i udviklingslandene, blev navnlig fængslerne arnesteder for denne sygdom. Rusland har det største antal arrestanter i verden i forhold til indbyggertallet, 1 % af den samlede befolkning. De russiske fænglser er overbelagte. I mange fængsler er op til 10 % af fangerne smittede med tuberkulose. Derfor har Kommissionen vedtaget at anvende størstedelen af de ECU 4, 8 millioner, der stadig er til rådighed på budgettet for 1998, nemlig ECU 4, 24 millioner, til projekter, der skal dæmme op for tuberkulosen.
Som bekendt formidles ECHO-støtten via ngo'er i Unionen, De Forenede Nationers kontorer og internationale humanitære organisationer.

Provan
Mange tak for et meget fyldigt svar, hr. rådsformand. Jeg er bekymret over tuberkulosen, og det glæder mig at høre, at Rådet bevilger en væsentlig del af pengene til dette formål, for det kan blive et alvorligt problem.
Angående de andre aspekter af landbrugsprodukterne, som måske går til de russiske folk i øjeblikket, mener jeg, at programmer af denne art skal muliggøre, at den fødevarehjælp, der sendes derhen, bliver solgt på de lokale markeder til gældende markedspris. Men det væsentligste problem er, at folk ikke har penge til at betale med. Der er ikke penge nok i økonomien i øjeblikket, og det er et væsentligt problem.
Hvilke forsikringer kan Rådet derfor give os om, at alle varer, der bliver sendt fra Den Europæiske Union til Rusland, faktisk finder vej til de mennesker, der behøver hjælp?

Verheugen
Hr. Provan, De nævnte et meget alvorligt problem, som Rådet virkelig har beskæftiget sig udførligt med i en meget seriøs drøftelse. Vi står jo over for det problem, at vi på den ene side ser en humanitær forpligtelse og vil hjælpe, men på den anden side ved, at vi i det land, vi vil hjælpe, støder på strukturer, som ofte modvirker formålet med bistanden. Rådet har derfor over for Kommissionen udstukket en politisk retningslinje om, at det i forbindelse med disse leverancer til Rusland skal påses, at de rent faktisk kommer dem, der har hårdest brug for dem, til gode, at stadig eksisterende og fungerende strukturer i levnedsmiddelforsyningen ikke ødelægges deraf, samt at de bidrager til at fremme en politik, der hviler i sig selv og fremover sikrer, at befolkningen får forsyninger. Det er, hvad Rådet ville. Gennemførelsen af sådanne politiske forudsætninger i form af praktisk bistand har vist sig at være overordentlig vanskelig. Det er grunden til, at Rådet efter min overbevisning snart bliver nødt til at tage disse emner op igen.

Formanden

Spørgsmål nr. 6 af Giorgos Dimitrakopoulos (H-0006/99): Om: Sikkerhed i Cypern
Hvordan mener Rådet, at Cypern kan forbedre sin sikkerhed, i betragtning af at EU og især nogle medlemsstater havde gjort indvendinger mod den cypriotiske regerings oprindelige plan om at placere et overflade-til-luft-raketsystem bestående af S-300-raketter på øen og senere udtrykt stor tilfredshed med regeringens beslutning om at sløjfe planen?
Hr. Verheugen, jeg beder Dem besvare hr. Dimitrakopoulos' spørgsmål.

Verheugen
Hr. Dimitrakopoulos, efter Den Europæiske Unions opfattelse er Cyperns vej til forbedring af sikkerheden fortsatte bestræbelser på at nå frem til en politisk løsning af problemet med øens deling. I den sammenhæng vil Cypern fortsat kunne regne med Den Europæiske Unions og det internationale samfunds fulde støtte. Efter Den Europæiske Unions opfattelse er oprustningsniveauet i Cypern allerede alt for højt med den reelle fare, at ethvert yderligere skridt til oprustning fra den ene parts side omgående udlignes af den anden part, hvorved sikkerheden ikke øges, men reduceres. Derfor har Den Europæiske Union, som det ærede medlem jo også var inde på, bifaldet præsident Klerides' beslutning om ikke at stationere S-300-raketter på øen. Denne beslutning var et vigtigt signal om en reduktion af det alt for høje oprustningsniveau i Cypern, og Den Europæiske Union håber, at begge parter træffer yderligere foranstaltninger i den retning.
Beslutningen om ikke at placere raketter på øen har fjernet en af årsagerne til spændingerne på øen. Rådet mener, at det kan støtte fremskridt med henblik på en retfærdig og varig løsning af Cypern-konflikten. Den Europæiske Union er resolut gået ind for resolutionerne 1217 og 1218 fra De Forenede Nationers sikkerhedsråd og støtter helt og fuldt de løbende bestræbelser fra FN-generalsekretærens konstituerede særlige udsending i Cypern.

Dimitrakopoulos
Hr. formand, jeg vil gerne takke Rådets repræsentant for hans svar, men jeg vil gerne berøre to supplerende punkter.
1.Rådets repræsentant omtalte yderligere og videre foranstaltninger fra begge sider. Jeg vil altså gerne spørge, i overensstemmelse med hvad de hidtidige meddelelser også siger, om hvilke foranstaltninger Rådet venter sig fra tyrkisk side.2.Hvad angår Cypern, har man haft tanker om sideløbende med øens optagelse i EU, at den også skulle optages i NATO, så sikkerhedsproblemet kunne blive løst, eller har der i det mindste været tanker om at installere en NATO-styrke på Cypern, så de tyrkiske og øvrige militærenheder, der i øjeblikket er på øen, kunne forlade den?
Verheugen
Ærede medlem, Rådets vigtigste krav til den tyrkiske part i Cypern er, at den omsider skal erklære sig rede til at deltage i tiltrædelsesforhandlingerne. Det er jo, som De ved, Den Europæiske Unions politiske strategi med indledningen af tiltrædelsesforhandlingerne med Cypern at opnå en katalysatoreffekt, som skal bidrage til løsningen af det politiske problem, ja i sidste instans endog føre til en løsning.
Dette håb er indtil nu ikke gået i opfyldelse, men opfordringen til den tyrkiske part om at deltage fuldt ud i forhandlingerne forbliver uændret og klar. Derudover opfordres den tyrkiske part naturligvis til at holde sig tilbage militært og gennem nedrustningsforanstaltninger yde et bidrag til at mildne situationen. Vedrørende Cyperns overvejelser om at tiltræde NATO eller overvejelser internt i NATO om Cyperns mulige tiltrædelse kan jeg ikke give Dem nogen oplysninger, da jeg repræsenterer formandskabet i Den Europæiske Union og ikke NATO-rådet.

Formanden

Spørgsmål nr. 7 af José Ignacio Salafranca Sánchez-Neyra (H-0008/99): Om: Den amerikanske regerings nye foranstaltninger vedrørende embargoen mod Cuba
Den amerikanske regering har netop slækket på embargoen over for Cuba ved at tillade eksport af fødevarer og landbrugsprodukter til Cuba (nærmere betegnet til familievirksomheder og ngo'er), udvidelse af de direkte flyforbindelser og genetablering af de direkte postforbindelser samt ved at give borgerne mulighed for at sende penge til Cuba. Disse foranstaltninger ligger i forlængelse af dem, som Clinton-administrationen tog allerede i marts sidste år.
I betragtning af den store betydning af disse foranstaltninger, som den amerikanske regering for nylig har bebudet, bedes Rådet oplyse følgende:
Hvordan vurderer det disse foranstaltninger?
Bør de efter dets opfattelse kædes sammen med aftalerne fra det transatlantiske topmøde den 15. maj 1998?
Vil den nye amerikanske politik over for Cuba få EU til at ændre holdning, for så vidt angår den amerikanske lovgivning med eksterritorial virkning?
Hr. Verheugen, jeg beder Dem besvare hr. Salafrancas spørgsmål. Jeg giver Dem ordet.

Verheugen
Hr. Salafranca, Rådet har ikke behandlet de emner, De nævner. Alligevel kan jeg godt sige noget om den. Rådet bekræfter den holdning, det indtog til aftalerne på topmødet mellem EU og USA i London i maj 1998. Den gang sagde Rådet, at det afgjort ud fra retlige eller principielle betragtninger var modstander af sekundærboykotter og af love med eksterritorial virkning og tilbagevirkende kraft.
Råder bifalder den amerikanske regerings nye foranstaltninger. Men selvom der i dem gives udtryk for en mere fleksibel holdning fra USA's side over for Cuba, beklager Rådet, at den amerikanske embargo mod Cuba stadig er i kraft. Sådanne aktioner er ikke det bedste middel til at fremme demokrati og overholdelse af menneskerettighederne. Rådet anser det fortsat for rigtigt at søge en dialog med Cuba, således som vi gav udtryk for i den fælles holdning fra december 1969, og at støtte en proces i Cuba med henblik på en fredelig overgang til et pluralistisk demokrati, overholdelse af menneskerettighederne og de grundlæggende frihedsrettigheder samt et varigt økonomisk opsving.
EU prioriterer fortsat gennemførelsen af de aftaler, der blev indgået på topmødet mellem EU og USA i London den 18. maj 1998, højt. For tiden sker der trods den amerikanske regerings bestræbelser imidlertid ingen fremskridt, som kunne resultere i, at USA indtog en ny principiel holdning i sanktionspolitikken.

Salafranca Sánchez-Neyra
Efter først at takke rådsformandskabet for dets vurdering af foranstaltningerne vil jeg gerne stille et tillægsspørgsmål.
Spørgsmålet er følgende: Hr. formand for Rådet, De ved, at inden for rammerne af aftalerne fra det transatlantiske topmøde nåede hr. kommissær Brittan og Clinton-regeringen frem til en aftale, i henhold til hvilken Den Europæiske Union vil trække de krav tilbage, som den havde stillet over for Verdenshandelsorganisationen, og at en anden af aftalerne netop gik ud på, at USA skulle ændre afsnit IV i Helms-Burton-loven.
Ved et fremmøde for Parlamentets Udenrigsudvalg bekræftede hr. Brittan som svar på spørgsmål fra undertegnede, at hvis USA's Kongres ikke gennemfører denne ændring af afsnit IV, vil der igen blive mulighed for at fremføre dette krav over for Verdenshandelsorganisationen.
Deler Rådet denne holdning? I bekræftende fald - og jeg er færdig nu, hr. formand - hvad er så fristen?

Verheugen
Hr. Salafranca, ja, formandskabet deler Kommissionens opfattelse i dette spørgsmål. Jeg kan lige for øjeblikket ikke sige Dem noget om noget tidsrum, fordi Rådet ikke har truffet nogen afgørelse derom. Personlig mener jeg, at det bør ske senest i forbindelse med det europæisk-amerikanske topmøde i juni i år.

González Álvarez
Hr. formand for Rådet, vi takker Dem for oplysningen, men jeg vil under alle omstændigheder gerne bidrage med en ny oplysning, som blev givet til os i en gruppe af parlamentsmedlemmer med deltagere fra alle politiske grupper, som udgør den tværpolitiske gruppe imod embargoen - og dermed naturligvis imod Helms-Burton-loven, som forværrer den - og som har besøgt Cuba.
Under et interview viste de cubanske myndigheder os et brev fra de amerikanske landmænd, hvor de presser hr. Clinton til inden for rammerne af den amerikanske regerings seneste fleksible foranstaltninger at kunne sælge direkte til små cubanske virksomheder eller familiemedlemmer til cubanere, som befinder sig i Miami.
Til Deres overvejelse, hr. formand for Rådet - De har netop sagt, at situationen skal vurderes i juni - vil jeg gerne påpege, at der kan opstå det paradoks, at de amerikanske landmænd uden problemer kan sælge til cubanerne, mens vi europæere fortsat vil have mange vanskeligheder med at gennemføre en samhandel og et normalt forhold til Cuba på grund af Helms-Burton-loven og embargoen, der - som De udmærket ved, hr. formand for Rådet - er ulovlig og i modstrid med FN's resolutioner.

Verheugen
Ærede medlem, jeg er Dem meget taknemmelig for denne information, og De ville gøre mig en stor glæde, hvis De - som nævnt - kunne stille de pågældende papirer til rådighed for Rådet, så det kan lade dem indgå i nødvendige beslutningsprocesser. En politisk vurdering vil jeg ikke foretage lige nu, inden jeg har set de pågældende papirer, det forstår De sikkert. Men også det hændelsesforløb, De netop har skildret, skal senest tages op til drøftelse på topmødet mellem EU og USA i juni.

Formanden
Mange tak, hr. Verheugen.
Spørgsmål nr. 8, 9 og 10 bortfalder, da de er opført på dagsordenen for indeværende mødeperiode.

Formanden

Spørgsmål nr. 11 af Esko Olavi Seppänen (H-0016/99): Om: Wassenaar-ordningen
I henhold til en beslutning fra begyndelsen af december indgår der i den såkaldte Wassenaar-ordning også kodnings-eller krypteringsprodukter. EU er ikke part i Wassenaar-ordningen, men et forslag til direktiv om dette emne er nu under forberedelse i EU. Hvordan begrunder Rådet det, at kodningsprodukter ikke kan være omfattet af frihandelsbestemmelserne og mener Rådet, at Wassenaar-beslutningen er i overensstemmelse med WTO-aftalen?
Hr. Verheugen, jeg beder Dem besvare hr. Seppänens spørgsmål.

Verheugen
Hr. formand, hr. Seppänen, i Wassenaar-ordningen har krypteringsprodukter altid været underlagt eksportkontrol. På plenarforsamlingen den 2. og 3. december 1998 vedtog de 33 stater, der er med i Wassenaar-ordningen, kun nye bestemmelser om eksportkontrol med kodningsteknikker - såkaldte krypteringsprodukter. I den forbindelse blev eksportkontrollen lempet og en forankring af begrænsninger af kryptering forhindret. Derfor var det netop de signatarstater, der også er medlem af EU, som bestræbte sig på at forhindre bestemmelser, der yderligere ville begrænse den frie handel.
Det er korrekt, at Den Europæiske Union ikke er part i Wassenaar-ordningen. Med henblik på beskyttelse af medlemsstaternes væsentlige sikkerhedsinteresser og opfyldelse af deres internationale forpligtelser eksisterer der for øjeblikket en integreret ordning, som Rådet, Kommissionen og medlemsstaterne deltager i i overensstemmelse med de beføjelser, de hver især har. Rådet forbereder for øjeblikket gennemførelsen af Wassenaar-beslutningerne. I det øjemed skal Rådets beslutning 94/942/FUSP ændres og listen over de varer med dobbelt formål, som i henhold til forordning EF/3381/94 er underlagt eksportkontrol, tilpasses. Det er dobbeltformålsforordningen, der her er tale om. Rådet tilstræber, at den omredigerede liste kan træde i kraft den 1. april 1999.

Seppänen
Hr. formand for Rådet, forstod jeg rigtigt, at De sagde, at det på Wassenaar-rådsmødet den 2. og 3. december 1998 blev besluttet at frigive handlen med krypterings- eller kodningsprodukter? Hvis De sagde det, tager De fejl. Der blev dengang strammet op på licensproceduren for disse produkter, og Den Europæiske Unions medlemslande gik ind på USA's krav om at hindre en komplicering af især spionagevirksomheden. Krypteringsprodukterne anvendes specielt til at beskytte sig mod USA's Echelon-virksomhed og anden spionagevirksomhed. Forstod jeg ret, at De påstod, at handlen med krypteringsprodukterne blev frigivet i denne forbindelse, og hvad er Deres mening om, hvorvidt en sådan licensbestemmelse for handel med kodningsprodukter overhovedet er i overensstemmelse med WTO's forskrifter?

Verheugen
Hr. formand, hr. Seppänen, ja, De har forstået mig rigtigt. Jeg gentager: På plenarforsamlingen den 2. og 3. december vedtog Wassenaar-signatarstaterne nye bestemmelser om eksportkontrol med kodningsteknikker. Det er således de krypteringsprodukter, De nævnte. Med disse nye bestemmelser lempedes eksportkontrollen. Det var netop EU-medlemsstaternes mål at forhindre, at begrænsninger af kryptering blev forankret i disse nye bestemmelser.

Formanden
Mange tak, hr. Verheugen. Hr. Seppänen, der er ikke mulighed for at fremføre endnu et indlæg under spørgetiden. Endvidere taler De uden tolkning, hvilket under alle omstændigheder gør det vanskeligt at gennemføre en dialog.
Jeg giver ordet til hr. Rübig, som har et tillægsspørgsmål.

Rübig
Hr. formand, jeg vil gerne spørge, hvorledes disse ordningers kvantitet og kvalitet kommer til at fremstå fremover. Foreligger der analyser fra Rådet?

Verheugen
Hr. formand, hr. Rübig, jeg beklager meget, at jeg ikke på stående fod kan besvare dette meget specielle spørgmål. Jeg bliver nødt til at give Dem et skriftligt svar.

Formanden
Hr. Rübig afventer dette skriftlige svar.

Formanden
Spørgsmål nr. 12 og 13 skulle have været behandlet under ét, men da spørgeren ikke er til stede, bortfalder spørgsmål nr. 13.

Spørgsmål nr. 12 af Nuala Ahern (H-0017/99): Om: Harmoniseret gennemførelse af OSPAR-aftalen om at sætte en stopper for atomkraftværkernes fortsatte radioaktive forurening af havene omkring EU
Hvilke foranstaltninger vil Rådet træffe for at sikre en harmoniseret gennemførelse i hele Europa af den aftale om at sætte en stopper for yderligere radioaktiv forurening fra atomkraftværker af havene omkring Den Europæiske Union, især fra Sellafield og La Hague, der blev udarbejdet på mødet i Dublin i sidste måned i ministerarbejdsgruppen under OSPAR-konventionen om beskyttelse af havene?
Hr. Verheugen, jeg beder Dem besvare fru Aherns spørgsmål.

Verheugen
Fru Ahern, på konferencen i Lissabon i fjor, hvor kontrahenterne deltog i aftalen om beskyttelse af miljøet i det nordøstlige Atlanterhav - OSPAR-konventionen - vedtog OSPAR-komitéen i form af en politisk erklæring en strategi med henblik på radioaktive stoffer. Denne strategis mål er at forhindre, at havområdet forurenes af ioniserende stråling. Det mål vil man nå gennem en fortsat betydelig reduktion af udledninger, emissioner og udslip af radioaktive stoffer med det formål at sikre koncentrationer i miljøet, der ligger tæt på baggrundsværdierne for naturligt forekommende radioaktive stoffer og nær nul for kunstige radioaktive stoffer.
Med henblik på at nå dette mål skulle bl.a. den retmæssige udnyttelse af havet, den tekniske gennemførlighed samt de radiologiske virkninger på mennesket og på organismer tages med i betragtning. Frem til 2000 skal udledninger, emissioner og udslip af radioaktive stoffer reduceres så meget, at stigninger i koncentrationen, som overstiger de allerede eksisterende koncentrationer, ligger nær nul. Den OSPAR-arbejdsgruppe for radioaktive stoffer, som skal sørge for gennemførelsen af denne erklæring, holdt møde i Dublin fra den 19.-22.1.1999. Ved den lejlighed enedes kontrahenterne om at aflægge rapport om de skridt, der var planer om at tage med henblik på en reduktion af udledninger, emissioner og udslip af radioaktive stoffer, i efteråret 1999. Rådet vil gerne understrege, at det emne, hr. Fitzsimons tager op i sit spørgsmål, i første række vedrører de bilaterale forbindelser mellem to af Den Europæiske Unions medlemsstater og derfor hører ind under deres ansvarsområde. Rådet gør imidlertid udtrykkeligt opmærksom på, at det nævnte atomkraftværk er underkastet Fællesskabets retsforskrifter om beskyttelse af sundheden og navnlig direktiv 96/29/EURATOM, i hvilket der fastsættes strengere normer for beskyttelse af arbejdskraften og befolkningen mod ioniserende stråling.
Som et supplement meddeler formanden for Rådet, at Tysklands forbundsregering for øjeblikket fører intensive samtaler med Det Forenede Kongeriges regering om fortsat anvendelse af genoparbejdningsanlægget i Sellafield. På et senere tidspunkt, når disse samtaler er afsluttet, skal jeg gerne aflægge beretning om dem.

Ahern
Jeg vil gerne spørge rådsformanden, om han tror, at genoparbejdningen af atombrændsel i Sellafield på nogen mulig måde kan forenes med vores forpligtelse til at reducere udledningen til nul eller næsten nul, som han udtrykker det. Jeg noterer mig, hvad han siger om de intensive bilaterale forhandlinger, der i øjeblikket foregår mellem Tyskland og Det Forenede Kongerige og, tror jeg, Frankrig, angående udledningerne. Siden 1994 er signifikant forøgede udledninger fra THORP blevet dokumenteret, og dette kan umuligt være foreneligt med forpligtelsen til at reducere udledningen til nul. Det glæder mig at høre om disse intensive forhandlinger, men jeg vil også gerne fremsætte den kommentar, at der ifølge de seneste numre af de videnskabelige tidsskrifter ikke kan være tale om udbetaling af erstatning.

Verheugen
Fru Ahern, i Deres tillægsspørgsmål blander De to helt forskellige forløb sammen, som virkelig ikke har noget med hinanden at gøre. De samtaler, der for øjeblikket finder sted mellem Forbundsrepublikken Tysklands og Det Forenede Kongeriges regeringer om Sellafield, har intet at gøre med de beslutninger, der er truffet i OSPAR i Lissabon. Det er to helt forskellige ting. Der er ingen forbindelse mellem dem. Jeg har ikke nogen mulighed for at bedømme, om det anlæg, De nævnte, overholder bestemmelserne eller ej. Vi får til efteråret, som jeg sagde, rapporter fra kontrahenterne om, hvad de agter at gøre for at nå de mål, der er blevet fastsat i Lissabon.

Hyland
Er rådsformanden opmærksom på den fortsatte bekymring, i særdeleshed hos befolkningen på Irlands østkyst, over sikkerheden på Sellafield, hvor der er så mange uheld? Er han villig til at gøre Rådet opmærksom på denne bekymring med henblik på at tilskynde den britiske regering og British Nuclear Fuels til at indstille driften på Sellafield og i særdeleshed standse genoparbejdningen af atomaffald? Jeg vil gerne spørge rådsformanden, om han kan give en klar tidsplan for, hvornår genoparbejdningen vil blive bragt til ophør. Det er en sag, der bekymrer de fleste borgere meget.

Verheugen
Hr. Hyland, jeg kan naturligvis ikke tilbyde Dem en sådan tidsplan, fordi Rådet ikke beskæftiger sig med spørgsmålet om atomteknikkens ophør i Europa og heller ikke med spørgsmålet om, hvornår det vil være slut med genoparbejdningsteknikken i Europa. Det er genstand for drøftelser i Rådet. Hvad folks bekymringer angår, er jeg af den opfattelse, at de pågældende medlemsstater selv bør tage det emne op i Rådet. Det kan ikke være formandskabets opgave at tage en medlemsstats problem op i Rådet, hvis medlemsstaten ikke selv ønsker det.

Cunningham
Jeg har et meget kort spørgsmål angående Sellafield. Måske kan rådsformanden kommentere disse bemærkninger fra vicechefen for strålebeskyttelsesinstituttet i Irland, trykt i The Irish Times . Han siger: »de frembyder ikke nogen væsentlig sundhedsrisiko ... og er i nogen tid faldet«. Kan rådsformanden kommentere dette? Tak.

Verheugen
Hr. formand, jeg kan ikke kommentere dette citat, da Rådet ikke har beskæftiget sig med denne sag.

Formanden

Spørgsmål nr. 14 af Jan Andersson (H-0019/99): Om: Forudsætningerne for svensk deltagelse i den fælles valuta
Da euroen blev indført ved årsskiftet, indebar dette, at debatten i Sverige om en eventuel kommende deltagelse i den fælles valuta fik et ekstra skub. Et af de store debatemner drejer sig om det mulige tidspunkt for en eventuel deltagelse i euroen. I denne sammenhæng er det væsentligt at klarlægge, hvordan det tidsmæssige krav om et EMS-medlemskab indvirker på tidspunktet for en svensk deltagelse i euroen.
Har Rådet på nuværende tidspunkt indtaget en holdning, der skulle umuliggøre en svensk tilslutning til euroen tidligere, end hvad anvendelsen af det tidsmæssige krav om EMS-medlemskabet ville indebære?
Hr. Verheugen, jeg beder Dem besvare hr. Anderssons spørgsmål.

Verheugen
Hr. formand, hr. Andersson, i henhold til traktatens artikel 109 K, stk. 2, undersøger Rådet mindst en gang hvert andet år eller på anmodning fra en medlemsstat med dispensation, om denne medlemsstat opfylder de nødvendige betingelser baseret på konvergenskriterierne i artikel 109 for indførelse af euroen. Det betyder for Sveriges vedkommende, at den dispensation til Sverige, der blev vedtaget i maj 1998, senest bliver undersøgt af Rådet i maj 2000. Hvis Sverige ønsker, det skal ske tidligere, sker det tidligere.

Andersson
Tak for svaret. I Sveriges tilfælde skyldes det egentlig ikke en traktat, at vi ikke deltager i ØMU'en, men derimod er det i Sveriges tilfælde den negative opinion derhjemme, der har resulteret i, at landet endnu ikke har besluttet sig for medlemskab. Den opinion har dog forandret sig ganske drastisk i den senere tid.
Der er, og har været, en diskussion om, at landene skal være med i ERM II i løbet af en toårsperiode. Mit spørgsmål drejer sig altså om dette, da det kan gå ganske hurtigt i Sverige. Det kan være, at beslutningen tages via en folkeafstemning, måske allerede i løbet af næste år. Ville Sverige i så fald blive tvunget til på to år at være med i ERM II, inden et medlemskab bliver aktuelt? Eller skal Sverige bare opfylde kriterierne for inflation, renteudvikling osv.?

Verheugen
Hr. formand, det spørgsmål kan jeg ikke bedømme politisk, fordi det er et rent svensk anliggende. Juridisk, på basis af traktaten, kan jeg entydigt besvare spørgsmålet med et ja.

Crowley
Hr. formand, jeg undskylder, at jeg ikke refererer til dette spørgsmål, men til mit eget spørgsmål, nr. 18. Jeg er midt i et krisemøde i Udvalget om Retlige Anliggender og Borgernes Rettigheder. Jeg vil gerne undskylde over for rådsformanden, at jeg ikke vil være til stede for at høre hans svar. Kan han om muligt give mig et skriftligt svar?

Formanden
Mange tak, hr. Crowley, men jeg vil under alle omstændigheder kalde Deres navn op, når vi kommer til det på listen, og hvis De ikke er her, vil jeg i betragtning af Deres forklaring opfordre formanden for Rådet til at svare Dem skriftligt.
Da spørgeren ikke er til stede, bortfalder spørgsmål nr. 15.

Formanden

Spørgsmål nr. 16 af Mihail Papayannakis (H-0027/99): Om: Den tredje søjle og ulovlige indvandrere
Kan Rådet oplyse, hvordan der kan gøres noget ved problemet med illegale indvandrere, der på ulovlig måde rejser ind i et EU-land, som ikke har diplomatiske forbindelser med disse indvandreres oprindelseslande, og der derfor er uklarhed om, hvordan de skal behandles? For eksempel står Grækenland over for det uløselige problem med flygtninge, der hovedsagelig kommer fra Rwanda, Sierra Leone og Myanmar, som nu har været tilbageholdt i ca. syv måneder i politiarrester eller fængsler, hvor de udsættes for en ydmygende behandling. Mon ikke den slags vanskeligheder vil kunne løses på fællesskabsplan, især med bidrag fra de medlemsstater, der har diplomatisk forbindelse med de pågældende lande? Burde det ikke falde ind under den tredje søjle at indføre konkrete regler for imødegåelse af ovennævnte problem under hensyntagen til principperne om menneskerettigheder, de grundlæggende frihedsrettigheder og respekten for privatlivet?
Hr. Verheugen, jeg beder Dem besvare hr. Papayannakis' spørgsmål.

Verheugen
Hr. formand, hr. Papayannakis, Rådet er klar over de problemer, der opstår på grund af situationer som beskrevet af Dem i Deres spørgsmål. De kompetente organisationer i Rådet tog dem med, da de drøftede de problemer, medlemsstaterne kommer ud for, når de vil gennemføre udvisninger til visse tredjelande. Udvisning til tredjelande kræver faktisk et godt samarbejde med den pågældende stat, når de nødvendige formaliteter skal opfyldes i praksis. Først og fremmest skal personens identitet slås fast, så vedkommende kan få de papirer, der kræves for at komme ind i landet igen. Hvis der ingen diplomatiske bestemmelser er, eller der kun er begrænsede diplomatiske forbindelser, lægger det naturligvis hindringer i vejen for et sådant samarbejde.

Papayannakis
Hr. formand, jeg vil gerne takke Rådets formand for hans svar, men den præcise mening i mit spørgsmål var følgende: Med de lande, jeg nævner som eksempel, Rwanda, Sierra Leone og Myanmar, har Grækenland diplomatisk forbindelse, ikke konsulær forbindelse. Der findes ingen konsulater i Athen, og jeg ville tro, at tilfældet er det samme også i andre lande. Det medfører, at de illegale indvandrere, der er blevet arresteret, ikke har kunnet hverken frigives eller udvises eller blive dømt. De har derfor været tilbageholdt i politiarrester i månedsvis nu, og det anser jeg for absolut uacceptabelt.
Kan Rådet altså ikke eventuelt gribe ind over for en eller anden af disse landes konsulære myndigheder i andre medlemslande med henblik på at få de dokumenter, som disse mennesker har brug for, så deres problem kan blive løst? Hvis ikke minder det om en fastlåst situation a la Kafka. Det er mit spørgsmål til formanden, og jeg vil gerne bede ham om muligt at medvirke i denne retning.

Verheugen
Ærede medlem, det falder mig vanskeligt at svare på et spørgsmål, der vedrører et problem, Grækenland har i forhold til nogle andre stater. Så vidt jeg ved, er det normalt sådan, at en stat, der ikke har diplomatiske forbindelser til en given anden stat, kan blive repræsenteret ad hoc i denne stat. Jeg ved ikke, om det er tilfældet for Grækenlands vedkommende, men er det ikke det, ville det ret beset være det mest nærliggende, at den græske regering anmoder en anden regering, som har diplomater i de pågældende stater, om at blive repræsenteret ad hoc.

Posselt
Hr. rådsformand, jeg vil blot lige spørge, om Grækenlands problemer i denne forbindelse ikke hænger sammen med to andre punkter, på den ene side spørgsmålet om bekæmpelsen af illegal indvandring og på den anden side en fordeling af byrderne, hvad angår asylansøgere og anden indvandring. Så længe der ikke sker noget i disse spørgsnål, er jeg bange for, at der heller ikke i andre spørgsmål kommer en fælles linje. Derfor vil jeg spørge: Hvad er vigtigst for Rådet på dette område med henblik på at nå frem til en samlet regulering af disse to spørgsmål?

Verheugen
Hr. Posselt, det er virkelig et vigtigt spørgsmål for os. Som De ved, er det et meget principielt spørgsmål. Det hænger imidlertid ikke direkte sammen med dette meget specifikt græske problem. Jeg kan jo nu virkelig ikke sige Dem, hvorfra indvandrere fra Rwanda, Sierra Leone og Myanmar kommer til Grækenland. Men det principielle problem, De nævnte, er blandt de emner, som for øjeblikket behandles meget indgående i Rådet, og hensigten er at udbygge samarbejdet på dette område yderligere og senest på et topmøde i Tampere i Finland i andet halvår af 1999 nå frem til beslutninger og fælles aktioner.

Formanden

Spørgsmål nr. 17 af Bernie Malone (H-0028/99): Om: Handicappedes adgang til transport
Deler Rådet den opfattelse, at der bør tages højde for handicappedes behov i bestemmelserne om strukturstøtte til medlemsstaternes transportsystemer på baggrund af den nylige protestaktion, som John Doyle fra Bray, Co Wicklow, Irland, iværksatte uden for Heuston Station i Dublin, efter at det var blevet afsløret, at CIE havde udbetalt 8, 5 millioner i EU-støtte til IEP som bidrag til en IEP-investering på 26 millioner til indkøb af 150 busser, som ikke havde adgangsfaciliteter for handicappede?
Hr. Verheugen, jeg beder Dem besvare fru Malones spørgsmål.

Verheugen
Rådet deler fru Malones og hele Europa-Parlamentets bekymring for handicappede medborgeres livskvalitet og navnlig mobilitet. I den sammenhæng spiller adgangen til offentlige transportmidler en stor rolle. Rådets bekymring kommer ikke mindst til udtryk i den nye artikel 13 i Amsterdam-traktaten, ved hjælp af hvilken bl.a. forskelsbehandling på grund af handicap skal forebygges. Rådet har desværre ikke kendskab til det særlige tilfælde, De nævner, fru Malone. Men da der øjensynlig er tale om en strukturfondsforanstaltning, som EU står bag, vil jeg foreslå Dem, at De henvender Dem til Kommissionen med dette spørgsmål, da det er dens opgave at føre kontrol med, at EU's strukturpolitik gennemføres på forsvarlig vis.

Malone
Det er en af de sjældne lejligheder, hvor kyniske politikere bliver forargede. Det skete, da jeg så handicappede protestere i regnen uden for trafikselskabet, fordi de nye busser var blevet købt med støtte fra EU's strukturfonde og ikke var til at komme ind i. Der er busser, som er til at komme ind i. De er i brug i London, så det er en skandale. Jeg håber, at rådsformanden vil henlede sin kollega, den irske minister for offentlige arbejder, Mary O'Rourkes, opmærksomhed på dette for at forsøge at tvinge hende til at tage hensyn til de handicappedes behov ved alle anvendelser af EU-midler. Hun vil sikkert sige til Dem, at vores veje er i utilstrækkelig stand. En af de undskyldninger, ministeren har givet, er, at der er fordybninger i vejen, og at busser som dem, man har i London, ikke er egnede. Det finder jeg ikke er en acceptabel forklaring.

Verheugen
Fru Malone, jeg ville gerne fortælle Dem, hvad jeg mener derom, for jeg har en virkelig meget specifik opfattelse af det, som helt bestemt ikke afviger meget fra Deres, men De ved godt, at det må jeg ikke! Det eneste, jeg for øjeblikket kan sige til Dem, er, at det må være Kommissionens opgave at undersøge, om der i det af Dem beskrevne tilfælde er blevet overtrådt bestemmelser, som gælder for anvendelsen af strukturfondsmidlerne. Det skal Kommissionen gøre, for det kan Rådet ikke gøre. Den lydhørhed, De håber på i den europæiske offentlighed, vækkes jo nok allerede i den spørgetid, vi har netop nu.

Formanden
Mange tak, hr. Verheugen.
Vi er nu nået til spørgsmål nr. 18 af hr. Crowley, som har været til stede og har bedt hr. Verheugen om at besvare det skriftligt.

Formanden

Spørgsmål nr. 19 af Liam Hyland (H-0036/99): Om: Turisme
Efterhånden som vi kommer nærmere og nærmere til det næste årtusind, må man betænke, at turismen ifølge langfristede prognoser omkring slutningen af det tyvende århundrede forventes at være den største industri i verden.
Vil det tyske formandskab redegøre for, hvilke nye retningslinjer det agter at give på EU-plan for at konsolidere og styrke turismen i EU, især med hensyn til randområderne, som er afhængige af turisme?
Hr. Verheugen, jeg beder Dem besvare hr. Hylands spørgsmål.

Verheugen
Hr. Hyland, Rådet er klar over, at den europæiske turisme bliver af stor betydning i det kommende århundrede. Den 6. juni 1996 forelagde Kommissionen Rådet et forslag til beslutning om et første flerårigt program til fremme af den europæiske turisme. Emnet er siden blevet drøftet ved flere lejligheder. Det østrigske formandskab tog arbejdet op igen, og Rådet beskæftigede sig på sin samling den 7. december 1998 på ny med det flerårige program til fremme af den europæiske turisme på grundlag af en tekst udarbejdet af det østrigske formandskab. Trods formandskabets forslag om i programmets løbetid at reducere de bevillinger, der var stillet til rådighed for det, fastholdt nogle af delegationerne deres indvendinger. Jeg gør opmærksom på, at det tyske formandskab har følgende plan, hvis det ikke kommer til enighed: At videreføre arbejdet under hensyntagen til henstillingerne fra Gruppen på Højt Plan vedrørende Turisme og Beskæftigelse og indlede en ny drøftelse af emnet i lyset af nye udviklinger.

Hyland
Er rådsformanden ikke enig i, at man må prioritere turismen til landdistrikterne højt inden for rammerne af en bredere EU-turismepakke, og at landbrugsturismen må fremmes og udvikles som et middel til at støtte familierne på gårdene og livet på landet? Er han ikke enig i, at en sådan turisme kræver ekstra midler under de nye operationsprogrammer for turisme, der er foreslået? Jeg er sikker på, at formanden har hjertet på rette sted, når det drejer sig om at fremme turismen i landdistrikterne.

Verheugen
Hr. Hyland, jeg er ked af at måtte sige til Dem, at der ikke hersker enighed i Rådet om alle disse spørgsmål. De er tværtimod særdeles omstridt. Min personlige mening om denne sag er desværre uden interesse. Men De kan tænke Dem til, hvorledes den er, når jeg siger til Dem, at jeg selv i Den Tyske Forbundsdag repræsenterer en valgkreds i et landdistrikt. Jeg siger endnu en gang: Det tyske formandskab vil af al magt bestræbe sig på, at den hidtil manglende enighed alligevel opnås, og det vil under alle omstændigheder sørge for, at emnet fortsat drøftes.

Formanden
Mange tak, hr. Verheugen.
Da spørgerne ikke er til stede, bortfalder spørgsmål nr. 20-24 og 27.
Spørgsmål nr. 25 af fru McIntosh bortfalder, da det er opført på dagsordenen for indeværende mødeperiode.
Jeg giver ordet til hr. Papayannakis, som har en bemærkning til forretningsordenen.

Papayannakis
Hr. formand, efter aftale med hr. Alavanos havde jeg bedt om, at jeg måtte overtage hans spørgsmål. Er De ikke blevet orienteret om det?

Formanden
Hr. Papayannakis, for at De kan indgå en aftale med hr. Alavanos kræver forretningsordenen, at hr. Alavanos, inden spørgetiden påbegyndes, har fremsat en skriftlig anmodning om, at De træder i hans sted. Vi har ikke modtaget en sådan anmodning fra hr. Alavanos. Derfor kan De i henhold til forretningsordenen ikke træde i hr. Alavanos' sted.

Formanden

Spørgsmål nr. 29 af Ioannis Theonas (H-0074/99): Om: Provokerende erklæringer fra den britiske repræsentant i Cypern-spørgsmålet, David Hannay
Erklæringerne fra den britiske repræsentant i Cypern-spørgsmålet, sir David Hannay, udløste dyb utilfredshed og heftige protester fra Cyperns regering og samtlige politiske kredse i Cypern. I disse erklæringer råder han den græsk-cypriotiske del til at følge den schweiziske model, som anerkender selvstyre for de schweiziske kantoner, præsidentskab efter tur og ligefrem proportional repræsentation af de enkelte kantoner.
I betragtning af at disse erklæringer fuldt ud svarer til de tyrkiske synspunkter og er i modstrid med afgørelserne fra FN's Sikkerhedsråd, herunder også de seneste afgørelser. 1217 og 1218, bedes Rådet oplyse følgende: Hvordan agter Rådet at reagere på disse provokerende udtalelser, som skaber et klima af tolerance og gør det muligt for den tyrkiske part at fremføre uacceptable holdninger, som strider mod enhver form for international legitimitet og ret og undergraver bestræbelserne på at finde en retfærdig og bæredygtig løsning på Cyperns problem?
Hr. Verheugen, jeg beder Dem besvare hr. Theonas' spørgsmål.

Verheugen
Hr. Theonas, det er den britiske regering, der skal tage stilling til eventuelle erklæringer fra den britiske repræsentant i Cypern-spørgsmålet, sir David Hannay. Der er tale om den britiske regerings repræsentant i Cypern-spørgsmålet, ikke Den Europæiske Unions. Formandskabet har fået oplysninger, ifølge hvilke sir David Hannays erklæringer er blevet misforstået, og det har den britiske regering i mellemtiden rettet op på. Formandskabet ser derfor ingen anledning til at kommentere disse erklæringer.

Theonas
Hr. formand, jeg kan desværre ikke takke formanden for Rådet for hans svar, for uafhængigt af om hr. Hannay repræsenterer den britiske regering, er det vigtigt, at man tager stilling til udtalelsernes essens. Ud fra det aspekt er jeg meget interesseret i Rådets mening. Om det altså holder fast på en løsning på Cyperns problem baseret på afgørelserne, herunder også Sikkerhedsrådets seneste afgørelser 1217 og 1218, og om det mener, at en løs konføderation, sådan som hr. Denktas tilstræber - og desværre viste det sig, at hr. Hannay er enig i dette - er en løsning, som EU kan være tilfreds med i forbindelse med Cyperns problem og i forbindelse med løsningsprocessen af et af de længstvarende problemer i Europa.

Verheugen
Rådets holdning til Cypern-spørgsmålet er uændret. Sir David Hannays erklæringer hører, som jeg netop har nævnt, ikke ind under Rådets eller Den Europæiske Unions ansvarsområde og kan derfor ikke kommenteres.

Formanden

Spørgsmål nr. 30 af Nikitas Kaklamanis (H-0075/99): Om: Det tyske formandskab og Cyperns tiltrædelse
Ifølge nogle offentliggjorte oplysninger udgav den tyske ambassade i New Delhi i Indien den 6. januar 1999 et officielt dokument om det tyske EU-formandskabs målsætninger for det første halvår af 1999. I dette dokument omtales Cyperns tiltrædelse af EU overhovedet ikke. I kapitel 5 («Enlargement of the EU and Accession Process-European Conference«, s. 17 og 18) nævnes kun landene i Central- og Østeuropa, og der lægges særlig vægt på styrkelse af forbindelserne mellem EU og Tyrkiet.
Hvad er det tyske formandskabs holdning til hele dette spørgsmål? Hvornår vil den fejl, at Cypern ikke er omtalt i den tyske ambassades dokument udgivet i New Delhi, blive rettet?
Hr. Verheugen, jeg giver Dem ordet til at besvare hr. Kaklamanis' spørgsmål.

Verheugen
Hr. Kaklamanis, i det dokument, De omtaler, nævnes ingen af ansøgerlandene ved navn, der tales kun om ansøgerlandene, og dermed menes naturligvis dem alle seks.

Kaklamanis
Hr. rådsformand, hør lige, De befinder Dem her i Europa-Parlamentet. I morges, da vi forhandlede spørgsmål, der vedkom Rådet, var Rådet jo ikke til stede og viste således sin foragt for Parlamentet. De tager fejl, hvis De tror, at et svar på et halvt minut er svar nok på det spørgsmål, jeg har stillet Dem. De viser igen deres foragt for Europa-Parlamentet og vores intelligens. De ting, der stod i telegrammet - et officielt telegram fra Deres ambassade - var denne gang ikke udtalt af hr. Hannay. Det var udtalelser fra en repræsentant for den tyske regering.
De må altså straks svare mig. For det første, hvad er den tyske regerings og det tyske formandskabs indstilling? Det vil jeg gerne vide. Er optagelsessamtalerne med Cypern et spørgsmål, så længe det politiske problem ikke er løst? For det andet, hvis samtalerne slutter, og problemet ikke er løst, hvad er så formandskabets indstilling? Svar mig venligst straks på disse to spørgsmål.

Verheugen
Den kritik afviser jeg. Rådet var vitterligt repræsenteret på mødet i formiddags. Det må fortsat være op til Rådet, på hvilket plan det er repræsenteret. I den sag har jeg intet at tilføje. I det dokument, De anfører, er ingen af ansøgerlandene nævnt ved navn, og der er tale om samtlige ansøgerlande. Dermed menes lige så vel Cypern som Polen, Ungarn, Den Tjekkiske Republik, Slovenien og Estland.

Formanden
Mange tak, hr. Verheugen.
Hr. Verheugen, fru Theorin er mødt op i salen, hvilket i øvrigt er normalt under spørgetiden. Den hastighed, hvormed de foregående spørgsmål er forløbet, berettiger klart hendes fravær på det aktuelle tidspunkt. Derfor tillader jeg mig at bede Dem besvare fru Theorins spørgsmål.

Formanden

Spørgsmål nr. 26 af Maj Britt Theorin (H-0061/99): Om: Atomvåbennedrustning
Atomvåben udgør fortsat en stor trussel mod hele menneskeheden i og med deres blotte eksistens. FN's generalforsamling har med et meget stort flertal besluttet at støtte et svensk-irsk forslag om nye initiativer med henblik på atomvåbennedrustning. Afstemningen viste en iøjnefaldende forandring i holdningen til atomvåben. Af EU's medlemslande var det kun Storbritannien og Frankrig, der stemte imod resolutionen.
Hvilke foranstaltninger vil Rådet træffe for at støtte nye initiativer med henblik på atomvåbennedrustning?
Hr. Verheugen, jeg appellerer til Deres venlighed og beder Dem besvare fru Theorins spørgsmål.

Verheugen
Naturligvis besvarer jeg dette spørgsmål. Den Europæiske Union går naturligvis aktivt ind for at styrke og udbrede ikkespredningsaftalen. Af denne aftale fremgår den pligt, de atomvåbenførende stater har til at nedruste, hvad angår atomvåben. Ved at bekræfte denne forpligtelse og ved at tage beslutningen og New Agenda Resolution til efterretning på Det Europæiske Råds møde i Cardiff den 15. og 16. juni 1998 giver EU udtryk for denne holdning.

Theorin
Tak for svaret på mit spørgsmål. Grunden til, at jeg stiller dette spørgsmål, er, at atomvåbennedrustningen er gået i stå. Der var ikke sket specielt meget før initiativet, som blev taget af bl.a. Sverige og Irland, da man på ny sætter spørgsmålstegn ved en realistisk måde at slippe af med atomvåben på. Initiativet er baseret på et forslag fra den såkaldte Canberra-kommission. Det er ikke noget urealistisk eller utopisk, der skal til, bare et konkret initiativ.
Jeg kan med glæde notere, at de fleste af EU's medlemslande enten stemte for beslutningen eller afstod fra at stemme. Kun de to atomvåbenmagter stemte imod. Jeg har store forhåbninger om, at det tyske formandskab vil være parat til at tage initiativ til, at vi kommer et skridt videre i atomvåbennedrustningen.

Verheugen
Jeg vil gerne endnu en gang udtrykkelig bekræfte, fru Theorin, at efter formandskabets opfattelse er ikkespredningsaftalen et af de vigtigste internationale instrumenter til nedrustning og international sikkerhed. Det tyske formandskab lægger den allerstørste vægt på, at ikkespredningsordningen styrkes, at forskrifterne overholdes, at de forpligtelser, aftalen indeholder, overholdes, og at ikkespredningsordningen også for fremtiden kan bestå og videreudvikles. Som De selv var inde på, er der imidlertid forskellige opfattelser vedrørende dette emne i Den Europæiske Unions medlemsstater. Det gælder også for Irland, Sverige og en række andre stater i den New Agenda Resolution , der er blevet fremlagt i FN' s generalforsamlings første hovedkomité.
Uanset disse meningsforskelle, som De lige så godt som jeg kender årsagerne til, er der alligevel overensstemmelse på nogle vigtige områder, det vil jeg gerne understrege. Således støtter Rådet implementeringen af beslutningen om, principperne i og formålene med den nukleare ikkespredning og nedrustning fra konferencen i 1995 om kontrol med og forlængelse af ikkespredningsaftalen for atomvåben. Jeg gør i denne sammenhæng endnu en gang opmærksom på, at de atomvåbenførende stater i denne aftale påtog sig en forpligtelse til fuldstændig afskaffelse af disse våben inden for rammerne af de generelle nedrustningsbestræbelser under streng og effektiv international kontrol.

Formanden
Da spørgeren ikke er til stede, bortfalder spørgsmål nr. 31.
Spørgmål nr. 32 og 33 bortfalder, da de er opført på dagsordenen for indeværende mødeperiode.

Formanden

Spørgsmål nr. 34 af Patricia McKenna (H-0088/99): Om: De Forenede Staters overtrædelse af FN-konventioner
Hvilken opfattelse har Rådet, og hvordan agter det at reagere på den amerikanske regerings planer om at deployere antiballistiske missiler i strid med traktaten om antiballistiske missiler fra 1972 og på, at den amerikanske regering er i færd med at udvikle og sandsynligvis vil deployere vejrpåvirkningsvåben i strid med ENMOD-konventionen (konvention om forbud mod militær eller enhver anden fjendtlig anvendelse af miljøpåvirkningsteknik) fra 1977?
Hr. Verheugen, jeg beder Dem besvare fru McKennas spørgsmål.

Verheugen
Fru McKenna, Rådet er ikke blevet underrettet om de i spørgsmålet anførte planer i den amerikanske regering. Hverken Den Europæiske Union eller nogen af dens medlemsstater er med i ABM-aftalen. Den amerikanske regering har imidlertid sagt, at den vil fastholde kernen i aftalen og tale med Rusland om en ændring i enighed. Nogle medlemsstater i Den Europæiske Union er med i aftalen fra 1977 om forbud mod militær og anden fjendtlig anvendelse af teknikker, der kan ændre miljøet. Denne aftale er imidlertid ikke hidtil blevet drøftet inden for rammerne af EU's fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik.

McKenna
Den Europæiske Union har et ansvar her, og de medlemsstater, der samarbejder med USA i militære anliggender, har en forpligtelse til at sikre, at internationale traktater respekteres. Det ser ud til, at disse anklager er støttet på en hel del beviser. Rådsformanden har sagt, at det kun drejer sig om påstande, men de er støttet af mange oplysninger og data. Det ser ud til, at det er en kendsgerning. Det ser ud til, at USA peger fingre ad internationale aftaler, og det påhviler Den Europæiske Union med henblik på global afrustning og international sikkerhed at sikre sig, at USA bliver holdt ansvarlige for, hvad de planlægger.

Verheugen
Fru McKenna, Jeg tager gerne den kommentar, De fremsatte, til efterretning, men kan ikke forudsige, om Rådet agter at beskæftige sig med denne sag.

Formanden
Da spørgerne ikke er til stede, bortfalder spørgsmål nr. 35-37.
Hr. Killilea er netop nu ankommet og anmoder om, at vi går tilbage til spørgsmål nr. 28, hvis forsædet finder det i orden.
Hr. Verheugen, jeg må igen appellere til Deres venlighed og spørge Dem, om De vil besvare spørgsmål nr. 28.

Formanden

Spørgsmål nr. 28 af Mark Killilea (H-0071/99): Om: Sæler
I april 1997 forelagde den irske havfiskeristyrelse, Bord Iascaigh Mhara, en beretning for Kommissionen om det fysiske samspil mellem gråsæler og fiskegrej.
Undersøgelser på to udvalgte områder i Irland over en periode på 2-3 år gav afgørende beviser for, at sælerne ødelægger fiskebestandene. Denne undersøgelse underbygges af tidligere omfattende undersøgelser.
Rådet bedes oplyse, om Kommissionen har givet det kendskab til disse undersøgelser? Er det ikke enig i, at denne beretning og andre afslører, at omfanget af de skader, som sælerne påfører fiskeriet, har betydelige finansielle følger på lokalt plan? Er det også enig i, at foranstaltninger med henblik på at hindre sådanne følger må anses for at være berettiget, især når disse følger er påvist? Går det ind for, at Kommissionen yder finansiel støtte til de nationale fiskeriorganisationer, således at disse kan udføre undersøgelser med henblik på rent videnskabeligt at fastslå, om der er behov herfor?
Hr. Verheugen, jeg appellerer til Deres venlighed og beder Dem besvare hr. Killileas spørgsmål.

Verheugen
Hr. Killilea, jeg vil svare Dem. Men jeg ved allerede, at De vil opfatte det som et ikkesvar, for Rådet har ikke fået beretningen om det fysiske samspil mellem gråsæler og fiskegrej. Det er jo den beretning, De refererer til. Derfor kan Rådet heller ikke komme med en udtalelse om beretningen. Jeg har imidlertid fået at vide, hr. Killilea, at De har sendt et lignende spørgsmål til Kommissionen. Jeg mener, at det nok snarere er Kommissionen, som er i stand til at give Dem et tilfredsstillende svar.

Killilea
Hr. formand, tak, fordi De har tilladt mit spørgsmål, og tak til rådsformanden for hans svar, selvom han har sagt, at det ikke rigtig er noget svar. Jeg har fået endnu et svar fra Kommissionen, der ikke er noget rigtigt svar. Jeg ved ikke, hvor vi står.
De europæiske skatteyderes penge blev givet til Bord Iascaigh Mhara til denne forskning. Dokumentationen, og den seriøse videnskabelige forskning har været på tryk siden 1997, og her ligger den og samler støv. Jeg har en mistanke om, hr. rådsformand, at vi mangler modet til at tage fat på dette væsentlige problem. Men jeg vil gerne påpege over for Dem, at ved tre forsøgsfangster af torsk ved Irlands vestkyst var 98 % af de fangede torsk enten ødelagt eller alvorligt skadede af sæler.
Ligeledes med hensyn til de andre arter af torskefisk var hele 58, 8 % af den totale fangst, som irske fiskere har lov at foretage, ødelagt af sæler på den ene eller den anden måde. Det kræver meget mod at gå imod alt det pjat, der foregår omkring disse smukke dyr. De er nok smukke, når de har hovedet oven vande, men de er ikke så smukke under havet, hvor de fortærer tusinder tons meget kostbare fisk og dermed mad til Europas befolkning. Jeg siger til kritikerne: Er det vigtigere at fodre sælerne end menneskene? Efter min mening er det vigtigst at skaffe menneskeføde.
Jeg vil gerne bede rådsformanden om fortsat at lægge pres på Kommissionen, så den får det moralske mod til at tage fat på denne skrækkelige situation, som trænger sig meget på.

Verheugen
Hr. Killilea, da jeg selv har gjort den erfaring med de lange veje i Europa-Parlamentet, er jeg fuld af forståelse for Deres problem. Jeg kan ikke rigtig finde ud af, om jeg skal stille mig på sælernes, fiskenes eller menneskenes side. Mit råd er, at den irske regering alligevel bringer emnet på bane endnu en gang, når det - og jeg tvivler ikke på Deres ord, når De siger det - er et vigtigt anliggende for folk langs den irske vestkyst. Rådet kan ikke af egen drift drøfte eller udtale sig om en beretning fra en irsk myndighed, når den ikke engang er blevet forelagt for Rådet endnu. Mit råd er, hvis Kommissionen heller ikke kan give Dem noget svar, at den irske regering selv sætter dette emne på dagsordenen i Bruxelles.

Formanden
Mange tak, hr. Verheugen.
Hermed er spørgetiden til Rådet afsluttet.
Mødet udsat kl. 19.02 og genoptaget kl. 21.00

Fællesskabets vandpolitiske foranstaltninger
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A4-0261/98) af White for Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerbeskyttelse om forslag og ændret forslag til Rådets direktiv om rammerne for Fællesskabets vandpolitiske foranstaltninger (KOM(97)0049 - C4-0192/97, KOM(97)0614 - C4-0120/98 og KOM(98)0076 - C4-0121/98-97/0067(SYN)).
Jeg vil gerne som indledning sige, og jeg vil få lejlighed til at gentage det i aften, at jeg bliver nødt til at være meget streng med hensyn til at overholde taletiden. Vi har et meget stramt program, og det betyder, at det bliver meget sent i aften.

White
Hr. formand, jeg er meget glad for at kunne fremlægge min betænkning om direktivet om rammerne for Fællesskabets vandpolitiske foranstaltninger for denne førstebehandling. Dette forslags vej har været næsten lige så slynget som den vej, en laks følger, når den svømmer mod strømmen. Jeg vil gerne anerkende min kollegas, hr. Collins', personlige bidrag i det lange, seje træk, der nu langt om længe har ført os til denne førstebehandling. I 1995 sad hr. Collins for bordenden ved Parlamentets høring om vandpolitikken, hvor man barslede med direktivet om rammerne for Fællesskabets vandpolitiske foranstaltninger. Måske skulle vi kalde det »vandbabyen«, og han vil blive begejstret over endelig at se sin »baby« døbt af Parlamentet her, før han forlader os senere i år. Jeg vil gerne hylde den lille pyt af vandordførere - der også er til stede ved dåbsceremonien - og som omfatter mine kolleger, hr. Florenz, fru Schleicher, hr. Eisma og hr. Collins selv, som også har en vandbetænkning. Vi har udviklet en korpsånd iblandt os, hvorved vi er blevet vandbevidste, og det er en meget nyttig ting at have gjort.
Dette forslag giver os en historisk anledning til at sikre Unionens mest grundlæggende behov for tilstrækkelige forsyninger af vand af god kvalitet for vores dages og for morgendagens generationer. Resultatet heraf vil bestemme Unionens vandressourcers fremtid langt efter årtusindskiftet. Det er på høje tid med en reform af Unionens vandpolitik, og den er velkommen. Stykkevis udvikling har resulteret i en usammenhængende lovgivningsmasse, med forskellige og undertiden modstridende metoder, definitioner og mål. Den farlige tilstand, som mange af Unionens vandressourcer befinder sig i, er nem at se af de beviser, som Miljøagenturet i København har leveret os.
Den første rapport om Europas miljø - den såkaldte Dobris Assessment - giver en klar skitsering af problemerne, og sidste år offentliggjorde Miljøagenturet en anden vurdering. En sammenligning af de to rapporter viser, at der stadig mangler at blive gjort fremskridt. Dobris-vurderingen berettede, at vandet i en fjerdedel af Europas floder er af ringe til dårlig kvalitet med enten knappe fiskebestande eller slet ingen fisk overhovedet. I sidste års vurdering bemærkedes det, at der ikke var sket »nogen generel forbedring af vandkvaliteten i floderne«, og grundvandets kvalitet er ikke blevet forbedret siden den første vurdering. Europas grundvand er i fare og forurenet på mange måder, får vi at vide. »Problemerne omfatter forurening med nitrater, pesticider, tungmetaller og kulbrinter, hvilket fører til eutrofiering, toksiske påvirkninger i andre dele af vandmiljøet og mulige indvirkninger på menneskers helbred.« Til trods for adskillige internationale aftaler og mange gode hensigtserklæringer er gennemførelsen af Unionens vandlovgivning desuden stadig ringe.
Kommissionen, der - og det er jeg den taknemmelig for - deltog i den høring, der fandt sted i 1995, udarbejdede sin meddelelse i februar 1996. I fortsættelse af Parlamentets reaktion på meddelelsen har der været en fortsat dialog mellem Kommissionen og mig. I forbindelse med denne dialog udtrykte jeg de bekymringer, Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerbeskyttelse nærer med hensyn til det tidlige forslag. Kommissionen bør lykønskes med sin reaktion, for den leverede detaljerede bilag og grundlæggende definitioner, som manglede i det oprindelige forslag. Jeg føler mig ligeledes opmuntret over det nuværende tyske formandskabs konstruktive holdning.
Parlamentet har i dag fået forelagt 12 kompromisændringsforslag, der beskæftiger sig med vigtige spørgsmål, hvor jeg i den endnu ikke ratificerede Amsterdam-traktats ånd er glad for at fremlægge resultaterne af en trepartsdrøftelse, der for nylig fandt sted mellem mig selv, Kommissionen og Rådet. Disse kompromisændringsforslag viser en ny vilje til at bevæge sig henimod Miljøudvalgets holdning om vådområder, inddragelse af offentligheden, overvågning af kvaliteten af havvand og gaslagre i undergrunden.
Dette er, og har været nødt til at være, et kompliceret forslag. Det har til formål at fremme en bæredygtig anvendelse af vandressourcerne. Medlemsstaterne vil være forpligtet til at opnå en god status for al overflade- og grundvand inden en bestemt fastsat dato. En god status betyder et sundt økosystem og et lavt forureningsniveau. Disse mål vil blive nået ved brug af planer for forvaltning af vandløbssystemerne og blive støttet af unionsomspændende begrænsninger af forureningen. Forslagene skitserer, hvordan medlemsstaterne skal identificere de enkelte vandløbssystemer, udpege forvaltningsmyndigheder med ansvar for vandløbssystemerne og sikre, at de udarbejder planer. Planerne vil fastslå, hvad der skal gøres for at opnå en god status, herunder kontrolforanstaltninger mod forurening, fremme af en mere effektiv anvendelse af vandet, vandregulering og indførelse af et afgiftssystem.
Mine forslag til reform af Kommissionens forslag har til hensigt at tage sig af de væsentlige problemer, der fortsat underminerer gennemførelsen af Unionens vandpolitik. Samtidig søger mine ændringsforslag at skabe rammer for vandpolitikken, der er både praktiske og ambitiøse. Jeg må på det kraftigste understrege, at der er behov for skrappere kontrolforanstaltninger med forureningen, idet det mere langsigtede mål, der allerede er indeholdt i internationale aftaler som OSPAR, Helcom og Barcelona, som medlemsstaterne har undertegnet, er den endelige afvikling af toksiske stoffer.
Afslutningsvis vil jeg gerne gentage betydningen af det forslag, der ligger foran os. Hvad kan være mere vigtigt for Fællesskabets fremtid end sikre og rigelige forsyninger af sundt vand. Dette er det første stykke fællesskabsvandlovgivning, der kommer til at gælde for al overflade- og grundvand. Det baserer forvaltningen af disse vandmasser fast på princippet om bæredygtig udvikling.

d'Aboville
Hr. formand, vandkvaliteten, især i kystfarvandene, er af afgørende betydning for fiskeriet og akvakulturen.
Havene er reelt den sidste station for forurenende stoffer, der kastes i vores vandløb, og dette sker ved kysterne, der netop er det vigtigste område for reproduktionen af en lang række fiske- og dyrearter.
Direktivet, vi har fået forelagt, angår direkte de, der lever af disse aktiviteter, så meget mere som det ophæver to tidligere direktiver om farvande, der gælder for henholdsvis fisk og skaldyr.
Det er på denne baggrund, vi har fremsat følgende ændringsforslag: nr. 154 om at udvide direktivets anvendelsesområde til også at gælde kystområder og flodmundinger. Forslaget, der ligger helt i tråd med præmissen 11a, der er vedtaget i Miljøudvalget, fastslår, at medlemsstaterne vil få mulighed for at tage hensyn til forureningen i de maritime kystområder med henblik på at evaluere konsekvenserne heraf for fiskeriaktiviteterne. Ændringsforslagene 153 og 156 placerer fiskerne i udkanten af den gruppe, der udnytter havet. Årsagen hertil er, at de hverken tager noget fra det eller forurener det, og de er frem for nogen ofrene for en eventuel forurening. Endelig kommer ændringsforslag 155 med forslag til hjælp til de svageste kategorier. Jeg tænker her på de små akvakulturbrug, når de skal investere i udstyr for at kunne bekæmpe den forurening, de selv måtte forårsage.
Det drejer sig ikke om tiltag, der kan sammenlignes med skattefradrag, men i stedet om støtte til filtrerings- og rensningsudstyr.
Til sidst - og her taler jeg på UPE-gruppens vegne - vil jeg gerne fastholde, at vi går ind for metoden med forvaltning via hydrografiske bassiner. Den har allerede stået sin prøve i visse lande, og den udgør efter vores opfattelse nøglen i Kommissionens forslag. Metoden må derfor bevares.

Cunha
Hr. formand, Udvalget om Landbrug og Udvikling af Landdistrikter opfordrer Miljøudvalget som korresponderende udvalg til at optage følgende konklusioner i dets betænkning.
For det første understreger det, at landbrugeren anvender vandet til gavn for forbrugerne i almindelighed, og at landbrugeren er den, der har størst interesse i vand, der er så godt, at det kan anvendes til landbrugsproduktion af kvalitet.
For det andet mener det, at der ud over de allerede anførte mål vedrørende beskyttelse af vandet mod ødelæggelse af vandøkosystemerne og den langsigtede beskyttelse af vandressourcerne bør gøres en yderligere indsats for at mindske skadevirkningerne af oversvømmelser og tørke.
Hvad angår landbruget specielt, afviser det den fuldstændige dækning af omkostningerne i forbindelse med vandforsyning, sådan som den er udformet i artikel 12 i det foreliggende forslag til direktiv, men den kan tilslutte sig princippet om betaling af omkostningerne i forbindelse med vandforsyning, hvis der tages hensyn til såvel de sociale, miljømæssige og økonomiske følgevirkninger som områdernes geografiske og klimatiske forhold.
I denne sammenhæng har især landbruget i EU's sydlige del og i Middelhavsområdet behov for specifikke løsninger, uden hvilke dets modernisering og overlevelse på længere sigt ikke vil være mulig. Det vil ikke være muligt uden kunstvandingssystemer, der ofte indebærer enorme udgifter til opbevaring og fordeling af vand. Uden en specifik løsning kan det sydeuropæiske landbrug ikke klare sig over for landbruget i de nordligere regioner, hvor det regner hele året.
For det fjerde foreslår Landbrugsudvalget, at der i definitioner og bilag indføjes udtrykkelige henvisninger til vandmasser til landbrugsformål - kunstige søer - og til den fremgangsmåde, der skal anvendes i forbindelse med den pågældende kvantitets- og kvalitetskontrol, og til landbrug med kunstvanding og den særlige cykliske vandanvendelse, der kendetegner denne form for landbrug.
For det femte foreslår det, at brugerforeningerne inddrages i forvaltningen af vandløbssystemerne, herunder navnlig vandingslav i forbindelse med vandanvendelse til landbrugsformål.
Afslutningsvis vil jeg, hr. formand, kære kolleger, som portugiser gerne understrege betydningen af, at der også fastsættes strengere rammebestemmelser for forvaltning af tværnationale vandløbssystemer, således at der kan sikres passende niveauer for strømning og vandkvalitet i disse internationale floder.

Myller
Hr. formand, den primære mening med det direktiv, der berører udviklingen af Fællesskabets vandpolitiske foranstaltninger, er at sikre, at hver enkelt borger har ret til vand af god kvalitet både som næringsmiddel og i sine omgivelser. Der bliver dog ofte gået på kompromis med vandkvaliteten, for det har været svært at sanktionere forureningen. Af denne grund bør princippet om, at forureneren betaler, en effektiv overvågning af vandets gode kvalitet med færrest muligt undtagelser og en kontrol af de stoffer, der skaber problemer med vandkvaliteten primært ud fra sundhedsaspektet, skrives ind som en bindende garanti for menneskets ret til godt vand. Forsømmelighed og ansvarsløse handlinger får skæbnesvangre og uoprettelige følger.
Betænkningen indeholder mange gode ting, tak til ordføreren for dette. Men særlig god er den ændring, der indgår i betænkningen som arktikel 3a, hvor der fastsættes en opfølgning på realiseringen af forvaltningsplanerne for vandløbssystemdistrikter. Medlemsstaternes myndigheder skal forpligtes til at overvåge vandkvaliteten bedre end nu. Betænkningen indeholder dog efter min mening et problem, og det har at gøre med opfattelsen af, hvorledes man skal regulere vandafgifterne. Her handler det efter min mening, i hvert fald set fra et finsk synspunkt, om kommunalt demokrati og kommunernes ret til at regulere afgifter, og derfor bør man ikke blande sig i dette.
Særlig opmærksomhed må rettes mod grundvandet. Man må under ingen omstændigheder tænke, at vi er i en håbløs situation, at vandet allerede er så forurenet, at det ikke længere kan betale sig at gøre noget. Der er mange eksempler på, at man har kunnet løse problemerne, om ikke man har kunnet bringe vandet tilbage til en naturlig tilstand, så dog til en stand, der ikke er sundhedsskadelig for mennesker.

Florenz
Hr. formand, fru kommissær, ærede repræsentanter for formandskabet, at vi i dag taler om et rammedirektiv, kan vi ikke mindst takke Ian White for. For nogle måneder siden så det helt anderledes ud. Kommissionen ønskede at udarbejde en meddelelse til os - jeg var ordfører på det tidspunkt, og imod Rådets planlagte hurtige afgørelser sørgede vi i fællesskab for, at vi i dag har dette resultat. Det som sådan er en succes. Det må man heller ikke glemme set fra et parlamentarisk synspunkt.
Direktivet har ikke til formål, som mange af mine kolleger, især østrigere, tror, at regulere vandets status quo. Tværtimod vil vi beskytte vandkvaliteten, det er direktivets opgave. Nu synes det, som om Rådet og Kommissionen vil foreslå os, at vi skal love hinanden at beskytte vandet. Men hvordan vi beskytter det, skal vi overlade til medlemslandene. Jeg er ikke helt sikker på, om det er det rigtige europæiske initiativ. Jeg har ikke megen tiltro til, at der opstilles tusinde forbud, men jeg har tiltro til, at der opstilles få vigtige forbud, og at disse også kommer til at gælde i Europa. Disse skal underbygges og sikres videnskabeligt.
Vi har besluttet os for det indre marked, og et af hovedformålene med det indre marked var at harmonisere standarder i Fællesskabet, ikke ubetinget at gøre dem absolut ens, men at tilnærme dem til hinanden. Det synes vi i øjeblikket at gå bort fra i miljøpolitikken. De kender min krititk. I direktivet om rammerne for Fællesskabets vandpolitiske foranstaltninger defineres kvalitetsstandarderne og emissionsstandarderne desværre ikke for hele Europa, i det mindste ikke efter Rådets og Kommissionens idéer, men meget vel efter Parlamentets idéer. Jeg mener, at det er en vigtig metode, denne kombinerede metode, som vi også ønsker at følge op på og følger op på i fremtiden.
Som nabo til Rhinen - mit hus og min have ligger nogle hundrede meter fra Rhinen - anser jeg det for vigtigt, at naboerne længere oppe ad floden begynder, uanset hvem det er. Hvis de ikke begynder, hvis vi tyskere ikke fortsætter med høje standarder, vil vores nederlandske kolleger snart drukne i elendigt, beskidt vand. Det må ikke være et anliggende i en individuel, national politik, men der skal være tale om europæiske standarder, ikke 100, men måske 40 eller 50. Jeg tror, at Rhinen, Rhône og Mosel har brug for disse europæiske standarder, således at vi kommer videre på dette område fremover.
Rådets engagement var på ingen måde stort. Af 188 ændringsforslag har vi lavet 10 kompromisforslag. Dér har vi før klaret andre sager bedre. Formandskabet har ydet en administrativ præstation. Parlamentets fremstilling var efter min mening bedre. Vi tror, at hvis det kommer så vidt, som Rådet ønsker, vil vi ved regulering på nationalt niveau få en kompliceret situation og i sidste ende et miljøpolitisk Babylon.

Eisma
Hr. formand, beslutningsprocessen omkring dette rammedirektiv for vandressourcerne fortjener bestemt ikke en skønhedspræmie. Årsagen var den uformelle politiske aftale, som Rådet indgik uden at afvente Parlamentets førstebehandling. Den enorme forskel mellem indholdet af denne aftale og Parlamentets ønsker, som udlagt i mere end 200 ændringsforslag, tvang Parlament og Råd til et indtil nu usædvanligt trin, uformel drøftelse, en drøftelse, der endnu ikke er fastlagt i de europæiske konventioner. Det kan stadig komme.
Hr. White var vores guide i denne politiske dyst, og han får mine komplimenter. Han var en god guide. Han forsvarede på fremragende vis Parlamentets synspunkter over for Rådet og opnåede på et par punkter en tydelig sejr. Han gav ikke efter for trykket fra medlemslandene på de punkter, der er vigtige for os, så som prioritetslisten og den såkaldte combined approach . Til trods for arbejdspresset og de indviklede diskussioner har han også holdt os allesammen så godt informeret som muligt. Men det er nu Parlamentets job at aflevere et referat af førstebehandlingen, hvori det tydeligt angives, hvordan kvantitet og kvalitet af overflade- og kystvand kan beskyttes på bedst mulig måde. Dertil er strenge definitioner, tydelige målsætninger og klare procedurer nødvendige.
Miljøudvalget har lavet gode forslag. Jeg forstår ikke, at Rådet vil godkende så lidt. Man har endog problemer med ændringsforslag, der sørger for, at miljøstandarder efterleves i overensstemmelse med europæiske direktiver, som f.eks. nitratdirektivet og internationale aftaler, som f.eks. OSPAR-aftalen. Ubegribeligt. Jeg forstår ikke, at Rådet er imod dette. Men vi behøver ikke at gøre os nogen bekymringer. Det fælles synspunkt vil ikke blive behandlet mere i dette parlamentsår. Ved begyndelsen af det nye parlamentsår vil Amsterdam-traktaten træde i kraft, hvorefter den anden behandling vil falde under procedure med fælles beslutningstagning.
Rådet kommer så til at tage hensyn til vores synspunkter. Jeg håber, at Rådet indser, hvordan det har brændt sig ved indgåelsen af denne uformelle politiske aftale og vil tage ved lære af det.

González Álvarez
Hr. formand, jeg vil gerne takke ordføreren, der har arbejdet hårdt for at kunne fremlægge sin betænkning hér i dag. Ordføreren udtrykker på udmærket vis den bekymring, der var under høringen i Miljøudvalget, idet han gør opmærksom på behovet for et mere gennemsigtigt og meddelsomt rammedirektiv, for en tredjedel af de europæiske floder er forurenet, det kystnære farvand overudnyttes, og det samme gælder de underjordiske vandressourcer. På grund af dette har vi meget vanskeligt ved at forsyne befolkningen med drikkevand, i hvert fald vil vi få det i fremtiden, især i nogle af de sydeuropæiske lande.
Vi er derfor enige i forslaget, selvom vi dog var mere enige i det tidligere forslag. Efter vores opfattelse var hr. Whites tidligere ændringsforslag 38 mere fuldstændigt og bedre. Ikke desto mindre mener vi, at vi bør arbejde for indførelsen af en meddelsom forvaltning af vandløbene, for at der skabes en gennemsigtig fælles ramme og et grænseoverskridende samarbejde. Sammen med de portugisiske parlamentsmedlemmer besøgte vi Tajo-floden og oplevede bekymringen i Portugal, for at man i Spanien bruger ressourcerne på en ordentlig måde, hvilket vil være den eneste måde, man kan sikre et samarbejde mellem vores to lande.

Crowley
Hr. formand, også jeg vil gerne lykønske ordføreren med hans kolossale arbejde. Vi bifalder i allerhøjeste grad disse forslag, fordi de forsøger at etablere en integreret tilgang til vandforvaltningen og beskyttelsen af vandressourcerne, som er meget vigtig.
Det underliggende grundlag for alt dette, nemlig princippet om, at forureneren betaler, er et princip, vi frem for alt bør fremme her. Men præmisserne for den analyse, der er blevet udført, bør gøres bredere, således at de også omfatter de meget vigtige sociale konsekvenser af noget, der i alt væsentligt er en enestående social ydelse. Levering af vand til husholdningerne, som er en nødvendighed i hverdagen, til erhvervslivet og landbruget og andre aktiviteter må garanteres. Her vil jeg især henvise medlemmerne til ændringsforslag 22, der beskæftiger sig med artikel 12, stk. 1, der fastslår, at der ikke vil blive opkrævet almindelige vandafgifter, hvor særlige sociale eller andre betingelser taler for det. Denne skelnen er vigtig, og vi må i særdeleshed sikre fortsat gratis forsyning til dem, der har størst behov for det.

Breyer
Hr. formand, når vi her til aften taler om direktivet om rammerne for Fællesskabets vandpolitiske foranstaltninger, taler vi desværre ikke om beskyttelse af vandmiljøet, men om et kludetæppe. Det viser forslaget tydeligt. For mange undtagelser, ingen klare grænseværdier og standarder, fuldstændig uforpligtende kvalitetsmål, som går efter det engelske princip, vi fortynder det, så er der ikke nogen, der mærker noget. Hertil kommer alt for lange overgangsfrister på op til 34 år, der gør det klart, at beskyttelsen af vandmiljøet næsten udskydes, til der falder to torsdage i én uge. Det er mere end en latterliggørelse af forbrugerbeskyttelsen. Højdepunktet, et økologisk Waterloo, er dog for mig spørgsmålet om udledning af farlige stoffer. Trods OSPAR-konventionen foreslås det næsten i den fælles holdning, at der intet skal ske, slet ingenting.
Jeg mener, at vi må være klar over, at vand er en for kostbar ressource, til at det kan blive til losseplads. Her forventer jeg, at vi i morgen under afstemningen sender et helt klart signal. Jeg håber desuden, at vi i morgen bliver enige om, at også grænseværdier for radioaktivitet, som vi gjorde det ved drikkevandsdirektivet ...
Formanden fratog taleren ordet

Escolá Hernando
Hr. formand, hjemme i Aragonien, hvor jeg kommer fra, siger vi, at vandet er målet på vores fremtid. Vi siger også, at der ikke er vand til overs i vores egn, men at der derimod mangler investeringer til at udnytte vandet og gøre det rentabelt. Dér er vi helt klar over, at det ikke er muligt at gøre fremskridt uden vand, og at vandet er bydende nødvendigt for at bevare miljøet og for at skabe rigdom og beskæftigelse i såvel landbruget som industrien.
Vores problem, mine damer og herrer, er ikke alene vandets kvalitet, men også vandmængden, det vil sige knapheden deraf. Derfor forekommer det os nærmest at være en fornærmelse, at Ebro-floden, som er den mest vandrige på Den Iberiske Halvø, gennemstrømmer Aragonien over en strækning på mere end 200 km, hvoraf en del er et sandt ørkenområde, næsten uden at man udnytter dens vand, hvilket hovedsageligt skyldes den historiske mangel på statsinvesteringer. Det er netop på grund af denne mangel på investeringer, at man kan sige, at der er rigeligt med vand og dermed berettige omledninger til mere udviklede områder. Derfor er det efter vores opfattelse enormt vigtigt at undgå omledninger mellem vandløb, fordi det i praksis øger ubalancen og affolkningen i stedet for at bringe området i ligevægt, fordi det nødvendiggør dyre anlægsarbejder, som næsten altid gennemføres på bekostning af miljøet, og som ikke sikrer en bæredygtig udvikling, da udbuddet synes ubegrænset, og i bund og grund, mine damer og herrer, fordi omledninger blot er en afspejling af den stærkes ret over for den svage.
I morgen skal vi stemme om en række ændringsforslag, der allerede er blevet godkendt i udvalget, og som omhandler en begrænsning af omledninger mellem vandløb til meget specifikke situationer, hvor der kræver forudgående tillladelse, og kun såfremt det viser sig, at der i det modtagende vandløb er taget alle mulige foranstaltninger for at mindske efterspørgselen. Det er efter vores overbevisning den rette måde at gøre vandpolitikken til et effektivt instrument til opnåelse af den sociale og territoriale samhørighed i Europa.

Aparicio Sánchez
Hr. formand, jeg vil gerne uddybe de spanske socialdemokraters holdning til visse aspekter i forhold til vores politiske gruppe. Vi er helt og aldeles for et rammedirektiv vedrørende Fællesskabets vandpolitik, og i denne henseende hilser vi med glæde udkastet til direktiv velkomment. Men dette tilnærmende lovgivningsarbejde kan for visse aspekters vedkommende blive til en karikatur, hvis man ikke tager hensyn til Europas territoriale særpræg. Spørgsmålet om vand kan ikke behandles ens i lande med overvældende regnmængder og i lande ligesom mit eget, hvor vandet er en meget knap ressource. Man kan ikke behandle lande med oversvømmelser og tørkeperioder, som f.eks. Middelhavslandene, og de nordlige lande ens.
På grund af dette har vi stillet differentierede ændringsforslag, og vi synes, at det strenge krav om betaling af alle vandrelaterede udgifter er meget uretfærdigt, eftersom dette ville betyde, at en spansk borger eller landmand skulle betale 40 eller 60 gange så meget for vandet som f.eks. en brite eller en belgier.
Andre ændringsforslag, som drejer sig om overtrædelsestilfælde, hvoraf nogle er umulige at løse i visse af de sydlige egne, eller om krav til omledninger og grundvandsdannelsen, følger den samme logik. En lovgivende magt med videnskabelige og afbalancerede krav, som Parlamentet har, bør ikke ligestille de forskellige europæiske regioner, som er så forskelligartede med hensyn til kvantiteten og kvaliteten af vand samt nedbørsmængder.

Valverde López
Hr. formand, jeg støtter fuldt ud hr. Aparacios indlæg. Hér ser vi, at vi ikke bør glemme mangfoldighedens enhed, og at politiske voluntarismer koster dyrt. Derfor kan vi ikke glemme, at vandproblemet er af strategisk betydning for Spanien, som De udmærket ved, fru kommissær, og i den forbindelse er der blevet stillet ændringsforslag, som Kommissionen forhåbentlig vil tage hensyn til med henblik på at suspendere kravene i direktivet i tilfælde af tørke eller alvorlige oversvømmelser. Det er en omstændighed, der bør tages i betragtning.
Fru kommissær, vi har også behov for, at direktivet gør det muligt for Spanien at gennemføre omledninger mellem vores vandløb og som fastlagt i den nationale hydrologiske plan med passende afbalanceringer. Kun en sådan foranstaltning kan sikre forsyningen til de sydligste egne i vores land.
Man bør også tilpasse princippet om fuldstændig betaling af udgifterne. Vi kan ikke påføre visse lande flere vanskeligheder, end de har, og vi bør undgå, at vandet i de lande, der har mindst af det, har en ubetalelig pris, som gør det utilgængeligt for borgerne og de mange brugere.
Med hensyn til mange af de ændringsforslag, der blev stillet i Miljøudvalget, kan jeg i dette tilfælde ikke støtte dem, for de er ikke fornuftige. Der er nogle ting, der virker, f.eks. aftalerne mellem nabolande, og derfor kan jeg ikke se, hvorfor man er nødt til at indgå internationale aftaler om vandløb, når nu de andre fungerer godt. Man er nødt til at begrænse sig til en mulighed for på medlemsstaternes foranledning at høre Kommissionen, hvis der opstår et problem, for at denne kan løse og afgøre problemet, ligesom den plejer at gøre.
Hvad angår de kvantitative aspekter, er visse af ændringsforslagene vedrørende omledningerne og grundvandsdannelsen meget foruroligende. Dette er en almindelig praksis i Spanien, som gør, at vi kan få meget mere ud af vores knappe ressourcer. Det er udelukkende kvantitative aspekter, som kan forhindre godkendelsen af dette direktiv.

Marset Campos
Hr. formand, fru kommissær, også jeg vil først og fremmest gerne lykønske Kommissionen og hr. White og udtrykke min billigelse af deres forslag. Ikke desto mindre vil jeg insistere på to spørgsmål, som vedrører den neoliberalistiske fundamentalisme og mangelen på demokrati i EU.
Med hensyn til den neoliberalistiske fundamentalisme bevirker ønsket om at lade brugerne af vandet betale alle udgifterne, at vi forårsager en relativ forværrelse for Spanien, som hr. Cunha, hr. Aparicio og andre har sagt. Det er frygteligt i områder som Murcia, Andalusien, Aragonien osv. Det ville være meget alvorligt.
Hvad angår mangelen på demokrati, tror jeg, at det er vigtigt at inddrage myndighederne i kunstvandingsområderne, hvoraf nogle såsom Valencia og Murcia har benyttet sig af kunstvanding i mere end 1.000 år, f.eks. den særlige »vanddomstol« (Tribunal de las Aguas ) eller »forligsmandsrådet« (Consejo de Hombres Buenos ), og at det ligeledes på dette område er bydende nødvendigt med demokrati.

Oomen-Ruijten
Hr. formand, rammedirektivet for vandressourcerne, som vi taler om i dag, og som vi skal stemme om i morgen, bliver et gennembrud for en europæisk vandkvalitets- og kvantitetspolitik. Men ikke bare det. Dette rammedirektiv er også kronen på værket af nogle kollegers utrættelige flid. Jeg nævner her med stor fornøjelse min kollega Karl-Heinz Florenz, der var den absolutte forkæmper og initiativtager i denne sammenhæng. Jeg nævner også min nederlandske kollega Doeke Eisma og naturligvis også ordføreren, kollega White, som jeg giver min komplimenter for den betænkning, der nu ligger foran os, og også for de kompromisændringsforslag, der i morgen skal bidrage til store flertal.
Rammedirektivet for vandressourcerne er det eneste rigtige svar på den indtil nu hensmuldrede, ineffektive og utilstrækkelige vandkvalitetspolitik og den helt fraværende vandkvantitetspolitik. Vand spiller en hovedrolle i nederlændernes liv. I min egen nationalsang lovpriser vi vores Limburg med: »Hvor Maas' brede strøm prægtigt flyder mod havet«. Indbyggerne i Zeeland udlægger med luctor et emergo (jeg kæmper og kommer op) den kamp, der føres mod havet, og som i sidste ende, efter oversvømmelseskatastrofen, førte til anlæggelsen af Deltaværkerne, en dæmning, der gjorde os nederlændere verdenskendte. Vi har i bogstaveligste forstand også vundet land ved Flevopolderen.
Vi fører en daglig kamp mod vandet i Nederland - polderland, deltaet, hvor Maas, Rhinen og Schelde munder ud i havet. Den, der tør hævde, at vi er i stand til selv at løse sagen med vores særdeles velorganiserede nederlandske vandkvantitetspolitik, er sandsynligvis ikke længere opmærksom på de oversvømmelser, der har plaget os de seneste år.

Ribeiro
Hr. formand, kun tre bemærkninger. Den første til støtte for en vandpolitik, der fremmer rationaliseringen af dets anvendelse ved at lægge vægt på den rationelle kontrol med efterspørgselen og ikke en irrationel stigning i udbuddet. Den anden for at gentage, at grundforvaltningsenheden for overflade- og grundvand er vandløbssystemet, og at vandløbssystemerne ikke adskilles af statsgrænser, eftersom de har deres begyndelse ved udspringet og deres afslutning ved mundingen, hvor mange lande floderne end løber igennem. En sidste bemærkning for at fremhæve den forståelse og det samarbejde, der har været i vores gruppe mellem spanske og portugisiske parlamentsmedlemmer, og som for nylig har ført til et vandmanifest, der kan genfindes i den betænkning, som nu behandles, hvad der styrkes af det symbolske forhold, at det fra vores gruppe har været medlemmer af disse nationaliteter, der har deltaget i debatten. Og hvis vi håber at ses igen i Parlamentets beslutning, sker det ikke i aftalen om de fælles floder, som de to regeringer har undertegnet, der er et tilfælde, hvor fællesskabssolidariteten burde ytre sig, og hvor der kræves samarbejde mellem staterne.

Schleicher
Hr. formand, dette direktiv havde en svær fødsel. Jeg vil gerne efterfølgende takke alle dem, der har deltaget konstruktivt i arbejdet, på vegne af kollegerne, naturligvis også vores ordfører, hr. White, men også Kommissionen, der har flyttet sig. Jeg forventer af det tyske formandskab, at det kontrollerer Parlamentets arbejde omhyggeligt, ellers kunne der ved andenbehandlingen i Europa-Parlamentet opstå en slem overraskelse i form af en afvisning.
Som ordfører for handlingsprogrammet for grundvand, der på ingen måde er overflødigt, anser jeg følgende aspekter for uundværlige: fastlæggelse af en omfattende grundvandsbeskyttelse, forbud mod direkte udledning af skadelige stoffer og i den forbindelse undgåelse af fastlagte grænseværdier for grundvandet for at gøre den såkaldte påfyldningseffekt umulig, endelig en så omfattende bortskaffelse og forhindring som muligt af såkaldte indirekte udledninger i grundvandet og naturligvis en så omfattende sanering af forurenet grundvand som muligt ud fra tekniske synspunkter.
Tre af mine ændringsforslag tjener disse mål. Jeg vil endnu en gang gerne gøre opmærksom på, at ændringsforslag 77 ligger mig meget på hjerte, og at jeg ikke er indforstået med kompromisforslaget. Jeg vil gerne advare mod overdrevne, urealistiske og uigennemførlige krav. Selvom miljøbeskyttelsen hidtil er kommet til kort på mange andre politiske områder og har fået for lidt opmærksomhed, må vi ikke gentage denne fejl i omvendt rækkefølge. Derfor er jeg sammen med vores gruppe afgjort imod nogle ændringsforslag, der til dels ganske enkelt ikke kan gennemføres, hverken med mange penge eller med alle til rådighed stående tekniske muligheder. En lovgivning, der kræver noget sådant, er utroværdig.
Til sidst har jeg et spørgsmål til Kommissionen: Hvad sker der med forslaget til direktiv om økologisk vandkvalitet? Jeg kender ikke noget til, at Kommissionen skal have trukket dette forslag tilbage officielt.

Flemming
Hr. formand, fru kommissær, det foreliggende direktiv skaber efter Parlamentets ønske meget vigtige fornyelser i forbindelse med bevarelsen af Europas måske mest værdifulde gode, vandet: afklaring og forankring af den kombinerede metode, forankring af den arealdækkende beskyttelse af vandmiljøet og en ambitiøs udformning af kvalitetsmål for grundvandet. Især den kombinerede metode udgør for mange medlemslande et kvantespring i forbindelse med renholdelsen af vandet. Der skal langt om længe ske en nytænkning i hele Europa. Ingen har ret til hensynsløs forurening og forgiftning af floder og have, men derimod en pligt til først at rense alt spildevand, også industrielt, med de bedste tekniske muligheder og dernæst at aflede det. Strenge emissionsstandarder og ikke kun immissionsstandarder er nødvendige.
Jeg ser negativt på forsøgene på at forankre forvaltningen af vandressourcerne i kvantitativ henseende i direktivet. Jeg er dog meget glad for, at både Rådets og Kommissionens juridiske tjenester er af den opfattelse, at sådan en forankring ikke ville være forenelig med det retsgrundlag, der er fastsat i forbindelse med vedtagelsen af direktivet. Jeg er også glad for, at det er lykkedes mig i Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerbeskyttelse at gennemføre et ændringsforslag, som helt klart slår fast, hvilke supranationale myndigheder der bør oprettes. En indskrænkning i et medlemslands magt til at disponere i forbindelse med forvaltningen af landets vandressourcer er udelukket. Hvis det vedtages sådan i morgen, vil jeg gerne bifalde betænkning af White, som jeg gratulerer ham med.

Matikainen-Kallström
Hr. formand, en rigelig forsyning af vand i god kvalitet er er basalt behov for Fællesskabet. Der er konstateret problemer både med flodernes vandkvalitet og med sløseri med vandet i by- og industriområder. Vandressourcerne i Europas forskellige stater er ikke nogen fælleseuropæisk ejendom, ligesom de ikke er en af den slags naturressourcer, man driver handel med. Hvert enkelt medlemsland har dog på nationalt plan grund til at gribe ind for at bedre vandkvaliteten i deres egne floder, for at udvikle og realisere vandspareforanstaltninger og for at beskytte sit grundvand.
Tanken om en fælles vandpolitik burde realiseres inden for de beskyttelsesforanstaltninger, der findes på tværs af landegrænserne og for vandområder, der berører flere lande. I den senere tid er der foregået forskellige ting, som har svækket Østersøens tilstand, såsom udledning af urenset spildevand i havet. Den slags miljøskadelige handlinger burde man forsøge at hindre i overensstemmelse med en fælles politik for den nordlige dimension, og disse sager kunne man også godt blande sig i på et fælles vandpolitisk plan. Den nordlige dimension giver fortrinlige muligheder for dette ligesom for andre miljøsikkerhedsprojekter.
I forslaget har man villet opstille visse kvalitetsværdier for det vand, der bruges i Det Europæiske Fællesskabs lande. Sådanne faktorer er det fint at inkludere i den fælles politik, hvis blot man husker at efterlade tilstrækkeligt med plads til løsninger, der tager hensyn til nationale forhold og særlige omstændigheder.

Redondo Jiménez
Hr. formand, fru kommissær, mine damer og herrer, eftersom jeg er den sidste, der skal tale om vandet, og eftersom problemet måles på kvantitet og ikke kvalitet, bliver De nødt til at bære over med mig. Jeg skal forsøge ikke at gentage alt det, der er blevet sagt af mine spanske og portugisiske kolleger og i stedet nævne noget, som ikke endnu er nævnt i betænkningen.
Jeg vil blot præcisere argumentationen vedrørende udgifterne. Vi forkaster Kommissionens oprindelige forslag om at lade brugerne, som hovedsageligt er landmænd, betale alle udgifter for vandtjenester, som f.eks. infrastrukturerne, og forslaget om at tage hensyn til udgifterne, eftersom det kan betyde enden for det allerede følsomme landbrug i Sydeuropa.
Vi bør også overveje spørgsmålet om de bedste, tilgængelige teknikker i industriprocesser. Vi er nødt til at tænke over costbenefitforholdet og situationen i sektoren. Vi kan ikke gå videre end den politiske aftale, som Ministerrådet indgik i juni sidste år. Afskaffelsen af farlige stoffer og de ønskelige målsætninger for miljøet må vi formulere inden for og i kraft af vores reelle, såvel tekniske som økonomiske, muligheder for at kunne nå dem.
Vi er derimod enige med hensyn til undtagelserne på grund af tørke, og det er vigtigt, at undtagelser er mulige både i situationer med tørke og med oversvømmelser. Efter min opfattelse bør man anvende subsidiaritetsprincippet på de internationale vandløbssystemer, og for nylig er der blevet indgået en aftale med vores vandløbsnabo, det vil sige Portugal. Hvad angår de mængdemæssige aspekter, betingelserne for omledninger og grundvandsdannelse, indeholder forslaget ikke et retsligt grundlag. I traktaten kræves der enstemmighed, og derfor kan vi efter min opfattelse ikke støtte forslaget på nuværende tidspunkt.
Hvad angår de af mig stillede ændringsforslag, vil jeg fortælle Dem, at kun tre af dem drejer sig om definitioner, som ikke er blevet overvejet, f.eks. den kunstige vandmasse ...
Formanden afbrød taleren

Bjerregaard
Hr. formand, jeg vil gerne begynde med at takke Miljøudvalget og navnlig ordføreren, Ian White, for deres grundige behandling af det nye forslag til et rammedirektiv for vandressourcerne. Parlamentet har - som det også blev understreget - reageret særdeles seriøst på reformen af vandpolitikken, og jeg vil gerne benytte lejligheden til at rose den betydelige og meget positive indflydelse, som Parlamentet har haft både med hensyn til at starte og videreudvikle reformen. Kommissionens forslag om behandlingen af farlige stoffer og om bilag V om økologisk status bygger i høj grad på Parlamentets konstruktive engagement.
Samme konstruktive engagement lå bag den nylige uformelle drøftelse mellem Parlamentet, Rådet og Kommissionen, og der var, som fremhævet af hr. Eisma, i høj grad tale om en nyskabelse. Resultaterne af disse drøftelser forbedrede i det store og hele teksten yderligere, samtidig med at de også bragte de to lovgivende institutioners standpunkter tættere på hinanden. Det er en positiv udvikling, og jeg kan naturligvis støtte det resultat, der foreligger i form af kompromisforslag 189-201. Faktisk forbedrer de fleste af Parlamentets ændringsforslag den tekniske kvalitet og gør teksten klarere, og det glæder mig meget at kunne sige, at vi går ind for idéerne i de fleste af dem.
Vi kan i princippet helt eller delvis acceptere 85 af de 122 ændringsforslag. Kommissionen kan endvidere støtte en række af de øvrige fremsatte ændringsforslag. Navnlig støtter vi Parlamentets initiativer med hensyn til behandlingen af farlige stoffer, åbenhed, den kombinerede metode og medtagelsen af radioaktivitet.
Hr. formand, som det er fremgået, er der mange ændringsforslag, og det vil være umuligt for mig inden for en rimelig tidsramme at gennemgå dem alle. Derfor vil jeg nøjes med at tage nogle af hovedområderne op. Der er først behandlingen af farlige stoffer. Det er et stort problem, som betænkningen med rette fokuserer på. Det er vigtigt, at vi er konsekvente over for vores forpligtelser i internationale organisationer med hensyn til emissioner. Mangelen på oplysninger om de sociale og økonomiske konsekvenser betyder imidlertid, at det ikke altid er hensigtsmæssigt at indføre juridisk bindende krav på nuværende tidspunkt. Vi har derfor til hensigt at acceptere princippet bag ændringsforslag 6, 19, 47 og 83 og i artikel 1 i forslaget at indføje en henvisning til ophør som et endeligt mål. Dette er i overensstemmelse med indfaldsvinklen i erklæringen fra Nordsø-konferencen og alle de relevante havkonventioner. De andre ændringsforslag om dette emne - og det er 22, 43 og 46 - bliver så afvist.
Hvad angår åbenhed og inddragelse af offentligheden, har drøftelserne mellem Rådet og Parlamentet været særdeles produktive. Kommissionen kan fuldt ud støtte ordførerens kompromisændring, der afspejler de aftaler, der er indgået om offentlig høring, og både Rådets og Kommissionens rapportering. Ændringsforslag 25 og 39 vedrører behovet for at definere den kombinerede metode, som Kommissionen i princippet accepterer, selvom vi foreslår en lidt anden formulering for at gøre anvendelsesområdet juridisk mere præcist. Kommissionen kan også principielt acceptere ændringsforslag 87 og 88, som kræver en tidsplan for Kommissionen til at indføre kontrol med prioriterede stoffer. Ændringsforslag 84 og 85 om revision af prioritetslisten giver imidlertid ikke tilstrækkelig tid til at behandle stofferne, og Kommissionen afviser derfor disse ændringer og foreslår at fastholde den nuværende revisionsperiode på 6 år.
Kommissionen accepterer principielt ændringsforslag 34 og 122 om medtagelse af radioaktivitet i forslaget, selvom der kan blive behov for en vis omredigering. Med hensyn til betaling, som har spillet en stor rolle i debatten her i aften, så er en mere fuldstændig integrering af miljø- og ressourceomkostninger væsentlig, men problematikken må undersøges nærmere. Ændringsforslag 67, 68 og 69 kan derfor ikke accepteres for øjeblikket. Ændringsforslag 66, der kræver, at betalingen fastsættes til et niveau, som tilskynder til opfyldelse af miljømålsætningerne, er imidlertid meget nyttigt og kan selvfølgelig accepteres.
Så er der en række forslag, som Kommissionen afviser af tekniske grunde. Der er også nogle enkelte, som vi afviser i den form, de er forelagt, mens der er ganske mange elementer, som vi regner med kan indgå i det ændrede forslag. Det er her, jeg afstår fra at nævne dem allesammen.
Som konklusion kan jeg kun hilse denne betænkning velkommen, og det samme gælder de fremskridt, der allerede er gjort. Parlamentets rolle har været betydningsfuld, og den konstruktive holdning, der er kommet til udtryk i drøftelserne, er grundlag for en god arbejdsatmosfære ved kommende forhandlinger. Det er i forbindelse med et så vigtigt emne klart, at en række spørgsmål vil kræve tilbundsgående drøftelser, før de kan løses. Jeg er overbevist om, at den stærke position, som Parlamentet har indtaget, efterhånden som lovgivningsprocessen skred frem, vil bidrage til, at vi kan nå målet, som er en vandpolitik, vi kan være stolte af. Lad mig så blot tilføje til det spørgsmål, som fru Schleicher stillede, at vi regner med, at forslaget om den økologiske vandkvalitet er indeholdt i forslaget her og dermed altså bortfaldet.

Formanden
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 11.

Udsætning i miljøet af genetisk modificerede organismer
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A4-0024/99) af Bowe for Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerbeskyttelse om forslag til Europa-Parlamentets og Rådets direktiv om ændring af direktiv 90/220/EØF om udsætning i miljøet af genetisk modificerede organismer (KOM(98)0085 - C4-0129/98-98/0072(COD)).

Bowe
Hr. formand, der hersker ingen tvivl om, at vi her i aften stemmer om en meget vigtig betænkning, der vil blive til et meget vigtigt stykke lovgivning. Den berører en væsentlig vækstindustri inden for Fællesskabet, men giver samtidig anledning til en række bekymringer hos offentligheden, som man må gøre noget ved. Jeg har i denne betænkning forsøgt at finde en mellemproportional mellem beskyttelsen af folkesundheden, miljøet, forbrugernes rettigheder og behovene i den vækstindustri, der har så meget at give, hvis den får lov til at gøre det på den rette måde.
Vi har allerede med held ført betænkningen gennem Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerbeskyttelse. Siden da har vi bestræbt os på at nå en endog større enighed blandt de forskellige involverede parter, således at vi kan nå frem til et forslag, som også Kommissionen kan acceptere.
Der er mange væsentlige punkter i betænkningen. Jeg vil gerne lige skitsere et par af dem nu. For det første har vi i teksten indført endnu en forpligtelse for medlemsstaterne og Kommissionen til at overholde forsigtighedsprincippet og sikre, at vi undgår eventuelle negative virkninger på menneskers sundhed og miljøet, når som helst en GMO af en hvilken som helst art udsættes i miljøet.
Hvad angår GMO'er, der kommer i handlen, må vi også sikre os, at de kan identificeres og spores. Det har vi forsøgt at gøre med nogle af vores ændringsforslag, nemlig ved at foreslå, at tilladelsen til udsætning indeholder deskriptive metoder til identifikation, og at der føres et offentligt register over disse metoder, således at vi ved, hvor de bevæger sig hen, og hvad de gør. De overvågningskrav, vi har indført i forslaget, skulle hjælpe os med at gøre dette.
Der er en særlig bekymring, der er blevet udtrykt af mange mennesker om, at vi har et problem med eksport af GMO'er, ja, og et ansvar, når disse GMO'er går til tredjelande, der måske ikke evner at håndtere dem på samme måde, som vi gør i EU. Derfor har vi indført princippet om forudgående meddelt samtykke.
Der er blevet udtrykt mange bekymringer af folk på tværs af Europa om de etiske aspekter ved de genetisk modificerede organismer, der snart måtte komme på markedet - ja, måske endog genetisk modificerede dyr. I den situation har vi ret til at rådføre os med et etisk udvalg. Vi går efter den mest fuldstændige høring af det etiske udvalg i principspørgsmål. Jeg er sikker på, at det vil hjælpe i forbindelse med den fremtidige indførelse af GMO'er, der kan udgøre visse vanskeligheder.
Alle producenter må acceptere, at de, når de lancerer et produkt på markedet, må påtage sig deres ansvar. Ansvar er et spørgsmål her, ligesom det er for enhver anden type produkt. Vi foreslår en form for ansvar, der er rimeligt og omfattende, og som ikke adskiller sig fra det, der foreslås for andre produkter.
Vi erkender, at de langsigtede implikationer af disse produkter meget vel kan blive af en sådan art, at der vil blive tale om væsentlige socioøkonomiske indvirkninger. Mens vi måske ikke ønsker at behandle hvert enkelt af disse spørgsmål, ansøgning for ansøgning, er vi dog nødt til at tage dem i betragtning. Vi har indført et passende ændringsforslag i forslaget for at sikre, at der tages højde for disse på en passende måde.
Der er en række andre væsentlige forbedringer til teksten i teknisk henseende. I bilagene har vi arbejdet meget intenst for at forbedre de tekniske krav og definitionerne af risikovurderingen. Men vi har ligeledes set meget omhyggeligt på, hvordan vi kan kontrollere disse produkter på markedet. Mens Kommissionen allerede i sit eksisterende forslag har mulighed for at fjerne et produkt fra markedet, hvis det skulle vise sig at udgøre en risiko for menneskers sundhed eller eventuelle andre risici, foreslås det i Kommissionens forslag, at der bør være en tidsbegrænset godkendelse.
Vi er ikke imod idéen om en tidsbegrænset godkendelse. Det er en fornuftig måde at gøre fremskridt på, skridt for skridt. Men man må, når man ser på sortimentet af forskellige produkter, spørge sig selv, hvad der er en passende tidsbegrænsning for en tidsbegrænset godkendelse? Er det tre år, er det fem år, som en række af vores Grønne kolleger foreslog i udvalget. Er det syv år, som Kommissionen foreslår? Er det 12 år, som Rådet foreslår. Eller er det en ubegrænset godkendelse, som nogle af parlamentsmedlemmerne gerne ser?
Vi bør acceptere, at vi på dette stadium må have en tidsbegrænset godkendelse for at skabe tillid hos offentligheden, således at ethvert produkt, der måtte findes utilfredsstillende, kan fjernes ordentligt efter moden overvejelse.
Jeg er ikke sikker på antallet. Der er ikke noget magisk tal, når der er tale om tidslængden. Kommissionen foreslår syv år. Jeg ville være meget interesseret i at høre fra kommissæren, hvorfor hun mener, at syv er det allerbedste antal år - måske er det hendes lykketal. Skal vi foreslå, at det skal være 12? 12 synes at være passende i dette tekniske spørgsmål.

Matikainen-Kallström
Hr. formand, den videnskabelige viden er oftest tvivlsom i snart sagt alle miljøsager af almen interesse. Forskellige forskningsinstitutioner frembringer yderst varierende informationer, som kan tolkes på en hvilken som helst måde, man ønsker til grund for den politiske beslutningsproces. At male skræmmebilleder er ofte den letteste udvej. En overdreven begrænsning af forskningen flytter ansvaret over på andre, der følger med Unionen som fripassagerer. På den anden side er regulering en ubetinget forudsætning, der er jo tale om et yderst følsomt forskningsområde.
Det er op til forbrugerne at vælge, hvilke produkter de vil anvende. Valget styres i lige høj grad af dem, der baserer sig på viden og på følelser, og begge parter skal respekteres. Af denne grund skal emballagemærkningerne være tilstrækkelig klare, forståelige og ensartede. Man må forsøge at øge forbrugernes viden om genmodificerede produkters fordele og mulige risici. Dette mål kan nås ved at gøre forskningsresultaterne tilgængelige for almindelig offentliggørelse, således at forbrugerne får mulighed for at deltage i den igangværende debat.
For at vinde forbrugernes tillid må vi følge forsigtighedsprincippet. I takt med at erfaringen og den videnskabelige viden vokser, bør direktivets indhold naturligt revurderes. Risikovurderingen burde være helhedsbetonet, og den burde også omfatte eventuelle forsinkede påvirkninger. Vi kan ikke forudsætte, at landmændene har tilstrækkelig viden til at bære ansvaret. Udviklerne og producenterne af de genmodificerede produkter derimod har med de saglige tester, de har foretaget, det fulde ansvar for de skader udbredelsen af produkterne måtte forårsage på mennesker eller miljø.

Jensen, Kirsten
Hr. formand, oprindelig opfordrede Miljøudvalget til, at der blev indført et europæisk moratorium, så vi kunne få en tænkepause. Rådet afviste idéen, men det betyder jo ikke, at der er noget som helst i vejen med den. Der er på den ene side så megen videnskabelig usikkerhed, og på den anden side er der tale om en ret så dubiøs beslutningsprocedure ved konkrete markedsføringsansøgninger, at der ville have været grund til at stoppe op, og selv Kommissionen har været målløs over sin indflydelse. Usikkerheden knytter sig især til spørgsmålet om etik, samfundsnytte og de langsigtede konsekvenser for miljø og sundhed. Vi skal ikke have GMO'er, der indeholder antibiotika eller resistente gener, eller GMO'er, der kan krydsformere sig med vildtvoksende slægtninge.
Kommissionens forslag strammer på mange måder op på procedurerne. Det gælder de fælles principper for miljørisikovurdering, obligatorisk overvågning i markedsføringssager og tidsbegrænsning af markedsføringsperioden på syv år. Det er alt sammen rigtig godt. Det giver den rette basis for godkendelse af genmodificerede organismer, en basis, som jeg mener, alle GMO-produkter burde godkendes efter. Men det samme forslag vil undtage produkter, der er omfattet af anden fællesskabslovgivning, således at der kun er tale om en miljørisikovurdering. Det kan føre til, at GMO-produkter slipper uden om den grundige kontrol, tidsbegrænsningen og evalueringen, som foreslået i dette direktiv.
Jeg er også bekymret for de nye forenklede procedurer, som gør det nemmere at udsætte eller markedsføre visse GMO'er. Det er et problem, fordi vores grundlag for at tage den slags beslutninger er for sparsomt. Erfaringerne er for få og for usikre på GMO-området. Teknologien er så ny, at en begrænset tilladelse vil kunne give myndighederne en bedre kontrol.

Liese
Hr. formand, sagt fra PPE's standpunkt er det, jeg netop har hørt fra fru Jensen, forhåbentlig ikke hele PSE-gruppens standpunkt, for så ville de forhandlinger, som vi har ført i de seneste uger, ikke være særlig konstruktive. Jeg tror dog, at vi i morgen under afstemningen kan blive enige på mange punkter. Jeg takker udtrykkeligt ordføreren David Bowe, der har gjort sig stor umage med denne betænkning, og som altid har været parat til dialog og altid er meget pragmatisk og målrettet, selvom vi ikke har været enige på alle punkter. Jeg håber, at vi i overensstemmelse hermed kan vedtage betænkningen med så stor enighed som muligt.
Hvad er PPE-gruppens standpunkt? Vi ønsker sikkerhed for mennesker og miljø, men vi ønsker ikke mere bureaukrati. Det er, tror jeg, en stor fejl, hvis man tror, at man med så meget bureaukrati som muligt kan beskytte mennesker og miljø mod skadelige påvirkninger. Man har brug for klare regler, som står i rimeligt forhold til risikoen. Hvis man har dette motto for øje, som vi har det i PPE-gruppen, har Kommissionens forslag både fordele og ulemper. Også betænkningen fra Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerbeskyttelse har gode og dårlige sider. I forbindelse med Kommissionens forslag bifalder vi udtrykkeligt mærkningsforskrifterne, der er bedre i sammenligning med det oprindelige direktiv, og vi bifalder, at Miljøudvalget har forbedret dem endnu mere. Vi hilser desuden udtrykkeligt velkommen, at Kommissionen har fastlagt den forenklede procedure. Vi bifalder også, at der i det mindste er taget et initiativ til en flerstatsprocedure.
Det meget negative ved Kommissionens forslag er den generelle tidsbegrænsning for godkendelsen på syv år. Jeg spørger kommissæren: Hvor er det videnskabelige grundlag for disse syv år? Hvilke risici opstår der efter præcis syv år? Ved alle GMO'er opstår de efter syv år. Hvorfor ikke efter seks eller efter otte år, hvorfor ikke efter 12, 15 eller efter to år?
Vi er for det initiativ, som har stået sin prøve inden for lægemiddelretten. Hvis der er en risiko, skal man straks trække godkendelsen tilbage og behøver ikke at vente til det syvende år. Hvis der ikke er nogen risiko, behøver man heller ikke nogen tidsbegrænsning. Vi er altså meget imod en generel tidsbegrænsning. På dét punkt bifalder vi Miljøudvalget, når det gør en kan-bestemmelse ud af skal-bestemmelsen. Jeg ville måske nok præcisere det lidt mere. Derfor har vi fremsat et ændringsforslag. Tidsbegrænsningen skal være en undtagelse, hvis der er videnskabelige grunde. Men Miljøudvalget går i den rigtige retning her.
På andre punkter går Miljøudvalget i den forkerte retning. Jeg har opregnet mange punkter i de forudgående samtaler. Et vigtigt punkt, som vi diskuterer endnu en gang her til aften, er spørgsmålet om de socioøkonomiske kriterier. Jeg tror, at De giver amerikanerne en høj aflevering her. Hvis vi gør godkendelsen afhængig af socioøkonomiske kriterier, vil de sige os det lige op i ansigtet hos WTO. Så har vi ingen chance for at vinde en eller anden ekspertgruppe på området. Alene af den grund bør vi ikke beslutte det.
PPE-gruppen vil gøre sin adfærd i den endelige afstemning afhængig af, om de omstridte punkter, som vi også allerede har givet udtryk for i udvalget, afklares godt og efter aftale. Jeg håber, at vi alle i fællesskab kan godkende betænkningen i morgen, og at vi sender et klart signal om bioteknologien i Europa.

Dybkjær
Hr. formand, denne betænkning, vi diskuterer nu, er en af de mere følsomme i Europa-Parlamentet. Den indeholder ægte konflikter mellem den europæiske industri og dennes ønske om at komme på omgangshøjde med USA og den mere forsigtige miljømæssige holdning, som kommer til udtryk gennem anvendelse af forsigtighedsprincippet. Jeg mener, at dette virkelig er et område, hvor forsigtighedsprincippet skal udmøntes i praksis, selvfølgelig ikke som et nej til GMO'er, og ikke som en langsommelig behandling fra myndighedernes side, men netop som en forsigtig tilgang til emnet. Det er min opfattelse, at meget kan klares gennem en åben diskussion, også med interesserede borgere, naturligvis uden at afsløre kommercielle interesser, og gennem en omhyggelig og gerne hurtig myndighedsbehandling.
Den Liberale Gruppe er som andre grupper delt i sin holdning til både kommissionsforslaget og ændringsforslagene. Jeg selv tilhører den gruppe, der støtter Kommissionens syvårsregel, men ikke den simplificerede procedure, men det kunne komme på tale med en simplificeret procedure, hvis man overvejede en fornyelse af markedsføringstilladelsen for produkterne, altså forlænge de syv år. Jeg er heller ikke tilhænger af, at man på nuværende tidspunkt laver en multinational ansøgning.
Et af problemerne i forbindelse med den komplicerede procedure er, at afgørelserne træffes gennem en komitéprocedure, hvor Parlamentet ikke har nogen mulighed for indflydelse, og vi har tidligere set, at dette skaber konflikter senere hen, og det vil derfor være ønskeligt, hvis processen allerede kunne startes nu. Vi håber, det vil være muligt i morgen at finde en eller anden form for fornuftigt kompromis - efter min opfattelse gerne med så stram en tidsfrist som muligt.

Cabrol
Hr. formand, fru kommissær, kære kolleger, de genetisk modificerede organismer indgår nu i den sammenhæng, som jeg kunne kalde den nye angst for fødevarer. Der er i øvrigt gjort alt for at give næring til denne angst, hvis jeg må sige det på den måde, herunder også i valget af termer. GMO skulle snarere kaldes GFO, genetisk forbedrede organismer - for de er skabt for at opnå væsentlige og yderligere kvalitetsforbedringer.
For det andet får direktivets titel, Udsætning i miljøet, én til at tænke på en forbrydelse udført med fuldt overlæg, selvom det i virkeligheden drejer sig om markedsføring af organismer eller produkter indeholdende disse efter en meget streng kontrol og efter, at der er givet en tilladelse, der er både målt og vejet meget grundigt, til at foretage en eksperimental dyrkning af disse produkter.
Hele dette angstkompleks får de politiske beslutningstagere til at søge tilflugt bag det hellige forsigtighedsprincip, som, hvis det blev anvendt reelt og generelt, ville forbyde ethvert videnskabeligt fremskridt, som dog kræves med skrig og skrål af alle de, der ønsker at pleje deres magelighed og helbrede deres dårligdomme. Som kirurg ville dette princip forbyde mig at røre en operationskniv.
Lad os dog for Guds skyld ikke anvende modeordet etik hvor som helst og til hvad som helst, idet det har en meget specifik betydning, og det med fordel i de fleste tilfælde kan erstattes med et meget mere relevant begreb.
Skal vi følge idéen i ændringsforslag 22 - slette den fremragende artikel 5 og indføre farmaceutiske produkter, der allerede er medtaget i et andet direktiv, i dette direktiv - ville det være det samme som at give dødsstødet til forskning i nye medikamenter, der dog er absolut nødvendig i behandlingen af mange alvorlige sygdomme.
Hvis vi altså stiller forhåndskrav om, 1) at alle oplysninger fremlægges, før der gives tilladelse til en markedsføring, 2) en grundig politik for mærkning og 3) en mulighed for at kunne spore organismerne, en opfølgning og en detaljeret vurdering af fordele og risici - hvilket er meget mere end forsigtighedsprincippet anvendt på hvert eneste trin - at producenternes holdes ansvarlige for enhver skade, der måtte opstå hos personer og i varer, samt naturligvis at produktet fjernes fra markedet, hvis der slås alarm, kan vi tillade dyrkning af GMO med henblik på, at de kommercialiseres i Den Europæiske Union for ikke at straffe vores medlemsstater og for ikke at give fordele til visse lande, som f.eks. USA, der producerer og forbruger genetisk modificerede organismer. Disse produkter oversvømmer og vil i stadigt stigende grad oversvømme vores marked i EU. Vi skal selvfølgelig fortsat sikre os, at produkterne ikke kan skade hverken menneskers sundhed eller miljøet, og det gør vi ved at støtte os til de jævnligt gentagne udtalelser fra relevante og kompetente videnskabelige udvalg.

Lannoye
Hr. formand, siden 1990, da det aktuelle direktiv blev vedtaget, har hele situationen for GMO og deres udsætning ændret sig voldsomt.
For det første er den videnskabelige usikkerhed voksende med hensyn til arten og omfanget af risici. For det andet har man for visse kategorier af GMO fastslået, at der findes alvorlige potentielle eller uigendrivelige risici. For det tredje - og det vil ikke glæde hr. Cabrol - har forsigtighedsprincippet opnået en juridisk og politisk status som et grundlæggende princip for EU's lovgivning. Det er derfor nødvendigt at tilpasse direktivet denne nye sammenhæng.
Kommissionens forslag går ikke i den retning. Det forsøger snarere at tilfredsstille et ønske om at accelerere procedurerne for at udstede tilladelser og at lette den internationale handel. Der er i virkeligheden ikke noget som helst argument for at vedtage en forenklet procedure for at markedsføre nye GMO'er på grundlag af en formodet lighed med eksisterende GMO'er. Dette ækvivalensbegreb hviler i øvrigt heller ikke på noget som helst seriøst videnskabeligt grundlag. Proceduren åbner reelt døren for en gensidig anerkendelse af bestemmelser, der vil lette en hurtigere indførelse på EU's marked af produkter, der er tilladte i USA.
Vi mener endvidere, at visse kategorier af GMO, der udgør en særligt alvorlig risiko for miljøet eller sundheden, bør elimineres og altså ikke udsættes i miljøet. Det drejer sig især om de, der er resistente over for antibiotika, de, der udskiller giftstoffer, der er nedbrydende for de nyttige dyrearter, og de, der let vil kunne krydses med beslægtede vilde eller kultiverede arter.
Vi har fremsat otte grundlæggende ændringsforslag, og vi håber, at Parlamentet vil tage hensyn til disse. Vores gruppes afstemning vil afhænge af, hvordan ændringsforslagene bliver modtaget.

Blokland
Hr. formand, det siges, at verdens produktion af fødevarer ikke kan holde niveauet uden genetisk modifikation. Hvis jeg sammenholder dette med historien om terminatorgenet, får jeg alvorlige betænkninger ved den udtalelse. Ved at gøre såsæd ufrugtbar opnår virksomheder i den vestlige verden, at udviklingslandene bliver afhængige af deres kornleverancer. Den uretfærdige fordeling af fødevarer vedbliver altså også at eksistere med genetisk modificerede organismer. Dette eksempel angiver, at vores diskussion om GMO'er ikke må begrænses til de langsigtede følger for forbrugerens sundhed og sikkerhed. Så ville vi forbigå de spørgsmål, som det virkelig handler om. Vi har her at gøre med et etisk problem.
Jeg tror, at virkeligheden er skabt af Gud. En simpel indskrænkning af planter og dyr til produktionsfaktorer, der kan manipuleres, afviser jeg derfor. Som mennesker er vi ikke herskere, men forvaltere. Ud fra dette princip skal vi fastlægge vores synspunkt vedrørende introduktionen af GMO'er. Helt konkret betyder det, at vi strengt håndhæver forsigtighedsprincippet. Ordføreren sætter med rette sin finger på dette. Ud fra en etisk grundholdning er jeg oprigtigt enig med dette. I Miljøudvalget har jeg med ændringsforslag forsøgt at udvide risikovurderingen til også at omfatte etiske aspekter. Desværre var der ikke nok støtte til det.
Heldigvis er der forslag fra ordføreren, der giver personer, der har etiske indsigelser frihed til at vælge GMO-fri produkter. Jeg anser det for meget ønskværdigt, at GMO'er kan identificeres ved tydelig etikettering og opretholdelse af en GMO-fri kæde.

Graenitz
Hr. formand, der findes et ladinsk ordsprog fra bjergene, ikke langt fra Deres egen hjemegn, som lyder Qui va prudan', va sicur' e lontan' . På mit sprog betyder det: Den, der går med eftertanke, går sikkert og kommer langt. Jeg tror, at det er et motto, som ordføreren, hvis arbejde jeg gerne vil takke for, har taget hensyn til i forbindelse med sine forslag. Han har på en række punkter gjort Kommissionens forslag mere præcist, mere omhyggeligt og sikrere. Jeg mener også, at det er nødvendigt at fortsætte sådan i en betænkning, hvor vi endnu ikke har høstet de nødvendige erfaringer.
Jeg har ikke tid til at komme ind på hvert enkelt punkt, og jeg vil derfor kun kommentere nogle af dem, der er meget vigtige for mig. Det forekommer mig meget vigtigt, at forsigtighedsprincippet igen er udtrykkeligt forankret. Vi er - og dette gælder for enhver lovgivning, mener jeg - forpligtet hertil, da vi har forankret forsigtighedsprincippet i Amsterdam-traktaten.
Jeg mener også, at det er meget vigtigt, at der i forslaget fra Parlamentet er fastlagt flere muligheder for information og inddragelse af offentligheden. Det er desuden meget vigtigt, at de genetisk modificerede produkter og organismer kan identificeres for at lette tilbagetrækningen fra markedet og for også bedre at kunne vurdere risikoen. Risikovurderingen af langtidsfølgerne er lige så forankret som muligheden for, at medlemslandene stiller ekstra krav til økologisk følsomme områder.
Jeg anser det også for at være meget vigtigt - og her vil jeg gerne tilslutte mig ordførerens spørgsmål til kommissæren - at der ikke er nogen ubegrænset, men en begrænset godkendelse. Vi har på andre områder af miljølovgivningen at gøre med, at anlæg har en ubegrænset godkendelse, og hvor vi så på et tidspunkt, hvor vi har en helt anden lovgivning, stadigvæk kan fortsætte længe med gamle grænseværdier og ikke skal tilpasse os det tekniske niveau. Jeg mener derfor, at en begrænsning er nødvendig. Kun spørgsmålet om, hvorvidt syv år er den rigtige tidsfrist, eller om der skal indføres et andet, mere passende tal, ville jeg også gerne have stillet kommissæren. Det er nemlig vigtigt at kunne sige i informationspolitikken over for offentligheden, hvorfor dette og ikke noget andet bliver besluttet.
Jeg håber, at kollegerne i morgen under afstemningen vil godkende forslagene fra Miljøudvalget, således at vi kan forelægge Rådet et forslag, som tager hensyn til det, som Parlamentet står for, nemlig omsorgen for Europas borgere.

Valverde López
Hr. formand, jeg synes, at vi ikke bør glemme, at dette forslag er en ændring af et tidligere forslag, og at der af den grund allerede er en stor erfaring på dette område i medlemsstaterne og i selve Kommissionen. Derfor er vi nødt til at være meget positivt indstillet over for nogle af de forslag til forbedring af det, der var tidligere, såsom det obligatoriske tilsyn med produkterne efter deres markedsføring, fastlæggelsen af klare principper for risikoevaluering, klassificering af forsøgsudsætninger, forbedringen af de administrative procedurer og gennemsigtigheden i processen.
Det er alt sammen forbedringer, og derfor kan jeg ikke forstå mange af de ændringsforslag, som er blevet stillet i Miljøudvalget, idet de synes at afspejle en overdreven stræben efter kontrol.
Generelt udgør bioteknologien og gensplejsningsteknikkerne et stort håb for menneskeheden og ikke en trussel, og det er det budskab, der bør nå ud til hele samfundet. Vi er nødt til at fjerne enhver uvidenskabelig tankegang på dette område.
Vi kan heller ikke acceptere, at man forsøger at skjule politiske fundamentalismer under dække af de etiske følger. Vi kan ikke glemme, at patentlovene allerede omfatter overvejelser om den etiske dimension og den offentlige ro og orden inden udstedelse af et patent, og at vi altid har forkastet de samfundsøkonomiske krav ved markedsføringsgodkendelsen af ethvert produkt. Det er en sand politisk voluntarisme.
I kraft af disse betragtninger støtter jeg selvfølgelig de væsentligste punkter i Kommissionens forslag, som jeg synes er afbalanceret, og jeg vil stemme mod mange af de fremsatte ændringsforslag.

Teverson
Hr. formand, jeg bifalder meget stærkt den stramning, som dette nye direktiv udgør. Det konfronterer ligesom hr. Bowes betænkning en række vigtige spørgsmål. Men det overser et væsentligt strategisk punkt, og det er, at Europas borgere er meget mere bekymrede over GMO'er og deres potentielle virkninger end befolkningerne andre steder og navnlig i Nordamerika. Det, der mangler i henstillingerne her og i direktivet, er bestemmelser om, at medlemsstaterne kan anvende moratorier, der ikke nødvendigvis er baseret på eksisterende strengt videnskabelige udtalelser. Det, jeg ønsker at se, og bestemt ved andenbehandlingen af dette direktiv, er, at der i det mindste gives medlemsstaterne en mulighed for at fremsætte moratorier for en femårsperiode, mens der forskes i det.

Hyland
Hr. formand, tak for anledningen til at yde et kort bidrag til denne debat. Den genetiske forskning har meget at tilbyde menneskeheden, både når det gælder om at lindre sygdomme, fremme levnedsmiddelsikkerheden og - kvaliteten og beskytte miljøet. Der er helt forståeligt blevet givet udtryk for mange bekymringer i relation til denne nye videnskab, der er under udvikling. De går på manglende mærkning af produkter, miljøindvirkninger, anvendelse af antibiotiske markørgener i udvælgelsesprocessen såvel som etiske, moralske og sociale betragtninger. Disse spørgsmål bør drøftes, og både forbrugerne og offentligheden er i deres fulde ret til at være forsigtige.
Hvad spørgsmålet om levnedsmiddelsikkerhed angår, gentager jeg mit synspunkt om, at genetisk modificerede levnedsmidler eller levnedsmiddelingredienser kun bør få adgang til fødekæden efter de strengeste afprøvninger og dér kun, hvis der leveres detaljeret forbrugeroplysning. Forbrugeren bør til enhver tid gives et klart valg.
Det ville imidlertid være forkert at berøve landbruget de nyttevirkninger, som den moderne forskning har skabt. At gøre dette ville binde erhvervets hænder på et tidspunkt, hvor f.eks. mit land, Irland, som et landbrugsvareeksporterende land er nødt til at blive stadig mere konkurrencedygtigt. Den selektive anvendelse af genforskningen ville bistå med at udvikle mit lands grønne image og føre til anvendelse af mindre kunstgødning og pesticider.

Breyer
Hr. formand, det har glædet mig meget, at hr. Bowe har fulgt os, hvad angår spørgsmålet om ansvar. Men jeg håber ikke, at jeg har grund til at være mistroisk, efter at jeg har hørt hr. Lieses indlæg og forudgående forhandling. Jeg håber ikke, at vi lader forsikringspolicen falde, for så er et ansvar meningsløst. Enhver ville erklære os for forrykte, hvis vi i morgen sagde, at billister måtte køre uden forsikringspolice. Det er endnu mere forrykt for en risikoteknologi kun at kræve ansvar, men ikke at gøre en forsikringspolice obligatorisk.
I morgen, håber jeg, afholder vi en afstemning, som beviser Europa-Parlamentets evne til at tage ansvar, det bliver nærmest den afgørende prøve. Jeg har også glædet mig over kravet om, at moratorier fra medlemslandene skal være en mulighed. Netop dette ændringsforslag har vi desværre fremsat forgæves i Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerbeskyttelse. Vi håber, at De kan stemme for det i morgen. Jeg håber, at vi i morgen kan sende et signal om, at vi tager de alarmerende resultater fra forskningen alvorligt. En forenklet procedure er uansvarlig, præcis som kategori I og flerstatsproceduren.
Men hvad jeg betragter som topmålet af uansvarlighed, er en 12-års tidsbegrænsning, hvis der er betænkeligheder. Det er ren kynisme, det vil sige, at vi næsten erklærer mennesker og natur for forsøgsobjekter! Det er meget væsentligt for os, at det fører til et forbud mod antibiotikaresistens, for ellers oplever vi en terapeutisk katastrofe, og at vi sørger for, at højrisikoplanter, altså sådanne, som kan krydsformere sig, virkelig ikke fortsat må spredes ...
Formanden fratog taleren ordet

Trakatellis
Hr. formand, genetisk modificerede organismer anvendes i udstrakt grad inden for vigtige områder af menneskets hverdag lige fra lægemidler og miljøbeskyttelse til landbrug og fødevarer. Det er imidlertid naturligt, at borgerne spørger, hvordan vi sikrer, at denne eksplosive udvikling ikke går så stærkt, at vi ikke er i stand til at håndtere de spørgsmål, der dukker op i forbindelse hermed, samtidig med at vi også skal tænke på samfundets og økosystemernes sikkerhed.
På grundlag af de samlede betragtninger over alle disse faktorer udgav Fællesskabet direktiv 90/220, som trådte i kraft i 1991. Imidlertid har erfaringerne med anvendelsen nødvendiggjort en revision. Parlamentet skal i dag stemme om det ændrede direktiv, og i denne forbindelse vil jeg gerne takke vores ordfører, hr. Bowe, for det arbejde, han har gjort.
Jeg har med mine to ændringsforslag ønsket at beskrive forholdet mellem mennesket og de genetisk modificerede organismer mere præcist, fordi definitionen af en organisme i Europa-Kommissionens tekst er formuleret på en måde, så den også omfatter mennesket. Mine ændringsforslag 9 og 10 præciserer dette punkt og gør det muligt at anvende menneskelige gener til overførsel og frembringelse af genetisk modificerede organismer, så vi kan producere nyttige stoffer som f.eks. menneskeligt insulin og mange andre menneskelige biomolekyler. Samtidig har jeg med mit andet ændringsforslag udelukket mennesket som recipient af genetisk materiale, da det ville skabe genetisk ændrede mennesker, hvilket ikke kan accepteres af videnskabelige, etiske, sociale og juridiske årsager.
Vi må være klar over, at genetisk modificerede organismer og bioteknologi ikke er et økonomisk eller globalt vidundermiddel og heller ikke en Pandoras æske. Der er imidlertid ingen tvivl om, at vi har at gøre med kræfter, der giver os uanede muligheder, hvis vi behandler dem fornuftigt og ansvarligt. De giver os mulighed for mere effektivt at bekæmpe de verdensomfattende miljøødelæggelser, som forureningen skaber, de ulykker, som alskens sygdomme påfører mennesket, og den forarmelse af samfundet, som sultproblemet er skyld i.

Lindqvist (ELDR).
Hr. formand, jeg vil nævne en række grundlæggende krav i forbindelse med GMO. For det første øges kravene til rene fødevarer. Folk bliver bedre informeret, og vi har debatter om antibiotika, salmonella og tilsætningsstoffer.
For det andet skal forbrugeren kunne vælge. Det er ham eller hende, der skal vælge. Derfor kræves der en generel mærkning. Det er et absolut grundlæggende krav.
For det tredje skal der være etiske og miljømæssige konsekvensbeskrivelser. Afgrøder, der er gjort resistente over for ukrudtsbekæmpelsesmidler, skal kunne forbydes.
For det fjerde er der brug for EU-regler og internationale regler for, hvilke krav der skal stilles til sikkerheden ved emission. Selvfølgelig skal der være en tidsfrist i forbindelse med disse regler samt regler for producentansvar.
Her er jeg fremme ved det sidste punkt, nemlig at medlemslandene skal have ret til at lave egne strengere regler og til at gå foran, f.eks. ved hjælp af moratorier.

Jackson
Hr. formand, jeg hilser Bowe-betænkningen velkommen og lykønsker ordføreren, der har lagt et enormt arbejde i denne betænkning.
Det er helt klart meget vigtigt, at vi indfører lovgivning, som Europas folk vil have tillid til. Jeg er en af dem, der mener, at fremskridt inden for GMO-området udgør et enormt potentiale for menneskeheden. Men i de seneste måneder og år er de stemmer, der maner til forsigtighed, blevet mere højlydte end dem, der fremhæver fordelene. Politikere bør naturligvis aldrig blot lade sig influere af den mest højtråbende lobby, men offentlighedens bekymring omkring GMO er vokset i en sådan grad, at det nu er meget vanskeligt at finde landmænd i mit land, der er rede til lade disse forsøgsafgrøder vokse på deres jord.
For GMO-forskerne er det uheldigt, at offentligheden har hørt relativt lidt om fordelene af GMO-teknologien og meget om de potentielle ulemper. Det er en fejl ved denne debat, som forskerne mangler at få rettet op på på den offentlige arena.
Direktivet foran os er på rette vej, og vi mener, at det bredt set forstår at skabe den rette balance mellem forskernes frihed til at være nyskabende og markedsføre produktet af deres nyskabende virksomhed og de offentlige myndigheders ret til at insistere på sikkerhed.
Jeg er enig med hr. Liese i, at en syvårig godkendelselsesperiode er utilfredsstillende vilkårlig, for hvis der hersker tvivl om et genetisk modificeret materiale, burde det jo ikke have været tilladt at udsætte det til at begynde med. Der er imidlertid visse ændringsforslag - f.eks. ændringsforslag 68 - der maner til større forsigtighed, og som vi, de britiske konservative, ønsker at støtte. Her vil vi nævne vores partiformands opfordring i det britiske Underhus for nylig, hvor han talte for et treårigt moratorium for den kommercielle udsætning af genetisk modificerede afgrøder, før der er udført mere forskning i konsekvenserne af sådanne udsætninger, navnlig for den biologiske mangfoldighed. Mærkelig nok har den britiske regering, som hr. Bowe desværre ikke er medlem af, overhørt råd fra sit eget naturfredningsorgan - English Nature - ved at afvise at gå ind for et sådant moratorium. Hvad der er endnu mere mærkeligt, er, at vi mistænker hr. Bowe og hr. Collins for at have været lige ved at støtte et sådant moratorium, før de blev standset af en telefonopringning fra London. Det er sådan, det i princippet foregår i det nye britiske Labour-parti.

Bowe
Hr. formand, jeg vil gerne fremsætte en personlig udtalelse i henhold til artikel 108 i forretningsordenen.
Jeg har lyttet omhyggeligt til det, andre kolleger har sagt med hensyn til spørgsmålet om et moratorium. Jeg vil for det første sige, at formanden for Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerbeskyttelse og jeg selv som ordfører underskrev en anmodning til Kommissionen om, at den overvejede muligheden for en form for moratorium, indtil det nye forslag, som vi drøfter i dag, var indført og de fornødne sikkerhedsforanstaltninger truffet. Der er imidlertid blevet henvist til et moratorium i fru Breyers ændringsforslag for Gruppen De Grønne. Jeg håber, at nogen vil hjælpe mig med at identificere det af fru Breyers otte fremsatte ændringsforslag, der opfordrer til et moratorium. Ingen af dem forekommer mig at gøre det, og jeg forstår ikke, hvorfor hun siger, at der er et, for det er ganske enkelt ikke tilfældet.
Jeg vil slutte af med blot at sige, at jeg blev meget overrasket over fru Breyers bemærkninger, da hun beskrev den maksimale tidsbegrænsning på 12 år som noget frygteligt, for ændringsforslag 75 fra hendes egen gruppe kræver en maksimal tidsbegrænsning på 12 år!

Breyer
Hr. formand, de 12 år har udvalget krævet, hvis der er betænkeligheder med hensyn til sikkerheden. Jeg undrer mig over, at hr. Liese klapper, for det er kynisk, når jeg siger, at jeg markedsfører produkter, som jeg på forhånd ved er betænkelige. Dermed gør jeg menneskene og naturen til forsøgskaniner. Hvad vi gerne ville opnå, var overvågningsprogrammer før de syv år, at man altså laver en tidsbegrænsning, som dog allerede på forhånd fastsætter overvågningsprogrammer. Ellers har vi i Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerbeskyttelse fremsat flere ændringsforslag, nemlig på tre forskellige måder, hvad angår udsætningsmoratoriet. De Europæiske Socialdemokraters Gruppe har afvist det. Vi har nu fremsat ændringsforslag 77, der vender bevisbyrden, nemlig således at Kommissionen skal bevise det modsatte.

Formanden
Undskyld frue, det er ikke noget personligt, men jeg bliver desværre nødt til at fratage Dem ordet.

Bjerregaard
Hr. formand, det er jo ikke første gang, jeg har lejlighed til at drøfte GMO-spørgsmålet med Parlamentet. Det har vi gjort nogle gange, og vi har hver gang skabt større klarhed om området, og nu er vi så nået til lovgivningen. Jeg vil gerne takke ordførerne for de udvalg, der har beskæftiget sig med emnet, og navnlig hr. Bowe fra Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender.
Det direktiv, vi nu behandler, søger - som det også er blevet fremhævet under debatten i aften - at gøre beslutningsprocessen mere effektiv og mere gennemskuelig og samtidig sikre et højt sundheds- og miljøbeskyttelsesniveau. På denne måde vil direktivet forhåbentligt på langt sigt øge befolkningens tillid til lovgivningen på dette område, og jeg tror i øvrigt, at dette er et ganske afgørende punkt. I tråd med forsigtighedsprincippet på sundheds- og miljøområdet går Kommissionens forslag navnlig ud på for det første at stramme den risikovurdering, der skal foretages, inden der gives tilladelse til udsætning af GMO'erne, og for det andet at forbedre mulighederne for at identificere og kontrollere GMO'er, så de ansvarlige instanser kan reagere øjeblikkeligt og hensigtsmæssigt i tilfælde af akut risiko.
På denne baggrund er det mig en glæde at kunne konstatere, at mange af de foreslåede ændringsforslag gør Kommissionens forslag bedre og klarere. Vi kan i mange tilfælde bruge de tanker, der ligger bag Parlamentets ændringsforslag. 44 af de 100 ændringsforslag kan således accepteres fuldt ud, delvist eller i princippet. Bl.a. vil de ændringsforslag, der går ud på at indføre midler til at identificere genmodificerede organismer, lette, men ikke forringe kontrol- og inspektionsforanstaltningerne. Kommissionen vil dog formulere disse ændringsforslag lidt anderledes, og vi har også lyst til at placere dem lidt anderledes i teksten, så de stemmer bedre overens med den øvrige tekst.
Forslaget søger at imødekomme befolkningens voksende skepsis over for bioteknologien, og det har vist også alle talerne været inde på. Kommissionen kan derfor ikke acceptere de ændringsforslag, der ændrer balancen og svækker det sikkerhedsnet, der er bygget ind i forslaget, herunder princippet om, at en tilladelse skal være tidsbegrænset. I kraft af dette princip vil alle nye oplysninger blive taget i betragtning, og betingelserne vil således kunne ændres i overensstemmelse med den aktuelle viden. Vi har foreslået en syvårsperiode. Hr. Bowe mente, at det var mit yndlingstal, og også andre spurgte, hvorfor det skulle være syv år. Det er klart, at der er forskellige muligheder, man kan argumentere for. Vi har set det som en afvejning mellem genmodificerede produkters sædvanlige levetid, den overvågningsforanstaltning, vi har foreslået, og nødvendigheden af, at de administrative procedurer for dette direktiv i overensstemmelse med forsigtighedsprincippet er klare, praktiske og videnskabeligt funderet. Jeg vil godt yderligere dertil føje, at jeg i hvert fald personligt ikke mener, at syvårsperioden bør forlænges, og det vil sige, at jeg dermed afviser en række af ændringsforslagene. Det gælder altså ændringsforslag 41, 45, 46 og 75. I lyset af den debat, der har fundet sted i Fællesskabets forskellige institutioner, kan Kommissionen imidlertid gå med til en fakultativ tidsbegrænsning for fornyelse af tilladelser. I tråd hermed kan Kommissionen ikke acceptere ændringsforslag 24, som går ud på at indføre stiltiende samtykke til forsøgsudsætninger i kategori 1. Efter Kommissionens mening betyder forsigtighedsprincippet, at der i alle tilfælde af udsætning i miljøet skal kræves en udtrykkelig skriftlig tilladelse.
Mærkning er et af de midler, der skaber åbenhed og mindsker befolkningens betænkeligheder. Forslaget kræver derfor klar mærkning af alle genmodificerede organismer, der markedsføres. Hvis der er tvivl, skal mærkningen angive, at produktet »kan indeholde genmodificerede organismer«. Indfører vi en ordning, hvor der ikke kræves mærkning under en given tærskel, vil de virksomheder, der forarbejder genmodificerede organismer, ikke få de oplysninger, de behøver, for at kunne opfylde de strenge mærkningskrav, produktlovgivningen pålægger dem. Derfor kan Kommissionen ikke acceptere ændringsforslag 37, 67 og 76.
Et andet vigtigt spørgsmål er medlemsstaternes ansvar i forbindelse med beslutninger om produktgodkendelser. Kommissionen har her foreslået at ændre udvalgsproceduren for at give Rådet større indflydelse. Europa-Parlamentets deltagelse i udvalgsproceduren finder nu sted efter modus vivendi-aftalen og vil - tror jeg - blive formaliseret i en afgørelse om den nye udvalgsprocedure. Ændringsforslag 55, der går ud på at indføre ændringer i udvalgsprocedure 3 B, kan Kommissionen derfor ikke acceptere på dette stadium. Ændringsforslag 36 og 80 styrker sammenhængen mellem dette direktiv og produktlovgivningen og sikrer dermed, at hele rammelovgivningen om bioteknologi indebærer en omfattende miljørisikovurdering. Disse ændringsforslag kan derfor accepteres i princippet efter en vis omredigering. Kommissionen kan derimod ikke acceptere, at artikel 5 bortfalder eller ændres, som det foreslås i ændringsforslag 2, 22 og 98. Spørgsmålet vedrørende liability i ændringsforslag 7, 56 og 95 er for tiden til behandling i Kommissionen, som har til hensigt at forelægge en hvidbog om liability . Der er gjort store fremskridt på dette område, og Kommissionen vil selvfølgelig forelægge sin hvidbog snarest muligt. Vi kan ikke acceptere ændringsforslag 19, 21 og 51, som går ud på at regulere import og eksport af genmodificerede organismer. Disse ændringsforslag ville foregribe den endelig udformning af den protokol om biosikkerhed, som er under forhandling for øjeblikket.
Jeg vil også gerne fremhæve ændringsforslag 27, 29 og 32 om høring af offentligheden i forbindelse med forsøgsudsætninger. Kommissionen kan principielt acceptere disse ændringsforslag, men vi ser gerne, at de bliver omredigeret, så de sikrer overensstemmelse med Århus-konventionen om offentlighedens deltagelse i beslutningsprocessen. Ændringsforslag 6 og 54 kan accepteres i princippet, da de bekræfter, at Rådet og Europa-Parlamentet kan anmode Kommissionen om at høre Den Etiske Komité om generelle etiske problemer i forbindelse med udsætning af genmodificerede organismer.
Til slut vil jeg gerne understrege, at bortset fra spørgsmålet om den tidsbegrænsede tilladelse, har de ændringsforslag, Kommissionen har accepteret helt, delvist eller i princippet, resulteret i en klar forbedring af forslagets kvalitet. Et eksempel herpå er ændringsforslag 14, som vil lette kontrollen med og sporingen af GMO'er. Det er min opfattelse, at ændringsforslagene præciserer og skærper Kommissionens tekst, og at de således vil skabe en fornuftig og gennemførlig ramme for opnåelse af det høje sikkerhedsniveau, vi alle ønsker for udsætning i miljøet af GMO'er.

Breyer
Hr. formand, jeg mener ikke, at det er rimeligt, at kommissæren i seks år har stillet sig op foran os og påstået, at der straks ville komme en hvidbog om ansvar. For præcis et år siden diskuterede vi direktiv 90/219. Her krævede vi også indførelsen af ansvar. Kommissæren sagde, at der om få uger ville foreligge en hvidbog. Men en hvidbog er ikke noget direktiv. Siden grønbogen er der gået seks år. Fru kommissær, jeg betragter efterhånden det, som De gør her, som en fornærmelse af vores intelligens! De nægter ansvar, idet De har holdt os hen i seks år med et horisontalt direktiv.
Jeg vil gerne have et forpligtende svar fra Dem på, hvorfor De lyver for os permanent, og især hvorfor De har sagt, at der ville komme en hvidbog om få uger, og hvorfor De nu holder os hen igen. På denne måde får vi aldrig et direktiv. Det vil sige, at det stadig varer år. Hvor er industriens og forskningens eget ansvar, spørger jeg mig. Jeg anser det for meget uansvarligt og ikke længere acceptabelt, at De holder os sådan hen!

Formanden
De havde et minut, og det var helt usædvanligt, De fik lov til at tage ordet.
Ønsker De at svare, fru kommissær?

Liese
Hr. formand, jeg vil gerne bede om ordet, fordi jeg blev personligt tiltalt og angrebet under den foregående indblanding fra fru Breyers side, og hvis hun får ordet endnu en gang, skal dette gøres klart. Det blev sagt, at vi, fordi vi er for en fakultativ tidsbegræsning, opfatter menneskene som forsøgskaniner. Det er virkelig absurd. Det er sådan, at Kommissionen helt klart ser det nødvendige i at indføre en tidsbegrænsning. Vi siger, at det skal der være videnskabelige grunde til. Hvis der er videnskabelige grunde, skal man gøre det, det vil sige, at det ikke har noget at gøre med forsøgskaniner. Der er også andre områder, hvor disse grunde ikke foreligger, hvor man ikke kan finde nogen videnskabelige grunde til en tidsbegrænsning, og det er det, det handler om. Det handler overhovedet ikke om forsøgskaniner eller lignende, men om en fremgangsmåde, der står i rimeligt forhold til risikoen!

Udrangerede køretøjer
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A4-0051/99) af Florenz for Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerbeskyttelse om forslag til Rådets direktiv om udrangerede køretøjer (KOM(97)0358 - C4-0639/97-97/0194(SYN))

Florenz
Hr. formand, ærede kolleger, der skrottes 8-9 millioner gamle biler hvert år i Fællesskabet. Til det formål er der brug for regler. Jeg mener, at det var på høje tid, at Kommissionen tog fat på disse regler. Jeg har ærgret mig lidt over, at vi på et meget vigtigt område, der ikke kun er vigtigt miljøpolitisk, men også økonomisk-politisk, har modtaget et forslag fra Kommissionen, hvor der ikke var opført nogen bilag, eller hvor bilagene var tomme. Vi ved jo, at det er i bilagene, at musikken spiller. Normalt har vi ladet sådan noget gå tilbage. Men vi har nu engang startet forsøget sådan.
Jeg tror, at det fremlagte direktiv går i den rigtige retning. Det skal dog polstres lidt bedre nogle steder. Nogle steder er det også ret strengt. De to- og trehjulede køretøjer har vi med et rimeligt flertal i udvalget behandlet sådan, at vi kun vil koncentrere os om behandlingen af disse køretøjer i modsætning til Kommissionen, der på det område ønsker yderligere regler. Målet med dette direktiv er, at biler fremover, når de har nået en bestemt alder, kun kan afmeldes mod en skrotningsattest, hvilket helt sikkert lyder godt i første omgang, men efter min mening er lidt vanskelig, i det mindste i nogle medlemslande. Det skal der fortsat arbejdes på, og vi har også udarbejdet nogle forslag i den forbindelse. Artikel 6 beskriver behandlingen af udrangerede køretøjer. Jeg mener, at der også skal laves små nuancer her, men grundlæggende vil vi også følge Kommissionen her.
Et andet punkt, som jeg ikke helt forstår, er spørgsmålet om, hvordan omkostningerne fordeles fremover i Europa. Fru kommissær, De har tyet til en noget støvet metode dér og er gået ind på omkostningsfrihed for slutbrugeren. Det lyder uden tvivl også meget interessant for en politiker, især når der er valg straks efter. Men omkostningsfrihed, også for slutbrugeren, vil der aldrig blive tale om! Det er en fejlslutning. Jeg tror, at vi har overset, at omkostningsfrihed helt automatisk ville føre til et monopol, og monopoler - det ved vi alle kun alt for godt - fører altid til koncentrationsprocesser, og koncentrationsprocesser er altid dårlige!
Netop små og mellemstore virksomheder, som vi jo støtter og roser hver dag i vores valgkamptaler, trænges i høj grad væk fra markedet her. Arbejdspladser går tabt. Vores tankstationer og bilværksteder afskæres fra regionale køb. Jeg kører ikke til et dyrt karosseristed og lader min bil afmelde dér, men kører derimod til min forhandler, som bor i samme landsby som jeg, og som har gjort sådanne ting for mig i årevis. Jeg tror, at metoden er forkert. Mit forslag er at pålægge medlemslandene sammen med de økonomiske aktører, altså producent, bruger, autoophugger, sidste ejer osv., at udvikle et system for deres regning, som så vidt muligt fører til omkostningsfrihed, men ikke par ordre de moufti. Jeg tror, at en forsikringsordning svarende til bilforsikringen, hvor enhver indbetaler en euro pr. måned, ville være en rigtig god løsning. Det ville helt sikkert være med i mit ændringsforslag.
Der er et andet punkt - dér er jeg undtagelsesvis, fru kommissær, enig med Dem og næsten begejstret for Dem - De har nemlig opstillet meget krævende genvindingsmål.
Disse krævende genvindingsmål vil uden tvivl afæske industrien visse anstrengelser. Det er kun godt, for vi har masser - hundredetusinde, millioner - af biler i Europa, og dem vil vi jo også gerne fortsat beholde. Men netop fordi vi gerne vil beholde dem, ønsker vi også fornuftige genvindingskvoter. Jeg tror, at udvalget er gået en forkert vej dér. Det har nemlig godkendt et ændringsforslag fra en ellers meget værdsat kollega, hvor det fastsættes, at der overhovedet ikke skal gøres mere før 2020.
Hvis jeg forstår ændringsforslaget rigtigt, skal bilindustrien fremover kun sørge for, at der ikke længere sidder passagerer i bilen, ellers kan industrien lade vognen skrotte og gøre, hvad den vil. Det er ikke nogen miljøpolitisk ordre. De ved, at jeg helt sikkert støder på protester her. Jeg mener, at Kommissionens metode er lidt for hård. Men dér kunne man opbløde den lidt. Så er grundregelen rigtig.
Netop fordi vi har 9 millioner t bilskrot, har vi brug for regler i forbindelse med genbrug. På grund af denne latterlige lille pakke har vi sat hele Europa på den anden ende og lavet en emballageforordning. I forbindelse med denne emballageforordning laver vi en labelmærkning - ordføreren sidder bag mig. Hvis man altså på grund af en så lille ting udarbejder en genbrugskvote, er vi vel også nødt til at indføre visse genbrugskvoter for 9 millioner t bilskrot, og det før 2020. Det går ikke efter min mening! Her præsteres der et godt lobbyarbejde, men vi vil stoppe det.
Man kan diskutere spørgsmålet »forbud mod farlige stoffer«. Kommissionen har fremlagt værdier eller parametre, der efter min mening er meget skrappe. Også på dette område er der nu en kæmpemæssig opblødning. Jeg ville beholde Kommissionens princip og foreslå et kombineret udvalg mellem Generaldirektorat III og XII, der efter tre år fremsætter et kritisk, videnskabeligt funderet forslag til, om disse strenge regler fortsat skal bevares og gennemføres. Jeg ved, at det er helligbrøde at bede GD III og GD XII om at sidde ved samme bord, men jeg tror ikke, at det er så galt.
Der er et ønske om at forbyde pvc. Jeg kan ikke bedømme det. Jeg er ikke kemiekspert. Men hvis pvc er farligt, burde hele molevitten forbydes i et horisontalt direktiv og skal ikke brændemærkes i et enkelt sekundærdirektiv. Kommissionen burde altså sætte farten op her. Det var en opfordring til Dem, fru Bjerregaard. Jeg ved, at De har tunge kolleger, der gør det hele lidt langsommere. De opfordres til at udvikle dette horisontale direktiv. Her i dette direktiv reguleres sådan noget ikke. Det er brændemærkning, det anser jeg ikke for at være rigtigt.
Jeg er en lidenskabelig tilhænger af frivillige aftaler. Hvis der er medlemslande, som fjerner deres gamle biler i henhold til målene i de europæiske direktiver, bør vi for guds skyld, hvis de kan kontrolleres, også give landene mulighed for at gennemføre frivillige aftaler konsekvent. Regler, der kommer ovenfra, er altid den næstbedste vej.

Bowe
Hr. formand, ved denne forhandling tilfalder det mig at forelægge synspunkterne fra det udvalg, der har udarbejdet en udtalelse til Miljøudvalget, som, jeg må sige, blev meget positivt modtaget, og jeg takker ordføreren og medlemmerne af udvalget for at acceptere mange af vores ændringsforslag. Jeg kan derfor anbefale betænkningen selv for Parlamentet på vegne af Udvalget om Økonomi, Valutaspørgsmål og Industripolitik.
Hvad betænkningen angår, skal vi ikke blot acceptere betydningen af de idéer om genbrug, der er fremsat af hr. Florenz - selvom jeg støtter dem. Han har fuldstændig ret i, at der kommer enormt mange tons affald fra biler hvert år. Meget af det er ikke metal, og meget af det må behandles under meget vanskelige omstændigheder. Vi har brug for en seriøs og ordentlig tilgang til dette. Et af resultaterne af dette ville helt bestemt være et mere ordnet marked, det vil sige et marked, hvor der finder genbrug sted - ikke i den traditionelle bilkirkegård, som vi alle kender til, men i en ordentlig genbrugsfacilitet, der skaber beskæftigelsesmuligheder og dens slags job, der er så stor mangel på i mange dele af Unionen, og som vil udskille metaller og andre stoffer fra biler og gøre god økonomisk brug af dem.
Der er to spørgsmål, som vi ikke kan overse, og som jeg vil bede Parlamentet indtrængende om at se på. Det første er spørgsmålet om blyholdigt metal. Vi har en række ændringsforslag foran os her i aften, der anerkender de vanskeligheder, der er forbundet med at fjerne visse metaller fuldstændigt fra biler. Jeg håber, at vi vil støtte disse ændringsforslag i aften for at sikre, at genbrugen af biler sker på en miljøvenlig måde, der ikke kræver yderligere energiforbrug, hvilket ville være nødvendigt, hvis vi fjernede alt det metal, der nævnes af Kommissionen.
Jeg vil desuden gerne pege på, at det er meget vigtigt set fra den endelige forbrugers synsvinkel, at tilbagetagningen er gratis - måske kunne forbrugeren endog få sit depositum tilbage, men tilbagetagningen må bestemt være gratis. Det er meget vigtigt, hvis vi skal sikre, at systemet fungerer effektivt.

Lange
Hr. formand, fru kommissær, kære kolleger, jeg er af den opfattelse, at vi har to store mål med dette direktiv. For det første ønsker vi at opnå en korrekt bortskaffelse af disse 8 millioner køretøjer, og for det andet ønsker vi at bringe så få som muligt på lossepladsen. Spørgsmålet er: Hvordan opnår vi det? Jeg siger, at vi for det første skal garantere gratis tilbagetagning for den sidste ejer. Af flere grunde, først og fremmest naturligvis af sociale grunde. Det går ikke, at hundene bider den sidste. Mange har haft gavn af bilen, mange har kørt i den. Producenterne har naturligvis solgt den, de havde også gavn af den. Altså, hvis man sætter ind her, skal man fordele fordelene retfærdigt mellem alle og kan ikke give den sidste skylden for det hele. Derfor siger jeg: omkostningsfrihed for den sidste ejer. Hvordan medlemslandene gennemfører det, er naturligvis deres bord. Der er den nederlandske model, den tyske model, den franske model - på dét område ønsker jeg ikke at lave nogen regler. For mig handler det om princippet.
Og også af en anden grund: Hvad sker der i dag i de lande, hvor bortskaffelsen ikke er omkostningsneutral eller gratis? Dér lagres gamle biler illegalt eller eksporteres til østpå. I Tyskland transporteres ca. 50 % af alle gamle biler i en eksodus til østpå. Det kan da ikke være vores affaldspolitik! For så vidt står det helt klart for mig, at det omkostningsfrie princip skal gennemføres. Det vil heller ikke føre til de mellemstore virksomheders død. Hvad gør bilindustrien ved tjenesteydelser, ved bestillinger fra underleverandører? De udbyder i licitation, og der er en konkurrence. Præcis sådan vil det også være ved genvindingen af gamle biler.
Men - og det er mit andet punkt - jeg mener dog, at vi skal skelne mellem gamle og nye biler. Vi kan da ikke forlange af en bil, der blev konstrueret for 20 år siden, at den skal opfylde kravene af i dag. Det ville være præcis, som om vi i forbindelse med loven om udstødningsgas sagde, at en bil på 20 år skulle opfylde euro-4-standarden for 2005. Derfor skal vi garantere for gamle biler, at så få som muligt kommer på lossepladsen, men vi kan overhovedet ikke sige, hvilken kvote der genvindes hvordan. Man må forestille sig i praksis, at en gammel bil køres til skrotning, går igennem skrotningsanlægget, og at man maksimalt kan fastslå vægten før og vægten efter, men ikke, hvordan det enkelte materiale anvendes - dette er fuldstændigt absurd. Netop de folk, der ellers altid kæmper mod bureaukratiet, ville opbygge et mægtigt overvågningssystem for gamle biler, som man overhovedet ikke kan kontrollere.
Jeg mener, at vi kun bør beslutte det, som vi også kan garantere og kontrollere. Altså for gamle biler en begrænsning af de materialer, der må komme på lossepladsen, men ikke en underkvote for, hvordan de må anvendes. For nye biler - der allerede konstrueres sådan - har vi imidlertid brug for et ambitiøst system, således at nye biler er så genbrugsvenlige som muligt. For så vidt er jeg for en typegodkendelse, der fastsætter disse kvoter. Det kan man også kontrollere, præcis som vi gør det med de såkaldte kollissionstester, som vi gør det ved udstødningsemission. Ved nye køretøjer skal der gælde strenge krav til genvinding og genbrug.
Spørgsmålet om gyldighedsområde er jo også afgørende. Her siger vores kollega Florenz, i al venskabelighed, at vi vil opbløde det, og at det kun vil gælde fra 2020. Det er noget forfærdeligt vrøvl, Karlheinz! Vi siger, at direktivet skal gælde med det samme, og det for alle biler. Uanset hvordan de er blevet vedligeholdt, uanset hvilke reservedele de indeholder - alle biler skal straks tages tilbage gratis og genvindes. Ikke først fra 2005, som De foreslår, fru kommissær. Det er altså en skærpelse.
For det andet siger vi, at typegodkendelsen præcist fastsætter genbrugsvenlige biler fra 2005. Altså endnu en skærpelse af denne lovgivning. For så vidt er det mildest talt ikke rigtigt, Karlheinz, når du siger, at vi ville opbløde dette kommissionsforslag i hvilket som helst spørgsmål. Nej, vi laver et andet system. Men jeg er fast overbevist om, at vi skærper forslaget fra Kommissionen i henhold til miljøbeskyttelsen og forbrugerbeskyttelsen og leder det i den rigtige retning. For mig er det fuldstændig klart, at vi i forbindelse med tungmetaller har brug for klarhed og derfor én gang for alle gør det tydeligt, på hvilket område vi ønsker tungmetaller, og på hvilket vi ikke ønsker dem.

Grossetête
Hr. formand, vi er samlet her for at diskutere et yderst vigtigt direktiv, som angår os alle som forbrugere af biler.
Jeg vil ikke gentage de punkter, mine kolleger, Florenz og Lange, har været inde på, men i stedet koncentrere mig om at lægge vægt på to eller tre punkter, som jeg mener er afgørende.
Først og fremmest er der nogle, der kræver et forbud mod pvc. Lad os nu se tingene i sammenhæng. At forbyde pvc ville gå fuldstændigt imod det, vi for nylig har bedt bilproducenterne om, nemlig at udforme køretøjer, der forbruger mindre for dermed at begrænse emissionerne. Men vi ved jo udmærket godt, at hvis ikke køretøjerne må indeholde pvc bliver de tungere, og dermed forbruger de selvfølgelig mere. Så lad os få sammenhæng i tingene.
Derimod vil jeg fuldt ud støtte hr. Langes ændringsforslag 34, idet jeg tror, det er vigtigt at skelne mellem gamle køretøjer godkendt før 2005 og nye køretøjer godkendt efter 2005. Bilproducenterne ved i det mindste, hvilke regler de har at holde sig til fra og med 2005.
Endelig mener jeg, det er absolut nødvendigt at begynde en risikovurdering for de materialer og stoffer, der er nævnt i bilag II. Jeg tror, man med fordel kan gå i gang med evalueringen, og er der på det tidspunkt reelt tale om en risiko, da vil det være en god idé at vende tilbage til de afvigelser, der vil kunne opnås enighed om. Det vil i dette tilfælde gøre det muligt at skabe en god ligevægt mellem miljøet og industrien.
Det var så de punkter, jeg mener er de vigtigste for at forsøge at løse et problem, der invaderer vores industrisamfund. Jeg ønsker virkeligt, at man kan finde en god løsning på problemet med disse vrag, som alle og enhver taler om.

Olsson
Hr. formand, fru kommissær, jeg vil sige, at det efter min mening var et ganske godt forslag til direktiv, som vi har fået. Florenz har også gjort et stort arbejde, selvom jeg faktisk værdsætter en del af Florenz' arbejde på andre områder mere end på netop dette område. Han har måske ikke været så hård, som han plejer at være i visse andre sammenhænge. Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerbeskyttelse har dog skærpet dette direktiv, og jeg håber virkelig, at Kommissionen nu tager det til sig.
Jeg vil nævne nogle principper. Det er helt åbenbart, at man skal have en form for producentansvar også for biler. Derfor er det rimeligt, at det er producenten, der har hovedansvaret. Der er ingen andre end forbrugeren, der kan betale. Det er altid forbrugeren, som skal betale. Den sidste forbruger må dog ikke rammes af omkostninger, det skal derimod være gratis at komme af med en gammel bil. Det er efter min mening nødvendigt for, at det skal komme til at fungere. Det er nødvendigt at have kvoter og regler for, hvor meget der skal genbruges på forskellig måde.
Når det gælder nye biler, er det vigtigt, at vi så hurtigt som muligt kan indføre meget strenge krav. Vi ved, at industrien ofte siger, at det er umuligt, svært eller dyrt, men at det kan lade sig gøre at opstille strenge krav. Industrien har i mange sammenhænge vist, at man kan tilpasse sig til disse krav. Materialer, som ikke bør havne i miljøet, når man skrotter biler, skal fjernes, f.eks. bly, kviksølv, krom og cadmium. Det er helt naturligt, at det bør gøres. Jeg og min gruppe mener, at dette også bør gælde pvc, eftersom det aldrig kan lade sig gøre at forklare folk, at vi vil have dette stof fjernet, hvis vi kan tillade pvc i biler, bare fordi vi venter på et horisontalt direktiv. Det kan man ikke forklare almindelige mennesker, det er nok kun vores politikere, der forstår sådan noget. Jeg synes derfor, at vi også skal tage det med i denne forbindelse.

d'Aboville
Hr. formand, jeg vil godt komme med to indledende bemærkninger. Den første er om de såkaldte »historiske« køretøjer. De er dog kun ganske få, og ejerne opbevarer dem, enten for at sætte dem i stand eller som reservedelsbiler. De er en del af vores industrielle kulturarv, og man bør støtte bevarelsen af dem. Vi støtter derfor fuldt ud ordførerens ændringsforslag 1.
Den anden bemærkning gælder de tohjulede køretøjer. Disse kan ikke betragtes som en trussel imod miljøet, af den simple grund, at begreberne »afslutning af levetiden« og »afskaffelse« ikke eksisterer for dem. Skulle nogen af dem nå den lykkelige alder, hvor de kan kaldes »historiske« køretøjer, er den ubarmhjertige verden for tohjulede køretøjer karakteriseret af kannibalisme, fordi de er så lette at skille ad, og fordi mange af indehaverne selv står for vedligeholdelse og småreparationer. De to hjul afmonteres, og deres øvrige dele bliver naturligvis genanvendt.
Jeg vil gerne stå fast på ændringsforslag 53. Forslaget, der drejer sig om procentsatser for genanvendelse eller udnyttelse, bevarer vores ambitiøse mål, men i og med at det læner sig op ad erfaringen fra »emballagedirektivet«, taler det om muligheden for på en pragmatisk måde jævnligt at gøre stillingen op, og, hvis det skulle være relevant, justere disse mål. Vores støtte går på samme måde til ændringsforslag 54, som med god logik taler om, at man ikke kan genindsætte biler gratis i cirkulationen med tilbagevirkende kraft.
Derimod stemmer vi imod ændringsforslag 21, der vil føre til et forbud mod pvc, og det er der tre grunde til. For det første er nytteværdien af dette materiale ubestridelig. Det modvirker korrosion og forlænger bilens levetid, og det mindsker bilens vægt, hvilket er positivt for både forbruget og forureningen, som fru Grossetête mindede om. Størstedelen af pvc'en genbruges eller genbearbejdes, og det vil derfor være særligt ulogisk at skille sig af med Kommissionens tværgående metode på dette område.

Breyer
Hr. formand, dette direktivforslag er et lykketræf for miljøet, for der burde have været tale om et producentansvar for længst, og det var også på høje tid at anvende forebyggelse i bilsektoren. Det glæder mig, at Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerbeskyttelse også er gået ind for omkostningsfrihed for slutbrugeren. Jeg synes, at det er meget beklageligt, at hr. Florenz har videregivet sin personlige mening her og ikke Miljøudvalgets mening. Jeg håber, at kollegerne i morgen også vil stå ved deres ændringsforslag, som indeholder pvc-forbuddet fra 2005.
Jeg synes, at det er rystende at høre, at der helt tydeligt er planlagt et knæfald for pvc-industrien i morgen! Og - fru Grossetête og andre kolleger - det handler ikke om at forbyde plastik. Det handler om at forbyde pvc, om produktionen med klor. Der er endda bioplastik, der er andre plastikmaterialer. Deres argument er fuldstændig absurd, og jeg må sige, at det desværre også viser Deres manglende information, og det handler her helt klart kun om, at argumenterne ...
Formanden fratog taleren ordet

Jensen, Kirsten
Hr. formand, problemer med udtjente biler, som skal skrottes, skyldes hovedsagelig måden, de bliver produceret på. Derfor skal vi både sikre genbrug af bildelene, og sikre, at særligt skadelige stoffer ikke anvendes i den nye generation af biler. Hermed kommer vi ind på PVC. Jeg kan som andre medlemmer undre mig over, hvad Kommissionen vil med PVC. PVC, som vi kender det, er ikke fremtidens løsen, selvom PVC-industrien i materiale til os prøver at skævvride f.eks. den svenske PVC-handlingsplan, så man skulle tro, at svenskerne mener, at PVC er en sundhedsartikel, som alle burde have noget mere af. Det mener de faktisk ikke. PVC har stor anvendelighed, men giver miljøproblemer ved bortskaffelsen. PVC giver oven i købet en større mængde affald efter forbrænding end den mængde, der blev sendt ind i forbrændingsanlægget. Afbrændt PVC udvikler dioxiner, en af de sundhedsfarligste gifte, der findes. Derudover er blødgørerne i PVC, de såkaldte thalater, under mistanke for at være hormonforstyrrende, og i fremtidsrettet lovgivning må vi iagttage forsigtighedsprincippet.
Hver gang PVC er indblandet i et direktivforslag, får vi at vide, at netop dette problem kan man ikke se på selvstændigt eller vertikalt, men at vi skal se på det globalt og horisontalt, og at Kommissionen vil gøre tænkearbejdet for os. Det har den, så vidt jeg ved, villet siden 1980'erne. I dag må Kommissionen fortælle os, hvornår den tager et initiativ på PVC-området, for det har betydning for den måde, vi stemmer på i morgen.

Rübig
Ærede hr. formand, jeg vil gerne gratulere hr. Florenz, fordi genvindingen virkelig bør stå i centrum, men jeg vil også gerne sige udtrykkeligt nej til pvc-forbuddet, fordi vi endnu ikke kender nogen brugbare alternativer dertil. Inddragelsen af gamle dele fra reparationer ville inkludere hele værkstedsbortskaffelsen, og det har i sidste ende intet med direktivet at gøre. Også den gratis tilbagetagningspligt ville ødelægge markedskræfterne og udelukker især de eksisterende virksomheder fra genvindingskæden og ville frembringe dyre bureaukratiske handelshindringer.
Desuden vil jeg gerne sige i forbindelse med ændringsforslag 42, at det er et positivt tegn for miljøaftalerne, fordi bevarelsen af mange aftaler for udrangerede køretøjer i Europa er koncentreret om få artikler. Vedrørende ændringsforslag 44 er det tekniske bilag efter min mening for detaljeret og indeholder også meningsløse bestemmelser.

Bjerregaard
Hr. formand, jeg vil gerne starte med at takke hr. Florenz for det arbejde, som Miljøudvalget har gjort med dette betydningsfulde og komplekse forslag. Miljøudvalget har fremsat 45 ændringsforslag, og med yderligere 16 er vi nu oppe på i alt 61. Nogle af ændringsforslagene præciserer eller forbedrer forslaget, og jeg kan allerede nu sige, at Kommissionen kan acceptere 20 af dem helt eller delvist. Der er også nogle af ændringsforslagene, som svækker Kommissionens forslag og reducerer miljøbeskyttelsesniveauet. Jeg tænker her især på emner som producentansvar, genvindingsmål samt forslagets anvendelsesområde og gennemførelse. Disse dele er centrale i Kommissionens forslag, og vi kan ikke acceptere en svækkelse.
Jeg vil kommentere de mange ændringsforslag gruppevis. Lad mig begynde med forslagets anvendelsesområde. Her bemærker jeg især to aspekter. Første aspekt, som vedrører ændringsforslag 9, 14 og 17, anden del, handler om veteranbiler. Vi mener ikke, at veteranbiler, der står på museer eller hos private, overhovedet er affald. Derfor er de ikke omfattet af forslaget, men vi kan godt gøre det tydeligere i selve forslaget. Så er der forslaget om, hvorvidt det skal gælde for to- og trehjulede køretøjer. Det har vi også overvejet, og vi synes kun, at køretøjerne skal undtages fra forslagets artikel 4 og 7. Ændringsforslag 18 indebærer, at to- og trehjulede køretøjer skal undtages fra alle andre artikler end forslagets artikel 6, og det kan vi ikke tilslutte os.
Så er der tungmetallerne og PVC. I forslaget har Kommissionen valgt at kræve, at nogle af tungmetallerne fjernes fra køretøjerne, inden disse genanvendes, og jeg ser, at Miljøudvalget går ind for en klar udfasning af sådanne tungmetaller og en liste over fravigelser, som kan ændres ved udvalgsproceduren. Jeg må desværre tage forbehold herfor og kan ikke i dag tilslutte mig ændringsforslag 20, 21, 45, 56 og 59, og fru Jensen har helt ret i, at mit svar vedrørende PVC vil være, at vi for øjeblikket arbejder på et horisontalt initiativ, og derfor kan jeg ikke acceptere ændringsforslag 8, 19 og 21.
Så er der spørgsmålet om indsamling og tilbagetagning af udrangerede køretøjer. Her accepterer Kommissionen ændringsforslag 24, 28 og 29, som gør teksten tydeligere, men vi kan ikke acceptere 26 og 27, og 22 og 23 kræver omhyggelige overvejelser. Derfor accepterer vi dem ikke i dag. Jeg vil gerne understrege, at både gratis tilbagetagning og princippet om producentansvar, som også har spillet en stor rolle i debatten i dag, er centrale elementer i forbindelse med at gøre produktion og forbrug mere bæredygtig på længere sigt. Det er også grunden til, at vi ikke kan acceptere ændringsforslag 25 eller ændringsforslag 46 og 54, mens vi kan tilslutte os 43. Hvad angår genbrug, genanvendelse og genvinding af udrangerede køretøjer, kan Kommissionen ikke acceptere ændringsforslag 34, fordi det ville fjerne det kortsigtede genvindingsmål. Så er der ændringsforslag 61, som gør målene mere uklare, og ændringsforslag 53, som udgør en alvorlig hindring for at nå de langsigtede mål, og det kan altså heller ikke accepteres.
Vi kan ikke acceptere ændringsforslag 49 og 50, som vil gøre det vanskeligt at overvåge, at de kvantificerede mål nås, men derimod kan vi acceptere ændringsforslag 57 og 58. Der er også ændringsforslagene om gennemførelse, og der er endelig spørgsmålet om miljøaftaler, som vi ikke kan acceptere på nuværende tidspunkt. I denne forbindelse må jeg i parentes bemærke, at der var tale om en helt anden debat, da vi drøftede et andet forslag fra Miljøudvalget, nemlig om frivillige aftaler.
Jeg håber, at det vil være muligt i den videre forhandling at finde et kompromis, hvorved der opnås en balance mellem miljøhensyn, hensynet til forbrugerne og hensynet til industrien.

Formanden
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 11.

USA's modforanstaltninger i bananstriden
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er forhandling under ét om følgende beslutningsforslag:
B4-0017/99 af Querbes m.fl. for GUE/NGL-gruppen til Kommissionen om De Forenede Staters ensidige indførelse af gengældelsesforanstaltninger imod EF-eksportvarer som følge af banansagen, -B4-0018/99 af Aldo m.fl. for UPE-gruppen til Kommissionen om Ensidige amerikanske gengældelsesforanstaltninger i forbindelse med tvisten om den europæiske bananimportordning, -B4-0019/99 af Castagnède og Hory for ARE-gruppen til Kommissionen om Nyt WTO-panel om bananer og unilaterale trusler fra De Forenede Stater om toldrepressalier, -B4-0139/99 af Plooij-van Gorsel og Moorhouse for ELDR-gruppen til Kommissionen om WTO's procedurer for tvistbilæggelse og banankrigen mellem EU og USA, -B4-0140/99 af Erika Mann for PSE-gruppen til Kommissionen om Ensidede foranstaltninger truffet af De Forenede Stater mod import af varer fra EU, -B4-0141/99 af Souchet for I-EDN-gruppen til Kommissionen om USA's unilaterale gengældelsesforanstaltninger i striden om EU's ordning for bananimport, -B4-0142/99 af Kreissl-Dörfler m.fl. for V-gruppen til Kommissionen om WTO og handelskonflikten mellem USA og EU om at tilrettelægge bananmarkedet, -B4-0143/99 af Kittelmann m.fl. for PPE-gruppen til Kommissionen om Ensidige handelstiltag fra USA's side mod udvalgte europæiske produkter og WTO's mæglingsprocedure i forbindelse med tvister.
Sierra González
Hr. formand, jeg vil gerne gøre opmærksom på, at USA's foranstaltninger, problemerne med anvendelsen af forordningen om den fælles markedsordning for bananer og konflikterne i forbindelse med denne tvinger os til at overveje to grundlæggende spørgsmål.
For det første er det nødvendigt, at Unionen forsvarer sin interne lovlighed, der er et udtryk for dens suverænitet, som anfægtes af regler såsom sektion 301, der anvendes eksterritorialt og påberåbes med henblik på at forsvare interesser og ikke rettigheder.
For det andet er det nødvendigt at sikre effektiviteten i voldgiftsprocedurerne, hvis autoritet er blevet brugt mod Unionen, og som nu på grund af omstændighederne drages i tvivl af unilaterale beskyttelsesforanstaltninger.
Begge spørgsmål får os til at konkludere, at vi står over for en ikkegensidig markedsåbningspolitik, som tjener de amerikanske interesser. De europæiske markeder skal ikke alene åbne sig for USA's produkter, de skal oven i købet gøre det på de betingelser, som USA dikterer.
Vi er nødt til at tænke for at bevare Unionens lovgivningsmæssige suverænitet, og i dette tilfælde er den fælles markedsordning for bananer et symbol. Dét, vi kræver fastholdt, det er Unionens suverænitet.

Formanden
Tak, fru Sierra González, og tak fordi De overholdt Deres taletid. Jeg minder kollegerne om, at jeg bliver nødt til at være nådesløs i aften for at holde tidsplanen.

Aldo
Hr. formand, siden jeg kom her til Parlamentet, har jeg uden ophør berettet om USA's ustandselige angreb på »WTO-bananerne«.
På trods af kraftige indrømmelser fra Den Europæiske Union i forbindelse med reformerne i WTO - reformer, som vi i øvrigt har bekæmpet, fordi de var til skade for det grundlæggende princip, fællesskabspræferencen - fortsætter denne nye ordning med at være skydeskive for plagerier fra USA, der i virkeligheden kun er ude på at opnå den totale opløsning af WTO.
De trusler, USA i dag fremfører i komplet foragt for de regler, der i dag styrer det multilaterale handelssystem, kommer netop efter, at man har lanceret det transatlantiske partnerskab. Derfor ønsker Gruppen Union for Europa nu et passende svar fra Unionens side.
Først og fremmest skal Den Europæiske Union under ingen omstændigheder være genstand for sanktioner fra USA, fordi der ikke foreligger en beslutning fra de relevante instanser i WTO, og når de gældende regler garanterer, at man fuldt ud har ret til at forsvare sig. Hvis USA tilfældigvis skulle slå ind på den unilaterale vej, skal de vide, at de bærer et tungt ansvar for at have svækket det internationale handelssystem.

Mann, Erika
Hr. formand, hr. kommissær, ærede kolleger, jeg vil undlade at gå ind i detaljerne i dag. Nogle kolleger har allerede omtalt et par enkeltheder, og jeg går ud fra, at der er mange detaljer, der også vil blive nævnt af de andre kolleger, som er til stede. Hvis følgerne af de fornyede diskussioner med USA ikke var så alvorlige, kunne man more sig over denne bananstrid, men følgerne er meget alvorlige, og jeg håber, at vi i nær fremtid kan finde frem til en tilfredsstillende løsning, ellers vil vi skade de transatlantiske forbindelser alvorligt.
Tillad mig at minde om følgende: EU og USA var hoveddrivkraften i forbindelse med proceduren for bilæggelse af tvister under WTO. Måske er proceduren ikke perfekt på alle punkter og skal videreudvikles, men den er det eneste instrument, som vi har på internationalt plan, til at løse handelsstridigheder. USA tvivler på, at den nye markedsordning for bananer er WTO-kompatibel. Det er USA i sin gode ret til. USA har dog ikke ret til at gennemføre multilaterale handlinger mod landets handelspartnere og forkynde sanktioner, som i dette absurde tilfælde 100 % told på varer fra EU-medlemslandene.
USA har ikke ret til at tage en dom i egen hånd. USA's fremgangsmåde skader WTO's procedure for bilæggelse af tvister betydeligt. Det gør det betydeligt sværere ved de forudgående forhandlinger i forbindelse med den nye WTO-runde, og det skader tilliden til processen for et transatlantisk partnerskab. Man kan få det indtryk, at det amerikanske handelspolitiske spillerum i stigende grad er bestemt af en ren nationalt styret politisk dagsorden. Frygten er berettiget, nemlig for at det handler om at sætte en bestemt amerikansk handelsfilosofi igennem på verdensplan. Dette er en risikabel leg med ilden. WTO kommer således selv i skudlinjen. Protektionisme må ikke være en udvej på nationale problemer. Vores verdensstrukturer er henvist til hinanden, WTO er et harmoniseringsinstrument for national egoisme. Ikke elsket af alle, ikke perfekt, men særdeles nødvendig.
En politisk emotionalisering af nationale emner, f.eks. bananer, hormoner, mange andre kunne nævnes, fører til en irrationalisering af politik generelt og sætter en tendens i gang, der måske ikke længere kan stoppes. Min gruppe støtter Kommissionens holdning fuldt ud. En passende og fælles beslutning fra Udvalget om Eksterne Økonomiske Forbindelser er til Deres rådighed. Denne beslutning fordømmer udtrykkeligt USA's unilaterale handlinger og støtter Kommissionen fuldt ud og kan desuden, tror jeg, være et godt grundlag for yderligere foranstaltninger i forbindelse med den europæiske politik.

Souchet
Krisen, der apropos uoverensstemmelserne omkring bananer berører relationerne mellem Den Europæiske Union, dens medlemsstater, dens AVS-partnere og USA, viser tvetydigheden i Unionens handelspolitik.
Stillet over for et fast besluttet USA, der forstår overbevisende at spille dobbeltspillet over for sine partnere i Europa ved på samme tid at søge partnerskabet og sanktionerne, fremstår EU's institutioner splittede, kraftesløse, lammede og frem for alt ikke særligt villige til virkeligt at forsvare EU's interesser.
Årsagerne hertil er mange. USA's vilje til overherredømmet opfattes af mange medlemsstater ikke sådan. Afsløringen af interesser, der aldeles ikke er fælles, men forskellige hos de 15, har en tendens til at udvikle sig, og mangelen på demokrati i EU's institutioner fremmer de dunkle mummespil.
Endnu en gang befinder vi os i en situation, hvor USA har besluttet ensidigt at offentliggøre en liste over produkter fra EU, som det agter at pålægge sanktioner ved at hæve toldafgiften til 100 %, hvis EU ikke ændrer sin nye ordning for import af bananer, endda før WTO har meddelt, om dette er i overensstemmelse med denne organisations regler.

Kreissl-Dörfler
Hr. formand, den aktuelle banankrig, det sagde USA's ambassadør Vernon Weaver helt tydeligt for kort tid siden i Udvalget om Eksterne Økonomiske Forbindelser, er en prøvesag. Den alvorlige sag vil om få uger være EU-forbuddet mod hormonkød. Herefter - også her tog hr. Weaver bladet fra munden - er det genmanipulationens tur. Under foregivende af at give forbrugeren større valgmuligheder skal koncerner i USA have lov til at bringe gentomater og laboratoriesoja ud på hylderne i supermarkederne. Helst også uden mærkning, for de lange tekster stiller for store krav til forbrugernes hoveder!
Det handler om meget mere end bananer. Netop derfor kan vi ikke give efter for de uretfærdige krav fra USA. Heller ikke og netop fordi USA truer med vanvittige sanktioner - efter et WTO-panel har vi ændret markedsordningen for bananer. Om denne ændring er i orden, vil samme panel tage stilling til endnu en gang. Enhver sanktion mod europæiske firmaer fra USA's side før denne dom betyder, at WTO har mistet sin betydning. Enhver straffetold, der idømmes før panelets dom, betyder, at vi kan nedlægge WTO.
Desværre er Kommissionen ikke uden skyld i denne situation. Grundlæggerne af WTO har selv manøvreret sig ind i denne situation, for verdenshandel reguleres ikke i henhold til princippet om bæredygtig udvikling samt forbrugerbeskyttelse og social beskyttelse. I stedet regerer økonomisk vækst og forventningen om profit. I betragtning af den forestående årtusindrunde er det på høje tid at udarbejde konkrete reformforslag. Forebyggelse, økologi og lokal udvikling skal være en rettesnor for økonomisk handling. Ved de såkaldte high level meetings i WTO til marts burde Kommissionen først fremlægge dokumenter i den forbindelse, hvis Kommissionen, som lovet, rent faktisk vil gøre gennemsigtighed til den første pligt for embedsmænd. De franske landmænds protester i dag foran Parlamentet lod ane, hvordan de betragter tilpasningen til verdensmarkedet og liberaliserings- og dereguleringsmanien, og hvad de vil være parate til, når først det går rigtigt løs.

Liese
Hr. formand, Det Europæiske Folkepartis Gruppe støtter den fælles beslutning. Vi lægger stor vægt på, at WTO's regler skal overholdes. Det er absolut uacceptabelt, når USA truer med modforanstaltninger mod europæiske virksomheder, som i virkeligheden absolut intet har at gøre med markedsordningen for bananer, med striden herom. Det er også fuldstændig uacceptabelt, når politikerne i USA giver efter for Chiquitas og andres pres. Kommissionen skal støttes, når den forlanger, at WTO's regler skal overholdes.
Men også EU skal holde sig til WTO's regler. Det vil sige, at hvis vi også mister det næste panel, skal markedsordningen tilpasses på ny. Jeg anmoder Kommissionen om at overveje allerede nu, hvordan man så skal reagere, hvis sådan et tilfælde opstår. Jeg siger personligt, at jeg ikke opfatter markedsordningen som en god markedsordning. Den er diskriminerende over for producenterne i Latinamerika, og den beskytter ikke de små producenter mod de multinationale producenter, som man så ofte siger, for også i Latinamerika er der små, uafhængige producenter. I Ecuador har 60 % af producenterne mindre end 20 hektar, og de er på nationale hænder, det er ikke Chiquita, der ejer dem.
I Costa Rica er der fair trade -bananer, og alle disse diskrimineres på grund af markedsordningen. Hvis kommissær Pinheiro for to uger siden i forbindelse med min betænkning om bananer havde sagt, at de multinationale producenter i AVS-staterne skal have penge fra Kommissionen for at opbygge bananplantager dér, er det kun topmålet af hykleri, hvis man siger, at vi vil forsvare de små mod de store her. Det handler måske om helt andre ting. Men det skal ikke hindre os i at understrege igen og igen, at WTO's regler skal overholdes, og at vi ikke kan acceptere USA's angreb. Vi kan heller ikke acceptere det, der angår hormonkød og genetisk modificerede organismer. Vi skal forsvare vores lovgivning her. Men vi skal også tilpasse vores lovgivning, hvis vi ser, at den muligvis ikke er i overensstemmelse med WTO's regler.
Jeg vil også gerne gøre kommissær sir Leon Brittan opmærksom på den debat, som vi netop lige har ført i forbindelse med betænkning af Bowe. Her vedtog udvalget et ændringsforslag, der siger, at vi skal tage hensyn til socioøkonomiske kriterier ved godkendelsen af genetisk modificerede organismer. Jeg mener, at hvis forslaget vedtages og får indflydelse på lovgivningen, er det en høj aflevering til amerikanerne. Vi skal bevise ved hjælp af videnskabelige dokumenter, at vores politik er rigtig, og at den er der både i forbindelse med hormoner og GMO'er. Vi gør forsigtighedsprincippet og ikke vilkårlige socioøkonomiske kriterier til grundlag for vores politik. Også her skal vi passe på, at vi ikke får nye problemer til efteråret.

Brittan
Hr. formand, jeg vil gerne indlede med at bifalde den støtte, som Parlamentet generelt har ydet Kommissionen omkring dette spørgsmål og også takke det for det beslutningsforslag, det har udarbejdet, og som vi finder meget støttende.
Medlemmerne har rejst to væsentlige spørgsmål, nemlig hvad Kommissionen vil gøre for at undgå de sanktioner, USA har truet med, og hvis der alligevel bliver gjort brug af sanktioner, hvad den så har i sinde at gøre? Alle vores foranstaltninger, både nuværende og fremtidige, er og vil blive truffet i fuld overensstemmelse med WTO-reglerne. Man gør ikke en uret god igen ved at begå en ny. Det betyder imidlertid ikke, at vi er magtesløse. De amerikanske sanktioner er ulovlige, for de er baseret på en ensidig beslutning om, at Det Europæiske Fællesskab ikke har formået at bringe bananordningen i overensstemmelse med WTO-reglerne. Vi har derfor søgt at overtale amerikanerne til at indbringe spørgsmålet om den nye bananordnings overensstemmelse for et WTO-panel, i overensstemmelse med artikel 21, stk. 5. Rent faktisk gør WTO-procedurerne dette til et obligatorisk skridt, inden eventuelle sanktioner kan godkendes.
Så tidlig som i september sidste år og i de følgende uger og måneder tilbød vi at nedsætte varigheden af WTO-proceduren til et absolut minimum. Vi indledte endog proceduren selv og opfordrede USA til at deltage. Men det grundlæggende problem er, at den amerikanske regering ved afslutningen af Uruguay-runden lovede Kongressen, at den ville indlede sanktioner straks efter udløbet af gennemførelsesperioden for WTO-panelets afgørelse under anvendelse af den nationale paragraf 301-procedure. Regeringen må nu bevise, at den kan levere varen. Det er den enkle amerikanske politiske baggrund. USA har derfor overset den kendsgerning, at dér, hvor der hersker uenighed parterne imellem, skal transformeringsforanstaltningernes overensstemmelse først afprøves gennem de obligatoriske WTO-procedurer.
I banansagen lovede den amerikanske regering Kongressen at gennemføre sanktioner senest den 3. marts 1999, uanset hvad der skete i WTO! Det er dette løfte, der binder den amerikanske regerings hænder. Det er grunden til, at USA har nægtet at deltage i nogen som helst WTO-procedure om den nye EF-bananordnings overensstemmelse med WTO-reglerne, nemlig ganske enkelt fordi det ville have fået amerikanerne til at overskride deres egen fastsatte interne tidsfrist, der ikke er i overensstemmelse med WTO-reglerne.
Ved selv at indlede artikel 21, stk. 5-proceduren lykkedes det os at få Ecuador til at indlede dets egen procedure og gøre indsigelse imod vores ordnings overensstemmelse med WTO-reglerne. Denne procedure er nu undervejs, og panelet forventes at træffe sin afgørelse den 12. april. Herefter bestemmer de normale procedurer, at den anden part har ret til at appellere afgørelsen. Imellemtiden har USA fortsat presset på for at få godkendelse til at træffe gengældelsesforanstaltninger inden den 3. marts. Der har fundet en større debat sted om dette, hvor næsten alle de WTO-medlemmer, der tog ordet, støttede vores holdning om, at der ikke kan blive tale om en godkendelse af gengældelsesforanstaltninger, sålænge der ikke foreligger en afgørelse fra WTO om ordningens overensstemmelse med WTO-reglerne.
Vi vil nu fortsætte med at hævde over for voldgiftsmanden, at han først vil kunne fastslå niveauet af en eventuel gengældelsesaktion, hvis og når den nye bananordnings manglende overensstemmelse med WTO-reglerne er blevet fastslået. For ellers ville voldgiftsmanden dømme Det Europæiske Fællesskab, inden dets skyld var blevet bevist.
Vi har også bedt WTO's generelle råd om at give en autentisk fortolkning af dette spørgsmål.
Endelig gør vi indsigelse imod den amerikanske paragraf 301-lovgivnings overensstemmelse med WTO-reglerne. Vi har anmodet om et panel, der vil blive nedsat, når tiden er inde. USA har for sin del bedt om samråd med os, og vi vil deltage i disse samråd i god tro.
Dette bringer mig til det andet spørgsmål, nemlig om, hvad vi vil gøre, hvis amerikanerne indleder sanktioner den 3. marts. For det første vil vi gøre indsigelse mod disse sanktioners lovlighed gennem WTO's tvistbilæggelsesprocedurer.
Endelig vil vi, sålænge disse sanktioner varer, have en mulighed for i fuld lovlighed at gøre gengældelse ved at trække koncessioner tilbage eller pålægge foranstaltninger inden for områder, der ikke er omfattet af WTO-discipliner. Der findes sådanne foranstaltninger, som vi vil kunne pålægge, og som vi har ret til, og seriøst overvejer at gøre brug af over for en sådan iøjnefaldende krænkelse af lovgivningen.

Smith
Hr. formand, vi støtter Kommissionens synspunkt om, at den ensidige foranstaltning fra USA's side er ulovlig, da den er skammelig og uansvarlig. Den blotte trussel herom er allerede nu ved at forårsage alvorlig skade for cashmerebeklædningsproducenter, der er fuldstændig uskyldige parter i denne strid, og som står til at tabe GPB 20 millioner i eksportordrer og muligvis 1.000 arbejdspladser. Ved disse hævngerrige foranstaltninger har USA skadet ikke blot deres eget rygte, men også det transatlantiske parterskabs fremtid. Netop hvad USA bad om i et brev til sir Leon den 13. juli - et voldgiftspanel i henhold til artikel 21, stk. 5 - tror jeg nu er på vej. Vi må fordømme USA's grove forsøg på intimidering, hvor de har udskilt produkter fra Danmark og Nederlandene til undtagelse fra foranstaltningerne, fordi disse lande stemte imod bananordningen i Rådet. Her ønsker jeg at spørge Kommissionen om, hvilken mekanisme de amerikanske myndigheder har til deres rådighed, der tillader dem at foretage en skelnen mellem produkter, der kommer fra f.eks. Danmark eller Nederlandene i stedet for fra Frankrig eller Det Forenede Kongerige.
De argumenter, vi fremsætter i beslutningen fra Udvalget om Eksterne Økonomiske Forbindelser, er meget klare. Vi kræver, at Den Europæiske Union opfylder sine forpligtelser over for sine AVS-handelspartnere, og vi forventer, at Kommissionen når dette mål inden for rammerne af WTO. Endelig hverken kan eller vil vi tolerere, at vores industrigrene lider yderligere skade som følge af en ordning, hvis ambition kun kan måles med dens arrogance.

Rübig
Hr. formand, måske har vi ikke vedtaget nogen lykkelig markedsordning for bananer i Europa. Men straks at reagere på det med krig, nemlig ved at belægge stearinlys, våben, pullovere og lignende med 100 % told, er efter min mening ikke det rigtige svar. Det er den gamle metode, at man, som tidligere i krig, forsøger at gøre det med vold og magt. Den, der skyder mest på de andre, er til sidst sejrsherren.
I Europa er vi blevet klogere. Det handler grundlæggende om, at vi finder en bedre løsning. Det vil sige, at hvis vi har to forskellige synspunkter, bør vi anerkende, at begge parter måske kan have ret. Så burde vi nærme os til hinanden og sige, at vi ikke kun accepterer løsning 1 eller 2, men også prøver løsning 3, 4, 5, 10, 15, indtil vi har en løsning, som kan accepteres af alle, og disse løsninger skal udarbejdes teoretisk.

Ainardi
Hr. formand, da to eller tre store amerikanske selskaber kontrollerer bananproduktionen i de latinamerikanske lande, fortsætter USA, der i øvrigt ikke selv producerer et eneste kilo bananer, uophørligt deres offensiv mod EU's importordning.
Selvom Den Europæiske Union har taget WTO's kendelse til efterretning og ændret sine regler, lufter USA på ny truslen om handelssanktioner mod import af produkter fra EU. De vil også have, at EU hæver sin embargo på import af kød behandlet med hormoner, og de forbereder en offensiv for genetisk modificerede organismer.
USA's ambassadør ved Unionen understregede endvidere den 28. januar, at spørgsmålet om bananer kun er en lille bakke sammenlignet med de bjerge af sager, der vil komme omkring hormonbehandlet kød og GMO.
I bund og grund sætter USA reelt med sin bekræftelse af et handelsmæssigt og politisk overherredømme spørgsmålstegn ved WTO's mekanismer, og landet viser sin vilje til at begynde den kommende forhandlingsrunde i en stærk udgangsposition.
Beslutningsforslaget, som min gruppe og De Grønne er medunderskrivere af, fordømmer USA's trusler og sanktioner. Det kræver, at Kommissionen står meget fast over for denne nye offensiv for at beskytte interesserne hos EU's og AVS-landenes producenter.
Vi har opnået en foreløbig aftale, mens vi venter på WTO-panelets voldgiftskendelse, men USA har dog ikke trukket sine trusler tilbage. Vil Kommissionen, hvis USA gennemfører sine erklærede ensidige sanktioner, da være parat til at svare igen ved om nødvendigt at anvende lignende gengældelsesforanstaltninger ?

Medina Ortega
Hr. formand, jeg er nødt til at takke kommissær Brittans tilstedeværelse i disse sene aftentimer, for det viser hans interesse for spørgsmålet. I aften gennemfører vi en støtteaktion til fordel for Kommissionen, som kommissæren selv bemærkede, og derfor er der ingen grund til, at jeg gentager nogle af de allerede fremførte argumenter.
Hr. formand, tillad mig at komme med et par kommentarer. Jeg ved ikke, om jeg vil få svar herpå.
For det første vil jeg gerne nævne de problemer, som denne krise påfører os. Det første problem er, at når vi under den sidste forhandlingsrunde om oprettelsen af Verdenshandelsorganisationen i Marrakech insisterede på indførelsen af konfliktløsningsproceduren, var det for at bekæmpe den amerikanske unilateralisme. Imidlertid dukker artikel 301 i den amerikanske udenrigshandelslov igen op.
For det andet ser det ud som om, at amerikanerne har mulighed for at unddrage sig konfliktløsningsproceduren, idet hverken Helms-Burton-loven eller D'Amato-loven har kunnet anfægtes ved Verdenshandelsorganisationen på en effektiv måde.
For det tredje er vi, især medlemmerne af Udvalget om Retlige Anliggender og Borgernes Rettigheder, interesseret i at vide, om Kommissionen virkelig er i stand til med egne midler at modstå den enormt store samling jurister, som amerikanerne har i Geneve. Det ser ud, som om at amerikanerne er i stand til at vinde næsten alle retssager over os. Vi har netop haft hormonsagen, en sag om genetisk modificerede organismer er måske under opsejling, og så er der banankrigen.
Problemet er altså, at hvis der ikke snart nås en aftale om dette spørgsmål, og amerikanerne insisterer på multilateralisme, er det muligt, at Kommissionen bliver nødt til på ny at overveje sin vilje til at underlægge sig en multilateral mekanisme, som amerikanerne tilsyneladende ikke selv er rede til at respektere.

Porto
Hr. formand, allerede under den foregående mødeperiode, i Bruxelles, havde vi lejlighed til at tale om bananproblematikken apropos den finansielle bistand, der ydes til de AVS-lande, som er ramt af produktionsnedgang.
Som vi dengang understregede det, er det ud over de motiver, som parterne kan fremføre, de manglende proportioner i de annoncerede modforanstaltninger, der skinner i øjnene. Bl.a. er det sådan, at mens det for vores vedkommende kan dreje sig om støtte til to afsides beliggende regioner (om Madeira vil min kollega, Manuel Mendonça, ganske givet udtale sig) og fattige AVS-lande, hvor der ikke er noget tilfredsstillende alternativ til bananproduktion, er det for USA's vedkommende ikke en gang dets egne landmænds interesser, der står på spil, men mægtige multinationale selskabers, der driver virksomhed i Latinamerika.
Når man selvfølgelig skal tage hensyn til befolkningen i disse lande, skal det fremhæves, at det marked, der står åbent, stadig er meget stort, uden for Europa og i Europa, ud over de fastsatte kvoter.
Vi har derfor underskrevet en af de mundtlige forespørgsler til Kommissionen for at få at vide, om det vil være muligt at nå frem til en forståelse inden for WTO-panelet. Når man ikke kan andet end nære det allerstørste forbehold over for rimeligheden af den amerikanske holdning, spørger vi også, med et spørgsmål, der samtidig er en politisk opfordring, om Kommissionen er beredt til med fasthed og uden tøven at anvende de handelspolitiske midler, som den har til rådighed.
Vi bør nemlig give Kommissionen al mulig politisk støtte til den faste holdning, som den stadig skal indtage, således som det klart fremgår af punkt 3 i det beslutningsforslag, der er blevet udarbejdet i fortsættelse af de fremlagte mundtlige forespørgsler.
På denne måde forsvarer vi i øvrigt ikke kun helt legitimt ugunstigt stillede menneskers og områders interesser på netop dette punkt (de bananproducerende områder på den ene side og de områder, der vil blive ramt af de amerikanske modforanstaltninger, på den anden), som vi - hvad der er nok så væsentligt - bidrager til, at man langt om længe bevæger sig imod en multilateral konfliktløsning i overensstemmelse med WTO's regler (og følgelig en forkastelse af ensidige modforanstaltninger efter en politisk logik, som vi helst ikke vil karakterisere).

Novo
Hr. formand, hr. kommissær, kære kolleger, det har ikke været tilstrækkeligt for USA, at et voldgiftsudvalg under WTO, nedsat efter dets egne og dets transnationale dollarbananfirmaers interesser, for nylig har tvunget en anden markedsordning igennem for bananer. USA fortsætter sin offensiv, der skal ødelægge enhver støtteordning til fællesskabsbananer og tilintetgøre det, der er tilbage af denne produktion i ringe udviklede og afsides beliggende regioner, som tilfældet er på Madeira.
Men det, der er mest hårrejsende i denne offensiv, er den totalt ensidige karakter, uden for enhver WTO-sammenhæng. Der trues med at lægge nye toldafgifter på europæiske varer, der eksporteres dertil, hvad der i praksis vil sige et forbud mod visse varers adgang til det amerikanske marked, heriblandt tekstilvarer.
Denne offensiv sigter også mod at forberede nye angreb, der skal tvinge EU til at acceptere import af amerikansk hormonbehandlet kød og genmodificerede varer i en fuldstændig ringeagt for de europæiske forbrugeres sundhed. Denne offensiv, hr. kommissær, må standses med fasthed. Det er vigtigt, at EU, såfremt truslen bliver til virkelighed, kan svare igen straks og indskrænke adgangen for amerikanske varer til det europæiske marked. Det er ligeledes vigtigt - og det er afgørende - at Kommissionen benytter alle de handelsretslige og politiske midler, som den har til sin rådighed, til at genskabe den retsorden, som USA ønsker at undergrave.

Mendonça
Hr. formand, ærede medlemmer, som medlem, der kommer fra en bananproducerende region i Den Europæiske Unions yderste periferi, vil jeg hér gerne give udtryk for den allerkraftigste protest og allerdybeste indignation over de modforanstaltninger, som USA har bekendtgjort i den nye strid om EU's støtteordning til importerede bananer.
Jeg vil her gerne gøre opmærksom på, at der blandt de europæiske regioner, hvor der produceres bananer, findes nogle af de afsides beliggende øregioner, der stadig har et lavt økonomisk udviklingsniveau, og hvor bananavl er den vigtigste og måske eneste indkomstkilde for mange tusinde familier. I den selvstyrende region Madeira ville de økonomiske, sociale og miljømæssige skader have været utallige, hvis de europæiske institutioner havde givet efter for den pression, som de multinationale firmaer, der ledes og styres fra USA, bliver ved med at udøve på bananmarkedet for at forsvare deres særinteresser.
Under disse omstændigheder må man selvfølgelig gå ind for, at EU på ingen måde skal give efter for den pression, som USA udøver på de sager, der måtte være til diskussion. De europæiske institutioner bør i de forskellige internationale instanser gentage sin faste modstand mod de ensidige handelspolitiske modforanstaltninger. De sanktioner, som USA har meddelt i forbindelse med modforanstaltningerne, har allerede alarmerende omfang, og man kan begynde at mærke de negative virkninger i industrisektorer, der intet har at gøre med den berygtede banankonflikt.
Vi støtter fuldstændig Kommissionens holdning, så længe den uden tøven er i overensstemmelse med ånden i WTO's principper og regler, men Kommissionen må være parat til, som den også synes at være, at svare skarpt og hurtigt igen, hvis de ensidige foranstaltninger sættes i værk af USA.

Brittan
Hr. formand, må jeg for det første sige, at de, der har talt i den sidste del af debatten, alle har peget på, at den foranstaltning, der er truffet af USA, ikke kun er en foranstaltning imod dele af de caribiske lande, men også mod dele af Den Europæiske Union, der er meget afhængige af bananer. Der er sandsynlighed for, at nogle af de caribiske lande, hvis de måtte opgive deres bananproduktion, ville blive drevet til at blive narkotilflugtsteder, hvilket ville kunne skade USA mere, end det ville skade Den Europæiske Union.
Hr. Smith spurgte om, hvordan USA kan forskelsbehandle produkter, der intet har at gøre med bananer såsom cashmere, og i Italiens tilfælde pecorino, og andre produkter fra andre lande? Vi mener ikke, at de har nogen som helst ret til at gøre dette, og at dette blot er en intimideringsteknik, der har til hensigt at få Den Europæiske Union til at give efter for de amerikanske trusler.
Hvad angår artikel 301, som også er et spørgsmål, der er blevet rejst, har det hele tiden været vores opfattelse, at den var lovstridig. Vi har ikke hidtil gjort ophævelser mod, at den var med i den amerikanske lovsamling, og har kun villet tage affære, hvis den rent faktisk blev implementeret. Hvis den bliver det, vil vi helt bestemt tage affære.
Hr. Medina Ortega spurgte os, om vi var i stand til at gøre front mod de amerikanske advokater i disse forskellige trusler? Svaret herpå er helt bestemt ja. Det gjorde vi, som han nævnte, i Helms-Burton- og D'Amato-lovgivningen, og vi vil gøre det mod al anden lovgivning.
Hvad gør vi så, hvis amerikanerne skrider til handling? Vi vil for det første reagere i WTO ved at indlede en sag imod amerikanerne, som vi er begyndt at gøre. Hvis vi vinder denne sag, vil vi for det andet få ret til at gøre retmæssig gengældelse over for USA, og vi vil desuden seriøst skulle overveje, om vi skal træffe foranstaltninger, der vil være i overensstemmelse med WTO-reglerne, men som vil kunne medføre tilbagetrækning af koncessioner, der ikke er obligatoriske i WTO, og som USA ikke har formel ret til. Jeg håber ikke, at det kommer så vidt, men Den Europæiske Union er rede til at forsvare sine interesser imod alle, og herunder også USA.

Smith
Hr. formand, måske udtalte jeg mig ikke klart nok over for næstformanden. USA har undtaget to europæiske lande fra sanktioner. Hvilke mekanismer har USA til sin rådighed til at skelne mellem varer fra disse to lande i modsætning til varer, der kommer fra de øvrige 13?

Brittan
Jeg ved ikke, hvordan USA har i sinde at gøre dette i praksis. Det bliver vanskeligt for dem. Det er ikke et spørgsmål for mig, for vi mener, at foranstaltningen er ulovlig under alle omstændigheder, og vi vil tage affære imod den. Jeg er enig med Dem i, at de set fra deres eget synspunkt meget vel må have nogle problemer.

Formanden
Jeg har modtaget ni beslutningsforslag i henhold til forretningsordenens artikel 40, stk. 5.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 11.
Mødet hævet kl. 23.55

