Godkendelse af protokollen
Formanden
Protokollen fra mødet i går er omdelt.
Hvis ingen gør indsigelse, betragter jeg den som godkendt.

McMahon
Fru formand, jeg henviser til side 5 i protokollen fra i går. Både hr. Smith og jeg rejste spørgsmålet om listen til spørgetiden og den omstændighed, at de spørgsmål, vi havde stillet til kommissær Kinnock med ansvar for transport, ikke var medtaget blandt de øvrige spørgsmål på transportområdet. Vi spurgte, om der var tale om en simpel administrativ fejl, eller om der var tale om en eller anden politisk manøvre for at forhindre, at den britiske regering blev sat i forlegenhed. Mødeformanden, hr. Imbeni, sagde, at han ville forelægge spørgsmålet for Kommissionen. Har formanden fået nogen oplysninger fra Kommissionen om, hvad der skete med disse spørgsmål?

Formanden
Hr. McMahon, spørgsmålet er opført, og Kommissionen beslutter, hvilken kommissær der skal besvare Deres spørgsmål. Det bliver i hvert fald drøftet, og Kommissionen kan selv frit beslutte, hvilken af kommissærerne der besvarer det.

McMahon
Fru formand, jeg var helt klar over, hvem kommissæren skulle være: Jeg stillede spørgsmålet vedrørende transport til kommissær Kinnock, som har ansvar for transportanliggender. En eller anden i denne institution - eller i en af de to institutioner - besluttede så ikke at forelægge det for kommissær Kinnock. Jeg vil gerne have at vide, om fejlen er opstået i Parlamentets eller i Kommissionens tjenestegrene, og jeg vil gerne have at vide, om det er en simpel administrativ fejl eller en politisk manøvre! Kun formanden kan finde ud af det!

Formanden
Nej, hr. McMahon, hverken det ene eller det anden. Jeg kan kun gentage det, jeg lige sagde. Spørgsmålene forelægges Kommissionen som helhed, og Kommissionen beslutter så selv, hvem der skal besvare spørgsmålet. Dvs. vi eller De kan i dette tilfælde ikke beslutte, at hr. Kinnock skal besvare Deres spørgsmål. Vi vil viderebringe dette, og så bliver spørgsmålet besvaret.

Gutiérrez Díaz
Fru formand, hvis De tillader, vil jeg gerne komme med to små bemærkninger til protokollen.
Det drejer sig om side 22 i den spanske version, og jeg har konstateret, at det samme er sket i den italienske og franske version. Under forhandlingen om BSE havde jeg den ære at træde i stedet for fru Pery som formand, og under fru van Dijks indlæg gav jeg ordet til Lord Plumb. Det fremgår ikke præcist af protokollen, at jeg var stedfortræder. For mig er det en ære blive forvekslet med fru Pery, men da protokollen skal være helt korrekt, bør dette ændres.
Den anden bemærkning, fru formand, drejer sig om side 23 og vedrører, så vidt jeg ved, kun den spanske version. Jeg har kontrolleret den italienske og den franske, som er korrekte, men ved begyndelsen af spørgetiden til Rådet og til Kommissionen figurerer hr. Avgerinos, som var mødeformand, ikke i den spanske version.
Det er to små ting, fru formand, men jeg mener, de af hensyn til stringensen i vores arbejde bør påpeges.

Formanden
Mange tak, det bliver rettet. Hvad angår forvekslingen, skulle der ikke være nogen problemer med også at rette dette. Jeg hører netop, at de andre udgaver, som De ikke nævnte, ikke indeholder disse mangler eller fejl. Men i de udgaver, De omtalte, bliver det rettet.

Cornelissen
Fru formand, i Nordspanien har en række udenlandske lastbiler nu været tilbageholdt i to uger. På trods af den spanske regerings forsøg på at finde en løsning er situationen visse steder særdeles faretruende. Dæk bliver skåret op, ruder bliver slået ind, og der er sat ild til to lastbiler. Jeg vil anmode Parlamentets formand, hr. Gil-Robles, om at benytte sig af sine gode kontakter med de spanske myndigheder med henblik på at overbringe Parlamentets foruroligelse over og fordømmelse af denne situation og over for den spanske regering eftertrykkeligt at understrege, at den har pligt til at sikre fri bevægelighed for personer og varer.

Formanden
Hr. Cornelissen, det var ikke til protokollen. Vi er ved at behandle indsigelserne mod protokollen. Men vi vil viderebringe det. Jeg anmoder Dem om nu kun at fremsætte Deres indsigelser mod protokollen.

Smith
Fru formand, jeg mente, at hr. McMahon gjorde det meget godt og ikke behøvede min hjælp, men jeg er virkelig forbavset over det svar, De gav ham. Hvis det er tilfældet, at Kommissionen selv bestemmer, hvilke spørgsmål der skal besvares, hvorfor bliver vi så bedt om at rette spørgsmål til bestemte kommissærer? Hvorfor er en del af spørgetiden forbeholdt bestemte kommissærer? Vi rettede vore spørgsmål til hr. Kinnock. En eller anden besluttede ikke at lade hr. Kinnock behandle dem og placere dem så langt nede på listen, at de ikke vil blive nået. Hvem traf den beslutning? Vi mener, at der stod politiske kræfter bag det, og kan De fortælle os, hvad der skete? Beskidt arbejde på skillevejen: Atomindustrien er helt på det rene med disse ting.

Formanden
Jeg mener, at De nu har misforstået noget. Jeg sagde tidligere, at det er Kommissionen, der beslutter, hvilken kommissær der skal besvare spørgsmålet. Jeg sagde ikke, at Kommissionen beslutter, hvilket spørgsmål der skal besvares. Her må der foreligge en misforståelse. I øvrigt hører Kommissionen jo, hvad der siges her nu, og jeg tror, at der sikkert er mulighed for, at hr. McMahons spørgsmål så også besvares af hr. Kinnock. Men vi kan ikke gennemtvinge det. Jeg kan kun viderebringe det med en udtrykkelig anmodning om, at hr. Kinnock besvarer spørgsmålet, hvilket jeg også vil gøre.
(Protokollen godkendtes)

Aktuel og uopsættelig debat (indsigelser)
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er afstemningen om indsigelser mod listen over emner til debatten om aktuelle og uopsættelige spørgsmål af væsentlig betydning, jf. forretningsordenens artikel 47.
Punkt I - Menneskerettigheder:

d'Ancona
Fru formand, i tilslutning til Deres bemærkning om menneskerettighederne har jeg to spørgsmål. For det første er der rejst en indsigelse om at erstatte vor menneskerettighedsbeslutning om Vanunu med en beslutning om krigsforbryder Brunner. Vi anmoder dem, der har rejst denne indsigelse, om at sanktionere, at Brunner opføres som et nyt underpunkt. Det er min første anmodning, og min anden anmodning er en indtrængende appel til De Grønne om at trække punktet vedrørende den fængslede Roisín McAliskey tilbage; hvorfor anmoder jeg De Grønne om det? Fordi der i øjeblikket er forhandlinger i gang, der kan forpurres ved på nuværende tidspunkt at opføre det på listen over uopsættelige emner. Det er jo resultatet, der tæller, og derfor anmoder jeg De Grønne om ikke at opføre dette punkt på listen i dag, men trække det tilbage.

Formanden
Fru D'Ancona, den indsigelse, jeg har fået forelagt, blev indgivet af PPE-Gruppen, og fristen for at rejse indsigelse er egentlig udløbet. Dvs. at jeg ikke kan efterkomme Deres anliggende - jeg har forstået, hvad De ønsker - hvis PPE-Gruppen ikke erklærer sig indforstået med det.

McKenna
Fru formand, forslaget om, at vi skulle tage denne beslutning tilbage er fuldstændig malplaceret, da Parlamentet er nødt til at behandle krænkelser af menneskerettighederne i Unionen, og det er helt klart, at Parlamentet har lejlighed til at gøre dette i dag. Det vil være for sent at gøre det senere. Der har været forhandlinger, breve er sendt frem og tilbage, men der er rent faktisk ikke sket noget. Parlamentet er nødt til at behandle krænkelser af menneskerettighederne i Unionen. Vi behandler menneskerettighedsspørgsmål i hele verden, og vi kan ikke se igennem fingre med det, der sker i vore egne medlemsstater.

Formanden
Tak, fru McKenna.

Oksekød - Veterinærkontrol - Registrering af kvæg
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er forhandling under ét om følgende betænkninger:
A4-0037/97 af Papayannakis for Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerbeskyttelse om forslag til Rådets forordning om mærkning af oksekød og oksekødsprodukter (KOM(96)0460 - C4-0546/96-96/0229(CNS)); -A4-0033/97 af Olsson for Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerbeskyttelse om følgende forslag: I.Rådets direktiv om fastsættelse af principperne for tilrettelæggelse af veterinærkontrollen for tredjelandsprodukter, der føres ind i Fællesskabet (KOM(96)0170 - C4-0334/96-96/0109(CNS)); II.Rådets direktiv om ændring af direktiv 71/118/EØF, 72/462/EØF, 85/73/EØF, 91/67/EØF, 91/492/EØF, 91/493/EØF, 92/45/EØF og 92/118/EØF for så vidt angår tilrettelæggelse af veterinærkontrollen for tredjelandsprodukter, der føres ind i Fællesskabet (KOM(96)0170- C4-0335/96-96/0110(CNS)); -A4-0022/97 af Mayer for Udvalget om Landbrug og Udvikling af Landdistrikter om forslag til Rådets forordning om indførelse af en ordning for identifikation og registrering af kvæg (KOM(96)0460 - C4-0545/96-96/0228(CNS)).
Papayannakis
Fru formand, mine damer og herrer, i går havde vi en langvarig drøftelse af undersøgelsesudvalgets konklusioner med hensyn til BSE og Det Forenede Kongeriges, Rådets og Kommissionens ansvar. Der er ingen, der undervurderer krisens omfang, og især ikke den krise, der vedrører borgernes tillid til Den Europæiske Unions virke og forbrugernes tillid til kvægopdrætterne og deres produkter. Denne krise er ufatteligt stor. Den rammer markedet, betyder fald i forbruget og priserne og truer beskæftigelsen og bedrifternes overlevelsesmuligheder. I dag drøfter vi et af Den Europæiske Unions første forsøg på at imødegå denne tillidskrise. Et forslag til en forordning om mærkning af oksekød og oksekødsprodukter. Omfanget af denne intervention og af den infrastruktur, der kræves, for at forordningen kan gennemføres og ligeledes den tilknyttede forordning, som vedrører identifikation og registrering af kvæg, viser, hvor alvorlig en krise, BSE har skabt. Det vil dog også være nødvendigt med andre interventioner og anden regulering for at genoprette forbrugernes tillid. Det bliver en meget vanskelig opgave, eftersom denne tillid hele tiden risikerer at blive nedbrudt på grund af den teknologiske udvikling og profitjagten. Udviklingen muliggør nye produkter, og profitjagten kræver dem, mens forbrugerne får mindre og mindre mulighed for at vide, hvad det er de spiser og drikker. Tilliden vil først rigtigt kunne genoprettes, når vi får en overbevisende politik, der har til formål at bremse BSE hos producenten. Den forordning, vi drøfter her, griber kun ind i handelsleddet og forsøger at give forbrugeren mere omfattende og mere brugbar information med hensyn til kødets og produkternes oprindelse og produktionsforholdene i håb om, at det kan bringe ro på markedet. Men da forordningen jo er blevet til i en nødsituation, har den huller og mangler, som vi forsøger at rette op på med de ændringsforslag, vi har stillet. Ifølge forordningen kan kød og oksekødsprodukter fremover markedsføres med en mærkning, der indeholder oplysninger om produkternes oprindelse. For at dette kan lade sig gøre, må forordningen om identifikation og registrering af kvæg først træde i kraft med et datasystem, hvorefter mærkningen kan gennemføres. Der er følgende problemer med denne forordning: for det første er det mærkningssystem, der foreslås, fakultativt. Hvis vi gik med til det, ville vi få to markeder: et med mærkede produkter, som ville indgyde større tillid og have højere priser, og et med umærkede produkter, som ville være lidt suspekte, og hvor efterspørgsel og priser ville være lavere. Denne løsning synes nem og ville hurtigt kunne træde i kraft, men den dur slet ikke. Det er en kunstig beroligelse af forbrugerne; men der er ingen garanti for, at vi ikke om kort tid vil have en gruppe af mindre oplyste og fattigere forbrugere, som ikke vil være modtagelige over for information og vil ende med at købe de antageligt farligere, men billigere produkter. Jeg synes, det er en bedre løsning, selv om fordelen kun er midlertidig, hvis mærkningen bliver obligatorisk for alle oksekødsprodukter, også de industrielt forarbejdede. Denne løsning har ganske vist også sine negative sider, idet den kræver en omfattende administrativ og forvaltningsmæssig intervention, regulering og kontrol samt højere omkostninger. Men den står bedre i forhold til omfanget af den tillidskrise, vi står i. Det andet problem er, at mærkningen gælder kød og kødprodukter. Her mener Deres ordfører, at vi skal have en mærkning, der omfatter alle oksekødsprodukter, også de forarbejdede. Tredje problem: De oplysninger, som ifølge forslaget til forordning skal angives på mærkningen, er ikke tilstrækkelige. I mine ændringsforslag foreslår jeg, at mærkningen indeholder oplysninger om opfednings- og reproduktionsforholdene for de dyr, de pågældende produkter stammer fra, samt andre nyttige oplysninger. Endelig foreslår jeg strengere regler for kontrol med ordningens gennemførelse og sanktioner i tilfælde af manglende overholdelse af reglerne. Det er et spørgsmål, som Kommissionen har en tendens til at undervurdere, og den seneste BSE-krise burde have fået den til at ændre holdning. Alt dette løser dog ikke hele problemet og vedrører som sagt kun den afsluttende fase i den proces, der starter ved produktionen og ender hos forbrugeren. Lad os håbe, at Kommissionens og Rådets næste forslag indeholder interventioner, der griber problemet om dets rod, tager fat om selve produktionsmodellen og indser nødvendigheden af at regulere denne med nye kriterier, som tager udgangspunkt i en bæredygtig udvikling og beskyttelsen af forbrugerne og befolkningens sundhed. Til sidst vil jeg tillade mig en kort bemærkning: i går udtalte hr. Santer, at han går ind for obligatorisk mærkning. Jeg formoder, det betyder, at Kommissionen kan acceptere alle Miljøudvalgets ændringsforslag. Kommissionens svar vil være afgørende for, hvilke konsekvenser vi vil tage af støtten til Miljøudvalgets forslag. Mange tak.

Olsson
Fru formand, indledningsvis vil jeg gerne lykønske Papayannakis med et godt stykke arbejde. Det gælder i den nuværende situation om at genskabe forbrugernes tillid til levnedsmidlerne. Levnedsmidler var i gamle dage noget, der blev fremstillet og forbrugt lokalt. Dengang vidste man, hvor levnedsmidlerne kom fra, hvordan de blev fremstillet, hvordan de blev forarbejdet, og hvilke følger, dette havde. Det var også sådan, at folk på deres egen egn blev mere tolerante over for de smitstoffer og andre problemer, der kunne forekomme. I dag findes der ikke længere lokale levnedsmiddelmarkeder. Der findes heller ikke nationale levnedsmiddelmarkeder længere. I dag er der et europæisk og for visse levnedsmidlers vedkommende endog et globalt marked. Det er godt, at der i Den Europæiske Union er en fri strøm af varer og tjenesteydelser, og jeg er også positiv over for bestræbelserne for at øge den globale handel. Det er imidlertid ikke godt, hvis denne frie strøm fører til en yderligere spredning af smitstoffer og sygdomme - sygdomme, der kan ramme enten husdyr eller mennesker. Det er derfor, det er så vigtigt at holde rede på, hvad vi spiser, og at informere forbrugerne om, hvor levnedsmidlerne kommer fra, og hvordan de er blevet fremstillet.
Hvad hr. Papayannakis' betænkning angår, skal vi tage stilling til to hovedspørgsmål: for det første om mærkningsordningen skal være frivillig eller obligatorisk, og for det andet om den kun skal gælde for oksekød i hele stykker, eller om den også skal gælde for oksekødsprodukter. Jeg erkender fuldt ud, at en obligatorisk ordning har sine svagheder. Jeg tror imidlertid, det ville være et forkert signal, hvis Parlamentet gik med til en frivillig ordning. På min partigruppes vegne skal jeg oplyse, at vi går ind for en obligatorisk ordning. Jeg erkender også fuldt ud, at forarbejdede produkter kan være svære at mærke; undertiden kan der jo være tale om en høj grad af opblandning. I sådanne tilfælde kan der stille sig hindringer i vejen for en mærkning af de forarbejdede produkter. Jeg mener imidlertid, at vi må finde ud af - og det må Kommissionen hjælpe til med - hvordan vi rent praktisk kan foretage en afgrænsning, således at den obligatoriske mærkning også kommer til at omfatte forarbejdede produkter.
Derefter, fru formand, går jeg over til min egen betænkning, som reelt vedrører det samme spørgsmål, nemlig sikkerheden i forbindelse med levnedsmidler, men med fokus på levnedsmidler indført fra tredjelande. Jeg vil i denne forbindelse gerne rette en stor tak til Kindermann og Landbrugsudvalget for deres meget værdifulde synspunkter vedrørende en lang række enkeltheder, som vi i Miljøudvalget ikke havde fuld adgang til. Jeg vil også gerne takke Budgetudvalget, som har udtalt sig om betænkningen i form af en skrivelse.
Kommissionens forslag går ud på, at der skal indføres harmoniserede regler for veterinærkontrol af alle produkter af animalsk oprindelse, der indføres i Fællesskabet, og at enhver sending skal underkastes en veterinær kontrol på en godkendt veterinærkontrolstation. I denne forbindelse skal databasen ANIMO anvendes ved kommunikationen mellem de forskellige stationer. Jeg er positiv over for forslaget og kan tilslutte mig alle væsentlige dele af det. Det indebærer en række værdifulde forenklinger. Men indførelsen af en fælles ordning betyder også, at det er nødvendigt at intensivere bestræbelserne for at begrænse importsvig.
Der er ét synspunkt, som jeg har en særlig interesse i at tilføre; måske er der tale om en særlig svensk eller nordisk interesse, men det betyder mindre. Direktivets artikel 2 vedrører visse planteprodukter. Det drejer sig i øjeblikket om hø og halm, som skal undersøges for eventuelt indhold af mund- og klovsygesmitte. I dag er der imidlertid også andre problemer. Det gælder bl.a. i forbindelse med indførsel af sojamel, som ofte indeholder salmonella. Det giver ikke mindst de af os, der er kommet langt med hensyn til at være fri for salmonella, såsom Sverige og Finland, anledning til stor bekymring. Direktivet indeholder dog også en passage, hvorefter der skal tages hensyn til lande, der stiller særlige krav. Den er også relevant i denne forbindelse, og det er værdifuldt, at en sådan bestemmelse indgår.
Jeg har et ændringsforslag vedrørende bøden. Det drejer sig faktisk kun om en detalje. Vi ønsker i overensstemmelse med det svenske retssystem, at den endelige afgørelse om pålæggelse af en bøde ikke skal være administrativ, men træffes af en domstol. Endvidere foreslår vi rent faktisk - måske lidt overraskende - at udsætte direktivets ikrafttrædelse til den 1. januar 1998, fordi informationsssystemet endnu ikke er taget i brug. Af samme grund kan ikrafttrædelsen ikke finde sted den 1. januar 1997 som angivet i Kommissionens forslag - dette tidspunkt har vi jo også passeret.
Fru formand, det var sådan omtrent, hvad jeg havde at sige om denne sag. Vi har fra Miljøudvalgets side givet vor tilslutning til såvel Landbrugsudvalgets og dets ordfører Kindermanns som Budgetudvalgets ændringsforslag, og jeg tror, at der vil kunne træffes afgørelse om denne betænkning i ret stor enighed.

Mayer
Fru formand, hr. kommissær, mine damer og herrer, det er nødvendigt at drage konsekvenser af begivenhederne omkring BSE; dette blev vel særlig klart i går. Helt konkret og med henblik på fremtiden skal identifikationen af kvæg og også mærkningen af oksekød forbedres.
Forbrugernes tillid til oksekød er radikalt ødelagt. Der er mange forskellige årsager hertil. Bl.a er det væsentligt, at kød i overvejende grad sælges som et anonymt masseprodukt, hvis oprindelse forbrugeren egentlig kun får meget lidt, ja næsten intet at vide om. Dette skal afhjælpes.
Som en forudsætning for alle forbedringer på dette område behøver vi naturligvis et gennemsigtigt produkt, men også en gennemsigtig markedsføring. Kommissionen reagerede, og det vil jeg understrege, og forelagde i efteråret et forordningsforslag om identifikation og registrering af kvæg. Den påkrævede sikkerhed for forbrugeren forudsætter imidlertid på samme måde og med samme vægt identifikation af kvæg og mærkning af oksekød. Kun disse to bestanddele af en kvalitetssikring kan i sidste instans genskabe forbrugernes tillid. Det er ikke til megen nytte at beklage den utilstrækkelige gennemførelse af det eksisterende direktiv - der findes jo et. Vi skal med forordningen hurtigere nå målet og så i sidste instans også gennemføre denne forordning som grundlag i alle medlemslande.
Ordningen for identifikation og registrering af kvæg er nu baseret på fire elementer: øremærker - og det i hvert øre - databaser - meget væsentligt - dyrepas og individuelle lister på hver enkelt bedrift. Disse elementer bliver obligatoriske, og de bør og skal blive obligatoriske.
Rådet træffer så på grundlag af en rapport afgørelse om - og det vil jeg gerne gøre opmærksom på - hvorvidt der efter en forsøgsfase kan indføres elektronisk identifikation. Denne forsøgsfase, det såkaldte IDEA-program, er for øjeblikket i gang med ca. 1 mio dyr.
Der hersker overhovedet ikke tvivl om, at de nuværende muligheder for at spore kvægs oprindelse er utilstrækkelige. Der skal tages hensyn til to principper: For det første skal forslagene kunne gennemføres. Vi må ikke letsindigt bringe foranstaltningerne på disse tre områder i fare. Ordningen skal fungere. Frem for alt gælder dette for forbindelsen mellem producenten og databasen. For det andet må man ikke glemme, selv om det er nødvendigt at genvinde forbrugernes tillid, at der også skal sørges for en så lille bureaukratisk belastning af producenterne som muligt, hvilket Europa-Parlamentet tidligere har krævet talrige gange.
Denne genskabelse af forbrugernes tillid kræver anstrengelser. Landbruget er rede til også at udfolde disse anstrengelser. Jeg tror dog, at vi alligevel i højere grad skal inddrage medlemsstaterne i ansvaret for at gennemføre ordningen og derfor bør indrømme en vis frihed, navnlig i forbindelse med indførelsen af databasen og dyrepassene.
Forudsætningerne for at indføre databasen er meget forskellige. De fungerer til dels, men i mange lande vil etableringen formentlig tage nogen tid. Udgangspunktet for vore overvejelser, mine damer og herrer, bør nu være, at vi i realiteten sikrer en absolut pålidelig dataregistrering. Men de steder, hvor dette er sikret, bør vi ikke kræve mere end nødvendigt, dvs. netop heller ikke nogen dobbeltregistrering.
Et meget afgørende spørgsmål - og dette er vel det springende punkt, hr. kommissær - med hensyn til foranstaltningernes troværdighed vedrører indførslen fra tredjelande. Dette henviste hr. Olsson jo specielt til. For at sikre en korrekt identifikation i forbindelse med denne indførsel, ved denne ankomst til Fællesskabet fra tredjelande, skal de indførte dyr identificeres officielt allerede ved grænsen. De pågældende data skal derpå omgående videresendes til databasen, og udstedelsen af dyrepasset skal ligeledes ske straks. Jeg mener ikke, at Kommissionens ideer er tilstrækkelige i denne henseende.
Her kræves det, at ordningen er troværdig. Vi kan ikke tillade os at være mindre strenge i forbindelse med indførslen fra tredjelande end i forbindelse med de dyr, der bliver født i Fællesskabet. Mine damer og herrer, dette anser jeg for at være meget væsentligt! Endvidere er den i øjeblikket gældende frist på 30 dage for identifikationen fornuftig, og vi bør holde fast ved den.
Nu vil der jo blive sagt, mine damer og herrer, at artikel 100 A bør fastsættes som retsgrundlag for mærkningen. Og hvis artikel 100 A skal fastsættes som retsgrundlag for mærkningen, bør det samme vel også gælde for identifikationen af dyr. Efter Kommissionens udtalelser under forhandlingen om BSE i går skal den fælles beslutningstagning jo også udvides til at omfatte disse områder, hvis der med lidt god vilje fra alle parter næsten ikke eller kun i uvæsentlig grad vil indtræde en tidsforsinkelse, skal artikel 100 A gælde som retsgrundlag, også specielt i forbindelse med dette punkt »identifikation af kvæg«.
Jeg anmoder her mundtligt om, at der stemmes om dette, og gør opmærksom på, at dette også trods en smule tidsforsinkelse formelt betyder henvisning til fornyet udvalgsbehandling. Men jeg mener, at med lidt god vilje kan man handle hurtigt her uden et særlig stort forbrug af tid.

Kindermann
Fru formand, mine damer og herrer, det kommissionsforslag, der er forelagt i dag, har til formål at fastsætte fælles principper for kontrollen af animalske produkter fra tredjelande. Gennemførelsen af det indre marked og den dermed forbundne afskaffelse af grænsekontrollen nødvendiggør, at indførselsbetingelserne harmoniseres som forudsætning for at ophæve de bilaterale aftaler. Udvalget om Landbrug og Udvikling af Landdistrikter, på hvis vegne jeg udarbejdede udtalelsen, glæder sig over Kommissionens forslag. Det forenkler de hidtidige bestemmelser og tilpasser dem til de nye forhold. Det tilstræber at indføre strenge bestemmelser på visse områder med henblik på at sikre sundhedsbeskyttelsen. Bortfaldet af den hidtil separat gennemførte identitetskontrol kan accepteres, da den jo skal finde sted som led i den fremtidige fysiske kontrol.
Bortset fra den mangelfulde og til dels vildledende oversættelse til tysk indeholder forslaget visse uklare formuleringer, som vi forsøger at rette op på gennem vore ændringsforslag. Vi håber, at Kommissionen accepterer disse foreslåede ændringer.
Endvidere appellerer vi til Kommissionen om endnu en gang at tage sin holdning til det valgte retsgrundlag op til overvejelse. Den anfører selv i sit forslag, at den ensartede veterinærkontrolordning skal tage højde for gennemførelsen af det indre marked og harmoniseringen af sundhedsbeskyttelsen. Netop på baggrund af den aktuelle diskussion om BSE i Parlamentet og blandt borgerne udenfor og Kommissionens rigtige beslutning om at fratage Generaldirektoratet for Landbrug ansvaret for at gennemføre veterinærkontrollen, burde den egentlig være kommet til den erkendelse, at kontrollen med animalske produkter ikke i så høj grad har noget at gøre med den fælles landbrugspolitik, men snarere med sundheds- og forbrugerbeskyttelse.
Det eneste relevante retsgrundlag, som også følger af erkendelserne og erfaringerne i de seneste uger og måneder, er for Parlamentet derfor artikel 100 A i forbindelse med artikel 129 A. Jeg tænker her også specielt på hr. Mayers bemærkninger, som jeg er 100 % enig i, nemlig at vi også bør udvide det til at omfatte de andre to betænkninger, der er forelagt i dag.

McCartin
Fru formand, i går gav vi udtryk for bekymringerne blandt de europæiske forbrugere og forbrugere uden for Unionen i forbindelse med hele spørgsmålet om oksekød. I dag træffer vi behørige foranstaltninger for at imødekomme nogle af disse bekymringer. Jeg glæder mig over Kommissionens nye hurtige reaktion og aktivitet på dette område. Jeg forkaster kritikken med hensyn til, at dette forslag pålægger landmændene unødvendige administrative omkostninger. Det er absolut nødvendigt at gøre dette for at konsolidere de markeder, som de europæiske landmænd har til deres kødprodukter. Det er også nødvendigt at berolige befolkningen i tredjelande, som køber vore produkter. I den Europæiske Union producerer vi 1 mio t oksekød, som skal sælges i tredjelande. Det er almindeligt kendt, at forbrugerne uden for Den Europæiske Union i stigende grad er bevidste om de sund- og sikkerhedsmæssige aspekter af de produkter, de køber af os.
Denne foranstaltning er derfor vigtig af alle disse grunde. Jeg må give udtryk for Budgetkontroludvalgets bekymringer med hensyn til omkostningerne. Vi har måske 70 mio kvæg i Den Europæiske Union. Vi bruger 60 mia ECU årligt. Omkring 70 % af disse udbetales i individuelle præmier. Det er derfor yderst vigtigt ud fra et bogføringsmæssigt synspunkt, at vi nøjagtigt ved, hvor disse dyr er, og hvordan vi korrekt kan beregne det beløb, der skal anvendes og er blevet anvendt.
Budgetkontroludvalget er også bekymret over, at denne forordning ikke omfatter får og geder. Vi bruger næsten yderligere 2 mia ECU på dette område. Vi mener, at eftersom får og geder var omfattet af det oprindelige direktiv 102, bør de også omfattes af dette. På Budgetkontroludvalgets vegne opfordrer jeg Kommissionen til at forelægge lovgivning med henblik på at give os yderligere forsikringer med hensyn til anvendelsen af disse midler.

Papayannakis
Fru formand, først vil jeg sige, at jeg generelt kan tilslutte mig hr. Mayers betænkning. I øvrigt er alt, hvad forordningen foreskriver, og de ændringsforslag, der skal forbedre denne, nødvendigt, for at vi kan få en mærkning af kødet. Hvis vi ikke får en identifikation og registrering af kødprodukter, kan vi ikke indføre en mærkning af kødet og de øvrige oksekødsprodukter.
Jeg vil gerne fremhæve, hvor stort et arbejde det vil være at registrere og kontrollere de 95 millioner dyr, som Den Europæiske Unions kvægbestand består af, i databanker. Dette var noget, som var utænkeligt for år tilbage, og i dag vil det nødvendigvis medføre vældige omkostninger, som vi kan takke EU-organernes sløvhed for, for at sige det mildt. Det er prisen, vi må betale for den fordel, andre har høstet af deres holdning under hele BSE-krisen.
Der er imidlertid et problem. Flere lande er stort set parate til at tage dette system i anvendelse, mens andre medlemslande er meget lidt forberedte, hvis ikke helt uforberedte. Hvis vi ikke vil åbne helt op for sort økonomi, smugling og andre ting, som i sidste instans ville skade befolkningens sundhed, er det efter min opfattelse nødvendigt at acceptere de ændringsforslag, som vi har vedtaget i Miljøudvalget, og som faktisk opfordrer Kommissionen til at udarbejde og finansiere et særprogram med henblik på harmonisering af lovgivningen i alle medlemslandene og tilvejebringelse af de nødvendige elektroniske og andre infrastrukturer, så identifikations- og registreringssystemet træder i kraft hurtigst muligt i hele Den Europæiske Union.

Fantuzzi
Fru formand, jeg finder de forslag, vi drøfter her i dag, meget vigtige. Jeg ser en stærk forbindelse mellem det, der er emnet for drøftelsen i dag, nemlig hr. Mayers betænkning, og det vi drøftede i går i forbindelse med BSE-krisen. Jeg finder det meget væsentligt at indføre en effektiv, lødig og sikker ordning for identifikation og registrering af kvæg. Samtidig påskønner jeg højt drøftelsen af mærkningen af oksekød, der, som det er blevet sagt i Europa-Parlamentets Landbrugsudvalg, skal være obligatorisk og ikke blot fakultativ. Efter min opfattelse er det meget vigtigt at give forbrugerne disse signaler, idet de i dag oplever en tillidskrise til oksekød og alle produkter af animalsk oprindelse, en krise der skyldes opdrætningsmetoden, de problemer, der af og til påpeges vedrørende dyretransporter, og vanskeligheder ved at få oplysning om oprindelsen af det produkt, der i forarbejdet stand kommer på vore borde.
Til alle disse vanskeligheder, der allerede var kroniske og strukturelle og tyngede oksekødsmarkedet i Europa, er senere kommet BSE-affæren, der har gjort billedet særdeles kompliceret. Jeg tror derfor, at passystemet for dyr, databanker, øremærkningen og de individuelle lister, der skal føres på hver bedrift, og som efter vor gruppes opfattelse, absolut skal være obligatoriske - uden undtagelse end ikke i overgangsperioder, som tværtimod ville bevirke, at de blev fakultative - alle er meget vigtige forhold både med henblik på sundheden og veterinærkontrollen og undgåelse af svig ved administrationen af de præmier, der er omhandlet i den fælles landbrugspolitik for oksekødssektoren.
Jeg finder, hr. kommissær, at det er nødvendigt hurtigt at nå frem til opstilling af retningslinjerne for den fælles markedsordning for oksekød, fordi dette er noget, der har været bebudet flere gange, og jeg finder, at alle vore lande, og særlig producenterne i Den Europæiske Union, har ret til at kræve, at der hurtigt skrides fra ord til handling.

Schnellhardt
Fru formand, hr. kommissær, mine damer og herrer, som led i problematikken omkring BSE og den dermed forbundne tillidskrise blandt forbrugerne er de tre forslag om registrering af kvæg og mærkning af oksekød samt Olsson-betænkningen af største betydning. Det skal ganske enkelt lykkes os at genvinde forbrugernes tillid. Et afgørende bidrag hertil er muligheden for at kunne spore kvægs og oksekøds oprindelse.
Kommissionens strategi i forbindelse med registreringen af kvæg, nemlig at fastsætte en obligatorisk indførelse af såvel en database som en ordning med dyrepas, er rigtig. Vi bør ikke blive usikre på grund af de angiveligt tekniske vanskeligheder. De erfaringer, der er gjort i visse medlemsstater, viser, at meget er muligt. Det er klart, at direktivet fra 1992 ikke er gennemført tilfredsstillende, men kunne måske slet ikke gennemføres tilfredsstillende. Spekulationerne om de enkelte dyrs oprindelse varer ved.
Vi bør være klar over, at vi stadig mangler at udføre det egentlige arbejde med gennemførelsen af den nye forordning. Således skal det sikres i praksis, at udvekslingen mellem medlemsstaternes databaser også fungerer. Hvad nytter det den franske landmand, hvis han i forbindelse med en okse fra Spanien ikke ved, hvor den stammer fra, hvis dataene herom kun er tilgængelige i den spanske database, og den ikke er tilgængelig for ham, eller omvendt?
Det er imidlertid uforståeligt for mig, hvorfor Kommissionen ønsker at fastsætte, at dyr fra tredjelande først skal identificeres 14 dage efter indførslen. Netop i denne periode er der så mulighed for svig. Jeg støtter udtrykkeligt Landbrugsudvalgets ændringsforslag om her straks at foretage en identifikation, sådan som det hedder i Mayerbetænkningen.
Hele ordningen er imidlertid kun til nogen nytte, hvis forbrugeren også kan få oplysninger om oprindelsen. Derfor skal oksekødet mærkes lige til salgsleddet. Vi er i Parlamentet enige om, at et frivilligt mærkningssystem, som Kommissionen har foreslået, er den forkerte vej med henblik på at genvinde forbrugernes tillid. Det nytter efter min opfattelse ikke noget at henvise til markedskræfterne, som skal føre til et mærkningssystem. Så længe der i Europa ikke findes nogen almindeligt udbredt mærkning på disse områder, opretholdes forbrugerens mistillid. Kun et obligatorisk mærkningssystem kan afhjælpe dette. Kommissionen udtalte følgende i Udvalget om Miljøog Sundhedsanliggender og Forbrugerbeskyttelse: Hvis mærkningen er frivillig, kan man også lade kødprodukterne og de øvrige produkter, som f.eks. indeholder gelatine, blive omfattet af dette direktiv. Det resulterer i, at der mærkes i vidt omfang, det varer længe, og mange ting bliver skjult. Det er et taskenspillertrick, som De her forelægger os.
Efter disse forslag skulle der på f.eks. en dåse creme stå otte oplysninger om det dyr, som gelatinen var udvundet af: slagtedato, køn, udskæringsmetode, for blot at nævne nogle. Dette er urealistisk, og dette bør vi holde fingrene fra. Jeg forstår naturligvis bevæggrundene blandt dem, der også her går ind for en vidtgående og obligatorisk ordning. Rent faktisk skal vi efter BSE give nye impulser og bevise, at det for os drejer sig om en ny begyndelse. Der rejser sig dog det spørgsmål, om det er muligt med krav, som næppe vil fungere i praksis. Jeg kan kun advare mod, at man indlader sig på noget sådant. Trods enhver forståelse for bevæggrundene: Vi må spørge os selv, om vi ikke ødelægger meget mere tillid, hvis det viser sig, at en sådan mærkning ikke er mulig, at der som følge af den således eksisterende forpligtelse til at tage fat på spørgsmålet gøres noget, som måske er uforståeligt, måske endog forkert - da disse forudsætninger nemlig er til stede. Hvad sker der, hvis der optræder sådanne tilfælde? Hvordan vil vi så genvinde forbrugernes tillid? Jeg mener, at man kun skal mærke det, som også kan kontrolleres. Intet medlemsland skal dog hindres i at træffe egne bestemmelser i denne henseende, men på europæisk plan bør vi ikke gennemføre dette.
Men det, der ikke skal forkastes, hr. kommissær, og jeg beder Dem indtrængende om ikke at gøre det, er vore krav om, at betænkningerne skal behandles på grundlag af artikel 100 A. Efter hr. Santers redegørelse i går tror jeg, at det vil falde Dem let at støtte dette. I Miljøudvalget blev det støttet 100 %. Retsudvalget har givet sin tilslutning til, at det er rigtigt at forhandle om det. Så er vi godt på vej.

Santini
Fru formand, jeg vil for mit vedkommende understrege den store omtanke hos den, der har placeret denne forhandling her til formiddag efter forhandlingen om BSE, men også hos den, der har placeret tre betænkninger, som faktisk er komplementære, næsten i sammenhæng i en kæde, der fører til et vigtigt resultat. Der er tale om nye garantier for forbrugerne og tillige nye resultater for producenterne, måske under en endnu for beskeden involvering af udenforstående, men særdeles vigtige aktører på denne scene. Jeg hentyder her til grossisterne og de handlende, som i det øjeblik, hvor kødet bringes på markedet, spiller en vigtig rolle og får et ansvar, navnlig på mærkningsområdet.
Jeg vil standse et øjeblik ved landbrugsverdenen og de problemer, som denne fornyelse kan tænkes at rejse. Indtil nu er alle landbrugere - også de mindste - sluppet let om ved det med den gamle øremærkning og registreringen af kvæget. Men det kan ikke nægtes, at disse nye regler nu medfører, at der på bedrifterne indføres ret fremmede forhold, først og fremmest med datamaten, som kræver en anderledes erhvervsuddannelse, og nye folk i virksomheden. Det er klart, at alt dette givetvis kan medføre økonomiske byrder og andre erhvervsmæssige forpligtelser, selvom alting klart peger imod en bedre kvalificering. Jeg går følgelig ind for fornyelsen, men førend men forærer en bil væk til nogen, tror jeg, at det vil være opportunt at sikre sig, at han har et kørekort, ellers ender han i grøften.
Hør da mit forslag. Der skal ske en gradvis reform, særlig for så vidt angår indførelsen af databankerne, hvis troværdighed kræver, at inputkanalen hele tiden passes af en betydelig procentdel af producenterne. Forslaget om at indføre et »stødpudeår« efter den 31. december 1997 forekommer mig fornuftigt. Jeg tænker først og fremmest på de små bedrifter, bedrifterne i bjergegnene, hvori alle disse fornyelser - de få beboere taget i betragtning - kan vække ængstelse og bekymring.
Når databanken først er oprettet, kan man tænke på dyrepasset, et afgjort meningsfyldt og ambitiøst forehavende, der skal ledsage dyrene ved flytning og følge dem i deres opvækst igennem hele livet, indtil den endelige attest, som vi kan kalde mærkningen, og som betegner afslutningen på en dokumentation, som skal bygge på klarhed og fuldstændighed af oplysningerne med henblik på at garantere produktets kvalitet, dvs. dets egenskaber, klare oplysninger om dets oprindelse, forarbejdningsmetoderne og eventuelle former for dyrlægekontrol.
Dette gælder først og fremmest for afledte produkter af kødet. Jeg tænker med bekymring på de berømte hamburgere, som de unge, der lytter til os, sætter så stor pris på, og for hvis vedkommende disse mærker er vigtigere end for al anden forarbejdning af kødet, de hamburgere, for hvis vedkommende det endnu er utopisk at tænke sig angivelse af oprindelse, indhold og navnlig kvalitet.

Watson
Hr. formand, jeg repræsenterer Somerset i North Devon, som er Det Forenede Kongeriges centrale kvægområde, og hvad vi ikke ved om oksekød og oksekødsprodukter, er næppe værd at vide. Vi er blevet ramt alvorligt af den nylige tillidskrise i denne sektor. Det er derfor, jeg glæder mig over disse forordninger fra Kommissionen og også de ændringsforslag, hr. Papayannakis har foreslået, da jeg mener, at de er af afgørende betydning for at genskabe borgernes tillid til hele oksekødssektoren.
Min gruppe går ind for en obligatorisk mærkningsordning. Vi mener, at selv om den geografiske oprindelse er vigtig, er det absolut ikke den afgørende eller bestemmende faktor. Det, vi ønsker at se, er ting som det, der kræves i hr. Papayannakis' ændringsforslag nr. 4 om mindstenormer. Vi ønsker at få en mærkning, som også omfatter genmanipulationsteknikker og anvendelsen af stimulerende midler i oksekødsproduktionen, selv om vi her foretrækker hr. Taminos ændringsforslag nr. 29 frem for dem, ordføreren har stillet.
Jeg mener, at det er endnu mere vigtigt at mærke forarbejdede produkter, der indeholder oksekød og oksekødsprodukter, end at mærke selve kødet, selv om dette er vanskeligt. Dette er området, hvor offentlighedens tillid virkelig er lavest. Det er vigtigt, at offentligheden er bekendt med - og dette er noget, som vi liberale har stræbt efter i Europa-Parlamentet - hvad de levnedsmidler, de køber, nøjagtigt indeholder. Jeg mener også, at strengere mærkningskrav vil hjælpe landmændene. Landmændene har mistet kontrollen over deres sektor. De har mistet kontrollen over sektoren i opadgående retning, for så vidt angår levnedsmiddelsproducenterne, og de har mistet kontrollen over sektoren i nedadgående retning, for så vidt angår de store levnedsmiddelkæder. Krav, som vil bidrage til at øge offentlighedens tillid, vil også hjælpe landmændene med at genvinde kontrollen over denne vigtige sektor. De liberale i Parlamentet støtter derfor ideen om et dyrepas.
Jeg vil gerne slutte med at sige til Kommissionen, at vi inden for den nærmeste fremtid har behov for at få revideret kravene i forbindelse med mærkning af levnedsmidler i Den Europæiske Union. Vi har en masse forordninger, og disse bør samles i et enkelt dokument.

Tamino
Fru formand, jeg finder, således som forhandlingen har vist det, at hele Parlamentet forstår det hensigtsmæssige og nødvendige i disse tre retsakter og forhandlingen under ét om disse, for det første fordi det ikke ville give nogen mening at have en mærkning, som vi ønsker skal være obligatorisk, hvis vi ikke havde en sikker identifikation af dyrene, hvoraf følger nødvendigheden af øremærkningen, databaserne, dyrepassene, listerne på de enkelte bedrifter og i fremtiden tillige en eventuel elektronisk identifikation. Alle disse forhold er en afgørende forudsætning, som skal skabes så hurtigt som muligt for at give garanti for resultaterne.
Formålet er at kunne garantere borgerne, dvs. forbrugerne, en sikker kontrol og følgelig en mærkning, som efter vor opfattelse nødvendigvis må være obligatorisk for så vidt angår oksekød og fremtidig tillige for andre former for kød. Mærkningen skal foruden at være obligatorisk tillige være gennemskuelig, også ifølge de kommentarer, som allerede er vedtaget i Miljøudvalget på grundlag af ændringsforslag, der også er stillet af De Grønne.
Vi finder naturligvis, at man noget tidligere kunne have bevæget sig i denne retning, og at det ikke havde været nødvendigt at afvente de dramatiske begivenheder, der er affødt af BSE, for at nå frem til dette resultat. Men i dag må vi, når vi er nået hertil, kræve, at der i løbet af kort tid gennemføres det, som er blevet lovet af kommissionsformand Santer. Vi forventer derfor, at Kommissionen i dag klart tilkendegiver, at mærkningen skal være obligatorisk, og at man ser bort fra de ændringsforslag, der er stillet i denne henseende. Vi forventer tillige en mærkning, der er særdeles gennemskuelig, hvorfor jeg håber på, at der ikke bliver tale om opposition, f.eks. vedrørende gensplejsede organismer. Dette ville også være forudsætningen for, at der obligatorisk i mærkningen af levnedsmidler skulle optages en bemærkning om produkter, der er fremstillet på grundlag af gensplejset materiale.
Hjemmelen bør som angivet i hr. Papayannakis' og hr. Olssons betænkninger være artikel 100 A, og vi forventer, at kommissær Fischler direkte vil sige dette. Der behøves intet andet, og det er tilstrækkeligt at Kommissionen accepterer dette. Der kræves en omorganisering af GD XXIV, som reelt går i retning af beskyttelse af forbrugernes sundhed, men som skal foregå således, at der tildeles dette generaldirektorat tilstrækkeligt personale og ressourcer. Endelig afventer vi oprigtigt en reform af den fælles landbrugspolitik, hvori miljøproblemerne og sundhedsproblemerne får fortrin frem for produktionens størrelse.

Vandemeulebroucke
Fru formand, ærede kolleger, kvægavlen udsættes for et hårdt pres, og det skyldes ikke kun kogalskaben; der er en hel del andre ting. Den 20. februar vil det lige netop være to år siden, en veterinærinspektør i Flandern nådesløst blev myrdet. Dette mord lægges den vidtforgrenede hormonmafia til last. Ulovlig anvendelse af vækstfremmere i forbindelse med opfedning af kvæg er fortsat et meget alvorligt problem. Af den grund er identifikation og mærkning af oksekød vigtige initiativer. De er også komplementære. Alt starter ved identifikation og registrering, mærkning er en logisk følge deraf. Alligevel et par indvendinger.
Først Mayer-betænkningens ændringsforslag 19 fra Udvalget om Landbrug og Udvikling af Landdistrikter, der ønsker, at producenterne tildeles et ekstra antal øremærker og pas, for at de selv skal kunne erstatte bortkomne øremærker og udfylde dem læseligt. Det er efter min mening yderst risikabelt, idet det kan føre til en hel del fusk. I mit land findes for eksempel en meget god identifikationsordning. Alligevel er der kvægavlere, der i ond hensigt ofte benytter sig af falske øremærker, og hos hormonmafiaen er det et alment kendt system. Tildeling af ekstra eksemplarer af uudfyldte, blanke øremærker eller pas sådan bare uden videre er i virkeligheden en direkte tilskyndelse til bedrag og svindel.
Min anden indvending vedrører ønsket om en frivillig mærkningsordning. Jeg deler Papayannakis' bekymring over, at en sådan ordning vil medføre et dobbelt, asocialt marked. Resultatet bliver jo et dyrt marked med mærkede produkter på den ene side og på den anden side et billigt marked med ikke-mærkede produkter, og det er utilstedeligt. Derfor er en generel obligatorisk mærkning det eneste, der kan accepteres.
Endelig følgende. En række bedrifter har indført et elektronisk system til identifikation af kvæg. Det går ud på elektronisk genkendelse af chips, der implanteres i kvæg. På den måde registreres bevægelserne automatisk, hvilket ikke kun er til nytte for kvægavlerne, men ligeledes for slagteriernes tællesystemer og endda for de centrale databanker. Mit spørgsmål til Kommissionen er, har hr. Schleicher allerede studeret dette system? Kan det lade sig gennemføre, hvad er kostprisen, det vil jeg altså meget gerne have et svar på.

Belleré
Fru formand, kommissær Fischler, hr. Papayannakis' betænkning om mærkning af oksekød fortjener positive overvejelser, særlig fordi den fastslår, at mærkningen skal være obligatorisk for at give forbrugerne nøjagtige oplysninger om selve kødet eller de produkter, der er fremstillet af oksekød.
Dersom dette var sket tidligere, havde vi givet haft en bedre beskyttelse mod risikoen mod bovin spongiform encefalopati. I dag er denne mærkning fakultativ, hvorfor Europa-Parlamentet ved at vedtage denne betænkning vil forkaste Kommissionens forslag, hvorefter mærkningen skal være fakultativ.
Der kræves sund fornuft og mod. Enten forsøger vi at generhverve forbrugernes tillid, eller også forsøger vi at gå nogle opdrætteres ærinde, der søger at tilsnige sig fordele ved ikke at offentliggøre, hvad der burde stå i mærket, nemlig oprindelse, forarbejdning, udløbsdato og tilsætningsstoffer til det produkt, som bringes på markedet. Jeg tiltræder, hvad taleren siger, når han nævner tanken om, at også importørerne af kød eller kødprodukter fra tredjelande bør mærke produkterne.
Alleanza Nazionale er gunstigt over for mærkningen af oksekød og produkter heraf og fuldt ud opmærksom på, at visse af foranstaltningerne til kontrol af dyrene meget vel kan indebære betydelige vanskeligheder i praksis og kræve en betydelig organisatorisk og økonomisk indsats.
Jeg har i et tidligere indlæg sagt, at den bovine spongiforme encefalopati krævede en streng lov, men en lov. I dag siger jeg, at man ikke kan både blæse og have mel i munden, og følgelig skal drøftelsen ikke blot angå forebyggelse, f.eks. identifikation og registrering af dyrene og edb-banker, men tillige i største klarhed, når produktet sendes på markedet. Vi siger derfor ja til mærkningen af kødet og råvarerne. Det er nødvendigt, at vi kommer til en forståelse i det mindste vedrørende den obligatoriske karakter af oplysningerne vedrørende kødets oprindelse og forarbejdning. Vi vil stemme for de ændringsforslag, der går i denne retning.

Hardstaff
Fru formand, jeg vil gerne først yde min tribut til det fortræffelige arbejde, som alle ordførerne har gjort og navnlig hr. Papayannakis, både i hans egen betænkning om mærkning af oksekød og oksekødsprodukter og også med hensyn til udtalelsen for Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerbeskyttelse om hr. Mayers betænkning om identifikation af kvæg.
Vi kender alle baggrunden for disse to betænkninger, og også hr. Olssons betænkning, som blev forbundet af Kommissionen. Et af de centrale spørgsmål, der fremkom i går under vor meget lange forhandling om beretningen fra det særlige udvalg om BSE, var behovet for at kunne identificere og overvåge kvæg, hvis BSE skal udryddes. Et af de store problemer med hensyn til at identificere, hvilket kvæg der med rette skulle slagtes i Det Forenede Kongerige, var manglen på præcise registre.
Undertiden har både landmændene og offentligheden i almindelighed oplevet, at BSE-frie besætninger er blevet slagtet først, mens besætninger, hvor der havde været tilfælde af BSE, befandt sig i det uvisse, idet ejerne af dem vidste, at kvæget kunne blive nedslagtet på et tidspunkt, men ikke vidste, om de skulle købe ekstra vinterfoder eller ej. Forslagene om en behørig registrering af besætningerne ved hjælp af øremærker, individuelle dyrepas og databaser skal hilses velkommen. Det er vigtigt, at oplysningerne om herkomst, besætning, fødselsdato og bedrift, hvor dyret har været holdt, let kan kontrolleres.
I betragtning af den særlige situation i Europa for øjeblikket har Miljøudvalget stillet ændringsforslag med henblik på at tilføje oplysninger om foderplaner, hormoner og medicin. Der er en stigende foruroligelse blandt forbrugerne over virkningerne på menneskenes sundhedstilstand, hvis de udsættes for alt for store mængder antibiotika. Men hvis dyrene blev opdrættet mere ekstensivt, som det blev drøftet i går, vil der ikke være den samme frygt for infektioner, som er resulteret i, at man rutinemæssigt tilsætter dyrefoder antibiotika.
Forbrugerne ønsker at vide, at de ikke indtager store mængder antibiotikarester, når de spiser kød. Det er derfor, at mærkningsordningerne harmonerer med den registreringsordning, der skal indføres for at tilvejebringe de oplysninger, der er nødvendige til en præcis mærkning af oksekød. Hr. Papayannakis foreslår med rette, at mærkningen bør være obligatorisk, og at oksekødsprodukter, ikke kun oksekød, bør omfattes af bestemmelserne. Dette er meget vigtigt, eftersom det hyppigere er forarbejdede oksekødsprodukter end oksekødet selv, der udgør en smitterisiko. Dette skyldes, at de ofte fremstilles af maskinudbenet kød og kød fra dele af slagtekroppen, som ikke normalt sælges i supermarkeder og hos slagtere.
Dette drejer sig ikke kun om BSE. Flere mennesker er i den seneste tid døde af E.coli i Det Forenede Kongerige end af den nye art af Creutzfeldt-Jacobs sygdom som følge af, at de har spist inficerede oksekødsprodukter. Ældre mennesker og unge er særligt sårbare over for en sådan smitte. En god hygiejne under tilberedningen og gennemstegning og -kogning kan selvfølgelig mindske risikoen, men når producenterne ved, at disse produkter vil skulle mærkes med hensyn til kødets oprindelse, herunder hvad dyret blev opfordret med, vil det være et stort incitament for dem at sikre, at disse kødprodukter kun fremstilles af sunde råmaterialer.
Med fremkomsten af BSE og den nye Creutzfeldt-Jacobs sygdom i mennesker har vi i Europa og navnlig i Det Forenede Kongerige fået en frygtelig advarsel om, at vi ikke må løbe risici hverken med hensyn til menneskenes eller dyrenes sundhed i bestræbelserne for at opnå den størst mulige profit. Vi skal se nærmere på landbrugets praksis, overvåge mere nøje, hvad vore levnedsmidler indeholder, og give vore forbrugere de oplysninger, der er nødvendige for at de kan få tillid til, at det, de køber og spiser, er sundt.
Miljøudvalget - og absolut dets socialistiske medlemmer - stiller skrappe krav til Kommissionen med hensyn til de nødvendige oplysninger, behovet for, at mærkningsordningen er obligatorisk og omfatter både oksekødsprodukter og oksekød, samt behovet for, at foranstaltningerne gennemføres hurtigt. Den Socialistiske Gruppe føler, at vi har en forpligtelse til at fremme folkesundheden og forbrugerbeskyttelsen i Europa. Vore landmænd og oksekødssektoren kan kun på lang sigt få fordel af, at der genskabes en velfunderet tillid blandt forbrugerne.

Schierhuber
Hr. kommissær, mine damer og herrer, Europa-Parlamentets arbejde har i den seneste tid egentlig været præget af BSE. I undersøgelsesudvalgets beretning har man forsøgt at analysere fortiden, og jeg er overbevist om, at dette ikke vil blive uden konsekvenser. Men nu skal vi efter min opfattelse gå i gang med at fastsætte retningslinjerne for fremtiden. Vi skal se den nuværende katastrofe som en chance for at opnå forbedringer. Forbedringer betyder frem for alt også at genvinde forbrugernes tillid, som i de seneste år på dramatisk vis er gået tabt. Jeg behøver i Parlamentet ikke endnu en gang at nævne, at utallige landbrugsbedrifter er kommet ud i en eksistenskrise som følge af BSE-krisen. Nu skal det lykkes os ved hjælp af hurtige foranstaltninger at hjælpe disse landmænd, som uden skyld er kommet i disse vanskeligheder i hele Europa, og igen stimulere kødforbruget.
Identifikationen af kvæg og mærkningen af oksekød og oksekødsprodukter er vel blevet uundgåelig. Målet må være at fratage kødet dets anonymitet. Forbrugeren skal i supermarkedet ikke kun have en kvalitetsgaranti, men skal også nøjagtigt kunne se, hvor kødet kommer fra. Derfor anser jeg det også for at være nødvendigt, at identifikationen indføres så hurtigt og så forpligtende som muligt, og det for både kvæg og oksekød. Jeg er ganske vist klar over, at dette er forbundet med store organisatoriske og finansielle omkostninger, men der er allerede anrettet for mange skader i kvægsektoren til, at man nu kan nøjes med halve løsninger. Jeg mener, at den foreslåede ordning for identifikation af kvæg med øremærker til identifikation af de enkelte dyr, databaser, dyrepas og individuelle lister på hver enkelt bedrift kan fungere godt, hvis man ønsker det. Foruden medlemsstaterne vil navnlig Kommissionen have til opgave at sørge for den nødvendige tekniske infrastruktur; navnlig for de mindre producenter må der ikke opstå uforholdsmæssigt høje omkostninger.
Jeg mener, at vi af BSE-katastrofen også kan lære, at det i fremtiden ikke kun er markedet og fortjenesten, der spiller en rolle, men at der også skal tages hensyn til forbruger- og sundhedsbeskyttelsen. Det forekommer mig at være meget væsentligt, at også importen fra tredjelande underkastes samme strenge kriterier og identifikationspligten. Der må i Den Europæiske Union inden for en overskuelig fremtid ikke længere findes nogen schnitzel, hvis oprindelse man ikke entydigt kan spore. Der findes etiske og moralske grænser. Politikerne er forpligtet til at erkende dette og handle i overensstemmelse hermed. De skal tage de europæiske borgeres anliggender og behov meget alvorligt.

Guinebertière
Fru formand, meddelelsen den 20. marts sidste år om en mulig overførsel af BSE til mennesker gennem oksekødprodukter medførte en dyb tillidskrise hos forbrugerne og dermed et økonomisk tab uden fortilfælde for kvægavlerne. De europæiske institutioner har forsøgt at udrede situationen. Der er allerede gået 11 måneder, og man taler nu endelig seriøst om en ordning for registrering af kvæg, om mærkning og om kontrol. Det er aldrig for sent at gøre noget. Forbrugeren har stadig i dag god grund til at nære mistro, når han eller hun erfarer, under hvilke omstændigheder visse kvægbesætninger, der er bestemt til konsum, opdrættes, hvilket foder og hvilken medicin, der anvendes, og hvilke følger dette har for helbreddet. Det er på tide at genvinde forbrugerens tillid; det skylder vi de kvægavlere, nemlig hovedparten, der udfører deres arbejde korrekt, men som også lider under tillidskrisen.
Det har vist sig med al tydelighed, at fællesskabets retsakter og gennemførelsen af disse lader meget tilbage at ønske; f.eks. er 92-direktivet, der fastsætter rammerne for en ordning for identifikation af kvæg utilstrækkeligt, og gennemførelsen er helt katastrofal. Visse lande begyndte således først at iværksætte direktivet i 1996.
Mayer-betænkningen giver grønt lys for forslaget til forordning om indførelse af en ordning for identifikation og registrering af kvæg, men også for indførelsen af en effektiv veterinærkontrol og forvaltningen af dyrepræmieordningerne. Det er tvingende nødvendigt øjeblikkelig at oprette databanker. Det er ligeledes nødvendigt at forenkle direktivet om kontrol med produkter fra tredjelande. Det samme gælder den øjeblikkelige og obligatoriske mærkning af oksekød og biprodukter. Dette er faktisk den vigtigste foranstaltning til genskabelse af forbrugernes tillid. Og vi støtter den, ligesom vi støtter indførelsen af sanktioner. Tillid kan ikke påduttes, den skabes. I dette tilfælde skal den genskabes. Derfor støtter vi indholdet af de tre betænkninger og lykønsker ordførerne med arbejdet.

Anttila
Fru formand, hr. kommissær, indledningsvis vil jeg gerne takke ordførerne for at have udarbejdet disse vigtige betænkninger. Forbrugerne kræver sikre produkter fra dyr, der ikke skaber problemer for sundheden, og vished om, at dyrenes opdræts- og transportforhold lever op til et godt dyrebeskyttelsesniveau. Især inden for dyretransporter i EU skal der ske en udvikling i Fællesskabet, når man tænker på den megen negative offentlige omtale af dyretransporterne i EU.
I ELDR-Gruppen mener vi, at en obligatorisk identifikations- og registreringsordning for kvæg såvel som mærkning af oksekød og oksekødsprodukter er en nødvendig foranstaltning for at genskabe forbrugernes tillid til oksekød og oksekødsprodukter. En obligatorisk mærkningsordning vil være mere effektiv end en frivillig. Parlamentet kræver i sin udtalelse en specifikationsordning for dyr, der dækker hele Fællesskabet og computeriserede databaser, for at dyrets oprindelse, transporter, opdrætssteder og slagtning o.lign. kan følges fra start til slut. I betænkningens begrundelse gøres der helt korrekt opmærksom på, at ordningen ikke må blive for indviklet, bureaukratisk, omkostningskrævende eller delvist overlappende, hvilket vil være tilfældet, hvis der eksempelvis indføres fire forskellige ordninger. Jeg spørger derfor, om det ikke ville være fornuftigt først at tage dyrespecifikationerne i brug, når dyrene transporteres fra et land til et andet.
Det bør være muligt under ordningens gennemførelse at bruge den sunde fornuft i medlemsstaterne således, at de trufne foranstaltninger og afholdte omkostninger står i et rimeligt forhold til den opnåede fordel. Hvis det centrale dyreregister i medlemslandene fungerer så effektivt, at man kan få alle oplysninger, burde det være tilstrækkeligt. Produktionsstrukturen varierer jo fra land til land, og det bør der også tages højde for. Genskabelse af forbrugernes tillid er en yderst vigtig sag, og derfor opfordrer jeg medlemsstaterne og Kommissionen til hurtigt at tage fat på arbejdet, så ordningen kan træde i kraft ved årets udgang.
Kollega Olssons betænkning om fastlæggelse af principperne for tilrettelæggelse af veterinærkontrollen for tredjelandsprodukter, der indføres i Fællesskabet, omhandler et emne, der også er særdeles vigtigt for forbrugernes sundhedstilstand. Det grundlæggende princip skal ubetinget altid være, at de indgåede aftaler ikke må bringe forbrugernes eller dyrenes sundhed i fare. Et tredjelands lovgivning skal først anses for at være tilsvarende, hvis sikkerhedsniveauet er mindst ligeså højt som i EU's egen lovgivning. Som finsk medlem advarer jeg EU's instanser om ikke at slække på dette princip, da jeg nemlig ved, at EU især med hensyn til en aftale med De Forenede Stater endog vil være rede til at gå på kompromis med sit nuværende sikkerhedsniveau, hvis EU til gengæld opnår flere eksportindtægter. Jeg håber, at BSE-krisen i hvert fald har lært Kommissionen, at etikken og moralen inden for erhvervsvirksomhed og handel skal være høj og ubestikkelig. Bestemmelserne om dyrebeskyttelse skal også indføjes i disse aftaler.

Barthet-Mayer
Fru formand, vi bør drage mindst to konklusioner af BSE-krisen: for det første at to kontrolforanstaltninger er bedre end slet ingen, når det gælder animalsk produktion, og for det andet at man ikke længere kan overlade det til medlemsstaterne alene at træffe forholdsregler og beslutninger i forbindelse med udstedelsen af fællesskabsgarantier for levnedsmidler af nogen som helst art. Af hensyn til de europæiske forbrugeres sikkerhed er det mere end nogensinde nødvendigt med en overordnet fællesskabskontrol. Kommissionen nærer den illusion, at en geografisk oprindelsesbetegnelse er tilstrækkelig til at beskytte forbrugeren og foreslår en frivillig mærkning. Hr. Papayannakis ønsker med rette at forbedre dette stærkt mangelfulde system gennem indførelsen af yderligere oplysninger: dyrets fødested, race, køn samt den egn, hvor dyret er opdrættet og fedet, og reproduktionsmetode. Ændringsforslagene fra Udvalget om Landbrug og Udvikling af Landdistrikter falder i tråd med ændringsforslagene fra Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerbeskyttelse - én gang er ingen gang - og sigter mod at gør mærkning obligatorisk for kød og biprodukter af kød. Vi støtter naturligvis varmt disse ændringsforslag.
Efter BSE-affæren, hvor Kommissionen ikke viste sig situationen voksen, kræver den usikkerhed, der stadig råder, mere end nogensinde, at man tager sikkerhedsprincippet i anvendelse. På den anden side bør en sådan obligatorisk mærkning være knyttet til det primære system med registrering af dyrene ved fødslen og løbende identifikation, som hr. Mayer har foreslået. På baggrund af den aktuelle situation bør vi gøre det muligt at spore flytninger af kvæg som en grundlæggende garanti både for kvægavlerne og for forbrugerne. Men det er nødvendigt med et system, der er effektivt, uden at være for belastende for kvægavlerne. Der bør gennem den nye forordning indføres en fælles identifikation på europæisk plan; med mindre dette sker, kan man ikke sige, vi har lært noget af BSE-krisen. For at kvægavlerne kan anvende forordningen i det daglige arbejde, bør forordningen være enkel og samle de nuværende administrative forpligtelser, forvaltningen af et dyreholdsregister og inberetningerne til den kompetente myndighed (kriterier for og oplysninger i dyrepasset) under én hat. Dette kunne ske gennem forvaltningen af ét enkelt register, hvoraf én kopi var forbeholdt den kompetente myndighed og en anden dyrepasset. På baggrund af den aktuelle situation ville det endelig være absurd og farligt ikke at indføre en ordning med en kontrol af besætningerne, hvor man checkede øremærke og besætningens størrelse. I den forbindelse støtter vi naturligvis Olsson-betænkningen.
Kære kolleger, jeg gør opmærksom på, at vi har tre betænkninger til behandling omkring et kildent emne, tre beviser på at Kommissionen fortsat kun vælger en halv løsning for ikke at skulle foretage indgreb i visse systemer, man ønsker skal være så liberale som muligt og dermed i høj grad åbne for svig.

Graefe zu Baringdorf
Fru formand, mine damer og herrer, det drejer sig efter BSE-debatten om et vigtigt område, nemlig identifikationen af dyr, men også mærkningen af oksekød. Vi var i Udvalget om Landbrug og Udvikling af Landdistrikter enige om, at den obligatoriske mærkning også skal gælde for oksekødsprodukter. Jeg håber, at Kommissionen følger os her, da vi er af den opfattelse, at det ikke kun skal pålægges landbrugsbedrifterne - det er rigtigt, og det støtter vi jo også - men også forarbejdningsindustrien. Forarbejdningsindustriens tendens til at købe så billigt og anonymt ind som muligt skal høre op, også ud fra hensynet til forbrugerne, men også ud fra hensynet til producenterne, da leverandørerne så i mindre grad vil kunne udskiftes.
Det er det, der for det første er af interesse for en fornuftig prisdannelse for producenterne, men som også er i forbrugernes interesse, for at de kan spore, hvor kødet kommer fra. For at sige det lidt banalt: Hvis jeg har købt kødet af virksomheden Meier, og jeg som forbruger syntes godt om det - jeg går ud fra, at de producerer godt oksekød - så vil man næste gang, hvor det ifølge sedlen ikke kommer fra virksomheden Meier, spørge om, hvorfor i alverden denne forretningsforbindelse blev opgivet? Hvis det så svares, at man kunne købe det billigere hos en anden virksomhed - det er nemlig som regel motivet, når der skiftes leverandør - så er dette ikke noget kvalitativt argument, men er derimod en ren forretningsmæssig handling, som forbrugerne måske ikke kan følge. De siger: Jeg vil gerne holde fast ved den gode og velkendte leverandør, og dermed får vi en stærkere position.
Lad mig afslutningsvis fremkomme med endnu en overvejelse: Vi må i forbindelse med enhver registrering, hr. Fischler, naturligvis ikke mene, at registrering er lig med bekæmpelse af BSE. Hvis vi fodrer registrerede dyr med inficeret kødmel, bliver de registreret som gale, for at dette også er klart. Det er et hjælpemiddel og en henvisning til forbrugerne, men det er ikke noget middel mod BSE, for også endnu en gang at sige dette klart.

Happart
Fru formand, i slutningen af 1980'erne vedtog Europa-Parlamentet Borgho-betænkningen om mærkning af kvalitetsfødevarer, der er garanteret ægte efter oprindelsen. Indtil dato er der ikke truffet foranstaltninger med henblik på at omsætte idéerne i denne betænkning i praksis. Hr. kommissær, efter min opfattelse er det, vi anmoder Dem om gennem disse tre betænkninger, et kæmpearbejde, men det er nødvendigt for at sikre de europæiske borgeres og forbrugeres tillid til deres institutioner.
Mærkning, kvalitet, svig og sporingen af dyretransporter, alt dette hænger sammen, og man kan stadig i dag spørge sig selv, hvordan det har været muligt at behandle denne kontrakt mellem myndigheder og forbrugere så lempfældigt. Når man i dag som forbruger køber produkter importeret fra Storbritannien, kan man i en vis forstand ikke vide, om de indeholder tyretalg eller ej. Sådanne produkter er i omløb. Jeg har også erfaret, at der er problemer i forbindelse med registreringen, når dyrene transporteres fra et land til et andet, og den modtagende stat vil omregistrere dyrene under sit eget registreringssystem. Alt dette skaber forsinkelser, som naturligvis giver mulighed for svig. Ingen kan vide sig sikker, ingen kan garantere, at spillets regler overholdes til punkt og prikke. Det er vores rolle, det er Kommissionens rolle at sikre, at der indføres et system, der gør det muligt at spore flytninger af kvæg.
Hr. kommissær, af hensyn til gennemskueligheden og samarbejdet mellem institutionerne vil jeg også anmode Dem om i forbindelse med identifikationen og sproringen af dyretransporter at anvende co-desisionsprocedurens artikel 101, fordi man ikke kan sikre et systems sammenhæng, med mindre man kræver, at alle elementer undergives samme procedure, nemlig gennemskuelighed og samarbejde.

Keppelhoff-Wiechert
Hr. kommissær, mine damer og herrer, hvis det, som pressen skriver, er rigtigt, havde landbrugsministrene i Bruxelles i forgårs en orienterende drøftelse af dette emne. En orienterende drøftelse! Denne kamp om den elektroniske knap i kvægets ører er efter min opfattelse et sikkert bidrag til at fremme utilfredsheden med Europa. Der rejser sig dette spørgsmål: Hvorfor har vi til indførelsen brug for så megen tid? Foruden mærkningen af kød er der planer om at indføre en computerstøttet identifikation af kvæg i EU. Det er omstridt, hvornår foranstaltningerne indføres, og om de også bliver obligatoriske. Senest inden årtusindskiftet skal identifikationen og mærkningen efter min opfattelse være obligatorisk for alle medlemslande. I Tyskland vil man påbegynde denne ordning den 1. januar 1998. En dokumentation for kødets oprindelse bliver som program allerede nu med succes praktiseret i mange regioner. Anvendelsen af en lagerchip vil dokumentere alle nødvendige oplysninger om oprindelse, race og ejer. Dataene kan til enhver tid søges med en scanner. Jeg ønsker naturligvis ikke, hr. kommissær, at det først er kunden, der ved middagsbordet skærer den elektroniske komponent ud af søndagsstegen - dvs. man bør ganske givet noget tidligere snakke om, hvor chippen i praksis mest fornuftigt kan »parkeres«.
Men jeg må desværre også konstatere, at de omsætningsled, der befinder sig efter landbruget, ikke altid på samme måde er interesseret i et gennemsigtigt marked. Udbuddet af garanteret oprindelsessikret oksekød i levnedsmiddelforretningerne lader stadig meget tilbage at ønske. Derfor stiller jeg spørgsmålet: Hvilke omkostninger resulterer dette forordningsforslag i? Ved gennemførelsen vil det ganske givet medføre betydelige omkostninger i medlemsstaterne. I den forbindelse skal det efter min opfattelse sikres, at det hårdt ramte europæiske landbrug ikke bebyrdes med alt for høje omkostninger. Hele foranstaltningen vil være væsentligt billigere end det, som vi nu er blevet bebyrdet med i økonomisk henseende i forbindelse med BSE. Finansieringen af de nye ordninger skal efter min opfattelse reguleres bindende ved hjælp af EU- eller nationale midler. Også den fastsatte identifikation af dyr, der indføres fra tredjelande, bør allerede ved ankomsten til Fællesskabet foretages officielt.

Hyland
Fru formand, vi brugte i går en hel dag på at drøfte virkningen af BSE på folkesundheden og de alvorlige konsekvenser for vore landmænd, levnedsmiddelindustrien og beskæftigelsen, og vi er selvfølgelig også bevidste om konsekvenserne for vor konkurrencestilling i verdenshandelen.
Det er rigtigt og på sin plads, at vi indfører den strengeste kontrol på hele området levnedsmiddelproduktion, lige fra producent til forbruger. I mit indlæg under forhandlingen i går understregede jeg, at der øjeblikkeligt skal indføres et omfattende program til sporing af produkterne fra producent til forbruger. Ved hjælp af den moderne teknologi og en behørig kodning af dyrene er denne procedure mulig, som vi ved nu, og den er allerede kommet meget langt i mit land, Irland, hvor vi har været pioner for et program til sporing af produkterne i lammekødssektoren - det først i Det Europæiske Fællesskab. Vi er også kommet meget langt, for så vidt angår den mest moderne teknologi til at identificere alle vore andre dyr.
Jeg kommer også fra et land, hvor kødproduktionen, og navnlig oksekødsproduktionen, er en vigtig økonomisk sektor, da vi eksporterer 85 % af vor samlede produktion. Det siger derfor sig selv, at BSE har været en katastrofe for Irland. Kvaliteten af irsk oksekød er berømt. Det skal også fastslås, at fra det øjeblik, hvor der var mistanke om det første tilfælde af BSE i mit land, gennemførte vi et program, hvor hele besætningen blev nedslagtet. Vore landmænd er nu de uskyldige ofre for omstændigheder, der er uden for deres kontrol, og Kommissionen skal i praksis medvirke til at afhjælpe deres økonomiske situation.
Jeg må sige, at jeg er noget foruroliget over, at en udtalelse fra hr. Santer i går synes at indebære, at BSE-krisen vil føre til en mere radikal reform af den fælles landbrugspolitik, end det oprindeligt var forudset. Dette tyder efter min mening på en panikreaktion, og vi må ikke unødvendigt lade vor forståelige bekymring for folkesundheden - og det er på sin plads, at vi er bekymrede - underminere betydningen af den fælles landbrugspolitik som en væsentlig forvaltningsmæssig støtteforanstaltning til et bæredygtigt europæisk landbrug og navnlig dens betydning med hensyn til at sørge for, at flest mulige landbofamilier forbliver ved landbruget i Europa, og også i en bredere sammenhæng med hensyn til udviklingen af landdistrikterne, som jeg ved vor nuværende kommissær Fischler er særdeles meget engageret i.
Afslutningsvis vil jeg gerne igen fastslå, at jeg sætter pris på kommissærens engagement i landbruget og udviklingen af landdistrikterne. Jeg vil forsvare hans holdning alle steder, i enhver platform eller ethvert forum i Europa.

Virrankoski
Fru formand, BSE-epidemien er et alvorligt europæisk problem. Derfor bør der gøres alt, hvad der er muligt for at udrydde den og at udbedre de skader, som den har forårsaget. Med de nuværende og kommende foranstaltninger vil Kommissionens ressourcer blive styrket og kontrolmulighederne forbedret. I Dublin etableres et tilsynsorgan for dyre- og planteepidemier, den særlige mærkning af kvæg forbedres, og der oprettes databaser. Mærkningen af oksekødets oprindelse præciseres, og indførslen af kød kontrolleres bedre.
Der opstår så det spørgsmål, om EU har for stor tillid til kontrol og administration? Eksempelvis svarer mærkningsordningen for kvæg til et enormt folkeregister, idet den omfatter millioner af enheder, der tilmed udskiftes hurtigt. I centrale arkiver føres oplysninger bl.a. om moderdyr, køn, alle opdrætssteder og slagtningstidspunktet. Er det realistisk at forvente, at der kan føres tilsyn med kvæget i EU på grundlag af det enkelte dyr ved hjælp af centraliserede databaser, eller skabes der et enormt bureaukrati? Er det på den anden side dette sted at sætte kontrol ind? BSE-epidemien bredte sig, fordi producenterne troede på deres egne nationale veterinærmyndigheder og deres moral og på, at foderstofproducenterne anvendte lovligt og godkendt foder. Bør der ikke kanaliseres flere midler over i disse områder? Muligheden for sporing af oksekødet er kun en efterfølgende kontrol, og den retter ikke op på de allerede skete skader.

Stirbois
Fru formand, intet er så galt, at det ikke er godt for noget. Der skulle en BSE-epidemi og dens drastiske følger for menneskers sund og kvægavlernes indtjening til, før Den Europæiske Union kunne beslutte sig til at styrke og samordne identifikationen og registreringen af kvæg.
I den forbindelse mener vi, at Mayer-betænkningen, der går videre end Kommissionens forslag, trækker i den rigtige retning, selv om man bør undgå at pålægge staterne alt for mange forpligtelser. Ved f.eks. at pålægge den enkelte bedrift at gennemføre øremærkning, at oprette og føre et dyreholdsregister og et dyrepas risikerer man ikke kun at øge bureaukratiet, men også at lægge op til svig som følge af manglende økonomiske midler eller en uoverskuelig lovgivning.
Man har indtrykket af, at Kommissionen og Rådet gennem disse forslag forsøger at undgælde for 10 års efterladenhed i forbindelse med import og identifikation af dyr, og at de nu overdriver i et forsøg på at genvinde den mistede tillid.
Ærede parlamentsmedlemmer, man vil med rette genskabe forbrugernes tillid til oksekødsprodukterne. Og samtidig giver Kommissionen tilladelse til import af genetisk modificeret majs og måske i morgen - under amerikansk pres - til import af hormonbehandlet oksekød. Er det ikke groft hykleri at træffe en række foranstaltninger, som afgjort er nødvendige, selv om nogle af dem oplapper hinanden, og samtidig at fjerne kontrollen ved grænserne og se bort fra det ansvar, der påhviler den britiske regering, som er hovedansvarlig for kogalskabskrisen?
Lad mig minde om, at BSE-krisen allerede kostede de europæiske skatteydere over 23 milliarder francs alene i 1996. Kvægbranchen kræver, at hvis dyret er født, er blevet opdrættet og slagtet i ét og samme land, bør kødet forsynes med en oplysning om oprindelsesland. Hvis dyret stammer fra flere lande, kræver branchen, at kødet mærkes med oplysning om et af landene og under alle omstændigheder det sted, hvor dyret er født og opdrættet. Efter vores opfattelse burde man, fru formand, til disse oplysninger, der gør det muligt at spore dyretransporten, tilføje en garanti om, at dyret kun er blevet fodret med græs og korn.
Det er alene herigennem, man kan genskabe tillidsforholdet mellem producent og forbruger, og salget af oksekød igen kan komme op på niveauet fra før krisen. Tekniske foranstaltninger har aldrig kunnet erstatte den politiske vilje, som i højeste grad mangler hos politikerne i forbindelse med den alvorlige BSE-krise samt på mange andre områder.

Thomas
Fru formand, i går behandlede Parlamentet beretningen fra Det Midlertidige Undersøgelsesudvalg om BSE. Beretningen viste klart betydningen af en effektiv ordning for identifikation af dyr i Den Europæiske Union. Der har været fastsat europæiske bestemmelser for identifikationen af dyr siden 1992, men de er ikke blevet gennemført tilfredsstillende i alle medlemsstater.
Jeg er ikke i tvivl om, at BSE-krisen havde været meget mere alvorlig, hvis det ikke havde været muligt at spore de dyr, som potentielt var smittebærere. Den omstændighed, at man ikke var i stand til at spore de britiske besætninger fra 1989 og 1990 i Det Forenede Kongerige var en af de centrale faktorer, som forsinkede vedtagelsen af Det Forenede Kongeriges plan for udryddelse af BSE.
Selv om denne uge markerer afslutningen på det midlertidige udvalgs undersøgelser, markerer den ikke afslutningen på krisen. Der vil først igen blive skabt normale forhold, når de europæiske borgere har tillid til, at en sådan krise aldrig vil blive gentaget. Dette kan kun opnås, hvis der vedtages en effektiv lovgivning og kontrol, som gør det muligt hurtigt at træffe foranstaltninger, hvis der nogen sinde skulle opstå en risiko for folkesundheden.
En del af denne kontrolordning nødvendiggør en hurtig identifikation af dyr, som potentielt udgør en risiko. Dette skal ikke blot beskytte forbrugerne, men også beskytte landmændene og skatteyderne mod en unødvendig slagtning af raske dyr. En sådan ordning skal dække hele Europa, eftersom sådanne kriser sjældent er begrænset til en enkelt medlemsstat, som BSE-krisen og det aktuelle problem med svinepest har vist. Af disse grunde glæder jeg mig over Kommissionens forslag, og jeg er skuffet over forsøget fra ordføreren, hr. Mayer, på at svække den ordning, Kommissionen har foreslået.
I en uge, hvor nogle medlemmer af Europa-Parlamentet kræver, at Kommissionen træder tilbage, fordi den ikke har gjort en tilstrækkelig indsats for at forhindre BSE-krisen, vil det være temmelig selvmodsigende at stemme imod den form for forebyggende foranstaltninger, som kunne havde ændret landbrugshistoriens udvikling i de seneste ti år, hvis de var blevet vedtaget tidligere.

Goepel
Fru formand, en gammel talemåde lyder: I alt ondt er der noget godt, og det gode har vi i dag i disse tre betænkninger. I den forbindelse vil jeg gerne komplimentere alle, der har været med til at udarbejde dem. Vi skal sørge for, at vi identificerer unge dyr, som kommer fra tredjelande. Dette er taget op. Vi skal ubetinget gå ind for denne obligatoriske identifikation. Alt det, der kræves af vore virksomheder, som er bosiddende i det indre marked, skal også gælde i forbindelse med import, i modsat fald har vi at gøre med en halv løsning.
Der bør indføres elektronisk identifikation, og jeg har for nylig i et anset tysk dagblad på en meget fremtrædende plads læst en artikel om tre identifikationsmetoder. Jeg må sige: Alle tre metoder er ganske givet en fornuftig løsning, blot består kunsten for øjeblikket i at finde frem til den bedste. Men vi vil absolut ikke længere kunne klare os uden en sådan identifikation. I den forbindelse kan det naturligvis bemærkes, at det vel for det meste kan være billigere med sådanne elektroniske metoder.
Naturligvis koster identifikationen penge, men hvor enorme omkostninger har den manglende identifikation ikke forårsaget? Derfor bør striden vel næppe føres i denne retning. Sagen haster. Naturligvis befinder vi os i en svikmølle, når vi siger dette, og hr. Mayer på den anden side i et mundtlig forslag slår til lyd for, at alt behandles i henhold til artikel 100 A.
Hr. kommissær, for mig er det klart, at der dermed opstår en ren teoretisk forsinkelse. Den kan maksimalt vare et år, men jeg henstiller til Dem: Måske kunne vi i Parlamentet for en gangs skyld give et eksempel på, hvor hurtigt en fælles beslutningstagning efter artikel 100 A også kan forløbe, hr. Graefe zu Baringdorf. Jeg antager, at De sikkert er enig med mig her. Vi bør her give et godt eksempel, hvor vi på rekordtid anvender artikel 100 A og måske også viser regeringskonferencen dette. Regeringscheferne kører meget fast i det; alt indebærer en meget lang periode.
Sagen er vi enige om, her er der ingen stridspunkter. Jeg opfordrer Dem derfor til sammen med os også at behandle disse betænkninger, som de her forelægges, i en hasteprocedure på grundlag af artikel 100 A.

Whitehead
Fru formand, jeg er meget enig med hr. Goepel, nemlig at Kommissionen bør gøre gode miner til slet spil, for så vidt angår artikel 100 A. Det støtter jeg. Det er absolut gode miner, men er det slet spil?
Det, vi ønsker her, når vi behandler disse tre betænkninger, er en erkendelse af, at verden har ændret sig fuldstændigt i kølvandet på BSE-krisen. Tingene er ikke, som de har været. Den gamle bekvemme holdning til reguleringen af landbruget er væk - den er og bliver væk, og det med rette.
Som nogle af mine kolleger har sagt, accepterer, bifalder og støtter Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerbeskyttelse Olsson- og Papayannakis-betænkningerne, men det har problemer af den art, som der er henvist til tidligere, med Mayer-betænkningen. Grunden hertil er ganske enkel, at vi ikke mener, at forslaget bør udvandes på den måde, ordføreren har foreslået. Vi går absolut ikke ind for ændringsforslag, som konstant henviser til, at omkostningerne skal holdes nede.
Hvilke omkostninger er der her? Der er ikke kun omkostningerne for landmændene, når de træffer de nødvendige forholdsregler. Der er også omkostningerne for Fællesskabet, hvis disse forholdsregler ikke gennemføres. Vi har en talemåde i mit land: hvis man mener, at uddannelse er dyr, så prøv med uvidenhed. Det samme gælder oplysninger. Vi skal have oplysningerne på plads, og vi skal have det retsgrundlag, som i fremtiden giver mulighed for, at der tages passende hensyn til forbrugerspørgsmål. Det er det, som en ændring af retsgrundlaget for disse betænkninger fra artikel 43 til artikel 100 A vil gøre. Det vil give Parlamentet ret til fælles beslutningstagning, det vil være på sin plads i forbindelse med forslag, som er af afgørende betydning for, at et indre marked, hvor der på behørig vis tages hensyn til forbrugernes prioriteter, fungerer gnidningsløst. Kun hvis vi opnår dette, vil vi udføre vort arbejde som Parlament og handle i den ånd af anger og fortrydelse, som hr. Santer omtalte i sin tale i går.

Cunha
Fru formand, hr. kommissær, mine damer og herrer, hr. Olssons og hr. Mayers betænkninger er tæt forbundne, eftersom begge tager sigte på beskyttelse af forbrugerne med hensyn til de produkter, de konsumerer, uanset om de hidrører fra tredjelande eller fra Den Europæiske Union.
I relation til Olsson-betænkningen vil jeg gerne spørge, hvorfor Kommissionen forelægger et direktivforslag og ikke et forslag til forordning? Hvis alle medlemsstaterne skal gennemføre de samme kontrolforanstaltninger, hvorfor så ikke give dem obligatorisk karakter via en rådsforordning?
For så vidt angår Mayer-betænkningen, vil jeg fremsætte et par betragtninger. For det første at jeg fuldt ud tilslutter mig ordførerens udtalelse om, at det er meningsløst at gøre registreringen af kvæg obligatorisk og ordningen for mærkning af kød frivillig. Begge ordninger skal være obligatoriske, da hele den ordning for identifikation af kvæg, som påtænkes indført, ellers vil være meningsløs.
For det andet at mærkningen obligatorisk bør præcisere ikke alene kødets oprindelse men også opfedningsmetoden. Og derudover bør den præcisere, hvilke kontrolforanstaltninger kvæget har været underlagt.
For det tredje skal det understreges, at Den Europæiske Union ikke kan overveje at indføre en række foranstaltninger af denne type uden samtidig at påtage sig at samfinansiere udgifterne til de operationer, der skal gennemføres i medlemsstaterne. Mange af de eksisterende problemer på dyre- og folkesundhedsområdet skyldes, at disse områder aldrig er blevet opfattet som en virkelig fællesskabspolitik.
Min fjerde og sidste betragtning drejer sig om at erindre om at selv om jeg fuldt ud tilslutter mig formålene med de omhandlede foranstaltninger mener jeg at en gradvis udvidelse af dem til at omfatte alle typer kvæg - og endog produkter af vegetabilsk oprindelse - på længere sigt vil kræve et bureaukrati, som er meget vanskeligt at forvalte.
Derfor mener jeg at det seriøst må overvejes at oprette en institution af typen »Food and Drugs Administration« - som kommissionsformanden i dag henviste til - hvilket ville betyde, at intet produkt kan bringes på markedet uden autorisation. For alt, hvad vi har været vidne til i BSE-sagen og i forbindelse med andre kvægsygdomme, må, uden at det er til hinder for en kritisk analyse af Rådets, Kommissionens og medlemsstaternes handlinger, tilregnes manglen på en fælles politik på dette område.
I den forstand har vi her at gøre med omkostninger ved et ikke-Europa. I forbindelse med debatten på regeringskonferencen med henblik på en traktatændring håber jeg derfor ikke, at vore politiske ledere lader denne lejlighed gå fra sig til at analysere problemernes dybereliggende årsager.

Hallam
Fru formand, jeg tænker tilbage på dette tidspunkt sidste år, og ville der mon, hvis vi havde haft denne forhandling i februar 1996, have været en sådan enighed om Kommissionens forslag og om Mayerbetænkningen?
BSE-krisen ændrede alt. Den ændrede den måde, mange tænkte på. Da jeg talte med landmænd i min valgkreds, gav de udtryk for et ønske om et enestående salgsargument, som kunne bevise, at deres besætninger var BSEfrie, at de var uden antibiotika eller alt muligt andet. Havde dette været tilfældet, kunne de så have solgt deres produkter meget mere overbevisende. De forsøgte efter bedste evne, men kendsgerningen er, at der ikke var nogen vedtagen anerkendelse fra de nationale myndigheder, lokale myndigheder eller forbrugere, som kunne bevise, at deres kød var i orden, at det var i orden at spise det - et godt kvalitetsprodukt.
Vi bør, på det globale marked med globale medier, sikre, at vi kan beskytte disse dele af vor industri, som meget ofte udsættes for angreb, og det undertiden letfærdigt. Vi har ikke råd til at have disse radikale ødelæggelser af tilliden til vore levnedsmidler. Jeg tror på denne kødmærkningsordning. Jeg er enig med den sidste taler, jeg er foruroliget over den frivillighed, som Kommissionen foreslår i forbindelse med slutproduktet, men jeg mener, at disse kødregistrerings- og mærkningsordninger vil sikre, at hvis vi får endnu en katastrofe inden for sektoren, kan vi sikre, at de dele, der ikke er berørt, ikke vil blive berørt. Dette har min fulde støtte, og jeg håber, at vi kan gennemføre denne ordning hurtigst muligt.
En enkelt slutbemærkning: Landmændene vil have behov for midler til at sikre, at de kan gennemføre ordningerne, og jeg håber, at man gør sig nærmere tanker om dette.

Rosado Fernandes
Fru formand, hr. kommissær, vi ved alle, at selv i en føderal stat er det ikke alle stater, der overholder den offentlige morals regler. Jeg er derfor ikke helt enig med min ven, hr. Arlindo Cunha, når han siger, at kun en unionspolitik vil kunne helbrede den umoral, som vi ser rundt om os.
Vi ved, at Arkansas ikke er så hæderlig som New York. Det er i hvert fald, hvad der står i aviserne! Jeg mener, at kød og kødprodukter skal underkastes obligatorisk kontrol og obligatorisk mærkning. Men jeg tillægger på den anden side Olsson-betænkningen umådelig betydning, da jeg mener at vide, at kød, der indføres fra Østeuropa, ikke i øjeblikket er underlagt veterinærkontrol - det gælder bl.a. Portugal. For ikke så længe siden protesterede portugisiske dyrlæger over manglen på kontrol af kød, som indføres i landet. I dette tilfælde mener jeg, at Kommissionen i stedet for at benytte sig af den omertá, som den anklages for, bør udnytte den moralske autoritet, den har, i og med at den er udsprunget af regeringerne og staterne, til åbent og klart at sige til disse, at de ikke handler korrekt. Det er meningsløst, at de fortsætter med kun at forlange bedrageri erstattet med udsalgspriser, og at den sælger ud af den offentlige moral. I denne henseende påhviler ansvaret Kommissionen, der som traktaternes vogter har beføjelser til at overvåge den offentlige moral og gennemførelsen af kontrollen og til at drøfte spørgsmålet om finansiering af de foranstaltninger, der skal træffes i de forskellige lande.

Fischler
Fru formand, mine damer og herrer, bestemmelserne for identifikation og registrering af dyr er, som de seneste eksempler jo netop viser, til dels utilstrækkelige, til dels mangelfulde og medfører frem for alt problemer i samhandelen på tværs af grænserne. På den anden side forventer den kvalitetsbevidste forbruger i dag, at der finder en moderne mærkning af kød sted, som i det mindste angiver de betingelser, hvorpå kødet er produceret, og hvorved man kan spore kødets oprindelse til den bedrift, hvor det pågældende dyr stammer fra.
Vi har nu fået forelagt forslag til to forordninger: det første om en ordning for identifikation og registrering af kvæg og det andet om mærkning af oksekød og oksekødsprodukter. Disse forordninger skal tjene til at spore køds og levende kvægs oprindelse fra bedrift til forbruger og således danne et solidt grundlag for forædlingen af oksekød og oksekødsprodukter, som forbrugerne også har den nødvendige tillid til.
Det drejer sig nu om at handle hurtigt og grundigt; dette blev jo understreget flere gange her. For det andet mener Kommissionen også, at der skal fastsætte en obligatorisk ordning for identifikationen og mærkningen. Af praktiske grunde må jeg dog gøre opmærksom på, at der med hensyn til den obligatoriske mærkning i hvert fald skal indrømmes en rimelig forberedelsestid. Men i denne fase skal de, der allerede har alle forudsætningerne dertil, kunne foretage en sådan mærkning på frivilligt grundlag.
Hvad angår retsgrundlaget, er Kommissionen rede til at acceptere artikel 100 A til disse to forslag og også til betænkningen om veterinærkontrol, hvilken så vil betyde, at denne forhandling i dag skal betragtes som en førstebehandling. Jeg gør dog opmærksom på, at vi dermed mister tid og ikke i fuldt omfang kan tage hensyn til, at det er et presserende spørgsmål. Dette gælder navnlig identifikationen og registreringen af dyr, som navnlig også er en forudsætning for en obligatorisk labelling .
Nu, fru formand, mine damer og herrer, vedrørende betænkningen om identifikation og registrering. Først vil jeg gerne takke ordførerne, hr. Mayer for Landbrugsudvalget og hr. Papayannakis for Miljøudvalget samt hr. McCartin fra Budgetkontroludvalget, for behandlingen af vore forslag.
Lad mig vedrørende ændringsforslagene bemærke følgende: Jeg kan acceptere ændringsforslag nr. 2, 5 og 6. Beklageligvis er Kommissionen imidlertid ude af stand til at acceptere de øvrige ændringsforslag i dag, og jeg vil gerne forklare grundene hertil nærmere over for Parlamentet. Kommissionen kan ikke acceptere ændringsforslag nr. 3, da dyreavlsindsatsen ikke er noget fællesskabsmål, og heller ikke ændringsforslag nr. 4, da det ud fra subsidiaritetsaspekter ikke er nødvendigt, at de tekniske infrastrukturer er identiske i alle medlemsstater.
Ændringsforslag nr. 7, 9, 12 og 24 kan ikke accepteres, da det ubetinget er nødvendigt, at vor ordning er fællesskabsdækkende og konsekvent for at muliggøre en effektiv dokumentation for kvægs og oksekøds oprindelse. I modsat fald ville en sådan ordning virke mod hensigten og underminere Europa-Parlamentets og Kommissionens fælles bestræbelser på at genskabe forbrugernes tillid til oksekødsmarkedet.
Heller ikke ændringsforslag nr. 8 og 13 kan accepteres, da det allerede hedder i vort forslag, at »navnlig forbrugerorganisationer, der har en særlig af medlemsstaten anerkendt interesse heri«, skal have adgang til databasen. Vort forslag går her således længere end ændringsforslaget.
Kommissionen kan ikke tilslutte sig ændringsforslag nr. 10 og 18, da vi allerede har foreslået anvendelsen af en alfanumerisk kode, som består af to bogstaver for den medlemsstat, hvor dyret er født, og i øvrigt af tal.
Med undtagelsen i ændringsforslag nr. 11 ville der efter vor opfattelse opstå en grå zone, da en udvidelse af definitionen af begrebet »bruger« til at omfatte kvæghandel også ville omfatte f.eks. telefoniske transaktioner. Imod ændringsforslag nr. 14 og 18 kan det siges, at sådanne enkeltheder, som de foreslås her, vel fastsættes bedre i Kommissionens forordning.
Ændringsforslag nr. 15 er ikke nødvendigt, da landmændene selv kan anbringe øremærkerne. Efter vor opfattelse er det mere praktisk at identificere dyrene på bestemmelsesstedet med et nyt øremærke end ved ankomststedet. Er bestemmelsesstedet nemlig et slagteri, er det vel ikke nødvendigt at anbringe et øremærke, under forudsætning af, at dyrene slagtes inden for en kort periode. Det betyder så, at ændringsforslag nr. 16, 17 og 26 ikke kan accepteres. Ændringsforslag nr. 19 kan ikke accepteres, da bestemmelsen om, at bedrifterne én gang om året tildeles et antal øremærker, ville blive betragtet som en forkastelse af subsidiaritetsprincippet.
Kommissionen kan heller ikke støtte ændringsforslag nr. 20, 23, 30 og 34, hvor det drejer sig om datoerne for de enkelte bestemmelsers ikrafttræden. Som De ved, mener jeg, at vi snarest muligt bør få truffet en afgørelse. Vi har også fastsat datoerne i forslaget i overensstemmelse med dette.
Kommissionen kan heller ikke acceptere ændringsforslag nr. 21 og 22, da det ikke er nødvendigt, at bedrifternes identifikationsnummer i databasen består af 14 tegn. 12 tegn er her mere end tilstrækkeligt. Desuden indeholder Kommissionens forslag allerede bestemmelser om registrering af alle bedrifter.
Ændringsforslag nr. 25 og 29 er et problem for os, da 30 dage er en alt for lang frist til at meddele dataene til databasen. Vi mener, at disse data bør gøres tilgængelige inden for kort tid.
Heller ikke ændringsforslag nr. 27 kan Kommissionen støtte, da jeg er af den opfattelse, at dyrepasset først bør udleveres efter meddelelse fra brugeren. Ændringsforslag nr. 31 er overflødigt, da der allerede i de gældende retsforskrifter findes sådanne bestemmelser. Dette gælder også for forslag nr. 32. Hvad angår ændringsforslagene fra Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerbeskyttelse, vil jeg gerne gøre opmærksom på, at de i et vist omfang allerede er indeholdt i Mayer-betænkningen. I øvrigt fremgår det klart af min førnævnte redegørelse, hvilken indstilling Kommissionen har til disse ændringsforslag.
Med hensyn til Papayannakis-betænkningen, som vedrører vort forslag om mærkning af oksekød og oksekødsprodukter: Også her siger jeg hjertelig tak til alle dem, der har været med til at udarbejde betænkningen, og som har engageret sig i udvalgene.
Vi er vist alle enige om, at denne rammeforordning for en fælleseuropæisk mærkningsordning hurtigst muligt bør vedtages. Det er i den forbindelse som sagt vort mål at få en obligatorisk ordning. Derfor kan Kommissionen ikke i denne form acceptere ændringsforslag nr. 3, 5, 6, 7, 10, 11, 22, 24 og 25, som dybest set er møntet på at indføre en obligatorisk mærkningsordning, for hvis vi acceptere den obligatoriske ordning, skal disse ændringsforslag igen revideres.
Men vi skal fortsat holde os til kendsgerningerne. Jeg mener ikke, og jeg har henvist til det, at det for øjeblikket er muligt allerede nu at indføre en obligatorisk ordning i alle 15 medlemsstater. Efter vor opfattelse kan det sagtens tage indtil tre år, inden vi i alle medlemsstater har fået etableret de nødvendige mærkningsforordninger og de faciliteter, der er nødvendige i henhold til denne forordning, f.eks. databaser osv.
En obligatorisk ordning kan imidlertid kun fungere generelt, når mærkningen er fuldt ud funktionsdygtig i alle medlemsstater. Men som sagt: For ikke at hindre de andre bør vi i denne periode indføre en fakultativ ordning.
Ændringsforslag nr. 34 kan Kommissionen heller ikke støtte. Enkelthederne vedrørende forbindelsen mellem identifikationen af et kødstykke og det pågældende dyr er klart fastsat i forordningsforslagets artikel 3, stk. 2.
Ændringsforslag nr. 12, 16, 31 og 32 vedrører de oplysninger, som skal fremgå af mærkningen i forbindelse med en obligatorisk ordning. Her må man således også tage højde for den tidligere nævnte logik. Derimod kan Kommissionen acceptere ændringsforslag nr. 23, 27, 30 og 33 vedrørende forarbejdede produkter, men ikke ændringsforslag nr. 2, 8 og 26.
Men jeg vil gerne forsikre Dem om, at vi efter en overgangsperiode vil få mulighed for også at lade forarbejdede produkter blive omfattet af ordningen. Med hensyn til ændringsforslag nr. 21 er Kommissionen enig i EuropaParlamentets principielle holdning, nemlig at denne forordning i betragtning af sin betydning bør træde i kraft hurtigst muligt. Jeg vil derfor også arbejde for dette i Rådet.
Principielt kan Kommissionen acceptere ændringsforslag nr. 18, men bestemmelserne om sanktioner vil blive fastsat i gennemførelsesbestemmelserne. Ændringsforslag nr. 19: Her er Kommissionen af den opfattelse, at i stedet for, at der hvert år skal forelægges en beretning om gennemførelsen af forordningen, vil en sådan beretning snarere være på sin plads ved afslutningen af overgangsperioden.
Det skal så stå medlemsstaterne frit, som det er fastsat i forslag nr. 4, at fastlægge yderligere bestemmelser end de i forordningen indeholdte bestemmelser. Dette anser Kommissionen for at være en spire til en renationalisering af det fælles marked. Ændringsforslag nr. 20 kan ikke støttes, da det stadig er for tidligt at fastsætte en frist for Kommissionens vedtagelse af gennemførelsesbestemmelserne til disse forordninger. Kommissionen kan dog acceptere ændringsforslag nr. 9 med hensyn til de uvildige kontrolorganer. Disse organer skal opfylde kriterierne i EURONORM 45011 og vil skulle godkendes af den kompetente myndighed, som det foreslås i ændringsforslaget.
Jeg har allerede været inde på retsgrundlaget. Derfor kan jeg nu gå videre til den sidste betænkning, og lad mig her give udtryk for min særlige tak til hr. Olsson og hr. Kindermann.
Med det indre markeds ikrafttræden i 1993 er en effektiv veterinærkontrolordning for produkter, der importeres fra tredjelande, blevet af afgørende betydning. På dette punkt er Parlamentet og Kommissionen enige. Tiden er nu inde til at forbedre de gældende kontrolbestemmelser på grundlag af de høstede erfaringer.
Lad mig vedrørende de stillede ændringsforslag sige følgende: Kommissionen er rede til at acceptere forslag nr. 2, 3, 5, 6, 7, 17 og 18. De gør teksten mere gennemsigtig og giver bedre garantier på visse punkter som f.eks. informationsformidling og tilladelsen til modtagelse i frizoner. Ændringsforslag nr. 4, 8, 9 og 10 anser Kommissionen dog for ikke at være berettigede i teknisk henseende. De bestemmelser, som Parlamentet foreslår for klarerer, giver færre garantier end det oprindelige forslag. Jeg foretrækker derfor Kommissionens tekst. Derimod kan Kommissionen acceptere forslag nr. 11, som giver medlemsstaterne en større fleksibilitet.
Ændringsforslag nr. 16 kan ikke støttes af Kommissionen, da den ikke er overbevist om, at det er nødvendigt med en overgangsperiode i dette tilfælde. I forbindelse med harmoniseringen af de veterinære bestemmelser for importen fra tredjelande blev der opnået store fremskridt, som skulle muliggøre en ensartet kontrol i hele Fællesskabet. Hvad angår ændringsforslag nr. 12, 13, 14 og 15, er Parlamentet formentlig klar over Kommissionens generelle holdning. Jeg beklager, at jeg ikke kan acceptere disse ændringsforslag, som vedrører institutionelle spørgsmål.

Lannoye
Fru formand, jeg formoder, at kommissæren er vel vidende om den politiske betydning af hans indlæg i dag, som kun ligger få timer fra kommissionsformandens.
Kommissæren meddelte - og det er meget positivt - at han ønskede at indføre artikel 100 A som nyt retsgrundlag, for straks derpå - efter at have givet os guleroden - at komme med stokken og meddele, at han ikke kunne overtage ændringsforslagene om en obligatorisk mærkning.
Efter min mening er dette stærkt selvmodsigende, og jeg ville gerne vide, om jeg ikke har ret i dette synspunkt. Måske har jeg misforstået noget, men på den ene side giver Kommissionen sin tilslutning til artikel 100 A, og på den anden støtter Kommissionen ikke Europa-Parlamentets ændringsforslag. Hvad er der så vundet? I grunden er der intet vundet og intet tabt.

Mayer
Det var jo klart, at kommissæren naturligvis i sit svar på ændringsforslagene ønskede at give mange negative signaler. Men jeg mener, hr. kommissær, at det ledende princip må være at genskabe forbrugernes tillid. Og derfor skal vi gennemføre hensigtsmæssige bestemmelser. En obligatorisk ordning for identifikation af kvæg og mærkning af oksekød skal hurtigt gennemføres. Jeg mener, at man også med 100 A som retsgrundlag virkelig kan vise, som hr. Goepel sagde, at det ikke behøver at vare elleve måneder, men at det også med dette retsgrundlag er muligt at vedtage de pågældende forordninger hurtigere. Så meget i denne forbindelse.

Vandemeulebroucke
Fru formand, på et tidspunkt under forhandlingen spurgte jeg kommissær Fischler, om han kunne gå ind for en nøjere undersøgelse af indførelsen af et elektronisk chip-system, gående ud på at dyret i så fald ville kunne følges hele livet. Mit spørgsmål er, om han er rede til at undersøge, om det kan lade sig gennemføre og hvad det koster.

Olsson
Fru formand, først vil jeg gerne sige, at det er meget væsentligt, at kommissæren gik med til at ændre retsgrundlaget til artikel 100 A. Det er i overensstemmelse med, hvad hr. Santer sagde i går, og det glæder mig. I øvrigt giver min betænkning reelt ikke anledning til problemer - i hvert fald ikke til mange. Kommissæren accepterer hovedparten af ændringsforslagene, dog med undtagelse af dem, som vedrører komitologien, og som ville have udvidet Kommissionens beføjelser og bragt større åbenhed i det forberedende arbejde. Det havde uden tvivl været værdifuldt, om disse også havde kunnet godkendes.
Jeg må sige som en kommentar til Papayannakis' betænkning, at en strengere holdning som den, som Parlamentet gør sig til talsmand for, og hvorefter kødmærkningsordningen skal være obligatorisk, havde været at foretrække. Jeg er praktisk nok anlagt til at forstå, at det er vanskeligt. Men jeg mener samtidig, at de signaler, som vi udsender, må være stærke, for ellers sker der ikke noget. Der vil kunne gå meget lang tid, før der sker noget, hvis Kommissionen nu fastsætter en lang overgangsperiode. Derfor gælder det efter min mening om, at Parlamentet på mødet i dag udsender et klart signal.

Papayannakis
Fru formand, hr. kommissær, tolkningen gik meget hurtigt, og derfor fik jeg ikke fat i det hele, så jeg vil bede Dem svare mig på tre helt simple spørgsmål; men først vil jeg takke Dem, fordi De accepterer det ændrede retsgrundlag.
Det første spørgsmål drejer sig om listen over, hvilke oplysninger mærkningen skal indeholde. De sagde, at vi ikke skulle drøfte dette, eftersom mærkningen ikke er obligatorisk på nuværende tidspunkt, den vil være fakultativ i en periode. Jeg mener - og her vil jeg gerne bede om Deres synspunkt - at selv om mærkningen er fakultativ i en periode, skal den indeholde konkrete informationer. At mærkningen er fakultativ, betyder ikke, at man kan skrive, hvad man vil; det ville ikke være acceptabelt og ville undergrave ordningen.
Det andet spørgsmål vedrører produkterne. Der tales om mærkning af kødet. Miljøudvalget og dets ordfører, undertegnede, insisterer på, at mærkningen også skal omfatte produkter fremstillet af oksekød og forarbejdede produkter med indhold af oksekød. Jeg forstod ikke helt, hvad Deres holdning var til dette. Kan De acceptere det eller ikke?
Mit tredje spørgsmål drejer sig om det fælles system, harmoniseringen af identifikations- og registreringssystemet. Der er flere lande, som ikke har et sådant system, og som hurtigt skal have det, så det fælles system også giver mening. Jeg spurgte Dem, om De overvejer at udarbejde et særprogram med dette for øje, dvs. et fællesskabsfinansieret program. Dette svarede De ikke på, eller også forstod jeg ikke Deres svar.

Fischler
Mine damer og herrer, måske gik det virkelig lidt hurtigt, men når man på samme tid skal tage stilling til så mange punkter og ikke vil bruge mere tid, end det er rimeligt, er det nu engang nødvendigt.
Men for det første endnu en gang helt klart: Kommissionen accepterer artikel 100 A; jeg gjorde kun opmærksom på, at dette har visse konsekvenser. For det andet: Kommissionen accepterer obligatoriske ordninger. Der var overhovedet ikke tale om, at vi gør ordningen for identifikation af dyr frivillig - den skal i hvert fald være obligatorisk - det drejer sig jo kun om spørgsmålet om, hvorvidt mærkningen skal være frivillig eller ej. Også her accepterer vi en obligatorisk mærkning.
Dog beder jeg om forståelse for, at vi har følgende situation: Når vi siger obligatorisk - og dermed punktum - så betyder det, at vi skal give medlemsstaterne den nødvendige tid til det. Så har vi i denne overgangsperiode i realiteten ikke nogen ordning. Derfor overvejer vi at sige, at der til denne overgangsperiode skal indføres en frivillig ordning, hvilket dog ikke betyder - for også endnu en gang at understrege dette klart - at enhver kan gøre, hvad han vil i denne fase, derimod skal alle bestemmelser selvfølgelig overholdes, f.eks. med hensyn til de oplysninger, der skal stå på dette mærke.
Også dette er to særskilte spørgsmål: Om jeg laver et mærke eller ej, det er frivilligt. Vi skal selvfølgelig også fastsætte klare bestemmelser om det, der skal stå på mærket. Kun på den måde kan det fornuftigvis fungere.
Med hensyn til forskellige ændringsforslag, som jeg forkastede, sagde jeg meget klart, at mange af disse forslag efter vor opfattelse ikke sigter mod ligefrem at forbedre ordningen. I stedet kunne der f.eks. opstå grå zoner; vore forslag går i øvrigt til dels endog videre end Parlamentets. Jeg mener dog, at det er Kommissionens ret at gøre opmærksom på sådanne vanskeligheder og her under førstebehandlingen - hvis vi nu går ud fra, at vi har artikel 100 A som retsgrundlag - også at forkaste sådanne forslag.

Formanden
Tak, hr. kommissær.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finde sted kl. 12.00.

Velkomstord
Formanden
Jeg har hermed den glæde at ønske velkommen til en delegation fra Republikken Yemen under ledelse af Mohamed Abdo Saïd, formand for Finansudvalget i Deputeretkammeret.
Delegationens besøg finder sted i forbindelse med det andet interparlamentariske møde med EuropaParlamentets kompetente delegation.
Det er mig en glæde at konstatere, at der eksisterer udmærkede forbindelser mellem Den Europæiske Union og Yemen, og at de kontakter, vi har på det parlamentariske plan, afspejler den fælles vilje til samarbejde.
Jeg ønsker den yemenitiske delegation et godt udbytte af forhandlingerne og et behageligt ophold i Strasbourg.

Restkoncentrationer af veterinærlægemidler i animalske levnedsmidler
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A4-0035/97) af Kenneth Collins for Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerbeskyttelse om forslag til Rådets forordning (EF) om ændring af forordning (EØF) nr. 2377/90 om en fælles fremgangsmåde for fastsættelse af maksimalgrænseværdier for restkoncentrationer af veterinærlægemidler i animalske levnedsmidler (KOM(96) 0584 - C4-0683/96-96/0279(CNS)).

Kenneth Collins
Fru formand, jeg vil gerne i begyndelsen sige, at den holdning, jeg giver udtryk for i formiddag, er den enstemmige holdning i Parlamentets Udvalg om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerbeskyttelse, og jeg vil gerne gøre det klart, at den er enstemmig.
Maksimalgrænseværdier for restkoncentrationer er de tilladte mængder af kemikalier i animalske produkter, der anvendes til levnedsmidler bestemt til konsum. De er omfattet af en rådsforordning, som blev vedtaget i 1990 og skulle udløbe i december 1996. Princippet er meget vigtigt: Hvilken mængde af hvert kemikalie kan mennesker risikofrit indtage? Så enkelt er det, og det er derfor ikke kun et spørgsmål om industripolitik eller veterinærpolitik, det er et spørgsmål om folkesundheden.
Markedet blev delt i to i 1990. Der var »gamle« stoffer, hvoraf mere end 180 allerede var på markedet, som skulle evalueres gradvist, så der kunne fastlægges maksimalgrænseværdier for restkoncentrationer for disse stoffer, og der var nye stoffer, som endnu ikke var kommet ind på markedet, og for disse skulle der fastsættes maksimalgrænseværdier for restkoncentrationer, før de kunne markedsføres. Alle de gamle stoffer skulle evalueres, og der skulle fastsættes maksimalgrænseværdier for restkoncentrationer for dem inden udgangen af 1996. Dette skete ikke, hvilket betyder, at alle stoffer, for hvilke der for øjeblikket ikke er fastsat maksimalgrænseværdier for restkoncentrationer, skal være forbudt i Fællesskabet, medmindre der blev grebet ind.
Kommissionen var meget langsom til at udarbejde forslaget. Den gamle forordning udløb i december 1996, den nye blev først sendt til Parlamentet den 10. januar 1997. Den nuværende situation er derfor, at der er et juridisk tomrum. Det foreliggende kommissionsforslag forsøger at gøre to ting: Det forsøger at forlænge tidsfristen for evalueringen af kemikalier, og vi kan acceptere det, da det klart er nødvendigt; men det forsøger også at klassificere de stoffer, der anvendes på dyr under kliniske forsøg. Et prisværdigt mål, men jeg er bange for, at 2-3 uger ikke er nok tid til, at Parlamentet kan behandle dette grundigt og tage fat på et meget vigtigt aspekt af folkesundheden. Vi skal have tilsagn om, at fastsættelsen af alle de øvrige maksimalgrænseværdier for restkoncentrationer vil blive foretaget inden for en given frist, hvis vi går med til en forlængelse. Udvalget er ikke i tvivl om, at en forlængelse er nødvendig, og vi er indstillet på at støtte en sådan. Men resten er ærlig talt ikke tilstrækkeligt, og efter vor opfattelse skal vi gøre folkesundheden til vor første prioritet.
Endvidere afspejler Kommissionens forslag ikke bekymringerne med hensyn til kliniske forsøg. Vi har erfaret, at virksomhederne ikke altid har tilvejebragt de rigtige oplysninger, undertiden endog fordi Kommissionen ikke altid har gjort det klart, hvad den ønskede, og der er alt for mange stoffer, hvor der endnu ikke er påbegyndt forsøg, eller de for den sags skyld er færdiggjort. I denne henseende kan vi ikke tillade den risiko, som ikke-evaluerede kemikalier kunne udgøre for folkesundheden. Vi accepterer således det logiske i at forlænge fristen, men vi kan ikke acceptere resten af forslaget. Vi har ikke fået tid nok, og vi mener ikke, at det i tilstrækkelig grad giver forbrugerne sikkerhed: Det er ikke fuldstændigt, og det lader forbrugerne såvel som medicinalvirksomhederne svæve i uvished.
Europa-Parlamentet har kun en enkelt behandling i denne forbindelse - det er et forslag i henhold til artikel 43 - og vi forstår, at Udvalget for Veterinærlægemidler om to uger formentlig vil forelægge Kommissionen en udtalelse, hvori der foreslås ændringer af forsøgssystemet. Og alligevel bliver vi i dag bedt om at lade dette gå igennem uden større diskussion. Det er ikke tilfredsstillende. Forslaget, fristen og de væsentlig politiske foranstaltninger er alle meget forskellige. Der er ingen bestemmelser i traktaten, som gør det muligt for os at opsplitte dette.
Og til trods for, at Kommissionen er blevet bedt om at påvise, hvad der er det juridiske argument, har den endnu ikke, her kl. 11.40, gjort det. Jeg har ikke hørt fra Kommissionen, hvad dens juridiske argument er på grundlag af traktaten, og det er ikke fordi, jeg ikke har spurgt. Men lovede mig det for halvanden time siden, og jeg har stadig ikke fået det.
Det havde været at foretrække at udfylde det juridiske tomrum, men jeg er bange for, at hvis Kommissionen ikke er i stand til at afgive et klart tilsagn om, at den vil tage den del af forslaget tilbage, som vedrører stofferne, og går med til kun at gå videre med en forlængelse af fristen, har jeg fået mandat fra udvalget til at sige helt klart, at vi vil henvise dette til fornyet udvalgsbehandling med henblik på yderligere ændringsforslag. Dette er udvalgets enstemmige holdning.
Hr. Bangemann siger, at han er overrasket. Jeg ved ikke, hvorfor han er det - hvis han rent faktisk er det - da det blev gjort klart i udvalgsfasen, at dette var den enstemmige holdning, og det blev gjort klart over for ham i et brev så sent som i går.
Jeg håber, at Kommissionen ser sig i stand til at tage det forslag tilbage, som vedrører stofferne. Jeg håber, at Kommissionen kan gå med til kun at gå videre med fristen. Hvis den gør det, glæder det mig meget at anbefale Parlamentet, at vi støtter ændringen af fristen, men udvalget holder stejlt på, at det ikke vil gå med til resten.

Formanden
Kommissær Bangemann beder om ordet. Jeg ved ikke, om det er med henblik på et indlæg til dagsordenen eller et personligt indlæg, men jeg bemærkede, at han reagerede meget kraftigt. Jeg vil derfor straks give ham ordet med tilladelse fra hr. Collins og de andre talere, som jeg vil give ordet bagefter.

Bangemann
Fru formand, jeg vil allerførst gerne sige, hvorfor jeg anmoder om ordet nu: Ikke, fordi jeg er ophidset, men fordi vi alle i fællesskab lige bør fastslå, hvad det drejer sig om. Jeg forstod af hr. Collins' bemærkninger, at der stadig er uklarheder. Derfor vil jeg gerne sige nu, hvad vi mener om sagen, og hvordan problemerne efter vor mening kan løses.
For det første: Vi forlanger absolut ikke, at Parlamentet i dag eller om to uger el.lign. udtaler sig om forslagenes substans. Parlamentet kan få den tid, som det behøver til nøje at behandle disse forslag. Man kan tage den seneste udvikling med i betragtning, og Rådet har - det ved hr. Collins også - i et brev til mig bekræftet, at det ikke vil træffe afgørelse om substansen, inden Parlamentet har vedtaget og formuleret sin holdning til det.
Brevet er også sendt til hr. Collins, som jeg netop erfarer. Dvs. at det må være fuldkommen klart, at ingen mennesker her, hverken Rådet eller Kommissionen, forlanger af Parlamentet, at det udtaler sig om substansen inden for få dage eller timer eller endog her. Det er ikke vort ønske, heller ikke Rådets ønske.
Rådet har forpligtet sig. Jeg mener ikke, at vi nu i den interinstitutionelle dialog bør gå ud fra, at den vil unddrage sig en sådan skriftligt formuleret forpligtelse. Men jeg kan, for også at mindske Parlamentets bekymring i denne henseende, her sige: Såfremt Rådet skulle have til hensigt at træffe en afgørelse uden Parlamentets deltagelse, hvilket jeg absolut ikke tror, ville vi tage forslaget tilbage. Det kan vi til enhver tid. Vi ville forhindre Rådet i at træffe en afgørelse, uden at Parlamentet har udtalt sig om det. Vi beder kun om - og hr. Collins sagde jo endog, at han ville støtte det - at man behandler artikel 14 nu, dvs. forlængelsen af denne frist, da vi i modsat fald vil befinde os i en umulig situation i forbindelse med de lægemidler, som allerede - og uden nogen risiko - har været på markedet i mange år. Det er problemet.
Det er rigtigt, at det har taget lang tid. Det skyldes imidlertid ikke Kommissionen, men derimod, at f.eks. agenturet i London ikke har tilstrækkeligt med personale, at industrien, det sagde hr. Collins også, til dels ikke har tilvejebragt oplysningerne. Den saglige berettigelse af at forlænge fristen med to år bestrides efter min opfattelse således ikke.
Fru formand, De ser, tror jeg, at det var nødvendigt, at jeg her endnu en gang gav udtryk for dette. Det drejer sig ikke om substansen, hele forslaget. Rådet vil ikke træffe en afgørelse, før Parlamentet har udtalt sig om det. Parlamentet har al den tid, det behøver, og Kommissionen lover hermed: Såfremt Rådet alligevel - men det er en rent abstrakt tanke - ikke skulle overholde de forpligtelser, som det har givet udtryk for i brevet, tager vi forslaget tilbage, således at det så ikke længere eksisterer.
Det eneste, vi nu anmoder om som led i en hasteprocedure, er anvendelsen af artikel 14, og det er juridisk muligt.

Trakatellis
Fru formand, beskyttelsen af den animalske produktion og af befolkningens sundhed prioriteres i dag højt inden for Den Europæiske Unions aktioner, navnlig efter de seneste begivenheder i forbindelse med BSE-epidemien. Ligeledes må det indre marked tilpasses, så de produkter, der er på markedet eller kommer på markedet, ikke er sundhedsfarlige, samtidig med at de overholder reglerne i de internationale aftaler, der er indgået. Dette forslag fra Kommissionen vedrører en ændring af den forordning, der fastsætter maksimalgrænseværdier for restkoncentrationer af veterinærlægemidler i animalske levnedsmidler. Med sit forslag forsøger Kommissionen at justere forordningen ved at overlade til Det Europæiske Agentur for Lægemiddelvurdering at behandle ansøgningerne om fastsættelse, ændring og udvidelse af maksimalgrænseværdier for restkoncentrationer samt fastlægge beslutningsproceduren med den centraliserede procedure. Samtidig skønnes ændringen at være nødvendig, fordi Fællesskabet skal overholde de forpligtelser, der følger af aftalen om gennemførelse af sundhedsmæssige og plantesundhedsmæssige foranstaltninger som følge af de multilaterale forhandlinger inden for rammerne af Uruguay-Runden. Målet bør ikke være ændringen af forordningen i sig selv, men en reel beskyttelse af befolkningens sundhed, så fælles maksimalgrænseværdier for restkoncentrationer kan muliggøre en fri handel med levnedsmidler og veterinærlægemidler og sikre en effektiv beskyttelse af forbrugerne på det fælles marked. Hovedspørgsmålet forbundet med ændringen af forordningen drejer sig om forlængelsen af fristen for evalueringsprocessen. De vanskeligheder, der har været med evalueringsprocessen på medlemsstatsniveau og hos det nydannede Agentur for Lægemiddelvurdering, som først var driftsklar i 1995, tvinger os til at forlænge fristen med yderligere to år, hvor agenturet skal afslutte evalueringen. Her må vi understrege, at beskyttelsen af forbrugerne og befolkningens sundhed tvinger os til at sætte en frist med hensyn til de farlige stoffer, så de er færdigevalueret inden december 1997.

Cabrol
Fru formand, det foreliggende forslag tager sigte på at sikre, at indtagelsen af medicin hos dyr, der er beregnet til konsum, ikke udgør en fare for forbrugerne. Veterinærmedicinske præparater efterlader nemlig et restindhold, der forbliver i dyret over et vist tidsrum, og som derfor vil kunne være indeholdt i de produkter, der er bestemt for konsum: kød, slagteaffald, mælk og æg. Skadeligheden af dette restindhold afhænger hovedsagelig af dets koncentrationsgrad i de pågældende levnedsmidler kaldet den »maksimale koncentration af restindholdet af veterinærmedicinske præparater i levnedsmidler hidrørende fra dyr«. Dette er en teknisk definition, men den siger, hvad der skal siges. Denne maksimale koncentration - eller maksimalgrænseværdi om man vil - er blevet fastsat ved en forordning fra januar 1992. Siden da er intet nyt stof blevet godkendt, uden at denne maksimumsgrænse er blevet fastsat. 400 medicinske præparater ventede på en sådan godkendelse, som burde være givet inden den 1. januar 1977. Men desværre har man kun kunnet evaluere 200 ud af de 400. De resterende 200 risikerer at blive taget tilbage fra markedet for behandling af dyr med øjeblikkeligt varsel; hvis det skete, ville det være en katastrofe for landbrugsfødevareindustrien, uden at det på nogen måde ville gavne folkesundheden. Vi anmoder derfor om en forlængelse af tidsfristen til den 1. januar 1999.
Det ville derimod være til skade for folkesundheden, hvis levnedsmidler, der hidrører fra dyr, som har været anvendt til kliniske forsøg, forbruges, inden der er fastsat en endelig - og ikke kun midlertidig - maksimumsgrænse. Det er derfor at største betydning, at dyr, der har været anvendt til kliniske forsøg, ikke anvendes til konsum, før der er fastsat en endelig maksimumsgrænse.

Lannoye
Fru formand, jeg kan tilslutte mig det indlæg, hr. Collins afgav for et øjeblik siden, men jeg ville gerne belyse punkt 2 i sagen lidt nærmere.
Men allerførst hvad angår punkt 1, må man konstatere, at vi står over for et alvorligt problem. 246 stoffer, der blev anvendt som veterinærmedicinske præparater inden vedtagelsen af 1990-direktivet, er stadig ikke blevet gjort til genstand for en nyevaluering! Der er ikke fastsat en maksimumsgrænse for restindholdet, og det har i realiteten været forbudt at anvende disse stoffer siden den 1. januar i år. Det er derfor af afgørende betydning at forlænge tidsfristen for denne evaluering, således som Kommissionen foreslår.
Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerbeskyttelse kan tilslutte sig dette på én betingelse: hvad angår de farligste stoffer, eller i hvert fald de stoffer, der mistænkes for at være de farligste, bør evalueringen være gennemført inden den 1. januar 1998.
Jeg vil nu gå over til at behandle forslagets punkt 1, som har langt alvorligere følger. Kommissionen foreslår nemlig at ændre 1990-forordningen, således at medicinalindustrien får mulighed for - med midlertidige maksimalgrænseværdier - at anvende præparater, som stadig kun er på det kliniske forsøgsstadium. Hvilket rent konkret betyder, at forbrugerne bliver ufrivillige forsøgsdyr for medicinalindustrien. Det er da også medicinalindustrien, der har foreslået disse midlertidige grænseværdier, som i øjeblikket undersøges af Agenturet for Lægemiddelvurdering og de kompetente udvalg.
Der er her tale om en ændring i forhold til 1990-forordningen, fordi denne foranstaltning på daværende tidspunkt blev betragtet som en undtagelsesforanstaltning.
Foranstaltningen bliver nu gjort generel. Jeg tror, alle i Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerbeskyttelse er enige om, at dette er uacceptabelt. Vi beder kommissæren udtale sig klart på dette punkt. Indvilliger han i at trække dette punkt i forslaget tilbage, ja eller nej? Jeg tror, det er her problemet ligger og ikke under punkt 1, som vi kan tilslutte os.
Jeg vil imidlertid også knytte en bemærkning til en udtalelse fra hr. Santer, der i går erklærede, at med hensyn til de sanitære og fytosanitære foranstaltninger agtede han at anvende artikel 100 A. Her vil jeg gerne indrømme, at det haster, hvad angår punkt 1, men vedrørende punkt 2 er det ikke tilfældet.
(Kommissæren afbrød taleren) Så meget des bedre, hr. Bangemann, kom med en klar bekræftelse! I indlægget for lidt siden - måske skyldes det et problem med tolkningen - kom De ind på substansen. Jeg taler om punkt 2 af Deres forslag, som vedrører systemet med midlertidige maksimalgrænseværdier for restkoncentrationer for stoffer, der stadig er på det kliniske forsøgsstadium.
Jeg anmoder om en klar stillingtagen, og om at De trækker dette forslag tilbage!

Barthet-Mayer
Fru formand, endnu en gang drejer det sig om at værne om forbrugerens sikkerhed; i dette tilfælde forbrugerens sikkerhed med hensyn til restkoncentrationer af veterinærmedicinske produkter i levnedsmidler hidrørende fra dyr.
Det første vigtige punkt vedrører tidsfristerne. Med hensyn til de potentielt farligste stoffer er det uomgængelig nødvendigt, at de evalueres inden den 31. december i år, og at de i modsat fald forbydes fra og med den 1. januar 1998. Borset herfra vil det - på baggrund af Kommissionens langsomme behandling af spørgsmålet - være naturligt at acceptere en forlængelse på tre år vedrørende de andre stoffer, som stadig venter på at blive evalueret af Agenturet for Lægemiddelvurdering. En sådan forlængelse er nødvendig, ellers ville over 200 stoffer øjeblikkelig blive trukket tilbage fra markedet, uanset om de er gode eller dårlige, hvilket ikke ville være retfærdigt.
Det andet vigtige punkt vedrører de kliniske forsøg. Kommissionens tekst er uklar og upræcis på dette punkt. Det drejer sig imidlertid om levnedsmidler, der hidrører fra dyr, som har undergået kliniske forsøg, og hvis organisme indeholder restkoncentrationer af stoffer, hvoraf en række kan indebære en risiko for forbrugeren. I lyset af den krise, vi oplever inden for sektoren - og her er jeg helt enig med hr. Lannoye - kan det ikke accepteres, at disse stoffer kommer ind i fødekæden.

Kenneth Collins
Fru formand, jeg mener, at vi skal være på det rene med dette. Hvad angår hensigten , er jeg slet ikke uenig med hr. Bangemann. Det vil jeg gerne gøre helt klart.
Der hører ligheden mellem mig og hr. Bangemann formentlig op. Jeg tror ikke, at særlig mange under nogen omstændigheder har bemærket mange ligheder tidligere. Vi accepterer fuldt ud - alle i salen, alle, som har talt, og de, der ikke har gjort det - at tidsfristen skal ændres. Den kan stort set forlænges til udgangen af århundredet. Vi behøver omkring tre år til at afslutte forsøgene
Men det punkt, hvor vi er uenige med hr. Bangemann, er med hensyn til det, man gør i juridisk henseende med resten. Selv om jeg respekterer, at hr. Bangemann har til hensigt at sige til Rådet: «I kan ikke træffe en afgørelse, da I ikke har modtaget Parlamentets udtalelse«, er kendsgerningen den, at der kun er forelagt et enkelt forslag. Der er kun en enkelt behandling af det forelagte forslag, da det er fremsat i henhold til artikel 43. Parlamentet har overhovedet ingen mekanisme til at opdele det, og det har Kommissionen og Rådet heller ikke, så vidt jeg kan se.
Det, vi har, er en hensigtserklæring med hensyn til, at de ikke vil gå videre. Jeg er bange for, at de breve, jeg har modtaget, ikke har nogen officiel status. De afspejler overhovedet ikke noget i traktaten. Der er, så vidt jeg ved, ikke nogen i traktaten - jeg håber, hr. Bangemann kan ændre min opfattelse af dette - som siger, at en sådan hensigtserklæring udgør en juridisk forpligtelse.
Hvis der fandtes noget sådant, ville jeg måske kunne overtales til at ændre opfattelse, og udvalget ville måske også kunne overtales til at ændre opfattelse. Men for øjeblikket har vi ikke garanti for, at Parlamentet får lov til at afgive udtalelse om noget, som det allerede har afgivet udtalelse om, da der kun er en enkelt behandling og en enkelt forordning. Det er problemets kerne. Hvis vi kan løse det, hvis hr. Bangemann kan vise os, hvad retsgrundlaget er for alt dette, ville vi måske være i stand til at ændre opfattelse.
For øjeblikket ser jeg overhovedet ikke nogen vej fremad, selv om jeg er enig i hans synspunkter, og han formentlig er enig i mine. Vi har samme hensigt, men desværre er det vor opfattelse i Parlamentet, at vi ikke kan have tilstrækkelig tillid til den procedure, der foreslås, til at lade det ske. Jeg tror heller ikke, at hr. Bangemann vil være i en tilstrækkelig magtfuld position over for Rådet til at gennemtvinge det, da han ikke vil have noget retsgrundlag til at gøre det.

Bangemann
Fru formand, for at undgå vanskeligheder med at forstå mit uklare tysk vil jeg gerne først slå over i mit udmærkede engelsk og derpå over i fransk, således at alle, som har deltaget i forhandlingen, ikke er nødt til at forlade sig på vor ineffektive tolketjeneste.
For mig er tjenesten udmærket, jeg henviser til de indlæg, der blev fremsat under diskussionen.
Tingene er blevet mere klare, fordi vi, som jeg sagde i begyndelsen, i dag kun behandler artikel 14, vi behandler ikke nogen anden artikel. Artikel 14 indeholder en forlængelse på to år for de stoffer, som allerede findes på markedet. Ken Collins og Parlamentet er rede til at acceptere dette. Det, der optager Dem, er: «Hvad skal vi gøre med forslagets substans?« Jeg har allerede sagt, at der er to breve, et, som De ved, fra Rådet og et andet fra min kollega, Marcelino Oreja, som er ansvarlig for forbindelserne med Parlamentet, efter råd fra vor Juridiske Tjeneste. De to positioner er særdeles klare med hensyn til den juridiske fortolkning: Dette er ikke behandlingen; der er kun anmodet om hasteprocedure for artikel 14 - ikke om noget andet.
I dag behøver vi ikke at behandle substansen. Det er der ingen, der anmoder om. Det kan gøres, efter at Parlamentet har indtaget et standpunkt. Det eneste spørgsmål, det drejer sig om i dag, er, om Parlamentet kan acceptere en hasteprocedure for artikel 14, og det er det, vi anmoder om.
Med hensyn til garantien siger vor Juridiske Tjeneste, at det er i orden. Rådet har kun anmodet om hasteprocedure i forbindelse med artikel 14, og formelt blev der ikke anmodet om hasteprocedure for noget andet. Hvis der opstod et problem, vil Kommissionen endvidere være rede til at tage hele forslaget tilbage for at gøre det helt klart, at Parlamentet skal udtale sig om substansen.
(FR) Jeg vil dernæst fremsætte nogle bemærkninger på fransk, fordi der fremkom nogle kommentarer på fransk til spørgsmålet vedrørende stoffer. Hvis disse kommentarer er udtryk for Europa-Parlamentets holdning - hvilket stadig er uvist - vil Kommissionen som altid være rede til at lade Europa-Parlamentets synspunkter indgå i sine overvejelser, og Europa-Parlamentet har tid nok til at tage stilling til spørgsmålet. Europa-Parlamentet har nemlig rig lejlighed til at behandle spørgsmålet om kliniske forsøg og alle de øvrige spørgsmål, der trænger sig på, og tage stilling på et senere tidspunkt. Sagen er klar, og derfor kan jeg ikke se, hvorfor man ikke skulle ændre artikel 14, når nu Europa-Parlamentet kan tilslutte sig dette. Det er såmænd alt, hvad jeg beder om.
Kenneth Collins
Fru formand, jeg er Dem taknemlig for at give mig taletid, og jeg er også hr. Bangemann taknemlig for hans redegørelse. Jeg ved, at vi efter planen skal stemme om dette i løbet af den næste halve times tid. Jeg vil gerne vide, om det måske var muligt, at vi i stedet foretog afstemningen i morgen. Så vil jeg have mulighed for personligt at se nærmere på dette sammen med hr. Bangemann og hans tjenestegrene, og vi kunne så få afklaret situationen til vor gensidige tilfredshed. Hvis De går med til dette, vil det vist være den bedste løsning.

Formanden
Efter min mening er det et ganske rimeligt forslag. Jeg vil lade det være op til forsamlingen at afgøre dette, fordi vi ifølge den oprindelige plan skulle have sat betænkningen under afstemning i dag kl. 12.00. Er der nogen indsigelser imod, at vi accepterer denne mindre ændring af dagsordenen, som går ud på at udsætte afstemningen vedrørende den pågældende betænkning til afstemningstiden i morgen kl. 12.00?
(Forslaget vedtoges) Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 12.00.

Formanden
Kære kolleger, hr. Whitehead har fremsat en anmodning, som jeg gerne ville kunne imødekomme. Hr. Whitehead, der er til stede nu, vil ikke kunne være til stede i eftermiddag, og han ville gerne forelægge sin betænkning. Klokken er nu et minut over tolv. Jeg giver ham nu ordet, idet jeg beder ham nøje overholde taletiden, for at vi dernæst kan gå over til afstemningen.

De vigtigste emner for forbrugerpolitikken (1996-1998)
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A4-0317/96) af Whitehead for Udvalget om Miljøog Sundhedsanliggender og Forbrugerbeskyttelse om meddelelse fra Kommissionen om de vigtigste emner for forbrugerpolitikken (1996-1998) (KOM(95) 0519 - C4-0501/95).

Whitehead
Fru formand, jeg takker Dem, ikke mindst på grund af de vanskeligheder, De kom ud for tidligere i dag. Jeg har ingen illusioner om, at de medlemmer, der er til stede her, er kommet, fordi de interesser sig for det, jeg vil sige. Men de er kommet for at lytte til og deltage i en afstemning om de prioriterede mål for forbrugerpolitikken i spørgsmålet om BSE og andre ting.
Jeg vil gerne bruge de fem minutter, jeg har fået tildelt, til at forelægge den betænkning, som har ventet på Parlamentets opmærksomhed i mere end to mødeperioder, og som vedrører de vigtigste emner for forbrugerpolitikken, der er fastsat af hr. Prendergast, og som overlever ham, og som overlever hr. Papas' tid som generaldirektør i GD XXIV, og som nu behandles af hr. Reichenbach. Den omstændighed, at det har varet så længe, og den omstændighed, at vi stadig er nødt til at forsøge at opnå en vigtig støtte i relation til fru Bonino og hendes kabinet, understreger i tilstrækkelig grad det, vi forsøger at sige i dag. Det glæder mig, at hr. Santer er til stede, hvad enten han lytter til det, jeg siger, eller ej.
Vi mener, at en ramme for de prioriterede mål for forbrugerpolitikken i Unionen i alt væsentligt ikke behøver at være en lang ønskeseddel over ting, som kunne gøres i en ideel verden, men en klar, kort og præcis liste over de ting, vi bør gøre, ting, som bør stå i forbindelse med den centrale rolle, som artikel 129 A bør spille for os efter Maastricht. Vi mener, at vi bør have prioriterede mål, der er klart fastsat til hr. Reichenbach og hans stab.
Yderligere foranstaltninger til at sikre forbrugernes klagemuligheder såvel ved som uden for domstolene i hele Unionen: konkrete lovgivningsforslag og -foranstaltninger til at sikre beskyttelsen af forbrugernes økonomiske interesser - og vi vil vende tilbage til dette under forhandlingen om fru Marinuccis betænkning i eftermiddag - bedre informationer, som gennem forbrugerinformation styrker forbrugernes stilling, en bæredygtig levnedsmiddelpolitik af hensyn til forbrugerne, og her bemærker jeg de nye beføjelser, som fru Bonino har. Jeg håber, at vi i eftermiddag får at vide, hvordan hun vil bruge dem, og jeg glæder mig over det, hr. Santer sagde i går, som var en historisk dag for denne forsamling og for dens forbindelser med Kommissionen med hensyn til den prioritet, vi giver levnedsmidler, sundhed og sikkerhed. Endelig fastlæggelsen af en enkelt, klar grunddefinition på begrebet universel tjeneste, som kan anvendes på et sektorgrundlag, efterhånden som vi bevæger os mod en liberalisering af nøglesektorer på markedet.
I den tid, jeg har til rådighed, ønsker jeg ikke i enkeltheder at komme ind på nogen af disse. Jeg vil blot sige, at jeg føler, at vi har været forsømmelige med ikke at give disse områder den prioritet, de fortjener. Med hensyn til adgang til klagemuligheder er Kommissionen nu i det mindste ved at tage skridt til at offentliggøre planer, men den skal gå videre og sikre gensidig anerkendelse af betingelserne for at modtage retshjælp i hele Fællesskabet og gøre det muligt for forbrugerorganisationer i lande som mit samt offentlige organer at indlede kollektive søgsmål i tilfælde af overtrædelser af fællesskabsretten.
Vi skal også have yderligere oplysninger fra GD XXIV og fru Bonino om, hvordan de nøjagtigt vil anvende det ekstra personale og de nye beføjelser, de har til at overvåge hele Fællesskabet, for så vidt angår spørgsmålet om sundhed og levnedsmiddelsikkerhed. Den forskning, vi bør gennemføre, og som Kommissionen bør støtte og finansiere i denne henseende, skal undersøge de beslægtede spørgsmål om menneskers og dyrs sundhed, som altid er blevet prioriteret lavt, da forbrugernes interesser aldrig har indtaget en fremtrædende stilling. Jeg håber, at vi her i spørgsmål som undersøgelsen af den nye variant af Creutzfeldt-Jakobs sygdom ikke kun vil opleve et engagement i medlemsstaterne, herunder min, men også fra hele Kommissionens side med hensyn til at se nærmere på denne svøbe, og hvordan den har udviklet sig.
Der er mange ting, som jeg kunne have sagt, og der bliver måske lejlighed til at tale med den nye generaldirektør og fru Bonino på et senere tidspunkt. Jeg beklager, at denne forhandling er blevet placeret på en sådan måde, at den både er blevet afkortet og delt af pausen.

Formanden
Tak hr. Whitehead. Jeg må beklage, at forsamlingen ikke har udvist den fornødne opmærksomhed, fordi man har været utålmodig med at komme i gang med afstemningen.
Forhandlingen om Whitehead-betænkningen vil blive genoptaget i eftermiddag kl. 15.00.

Velkomstord
Formanden
Jeg har fornøjelsen at byde velkommen til en delegation fra det Internationale Center for Fred i Mellemøsten, som har taget plads i den officielle loge. Denne delegation, der består af repræsentanter for Knesset og for Det Palæstinensiske Lovgivende Råd, beærer os med deres besøg i anledning af deres møde med EuropaParlamentets kompetente delegationer.
Dette initiativ, som er det første af sin art, er en enestående anledning til at diskutere de emner vedrørende fredsprocessen i Mellemøsten, som vi alle har på meget tæt hold.
Jeg benytter lejligheden til også at byde velkommen til Den Europæiske Unions særlige udsending vedrørende fredsprocessen i Mellemøsten, hans excellence ambassadør Moratinos.
Vores relationer med Knesset og Det Palæstinensiske Lovgivende Råd er fremragende, og vores kontakter på parlamentarisk plan har vist, at der er et fælles ønske om at samarbejde på en lang række områder.
Jeg håber, at dette møde markerer en ny etape i den nødvendige tilnærmelse mellem landene og de befolkninger, vi repræsenterer.
Jeg håber, at delegationen fra Det Internationale Center for Fred i Mellemøsten må få nogle værdifulde samtaler og et udbytterigt ophold i Strasbourg.

Tamino
Hr. formand, jeg tager kun ordet for at bede om en afklaring. Der har været et åbenlyst modsætningsforhold mellem det, kommissionsformand Santer har hævdet på side 8 i sin beretning, hvor han taler om en »obligatorisk og systematisk mærkning« som udtryk for Kommissionens valg, og den erklæring, vi i dag har hørt fra kommissær Fischler, som har afvist alle de ændringsforslag, hvori der krævedes obligatorisk mærkning af oksekød.
Førend vi nu stemmer herom, vil vi gerne have oplyst, hvorledes Kommissionen virkelig er indstillet. Er mærkningen obligatorisk eller ej? Er den systematisk eller ej? De erklæringer, vi har hørt, er ikke gået i denne retning. At sige i al almindelighed, således som kommissær Fischler har gjort det, at Kommissionen »i almindelighed« er enig i, at mærkningen skal være obligatorisk, men at der ikke straks skal være tale herom og ikke fastsættes nogen frist, er det samme som ikke at acceptere dette princip, som blev nævnt af kommissionsformand Santer i går. Før afstemningen ønsker vi klarhed omkring Kommissionens officielle holdning!
(Bifald)
Fischler
Hr. formand, mine damer og herrer, jeg er meget taknemlig for at få ordet, da det rent faktisk giver mig mulighed for at afklare spørgsmålet. Det ærede medlem hørte åbenbart ikke efter i formiddags.
(Kraftig protest) Jeg sagde i formiddags, at Kommissionen accepterer, at alle tre forslag, som blev behandlet her, kan få artikel 100 A som retsgrundlag. Kommissionen sagde endvidere i formiddags, at vi klart går ind for en obligatorisk ordning. Jeg tillod mig dog at gøre opmærksom på, at en vis fase vil være nødvendig, inden vi i realiteten kan indføre denne obligatoriske ordning i alle medlemsstater, da vi i den forbindelse har brug for en identifikation af dyr og også en registrering, som skal være computerstøttet.
For ikke at forhindre, at de medlemsstater, som allerede i denne periode opfylder alle betingelser, allerede tidligere kan indføre en mærkning, anser vi det for at være hensigtsmæssigt at muliggøre en frivillig mærkning i denne indledende fase, og det blev i øvrigt - det indtryk fik jeg i det mindste - støttet af de fleste, der var til stede under forhandlingen.

Formanden
Det er ikke tidspunktet at debattere denne sag. Når vi når til betænkningen, kan der stilles spørgsmål.

Cohn-Bendit
Jeg vil gerne stille den ærede kommissær Fischler et enkelt spørgsmål: Hvor lang er overgangsperioden?

Formanden
Jeg har allerede sagt, at disse spørgsmål skal stilles på det relevante tidspunkt.

Evans
Hr. formand, til forretningsordenen. Jeg forsøgte at rejse det for lidt tid siden, da Deres forgænger, fru Fontaine, førte forsædet. Da min kollega, Philip Whitehead, talte, udviste et stort antal medlemmer af Parlamentet en udtalt mangel på høflighed over for ham: Man lyttede ikke til ham, folk kom ind og viste en fuldstændig mangel på respekt.
Hr. formand, De bød velkommen til de besøgende i den officielle loge. Jeg ved ikke, hvilket indtryk de havde fået for lidt tid siden - og det er muligvis lidt bedre nu - men jeg håber, at De er i stand til at bruge Deres hammer behørigt, således at roen opretholdes i salen, og man lytter til talerne med respekt, hvilket ikke var tilfældet med hr. Whitehead.

Formanden
Jeg takker Dem mange gange for Deres indlæg, hr. Evans, for De har sikkert konstateret, at det ikke kun var hr. Whitehead, men også formanden, man ikke lyttede til, da jeg bad om stilhed ved begyndelsen af denne afstemning.

Cohn-Bendit
Jeg vil gerne stille den ærede kommissær Fischler et enkelt spørgsmål: Hvor lang er overgangsperioden?

Formanden
Jeg har sagt, at sådanne spørgsmål skal stilles på det relevante tidspunkt. Fru Fontaine har været genstand for personlige udtalelser og beder mig om ordet.

Fontaine
Hr. formand, jeg mener, jeg plejer at kunne sikre disciplinen i forsamlingen. Men hr. Whitehead var godt klar over situationen. Det var en meget stor tjeneste, man gjorde ham. Efter planen skulle vi ikke være startet på hans betænkning. Klokken var over tolv, og vi burde have påbegyndt afstemningen. Hvis jeg tilmed havde kaldt forsamlingen til ro og orden, ville det have forlænget hr. Whiteheads indlæg yderligere, og jeg tror, han havde en udmærket forståelse for situationen. Der var tale om en ekstraordinær situation. Hr. formand, det var alt, hvad jeg havde at sige.

Afstemning
Hory
Hr. formand, min henvisning til forretningsordenen er baseret på artikel 127, 122 og 34. Selv om ARE-Gruppen har forsøgt gennem sine ændringsforslag at forbedre kompromisforslaget, forbliver vi kritiske over for en procedure, der virker som en resignation fra Europa-Parlamentets side i en usædvanlig alvorlig sag.
Vi er således uenige med hensyn til substansen, men min indvending går på det procedurespørgsmål, som den forestående afstemning rejser. I mandags understregede fru Barthet-Mayer og hr. Puerta de meget vægtige argumenter, vi havde for at udsætte denne afstemning til efter afstemningen om mistillidsvotummet. Men EuropaParlamentet har villet det anderledes, og har ikke lyttet til dette argument, som ellers var meget vægtigt og velunderbygget. Jeg skal derfor undlade at gentage det.

Formanden
Hr. Hory, dette spørgsmål blev løst i mandags ifølge den normale procedure. Jeg kan derfor naturligvis ikke tillade, at spørgsmålet rejses igen i en form, som snarere ligner en stemmeforklaring, eftersom De henviser til artiklen vedrørende stemmeforklaring. Jeg beklager.
(Forslaget til beslutning vedtoges)

Papayannakis
Hr. formand, jeg vil gerne sige tre ting:
For det første vil jeg minde de ærede medlemmer om, at hr. Fischler meddelte, at Kommissionen accepterer det ændrede retsgrundlag og vedtagelsen af artikel 100 A, og dette er altså førstebehandlingen.-For det andet fremgår det af listen vedrørende afstemningen, at jeg har anbefalet Parlamentet at forkaste alle de ændringsforslag, som indebærer, at mærkningsordningen ikke skal være obligatorisk: det er korrekt, at jeg mener, at alle disse ændringsforslag bør forkastes, da ordningen bør være obligatorisk, og det samme gælder alle ændringsforslag, der begrænser mærkningen til kød, hvor undertegnede og
Miljøudvalget foreslår, at mærkningsordningen dækker alle produkter fremstillet af oksekød, også forarbejdede produkter og biprodukter.
For det tredje sagde hr. Fischler, at Kommissionen går ind for obligatorisk mærkning, men at den ønsker en overgangsperiode, og han udtalte, at det er årsagen til, at Kommissionen ikke kan acceptere ændringsforslagene om obligatorisk mærkning. Dette har vakt stor forbitrelse hos mange medlemmer. Jeg vil derfor stille hr. Fischler følgende spørgsmål: kan vi ikke vende det om, så Kommissionen accepterer alle ændringsforslag, der indfører obligatorisk mærkning, samtidig med - og ikke i stedet for - at vi indføjer en artikel om en overgangsperiode, der giver medlemsstaterne mulighed for at tilpasse sig - ledsaget af en bøn om, at overgangsperioden gøres så kort som muligt?
(Bifald)
Fischler
Hr. formand, som ordføreren rigtigt sagde, drejer det sig som følge af det ændrede retsgrundlag om førstebehandlingen. Jeg mener derfor, at vi i forbindelse med andenbehandlingen endnu en gang kan vende tilbage til ordførerens ønske.
(Forslaget til lovgivningsmæssig beslutning vedtoges)

Mayer
Hr. formand, lad mig kun lige minde om, at jeg i formiddags mundtligt stillede forslag om at ændre retsgrundlaget fra artikel 43 til artikel 100 A, og at Kommissionen har støttet dette.

Formanden
Som De ved, kan mundtlige ændringsforslag ikke sættes under afstemning. Men vi vil notere dette, og det vil fremgå af protokollen, således at Kommissionen får mulighed for at godkende det.
Derudover skal Udvalget om Retlige Anliggender informere. Det betyder, at vi vil overholde forretningsordenen og foretage afstemning uden dette mundtlige ændringsforslag.
Jeg gør de ærede opmærksom på, at der er en rettelse til den tyske version af betænkningen, og at ændringsforslag 1 og 28 ikke vedrører alle sprogversioner, men at man til sin tid vil finde en passende sproglig løsning sammen med de pågældende parter.
Jeg gør ligeledes opmærksom på, at teksten til ændringsforslag 17 i betænkningen fra Landbrugsudvalget indgår i ændringsforslag 16, der er forelagt til afstemning i plenum, og at ændringsforslag 35 er taget tilbage. Vi undersøger forslaget til forordning.

Goepel
Hr. formand, inden vi går over til afstemningen, vil jeg gerne have kommissær Fischlers tilsagn om det, hr. Mayer lige sagde.

Fischler
Hr. formand, det er interessant, at netop de, der taler mit sprog, åbenbart ikke umiddelbart forstår det, jeg siger. Jeg erklærer derfor for tredje gang, at Kommissionen støtter det.

(Forslaget til lovgivningsmæssig beslutning vedtoges)

Formanden
Ærede medlemmer, tillad mig at byde velkommen til hr. Wole Soyinka, modtager af Nobel-prisen i litteratur, som jeg har talt med her til formiddag for at få oplysninger om situationen i Nigeria, som Parlamentet nu er udmærket bekendt med.

Provan
Hr. formand, det er næppe overraskende, at en britisk konservativ gerne vil begrunde, hvorfor vi stemte imod Medina-betænkningen i dag. Hvis jeg i går havde været en flue på væggen, kunne jeg sagtens have hørt nogen forsøge at få os til at tro, at den britiske regering forsøgte at fremme BSE i vort land.
Jeg må sige, at jeg dybt beklager den holdning, som Parlamentet har indtaget, da man ikke har fået fat på hovedessensen. Vi kan ikke omskrive historien, og det er det, betænkningen forsøger at gøre. Den forsøger jo at fremsætte sine egne forudfattede meninger, som ikke understøttes af kendsgerningerne. Udvalget havde virkelig brug for nogle videnskabelige instrumenter til at hjælpe det til at nå frem til de rigtige konklusioner - måske et retrospektroskop, da det er det, det har brugt ved at forsøge at se tilbage og ikke erkende, at dette var en ny sygdom og en ny situation, der var opstået.
Lad os alle gøre det helt klart. Jeg er sikker på, at Parlamentet og vi, som britiske konservative medlemmer, ønsker at fremme sundheden og tilliden. Det hersker der ingen tvivl om. Vi bør derfor se på situationen i Det Forenede Kongerige selv: Forbruget er praktisk talt igen oppe på det normale, oksekødsindustrien er praktisk talt igen ved det normale, og de foranstaltninger, som regeringen har truffet i Det Forenede Kongerige, har fungeret. Man kan ikke sige dette om resten af Europa, og det er den manglende tillid, der har skabt problemerne.
Betænkningen kortlægger ikke årsagerne til sygdommen. Den tjener som sagt kun til at fremme forudfattede meninger, som ikke understøttes af kendsgerningerne. Det er meget let at kritisere, det er meget let at kværulere og altid beklage sig, men at gøre noget positivt for at afhjælpe problemerne er noget helt andet.
Fremstillingen af animalsk protein synes at ligge til grund for problemet. Vi har fulgt praksis i De Forenede Stater, og de ser ikke ud til at have et problem med BSE dér.
Der er mange spørgsmål, som jeg gerne ville tage op, men lad mig sige følgende: Parlamentet synes at være ambivalent med hensyn til, hvad det forsøger at gøre i forbindelse med hr. Hogg, ministeren. Det siger på den ene side, at han var juridisk forpligtet til at give møde, og alligevel hedder det i den beslutning, der lige er vedtaget, at den institutionelle aftale bør styrkes, således at vi kan kræve, at han giver møde. Men jeg vil påstå, at der ikke for øjeblikket er et retsgrundlag til at gennemføre dette krav.

Le Gallou
Hr. formand, vi har stemt imod det fælles beslutningsforslag, fordi en betinget kritik ikke er forsvarlig på det juridiske plan, hvilket Europa-Parlamentets tjenestegrene i øvrigt har gjort opmærksom på. En betinget kritik er heller ikke forsvarlig på det politiske plan. I realiteten kan en betinget kritik betegnes som hyklerisk. Vi har derfor stemt imod det fælles beslutningsforslag.
Til gengæld vil vi i morgen stemme for mistillidsvotummet, fordi kogalskabsproblemet ikke kun er en fodfejl, således som der er nogen, der gerne vil bilde os ind. Det er heller ikke systemets fejl. Fejlen ligger mere præcist hos de instanser, der er sat til at forvalte systemet. Og disse instanser er - med al respekt for den foregående taler - dels den britiske regering, dels Kommissionen i Bruxelles.
Vi vil derfor stemme for mistillidsvotummet, og det vil have en vis effekt, i det mindste hvad angår de franske medlemmer af Europa-Parlamentet, for med stemmerne fra de elleve repræsentanter fra Front National vil der sandsynligvis være et flertal blandt de franske europa-parlamentsmedlemmer, der støtter mistillidsvotummet i morgen.

Berthu
En af de ting, «kogalskabssagen« har afsløret, er det kaos, der hersker inden for sundhedskontrollen i Europa, et forhold, som har bidraget til spredningen af smitteholdigt kød- og benmel samt kødprodukter og dermed udbredelsen af selve sygdommen. Man har overset dette aspekt af sagen, men det fortæller meget om den måde, hvorpå de europæiske institutioner i dag fungerer.
Med henblik på indførelsen af det indre marked, der indebar en fuldstændig afskaffelse af kontrollen med importen ved de indre grænser - og dermed naturligvis også sundhedskontrollen - vedtog man et direktiv 89/662/EØF om omlægning af systemet; herefter påhvilede den grundlæggende sundhedskontrol ikke længere importlandet ved grænserne, men oprindelseslandet - i det foreliggende tilfælde Det Forenede Kongerige vedrørende kødeksporten.
Denne løsning indebærer imidlertid en række ulemper, idet ansvaret for kontrollen overdrages til den part, der har mindst interesse i at udføre arbejdet med den fornødne grundighed. For at løse dette problem burde man derfor indføre en »føderal« kontrolinstans, der havde til opgave at kontrollere eksportlandene; men en sådan kompliceret opbygning er i modstrid med den nationale suverænitet og er desuden dyr, for det ville kræve, at man ansatte et større antal EU-tjenestemænd i Bruxelles. Dette er kort fortalt - om ikke årsagerne til kogalskabsepidemien (som skyldes en naturstridig landbrugspolitik) - så i det mindste årsagerne til sygdommens udbredelse; Den Europæiske Union har afskaffet den nationale kontrol uden først at indføre - ja ikke en gang opstille - andre velfungerende systemer, som kunne træde i stedet.
Hvad er da situationen i dag? Eftersom den faste toldkontrol er blevet afskaffet ved de indre grænser, og eftersom ledsagedokumenterne for varerne også er blevet afskaffet, er kontrolarbejdet blevet stærkt vanskeliggjort. Kontrollen udøves på må og få ved stikprøver uden et ordentligt check af papirerne, og det på et tidspunkt hvor varerne allerede er i omsætning på markedet i importlandet. Under disse omstændigheder har svindelen frit spil. Der hersker et sandt kaos.
Som et skræmmende eksempel herpå kan jeg nævne en betænkning udarbejdet af et undersøgelsesudvalg under den franske Nationalforsamling vedrørende kogalskaben, og specielt kapitlet om toldkontrollen: ingen af de ansvarlige personer, der var blevet hørt - ministre, højtstående embedsmænd i centraladministrationen og fagforeningsledere - kunne levere pålidelige tal vedrørende den franske import i de nærmest forudgående år af kød- og benmel fra Det Forenede Kongerige.
Således står Den Europæiske Union i dag uden en egentlig sundhedskontrol, hvilket ikke skyldes et tilfælde, men en politik, jeg ikke vil tøve med at kalde bevidst desorganisering, som ifølge troldmandens lærlinge, der har udformet den, skulle hjælpe Unionen ud af kaosset. Det er nærliggende, at sammenligne denne situation med det kaos, der hersker i forbindelse med opkrævningen af moms inden for fællesskabet efter afskaffelsen af de indre grænser.
Hvorledes løse problemet? Den naive vil straks tage imod de færdigpakkede løsninger, Kommissionen tilbyder, og som går ud på at indføre endnu flere fællesskabsregler! Flere fællesskabsagenturer! Flere fællesskabskontrollanter!
Men der er ingen, der har forsøgt at finde ud af, hvor meget indførelsen af et sådant fælles, centralt EU-system ville koste, eller om det kunne gennemføres inden for så kort et tidsrum. Man kan godt gennemføre forsøg i den retning, men det er ikke gennem en føderal kontrol af overholdelsen af bestemmelserne på sundhedsområdet, vi løser den øjeblikkelige krise og det nuværende kaos.
Efter vores opfattelse forholder det sig derimod således, at det indre marked er blevet forplumret på grund af Kommissionens idé om, at man absolut burde afskaffe al kontrol ved grænserne og alle ledsagedokumenter for varer. Den frie bevægelighed indebærer således en uhindret overførsel af smitsomme sygdomme. For at løse problemet, er det nødvendigt at gøre op med denne politik.

Cox
Jeg ser med tilfredshed på den alvorlige udfordring, som Europa-Parlamentet har stillet Kommissionen over for med henblik på at få dens handlinger i forbindelse med BSE bragt i orden. Som svar på Parlamentets undersøgelse af BSE-krisen indrømmede Kommissionens formand, hr. Jacques Santer, i 11 andre kommissærers tilstedeværelse indirekte, at der var mange ting i vejen med systemet, som bør ændres.
Europa-Parlamentets beretning, som angriber den britiske regerings rolle under hele BSE-skandalen, er også særdeles kritisk over for Kommissionen og den tidligere kommissær, Ray MacSharry, som af undersøgelsesudvalget er blevet beskyldt for, om end ikke direkte involveret i en proces med desinformation og bagatellisering af skandalen, i det mindste at »lukke øjnene for det«.
En bevidst nærsynethed fra Kommissionens side har ikke gjort Europas forbrugere nogen tjeneste og i sidste instans heller ikke EU's og Irlands oksekødsproducenter. Jeg glæder mig særdeles meget over, at ansvaret for levnedsmiddelpolitikken nu flyttes fra landbrugskommissærens regi. Jeg støtter også ideen om en europæisk ækvivalent til FDA - Food and Drug Administration.
På vegne af Den Liberale Gruppe går jeg ikke med til at stille et mistillidsvotum til Kommissionen nu, men at give den et par måneder til at rette op på de fejlagtige handlinger i fortiden ved hjælp af betydelige ændringer af levnedsmiddelpolitikken.

Crowley
Hvis BSE-krisen ikke har gjort andet, har den i hvert fald sat skarpt fokus på det altoverskyggende behov for at koncentrere sig om forbrugerbeskyttelsen og at imødekomme forbrugernes berettigede frygt. EU-institutionerne og medlemsstatsregeringerne skal nu arbejde sammen og beskytte forbrugernes interesser til enhver tid. Som sådan har den strategi, som de britiske myndigheder har anlagt under alt dette, været dybt beklagelig. Storbritannien har indtaget en arrogant holdning og været upåvirket af, hvilke følger dens adfærd ville få for dens partnere i Europa.
Selv om jeg glæder mig over, at Undersøgelsesudvalget har været opsat på at undersøge BSE-krisen fuldt ud, er jeg forbløffet over den fremgangsmåde, det har benyttet i visse henseender. Man indkaldte EU-kommissærer og -tjenestemænd, men indkaldte ikke den person, som havde det endelige politiske ansvar på det pågældende tidspunkt: den daværende formand for Kommissionen, Jacques Delors. Den omstændighed, at man ikke indkaldte hr. Delors i udvalget, er en foruroligende undladelse og tjener kun til at sætte spørgsmålstegn ved, om udvalget behandlede spørgsmålet upartisk. Hvorfor blev hr. Delors ikke indkaldt? Har det noget at gøre med den kendsgerning, at udvalget havde et indbygget socialistisk flertal? Hvorfor gav hr. Delors ikke møde for at beskytte og forsvare Kommissionen?
Den bedste måde, hvorpå man nu kan tage fat på BSE-krisen, er ikke at se tilbage i bagklogskabens klare lys, men at fastlægge en omfattende strategi, som vil beskytte og berolige de europæiske forbrugere. Dette betyder nødvendigvis, at de britiske myndigheder vil skulle indtage en mere samarbejdsvillig og ansvarlig holdning.

Deprez
Spredningen af BSE hos kvæg har allerede gjort det af med hele besætninger og haft katastrofale følger for oksekødsindustrien i hele Europa, hvad der er meget alvorligt, og dog intet i forhold til truslen mod menneskers sundhed, hvis det viser sig, at smitten kan overføres til mennesker gennem indtagelse af oksekødsprodukter.
På den baggrund er det vigtigt at få fastlagt, hvilke fejl og mangler, der har bidraget til epidemien og til den manglende beskyttelse af forbrugerne, ikke kun for at placere ansvaret, men også og især for at træffe gennemgribende foranstaltninger, som kan forhindre gentagelsen af en sådan skandale.
I Medina-betænkningen udpeges den britiske regering som den hovedansvarlige, fordi den deregulerede produktionen af kød- og benmel, hvilket medførte, at melet blev tilført det sygdomsfremkaldende stof, som har udviklet BSE hos kvæget, og som længere nede af fødekæden kunne udvikle Creutzfelt-Jakob's sygdom hos mennesket.
Den britiske regering kritiseres i samme grad for at have svækket effektiviteten af de foranstaltninger, der skulle bekæmpe sygdommen og truslen om en epidemi, i et forgæves forsøg på at beskytte den britiske kvægindustri.
Hvad Rådet angår, har det frasagt sig sit institutionelle ansvar.
Kommissionen har helt klart bestræbt sig på at varetage markedets interesser og forbindelserne til den britiske regering frem for forbrugernes sundhed. Desuden har Undersøgelsesudvalget påvist en række alvorlige strukturelle svagheder i en beslutningsproces, der har været domineret af særinteresser på bekostning af hensynet til almenvellet.
På den baggrund bør det overvejes at fremsætte et forslag om mistillidsvotum over for Kommissionen. Imidlertid påhviler hovedansvaret for den dårlige styring af denne krise den foregående Kommission; desuden har den nuværende kommissionsformand forpligtet sig til at afhjælpe manglerne, idet han foreslår at forbedre systemet med indhentning af videnskabelig ekspertise, beslutningstagningsmekanismerne, kontrolforanstaltningerne og retsgrundlaget for fællesskabsbeslutningerne med henblik på at tillægge Fællesskabet øgede beføjelser med hensyn til sundhedskontrollen.
Frem for at fremkalde en langvarig institutionel krise forekommer det mere fornuftigt at give Kommissionen mulighed for at iværksætte de nødvendige reformer så hurtigt som muligt under truslen om sanktioner, hvis den ikke fuldfører opgaven inden for en rimelig frist.
Derfor vil vedtagelsen af et forslag om at pålægge Kommissionen at efterkomme Europa-Parlamentets henstillinger under truslen om et eventuelt senere mistillidsvotum være den bedste løsning. Det gælder først og fremmest om, at Kommissionen i første række tager hensyn til forbrugernes sikkerhed.

Dury
Jeg har stemt hverken for eller imod ved afstemningen om beslutningsforslaget om resultaterne af arbejdet i Undersøgelsesudvalget om BSE. Det er ikke fordi, jeg ikke kan tilslutte mig den glimrende Medina-betænkning, tværtimod. Jeg er af den opfattelse, at betænkningen giver en nøje oversigt over det tunge ansvar, der først og fremmest påhviler den britiske regering, men også den tidligere og den nuværende Kommission i kogalskabssagen. Denne katastrofe, som ingen i dag kan overskue omfanget af, er blevet forværret gennem de fejltagelser, som er blevet begået på alle beslutningsniveauer: forsømmelser, overbærenhed over for den britiske regering, hemmelighedskræmmeri over for Europa-Parlamentet og udøvelsen af et utilbørligt pres på dette. Og i går fremturede Kommissionens formand tilmed ved at benægte, at Kommissionen skulle have truffet en beslutning om at hæve importforbudet for tyretalg, selv om der foreligger belæg for det modsatte. En sådan adfærd kræver en øjeblikkelig politisk modforanstaltning: et mistillidsvotum, som jeg vil stemme for i morgen.
Når der nu findes en artikel 144 i traktaten, vil offentligheden ikke kunne forstå, at der ikke skrides ind over for Kommissionen på baggrund af de alvorlige anklager. Hvis Europa-Parlamentet ikke vedtager det forslag om mistillidsvotum, jeg har fremsat sammen med hr. Happart, mener jeg, man bør foreslå regeringskonferencen at afskaffe artikel 144, som igennem 50 år - til Kommissionens fordel - har gjort de muligt at opretholde et system, der tillader ansvarsforflygtigelse. Det ville være bedre at drage en lære og indføre en effektiv kontrol af den udøvende magt i stil med med, den amerikanske Kongres udøver.
Derimod finder jeg det uheldigt at sætte Kommissionen under administration, således som det foreslås i det beslutningsforslag, der netop er blevet vedtaget. Dette svækker i høj grad en Kommission, hvis position allerede er stærkt svækket af den nuværende krise. Det undergraver Kommissionens uafhængighed i forhold til EuropaParlamentet samt over for Rådet og medlemsstaterne. Det lægger op til en svækkelse af Kommissionens beføjelser og kompetence i forbindelse med den igangværende revision af traktaten. Jeg ved ikke, om det er det, der har været mine kollegers hensigt med at vedtage dette beslutningsforslag; men jeg er bange for, det bliver resultatet. Det ville være bedre med en utvetydig politisk sanktion, som ville gøre det muligt at starte på en frisk og bevare håbet om en demokratisering af de europæiske institutioner.

Ewing
Jeg stemte for kompromiset med betænkeligheder. Parlamentet bør ikke true med at stille et mistillidsvotum til Kommissionen, når de egentlige syndere forsat sidder i den britiske regering.
De skabte BSE-problemet og lod det udvikle sig og blive endemisk i mange sydlige områder. De undlod at dæmme op for BSE og har opført sig afskyeligt med deres »ikke-samarbejdspolitik« og arrogante forkastelse af Europas tilbud om at finansiere et fornuftigt udryddelsesprogram.
Det er ikke så underligt, at europæerne nu kræver erstatning for de ødelæggelser, der er anrettet som følge af den britiske inkompetence. Desværre kan vi skotter ikke søge erstatning for ødelæggelsen af vore eksportmarkeder for oksekød, og vi er ikke så godt beskyttede mod Englands BSE som vore europæiske medborgere.
En regnskabsmæssig dumhed i min valgkreds har straffet mine landmænd urimeligt. I mangel af fornuft i Westminster og for egen regning etablerede de skotske oksekødsproducenter deres egen »BSE-fri«kvalitetssikringsordning, som ministeren for Skotland nedrakkede og underminerede »ud fra hensynet til den britiske enhed«!
Mit parti forsøgte i denne uge at få anført navnet på ministeren for Skotland i forslaget om mistillidsvotum til hr. Hogg i Westminster.
Michael Forsyth forbød anvendelsen af EU-flaget i Skotland. Gid det britiske flag, der vejrer over hans Ministerium for Skotland, vil minde skotterne om Det Forenede Kongeriges svigt, og gid Europa-Parlamentet vil fordømme kynismen i Det Forenede Kongeriges »BSE«-politik, der kan betegnes som: «Giv en anden skylden!«

Gallagher
Hensynet til folkesundheden skal være det altoverskyggende anliggende for alle, der er involveret i levnedsmiddelindustrien. I denne henseende er landmændenes og producenternes rolle af afgørende betydning. Lovgivernes rolle, på nationalt og europæisk plan, er også at central betydning for en levnedsmiddelindustri, der ikke udgør nogen risiko. Forbrugernes tillid er nu lavere end nogen sinde før. EUinstitutionernes og alle medlemsstatsregeringers primære ansvar er til enhver tid at beskytte forbrugernes interesser og derved genskabe tilliden til oksekød som et levnedsmiddel af høj kvalitet.
Undersøgelsen i Europa-Parlamentets Undersøgelsesudvalg om BSE er kun én undersøgelse af hele BSE-krisen. Selv om jeg støtter alle bestræbelser på at løse denne krise, er jeg ikke overbevist om, at udvalget var fuldstændig upartisk i sin holdning. Dets kritik af den tidligere EU-kommissær, MacSharry, er uberettiget. Ray MacSharry har allerede meget effektivt modbevist den kritik, som udvalget rejste af ham. Men jeg til gerne tilføje, at det er let at vurdere tidligere hændelser i bagklogskabens klare lys. Det ville være mere præcist at vurdere disse omstændigheder i forbindelse med det pågældende tidspunkt. Ray MacSharry var en af de kommissærer, der i de senere år har gennemført store reformer, og de irske landmænd står i stor taknemlighedsgæld til ham. Undersøgelsesudvalget vil ikke på nogen måde kaste en skygge over han omdømme.
Det er vigtigt at huske på, at de egentlige syndere i forbindelse med hele BSE-sagaen er de britiske myndigheder, som har udvist stor arrogance og har været fuldstændig upåvirket af for følgerne af deres adfærd for de øvrige EU-medlemsstater, ikke mindst Irland. Enhver fremtidig strategi med henblik på at løse BSE-krisen skal omfatte en ansvarlig og samarbejdsvillig holdning fra de britiske myndigheders side.

Hory
Hvad angår det fælles beslutningsforslag, forholder Gruppen Europæisk Radikal Alliance sig kritisk til mangelen på mod hos Europa-Parlamentet, som i en ekstremt alvorlig sag - hvilket blev understreget af alle talerne under debatten den 18. februar - har afstået fra at tage de politiske midler i anvendelse, som traktaten stiller til dets rådighed.
Vi er således grundlæggende uenige med hensyn til indholdet af beslutningsforslaget, og vi vil derfor stemme imod dette.
Men vores modstand er hovedsagelig dikteret af det valg af procedure, forsamlingen foretog under mødet den 17. februar. Ved den lejlighed understregede fru Barthet-Mayer og hr. Puerta de tvingende grunde, der var til at udsætte denne afstemning til efter afstemningen om forslaget om et mistillidsvotum.
Men Europa-Parlamentet lyttede ikke til disse ellers velunderbyggede argumenter.
Der er derfor ikke grund til at rejse dette spørgsmål igen; jeg vil blot bemærke, at det fælles beslutningsforslag fra de fem grupper har den indirekte virkning, at det tømmer mistillidsvotummet for en del af dets politiske betydning og kører de parlamentsmedlemmer, der støtter det, ud på et sidespor.
Derfor har et flertal af medlemmerne af Gruppen Europæisk Radikal Alliance besluttet hverken at stemme for eller imod beslutningsforslaget.

Jové Peres
Gruppen GUE/NGL har ikke underskrevet det fælles beslutningsforslag og har afstået fra at stemme. Der er to grunde til denne holdning.
Eftersom der i morgen skal stemmes om et forslag om mistillidsvotum til Kommissionen, er optagelsen på dagsordenen af en beslutning, der vedrører et tillidsvotum, en indgriben. Den Europæiske Venstrefløjs Fællesgruppe har besluttet at støtte mistillidsvotummet og mener derfor, at det er ulogisk at stemme for en beslutning, som er en indgriben i et så vigtigt spørgsmål.
Det fælles beslutningsforslag indeholder forslag om et mistillidsvotum, der udsættes og er betinget af, at Kommissionen gennemfører visse foranstaltninger, og dette er også en grund til, at vi afstår fra at stemme. Et mistillidsvotum kan kun anvendes til at kræve, at der placeres ansvar for ting, der er sket i fortiden og ikke i til at stille betingelser for handlinger i fremtiden. Denne væsentlige grund forhindrer os i at udtale os om det fælles beslutningsforslag.
I beretningen fra undersøgelsesudvalget om BSE konstateres det, at Kommissionen har pådraget sig et definitivt ansvar. Hvis der er tale om et ansvar, og det er definitivt, er der grundlag for at indgive et øjeblikkeligt forslag om mistillidsvotum. Udsættelsen af det øjeblikkelige mistillidsvotum er blot at give afkald på Parlamentets kontrolfunktion, og det fælles beslutningsforslag vil være et forsøg på at retfærdiggøre dette afkald på kontrolfunktionen.

Killilea
Parlamentets bestræbelser på at afdække omstændighederne omkring den række begivenheder, som fremkaldte BSE-krisen, burde være resulteret i værdifulde konklusioner til den fremtidige forvaltning af landbrugspolitikken og politikken for levnedsmiddelsikkerhed.
I stedet undermineres det arbejde, som Undersøgelsesudvalget har udført, af det forslag om mistillidsvotum, som er forelagt Parlamentet, og som vil resultere i, hvis det vedtages, at alle de nuværende kommissærer fyres til trods for, at de fleste af de begivenheder, som i sidste instans resulterede i BSE-krisen, fandt sted, før denne Kommission tiltrådte sit embede.
Dette forslag om mistillidsvotum er glædelige nyheder for den britiske regering, som til stadighed har forsøgt at aflede den britiske offentligheds opmærksomhed fra dens egen regerings primære ansvar for hele denne krise ved at forsøge at give Kommissionen skylden for de fejl, der er begået af dens egne ministre og embedsmænd, som har ansvar for politikken for levnedsmiddelsikkerhed.
De, der er står bag dette forslag, bør tage deres handling op til fornyet overvejelse og efter min mening koncentrere deres bestræbelser på at samarbejde med Kommissionen for at sikre, at enhver konklusion, der kan drages af de undersøgelser, som Undersøgelsesudvalget har gennemført, afspejles i den fremtidige forvaltning af landbrugspolitikken og politikken for levnedsmiddelsikkerhed på både europæisk og nationalt plan.
Undersøgelsesudvalgets endelige beretning er alvorligt svækket som følge af, at udvalget ikke har indkaldt en række centrale vidner.
Hvorfor indkaldte udvalget f.eks. ikke den tidligere formand for Kommissionen og velkendte socialistiske politiker, Jacques Delors?
Efter min opfattelse ville den tidligere formand, Delors, som havde det endelige politiske ansvar for Kommissionens handlinger, have bekræftet de omfattende modbeviser fra hans landbrugskommissærer mod påstandene i forbindelse med aktiviteterne i Kommissionens tjenestegrene i Delors-epoken.
Kritikken af Kommissionens handlinger i Delors-epoken kaster et dårligt skær over den tidligere formand, Delors, og han burde have haft mulighed for at modbevise disse kritikpunkter.
Lige så forbløffende var det, at man ikke indkaldte formændene for Den Videnskabelige Veterinærkomité i den pågældende periode. Det havde ganske givet været en hjælp for udvalgets undersøgelser, hvis man havde fået oplysninger fra de specialister, som havde en central rolle at spille, efterhånden som dette problem udviklede sig til den betydelige krise, som det i sidste instans blev.
Et andet forbløffende aspekt af udvalgets arbejde var beslutningen om at stille dokumenter, som indeholdt belastende beskyldninger, til rådighed for offentligheden, inden de pågældende personer havde så meget som haft lejlighed til at give møde i udvalget.
Den tidligere kommissær, MacSharry, var offer for denne form for tvivlsom praksis, og udvalget bør anstændigvis bede om undskyldning for, at det offentliggjorde beskyldninger mod ham en måned inden, han så meget som havde lejlighed til at aflægge vidnesbyrd til imødegåelse af disse beskyldninger. Det er værd at huske på, at da den tidligere kommissær gav møde i udvalget, modbeviste han disse beskyldninger på en detaljeret, åben, effektiv og alsidig måde.
Endelig er det en alvorlig mangel i Undersøgelsesudvalgets beretning, at den britiske landbrugsminister ikke gav møde og aflagde vidnesbyrd i udvalget.
En af de konklusioner, der kan drages af hele denne sag, er klart, at undersøgelsesudvalg skal have beføjelse til lovligt at tvinge vidner til at give møde og aflægge vidnesbyrd. I modsat vil den endelige beretning fra sådanne udvalg være baseret på ufuldstændige undersøgelser, og som i dette tilfælde vil det fortræffelige arbejde, som kolleger i disse udvalg udfører, blive forringet som følge af faktorer, der er uden for deres kontrol.

Kreissl-Dörfler
Hr. Santer udtrykte i går stor forståelse for Parlamentets kritik af Kommissionen. Han indrømmede, at Kommissionens arbejde i de forløbne år har været yderst utilstrækkeligt, at der ikke er gjort noget, som - for at afværge skaderne for Den Europæiske Unions borgere - skulle have været gjort.
Når denne erkendelse så er der, kære hr. Santer, må den også have konsekvenser. Under møderne i Parlamentets Undersøgelsesudvalg blev det klart, at visse - også højtstående - embedsmænd i Kommissionen åbenlyst ikke var rede til at samarbejde med Parlamentet. Embedsmænd som hr. Legras eller hr. Mansito har ligefrem besværliggjort Undersøgelsesudvalgets arbejde, selv om de, i deres egenskab af henholdsvis generaldirektør og vicegeneraldirektør i DG VI, i første række er ansvarlige for de afslørede mangler. En sådan adfærd skal da have konsekvenser. Når der er påvist en sådan inkompetence, kan man ikke ganske enkelt lade sådanne embedsmænd forblive i deres stillinger. I forbindelse med hr. von Moltke fra generaldirektoratet for turisme udøvede Parlamentet jo for kort tid siden et vellykket pres. Et sådant pres skal vi også organisere mod DG VI.
Men vi må naturligvis ikke skyde løs på embedsmændene efter mottoet: De små hænger man, de store lader man løbe. Kommissionen, og i første række dens formand, skal bære det politiske ansvar for manglerne i sine tjenestegrene. Eksistensen af BSE blev jo ikke først kendt i går. Og Kommissionen under Santer tiltrådte jo ikke først embedet i går. Indtil videre har der været 16 dødsfald som følge af BSE i Europa. Hvor mange yderligere dødsfald skulle der komme, inden Kommissionen på eget initiativ havde grebet ind? Det politiske ansvar for embedsmændenes ukorrekte adfærd skal altid bæres af ministrene, eller i dette tilfælde netop af kommissærerne, sådan er den gode europæiske eller i det mindste britiske tradition. Kommissær Fischler skulle tidligere have renset ud i sin augiasstald. Og nu bør han ikke lade som om, at det kun er hans forgængere, der har begået fejl. Gruppen De Grønne har foreslået et »betinget mistillidsvotum« for at gøre dette politiske ansvar klart. Tilsyneladende var det nødvendigt med denne trussel om et mistillidsvotum, for at hr. Santer for første gang offentligt indrømmer den nuværende Kommissions og dens forgængers graverende fejl.
Naturligvis er der også andre instanser, der har svigtet. Den britiske regerings adfærd kan man kun kalde ondsindet og uvidende. En erstatningssag mod Storbritannien (og den derværende kødmels- og kødindustri) ved Domstolen i Luxembourg er det eneste passende svar på dette. Men også hr. Borchert og de øvrige europæiske landbrugsministre har svigtet. De var i alt for lang tid passive og prioriterede de økonomiske interesser højere end deres borgeres liv.
Ansvaret for BSE-skandalen ligger naturligvis også i EU's strukturer. Det indre marked har medført en sænkning af forbrugerbeskyttelsesstandarderne. Vi fra De Grønne har gang på gang advaret mod, at der gennemføres et indre marked uden tilstrækkelige økologiske og sociale beskyttelsesmekanismer. Men for de økonomisk liberale fra alle grupper, lige fra fru Thatcher til hr. Bangemann, har en deregulering af beskyttelsesbestemmelserne jo været det øverste mål. Nu oplever vi så følgerne af den forfejlede form for europæisk integration. Effektive kontrolmekanismer til forbrugerbeskyttelsen har man indtil videre ikke haft, på landbrugsområdet var Kommissionen sin egen kontrolinstans. Det er alt for lidt nu kun at oprette et nyt generaldirektorat for forbrugerbeskyttelse i Kommissionen. Vi skal omsider have et uafhængigt europæisk organ på levnedsmiddelkontrolområdet. Og vi skal omsider have mere gennemsigtighed og flere rettigheder til Parlamentet. Møderne i alle Kommissionens fagudvalg skal være tilgængelige for offentligheden. Det skal fremover være muligt også at stille et mistillidsvotum til enkelte politisk ansvarlige kommissærer. Og i alle landbrugspolitiske spørgsmål skal Parlamentet fremover have ret til medbestemmelse.
Og naturligvis skal vi også have en helt anderledes europæisk landbrugspolitik. Fodringen af planteædere med kødmel skal principielt forbydes. Kødmel må kun anvendes som foder, hvis - i modsætning til Storbritanniens deregulerede landbrugsindustri - der overholdes høje sikkerhedsstandarder. Der skal tilvejebringes økonomiske incitamenter til et dyrevenligt opdræt og indføres afgifter og betingelser for industrielt dyrehold. Vi Grønne har altid krævet et økologisk landbrug og et dyrevenligt opdræt og stærkt kritiseret den europæiske landbrugspolitik. BSEskandalen har nu på tragisk vis givet os ret.

Lulling
Hr. formand, jeg var ikke medlem af Undersøgelsesudvalget om BSE og havde heller inden taletid under forhandlingen i plenarforsamlingen. Jeg tillægger det imidlertid betydning at sige klart, at jeg, hvis vi havde stemt om beretningen fra Det Midlertidige Undersøgelsesudvalg, ikke havde kunnet afgive en positiv stemme, og det af følgende grunde:
Udtalelserne vedrørende Kommissionens politiske ansvar - den tidligere og den nuværende, de tidligere og den nuværende landbrugskommissær - med hensyn til forseelser og forsømmelser er alt for generelle og mangler enhver differentiering, og hviler i vidt omfang på forudfattede meninger uden hensyntagen til de konkrete omstændigheder i løbet af årene, således at en saglig iagttager af det, der er gået for sig fra Delors til Santer og fra MacSharry til Fischler, ikke uden videre kan acceptere disse globale, unuancerede beskyldninger. Dette så meget mere, da Undersøgelsesudvalget ikke engang havde mod til at indkalde hr. Delors. Det er ganske enkelt unfair at slå hr. Steichen i hartkorn med hr. MacSharry, og det er ganske enkelt grotesk, at man vil sende SanterKommissionen ud i den kolde sne og ikke engang har indkaldt hr. Delors til høring.
Det er en skam, at Undersøgelsesudvalget, som har udført meget godt arbejde, ikke har gjort sig selv nogen god tjeneste som følge af disse fuldkommen unuancerede beskyldninger.
Derimod glæder jeg mig udtrykkeligt over Undersøgelsesudvalgets henstillinger til fremtiden og er, efter hr. Santers modige udtalelser i går, sikker på, at Kommissionen bag disse henstillinger sætter de handlinger, som vi og borgerne i Fællesskabet med rette forventer, med henblik på at udrydde kogalskaben og at give hensynet til borgernes sundhed den prioritet, som den fortjener.

Philippe Martin
Beretningen fra Det Midlertidige Undersøgelsesudvalg om BSE har understreget de interne svagheder i Kommissionens virke. Men man bør naturligvis heller ikke glemme det ansvar, Det Forenede Kongerige, Rådet og de britiske kød- og benmelsproducenter bærer.
I den mindretalsudtalelse, jeg repræsenterer, har jeg påpeget det nyttige i at oprette en uafhængig organisation, der kan træffe uvildige og uafhængige beslutninger. Det er grunden til, at jeg har understreget, at agenturet bør undergives den europæiske standard EN 45004.
Men ud over etableringen af et uafhængigt agentur er det også nødvendigt, at medlemsstaternes kontrolinstanser undergives de samme internationale regler for at sikre ensartet praksis.
Det var derfor med stor interesse, jeg lyttede til kommissionsformandens forslag om at reorganisere Kommissionen.
Men selv om de påtænkte foranstaltninger er interessante, kan de ikke skjule Kommissionens medansvar i forbindelse med behandlingen af kogalskabskrisen.
Derfor har jeg da også været med til at fremsætte forslaget om mistillidsvotum, som sættes under afstemning i morgen.

Méndez de Vigo
Hvis det havde været muligt at indgive et forslag om mistillidsvotum til et enkelt medlem i Kommissionen, er vi mange i denne forsamling, som havde indgivet det mod hr. Fischler. Jeg mener, at landbrugskommissærens forvaltning har skadet den samlede Kommission betydeligt, og hans holdning over for undersøgelsesudvalget har ladet meget tilbage at ønske - under debatten i går hørte han ikke engang indlæggene fra betydningsfulde medlemmer som f.eks. fru Redondo Jiménez.
At stemme for et mistillidsvotum mod en Kommission for forhold, der har fundet sted inden dens tiltrædelse, savner ethvert logisk og politisk grundlag, hvorfor jeg i morgen vil stemme mod dette initiativ.
Men at stille betingelser til Kommissionen, som det anføres i afsnit 7 i kompromisbeslutningen, betyder efter min mening, at man svækker Kommissionens handlinger i forbindelse med de udfordringer, Unionen står overfor i de kommende måneder, bl.a. regeringskonferencen.
Jeg har altid ment, at Parlamentets interesse er en stærk Kommission og ikke en Kommission, der er blevet pålagt betingelser. Derfor vil jeg - for en gangs skyld - gå imod holdningen i min gruppe og stemme imod det betingede mistillidsvotum.

Péry
Europa-parlamentsmedlemmerne, der er valgt ved almindelige valg, bør varetage de europæiske borgeres interesser. I første række bør de sikre borgernes sundhed, et område, hvor borgerne mener, politikerne har et ansvar. Dette har vi kunnet iagttage i Frankrig i forbindelse med skandalen omkring det HIVsmittede donorblod.
Derfor tog vi initiativ til oprettelsen af et Undersøgelsesudvalg, der fik til opgave at undersøge »kogalskabssagen« til bunds.
Konklusionerne i udvalgets beretning er belastende. Først og fremmest vil jeg understrege det enorme ansvar, den britiske regering bærer. Inden for rammerne af dereguleringspolitikken på det fytosanitære område i 1980'erne tillod Margaret Thatcher, at man nedsatte temperaturen under produktionsprocessen ved fremstillingen af kødog benmel. Ved således at nedbringe produktets kostpris gjorde den britiske regering og en række erhvervsfolk melet dødsensfarligt!
Dernæst forbød den britiske regering salget af melet i Det Forenede Kongerige uden at kontrollere, at forbuddet blev håndhævet, uden at sikre at melet ikke blev eksporteret og uden at tillade europæiske sundhedsorganer at foretage en kontrol.
Kommissionen bærer også et ansvar. Visse embedsmænd har helt klart med vilje bremset en række oplysninger og lagt hindringer i vejen for gennemsigtigheden i denne frygtelige sag.
De forskellige parter bør nu erkende deres medansvar, og der bør gennemføres sanktioner. Derfor vil jeg stemme for det fælles beslutningsforslag og påse, at alle henstillingerne fra Undersøgelsesudvalget efterkommes, navnlig henstillingerne vedrørende den britiske regerings ansvar, idet den bærer hovedansvaret.
Men jeg kan ikke acceptere, at de alvorlige fejl, den nuværende Kommission har begået i forbindelse med forvaltningen af krisen, ikke også får følger. Derfor vil jeg også i morgen stemme for et mistillidsvotum her og nu.

Pimenta
Af debatten i forbindelse med undersøgelsen af kogalskabssagen fremgår det klart, at:
1 - Kommissionen fulgte lige fra begyndelsen en fejlagtig strategi ved at forsøge at bagatellisere informationerne og debatten om sygdommen for at undgå, at forbrugerne reagerede ud fra dels kendskab til bestemte fakta og dels de videnskabelige usikkerhedsmomenter. De successive kommissærers handlemåde var i allerhøjeste grad forkastelig og bragte folkesundheden i fare.
2 - Kommissionens strategi havde en afgørende indflydelse på medlemsstaternes handlemåde og forsinkede vedtagelsen af effektive foranstaltninger på dyresundhedsområdet og forsinkede ligeledes den videnskabelige forskning i årsagerne til sygdommen og dens udbredelse.
3 - Det Forenede Kongeriges regering er klart ansvarlig for at have ladet sygdommen udvikle sig i det omhandlede omfang og navnlig for at have skjult tragediens virkelige omfang for de øvrige medlemsstater.
4 - Processen afslørede mangel på effektivitet i de af Kommissionens landbrugsstrukturer, der er ansvarlige for kontrollen med dyresundheden og dens følger for folkesundheden, mangel på videnskabelig vederhæftighed og gennemskuelighed. Også Rådet og de veterinære komitéer afslørede inkompetence og en tendens til at beskytte de kortsigtede interesser for visse lobbier med tilknytning til kvægproduktionssektoren, navnlig i Det Forenede Kongerige, hvilket havde en negativ virkning på udøvelsen af deres mandat.
5 - Som det påpegedes i en tidligere beretning fra undersøgelsesudvalget om kvalitetsproblemer inden for kødsektoren (Pimenta-beretningen - 1989) udarbejdet i anledning af hormonkrisen, er det nødvendigt at ændre Den Europæiske Unions forfatningsgivende traktater, således at Unionen får virkelige beføjelser på det sundhedspolitiske område, samt ufortøvet at oprette et institut eller en enhed til beskyttelse af folkesundheden, uafhængigt af landbrugs- og industriinteresser.
Hele forløbet i forbindelse med kogalskabskrisen, som i øvrigt er en gentagelse af forløbet i forbindelse med »hormonkrisen«, er et klart eksempel på omkostninger ved »ikke-Europa« på dette område.
Europa-Parlamentet har med den foreliggende beretning blotlagt ikke alene forkastelige handlemåder, men først og fremmest manglen på sammenhæng og manglerne generelt ved ordningen for kontrol med fødevareprodukters kvalitet. Derfor har vi stemt for beretningen og det mistillidsvotum, som denne debat indebærer.

Poisson
Hr. formand, kære kolleger, en stemmeforklaring rækker ikke særlig langt, når jeg skal udtrykke den harme, jeg har følt under Undersøgelsesudvalgets arbejde.
Hr. Delors, hr. Santer, hvordan har I vovet i den grad at lade hånt om europæernes sundhed? Det er altid blevet indprentet mig: «Hvis du er i tvivl, så afstå fra dit forehavende«. Og hvad har I gjort? »På trods af tvivlen har I fremturet«.
I den hellige profits navn er producenterne af kødmel endog gået så vidt som til at anvende kroppe fra syge dyr i fremstillingsprocessen. Og politikerne og institutionerne har set igennem fingre med dette for ikke at forstyrre markedet og måske også for ikke at hæmme iværksættelsen af det indre marked.
Hvem har lidt under følgerne? Kvægavlerne, fordi markedet brød sammen. Forbrugerne, fordi de er blevet udsat for lidelser - i visse tilfælde med dødelig udgang. Denne sygdom er et symptom, et tegn på, at der er noget galt med institutionerne og med samfundet.
Trods BSE-krisen fortsætter man med at lege troldmandens lærling. Hvad med de gensplejsede organismer? Det er måske et fremskridt, men er det ikke en smule prætentiøst at ville ændre ved det, naturen har brugt fem milliarder år på at udvikle? Hvilke virkninger får det for den menneskelige sundhed om ti, tyve år? Det er det umuligt at sige noget om i dag.
Europæerne forventer et stærkt Europa, der er i stand til at udstikke grundliggende rammer, hvad angår den offentlige sundhed og beskyttelsen af forbrugerne. Efter at det økomiske system i de sidste årtier har fokuseret på opfyldelsen af de umiddelbare behov, er tiden kommet, hvor der er behov for at stille de rigtige spørgsmål. Man må håbe, at de politikker, der bygger på kortsigtede interesser, ikke systematisk får overhånd, og at vi i lyset af vores ulykkelige erfaringer vil kunne klare skærene i fremtiden!
Jeg vil i den forbindelse minde om general de Gaulle's tanker om »hensynet til staten« - som kunne omskrives til »hensynet til Den Europæiske Union« - om almenvellet, ubestikkeligheden og især evnen til at foregribe begivenhederne. Europa-Parlamentet, der er valgt ved almindelige valg, og som står til ansvar over for borgerne, har i dag pligt til at vedtage sanktioner over for Kommissionen.
Jeg vil slutte med en sentens af Rabelais: «Videnskab uden ansvarlighed er dræbende for sjælen«. Hr. Santer, ærede kommissærer, disse ord må give stof til eftertanke.

Souchet
Skandalen med kogalskabsaffæren og dens katastrofale følger har gjort, at vi har nedsat et Undersøgelsesudvalg, det første af sin slags, som har forelagt sine konklusioner for EuropaParlamentet. Resultatet af denne første undersøgelse er trods diverse obstruktioner belastende for Kommissionen. Høringerne og beretningen er som en veritabel rejse igennem løgnens, forstillelsens og misinformationens land. Kommissionen fremstår som et kongerige, hvor lobbyerne regerer som fyrster højt hævet over demokratiske hensyn og fjernt fra virkelighedens verden. Kommissionen fremstår som et uigennemsigtigt univers, hvor alle skyder skylden over på de andre, hvor i realiteten ingen påtager sig et ansvar, hvor selv de videnskabelige informationer hemmeligholdes og manipuleres, og hvor hensynet til den offentlige sundhed systematisk må vige for markedsinteresser.
Ikke nok med at Kommissionen ikke har varetaget forbrugernes interesser, den har også hindret andre instanser heri, hvilket er endnu alvorligere. Kommissionen har således hindret stater som Frankrig og Tyskland i at beskytte deres borgere imod import af smittebærende kød- og benmel.
De anklager, der rejses af Undersøgelsesudvalget, er indlysende. Selv om hr. Delors gennem et proceduremæssigt kunstgreb har undgået at skulle give møde, hersker der ingen tvivl om placeringen af ansvaret. Ingen - hverken ofrene for den frygtelige sygdom, de ruinerede kvægavlere eller skatteyderne, der har skullet finansiere nedslagtningsprogrammerne - ingen, siger jeg, ville kunne forstå, hvis Europa-Parlamentet efter at have afsløret fejltagelserne og udpeget de ansvarlige ikke også foreslog sanktioner.
Det er dog det, Medina-betænkningen gør: på grundlag af de belastende konklusioner, den drager, fremkommer den med en række paradoksale forslag. Kommissionen har begået fejl? Altså bør dens beføjelser udvides og styrkes. Den har ikke interesseret sig for befolkningens sundhed? Altså bør den tildeles det fulde ansvar for dette område. Europa-Parlamentet har for sit vedkommende ikke været særlig vågent? Altså bør den fælles beslutningsprocedure udvides til også at omfatte landbrugsområdet med risiko for, at selve den fælles landbrugspolitik sættes over styr.
Det er grunden til, at min gruppe har taget afstand fra Undersøgelsesudvalgets konklusioner og er kommet med en mindretalsudtalelse, selv om gruppen har deltaget aktivt i nedsættelsen af udvalget og i dets arbejde. Det er grunden til, at vi ikke kan acceptere det fælles beslutningsforslag, og at vi har rundsendt vores eget beslutningsforslag. Det er grunden til, at vi har spillet en afgørende rolle ved fremsættelsen af forslaget om et mistillidsvotum, som alene står mål med den skandale, Kommissionens mangelfulde embedsførelse har afstedkommet. Hvis vi virkelig ønsker det, vi giver udtryk for, nemlig at en skandale som den, vi har afsløret, ikke gentages, er øjeblikket ikke inde til at afstå fra at gøre sin pligt under forskellige påskud. Vores medborgere forventer, at dette frygtelige drama får andre følger end afholdelsen af en tværfaglig konference om sundhed og ernæring...
Der er på ingen måde tale om at vælte en pseudo-regering, for det er Kommissionen ikke. Der er tale om at afvise den opfordring til ideologisk sammensværgelse mellem supranationale institutioner rettet imod Rådet, der repræsenterer staterne, som kommissionsformanden på ny udsender for at dække over sit ansvar. Der er tale om at udfylde den eneste rolle, der kan retfærdigøre Europa-Parlamentets eksistens, som består i at holde et vågent øje med Kommissionens embedsmænd og ikke optræde som disses håndlangere. For at kunne gøre dette helt neutralt, bør vi i denne triste sag samvittighedsfuldt træffe en afgørelse uden at lytte til partiparoler og uden at tage hensyn til opfordringer fra ministre og pres fra kommissærer for klart og fast at skride ind over for en lemfældig, mangelfuld og uansvarlig embedsførelse.

Theorin og Wibe
Der kan naturligvis godt rejses anklager mod Kommissionen, og også mod den britiske regering, for forsømmelser i forbindelse med håndteringen af BSE. Men Parlamentet overdriver, hvis det vedtager et mistillidsvotum til Kommissionen, navnlig i betragtning af at de fejl, der er begået, først og fremmest er begået af tidligere kommissærer. Under de omstændigheder er et mistillidsvotum ren demonstrationspolitik.

Valverde López
Resultaterne af arbejdet i Undersøgelsesudvalget om BSE skal fortolkes i henhold til ånden og indholdet af traktaterne og den afledte ret samt subsidiaritetsprincippet. Ud fra denne betragtning står det helt klart, at hovedansvaret ligger hos den britiske regering, som skal overvåge beskyttelsen af menneskers og dyrs sundhed, eftersom der er konstateret grov forsømmelse på dette område. Beretningen påpeger således, at »den britiske regering må bære den største del af ansvaret«. Kommissionen har påvist »Det Forenede Kongeriges forsømmelige adfærd«. Der har været mange negative aspekter i Det Forenede Kongeriges optræden, bl.a. at det ikke garanterede iværksættelsen af forbuddet mod at fodre drøvtyggere med kød- og benmel, at det tilsidesatte de nationale forbud mod import af mel fra Det Forenede Kongerige samt udøvede pression over for Europa-Kommissionen, for at den ikke skulle foretage inspektioner. Det Forenede Kongerige anvendte eller gennemførte heller ikke på korrekt vis de aftaler, der blev indgået i Ministerrådet i 1990, og endelig kritiserer Europa-Parlamentet skarpt Det Forenede Kongerige for dets blokering af fællesskabsinstitutionerne.
De virksomheder, der har eksporteret dyr, som er bærere af BSE, samt oksekød og oksekødsprodukter, er også ansvarlige. De vil til sin tid blive stævnet for domstolene med erstatningskrav på grundlag af civilretligt og strafferetligt ansvar.
Europa-Kommissionens ansvar befinder sig på et andet niveau. Kommissionens kompetencer er en inspektion på overordnet plan , dvs. den skal kontrollere de nationale inspektionstjenester og kræve, at Kommissionens lovgivning overholdes. Derfor placerer Parlamentets undersøgelsesudvalg et ansvar hos Europa-Kommissionen for at have prioriteret markedsforvaltningens interesser og for dens manglende evne til at forhindre risici for menneskers sundhed og udbredelsen af sygdommen til andre lande. Europa-Parlamentet kritiserer også EuropaKommissionen med dens formand, hr. Delors, for ikke have gennemført inspektioner i perioden 1990-1994.
Hvad angår den nuværende landbrugskommissær, hr. Fischlers ansvar, bør han drages til ansvar for diverse forsømmelser og navnlig for Kommissionens beslutning om at ophæve forbuddet mod eksport af gelatine, talg og sæd.
Her skal Kommissionen kollegialt påtage sig sit ansvar for at have handlet imod de videnskabelige komitéers holdning. Det samme kan siges om gruppen af medlemsstater, som i EU's Ministerråd støttede dette.
Med henblik på EU's fremtid er det vigtigt at drage nogle institutionelle konsekvenser. EU har behov for reelle udøvende beføjelser, for så vidt angår både direkte inspektion og inspektion på overordnet plan, samt for beføjelse til automatisk at trække produkter tilbage fra markedet og forbyde salget af disse både inden for og uden for EU. EU skal ligeledes have beføjelser til at kræve, at medlemsstaterne nøje overholder fællesskabslovgivningen.
Indstilling ved andenbehandling/Tamino (A4-0011/97)
Donnay
Det foreliggende emne er vigtigt, fordi det i realiteten handler om de intermodale transporttjenester. Man kan i dag klart konstatere, at der overalt i Europa er en meget ulige fordeling af infrastrukturomkostningerne på de enkelte transportformer og af internaliseringen af de sociale bidrag i transportprisen. Denne ulige fordeling er helt klart til skade for de transportformer, der ikke anvender vejene, og dermed for den kombinerede transport. På den baggrund kan jeg kun glæde mig over Kommissionens forslag til forordning og det af to grunde.
For det første foreslår Kommissionen at forlænge den nuværende ordning vedrørende økonomisk støtte til de intermodale tjenester, idet Kommissionen overlader til medlemsstaterne nærmere at afgøre, hvorledes de vil anvende denne støtte. For det andet indebærer Kommissionens forslag en smidiggørelse af arbejdsgangen, navnlig derved at den nuværende forudgående kontrol afsløses af en efterfølgende kontrol.
Efter min mening udgør den pågældende støtte et særdeles vigtigt udligningsinstrument til gavn for udviklingen af de intermodale transporttjenester, idet de sejlbare vandveje opprioriteres. Jeg har da også stemt for Rådets fælles holdning, som Udvalget om Transport og Turisme vedtog for nylig.
Men denne støtte er vedblivende alt for beskeden i forhold til det reelle behov. Det er da også nødvendigt på mellemlang sigt at supplere udligningsmekanismerne med en transportpolitik, der gennemgående er baseret på de intermodale tjenester.
I den forbindelse er der behov for en veritabel harmonisering af konkurrencebetingelserne på europæisk plan. Der er endvidere behov for regler, der tilskynder til internalisering af de faktiske omkostninger i forbindelse med prissætningen inden for de forskellige transportformer. I den forbindelse har Kommissionen i en nylig udkommet grønbog belyst mulighederne for at internalisere de eksterne omkostninger ved transport inden for Den Europæiske Union.
Dette er et særdeles vigtigt bidrag til den debat, der foregår i Europa-Parlamentet omkring intermodal transport, og det er i den retning vi bør vende blikket, således at vi fremmer udviklingen af de intermodale transporttjenester.
Betænkning af Weiler (A4-0016/97)
Berthu
Det fremgår af de rapporter, Kommissionen har forelagt os, at omkostningerne i forbindelse med de sociale beskyttelsesordninger i EU-landene er steget meget kraftigt i de senere år (fra 24 % af BNP i 1980 til 30 % i dag), og at denne uheldige udvikling i alle lande hovedsagelig skyldes de stigende udgifter til arbejdsløshedsunderstøttelse. Det er derfor nødvendigt at mindske arbejdsløsheden, hvis vi vil redde de sociale beskyttelsesordninger, og det kræver, at vi finder årsagen til den stigende arbejdsløshed. Men her tager Kommissionen gruelig fejl, når den antager, at årsagen først og fremmest er at finde i nedgangskonjunkturerne.
Det er nemlig desværre ikke tilfældet. Den nuværende recession ligger i forlængelse af en gradvis aftagende vækst i Europa i den sidste snes år. Dette skyldes to forskellige, men nært relaterede forhold: den uforsigtige åbning af grænserne og de relativt høje lønninger og sociale udgifter. I en åben økonomi er de høje arbejdskraftomkostninger i Europa med til at øge arbejdsløsheden, hvilket igen øger omkostningerne i forbindelse med social beskyttelse, hvilket på sin side hæmmer væksten og bevirker en yderligere forværring af arbejdsløsheden.
Dette er en ond cirkel, vi er fanget i, og medmindre vi reagerer, fører det direkte til en stigning i de obligatoriske afgifter, måske til opløsningen af de sociale beskyttelsesordninger og til et samfund, hvor enhver hytter sit eget skind, med det resultat at en del af befolkningen henvises til et liv i største armod. Det paradoksale er, at alle meget prisværdigt er enige om at forkaste et samfund af denne type, men at kun meget få går i gang med at bekæmpe årsagerne, herunder i første række bureaukratiseringen af visse sociale beskyttelsesordninger, mangelen på en fællesskabspræference på arbejdsmarkedet og en løssluppen og unnuanceret global frihandel, som er en afart af den egentlige form for frihandel.
De nationale beskyttelsesordningers overlevelse sikres naturligvis gennem en reform af de regler, der styrer dem: nemlig ved at gøre støtten mere målrettet og ved at erstatte de passive støtteforanstaltninger med aktive foranstaltninger, som opmuntrer de arbejdsløse til at komme i arbejde igen, således som Kommissionen foreslår. Men man bør også indføre regler, der sikrer en økonomisk mere effektiv og mere konkurrencedygtig styring af de sociale beskyttelsesordninger, samtidig med at man bevarer det solidariske aspekt og hensynet til samfundet. Man bør endelig rejse spørgsmålet om en fællesskabspræference på arbejdsmarkedet og spørgmålet, om man fortsat skal udbetale tidsubegrænsede sociale mimimumsydelser til langtidsledige fra tredjelande.
Men disse reformer ville ikke være tilstrækkelige til at fjerne arbejdsløsheden, hvis de ikke også samtidig tog fat på det vanskelige problem med fair relationer i udenrigshandelen i en global økonomi. Det afgørende spørgsmål er i den forbindelse følgende: hvorledes vil et land eller en gruppe af lande i en helt åben og ubeskyttet økonomi i morgen kunne beslutte at indføre en socialpolitik, som er mere vidtgående end nabolandenes uden at øge udgifterne og dermed automatisk forringe egen konkurrenceevne?
Underligt nok - som jeg understregede under debatten i formiddag - er Kommissionen komplet tavs omkring dette væsentlige spørgsmål, når der er tale om forbindelserne med resten af verden, medens den giver en udmærket analyse af problemet, når det gælder forbindelserne mellem EU-landene indbyrdes. Problemet er imidlertid langt alvorligere i det første tilfælde, og det er det, der udgør den største fremtidige trussel imod vores sociale beskyttelsesordninger på grund af en øget arbejdsløshed.
Jeg forstår godt, at hverken Kommissionen eller Europa-Parlamentet efter at have accepteret resultatet af Uruguay-runden ikke har lyst til at høre sandheden. De bliver imidlertid nødt til at se sandheden i øjnene, hvis de vil rette op på situationen.

Boogerd-Quaak
ELDR-gruppen hilser med glæde initiativet med hensyn til en debat om fremtiden for social beskyttelse i Europa, men giver ikke Weiler-betænkningen sin støtte. Hovedbegrundelsen er, at den indeholder en række konserverende forslag, der er ude af trit med de nødvendige nye udviklinger på europæisk plan. Gruppen hilser med glæde det mere progressive indlæg fra den nederlandske arbejds- og socialminister Melkert og udtrykker håb om, at Kommissionen vil gå videre ad fornyelsens vej.

Carlotti og Rocard
Krisen inden for de offentlige finanser, problemerne i forbindelse med massearbejdsløsheden og udviklingen i alderspyramiden har medført, at Den Europæiske Union med stor energi har taget hul på debatten om fremtiden for de sociale beskyttelsesordninger i Europa. I den sammenhæng er Weiler-betænkningen et skridt i den rigtige retning.
Vi ønsker imidlertid at henlede Europa-Parlamentets opmærksomhed på punkt 11 i betænkningen: «...advarer imod privatisering af de sociale risici, navnlig inden for sundhedsvæsenet«.
Vi er af den opfattelse, at dette punkt burde være behandlet mere grundigt, fordi der er tale om et af de centrale spørgsmål i debatten. Vi mener nemlig, der er en stor risiko for, at hele det sociale system ikke er opmærksomt på en uheldig udvikling, som får flere og flere stater til - under påskud af besparelser, en påstået bedre forvaltning og ansvarliggørelse af brugerne - at overføre risici fra de obligatoriske solidariske systemer til supplerende ordninger. Imidlertid er disse supplerende ordninger ikke undergivet nogen regler, hvis det da ikke netop er markedslovene.
Faren i dag består i, at vores sundhedssystem udvikler sig i retning af den amerikanske model (risikovalg, udelukkelse, individualisering). Og dog kan sundhed ikke betragtes som et indbringende marked.
Vi anmoder derfor om, at Kommissionen straks tager sig af dette spørgsmål og starter en debat om »de obligatoriske og de supplerende sundhedssystemer og samfundet«.

Caudron
Hr. formand, kære kolleger, Kommissionen fremlægger med regelmæssige mellemrum en oversigt over den sociale beskyttelse i alle medlemsstaterne til brug for de politiske beslutningstagere, således at disse kan gennemføre den bedst mulige socialpolitik. Dette er en nødvendighed, men ikke nær nok tilstrækkeligt!
Fru Weiler forsøger at belyse selve begrebet »social beskyttelse« nærmere og opfordrer Den Europæiske Union til at at spille en større, mere aktiv rolle på dette området. Hvad der bestemt er behov for!
Den Europæiske Union bygger historisk set delvis på målsætningen om at sikre og stræbe efter en høj levestandard, som kræver en høj grad af social sikring. Vi er mange, der mener, at samfundet lider under manglende solidaritet. Og det er i dag noget af det samme, der undergraver denne målsætning, og som i samme grad skader selve den europæiske idé.
Unionen har således al mulig grund til at investere i social beskyttelse og ikke at betragte denne som en belastning for økonomien, men som udtryk for en samfundsmodel, ja som et drivhjul for produktivitet og følgelig for vækst.
EU er i færd med at realisere den økonomiske union, idet alle medlemsstater opfordres til at overholde konvergenskriterierne i henhold til Maastricht-traktaten. Dette er en nødvendig etape. Er det utopisk at håbe på, at Rådet i juni måned i Amsterdam vil fastlægge kriterierne for social konvergens med henblik på at sikre alle unionsborgere det højest mulige sociale beskyttelsesniveau, samtidig med at man bevarer og fornyer de sociale sikkerhedsordninger? Man kan også frygte det, og derfor bør vi indtil da arbejde på dette, for det er af afgørende betydning for de europæiske idealer!
Weiler-betænkningen peger i denne retning, i retning af et socialt integreret Europa, et samspil mellem alle positive kræfter og skabelsen af et samfundsideal, der bygger på social tryghed og solidaritet. Der bliver intet Europa uden et socialt Europa!

Elmalan
Alle undersøgelser viser, at de europæiske borgere er urolige over de følger, den fælles valuta vil få for den sociale beskyttelse. Og det med god grund! Regeringerne anvender betingelserne i forbindelse med Maastricht-kriterierne som påskud til at nedbringe lønomkostningerne og gennemføre nedskæringer i de sociale budgetter.
Som Kommissionen udtrykker det i sin meddelelse om fremtiden for social beskyttelse: «Globaliseringen af verdensøkonomien og hensynet til konkurrencevnen vil muligvis nødvendiggøre en fortsat begrænsning af væksten i lønomkostningerne. Det bliver på denne baggrund vanskeligere at øge virksomhedernes sociale bidrag og byrder«.
Af hensyn til kravet om virksomhedernes finansielle rentabilitet på kort sigt gælder det om dels at nedbringe deres bidrag til fordelingen af den producerede rigdom, dels at omdanne sundheds- og sikkerhedsbehovet til et stort åbent marked, hvor de store finansieringsinstitutioner frit kan boltre sig. Den menneskelige sundhed og den sociale beskyttelse ville da blive betragtet som en simpel vare, samtidig med at befolkningens adgang til pleje blev besværliggjort. I alle medlemsstater lever de gamle idéer om individualisering og privatisering af risiciene i bedste velgående, herunder også idéen om kapitalisering som en løsning af fordelingsproblematikken. I sin meddelelse slutter Kommissionen sig til denne offensiv med idéen om at ville skabe samklang mellem social beskyttelse og europæisk konkurrenceevne. Kommissionen agter således at indføre visse markedsvilkår inden for sektoren for social beskyttelse, for ikke at tale om konkurrence mellem sundhedssystemerne i de femten medlemsstater.
I betænkningen fra Udvalget om Beskæftigelse og Sociale Anliggender korrigeres denne holdning. Det kræves bl.a., at det sociale sikkerhedssystem fortsat hviler på solidaritetsprincippet, og det anbefales, at en del af arbejdskraftomkostningerne bæres af andre sektorer. Vores gruppe er af den opfattelse, at en beskatning af kapitalbevægelser og bidrag herfra til social beskyttelse ville gøre det muligt at mindske arbejdskraftomkostningerne.
Vores gruppe afviser en strengt økonomisk indfaldsvinkel til social beskyttelse, som fører til en kommercialisering og en tingsliggørelse af den enkelte borgers legitime ønske om sikkerhed.
Vi kræver, at man fastholder solidaritetsprincippet og udbreder det i forbindelse med befolkningens behov for sikkerhed, for beskyttelse og for at sikre sig kollektivt imod sociale risici.
Det er kun sociale beskyttelses- og sikkerhedssystemer, som bygger på solidaritet, der muliggør social beskyttelse og sociale tjenester på et højt niveau for alle med et ordentligt forhold mellem bidrag og effektivitet. Disse systemer gør det muligt at nedsætte risikoen for, at der dannes sociale skel, eller at en del af befolkningen havner i armod. Fastholdelsen af et højt socialt beskyttelsesniveau er knyttet til værdier såsom solidaritet, respekt for individet og demokrati, værdier, der trædes under fode, hvis man anvender regler baseret på konkurrenceprincippet.

Eriksson, Sjöstedt og Svensson
Det ligger os meget på sinde at modarbejde social dumping, men vi mener ikke, at en ensretning af socialbeskyttelsesordningerne og de nationale arbejdsmarkedspolitikker er den rigtige metode. Derfor undlader vi at stemme ved den endelige afstemning.

Gahrton, Holm og Lindholm
Vi mener, at hver enkelt EU-borger skal have ret til en rimelig, grundlæggende social beskyttelse. Fru Weilers betænkning indeholder en række meget fornuftige krav om bl.a. beskæftigelsesfremmende foranstaltninger og en bæredygtig økonomisk udvikling. Det er også vigtigt at modvirke social dumping.
Det fremgik imidlertid med al ønskelig tydelighed af forhandlingen, sådan som det også fremgår af betænkningen, at dette betegner et første skridt hen imod en harmonisering af den sociale velfærd. Det betyder, at vi ikke kan stemme for betænkningen.
Vi mener, at hvert enkelt land selv skal kunne afgøre, hvilken social lovgivning det finder nødvendig og rimelig. Det er et nationalt anliggende - ikke noget, der skal overføres til EU.

Kirsten Jensen, Blak, Sindal og Iversen
De danske socialdemokrater har i dag stemt for betænkningen af Weiler. Betænkningen udtrykker enighed med Kommissionen i, at medlemsstaterne skal overholde forpligtelsen til at fremme et højt socialt beskyttelsesniveau og bistå med den gradvise samordning af medlemsstaternes sociale beskyttelsesordninger ved at udarbejde mindstenormer.
Betænkningen har generelt fornuftige betragtninger og lægger op til en interessant debat for fremtiden. De danske socialdemokrater er dog interesserede i at få belyst visse punkter yderligere, f.eks. grænsearbejdernes situation. Endvidere er det vores holdning, at fordelingen og finansieringen af sociale ydelser skal forblive et nationalt anliggende.

Skinner
Weiler-betænkningen baner vejen for en tilbundsgående debat om, hvordan man kan skabe en reel fri bevægelighed for Europas borgere. Betænkningen afspejler synspunkterne i alle dele af Parlamentet.
Ud fra et britisk perspektiv er det interessant at bemærke, at betænkningen afspejler en henstilling fra Rådet, som blev undertegnet under det britiske formandskab i juli 1992. Norman Lamont, den daværende formand for ØKOFIN, undertegnede henstillingen om overensstemmelse mellem målene og politikken for social tryghed i hele Europa. »Lamont«-henstillingen fra 1992 understøtter meget af det, der siges i denne betænkning og er blevet vedtaget i Parlamentet i dag.
Det glæder mig og de engelske Labour-medlemmer at opleve en så stærk støtte til denne betænkning. Men vi kunne ikke gå med til at støtte de ændringsforslag, som krævede en ny afgift på kulbrændstof og øget anvendelse af afstemninger med kvalificeret flertal i forbindelse med den sociale protokol.

Souchet
I Kommissionens meddelelse om social beskyttelse i Europa i 1995, som vores kollega fru Weiler har gennemgået, foreslås nogle generelle rammer, som er noget diskutable; ikke desto mindre indeholder meddelelsen en række ganske fornuftige idéer, navnlig vedrørende afbrydelse eller nedsættelse af erhvervsaktiviteten med henblik på pasning af syge.
Kommissionen gør opmærksom på, at den såkaldte familiepleje vil kunne bidrage til at mindske omkostningerne ved de sociale beskyttelsesordninger, samtidig med at det sikrer handicappede, mindre børn og ældre bedre omsorg, navnlig fordi den ægtefælle, der yder denne assistance, hele tiden er til stede.
I Kommissionens meddelelse understreges i den forbindelse betydningen af de uformelle tjenester, der erlægges af familien, når et familiemedlem ikke påtager sig et lønnet arbejde netop med henblik på at kunne passe de mindre børn, handicappede eller svagelige ældre.
Men Kommissionen understreger også, at de ydelser, der i dag følger med disse tjenester, er helt utilstrækkelige i forhold til tjenesternes omfang, navnlig i de tilfælde hvor den pågældende afbryder sin karriere. De særlige ydelser, der er indført i visse lande (tilskud til dagpleje, handicapydelser m.v.) er meget beskedne, og den ægtefælle, der har afbrudt en lønaktivitet for at kunne yde en tjeneste af denne type taber i sidste ende på det: lavere ydelser fra den sociale forsikringsordning og lavere arbejdsløshedsunderstøttelse, nedsat alderspension, fortabelse af retten til tillægspension osv.
Disse uformelle tjenester, som erlægges af familien er særdeles vigtige for samfundet som helhed, det så meget mere i dag hvor der bliver flere og flere ældre i de europæiske lande. Da vores samfund endvidere er præget af et stigende antal udearbejdende kvinder, er det vanskeligt for mange af disse at erlægge disse uformelle tjenester gratis.
Desværre lader Kommissionen det blive ved denne analyse og disse konklusioner i sin meddelelse, idet den undlader at komme med nyskabende forslag til, hvorledes man kunne fastholde og udvikle disse uformelle tjenester, samtidig med at den erkender, at det kunne være med til at reducere udgifterne til de sociale beskyttelsesordninger ganske kraftigt. Det ville således være særdeles gavnligt, hvis Kommissionen ville fortsætte arbejdet, navnlig ved at undersøge i hvilken udstrækning f.eks. indførelsen af en forældreløn i stedet for de eksisterende særlige ydelser ville kunne fremme udviklingen af de uformelle familietjenester, som vores samfund i dets nuværende form har stor brug for og ville have stor gavn af.

Wolf
Den sociale beskyttelses fremtid i EU er slet og ret et centralt punkt i Europas fremtid: Den hidtidige udvikling, hvor lønmodtagerne i medlemsstaterne gang på gang måtte gøre den erfaring, at »Europa« faktisk udnyttes som rambuk til at nedbryde de nationale socialsikringsordninger, kan der omsider sættes en stopper for som følge af en kursændring: en kursændring til en tværnational strategi med social sikring og beskyttelse, som også på tværs af grænserne organiserer effektive former for solidaritet og samhørighed. Fru Weilers betænkning fremviser her forsigtigt visse fremtidsperspektiver. Dette kan støttes, netop i betragtning af de igangværende forberedelser til en monetær union, som desværre går i den modsatte retning.
Det skal her også endnu en gang siges klart, at Europa vil forpasse fremtiden, hvis det ikke engang virkelig tager disse første forsigtige skridt - for slet ikke at tale om de nødvendige skridt på parallelle områder, lige fra en tilbagevenden til fuld beskæftigelse til den grænseoverskridende strejkeret.
Betænkning af Papayannakis (A4-0037/97)
Díez de Rivera Icaza
I en kort periode har man konstateret en stigende og berettiget mistillid hos forbrugerne over for oksekød og oksekødsprodukter, hvilket er en logisk konsekvens af skandalen omkring BSE, dvs. den såkaldte kogalskab.
Denne dramatiske situation har givet anledning til forbrugernes harme over, at kødet fortsætter med at blive markedsført som »anonyme« produkter, dvs. uden oprindelsesbetegnelse.
Hele denne pinlige situation viser tydeligt, at det er nødvendigt at fastsætte en mere kontrolleret produktion, hvor det vigtigste krav skal være en moderne og forbrugerorienteret fremstilling af kødprodukter.
Dette kræver som den vigtigste forholdsregel en tydelig mærkning for at oplyse og berolige forbrugerne omkring disse produkters kvalitet og reelle oprindelse.
Derfor er en fuldstændig mærkning af disse produkter med en effektiv ordning for identifikation og registrering af kvæg helt nødvendig såvel i produktionen som i den senere markedsføring.
Under disse omstændigheder vil min stemme være positiv.

Gahrton, Holm, Lindholm og Schörling
Vi har valgt at stemme for betænkningen om forslag til Rådets forordning om mærkning af oksekød og oksekødsprodukter, selvom vi mener, at det på dette område er bedst, at der foretages kontrol og træffes afgørelser på nationalt plan. Vi understreger kraftigt, at den enkelte medlemsstat efter vor opfattelse selv skal kunne foreskrive en tydeligere mærkning, hvis den ønsker det. Alligevel stemmer for betænkningen, da vi anser Kommissionens forslag for at være ringere. Navnlig støtter vi forslaget i betænkningen om, at kødet skal mærkes med oplysning om eventuelle fostermodifikationer eller dyrets transgenetiske oprindelse og de antibiotika og stimulerende midler, som det måtte have fået.
Betænkning af Mayer (A4-0022/97)
Gahrton, Holm, Lindholm og Schörling
Vi har stemt imod betænkningen af Mayer, da vi mener, at det er EU's landbrugspolitik som sådan, der er den egentlige fejl. BSE-krisen kan derfor ses som en første advarsel, en opfordring til at gennemføre en reform af landbrugspolitikken. Der er en tydelig sammenhæng mellem dette forslag om indførelse af en ordning for identifikation og registrering af kvæg og EU's generelle politik med hensyn til at afvikle grænsekontrollen. Problemerne vedrørende salmonella er et klart udtryk for følgerne af denne. Vi mener, at denne absurde identifikation og registrering af kvæg er den forkerte måde at angribe BSE på, og at man i stedet f.eks. burde have stilet efter et totalt forbud mod at anvende døde dyr som foder.

Theorin og Wibe
Det er beklageligt, at det er nødvendigt at opbygge et så stort apparat for at kunne kontrollere kvægets sundhed i Den Europæiske Union. Men når man nu mener, at det er nødvendigt i den nuværende situation, så må det accepteres. Vi ønsker dog dette store kontrolapparat nedskåret og evalueret, når BSE-sygdommen er helt udryddet, hvis det da overhovedet har en eksistensberettigelse til den tid.
Sverige er ikke blevet ramt af BSE og har kunnet bekæmpe kvægsygdomme uden at have måttet opbygge det gigantiske kontrolapparat, som der nu stilles forslag om. Gennem en begrænset grænsekontrol har vi bl.a. undgået BSE, salmonella og rabies.
Hertil kan føjes følgende konstatering: fortalerne for det frie marked hævder, at deregulering giver store gevinster, i og med at de udgifter, der er forbundet med regler og støtteordninger, forsvinder. Men her kan vi imidlertid se, at det frie marked giver anledning til nye regler og støtteordninger. Man kan med god grund spørge, om det frie marked - i dette tilfælde for handelen med landbrugsvarer - overhovedet har givet nogen gevinster i økonomisk eller sundhedsmæssig forstand.
(Mødet udsat kl. 13.21 og genoptaget kl. 15.00)

De vigtigste emner for forbrugerpolitikken (1996-1998)
(fortsættelse)
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er fortsættelse af forhandlingen om betænkning (A4-0317/96) af Whitehead for Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerbeskyttelse om meddelelse fra Kommissionen om de vigtigste emner for forbrugerpolitik (1996-1998) (KOM(95)0519 - C4-0501/95).

Añoveros Trias de Bes
Hr. formand, fru kommissær, i traktatens artikel 129 A, stk. 1, henvises der til artikel 100 A som det mest hensigtsmæssige instrument i forbindelse med de love, forordninger og administrative bestemmelser, som medlemsstaterne vedtager med henblik på gennemførelsen af det indre marked. Traktaten åbner endvidere mulighed for andre aktioner, der supplerer den politik, medlemsstaterne fører med henblik på at beskytte forbrugernes sundhed.
Det virkelige indre marked kan kun opnås, hvis beskyttelsen af forbrugere også omfatter grænseoverskridende tvister. Og dette vil kræve en række juridiske, økonomiske, sociale og oplysningsmæssige foranstaltninger.
På det juridiske område, som er mit udvalgs område, mener jeg, det er nødvendigt at understrege, at forbrugernes rettigheder som part i en grænseoverskridende tvist kun kan varetages effektivt, hvis man koordinerer følgende aktioner: På det internationale plan skal vi opfordre medlemsstaterne til at anvende Bruxelles-konventionen af 1968, Rom-konventionen af 1980 om lovgivningen vedrørende kontraktlige forpligtelser og Haag-konventionerne af 1965 og 1970 om henholdsvis ensretning og tilvejebringelse af beviser fra udlandet.
Derudover skal man fremme gennemførelsen af en undersøgelse af grundene til de fortsatte vanskeligheder, på trods af eksistensen af Bruxelles-konventionen, for så vidt angår fuldbyrdelse i en medlemsstat af en retsafgørelse i en borgerlig sag truffet af en retsinstans i en anden medlemsstat. Man skal også undersøge mulighederne for at udvide Rom-konventionens anvendelsesområde inden for erhvervslovgivningen.
Det ville være godt at skabe et fællesskabsinstrument, som overtager principperne i Wien-konventionen vedrørende internationale købekontrakter samt at fremme et initiativ inden for den tredje søjle med det formål at etablere et eksekutionsgrundlag for inddrivelse af ubetalte fordringer.
Vi har talt om det internationale plan, og nu vil vi tale om fællesskabsplanet. Vi vil gerne foreslå følgende foranstaltning: At fremme løsningen af tvister ad udenretslig vej, hvilket er enklere, hurtigere og billigere, forudsat at man respekterer muligheden for at gå til domstolene. Derfor mener vi, at det er nødvendigt så hurtigt som muligt at iværksætte den handlingsplan til fremme af udenretslige former for sagsbehandling, som Kommissionen foreslår.
Parlamentets og Rådets direktiv om søgsmål i forbindelse med kompetencemangel er et enestående instrument til at fremme anerkendelsen af organisationernes, arbejdsgivernes og forbrugernes aktive sagskompetence, til at give dommeren kompetence i henhold til de eksisterende konventioner, således at han kan træffe afgørelse på grundlag af den ret, der er gældende for tvistens realitet, også selv om overtrædelsen kun får virkning på et ikke-nationalt marked. Parlamentets beslutning vedrørende betalingsfrister indeholder interessante forslag, som bør omtales. Ifølge denne beslutning bør man anerkende både automatiske morarenter og erstatning for omkostningerne i forbindelse med inddrivelse af gælden ud fra satser, som fastlægges af de kompetente offentlige myndigheder. Man bør også harmonisere de retslige procedurer til inddrivelse af forfaldne betalinger og dermed forbundne udgifter.
Til sidst, hr. formand, fru kommissær, kære medlemmer, mener jeg, det er vigtigt at støtte den kritik, der fremføres i Whitehead-betænkningen, fordi Kommissionen ikke kommer med en detaljeret tidsplan i »de vigtigste emner for forbrugerpolitikken 1996-1998«. Denne manglende tidsplan kan gøre disse vigtigste emner til en samling gode intentioner, der ikke på nogen måde gør Unionens forbrugerpolitik troværdig.
Når alt kommer til alt, drejer det sig om at bruge de instrumenter, vi har ved hånden, såvel de internationale instrumenter som fællesskabsinstrumenterne, for at opnå en reel forbrugerbeskyttelse på alle niveauer.

Kuhn
Hr. formand, fru kommissær Bonino, jeg hører ikke blandt de medlemmer, der meget storstilet takker ordførere. For det første fordi det koster taletid, og for det andet fordi jeg er overbevist om, at alle ordførere forelægger gode betænkninger. I dag vil jeg gerne, om end vedkommende ikke er til stede, gøre en undtagelse og på min gruppes vegne takke hr. Whitehead mange gange for hans arbejde. Vi takker ham for, at han ikke kun analyserer og kritiserer de af Kommissionen foreslåede prioriterede mål for forbrugerpolitikken i 1996-1998 og kommer med forslag til forbedringer, men også foretager en evaluering af de prioriterede mål for 1993-1995. Først derved bliver det klart, hvilke mål vi havde, og hvor vi har nået eller ikke nået målet.
En del af de prioriterede mål måtte overføres til programmet for 1996-1998. Så sent som i 1996 drøftede vi, hvilke foranstaltninger der skal træffes som et resultat af behandlingen af grønbogen om forbrugernes klagemuligheder. Under førstebehandling har vi vedtaget direktivet om grænseoverskridende søgsmål som forebyggende kollektiv beskyttelse af forbrugerne. Jeg håber, at vi snart modtager den fælles holdning fra Rådet. Vi har også behandlet Kommissionens handlingsplan, som har til formål at fremme udenretslig bilæggelse af tvister. Denne foranstaltning er meget positiv, hvis medlemsstaterne er rede til at oprette neutrale organer til alle produkter og også tjenesteydelser. Vi kan vedtage en nok så god forbrugerlovgivning på europæisk plan - hvilket er nødvendigt - men den er ikke til nogen hjælp for den forbruger, som virkelig ønsker at udnytte det indre marked, hvis vedkommende ikke på sin eget sprog billigt og hurtigt har klagemulighed uden for eller ved domstolene.
De prioriterede mål for perioden 1996-1998 ligner, som hr. Whitehead sagde i formiddags, en ønskeseddel fra en forbruger. For mig er den ganske enkelt ikke konkret. Det er for os vigtigt, at Kommissionen omsider forelægger fælles bestemmelser, som endnu ikke findes, hvilket besværliggør det indre marked for forbrugere. Grønbogen om levnedsmiddellovgivningen var bebudet til 1996. Vi venter på den. Den er, hvis vi lader diskussionen om BSE i denne uge passere revy, blevet endnu mere presserende. Hvad gør Kommissionen? Den bebuder, at den vil anlægge sag ved Domstolen mod Tyskland og i givet fald to andre medlemsstater, fordi der blev fastsat alt for strenge nationale pesticidværdier for babymad. Tror Kommissionen virkelig, at forældre har forståelse for en sådan foranstaltning? Parlamentet har altid krævet, at babymad skal være uden pesticider.
Vi behandler i dag også betænkningerne om forbrugerkredit og om grønbogen om finansielle tjenesteydelser. Begge betænkninger viser, hvor der er et presserende behov for lovgivning. Ikke så nervøse, kære kommissærer! Vi som Parlament står bag Kommissionen i forbrugerbeskyttelsesspørgsmål!

Ohmen-Ruijten
Hr. formand, først og fremmest ønsker jeg at takke Phillip Whitehead for det kolossale arbejde, han har lagt i nærværende betænkning. Og hvorfor gør jeg specielt det? Fordi den foreliggende meddelelse fra Kommissionen om de vigtigste emner for forbrugerpolitikken, og det er faktisk noget, også kommissæren burde lade sig påvirke af, efter min mening er alt, alt for generel. Jeg mener virkelig, at prioriteringerne 96-98 lader en del tilbage at ønske. Og jeg er altså taknemmelig for, at det alligevel er lykkedes for hr. Whitehead at opnå et ordentligt resultat. Jeg er nemlig helt enig med ordføreren i, at meddelelsen burde have været et meget mere detaljeret, et meget mere elaboreret program med oplysninger om, hvor, hvordan og under hvilken form Kommissionen på et antal punkter agter at nå de fastsatte mål, som jeg i og for sig ikke har svært ved at acceptere. Det er min fornemmelse, at prioriteringen burde have været meget klarere.
Må jeg pege på et par problematiske punkter? Først og fremmest adgangen til domstolene. Det er godt og vel tre år siden, der udkom en grønbog. I sammenhæng med den lovgivning, jeg var ordfører for, har vi lige sagt, at der i hvert fald bør sørges for, at retten til at indlede kollektive søgsmål realiseres ligegyldigt under hvilken form, og jeg ved, at en række lande havde temmelig svært ved at acceptere det ved vedtagelsen af fjernsalget. Men hvorom alting er, mit spørgsmål er, hvordan De nu agter at udforme det, og hvilke forslag De fremsætter? Jeg mener, at de grønbøger, De har udarbejdet for tre år siden, jo under en eller anden form burde være blevet udmøntet i et handlingspunkt.
Endvidere ønsker jeg også at bede om opmærksomhed for udenretslige afgørelser. Måske vil De synes, at det er en af mine kæpheste, hvilket det også er, men jeg mener, at vi ofte kan hjælpe forbrugeren både hurtigere, billigere og mere effektivt, hvis vi gør meget mere for at fremme udenretslig bilæggelse af tvistemål, end tilfældet er. Jeg har interesser, ikke finansielle, men måske nok følelsesmæssige interesser, i udenretslige afgørelser, idet jeg selv er formand for den nederlandske forening af forbrugerklagenævn, som p.t. omfatter cirka femogtyve nævn, i hvilke forbrugere og repræsentanter for brancheorganisationerne afgør stridigheder ved voldgift, hvilket fungerer perfekt. Jeg mener, at vi på dette punkt burde øge indsatsen og, måske også fordi jeg er stolt over det, vi i så henseende har opnået med de nederlandske forbrugerorganisationer, give nogle flere end tilfældet er i øjeblikket en chance for at tage ved lære af dette.
Dernæst et spørgsmål, der også er blevet drøftet i går; jeg husker eksempelvis, at fru Behrendt har sagt noget om det. Det vedrører grønbogen om levnedsmidler. Jeg aner ikke, hvad der nu sker med den. Er det sådan, at denne grønbog nu som et led i alle de nye aftaler og alle de nye politikker, vi er i gang med at aftale, skal justeres? Kan vi måske få et svar på det? For at gøre noget ved den europæiske forbrugers foruroligelse er det efter min mening navnlig afgørende, at der handles hurtigt, og at vi for det andet ved, hvilke frister vi kan regne med, og hvor der vil komme ændringer.
Finansielle tjenesteydelser vil blive berørt her til eftermiddag, så det siger jeg ikke noget om nu.
Må jeg til slut bemærke følgende. Det, jeg savner en smule i forslagene, er en redegørelse for, hvordan EuropaKommissionen muligvis sammen med de europæiske forbrugerorganisationer og erhvervslivet vil bære sig ad med via selvregulering at forsøge at indføre visse ordninger de steder, hvor der endnu ikke foreligger retsforskrifter, og hvor der måske heller ikke er brug for retsforskrifter? Det kan være, vi på et tidspunkt får en liste over planlagte aktioner at se?

Riis-Jørgensen
Hr. formand, Den Liberale Gruppe kan kun udtrykke meget stor tilfredshed med Whiteheads betænkning og dens forsøg på at få nogle prioriteringer på plads. Fra Den Liberale Gruppes side er vi meget interesserede i, at vi ikke kun får et virksomhedernes Europa, men også et borgernes Europa og ikke mindst et forbrugernes Europa. Vi har to vigtige emner, som vi lægger vægt på. Det ene er det frie forbrugervalg, og det andet er adgang for forbrugerne til domstolene. Det sidste emne vil jeg undlade at komme ind på, for det har de tre foregående talere gjort meget ved.
Men spørgsmålet om forbrugernes frie valg synes vi er meget, meget vigtigt. Den Liberale Gruppe er en stor fortaler for det indre marked, men spejlbilledet af det indre marked er jo valget, det frie valg for forbrugerne. Vi kan så - for at bruge et engelsk udtryk - sige, at vi er the internal market freak og samtidig free choice freak . Forudsætningen for, at vi har det frie valg, er, at vi får information som forbrugere, og derfor vil jeg gerne spørge kommissæren om mærkningsreglerne. Vi hørte i går, at hr. Santer tog skridtet fuldt ud og lovede, at alt skulle mærkes, at alle genmodificerede varer skulle mærkes. Det er en stor tillidserklæring fra Kommissionens side. Jeg håber så også, at Kommissionen er klar over, at det ikke er en mirakelkur alene at mærke. Det kræver nogle klare mærkninger, og det kræver ikke mindst information om, hvad mærkerne går ud på. Så jeg håber meget, at en af prioriteringerne ved gennemførelsen af mærkningsreglerne er, at Kommissionen vil sørge for at informere om, hvad baggrunden for genmodificerede fødevarer er, og informere om, hvilke kriterier der ligger til grund for mærkerne, for at sikre, at vi har det frie valg og ikke får en skov af mærker, som vi ikke kan gennemskue.
Tak, og jeg ser frem til kommissærens svar.

González Álvarez
Hr. formand, fru kommissær, jeg ved, at De må være tålmodige, fordi de tilstedeværende medlemmer måske gentager hinanden, men det er rigtigt, at vi deltager med stor interesse i hr. Whiteheads betænkning. Og denne betænkning, som blev enstemmigt vedtaget, siger mere eller mindre det, vi alle siger.
Jeg vil imidlertid gerne i de minutter, jeg har til rådighed, fremhæve to-tre vigtige spørgsmål. For det første, at ordføreren, hr. Whitehead, hilser Kommissionens ti vigtigste emner velkommen, nemlig forbrugeroplysning, lettere adgang til domstolene, levnedsmiddelsikkerhed - som er meget på mode i denne uge i Parlamentet - og andre spørgsmål, der har direkte relation til forbrugernes rettigheder.
Vi deler imidlertid alle kritikken af den manglende evaluering af den foregående periode op til 1995 og måske også af den manglende konkretisering af problemerne i perioden indtil 1998.
Hr. Whitehead kommer med en meget konkret strategi til identificering af problemerne, som består i at se, hvilke mål forbrugerpolitikken har, at fastlægge en strategi for at nå disse mål og derefter en tidsplan for dens iværksættelse.
Jeg mener, at denne kritik er meget væsentlig. For det er rigtigt, at der er blevet gjort ting tidligere, og det er rigtigt, at man forsøger at gøre ting på nuværende tidspunkt. Men det er også rigtigt, at hvad angår f.eks. levnedsmiddelsikkerheden, er der en mangel på tillid til fællesskabsinstitutionerne på grund af kogalskabssagen, på grund af sagen med det inficerede blod, på grund af væksthormonsagen, og vi vil stille et spørgsmål om genmodificeret majs og genmodificeret soja. Hvorfor? Fordi dette emne er genstand for stor bekymring i Spanien. Der har været en undersøgelse, som viser, at i et meget stort antal lande er mellem 60 % og 80 % af befolkningen mod indtagelse af produkter, der er fremstillet ved hjælp af genteknologi på grund af ængstelsen for, at det kan være skadeligt for menneskers helbred. Måske derfor er et af de vigtigste emner i dag levnedsmiddelsikkerheden og etableringen af et uafhængigt kontor, der kan overvåge denne levnedsmiddelsikkerhed.
Vi er kort og godt enige i alle punkterne. Vi vil stemme for hr. Whiteheads betænkning - vi kender kommissærens indstilling til dette. Og vi har naturligvis pligt til at være talerør for den europæiske befolknings ængstelse i dag, hvad angår levnedsmiddelsikkerheden og befolkningens helbred. Og vi føler os forpligtet til gentage det, selv om jeg forstår, at det er trættende for Dem at høre det så mange gange her i eftermiddag.

Hautala
Hr. formand, jeg takker hr. Whitehead for et meget konstruktivt samarbejde, især i forbindelse med mærkning i hans betænkning. Jeg ønsker også kommissær Bonino held og lykke med arbejdet, når hun går i gang med at koordinere spørgsmålet om levnedsmidlers sikkerhed i Kommissionen. Jeg tror, at hun er den rette person til dette.
Jeg vil gerne henlede kollegernes og kommissærens opmærksomhed på en enkelt detalje i betænkningen. I punkt 19 tales der om Kommissionens og Parlamentets informationskampagne for ØMU'en. Min gruppe kan desværre ikke stemme for punkt 19 og hilser ikke disse kampagner velkommen. Det har nemlig vist sig, at Kommissionen fra uvildige eksperter forlanger et skriftligt tilsagn om, at når Kommissionen sender dem ud for at tale om ØMU'en ved forskellige arrangementer, der er arrangeret af borgerne kun at udtale sig i overensstemmelse med Kommissionens retningslinier. Jeg synes, at dette er meget farligt. Når vi tænker på BSE-debatten i dag, fru kommissær, hvordan kan vi da stadig stole på Kommissionens udsendte eksperter, hvis noget sådant noget finder sted? Jeg har stillet en forespørgsel om det, og jeg vil gerne vide, i hvilke andre sammenhænge Kommissionen forlanger sådanne loyalitetstilsagn fra uvildige eksperter.

Sandbæk
Hr. formand, jeg vil også meget gerne lykønske hr. Whitehead med en fremragende betænkning, for det mest positive, man kan sige om Kommissionens meddelelse om forbrugerpolitikken, er vel i virkeligheden, at den er fremsat, eftersom den er holdt i så alt for vage og overordnede vendinger. Som forbrugere har vi krav på noget bedre. Med GD XXIV's yderligere tilføjede ansvarsområder inden for forbrugersikkerhed er jeg fuldstændig enig med hr. Whitehead i, at det er presserende nødvendigt at fastlægge et sæt af prioriteter og erstatte Kommissionens generelle vendinger med konkrete tids- og handlingsplaner. Ligeledes er der behov for at fremme miljø- og energimærkning samt for at etablere en forbrugerlovgivning i alle medlemslande.
Man kan grundlæggende opdele tankerne omkring en europæisk forbrugerpolitik i to retninger. Man kan enten, som hr. Whitehead gør det, argumentere for at skabe en europæisk forbrugeroplysning med kampagner, pjecer og informationscentre eller - og det er så det argument, som jeg tilslutter mig - man kan argumentere for, at de allerede etablerede nationale forbrugerorganisationer bør samarbejde om en hensigtsmæssig tilpasning, konkret gennem en styrkelse af BEUC, og at de herefter skal agere samlet i forhold til de politiske instanser. Jeg tror, at vi må erkende, at det er for vanskeligt og for dyrt at lave en ny og helt enslydende forbrugerpolitik og forbrugeroplysning, fordi behovene simpelthen er for forskellige. Men trods denne uenighed vil vi selvfølgelig stemme for hr. Whiteheads betænkning.
Det er kun en proaktiv forbrugerpolitik, som kan give EU's indre marked sin legitimitet og effektivitet. Og derfor bør man også først og fremmest sætte ind på regeringskonferencen. Dér må og skal forbrugerpolitikken styrkes. Allerede i præamblen til traktaten bør det fremgå, at man i EU skal tage særlige forbrugerpolitiske hensyn på samme måde, som man skal tage et særligt hensyn til en bæredygtig udvikling. Traktaten må strammes op på en række andre områder, således at det bliver et selvstændigt mål også at fremme forbrugerpolitiske hensyn og forbrugernes interesser. Artikel 129 A mangler fortsat en række præciseringer og forbedringer. Kun herved kommer forbrugerpolitikken til at få den vigtige placering, som den fortjener.

Garosci
Hr. formand, vort arbejde her i salen og her i disse bygninger ville ikke have nogen mening, dersom vi ikke satte forbrugeren i centrum for alle vore aktiviteter. En forbrugerpolitik er ikke et sektorielt anliggende. Et sådant anliggende kan være en krise i maskinindustrien, på bananmarkedet eller andet af samme art, mens forbrugeren derimod skal være suveræn i forbindelse med alle mål, vi sætter os, enhver aktivitet og enhver retningslinje vi fastsætter.
Der er hver dag tusinder af virksomheder - små, mellemstore og store - der arbejder, producerer, antager arbejdskraft og skaber arbejdspladser, udvikler og investerer med det hovedformål at tilfredsstille forbrugeren.
På denne baggrund siger vi kommissæren tak for det vigtige dokument, hun har udarbejdet, og vi er enige med ordføreren og fru Oomen-Ruijten i, hvad de har sagt, fordi prioriteringerne inden for vort virke særlig skal støttes i dette øjeblik. Der er dog tale om en vurdering, der navnlig vedrører de fem aspekter, som ordføreren har angivet, og som jeg hurtigt vil erindre om. Vi skal lette forbrugernes adgang til domstolene, bestandig formidle oplysninger til forbrugerne, fremme en bæredygtig levnedsmiddelpolitik i forbrugernes interesse og sikre forbrugerne adgang til en global tjeneste.
Der er et sidste aspekt, hvis vigtighed vi særlig vil fremhæve i dette øjeblik, nemlig indførelsen af euroen. Med indførelsen af denne vil den europæiske borger endelig erkende sig selv som sådan, dvs. at han kan færdes i de 15 medlemslande og give penge ud og foretage indkøb i forretningerne og supermarkederne og købe rejser i et rejsebureau ved brug af én valuta og vil måske endelig ved disse lejligheder erkende, at han er borger i Europa.

Musumeci
Hr. formand, fru kommissær, forbrugerpolitikken kræver i stadig højere grad en europæisk anskuelse af problemerne i forbindelse med former for politisk adfærd, der har en tendens til at gøre Europa ansvarligt og afmægtigt. Europa skal følgelig ikke opleves af forbrugerne som et ideologisk valg, men som en konstant bekræftelse af de enkelte medlemsstaters interesser inden for en europæisk dimension.
Når dette er sagt, er det velkendt, at opmærksomheden over for forbrugernes rettigheder i visse medlemsstater har udviklet sig noget sent i europæisk sammenhæng. Blandt disse er givet Italien, hvor udviklingen af bevidstheden om forbrugernes rettigheder givet kan føres tilbage til virket og initiativerne i de sammenslutninger, som har måttet arbejde uden støtte fra regeringen i Rom.
Vi kræver, at Kommissionen skal gribe kraftigt ind over for Italien, der skandaløst endnu ikke har vedtaget en national rammelov om forbrugernes varetagelse af deres rettigheder. Vi har nemlig i årevis overværet et spil pingpong om ansvaret mellem regeringen og Parlamentet, men modstanden synes at være meget stor, særlig fordi sammenslutningerne taler for et krav, der ikke er kontrolleret af de politiske partier.
Jeg siger ordføreren, hr. Whitehead, tak for det detaljerede forslag til beslutning om programmet for 1996-1998, som vi er enige i fra alle synspunkter - retlige, økonomiske og sociale - og vi fra Alleanza Nazionale vil opfordre Kommissionen til at forstærke sin støtte til bevægelsen i de sydlige lande i Europa, hvor antallet af organiserede forbrugere endnu er meget lavt i forhold til de i alt fire millioner, der findes i Europa, særlig i de nordlige lande.
At sikre en udvikling på kort og mellemlangt sigt af forbrugerbevægelsen betyder nemlig, at man ikke lader Maastricht-traktaten gå op i ord, når den dels tillægger forbrugerne en ny rolle i uddannelsen og inden for andre vigtige sektorer, og dels skaber nye områder, som meget vel kan blive utilgængelige for de svageste forbrugerbevægelser.

Malone
Hr. formand, jeg vil også gerne komplimentere ordføreren for den fortræffelige betænkning, han har udarbejdet. Jeg ved, at forbrugerorganisationer i hele Europa, herunder BEUC i Bruxelles, har sat stor pris på hans arbejde, og jeg støtter fuldt og helt hans konklusioner. Dette, det tredje forbrugerprogram, indeholder en utilstrækkelig analyse af den tidligere indsats, meget lidt kontinuitet fra tidligere programmer og ingen sammenhængende strategi til fremtiden.
I betragtning af det indre markeds oprettelse og den fælles valutas snarlige indførelse skal forbrugerpolitikken snarere gennemføres på et fælleseuropæisk grundlag end af medlemsstaterne hver for sig. Der skal også ske en fuld gennemførelse af den eksisterende lovgivning samt være mere enkle og mere effektive klagemuligheder for almindelige borgere. Den vigtigste og mest aktuelle udfordring, som forbrugerpolitikken står over for, er klart BSE-krisen.
Siden Whitehead-betænkningen blev vedtaget i Miljøudvalget er der fundet en række vigtige begivenheder sted, hvoraf den vigtigste er overførslen af ansvaret for levnedsmiddelsikkerhed til GD XXIV.
GD XXIV's nye opgaver på dette område fik et yderligere skub i går, hvor Kommissionen over for Parlamentet redegjorde for dens reaktion på beretningen om BSE. Jeg er enig med hr. Santers påstand om, at Det Europæiske Veterinærkontor, der har sæde i County Meath i Irland, kan spille en afgørende rolle med hensyn til at genskabe forbrugernes tillid til procedurerne i forbindelse med levnedsmiddelsikkerheden. Jeg opfordrer også Rådet til at tage sin holdning til dette kontor op til fornyet overvejelse. Jeg glæder mig også over beslutningerne om at lade alle relevante videnskabelige komiteer henhøre under GD XXIV's myndighed og også under GD XXIV at oprette en ny enhed for vurdering af risiciene for folkesundheden samt for kontrol med levnedsmidler.
Jeg er imidlertid bekymret for, at Kommissionen eventuelt vil gentage de fejl, der allerede er påvist klart i beretningen om BSE. Veterinærkontorets og de nye levnedsmiddelsikkerhedsenheders opgaver skal fastsættes klart helt fra begyndelsen. I modsat fald vil de europæiske forbrugere fortsat være yderst skeptiske over for levnedsmiddelsikkerheden i Europa.

Jackson
Hr. formand, det, jeg vil sige i mine få bemærkninger, falder meget fint i gråd med det, fru Malone lige sagde. Jeg vil gerne understøtte hendes anmodninger til Kommissionen. Ligesom hun og ligesom andre talere anser jeg dette for at være et absolut håbløst dokument, som det virkelig ikke var værd at udarbejde. Jeg ved ikke, om forfatteren befinder sig blandt os eller ej, men jeg håber det ikke. Jeg håber ikke, at hun eller han stadig er hos Kommissionen, forhåbentlig ikke i GD XXIV. Hvis dette er det eneste, Kommissionen kan forelægge vedrørende forbrugerbeskyttelse, er det egentlig ikke ulejligheden værd at optage det i traktaten, og jeg forestiller mig, at fru Bonino i alt væsentligt nægter at vedkende sig det.
Der er nogle meget vigtige områder, hvor forbrugerbeskyttelsen kan fungere på fællesskabsplan, og jeg siger dette som britisk konservativ. De tre områder, som jeg navnlig gerne vil koncentrere mig om, er sikkerhed, information og hjælp til forbrugerne. Jeg mener, at Kommissionen bør undersøge, på hvilken måde forbrugerne behøver disse tre elementer som følge af Fællesskabets aktiviteter, navnlig med hensyn til samhandelen på tværs af grænserne. Med hensyn til sikkerheden skal vi spørge os selv, hvad GD XXIV gjorde i forbindelse med BSE, da dette blev udarbejdet. Der henvises ikke dertil nogen steder. Her er en krise ved at tilspidse sig på kanten af Europa, på kanten af vor bevidsthed, som behandles af GD VI, når man antager, at GD XXIV ikke sagde noget om det. Men det er historie.
Jeg vil imidlertid gerne nu opfordre kommissæren til at benytte denne forhandling til at fortælle os - og fru Malone tog dette op - hvad der vil ske med levnedsmiddelsikkerheden. Hvis GD XXIV, direktoratet for forbrugerbeskyttelse, som udarbejdede dette dokument, nu skal have ansvaret for levnedsmiddelsikkerheden, hvem vil så rent faktisk blive inddraget? Vil det være det samme personale, eller vil folk blive udvalgt fra GD III og GD VI? Eller vil det blive overladt til forfatterne af dette dokument? Hvis det er tilfældet, så Gud hjælpe os.
For det andet vil jeg gerne med hensyn til spørgsmålet om information henlede kommissærens opmærksomhed på et aspekt, som jeg tog op over for kommissær Bangemann i går med hensyn til mærkning af levnedsmidler. I afsnit 6 i dette dokument hedder det, at det ikke er klart, at alle de oplysninger, der gives på mærker på levnedsmidler, virkelig er en hjælp for forbrugerne. Det siges så videre, at man ikke vil gøre noget ved det. Jeg har stillet en ændringsforslag, som jeg håber Kommissionen vil acceptere, og hvori det hedder, at Kommissionen bør leve op til sin forpligtelse til at udarbejde mere information til forbrugerne om E-numrene på levnedsmiddelmærker. Dette er af afgørende betydning.
Afslutningsvis vil jeg gerne støtte det, ordføreren siger med hensyn til retshjælp. Hvis der er én ting, som mine vælgere ønsker at få ud af en forbrugerbeskyttelsespolitik, er det mere information og en større vished om, at de ved, hvad der kommer til at ske, hvis de støder på vanskeligheder i en anden medlemsstat, navnlig i forbindelse med køb af f.eks. fast ejendom: Hvor meget hjælp kan den europæiske lovgivning give dem her? For øjeblikket meget lidt.

Alavanos
Hr. formand, det kan godt være, det er tilfældigt, at næsten alle talerne om dette emne har været kvinder. Jeg ved ikke, om det viser noget. Heldigvis er De her, og ligeledes ordføreren, der har udarbejdet en fremragende betænkning.
I den korte tid, jeg har til rådighed, vil jeg gerne gøre opmærksom på den store afstand, der er mellem de generelle principper - man kunne kalde dem kommissærens ærlige og »supergode« intentioner - dvs. mellem lovgivningen og den reelle situation i medlemslandene, hvad angår forbrugerbeskyttelse. Og her taler jeg ikke kun om BSE, men også om en række andre spørgsmål.
Især i mit eget land, Grækenland, skal man ikke have åbent for en tv-kanal særlig længe, før man har set samtlige Den Europæiske Unions principper og retningslinjer blive overtrådt. Og her må jeg sige, at det chokerer mig, når vi ser Kommissionens fornuftige aktiviteter og initiativer, samtidig med at vi oplever Kommissionens tjenestegrene skride ind og tilsidesætte forbrugernes interesser og beskyttelse til fordel for visse indflydelsesrige faktorer inden for erhvervslivet, sådan som det var tilfældet med indklagelsen af Sverige og Grækenland for EF-Domstolen på grund af restriktioner og forbud mod reklamer for legetøj.
Og nu vi taler om fjernsyn, vil jeg lige nævne, at der findes regler om beskyttelse af forbrugeren, f.eks. forbrugeren/seeren af kabel-tv, og som drejer sig om, hvornår man må sende reklamerne osv., og disse regler bliver overhovedet ikke respekteret i mit land. Også når det gælder reklamer for lægemidler, behøver man bare åbne for fjernsynet for at se det ene lægemiddel efter det andet passere revy i reklamer henvendt til gamle, unge, børn...
Derfor tror jeg, at vi har meget lang vej endnu med hensyn til medlemslandenes gennemførelse af de grundlæggende regler og retningslinjer for forbrugerbeskyttelse.

Blokland
Hr. formand, det sker ikke så tit, at Parlamentet opfordrer Kommissionen til at tage den med ro. For det meste er det omvendt. Ordføreren for Miljøudvalget, hr. Whitehead, maner Kommissionen til at udvise tilbageholdenhed med hensyn til opremsningen af fromme ønsker inden for forbrugerbeskyttelse, hvilket jeg støtter fuldt ud. Betænkningen er præget af en realitetssans, som efter min mening er på sin plads i forbrugerpolitikken. Jeg kan altså i høj grad bifalde de anbefalinger, der er fremsat i hr. Whiteheads betænkning.
Forbrugerpolitikken er et relativt ungt sagsområde med en række iboende begrænsninger. For det første er det et område, der primært bevæger sig på det privatretlige felt. Jeg fristes næsten til at sige, at når alt går, som det skal, har myndighederne mindst muligt med forbrugeren at gøre.
For det andet afhænger utrolig meget af erhvervslivets samarbejdsvilje. Når der er stærke forbrugerorganisationer, der formår at præsentere deres synspunkter klart over for producenterne af varer og tjenester, er forbrugerbeskyttelsen allerede halvvejs klaret.
For det tredje har fællesskabspolitikken sine egne begrænsninger. Netop fordi det ofte handler om privatretlige anliggender, er Kommissionens muligheder på det lovgivningsmæssige område begrænsede, medmindre de kan støtte sig til eksisterende EU-direktiver.
Derfor kan jeg give min fulde tilslutning til betænkningens henstillinger vedrørende styrkelse af forbrugernes stilling gennem forbrugerinformation (punkt 20-26). Bevidste forbrugere er meget mere værd end alskens pragtfulde lovbestemmelser, som jo kun en brøkdel af de i forvejen bevidste forbrugere vil benytte sig af. Det er en kendt sag, at forbrugerbevidstheden endnu ikke er så veludviklet og organiseret i Det Europæiske Fællesskabs sydlige medlemsstater. Det er faktisk der, det bør starte, og ikke ved alverdens lovbestemmelser. Af samme grund går jeg ind for, at Kommissionen først offentliggør størsteparten af sine ideer i grønbøger i stedet for straks at fremsætte uovervejede lovforslag, som Rådet i sidste ende alligevel ikke kan nå til enighed om.
Jeg er derfor meget glad for ordførerens opfordring til konsolidering af resultaterne fra det foregående prioriteringsprogram for forbrugerpolitikken, og jeg vil på det hjerteligste gratulere ham med hans fremragende betænkning. Europa-Kommissionen vil drage fordel af den.

Pimenta
Hr. formand, fru kommissær, mine damer og herrer, indledningsvis vil jeg takke ordføreren, hr. Whitehead, for den fremragende betænkning, han har udarbejdet, og ligeledes for hans utrættelige samarbejde med den tværpolitiske forbrugergruppe. Hvis Rådet og Kommissionen havde lyttet til ham og den tværpolitiske gruppe noget tidligere, ville problemet med de gale køer - og andre problemer - formodentlig ikke være opstået.
Fru kommissær, jeg vil nu stille Dem et konkret forslag, nemlig at De trækker dokumentet tilbage, fordi det ikke dur, det er et dårligt dokument, fru kommissær. Det er udarbejdet af staben under en tidligere generaldirektør, som sidenhen blev afløst af hr. Papas, som henvendte sig til Miljøudvalget og sagde, at dokumentet ikke duede, og at han ikke kunne tilslutte sig dette dokument. Men nu har hr. Papas imidlertid forladt posten og er blevet afløst af en ny generaldirektør. Dette dokument er ikke en lovgivningstekst, og det indeholder ikke forslag til ændring af lovgivningen. Det er en politisk retningslinje, som fastsætter prioriteter. Jeg vil så stille kommissæren følgende spørgsmål: hvis den politiske retningslinje er dårlig og uigennemførlig, hvilket formål tjener den da? Jeg mener, det bedste vil være, at dokumentet trækkes tilbage - og jeg tror, at ordføreren er enig i det, jeg nu siger, da jeg har haft lejlighed til at drøfte det med ham - og at Kommissionen forelægger et mere koncentreret dokument med færre prioriteter, som kan blive til et virkeligt handlingsprogram. I så fald lover jeg Dem, at vi alle i de forskellige politiske grupper hele spektret rundt, vil støtte en beretning med fire-fem prioriterede handlingsmålsætninger for forbrugerpolitikken for de kommende år. Det er, hvad der er behov for.
Ordføreren peger i øvrigt på fem prioriterede mål, som jeg tilslutter mig: lettelse af adgangen til retsvæsenet, såvel til domstolene som til voldgiftsinstanser, varetagelse af forbrugernes finansielle interesser, styrkelse af forbrugernes stilling gennem forbrugerinformation, fremme af en anden fødevare- og menneske- og dyresundhedspolitik end den hidtil førte og en klar og enkel definition på begrebet universel tjeneste, og hvorledes den skal fungere.
Til sidst to afsluttende bemærkninger, fru kommissær. Dels en opfordring til i større omfang at anvende artikel 129 A, som er et våben, De har i hænde, men som hidtil ikke er blevet anvendt. Vi mener, at det kan bruges i flere tilfælde end nu. Dels vedrørende en ændring af politikken for tildeling af støtte til forbrugerorganisationer, således at der især ydes støtte til de lande, der har størst behov for det, såsom Irland og de sydlige medlemslande, og til de mindste organisationer.
Den nuværende politik har derimod især støttet de store europæiske organisationer og har glemt, at støtten er mest nødvendig i de lande, der har de mindste og svageste forbrugerorganisationer.

Bonino
Hr. formand, ærede parlamentsmedlemmer, jeg må sige, at jeg er noget overrasket og forvirret over denne debat.
For det første skal jeg minde om, at Kommissionens meddelelse blev fremsendt til Europa-Parlamentet den 3. november 1995. I må have studeret den grundigt, eftersom I forelægger mig en betænkning om de vigtigste emner i februar 1997! Lad os derfor opføre os seriøst, kære venner! Hr. Pimenta, denne meddelelse er fremsendt i mit navn, og jeg håber, generaldirektøren ikke har forrådt mig. Hvis I mener, det er tilfældet, hvorfor har I så ikke gjort mig opmærksom på det tidligere? Det ville kunne give anledning til en disciplinær sanktion. Og EuropaParlamentet er jo en varm tilhænger af disciplinære sanktioner. Det ville have været at foretrække, om I havde meddelt det på et tidligere tidspunkt til Kommissionen i stedet for at forkynde det offentligt her i dag.
Jeg husker udmærket, at Europa-Parlamentet inden fremsendelsen af dette dokument til Rådet og EuropaParlamentet, havde anmodet mig om ikke at forelægge en detaljeret handlingsplan, men de brede politiske retningslinjer for en insats. Og hvis I læser dette dokument, vil I kunne se, at Kommissionen som nye prioriteringsområder har valgt de offentlige tjenester, de finansielle tjenesteydelser og informationssamfundet og ikke længere produktområdet, hvilket aldrig er sket før. I må have tænkt grundigt over denne prioritering! For hvis jeg havde skullet vente på Jeres mening, inden jeg var startet på noget som helst - siden november 1995 - ville jeg intet have kunnet udrettet indtil dato. Der er derfor behov for at placere denne debat i dens rette sammenhæng.
Medens Kommissionen ventede på, at I fik tænkt jer om - siden den 3. november 1995! - har den på grundlag af opfordringen om at forelægge en politisk plan og ikke en handlingsplan - som den i øvrigt har udarbejdet siden hen - forelagt Europa-Parlamentet i alt tolv direktivforslag vedrørende samtlige politikker. Af disse tolv vedrører tre - dvs. en fjerdedel - forbrugerpolitikken og mere nøjagtig adgangen til retsvæsenet, forbrugsvaregarantier og forbrugerkredit, som er genstand for forhandling i eftermiddag. Endvidere har Kommissionen forelagt grønbogen om finansielle tjenesteydelser, som er det næste punkt på dagsordenen. Endvidere har Europa-Parlamentet forkastet forslaget om finansielle tjenesteydelser ved fjernsalg, som Kommissionen vil fremsætte på ny. Vi bør således alle opføre os ansvarligt, for jeg har ærligt talt vanskeligt ved at acceptere, at der rettes anklager imod Kommissionen uden hensyn til alt det, den har udrettet i 1996.
Fru Jackson, hvis De ikke mener, at dokumentet har nogen værdi, fordi det ikke nævner BSE, kunne Deres regering og Deres parti have været en stor hjælp for denne institution og Kommissionen, hvis den havde oplyst os om, hvad der foregik. Jeg vil minde Dem om, at Kommissionen i 1996 nedsatte fællesgruppen. Vi forelagde tre memoranda og en forbrugerhåndbog, og dokumentet - og dette er måske en detalje, De ikke har lagt mærke til - blev forelagt i november 1995, og krisen brød ud i marts.
(FR) Vores indbyrdes relationer har nemlig altid være åbne og redelige. Når dette er sagt, vil jeg ikke gennemgå alt, hvad Kommissionen har udrettet, f.eks. med hensyn til lovgivningsforanstaltninger, prismærkning, sammenlignende reklame osv., men jeg finder alligevel de bemærkninger, der er kommet fra forsamlingen uretfærdige, ikke særlig imødekommende og forholdsvis upræcise.
Jeg skal i øvrigt gøre opmærksom på, at det kun er nøjagtig en uge siden, jeg fik overdraget sundhedskontrolområdet. Jeg vil anmode de ærede parlamentsmedlemmer om at slå koldt vand i blodet, for vi bør i fællesskab finde ud af, hvad der bør gøres. Jeg har ingen mirakelkur, jeg kan hive ud af ærmet, hr. Whitehead, og jeg har allerede sagt, jeg ville komme og lytte til Dem i midten af marts for at høre, hvad De har at foreslå. Jeg finder f.eks., at det i betragtning af mine nye beføjelser ville være passende, om jeg foretog en fornyet gennemgang af grønbogen om levnedsmiddlelovgivningen, som næsten lå klar, i lyset af de politiske ændringer og de nye prioriteringer, der netop er gennemført.
Vi har taget et stort skridt fremad til gavn for forbrugeren, men der er nu behov for, at vi tager fat på arbejdet, uden at vi bliver alt for demagogiske. Der ligger heri en opgave, som vi bør løfte i fællesskab. Jeg finder det lidt besynderligt, at man i dag spørger mig, hvad mine beslutninger, programmer og idéer er, eller - hvad der er værre - hvad Kommissionens beslutninger, programmer og idéer er med hensyn til sundhed, kontrol eller det videnskabelige udvalg. Jeg overtog mine nye beføjelser for kun en uge siden! Jeg tænker ikke så meget på Dem, men på de andre indlæg, vi har lyttet til i dag.
Når dette er sagt, vil jeg dog besvare nogle mere præcise bemærkninger, som er blevet fremsat. Hvad angår grønbogen, var den godkendt af Kommissionens forskellige tjenester, men jeg mener, at det er min pligt at gennemgå den på ny på baggrund af den nye situation og se, om det er muligt foretage nogle forbedringer.
Fru Kuhn, hvad angår levnedsmidler for spædbørn, kan man altid drømme om en revolution. Men der er nogle begrænsninger med den nuværende lovgivning. Så længe traktaten ikke er revideret, er Kommissionen forpligtet til at iværksætte den, som den er, og hr. Bangemann har lagt sag an imod Tyskland for hindringer imod den frie bevægelighed. Vi bør overholde spillereglerne, hvad enten vi bryder os om dem eller ej, indtil det lykkes os at ændre dem.
Hvad instruktionerne angår, håber jeg der er tale om et enkeltstående tilfælde, men jeg vil gerne vide mere, for jeg kendte ikke til sagen. Jeg vil ikke kaste mig ud i et svar vedrørende et emne, jeg ikke kender, men jeg vil gerne vide mere, så jeg kan afgøre, om der er tale om en almindelig praksis eller om et særtilfælde. Hvad angår støtten til organisationerne - det drejer sig om den sidste bemærkning fra hr. Pimenta og om bemærkninger fra anden side - har man bebrejdet Kommissionen, at den uddeler penge uden rigtigt at vide hvorfor; i den forbindelse har vi etableret en procedure, ifølge hvilken vi opfordrer forbrugerorganisationerne til at samarbejde omkring fællesskabsprojekter, og vi har forsøgt ikke længere at yde støtte til organisationernes drift, men alene til præcise projekter. Jeg mener, vi nu står for at kunne offentliggøre resultatet af dette arbejde, som ikke har været helt så ligetil, i De Europæiske Fællesskabers Tidende.
Med hensyn til de sydeuropæiske lande, som har det største behov, har jeg selv sendt en særlig rådgiver til de fire lande med den opgave at mødes med forbrugerorganisationerne, som nu er i stand til at fremsætte forslag over for mig. Jeg foretrak, at det var forbrugerorganisationerne, der kom med et udspil, frem for at jeg fortalte dem, hvad de skulle gøre. Efter et års arbejde er vi nu i stand til at starte projekter, der dækker de fire Middelhavslande - Italien, Portugal, Grækenland og Spanien - med det sigte at styrke en forbrugerkultur, der ikke er særlig udviklet i Sydeuropa.
Hvad angår artikel 129 A, har seks medlemsstater som bekendt forelagt en ændring for regeringskonferencen; vi har selv forelagt en ændring til artikel 129. Vi håber ad denne vej at fremme en styrkelse af forbruger- og sundhedspolitikken.
Jeg er nu kommet til mærkning af levnedsmidler. Jeg kan på nuværende tidspunkt kun bekræfte det, kommissionsformanden i går meddelte i sin tale, nemlig: «Jeg går ind for en gradvis indførelse af en egentlig fødevarepolitik, og i den forbindelse støtter jeg en obligatorisk og systematisk mærkning«. GD-XXIV har allerede spurgt forbrugerorganisationerne til råds med henblik på i fællesskab at fastlægge klare, vigtige og relevante informationer, således at forbrugerne ikke drukner i en regn af informationer og ender med at blive forvirrede. Synspunkterne står i øjeblikket forholdsvis skarpt imod hinanden, og det bliver nødvendigt på et tidspunkt at skære igennem på det politiske plan, men Kommissionen har i det mindste villet kende forbrugerorganisationernes holdning.
Jeg ved ikke, om jeg har svaret på alle spørgsmål. Jeg havde en kommentar til hr. Garosci vedrørende euroen, som er et af de spørgsmål, vi forsøger at afklare med den pågældende kommissær. Jeg håber, jeg har besvaret alle spørgsmål. De finansielle tjenesteydelser står som næste punkt på dagsordenen. Og jeg vil i den forbindelse komme nærmere ind på dette emne sammen med min kollega, hr. Monti. Hvad angår de nye sundhedskontrolforanstaltninger, er de på Europa-Parlamentets dagsorden midt i marts, hvor jeg vil møde op.

Whitehead
Hr. formand, da jeg var nødt til at tale i formiddags, hørte kommissæren mig måske ikke, og jeg vil derfor gerne tage to specifikke spørgsmål op over for hende. Er fru Bonino for det første enig eller uenig i det, hendes generaldirektør sagde i Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerbeskyttelse om debatoplægget? I betragtning af det, jeg sagde i formiddags, hvornår vil hun for det andet kunne forlægge grønbogen om levnedsmidler? Jeg ønsker hende ikke noget ondt. Jeg ønsker at se hende stærk og magtfuld. Vi ved, hvilket pres hun skal kæmpe imod i Kommissionen. Det eneste, vi ønsker nu, er en vis åbenhed omkring spørgsmålet under denne forhandling.

Kuhn
Fru Bonino, kun en enkelt bemærkning. De har praktisk talt anklaget vort udvalg for at have brugt for lang tid. Men for det første varer det nogle måneder, inden udvalget modtager dokumenterne. De sagde, at vi i mellemtiden også har modtaget direktivforslaget vedrørende forbrugsvaregarantier. Jeg ville forelægge det i udvalget i marts, blot har Kommissionen, efter at jeg havde haft dokumentet i fire uger, bestilt en costbenefitanalyse. Men så bør man ikke på noget tidspunkt beskylde mig for, at jeg ikke arbejder.
En enkelt bemærkning vedrørende babymad: Jeg vil anbefale Dem at undersøge, om der uden for direktivet for babymad findes et bilag med nogen grænseværdier for pesticider. Hvis jeg husker rigtigt, er det endnu ikke tilfældet. Vi har ingen europæiske værdier.

Bonino
Hr. formand, for at få det helt på det rene: Jeg kan ikke kommentere en udtalelse fra min generaldirektørs side, da jeg ikke er blevet informeret. Hvis De derfor giver mig nogle oplysninger - og hvis De eventuelt havde givet mig nogle oplysninger - ville det være meget mere hensigtsmæssigt. Hvis De under alle omstændigheder giver mig dokumenterne, vil jeg absolut tage stilling.
Vedrørende grønbogen om levnedsmidler lå den, som jeg fortalte Dem, klar i Kommissionens tjenestegrene, således at den kunne forelægges kollegiet. Som følge af det nye ansvar og den nye betydning, vi har som forbrugere, er jeg nødt til at benytte denne lejlighed til at revidere grønbogen, og jeg vil gøre det i lyset af forbrugernes styrkede stilling. Jeg kan derfor ikke sige, at den vil være klar i morgen eller næste uge, jeg siger blot, at den var klar, men at der nu er mulighed for at styrke den. Men om 1-2 måneder kan vi absolut forelægge den for Dem igen.
Vedrørende pesticider: Igen stiller De mig spørgsmål, som jeg lige har modtaget, og vi skal drøfte dette i fællesskab. Jeg kritiserer ikke Parlamentet for forsinkelsen, jeg siger blot, at jeg har handlet i løbet af et år, fru Jackson. Dette er ikke et værdiløst dokument. Parlamentet anmodede mig om et dokument med politiske retningslinjer og ikke om en handlingsplan, men det fik også en handlingsplan. De er derfor ganske enkelt nødt til, når De anmoder om et dokument, at bestemme Dem for, hvad De egentlig ønsker.

Formanden
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted torsdag kl. 12.00.

Grønbogen om finansielle tjenesteydelser
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A4-0048/97) af Marinucci for Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerbeskyttelse om Kommissionens grønbog om finansielle tjenesteydelser: opfyldelse af forbrugernes forventninger (KOM(96)0209 - C4-0339/96).

Marinucci
Hr. formand, de finansielle tjenesteydelser er kommet til at spille en stadig vigtigere rolle for familierne og forbrugerne. Udbuddet af finansielle tjenesteydelser er ligesom den brug, der gøres af det, blevet mere varieret, men på grund af manglende oplysninger eller regulering eller som følge af undladelser eller svig fra skruppelløse erhvervsdrivende har mange borgere lidt tab, og andre har været udsat for dårlig behandling.
Det indre marked giver også i denne sektor forbrugerne øgede muligheder, men kan tillige skabe øget ubehag og flere ulemper. Selvom konkurrencen og muligheden for at vælge imellem tjenesteydelser på dette område, også uden for ens eget land giver forbrugerne større frihed, kan de indbyrdes forskellige lovgivninger være en kilde til nye problemer. Det er ikke nogen tilfældighed, at brugen af grænseoverskridende tjenesteydelser stadig er begrænset. Forbrugerne giver måske afkald på mere fordelagtige eller billigere tjenesteydelser på grund af manglende oplysninger og tillige manglende sikkerhed. Der kræves derfor et lovgivningsinitiativ fra Fællesskabet, som bliver endnu mere påtrængende med udsigten til gennemførelsen af Møntunionen.
I december 1995 forpligtede kommissæren, fru Bonino, sig i det plenarmøde, hvorpå det vedtoges at udelukke finansielle tjenesteydelser fra direktivforslaget om fjernsalg, til at fremsætte en meddelelse, der - med hendes egne ord - skulle indeholde et handlingsprogram eller om fornødent et direktiv.
Parlamentet har meget værdsat, at dette løfte er blevet fulgt op i løbet af meget kort tid i form af den Grønbog, vi drøfter i dag. Jeg er imidlertid ikke enig med Kommissionen, når den hævder, at gennemførelsen af det indre marked på dette område i fuldt omfang er nået ved ca. 50 direktiver.
Ligeledes analyseres i den anden del af Grønbogen de problemer, som endnu findes, som f.eks. mulig forskelsbehandling af ikke-bosiddende, manglende eller dårlige oplysninger, mangelen på regler om formidlervirksomhed og den manglende harmonisering af skatter og afgifter. Men dette er ikke alt. For blot at nævne et eksempel, som vedrører forsikringsområdet, er der alene for så vidt angår livsforsikring fastsat en fortrydelsesperiode, men dette gælder ikke f.eks. brand- og tyveriforsikringer.
For så vidt angår formidlerne, stadig på forsikringsområdet, findes der en henstilling fra 1991, men der er ikke tale om en bindende retsakt. Der findes ingen beskyttelse mod svigagtig brug af kreditkort. Også i dette tilfælde har henstilling 595 af 1988 ikke været tilstrækkelig stærk til at tilskynde medlemsstaterne til at tage konkrete initiativer i forbrugernes interesse.
For så vidt angår forbrugerkredit omfatter direktiv 102 af 1987 ikke nye tjenesteydelser, der ikke fandtes på tidspunktet for dets vedtagelse. Begrebet almene hensyn skal derfor fastlægges bedre. Definitionen i bankdirektiverne, særlig det andet af disse, åbner mulighed for alvorlig retsusikkerhed. Og sådan kunne jeg blive ved.
Endelig er problemet vedrørende fjernsalg, der behandles i tredje del af Grønbogen, ikke dækket af den gældende lovgivning. De kompetente lovgivningsudvalg har drøftet Grønbogen opmærksomt og kompetent, og har med stort flertal koncentreret deres forslag om kravet om et sammenhængende og fuldstændigt fællesskabsretligt regelsæt, der horisontalt griber ind over for de stadig tilbagevendende problemer i mere end en sektor, og vertikalt over for særlige problemer som f.eks. fjernsalg.
I afventning af Kommissionens svar anbefaler jeg de kolleger - som i øjeblikket ikke er til stede i salen, men som vi håber vil være det i morgen - at stemme for de ændringsforslag, der med næsten fuldt flertal er vedtaget af Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerbeskyttelse.

Kestelijn-Sierens
Fru formand, hr. kommissær, kære kolleger, i den udtalelse om nærværende grønbog, jeg har formuleret på vegne af Det økonomiske Udvalg, er jeg i det store og hele nået til de samme konklusioner angående de stadigt aktuelle problemer med hensyn til forbrugernes stilling over for finansielle tjenesteydelser. Det økonomiske Udvalg har konstateret fem. For det første fungerer det indre marked ikke ordentligt. Medlemsstater påberåber sig almene hensyn som begrundelse for håndhævelsen af nationale bestemmelser, som snarere beskytter landets marked frem for forbrugerne. Det er på tide, at der til Domstolen indgives klage over den lovbestemte bonus- og strafpræmieskala, den obligatoriske selvrisiko, forbuddet mod rentebærende sigtkonti med mere. For at undgå yderligere hindringer er det også nødvendigt at definere begrebet »almene hensyn«. For det andet er den manglende harmonisering på det fiskale område en alvorlig hindring for den frie bevægelighed for finansielle tjenesteydelser. I visse medlemsstater er livsforsikringer stadig ikke skattemæssigt fradragsberettigede, når de er tegnet i en anden medlemsstat. Det er uacceptabelt. For det tredje kaster uautoriserede finansielle mellemmænd, der ofte opererer med fjernsalg, i kraft af deres uhæderlige aktiviteter en skygge over hele sektoren. Fællesskabsregler for adgang til og udøvelse af hvervet bør fremover sikre, at forbrugeren kan skille klinten fra hveden og kan stole på udbyderne af finansielle tjenesteydelser. For det fjerde bør forbrugeren gennem effektiv og hensigtsmæssig oplysning sættes i stand til at nyde godt af det indre marked for finansielle tjenesteydelser. Forbrugeren bør have tilstrækkeligt kendskab til fordelene og vide, hvilke rettigheder han kan gøre gældende i dette marked. Gennem frivillige adfærdskodekser skal udbyderne af finansielle tjenesteydelser arbejde hen imod en kvalitetsoptimering af oplysningerne til forbrugerne. Endelig advokerer jeg for en videre udbygning af de uvildige voldgifts- og forligsinstanser for bank- og forsikringssektoren. De bør aflægge rapport om deres aktiviteter, således at de involverede parter kan tage ved lære, og de bør fremover også inddrages i forberedelse, udarbejdelse og evaluering af lovgivning inden for finans- og forsikringssektoren.
Så vidt Det Økonomiske Udvalgs problemprioritering. På ét punkt er jeg uenig med ordføreren for det korresponderende udvalg. Jeg anser et direktiv om fjernsalg af finansielle tjenesteydelser for grundløst. Sondringen mellem fjernsalgs- og ikke-fjernsalgsbaserede transaktioner er meget mindre relevant ved finansielle tjenesteydelser end ved køb via fjernsalg af et simpelt salgsprodukt som en bog eller en trøje. Finansielle tjenesteydelser har en anden karakter. De er hverken synlige eller håndgribelige og følgelig ofte genstand for tillid, uanset om de købes via fjernsalg eller ej. Derfor anser Den Liberale Gruppe regler til fremme af udbyderens hæderlighed for vigtigere.
Kære kolleger, selvom min gruppe i henseende til problemstillingen langt hen ad vejen kan identificere sig med fru Marinuccis betænkning, er det ikke vort ønske, at lovgivning altid skal være det første og det bedste instrument til løsning af disse problemer. Der er allerede 50 direktiver til regulering af bank- og forsikringssektorens og investeringsbranchens gøren og laden, og ikke desto mindre er det stadig umuligt for forbrugeren fuldt ud at nyde godt af det indre marked. Min gruppe foreslår, at der for visse problemers vedkommende tilstræbes en løsning via frivillige adfærdskodekser, og at der kun suppleres med lovgivning, hvor det er nødvendigt. For lovgivning indebærer for det meste også højere omkostninger, som i de fleste tilfælde væltes over på forbrugeren. Desuden bør vi ikke arbejde hen imod mere, men imod mindre og velfunderet lovgivning. Jeg hører gerne Kommissionens holdning desangående.

Florio
Fru formand, Udvalget om Retlige anliggender har påskønnet det arbejde, der er udført af ordføreren, og har over for det kompetente udvalg fremsat nogle betragtninger, som jeg kort vil erindre om her. Vi har særlig understreget, at fællesskabslovgivningen skal have til formål at sikre en bedre konkurrence på udbudssiden, en effektiv fri bevægelighed for udbud og efterspørgsel, en tilstrækkelig, reel og effektiv oplysning af den enkelte forbruger, der alt i alt synes mindre beskyttet af lovgivningen i dag, og større gennemsigtighed o g sikkerhed i de grænseoverskridende aftaleforhold.
Vi har desuden villet understrege, at fællesskabslovgivningen skal medvirke til at begrænse omkostningerne ved grænseoverskridende aftaler, fremme brugen af den potentielle kundes sprog, lette en kontrahents søgning og indhentelse af oplysninger om hans medkontrahent under overholdelse af regler, som gælder vedrørende personlige oplysninger, med henblik på udøvelse af en kontrahents rettigheder i medkontrahentens medlemsstat, fremme oplysning og uddannelse af forbrugeren, sikre overholdelse af princippet om gensidig anerkendelse samt sikre, at overholdelsen af reglerne i kundens værtsmedlemsstat eller bopælsmedlemsstat ikke griber ind i en effektiv og fri bevægelighed for og konkurrence mellem de finansielle produkter.
Disse er nogle af de emner, vi har villet understrege. Det forekommer os, at der i dag er et stort arbejde at udrette for virkelig at beskytte forbrugerens stilling inden for denne sektor. Vi er overbevist om, at Kommissionen i alle tilfælde har til hensigt at fortsætte i den rigtige retning og herunder udfylde visse huller, som der forekommer os at være i Grønbogen.

Whitehead
Fru formand, kommissær Bonino har forladt salen, men det er værd at huske på, at denne grønbog er resultatet af et løfte, hun gav os under forhandlingen om fjernsalg. Eftersom hun i dag beskyldte Parlamentet for sendrægtighed, er det også værd at huske på, at den hverken blev forelagt inden for den frist eller i den form, det var lovet.
Jeg vil gerne komplimentere fru Marinucci for det, hun sagde om disse spørgsmål på udvalgets vegne og også på Parlamentets vegne. Hun har udført et beundringsværdigt arbejde. Når man ser på grønbogen, er overskriften måske det mest imponerende ved den. Derefter får vi mange flere opsummeringer af det, der hidtil er vedtaget med hensyn til finansielle tjenesteydelser, end vi får af fremtidige udfordringer. Det, jeg gerne vil sige, er, at der skal stilles flere spørgsmål end denne form for symbolsk opførelse af en pålagt opgave. Ordføreren siger med rette, at det, vi har brug for, er klart defineret rammebestemmelser, som dækker de spørgsmål, der er fælles for samtlige finansielle tjenesteydelser, og som suppleres af vertikale foranstaltninger, der omfatter spørgsmål såsom fjernsalg af finansielle produkter og kreditmarkedet. Jo mere det indre marked udvikles og jo mere omfanget af grænseoverskridende transaktioner udvikles, desto mere vil behovet for forbrugerbeskyttelse også øges.
Hvis Kommissionen erkender dette på et meget enkelt plan, er det overraskende, at den ikke vil se på de spørgsmål, der er involveret, efterhånden som de finansielle tjenesteydelser selv udvikles med muligheden for, at forbrugerne bedrages i denne forbindelse.
Marinucci-betænkningen begynder og slutter med en henstilling om, at vi begynder at bevæge os mod et direktiv, som specifikt beskytter forbrugerne på dette område. Det er det, vi har krævet - til stadighed. Det er det, vi sagde var nødvendigt, da vi for et år siden behandlede fjernsalg i Parlamentet. Vi støtter det indre marked. Vi ønsker, at det fungerer, men det skal hele tiden sørge for en forbrugerbeskyttelse, som er på højde med de avancerede metoder blandt dem, som kunne plyndre forbrugerne.
Kommissær Bonino og hendes nyeste generaldirektør vil gøre klogt i at overveje, hvordan de anvender deres udvidede beføjelse. Jeg håber, at hendes kollega vil viderebringe, hvor meget dette spørgsmål ligger Parlamentet på sinde.

Oomen-Ruijten
Fru formand, jeg minder endnu en gang om, at hele forhandlingen om finansielle tjenesteydelser i virkeligheden er kommet i gang, efter at Europa-Kommissionen i direktivet om fjernsalg i første omfang havde bragt de finansielle tjenesteydelser ind under fjernsalg, at Parlamentet var helt enig i denne disposition, at Ministerrådet strøg det, og at der dernæst under andenbehandlingen opstod en diskussion. Ved førstebehandlingen - og det siger jeg specielt henvendt til fru Kestelijn, som ihærdigt sad og rystede på hovedet - var det stadig helt på sin plads, og intet medlem af Den Liberale Gruppe stillede på daværende tidspunkt ændringsforslag for at fjerne det. Ved andenbehandlingen, da Rådet havde fjernet det, er det vitterlig lykkedes Dem at fjerne det med cirka fire stemmer. Så kom forhandlingen. Efterfølgende har fru Bonino givet tilsagn om en grønbog om finansielle tjenesteydelser, idet også en del af Europa-Kommissionen og navnlig fru Bonino kunne se, at der skulle ske et eller andet. Nu er grønbogen udarbejdet; det er kortlagt, hvad der findes af lovgivning med hensyn til banker, forsikringer, værdipapirhandelen, og der er udpeget en række problemområder. Jeg synes dog, det er synd, at der ikke er fremsat konkrete forslag. Det er noget, jeg havde håbet på.
Jeg har stillet en række ændringsforslag til fru Marinuccis betænkning, navnlig for at lægge pres på Kommissionen for at få en ordning vedrørende finansielle mellemmænd. Dernæst bør der efter min fornemmelse også udarbejdes lovgivning med hensyn til elektroniske betalinger samt kredit- og betalingskort. Det vil vi nødigt undvære, siger jeg til hr. Monti.
Endvidere er der kreditregistreringen, som egentlig ikke omtales nogen steder. Vi ved, at der findes frivillig kreditregistrering i de fleste medlemsstater, og vi ved ligeledes, at en række af disse frivillige kreditregistreringer har indbyrdes kontakt, hvilket jeg mener, Den Europæiske Union bør fremme. Det betyder ikke, at vi skal påtage os det, men at vi skal fremme det, så det samarbejde kan tage form. Når man ansøger om et lån ved fjernsalg, og når det ikke er kendt, i hvilket omfang man allerede har fået kredit, har indgået forpligtelser, kan det føre til problemer for såvel låntageren som långiveren. Så jeg mener, at det frivillige samarbejde med hensyn til kreditregistrering, som findes i en række lande, i hvert fald bør støttes noget.
Fru formand, det konkrete spørgsmål, jeg ønsker at stille hr. Monti, er, om han nu virkelig har planer om inden for et år at udarbejde en særlovgivning med hensyn til fjernsalg. Jeg siger, og jeg kigger endnu en gang bagud til fru Kestelijn, at jeg ikke fatter, at man skal have absolutte garantier ved dørsalg af en forsikring eller et sparehypotek eller hvad det end måtte være, medens udbyderen af en ting med mere vidtrækkende konsekvenser, man en sen aften fra sin sofa bestiller gennem fjernsynet, ikke behøver at opfylde nogen forpligtelse overhovedet. Det er ikke afdækket.
Fru formand, på det punkt håber jeg, at Kommissionen endelig indser, at der skal ske noget i dette øjeblik, at de beslutninger, der i sin tid blev taget, skal gøres om, og at der hurtigt skal indledes forhandlinger med henblik på at tilvejebringe lovgivning. Det er virkelig hårdt tiltrængt.

Alavanos
Fru formand, jeg er enig i, at når man læser grønbogens titel: «finansielle tjenesteydelser: opfyldelse af forbrugernes forventninger«, vil man sige, at dette er noget meget nyttigt og meget nødvendigt, som navnlig i sydlige lande som Grækenland vil være et vigtigt bidrag til opfyldelsen af forbrugernes behov og især de forbrugere, som ikke læser Financial Times, som ikke taler flere fremmedsprog, ikke læser, hvad der står med småt, og ikke har en sagfører. I så fald ville et sådant direktiv have en vigtig og positiv social dimension. Men når man ser nærmere på det, opdager man, at det ligger langt fra de ideer, der ligger i titlen, og at det hovedsagelig er begrænset til fjernsalg og de nye elektroniske betalingssystemer, som hr. Marinucci ganske korrekt understreger i beslutningsforslagets punkt 5, hvorimod et bredt område omfattende bank, forsikring og værdipapirer ligger uden for direktivet. Dette tror jeg indebærer, at grønbogen leverer et meget begrænset bidrag til løsningen af de problemer, den skulle imødekomme, og snarere understreger det store tomrum, som man er nødt til at få dækket, for den teknologiske udvikling og det øgede antal småsparere gør de problemer, der skal løses, meget alvorlige og umulige for den enkelte forbruger at håndtere.

Howitt
Hr. formand, jeg glæder mig over denne betænkning og komplimenterer fru Marinucci for hendes præsentation af den, og jeg vil gerne navnlig komme ind på spørgsmålene om behovet for at beskytte forbrugernes rettigheder som led i den kommende lovgivning om finansielle tjenesteydelser.
De to ændringsforslag, som jeg stillede i Miljøudvalget - og jeg takker mine kolleger for at støtte dem - omhandler navnlig spørgsmål, som berører sårbare personer, som lever i vore samfund, og som er blevet bytte for skrupelløse bedragere, der opererer i den finansielle sektor, og disse sårbare personer har tabt særdeles meget.
Eksemplet i Storbritannien og i min valgkreds er de såkaldte boligindkomstordninger. Dette er en form for omprioriteringsordning, som stillede pensionister i udsigt, at de kunne omprioritere deres ejendom og opnå en indkomst, som de ikke ville have noget tab på i resten af deres liv. 28 personer i min valgkreds, Essex South, 700 personer i hele Det Forenede Kongerige faldt for dette falske løfte og har mistet tusinder af pund i tidens løb. Mange af disse, der er i slutningen af halvfjerdserne og i begyndelsen af firserne, oplever, at de bliver sat ud af deres boliger.
Som reaktion på dette indgav hr. James Fielding m.fl. fra min valgkreds et andragende til Parlamentet. Udvalget for Andragender gav dem medhold i sagen og anmodede om, at når der fremover blev udarbejdet lovgivning om finansielle tjenesteydelser, skulle disse sårbare personers stilling beskyttes - ikke kun i Storbritannien, men også i hele Europa. Det er det, vi kræver under denne forhandling i dag. Vi kan klart nok ikke komme nærmere ind på den konkrete sag, jeg har nævnt, men vort indlæg under denne forhandling i dag skulle tilkendegive, at vi er fast besluttet på at sikre, at rettighederne blandt sårbare personer under disse omstændigheder beskyttes.
Disse personer blev stillet i udsigt, at de ville få en livstidsindkomst. De erkendte ikke, hvilke risici der var forbundet med deres investeringer, og de har lidt denne skade på et tidspunkt i deres liv, hvor de egentlig ikke kan stille noget op i den forbindelse. Vi ønsker gode oplysninger, som er forståelige og klare, så ingen kan blive vildledt. Vi ønsker klare klagemuligheder i tilfælde af, at folk er blevet vildledt, og vi ønsker en erstatning til dem. Det er det, denne lovgivning bør tage fat på.

Monti
Fru formand, jeg vil først og fremmest takke Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerbeskyttelse, og særlig ordføreren, fru Marinucci, for dets støtte af Kommissionens initiativ, som er kommet til udtryk i den betænkning, som i dag er forelagt Parlamentet.
Betænkningen er tillige resultatet af arbejdet i to tilknyttede udvalg, nemlig Udvalget om Økonomi, Valutaspørgsmål og Industripolitik og Udvalget om Retlige Anliggender og Borgernes Rettigheder, hvis ordførere, fru Kestelijn-Sierens og hr. Florio, jeg også siger oprigtigt tak.
Allerede ved afstemningen under andenbehandlingen af det direktiv, der nu er vedtaget, om beskyttelsen af forbrugerne ved aftaler om fjernsalg, tilkendegav Kommissionen, at den accepterede udelukkelsen af de finansielle tjenesteydelser, men forpligtede sig til at vurdere forbrugernes krav om beskyttelse for så vidt angår fjernsalg af finansielle tjenesteydelser, eller mere generelt i hele den finansielle sektor.
Det er det, vi har gjort. Den betænkning, der i dag ligger for os, støtter Kommissionens bestræbelser for at styrke forbrugernes beskyttelse som fysiske personer. Samtidig har jeg under hensyn til den store interesse, forbrugerne har på området for de finansielle tjenesteydelser, sammen med kommissær Bonino forpligtet mig til snarest muligt at fremkomme med en meddelelse. Denne vil indeholde Kommissionens officielle svar på den række høringer, der iværksættes med Grønbogen og fastlægge prioriteter og frister for de foranstaltninger, vi agter at træffe. I meddelelsen vil der naturligvis blive taget hensyn til Europa-Parlamentets synspunkter.
Jeg vil nu kort behandle de enkelte forslag, der har været genstand for nøje og samstemmende overvejelser mellem fru Bonino og mig selv. I det væsentlige kan vi acceptere forskellige af de forslag, der er fremsat, og jeg hentyder her særlig til punkt 5. I betænkningen fremhæves det med rette, at mangelen på en klar definition af begrebet almene hensyn kan føre til, at det anvendes således, at der skabes hindringer for den frie bevægelighed for tjenesteydelser.
For så vidt angår banktjenesteydelser har Kommissionen allerede offentliggjort et udkast til meddelelse om udøvelsen af den frie ret til at foretage tjenesteydelser og begrebet almene hensyn, der figurerer i det andet bankdirektiv. Jeg agter snarest muligt at lægge sidste hånd på denne meddelelse og iværksætte lignende overvejelser for så vidt angår tjenesteydelser på forsikringsområdet.
I punkt 13 i betænkningen anmodes Kommissionen om at iværksætte en dialog med foreningerne og erhvervssammenslutningerne for om muligt at finde frem til fælles løsninger på tvister mellem forbrugere og erhvervsdrivende. Vi har til hensigt at fremme dialogen mellem parterne på europæisk plan, således som det ofte allerede sker på nationalt plan med henblik på udarbejdelse af adfærdskodekser, særlig med hensyn til forbrugeroplysningen. Jeg agter derfor opmærksomt at følge udviklingen på dette punkt, og dersom skulle vise sig utilfredsstillende, vil jeg udarbejde bindende retsakter. Dialogen er sat i gang og vil blive forstærket.
Hvad angår de vigtige punkter 14 og 15 i betænkningen anmodes der her om forskellige forslag. Selvom vi er enige i de mål, der ligger til grund herfor, undersøger vi endnu, om en horisontal regulering vil være den mest effektive løsning eller ej. Hvad særlig angår forbrugeroplysningen har vi til hensigt at opfordre parterne til en dialog med det formål at nå frem til udarbejdelse af adfærdskodekser inden udgangen af 1997. Efter forløbet af en passende periode til gennemførelse af disse vil Kommissionen undersøge resultaterne, og dersom denne metode ikke viser sig frugtbar, forpligter Kommissionen sig til at foreslå mere retligt bindende regler, hvis gennemførlighed samtidig vil blive undersøgt.
Derimod finder jeg det vanskeligt at gennemføre et initiativ vedrørende kvaliteten og sikkerheden af finansielle produkter. Det ville også blive vanskeligt at fastlægge indholdet af og formålet med disse begreber på passende måde.
Hvad angår finansielle formidleres kompetence og integritet er vi overbevist om det nyttige i at fastsætte lovregler om formidlere, der ikke er underlagt nogen regulering, inden for sektoren for forsikring og banktjenesteydelser, og disse foranstaltninger vil om kort tid blive foreslået af Kommissionen.
Hvad angår problemet om adgang til grundlæggende tjenesteydelser viser en omhyggelig analyse af situationen store forskelligheder i forholdene og disse lokale særpræg. Kommissionen agter opmærksomt at følge de erfaringer, man er ved at gøre i medlemsstaterne.
Lignende betragtninger gælder overdrevet gældsætning, med hensyn til hvilken jeg ville foretrække initiativer, der særlig angår oplysning og uddannelse af forbrugerne.
Jeg kommer nu til de vertikale foranstaltninger, fru formand. Vi vil i løbet af kort tid forelægge Kommissionen et forslag til direktiv om fjernsalg af finansielle tjenesteydelser, der med udgangspunkt i det allerede vedtagne almindelige direktiv kommer til at tage hensyn til de finansielle tjenesteydelsers særlige karakter. Dette vil føre os til at beskytte forbrugeren, idet vi f.eks. vil tillægge ham fortrydelsesret, hvor dette er nødvendigt, og ret til oplysninger, der yderligere vil gøre det muligt for erhvervet at høste frugterne af et marked uden grænser, som ellers ville blive skadet af indbyrdes afvigende nationale love.
Hvad angår kreditkort, møntkort og hjemmebankservice er vi ved at undersøge, om det vil være hensigtsmæssigt at foreslå lovgivningsforanstaltninger på nuværende stadium, da markedet er under meget hurtig udvikling, hvorfor der må tages stilling hensigtsmæssigheden af sådanne foranstaltninger på nuværende tidspunkt. En alternativ løsning kunne være en omfattende revision af henstillingen fra 1988, således at denne blev udstrakt til at omfatte de nye betalingsmidler og eventuelt blev fulgt op af mere retligt bindende foranstaltninger på et senere stadium.
For så vidt angår de øvrige teknologiske aspekter, som kræver et særligt tiltag, er vi vel enige i det hensigtsmæssige i forslaget, men forbeholder os at udvikle disse sektor for sektor.
For så vidt angår realkreditten er vi enige i behovet for en mere tilbundsgående undersøgelse - særlig hvad angår gennemskueligheden førend vi foretager yderligere indgreb. Kommissionen har for nylig iværksat en undersøgelse, hvis resultater vil være til rådighed senest i sommeren 1997. Vi forbeholder os derfor at underrette Europa-Parlamentet om resultaterne af denne undersøgelse og i denne sammenhæng om fornødent de fornødne initiativer.
I denne sammenhæng må man også holde sig for øje, at alle de vertikale foranstaltninger medfører en vis standardisering af de finansielle tjenesteydelser, hvilket naturligvis ville føre til større gennemskuelighed på markederne, men samtidig ville lette prisaftaler mellem de erhvervsdrivende til skade for forbrugerne.
Endelig vil jeg i besvarelse af Europa-Parlamentets anmodning om initiativer på forsikringsområdet nævne, at Kommissionen senest her i sommer vil fremsætte forslag til et direktiv om ofre for ulykker, der er sket i andre lande end deres bopælsland.
Jeg vil slutte af med nogle meget hurtige bemærkninger om indlæg, der er fremkommet under forhandlingerne. For så vidt angår spørgsmålet om bonus- og strafpræmieordninger har Kommissionen allerede indledt en traktatsbrudsprocedure. Hvad angår harmoniseringen på det fiskale område er jeg helt enig i det, som er anført i fru Marinuccis betænkning, og jeg har, som De måske ved, som kommissær med ansvaret for det fiskale område indledt intense bestræbelser for at udvide virket på området for samordning af beskatningen, hvilket givet også vedrører de finansielle institutioner. Vi har til hensigt at udbygge enhedsmarkedet, og denne udbygning skal ske beslutsomt og med henblik på dem, det endeligt er bestemt for, det vil netop sige forbrugerne. Kommissionen har forpligtet sig til på Det Europæiske Råd i Amsterdam at fremlægge en handlingsplan for udbygningen af enhedsmarkedet. Der vil her blive lagt særlig vægt på tjenesteydelsessektoren, herunder sektoren for finansielle tjenesteydelser, og vi mener, at alt dette vil blive til forbrugerens fordel. Som De vil erindre, tøver Kommissionen ikke med at foreslå lovgivningsmæssige foranstaltninger, når den finder dette hensigtsmæssigt og til fordel for forbrugerne. De seneste tilfælde har været garantien for bankindskud, garantien for investeringer, som der efterhånden heldigvis er opnået enighed om, og det direktiv, der er vedtaget om grænseoverskridende betalinger, samt de nye initiativer, som vi i dag har bebudet her i salen.

Oomen-Ruijten
Fru formand, for det første, er det rigtigt forstået, at der inden længe kommer lovgivning med hensyn til finansielle tjenesteydelser og fjernsalg? Kan De bekræfte det? Hvad er inden længe? For det andet, betalingskort. Jeg ved, at de parlamentsmedlemmer, der allerede i firserne har beskæftiget sig med det, sammen med erhvervslivet over for os har slået kraftigt til lyd for, at der lovgives på dette punkt. Jeg synes, at kommissæren på dette punkt svarer lidt undvigende. Kan han komme det nærmere?

Marinucci
Fru formand, jeg vil sige kommissæren tak for hans meget klare redegørelse for Kommissionens forpligtelser. Jeg er i vidt omfang enig med ham i hans synspunkter, men jeg spørger, hvorfor man udskyder behandlingen af kreditkort til et senere tidspunkt, idet de i dag er blevet helt almindelige i brug. Vi ved, at endnu en henstilling ville få mere eller mindre det samme resultat som den foregående. Jeg ved ikke, om det på dette tidspunkt er nødvendigt at foretage yderligere vurderinger. Jeg forstår dette på andre punkter, som det måske er nødvendigt at tænke over senere, men på dette punkt forstår jeg det ikke.
Også for så vidt angår begrebet almene hensyn spørger jeg, om det er tilstrækkeligt at fremsætte en meddelelse og derefter vente i endnu et stykke tid. Også dette synes mig i dag at være et emne, der er modent til behandling. Jeg siger mange tak for de oplysninger, vi har fået vedrørende det kommende direktivforslag om fjernsalg af finansielle tjenesteydelser, og jeg håber, at dette faktisk vil ske i løbet af kort tid.

Monti
Jeg siger de to ærede parlamentsmedlemmer tak for disse forespørgsler, der giver mig lejlighed til nogle mere konkrete redegørelser.
For så vidt angår lovgivningen om fjernsalg af tjenesteydelser har jeg allerede sagt, at vi er overbevist om nytten heraf, og jeg kan sige, at vi sigter på at fremlægge den senest i september 1997.
For så vidt angår de nye betalingsmidler har vi til hensigt at handle. Vi er i øjeblikket ved - under behørig hensyntagen til, at der er tale om så nye fænomener - at vurdere, på hvilken måde det vil være bedst at gøre det. Jeg vil blot her sige, at dette emne er genstand for særlig opmærksomhed også hos banktilsynsmyndighederne. Nye betalingsmidler kan indebære problemer vedrørende stabilitet og sikkerhed, der kan støde sammen med det modsatrettede hensyn til konkurrencen. Også fra forbrugerens synspunkt - som jeg mener klart at have sagt, at vi giver stor prioritet, giver den bedste løsning i visse tilfælde ikke sig selv, fordi forbrugeren givet vel både har interesse i former for markeder med stor konkurrence, men også i en høj grad af sikkerhed og stabilitet i forbindelse med de finansielle instrumenter og betalingsmidlerne. Vi er ved at overveje, hvorledes man bedst kan afbalancere disse indbyrdes modstridende interesser.

Formanden
Mange tak, hr. kommissær.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 12.00.

Unionens politik over for Algeriet
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er redegørelse fra Rådet om Unionens politik i forbindelse med Algeriet efterfulgt af forhandling.

Patijn
Fru formand, jeg er Europa-Parlamentet meget taknemmelig for, at jeg får lejlighed til at gøre rede for Rådets holdning i forbindelse med krisen i Algeriet, idet Rådet fuldt ud deler EuropaParlamentets bekymring med hensyn til situationen i Algeriet, og Rådet følger udviklingen nøje. Så sent som i forgårs aftes blev 33 indbyggere i en landsby syd for Algier myrdet. Ifølge beretningerne i pressen var der blandt ofrene otte kvinder og to fireårige børn. Den stærkt optrappede politiske vold volder os stor bekymring. Begge sider udkæmper den politiske kamp med indædt harme, og det har stået på i årevis. Siden årets begyndelse er allerede over 350 personer omkommet, der intet havde at gøre med den politiske konflikt. Blandt dem mange kvinder og børn. De er blevet myrdet uden rettergang. Det læser vi næsten dagligt om i avisen.
Det, at uskyldige borgere bliver massakreret på må og få som intimidering eller politisk gengældelse, har gentagne gange rystet Rådet og vil også gøre det i fremtiden. Attentaterne er meningsløse ud over at være amoralske. De har ikke påviseligt fremmet støtten til islamisk ekstremisme, snarere tværtimod. Rådet har fortsat tillid til det nuværende algeriske lederskabs bestræbelser på at overvinde krisen og til, at de fortsætter ad den valgte vej mod demokratiet. I sine kontakter med de algeriske myndigheder undlader Rådet ikke gentagne gange at give udtryk for sin bekymring over situationen. Rådet fremhæver ligeledes, at det især fra et land, som man forbereder en ny associeringsaftale med, bør kunne ventes, at det bekæmper en krise som den nuværende med visdom og tilbageholdenhed.
Internationale menneskerettighedsorganisationer har gjort opmærksom på krænkelser af menneskerettighederne i Algeriet, også fra myndighedernes side. Ligeledes har Europa-Parlamentet kritiseret den måde, Algeriet tackler den islamiske ekstremisme på. Det er Rådet udmærket klar over, og det går ikke af vejen for over for den algeriske regering at slå til lyd for, at den skal gå varsomt frem ved tackling af krisen. I den sammenhæng må menneskerettighedernes grænser ikke, jeg gentager, ikke overskrides.
At indgåelse af en associeringsaftale med Algeriet er nært forestående kan være en politisk gunstig faktor i landets bestræbelser på genoprettelse af lov og orden og demokrati. Derfor er det Rådets håb, at Kommissionen inden for en overskuelig tid vil kunne føre de netop påbegyndte forhandlinger til en god afslutning. Ved denne associeringsaftale får Den Europæiske Union jo lejlighed til at indlede en struktureret politisk dialog med Algeriet, og som et led i denne aftale kan den indlede drøftelser med den algeriske regering vedrørende dens politik med hensyn til menneskerettigheder.
Den eneste vej ud af krisen synes at være, at Algeriet holder fast i sin politik, som går ud på en tilbagevenden til en demokratisk legitimeret statsmagt. Det algeriske regime har allerede taget en række vigtige skridt i denne retning. Man kunne nævne præsidentvalget i 1995 og de konstitutionelle ændringer i 1996. Rådet tilskynder eftertrykkeligt Algeriet til i 1997 at stå fast ved den næste etape i denne væsentlige række på vej til demokratisk legitimering nemlig afholdelse af almindelige valg.
Sluttelig, fru formand, i Rådets øjne fortjener Algeriet fortsat international tillid og støtte i særdeleshed fra Den Europæiske Union i dets forsøg på at overvinde denne alvorlige og dybtgående krise. At denne europæiske støtte fortsat er til rådighed, skyldes ikke kun gensidige økonomiske interesser. Det harmonerer også med den ånd af politisk partnerskab, der bør være kendetegnende for vort samarbejde med Algeriet. Denne ånd træder frem i Unionens bestræbelser for en associeringsaftale med Algeriet. Det fremgår af alles bestræbelser for Middelhavssamarbejdet som et led i den såkaldte »Barcelona-proces«. I denne dialogens ånd er der ikke tale om kritikløs støtte. Tværtimod, vi skaffer os selv instrumenter, der sætter os i stand til at være både kritiske og konstruktive.
Jeg er da også overbevist om, at Rådet gør klogt i at fastholde sin aktuelle kurs, så længe krisen i Algeriet varer. Denne kurs indeholder i al væsentlighed to elementer. For det første fortsat europæisk tillid og europæisk støtte til Algeriet og den algeriske regering på vej til en stærkere demokratisk legitimering af statsmagten. For det andet fortsat insisteren på denne demokratisering og på en bedre overholdelse af menneskerettighederne. Det er Rådets opfattelse, at det kun er på denne måde, Den Europæiske Union kan bidrage til en bæredygtig løsning af krisen i Algeriet. Rådets holdning er således stadig rettet mod perspektivet på længere sigt. Dette perspektiv er, at algerierne selv løser krisen ved, at landet vender tilbage til en demokratisk styreform og ved en fortsat reform af de økonomiske strukturer. Som et led heri har Den Europæiske Union stillet 125 millioner ECU til rådighed for Algeriet.
Europa-Kommissionen har for nylig udnævnt en ny forhandler over for Algeriet. Forhandlingerne om associeringen er i fuld gang. Der er regelmæssige politiske kontakter på højt plan. Europæerne står fortsat ved algeriernes side. Samarbejdet fortsætter.

Wiersma
Fru formand, i dag taler vi om Algeriet, og det med rette, mener min gruppe, idet Algeriet er et skrækindgydende eksempel på en meget dybtgående samfundskonflikt, som vi også andre steder kan blive konfronteret med, den verdslige stat, der støder sammen med voldelige fundamentalistiske grupperinger. Situationen gør os modløse og synes udsigtsløs. Også de sidste par dage har snesevis af mennesker mistet livet. Den nuværende regering har endnu ikke været i stand til at forhindre volden, og en politisk løsning synes ikke at være nært forestående. Algeriet truer med at blive en slags Nordafrikas Jugoslavien. Moderate grupper får ikke en chance på grund af det slag, der står mellem regeringen og de bevæbnede islamiske grupper. Vi fordømmer selvsagt skarpt attentaterne, men vi har samtidig svært ved at give den algeriske regering vor fulde støtte. Denne har stadig et troværdighedsproblem. Ingen kritikløs støtte, som formanden med rette sagde lige før.
Det er vigtigt med en fuldstændig isolering af terroristerne. Det kan vi hurtigt blive enige om, men det magter den algeriske regering ikke alene. For at nå dette mål er det nødvendigt med en national dialog med råderum for alle og med valg, alle fredelige partier kan deltage i. Regeringen har gået et stykke af vejen og bør fortsætte i denne retning, støttet deri af Unionen. Borgerne i Algeriet bør atter få en chance for at ytre sig. Det skal være frie og sikre valg. Hvilke skridt tager den algeriske regering eksempelvis i den sammenhæng for alligevel at overbevise de partier, der ikke ønsker at være med? Om valget bliver vellykket, er et af de største spørgsmålstegn.
Den Europæiske Union kan i det mindste forsøge at fremme denne proces med dialog og valg og efter min mening burde den algeriske regering hilse det velkommen, fremme den nationale dialog, kræve råderum til det civile samfund, holde fast i årlige valg med maksimal deltagelse og gode betingelser for alle, og skulle der opstå problemer, skal Unionen ikke tøve med at tilbyde mægling. Den algeriske regering synes ikke altid i stand til at slå bro mellem sig og vigtige dele af samfundet. Så længe den bro ikke er der, er det umuligt fuldt ud at isolere attentatmændene og at finde vejen tilbage til et fredeligere samfund.
En fælles optræden fra Unionens side burde i henhold til det foreliggende fælles beslutningsforslag gennemføres i form af en fælles aktion, som en gestus der viser, at Den Europæiske Union tager forbindelserne med regionerne alvorligt og ikke flygter fra alvorlige problemer. Det er nødvendigt, at Unionen optræder samlet, hvilket en sådan fælles aktion er et fremragende grundlag for. Spørgsmålet er, om Unionen, om det nederlandske formandskab tør. Forhåbentlig tør de, idet regionen aldrig vil være virkelig sikker, hvis Unionen undgår denne slags problemer, som vi kan kalde hvepsereder; samtidig sættes Unionens menneskerettighedspolitik og Unionens forsøg på at integrere denne menneskerettighedspolitik i strategien med hensyn til Middelhavsområdet på en alvorlig prøve.

von Habsburg
Hr. formand, jeg lyttede til Deres redegørelse med temmelig stor forbavselse. De talte om tillid til den algeriske regering, men overser det, hr. Zeroual sagde for kort tid siden, nemlig udrydde. Hvis det er en grund til tillid, er jeg meget forbavset.
De sagde desuden, at der er gennemført reformer. Jeg er absolut af den opfattelse, at der praktisk talt endnu ikke er gennemført nogen reformer. Der er noget, De ikke bør glemme, hr. rådsformand: Til at skabe fred hører der altid to, men krig kan en enkelt udløse. I dette tilfælde må man heller ikke selv vælge sin forhandlingspartner, som hr. Zeroual gør, men skal derimod tale med alle. Det vil således sige, at man skal være åben og velvilligt indstillet. At man dér blander religionen ind i det, er til dels forkert. Man må ikke glemme, at meget skyldes den fortvivlelse, som er opstået ved, at demokratiske valg ganske enkelt blev afbrudt, fordi de ikke forløb, som det behagede magthaverne, som desuden er kendt for deres korruption. Det må ganske enkelt ikke glemmes, hr. rådsformand.
Derfor skal vi også være på det rene med endnu en ting. Terrorismen er en følge af mange synder, som er begået. Efter at franskmændene ikke længere er i Algeriet, har der været det ene diktatur efter det andet. Der har ikke været noget demokrati, og det, man i dag kalder demokrati, ser således ud: Men udvælger sig partierne, som man erklærer for demokratiske, og man tillader ikke det algeriske folk at præsentere dem, som det synes om. Vi skal derfor se situationen, som den virkelig er, og være helt på det rene med, at man her omsider bør se nærmere på de grundlæggende principper for freden. Vi anser freden og forsoningen i Algeriet for at være livsvigtig. Det gav vi udtryk for i Barcelona. Det giver vi gang på gang udtryk for. Men det vil det aldrig resulterer i, hvis man kun støtter den ene part, ganske vist kritiserer den mildt, men ikke kræver det, som er grundlaget for demokrati, nemlig at alle partier kan deltage i valgene med samme rettigheder og samme muligheder. Vi skal således her følge en klar politik.
Et andet aspekt, hr. rådsformand: Vi vil ikke gøre det alene. Den Europæiske Union er alt for svag til virkelig at handle for øjeblikket. Lad os ikke glemme, at vi i Bosnien og andre steder allerede har ødelagt vort omdømme. Vi er jo nu engang for mange en papirtiger. Vi bør derfor stræbe efter, at også andre kræfter deltager i skabelsen af fred i Algeriet. Det kunne være Den Arabiske Liga, som vi taler om i vor beslutning. Det kan være Organisationen for Afrikansk Enhed. Det vil ikke lykkes os alene; hvis vi således ønsker at gøre noget seriøst, skal vi gennemføre det sammen med andre.
Glem ikke: Der findes sådan noget som de tapres fred. Man så det i forbindelse med general de Gaulle. Det lykkedes ham. Han var rede til at tale med sine modstandere, og det førte så til den løsning, som uden tvivl også har givet Frankrig visse fordele, om end det var nok så smerteligt for franskmændene. Jeg har ofte været i Algeriet, jeg ved, hvad det har betydet for franskmændene, også for de franskmænd, der har boet i Algeriet, men vi er ansvarlige for dette land. Vi befinder os i et fællesskab med Middelhavsområdet, og hr. rådsformand, den vej, De beskrev her, fører bestemt ikke til fred. Vi skal tage helt andre principper i anvendelse, og det er formålet med vor beslutning!

Guinebertière
Fru formand, hr. rådsformand, det er med oprevet sind, jeg tager ordet i dag i denne forsamling for endnu en gang at fordømme den genopblussen af blind terror, der har fundet sted i Algeriet i de seneste timer. Jeg vil sende en solidarisk hilsen til alle dem, der med fare for deres liv kæmper imod terroren for indførelsen af demokratiske rettigheder og respekten for mennesket. Mine tanker går især til kvinder og børn.
Alle de vestlige demokratier er bekymrede over situationen i Algeriet og søger en positiv dialog, hvor kulturforskellene respekteres. Den Europæiske Union ønsker en associeringsaftale med Algeriet og er besat af viljen til at indlede en strukturet politisk dialog. I december 1996 vedtog Europa-Parlamentet et beslutningsforslag vedrørende Algeriet, som UPE-Gruppen hverken undertegnede eller støttede ved afstemningen. Beslutningen har naturligvis skabt irritation hos præsident Zeroual og besværliggjort forståelsen mellem Europa-Parlamentet og Algeriet.
Hvorfor så i dag vende tilbage med en ny beslutning? Hvad nyt er der sket, som ikke allerede er blevet nævnt i denne forsamling? Det nye, som begrunder en ny beslutning, er, at der er udskrevet valg; den præcise valgdato er ikke fastsat endnu, men valget skulle finde sted en gang i slutningen af maj-begyndelsen af juni. Der er indledt samtaler med alle partier undtagen FFS. Samtlige partier har meddelt, at de vil deltage i valget.
Hvordan kan Europa-Parlamentet bidrage med noget positivt i denne situation? Helt afgjort ikke ved at støtte det ene eller det andet parti. Endnu mindre ved at optræde som kritiker gennem beslutninger, der risikerer at reducere dialogen mellem europa-parlamentsmedlemmerne og Algeriet til udsendelsen af den ene beslutning efter den anden med efterfølgende negative reaktioner.
Dette er ikke noget, UPE-Gruppen ønsker; vores gruppe respekterer derimod de ansvarlige erklæringer fra de politiske autoriteter i Italien, Spanien, Frankrig og USA, som afstår fra politisk indblanding forklædt som mægling.
At vi som parlamentarikere er bekymrede over situationen er kun naturligt. Men lad os holde os inden for rammerne af vores mandat. Lad os uden omsvøb fordømme terrorisme og vold. Lad os støtte en korrekt afvikling af valget, således at gennemsigtigheden sikres. Lad os deltage i observatøropgaverne i den forbindelse, for at valgresultatet ikke kan anfægtes af nogen, og for at der endelig indføres demokrati i Algeriet, som er i stand til at genetablere freden.
Vi har i dag taget imod indbydelsen fra Rådet, som ønskede en debat om Algeriet. Bør også dette initiativ udmunde i en resolution, eller foretrækker vi at invitere den algeriske udenrigsminister, som fører bilaterale samtaler med vores lande, til at komme og tale til Europa-Parlamentets Udenrigsudvalg og besvare spørgsmål fra europa-parlamentsmedlemmerne? Det er ikke ved at vedtage beslutningsforslag som det foreliggende, at vi fremmer en atmosfære af forståelse og dialog. Derfor vil min gruppe ikke stemme for dette beslutningsforslag. Ligesom Rådet siger vi: Algeriet fortjener vores tillid og kritiske støtte.

André-Léonard
Fru formand, ramadanen i år har været en af de blodigste i Algeriets historie.
Mere en 300 algeriere - mænd, kvinder og børn - er blevet myrdet. GIA havde varslet en rædselsperiode... og organisationen har holdt ord. Imidlertid lader det ikke til, at de algeriske myndigheder er særlig bekymrede ved terroren, som de betegner som »marginal«. Den beskidte krig fortsætter derfor med de mange døde, hvoraf de fleste er civile.
Det, at magthaverne har oprettet væbnede militser, lader til at fremkalde en infernalsk hævnbølge og peger ubønhørligt frem imod en borgerkrig. Den voldsspiral, Algeriet oplever, gør det muligt for magthaverne at retfærdiggøre og befæste den undtagelseslovgivning, der er indført.
Siden afslutningen på ramadanen er 200 personer blevet myrdet ifølge de seneste dages pressemeddelelser. De væbnede gruppers metoder bliver mere og mere brutale; hele landsbyer nedbrændes, og indbyggerne udsættes for det mest infame barbari, man kan forestille sig. Befolkningen lever i konstant angst for bomber i de større byer og for massakrer i landsbyerne.
Det beslutningsforslag, Europa-Parlamentet vedtog i december 1996, er blevet hårdt fordømt af de algeriske myndigheder. Det beklager jeg personligt, og det samme gælder min gruppe, for vi har blot påpeget de grusomheder, der begås imod det algeriske folk, et folk, der afviser vold, og som ønsker at leve et frit og værdigt liv, et folk, der mere end noget andet higer efter fred, frihed og demokrati.
For at genetablere freden og standse den terror, der hærger Algeriet, bør regeringen indlede en dialog med hele den demokratiske opposition. Rådet bør leve op til sit ansvar og deltage i de forhandlinger, der vil gøre det muligt at gennemføre et virkeligt demokratisk valg i juni måned.
Det blå stempel, kommissær Marín har givet de algeriske magthavere, forekommer temmelig naivt på baggrund af den aktuelle politiske og sociale situation. Og det ikke uden grund: den nye lov, der blev vedtaget så sent som i går af Det Nationale Overgangsråd, tager sigte på at skærpe betingelserne for stiftelse af politiske partier; enhver henvisning til religion, sprog eller region forbydes. Den sociale og arbejdsmarkedsmæssige situation undergår en konstant forværring, mere end en fjerdedel af befolkningen står uden arbejde, og det er naturligvis de unge, der er hårdest ramt. Hele familier sulter på grund af svigtende indtægt.
Af alle disse grunde bør Rådet og Kommissionen være særdeles påpasselige ved bevillingen af bistand. EuroMiddelhavsaftalen bør sigte mod udviklingsprojekter og projekter, der anerkender kvindernes vigtige rolle. Den Europæiske Union bør stræbe mod at støtte en økonomisk omstilling af det algeriske samfund, for at dette kan skifte fra en statsøkonomi, der er afhængig af olieindtægterne, til en mere alsidig økonomi, som i højere grad hviler på den private sektor. Denne bistand bør kædes sammen med betingelser, hvad angår overholdelsen af de grundlæggende menneskerettigheder.
Hvis det er rigtigt, at det ikke er muligt at opbygge en demokratisk stat uden ytringsfrihed - således som præsident Zeroual i øvrigt selv har udtrykt det - bør Rådet udøve pres med henblik på at få ophævet pressecensuren i sikkerhedsspørgsmål. Det nye lovforslag om pressen, som regeringen forbereder, tager sigte på at give pressen mundkurv på. Det er uacceptabelt, at de grundlæggende menneskerettigheder - som udtryksfriheden og dermed pressefriheden er en uadskillelig del af - trædes under fode.
Selv om jeg forstår de vanskeligheder, den algeriske regering slås med, kan jeg ikke acceptere, at civile dagligt må lade livet under den vold, der desværre hærger Algeriet. Vi bør bistå den algeriske regering og det algeriske folk med at genetablere en velfortjent fred. Det er i den forbindelse også vores egen troværdighed, der står på spil.

Moreau
Fru formand, den terror, der hærger Algeriet, bliver stadig grusommere.
Det civiliserede samfunds sande værdier trædes under fode; mord, voldtægt og massakrer breder sig; barbariet viser sit ansigt. Gennem forbrydelser af den værste art forsøger fanatiske grupper at bane vejen for et oplysningsfjendsk system, der knægter enhver form for frihed og straffer dem, der ikke underkaster sig, med døden. Ikke at skulle bære slør, det er det, det handler om.
Og jeg vil her udtrykke min gruppes fulde solidaritet med det algeriske folk og specielt med de algeriske kvinder, der gennemlever et sandt martyrium og nægter at underkaste sig det uacceptable.
Vi bør komme det algeriske folk til undsætning uden at optræde som kritikere. Det er enhver demokrats, enhver humanists pligt. Det er desværre ikke i den retning, Europa-Parlamentet ønsker at gå med det fælles beslutningsforslag, som vi helt klart er modstandere af.
For det første bør fordømmelsen af terroren være total og ikke kun gælde gerningsmændene til forbrydelserne, men også dem, der står bag, og som retfærdiggør dem. At skære alle parterne i konflikten over én kam, således som det gøres under punkt 8, svarer til at betragte morderne som politiske samtalepartnere. Dette er uacceptabelt, ligesom den åbenlyse tilstedeværelse af disse bagmænd og disses aktivitet i medlemsstaterne. Disse netværk bør optrevles.
Vi kan også hjælpe det algeriske folk ved at fremme den dialog, der i øjeblikket er i gang med de politiske og sociale kræfter, der fordømmer terroren, således at parlamentsvalget kan afholdes og bidrage til overgangsprocessen.
Medlemsstaterne og Den Europæiske Union burde yde en aktiv støtte til Algeriets økonomiske genrejsning. Indledningen af forhandlinger om en associeringsaftale kan bidrage hertil, forudsat de ikke belastes af den frihandelscentrerede tankegang, der alt for ofte præger Den Europæiske Unions relationer til tredjelande.
Man bør således fjerne de strukturelle hindringer for udviklingen, som udgøres af den gæld og de alt for stramme finansielle betingelser, de internationale finansielle institutioner har påtvunget Algeriet. Disse spørgsmål kan ikke fortsætte med at blive anset for tabu af de enkelte medlemsstater og Unionen.
Under alle omstændigheder er det algeriske folks ret til at bestemme sin egen fremtid uden indblanding udefra ikke kun et urørligt princip, men også en garanti for en effektiv løsning.

Cohn-Bendit
Fru formand, når rædslen når en vis højde, kan fornuften ofte ikke følge med. Her optræder man, som om det ikke er vores pligt at kritisere. Vi har med rette kritiseret Sydafrika. Vi har med rette kritiseret Tyrkiet. Og hvis vi har lyst til at kritisere Algeriet, jamen så kritiserer vi da også Algeriet. Stands den indbyrdes løgn.
Hr. rådsformand, læg denne naivitet til side, som er den samme naivitet, man finder i den franske udenrigspolitik, hvor man siger: «Alt går godt i Algeriet - det går i den rigtige retning«.
Der er netop udkommet en bog skrevet af Graham Fuller, tidligere leder af CIA's afdeling for Mellemøsten, hvori han forklarer, at den amerikanske politik går ud på at hjælpe FIS til sejr. Jeg kunne godt tænke mig at vide, hvad de vestlige og demokratiske lande vil i Algeriet. Man finder her de samme politiske rammer som i Afghanistan, hvor amerikanerne spillede fundamentalister; som velbekendt med sørgelige følger.
På den anden side er det klart, at vi er solidariske med ofrene og det algeriske folk. Det er klart, at vi fordømmer den religiøse fundamentalistiske terror. Men det er også klart, at Zerouals regering ikke vil kunne bringe Algeriet ud af den blindgyde, den er havnet i. Dette er vores problem. Lad os holde op med at lyve for hinanden. Når vi i dag siger, vi ønsker en løsning gennem dialog, bør vi naturligvis anmode de organisationer, der kalder sig islamiske, om ikke alene at fordømme brugen af terror politisk, men også moralsk. Men det bør også nævnes, at den islamiske familielov blev indført af FLN, at Zerouals regering bevarer denne lov, og at Zerouals regering er en regering, der også ønsker en islamisk stat. Det er grobund for den islamiske terror.
Hvorfor nævner jeg dette? Fordi jeg rent faktisk mener, vi bør opmuntre alle parter til at bevæge sig i retning af et verdsligt samfund. Vi bør opmuntre alle parter til at bevæge sig i en bestemt retning, og det kræver en dialog mellem mordere. For en del - jeg siger ikke hele regeringen - men en del af den algeriske stats institutioner huser mordere, ligesom der findes mordere i den anden lejr.
I denne dramatiske og vanskelige situation findes der ingen lette løsninger. Bør FIS deltage i valget? Jeg ved det ikke. Bør man udelukke FIS? Jeg er ikke sikker. Men hvis vi ikke bevæger os i retning af en demokratisk dialog med en særlig udsending fra Europa, vil vores anstrengelser være spildte. Vi bør give dem, der drømmer om et samfund, som ikke forefindes i Algeriet, en politisk lektion.

Pradier
Fru formand, i Algeriet er der i løbet af nogle måneder blevet dræbt yderligere et par tusinde personer enten af mordere, der påberåber sig Islam, eller af militærfolk, man har omdannet til bødler.
Flere år med sådanne tilstande har bragt det algeriske folk i en fortvivlet situation; derfor må det også være på tide at minde den algeriske regering om de tekster, den undertegnede i Barcelona i 1995 vedrørende udøvelsen af de grundlæggende frihedsrettigheder og menneskerettigheder.
Indgåelsen af en associeringsaftale mellem Den Europæiske Union og Algeriet står på dagsordenen. EuropaParlamentet bør gøre sin holdning nøje betinget af de garantier, de algeriske myndigheder giver med hensyn til overholdelsen af de løfter, de har givet. Jeg er ikke sikker på, at man bør uddele kritik! Under alle omstændigheder ville mit land, hvor flere byer allerede er overtaget af racister og fremmedfjendske elementer, bestemt ikke være egnet til at gå i spidsen for en sådan kritik.
Lad os i stedet for glæde os over udsigterne til et valg i de kommende måneder. Men erindringen om annulleringen af et tidligere valg er til en vis grad med til at dæmpe forventningerne. I hvert fald bør man undgå at begrænse opstillingen af kandidater. Alle de politiske kræfter, der er modstandere af volden, som nægter at acceptere, undskylde eller »forstå« den, bør have adgang til at deltage i den politiske kamp. Hvad angår konferencen med deltagelse af alle de involverede parter, er det muligvis for tidligt at afholde den, og massakrene standses sandsynligvis bedre gennem forhandlinger, som føres uden for offentlighedens rampelys.
Hvad angår forslaget om et mæglingsforsøg, som kunne hjælpe algerierne ud af den ulykkelige situation, de befinder sig i, vækker det megen opstandelse, især hos dem, der betragter et sådant forslag som imperialistisk, kolonialistisk, hvad ved jeg?
Det bør så gøres klart for alle antikolonialister og antiimperialister - jeg er selv én af dem - at, hvis vi holder os tilbage på grund af skyldfølelse eller dårlig samvittighed, må vi også acceptere - i lighed med hvad der skete i Bosnien og i Mellemøsten - at en særlig udsending fra USA's præsident indtager den plads, vi ikke har haft det fornødne mod til at udfylde.

Souchet
Fru formand, Algeriet frembyder fremdeles nedslående eksempler på dagligt barbari. Det voksende antal væbnede grupper udgør en trussel imod den nationale enhed. Sammenstødene mellem regeringstro militser og væbnede fundamentalistiske grupper skaber i byerne som på landet et klima af permanent vold, der ødelægger og hæmmer udviklingsbestræbelserne. Et land, der har alt det, der skal til for at skabe udvikling som i de asiatiske lande, forspilder således sin chance.
Hvad kan Europa i dag gøre for at bidrage til genrejsningen af den algeriske nation? For det første meget klart bekræfte sit ønske om, at Algeriet overlever som stat. Der vil intet positivt kunne komme ud af en opløsning af den algeriske enhedsstat. En stærk stat er i den arabiske verden den bedste modvægt overfor udbredelsen af en destabiliserende islamisk fundamentalisme.
Ingen har interesse i, at Algeriet kastes ud i en indre »hundredårskrig«, og at der skabes en permanent ustabil zone på Europas sydlige flanke. Tværtimod har vi alle interesse i, at Algeriet får bugt med kaosset, om det så sker gradvis, og at Algeriet bliver en stabil magtfaktor, som tilrettelægger sin udvikling i samarbejde med os. Der er ingen tvivl om, at der er en nøje sammenhæng mellem udviklingen af det algierske samfund og en bedre styring af migrationsstrømmene.
For det andet bør man undgå alt, hvad der kan give næring til borgerkrig. Især undgå uansvarlig indblanding, partipolitiske tilkendegivelser eller meningsløse europa-parlamentsbeslutninger, som den ene eller den anden algeriske fraktion straks forsøger at udnytte til egen fordel. At give indtryk af at vi støttede en af parterne, ville være den dårligst tænkelige tjeneste, vi kunne gøre Algeriet. Vi bør overlade det til algerierne selv at afgøre deres egen skæbne. Hvad, vi kan gøre, er eventuelt at bidrage til, at det kommende valg så vidt muligt foregår efter reglerne, således at den væbnede kamp kan afløses af den politiske.
Vi bør endvidere foreslå et samarbejde, der inden for rammerne af associeringsaftalen fokuserer på genetableringen af Algeriets samfundsinstitutioner, således at der en dag kan skabes de mellemled og mæglende instanser, som er nødvendige for, at demokratiet kan fungere.

Antony
Fru formand, atter en gang forsøger forsamlingen at tage stilling til borgerkrigen i Algeriet. Og hvad fører det til? Intet. Vil antallet af døde falde i Algeriet, fordi Europa-Parlamentet har fordømt volden, terroren - den blinde naturligvis, som om terroren ikke altid var blind! - fordømt overgrebene på menneskerettighederne, opfordret til demokratiske valg og til en dialog mellem alle parter og givet udtryk for sin støtte til de demokratiske fora?
Det er der ingen, der tror på, og da navnlig ikke dem, der har sat deres navn under denne tekst, eller Dem hr. Cohn-Bendit og hr. Kouchner eller de selvudråbte intellektuelle, der samles i Mutualité i solidaritet med det algeriske folk. I ved udmærket, at appeller udsendt fra Boulevard Saint-Germain i Paris eller fra denne forsamling ikke redder et eneste liv i Algeriet. Til gengæld er det vores medborgere, der risikerer at betale med livet for udtalelser, hvis eneste virkning er at forstærke de algeriske terroristers raseri - såvel inden for den islamiske opposition som inden for militæret - som allerede er aktive i vores byer. Men bomberne er dem uvedkommende, der aldrig benytter metroen.
Men der er dem, der ønsker at rense deres samvittighed ved at skaffe sit et image i medierne. Det er ofte de samme, som i 1980 støttede De Røde Khmerer i Cambodja og Vietcong i Vietnam, og maoister, der blev omvendt til den såkaldte Nouvelle Philosophie , som arbejdede inden for pressen, showbusiness og reklameverdenen, og som samlede underskrifter ind til støtte for bådflygtningene, der var ofre for deres egen ideologi. De bærer et lige så tungt ansvar for ulykkerne i Algeriet, som ikke kun stammer tilbage til 1992, men så langt som til 1962.
Nogle af vores kolleger - ikke sandt hr. Rocard? - viede deres ungdom til støtten til FLN-terroristerne! Gav de i 1962 udtryk for medfølelse med de 3.000 pieds-noirs , der blev deporteret til FLN's dødslejre eller med de 150.000 militssoldater, som blev skoldet levende, begravet levende, kastreret og sønderlemmet af deres venner! Gav de dengang udtryk for blot en brøkdel af den medfølelse, de i dag udviser over for nomenklatura fellaga ? Jeg husker Melouza, jeg husker alle disse forbrydelser imod menneskeheden... men hvem dømmer alle disse forbrydelser? Ganske vist var ofrene franskmænd, og ganske vist er franskmændene undermennesker, som hverken har krav på retfærdighed eller på at blive stillet for historiens domstol. Til forsvar for dem, der svigtede, kan man sige, at de var ikke alene. Samtlige regeringer under den femte republik har - efter at have overgivet Fransk-Algeriet til FLN - til stadighed støttet de algeriske diktatorer lige fra Ben Bella til Zeroual. Denne støtte har kostet dyrt.
I 1962 bildte man franskmændene ind, at de ville slippe for en masse problemer, hvis de trak sig ud af Algeriet. Det viste sig at være en løgn! Problemerne har antaget et kolossalt omfang. Millioner af algeriere flygter fra fattigdommen i Algeriet. Hvert år betaler vi milliarder af francs til Zerouals nomenklatura , og hvad får vi igen: foragt og et forbud imod undervisning i fransk i de algeriske skoler.
I januar 1992 blandede vores ledende politiske kræfter sig i den algeriske borgerkrig ved at støtte det militære statskup, der annullerede de første frie valg. Frankrig er gradvis blevet inddraget i konflikten. På daværende tidspunkt var vi de eneste i denne forsamling, der gjorde opmærksom på faren ved denne adfærd.
Hvad er der nu at stille op i dag? I første række beskytte borgerne i vores lande. På kort sigt bør vores regeringer - og navnlig Frankrig - ophøre med at støtte den part, der i dag er ved magten, forhindre indvandringen fra Algeriet og genoprette ro og orden i de kvarterer, hvor terroristerne har etableret deres netværk. Hvad det øvrige angår, ved I ikke, hvad I skal stille op; i øvrigt er der ikke noget, I kan stille op.

Newens
Fru formand, ingen med den mindste interesse for menneskerettigheder kan være andet end forfærdet over de barbariske mord og overvældende grusomheder, der er begået i Algeriet i de seneste fem år. Lad os i det mindste være enige om dette.
Hver dag forekommer der nye massakrer som f.eks. de 33 landsbybeboere, der blev halshugget, som hr. Patijn omtalte. Skolepiger er blevet myrdet, fordi de nægtede at bære slør. Fagforeningsfolk er blevet dræbt, f.eks. lederen af specialarbejderforbundet. Uskyldige mennesker rammes. I Parlamentet vil vi helt sikkert øjeblikkeligt fordømme dette og fordømme alle dem, der støtter det.
Det siges, at nogle af disse personer modtager midler fra Iran og andre fundamentalistiske centre i Mellemøsten, og at der er folk i Europa, der støtter dem. Vi skal udfolde enhver mulig bestræbelse på at gøre modstand mod terrorisme af denne art. Den algeriske regering skal selvfølgelig erkende, at den ikke kan undervurdere den kolossale betydning af at opretholde de demokratiske værdier og menneskerettighederne, hvis den ikke skal støde de personer fra sig, som er imod fundamentalisme, men tror på frihed og demokrati.
Vi glæder os over forslaget om at afholde valg senere på året. Det er af afgørende betydning, at der under de vanskelige omstændigheder, der er fremherskende, gøres alt, hvad der er muligt, for at lade alle virkelig demokratiske kræfter deltage. Det er endnu ikke situationen.
Men i det lange løb skal vi i Den Europæiske Union og også andre steder erkende, at mennesker i udviklingslandene i hele verden drives til at støtte intolerante og voldelige bevægelser som følge af, at de oplever stigende fattigdom og afsavn. En nyliberalistisk økonomi, som resulterer i mere arbejdsløshed og håbløshed, vil afstedkomme nye tilhængere af fundamentalismen og andre intolerante trosretninger og få terrorisme og vold til at flamme op.
Kun ved at opnå bedre levestandarder til alle kan vi skabe betingelserne for at fremme demokrati og menneskerettigheder, som vi alle støtter, og jeg håber, at Rådet også i høj grad vil tænke på dette.

Hernández Mollar
Fru formand, i efterhånden ret lang tid har de europæiske borgere set med rædsel - og det er et ord, der er blevet sagt mange gange under denne debat - på hvad der sker i et land, der ligger tæt på landene i Sydeuropa, og som spanier er jeg særlig opmærksom på dette. GIA-terroristerne dræber næsten dagligt hundreder af uskyldige borgere, heriblandt kvinder, børn og journalister, således som formanden for Rådet har fortalt.
Ikke kun ud fra et politisk synspunkt, men som mennesker kan vi heller ikke være tavse over for disse grusomheder. Men det kræver også en stor portion kølighed og objektivitet, fornuft og klogskab, som formanden har sagt, at overskue dette komplekse problem.
Algeriet er et Magreb-land, der som alle Magreb-landene har nogle særegenheder i deres politiske, økonomiske, sociale og kulturelle udvikling, og det må vi ikke glemme. Lande som Spanien, Italien eller Frankrig er på grund af den tætte geografiske beliggenhed og deres økonomiske og sociale relationer med Algeriet meget følsomme over for de omskiftelser, der finder sted i landet og derfor meget direkte berører den samlede Europæiske Unions interesser.
Euro-Middelhavskonferencen er et godt forum til at gøre en seriøs indsats for at finde løsninger, der bidrager til stabiliteten i et område, som vedrører os alle. At bidrage til den økonomiske og sociale udvikling i disse lande er en intelligent og korrekt politik, for fanatismen og volden bunder i økonomiske problemer, underudvikling, stor fattigdom og sult.
Alle former for samarbejde i forbindelse med landets politiske udvikling såvel i form af teknisk valgbistand og overvågning af valgprocessen som i form af en dialog med regeringen, der bør gøre noget ved terrorismen, vil uden tvivl bidrage til, at landet nærmer sig den demokratiske kultur og respekten for menneskerettighederne, der hersker i de vestlige lande.
Den Europæiske Union kan ikke vende ryggen til det, der sker i øjeblikket i Algeriet. Der står meget på spil. Rådet bør gøre en indsats nu for at foreslå initiativer, der fremmer forståelsen og dialogen mellem de politiske og demokratiske kræfter i landet, og for at yde et samarbejde i kampen mod terrorismen, der beklageligvis overføres til europæisk jord.
Den Europæiske Union bør kort sagt spille en hovedrolle for ikke at gøre den samme triste figur som i andre konflikter, der er meget tæt på os i tid og rum.

Carnero González
Fru formand, Algeriet vil først genvinde freden og sameksistensen mellem sine borgere, når de kriminelle terroristaktioner ophører, og man har genoptaget den demokratiske overgangsproces. Dette kræver en dialog mellem de repræsentative politiske kræfter, på basis af hvilken man skal isolere voldsmændene og afholde lovbestemte frie valg med et flerpartisystem.
På grundlag af dette og ikke på grundlag af beslutningsforslaget, skal Den Europæiske Union basere sin handling - og Parlamentet sin udtalelse - idet man skal arbejde for underskrivelsen af en aftale med Algeriet, som er til gavn for begge parter, som bidrager til en løsning af de socioøkonomiske problemer i landet, f.eks. den enorme ungdomsledighed, og som fremmer den fulde respekt for menneskerettighederne både over for mænd og kvinder.
Det er absolut nødvendigt at gøre en ende på det algierske drama for at sikre stabiliteten i Magreb og i Middelhavsområdet, hvilket er det vigtigste mål for europæerne og i endnu højere grad for kystlande som Spanien. For, fru formand, det ville være en enorm fejltagelse at gøre den europæiske indsats i Algeriet til et udelukkende fransk anliggende. Frankrig har politiske forpligtelser, men den første række af indlæg under dette møde har vist, at vi andre har ret og navnlig pligt til at intervenere.

Stasi
Fru formand, det, der står på spil i Algeriet, er menneskers sikkerhed; det er respekten for menneskerettighederne og de grundlæggende frihedsrettigheder, og det er stabiliteten i Middelhavsområdet og fremtiden for Euro-Middelhavspolitikken. Den Europæiske Union kan derfor ikke forholde sig tavs, afmægtig og passiv over for de dramatiske begivenheder, der udspiller sig i Algeriet.
Vi bør i første række fordømme den blinde vold, som begås af de islamiske terrorister, de daglige massakrer, bilbomberne, den systematiske massakre på journalister, intellektuelle og alle dem, der begår den brøde at ville tænke frit, men vi bør også med samme styrke fordømme den vold og de overgreb på menneskerettighederne, der begås af sikkerhedsstyrkerne. Den legitimitet, magthaverne er i besiddelse af efter præsidentvalget, giver dem ikke ret til at anvende ethvert middel. Man bør aldrig besvare vold med vold. Når dette er sagt, skal det også siges, at det ville være farligt at sidestille magthavernes skandaløse magtmisbrug, som bør fordømmes, og fundamentalisternes kriminelle fanatisme.
Den til tider skandaløse adfærd, magthaverne udviser, bør ikke få os til at vise mere overbærenhed over for de islamiske terrorister.
Vi bør også støtte demokraterne. Man glemmer alt for ofte, at der faktisk findes demokrater i Algeriet. Og jeg er sikker på, de repræsenterer flertallet af den algeriske befolkning. Disse demokrater er desværre splittede, hvad der er en svaghedsfaktor, men de kæmper alle den samme modige kamp imod magthaverne med risiko for deres liv, og også imod de islamiske grupper. Vi bør derfor vise dem vores solidaritet og støtte dem. Vi bør indtrængende anmode den algeriske regering om endelig at indlede en dialog uden bagtanker med alle demokrater i Algeriet og med alle politiske ledere og alle grupperinger, som accepterer at afstå fra vold.
Endelig bør vi give udtryk for vores tillid til det algeriske folk. Mange algeriere ser i dag ingen fremtid for deres land. De øjner ingen fremtid for enden af smertens og lidelsens vej. Vi bør hjælpe algerierne til at tro på Algeriet, få øjnene op for Algeriets stærke sider, for Algeriet har sine stærke sider; i første række de menneskelige kvaliteter - især hos kvinderne - som ofte kæmper med et beundringsværdigt mod.
I maj 1992 havde jeg en lang samtale med præsident Boudiaf. Han fortalte mig om den drøm, han havde, om at gøre Algeriet til det første muslimske land, som uden at fornægte sine rødder - alle sine rødder - samtidig var et demokratisk og et verdsligt land. Nogle få dage senere blev præsident Boudiaf myrdet.
Jeg tror, vi bør hjælpe algerierne med at overtage præsident Boudiafs drøm, og med at virkeliggøre den.

Izquierdo Rojo
Fru formand, hr. formand for Rådet, på trods af den parlamentariske respekt, jeg bør udvise, og den store pris, jeg sætter på de gode parlamentstaler - bemærkelsesværdige, følelsesbetonede og gribende taler - som vi har hørt under denne debat, mener jeg, det nu handler om noget andet i Algeriet. Det handler om politisk effektivitet, hverken mere eller mindre. Det handler om, at vi vil hjælpe. Og vi skal vide, hvordan vi hjælper i den rigtige retning.
Det er rigtigt, at den sidste Ramadan har betydet en stigning i volden og terroren. Vi skal fordømme denne massakre - hvilket vi også gør - og vi skal bekæmpe den med de til rådighed stående midler. Hr. formand for Rådet, de næste almindelige valg bør være et skridt henimod demokrati og fred. Og for at opnå dette, vil jeg gerne pege på to veje fremad.
Den første er den politiske rolle, som de algierske kvinder skal spille i fremtiden. Der skal ske en konkret indsats på dette område. Det er muligt, og det vil være effektivt. De algierske kvinder skal stå i spidsen for det civile, politiske samfund i landet. Og den algierske befolkning vil være enig i dette.
Den anden vej fremad er, at Den Europæiske Union og Algeriet forener deres kræfter for at garantere de kommende valg et minimum af sikkerhed og frihed.
Det er sådan, vi ønsker, der skal handles. Hr. formand for Rådet, det forslag til beslutning, Europa-Parlamentet skal vedtage, peger også på positive aspekter, som vi skal tage med i betragtning. Siden den 11. februar har præsident Zeroual og repræsentanterne for de forskellige politiske enheder arbejdet i denne nødvendige dialog, som vi har bedt om, hvilket er et positivt signal.
Dernæst er udsendelsen af observatører til de kommende almindelige valg også et positivt signal. Jeg gentager, at vi skal handle effektivt. Lad os gøre det.

Patijn
Fru formand, jeg takker alle talere for deres uindskrænkede og betingelsesløse fordømmelse af terror og blind vold. Jeg er i øvrigt af den opfattelse, at det store flertal af talerne også har slået til lyd for en fortsættelse af samarbejdet med Algeriet, hvilket jeg hermed ønsker at understrege. Den Europæiske Unions og Algeriets folk er nu en gang dømt til samarbejde. Af geografiske grunde, af historiske grunde og af sociale og menneskelige grunde. Og det gør vi fra Europa med ubetinget respekt for vore nordafrikanske medmenneskers kulturelle og religiøse traditioner og med ubetinget forkastelse af fundamentalistisk misbrug deraf. Rådet er fortsat rede til et samarbejde med den nuværende algeriske regering, så længe vi er overbeviste om, at denne regering arbejder hen imod en genoprettelse af de demokratiske forhold og en bedre sikring af menneskerettighederne. Derfor retter vi en appel til regeringen om at holde fast ved valget i 1997, og om at lade det være et åbent og frit valg. Fra vor side gentager jeg, at Den Europæiske Union som et led i sin Middelhavspolitik, som et led i en bilateral samarbejdsaftale er rede til at yde et strukturelt, bæredygtigt bidrag til det algeriske folks sociale og økonomiske udvikling.

Formanden
Mange tak, hr. rådsformand.
Jeg har modtaget seks beslutningsforslag, fremsat i overensstemmelse med artikel 37, stk. 2, i forretningsordenen.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 12.00.

Spørgetid (Rådet)
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er spørgetiden (B4-0001/97). Vi behandler spørgsmål til Rådet.

Formanden
Spørgsmål nr. 1 af Wayne David (H-1026/96):
Om: Politiets behandling af Sonia Esmeralda Gómez Guevara og Carmen Velásquez
Har Rådet kendskab til rapporterne fra Amnesty International om de to guatemalanske piger, Sonia Esmeralda Gómez Guevara og Carmen Velásquez?
Det forlyder, at de to piger blev holdt tilbage i 18. gade i Guatemala City af tre uniformerede mænd, som beskyldte dem for at være gadebørn. Mændene truede tilsyneladende pigerne med, at de ville blive anholdt for besiddelse af marihuana, hvis de ikke fulgte med dem på politistationen. På vejen blev pigerne trukket ind i en gyde, hvor Sonia angiveligt blev voldtaget af to af de tre mænd.
Jeg har til dato hverken modtaget svar på min korrespondance med den guatemalanske præsident eller med Den Guatemalanske Ambassade. Kan Rådet oplyse Europa-Parlamentet om, hvorvidt det agter at lægge pres på den guatemalanske regering i spørgsmålet om gadebørn og især om menneskerettighederne generelt?

Patijn
Med hensyn til hr. Wayne Davids spørgsmål vedrørende politiets behandling af Sonia Esmeralda Gómez Guevara og Carmen Velásquez ønsker jeg at bemærke følgende. Rådet har ikke drøftet den af det ærede parlamentsmedlem rejste sag. Som han ved, tillægger Unionen menneskerettighederne og de grundlæggende frihedsrettigheder stor betydning. På baggrund af fornyelsen af San José-dialogen, som Guatemala er part i, betragtes menneskerettighedernes fremme herunder spørgsmålet om gadebørn, som et hovedmål, der bør have førsteprioritet ved Den Europæiske Unions forbindelser med de mellemamerikanske lande. Dette fremgår ligeledes af det forhold, at Den Europæiske Unions og dens medlemsstaters udviklingssamarbejdsprogrammer i Guatemala i særdeleshed tager sigte på menneskerettighedernes fremme samt informationsvirksomhed og træning med hensyn til menneskerettighederne.

David
Jeg takker rådsformanden mange gange for dette opmuntrende svar. Men kan jeg eventuelt gå ham lidt mere på klingen og spørge, om han udtrykkeligt vil sige, at medmindre menneskerettighedssituationen forbedres generelt, vil Den Europæiske Union overveje at tilbageholde midler til udviklingsbistand?
Er Rådet for det andet rede til på nogen måde at protestere i forbindelse med den sag, jeg omtalte i mit spørgsmål?

Patijn
Jeg spørger mig selv, om det er oplagt, at Den Europæiske Union i lyset af de seneste politiske udviklinger i Guatemala skal tage den politiske situation op til debat. Jeg kan huske, at der for ganske nylig er blevet tilvejebragt en vigtig politisk udsoningsproces, hvilket er en absolut betingelse for fuldstændig genoprettelse af de demokratiske forhold samt en korrekt overholdelse af menneskerettighederne, herunder gadebørns rettigheder, og i den sammenhæng er der i øjeblikket nærmest ingen grund til at sætte noget særligt i værk på Den Europæiske Unions vegne. Vi får selvsagt lejlighed til på behørig vis at tage problemet op til debat inden for rammerne af San José-dialogen, der på ny finder sted om et par uger.

Formanden
Spørgsmål nr. 2 af Felipe Camisón Asensio (H-1029/96):
Om: Flersprogede edb-tjenester
Hvilke foranstaltninger har Rådet til hensigt at iværksætte for at fremme den sproglige mangfoldighed i forbindelse med udviklingen af de flersprogede edb-tjenester?

Patijn
Rådet har den 21. november 1996 vedtaget et flerårigt program til fremme af den sproglige mangfoldighed i informationssamfundet i Den Europæiske Union, der til punkt og prikke imødekommer det ærede parlamentsmedlems interesser. Dette program, der allerede er startet og til hvis gennemførelse et beløb på 15 millioner ECU fordelt over tre år står til rådighed, har navnlig følgende mål: For det første fremme af anvendelse af teknologier, hjælpemidler og metoder, der nedbringer omkostninger forbundet med overførsel af information sprogene imellem og med etablering af flersprogede tjenester. Andet mål er at fremme sprogindustriernes vækst. Tredje mål er tilskyndelse til udvikling af flersprogede tjenester. Kommissionen er ansvarlig for programmets gennemførelse og for dets samordning med andre fællesskabsprogrammer.

Camisón Asensio
Det glæder mig at konstatere, at Rådet har besluttet at stimulere alle de aktiviteter, der fremmer brugen af samtlige sprog i den elektroniske kommunikation, selv om det er nødvendigt at gøre Dem opmærksom på, hr. rådsformand, at der er tale om en hastesag, som om muligt gerne skulle være afsluttet inden de tre år, De nævner. For det er ikke rimeligt at fortsætte i den nuværende situation, hvor hovedparten eller alle telekommunikationstjenesterne udelukkende tilbydes på engelsk. For dermed retter man et anslag mod den sproglige mangfoldighed i Unionen og lægger hindringer i vejen for de pågældende sprogindustrier, som er så vigtige. Rådet fortæller os i dag, at man har bevilget et budget på 15 millioner ecu til fremme af et program for sproglig mangfoldighed i Unionen. Det er ikke meget, hr. rådsformand, men det er da en begyndelse.
De nævner konkret en række vigtige målsætninger, heriblandt naturligvis beskæftigelsen. Men jeg vil gerne gøre opmærksom på, at man også skal tænke på, at det er vigtigt at lette de små og mellemstore virksomheders adgang til denne form for faciliteter og reducere omstillingsomkostningerne.
Jeg vil slutte, hr. formand, med at sige, at alt dette er nødvendigt, fordi målet med et fælles sprog desværre ikke er så tæt på som målet med en fælles mønt.

Patijn
Jeg siger tak til det ærede parlamentsmedlem for hans opfordring. Da jeg stammer fra et sprogområde med 22 millioner mennesker, hvilket er noget mindre end Deres sprogområde, forstår jeg udmærket, hvad De tager sigte på, og jeg vil overbringe Deres bemærkning til Rådet og Kommissionen, således at vi kan undersøge, om vi under udformningen af programmet kan præcisere disse ting nærmere.

Formanden
Spørgsmål nr. 3 af Mihail Papayannakis (H-1030/96):
Om: Konvergenskriterier og rustningsudgifter
De seneste drøftelser og erklæringer om traktatens kriterier vedrørende medlemsstaternes tiltrædelse af ØMU er yderst interessante. Fra mange mere eller mindre officielle sider hentydes der til en »politisk fortolkning« af, hvorvidt de enkelte lande opfylder kriterierne, selv om defineringen af begrebet »politisk fortolkning« divergerer alt efter omstændighederne. Rådet har allerede forsøgt at fastlægge en så ensartet definition som muligt. Ville det f.eks. være muligt i en »politisk« fortolkning og drøftelse af denne art at medtage et lands uforholdsmæssige store rustningsudgifter (udgifter, der ikke afholdes for at løse økonomiske problemer), hvis disse udgifters andel af BNP ligger over gennemsnittet i de øvrige medlemsstater, således at man i hvert fald ikke tager hensyn til denne overskridelse ved den »politiske« vurdering af, hvorvidt dette land er rede til at deltage i ØMU?

Patijn
Det ærede parlamentsmedlem Papayannakis' spørgsmål ønsker jeg at besvare som følger. Med hensyn til den mulighed, det ærede parlamentsmedlem nævner i sit spørgsmål, må jeg erindre om, at konvergenskriterierne i de gældende ØMU-spilleregler intet - og jeg gentager intet - lader tilbage at ønske med hensyn til tydelighed. Forsvarsudgifter tæller i lighed med andre offentlige udgifter ganske enkelt med ved beregningen af det maksimale underskud på 3 % af bruttonationalproduktet i hver medlemsstat; ved overskridelse kan landet nægtes adgang til ØMU'ens tredje fase.

Papayannakis
Hr. formand, jeg er ikke sikker på, at jeg forstod formandens svar. Naturligvis er militærudgifter offentlige udgifter. Det er der ingen tvivl om. Men drøftede man i Dublin følgende spørgsmål: at det kan tages op til behandling, hvis de 3 % overskrides, og om dette kan tillades, når der er ekstraordinære grunde, der taler herfor, som ligger uden for det pågældende medlemslands egen vilje. Man må erkende, at der er tilfælde, hvor store militære udgifter kan være både ekstraordinære og ufrivillige, navnlig når de skyldes - i øvrigt internationalt uacceptable - trusler om voldsanvendelse. Mit spørgsmål drejede sig om, hvorvidt udgifter af denne art vil kunne betragtes som årsag til overskridelse af de 3 %.

Patijn
Jeg synes, hele det ærede medlems problemstilling er noget hypotetisk. Grundlæggende vil jeg mene, at det med hensyn til en rigtig anvendelse af Den økonomiske og Monetære Unions konvergenskriterier nærmest ikke kan lade sig gøre at sondre mellem udgiftskategorier: En udgift er en udgift. Eksterne særlige omstændigheder er relateret til særlige økonomiske omstændigheder snarere end til trusler udefra. Jeg vil drage en sammenligning med mit eget land. Cirka halvdelen af mit land ligger under havets overflade. Jeg påberåber mig jo heller ikke de særdeles høje omkostninger til udpumpning af alt det ekstra vand med henblik på at få særbehandling med hensyn til konvergenskriterierne.

Formanden
Spørgsmål nr. 4 af Anne McIntosh (H-1033/96):
Om: EU-foranstaltninger til bekæmpelse af pædofili
Vil Rådet redegøre for de foranstaltninger, det agter at træffe for at sikre en fælles EU-tilgang til tacklingen af seksuel udnyttelse af børn, og oplyse, om disse foranstaltninger vil omfatte sikringen af et retligt samarbejde mellem medlemsstaterne på dette område?
Kan Rådet på baggrund af sin beslutning om at tilslutte sig tanken om en fælles indsats til bekæmpelse af pædofili forelægge nærmere oplysninger om det flerårige program (1996-2000) for uddannelse og udveksling af personer, der beskæftiger sig med bekæmpelsen af dette problem? Hvorledes forestiller Rådet sig, at dets budget vil blive brugt?

Patijn
Fru McIntosh har stillet et vigtigt spørgsmål, som jeg på Rådets vegne vil besvare som følger. Det Europæiske Råd i Dublin har givet udtryk for sin afsky for seksuel udnyttelse af børn og menneskehandel og har forpligtet sig til at iværksætte de fornødne aktioner imod dette. Det Europæiske Råd har anmodet Rådet og Kommissionen om ufortøvet at implementere de foranstaltninger, Rådet er blevet enigt om under det irske formandskab, og om at overveje, hvilke yderligere skridt, der skal tages. Som Rådet i tidligere svar til de ærede parlamentsmedlemmer allerede har oplyst, tilsigter disse foranstaltninger, der endnu ikke alle er formelt vedtaget, en forbedring af det politimæssige og retlige samarbejde, og de vedrører desuden uddannelse. Det drejer sig navnlig om følgende foranstaltninger. For det første et forslag fra det irske formandskab gående ud på at menneskehandel henhører under Europol Drugs Units mandat. For det andet et belgisk forslag til udarbejdelse af et program til fremme af udveksling og uddannelse af de personer, der er ansvarlige for bekæmpelse af menneskehandel. Det er det såkaldte STOP-program, som skulle få et budget på 6, 5 millioner ECU. For det tredje et forslag fra blandt andet den belgiske delegation om, at der med hensyn til bekæmpelsen af blandt andet menneskehandel udarbejdes en liste over sagkyndige personer og specialiserede institutter. Derved kan samarbejdet mellem polititjenester styrkes. For det fjerde et belgisk forslag med hensyn til en fælleseuropæisk definition af seksuel udnyttelse af børn og menneskehandel samt foranstaltninger til fremme af medlemsstaternes indbyrdes samarbejde. Rådet lægger stor vægt på en hurtig og hensigtsmæssig behandling af disse emner, og det nederlandske formandskab vil da også prioritere dette højt.

McIntosh
Jeg takker rådsformanden for hans svar. Det, der optager mig, er, at vi nu i 1997 er halvvejs igennem det flerårige program. Det ville være lettere for os i Europa-Parlamentet at overvåge dette, hvis vi vidste lidt mere om, hvad disse foranstaltninger er, efterhånden som de vedtages.
Rådsformanden henviste til det afgående irske formandskabs arbejde. Vil han informere os om sine prioriteter under sin embedsperiode? F.eks. var den irske rådsformand meget engageret i at skabe sikre gader og foreslog foranstaltninger med henblik på at gøre dem sikre for børn såvel som voksne. Jeg glæder mig navnlig over det samarbejde, vi vil se mellem politi og domstole, med fokus på uddannelse. Det optager mig navnlig, at Internettet misbruges til både pornografi og af pædofile. Hvis der f.eks. i en medlemsstat nogen sinde kommer et nationalt register over personer, der er kendt som pædofile, vil der også blive adgang til dette for de øvrige medlemsstaters myndigheder?

Patijn
Jeg vil gerne supplere det ærede medlems udsagn lidt. Det irske formandskabs motto var ikke kun safe streets , men også sound money . Jeg har taget dette udsagn til efterretning. Jeg håber ikke, De tager mig det ilde op, at jeg ikke her og nu kan komme med et præcist svar, men jeg vil bede Rådet (retlige og indre anliggender)om på et senere tidspunkt at orientere Dem om arbejdsprogrammets videre forløb, det være sig skriftligt eller mundtligt i et møde med Udvalget om Retlige Anliggender og Borgernes Rettigheder.

Sir Jack Stewart-Clark
Jeg vil gerne vende tilbage til spørgsmålet om Internet. Jeg er sikker på, at ministeren er enig med mig i, at Internettet på nuværende tidspunkt stadig befinder sig på begynderstadiet. Vi ved, at pædofile bruger Internettet. Mener rådsformanden ikke, at dette er det ideelle tidspunkt at opstille en EUog også en international adfærdskodeks med en forpligtelse til at standse kilder, som giver mulighed for adgang til pædofilt materiale via Internettet? Dette er en mulighed, som vi virkelig bør udnytte, og jeg håber, at ministeren kan give os nogle konkrete tilsagn i denne henseende.

Patijn
Jeg understreger den betydning, parlamentsmedlemmet tillægger en hensigtsmæssig tackling af misbrug af Internet, navnlig med hensyn til seksuel udnyttelse af børn og pædofili. Rådet (retlige og indre anliggender), men også telekommunikationsministrene arbejder p.t. på sagen. Det handler i særdeleshed om at bekæmpe misbruget gennem hensigtsmæssige nationale og internationale aftaler og foranstaltninger, men samtidig om at forhindre, at Internettets kolossale økonomiske potentiale smuldrer og fordamper på grund af mangfoldige ukoordinerede nationale forskrifter.

Formanden
Spørgsmål nr. 5 af Irini Lambraki (H-1036/96):
Om: Fællesskabsaktion med henblik på imødegåelse af usædvanlige omstændigheder
Det er bekendt, at landbrugsproduktionen afhænger direkte af forholdene om sommeren samt af en række andre uforudsigelige faktorer.
En effektiv imødegåelse af de problemer, som undertiden dukker op enten som følge af naturkatastrofer eller af andre grunde som f.eks. BSE-epidemien for nylig, bliver imidlertid mange gange hindret af, at de nødvendige midler ikke er forudset på budgettet.
Rådet bedes oplyse, om den mener, at man bør skabe en mekanisme til imødegåelse af sådanne usædvanlige situationer, samt hvorledes den ser på fastsættelse af en fællesskabsaktion med oprettelse af en konkret linje på budgettet?

Patijn
Med hensyn til fru Lambrakis spørgsmål vil jeg for det første påpege, at Det Europæiske Fællesskabs budget indeholder en række poster til ydelse af hjælp til katastrofeofre. Det handler blandt andet om budgetpost B 4/3400, nødhjælp til katastroferamte befolkninger i Fællesskabet. Det handler også om alle poster under titel B 5.2 til finansiering af rentesubsidier til lån i forbindelse med naturkatastrofer i Fællesskabet, og via den konto er blandt andet ydet hjælp til ofrene for jordskælvene i Italien i november 1980 og i Grækenland i marts 1988 og i september 1986, samt for cyklonen på Madeira i 1993. Endvidere har vi titel B 7.2, øremærket til fødevarehjælp og humanitær hjælp til befolkningsgrupper i udviklingslande, der udsættes for naturkatastrofer eller alvorlige kriser.
Generelt er det sådan, at det i henhold til traktaten påhviler Kommissionen ved opstillingen af budgettet at foreslå den budgetpost, der kommer de forventede behov nærmest.
For det andet har den nylige BSE-krise påvist, at Fællesskabet helt afgjort er i stand til på fleksibel vis at tilvejebringe de nødvendige midler til imødegåelse af dramatiske og uforudsete situationer, der ikke tilhører kategorien naturkatastrofer. Det viser sig altså, at det går fint med at imødegå kriser som BSE-krisen på grundlag af de nuværende bestemmelser og nuværende praksis. Det er altså mit skøn, at det ikke er nødvendigt permanent at have store reserver stående med hensyn til eventuelle uforudsigelige nødsituationer.

Lambraki
Hr. formand, jeg ville have været enig med ministeren, hvis ikke jeg havde undersøgt de budgetposter, han taler om.
Konto B4 indeholder ikke en eneste ecu, hr. minister. B5, som De nævnte, vedrører konkrete naturkatastrofer som f.eks. jordskælv, som er hændt tidligere. Den gælder ikke i dag. B7 indeholder EU-bistand, dog ikke til Den Europæiske Unions medlemmer, men til tredjelande. De tre poster, De nævnte, dækker altså ikke mit spørgsmål.
De sagde imidlertid også, at vi under BSE-krisen faktisk havde fundet mulighed for at imødegå de store økonomiske problemer, der fulgte i kølvandet på kogalskaben. Men de penge tog vi fra andre konti, så landmænd fra andre EU-lande måtte lide afsavn for at dække de britiske kvægavleres tab. Selvfølgelig skulle de britiske kvægavlere dækkes ind, men den hjælp, de fik, burde ikke tages fra andre kvægavlere og landmænd i EUlandene. Derfor mener jeg, at den milliard ecu i reserven - for det er en reserve i dag, som skal dække behov inden for landbruget, det har vi vedtaget - at den kan bruges til inden for rammerne af EUGFL at oprette en fond, som ikke skal forvaltes af Kommissionen, men af Rådet, og skal anvendes i tilfælde som BSE og andre situationer af katastrofal betydning for landbruget i alle EU-lande.

Patijn
Jeg kan ganske vist godt følge det Frede parlamentsmedlems tankegang, men jeg håber, hun er enig med mig i, at der er en række udgangspunkter, vi skal tage hensyn til. For det første er det sådan, at vi i Rådet ved udarbejdelsen af budgettet, og det kan De være enig i eller ej, holder os meget nøje til de aftalte finansielle perspektiver og budgetlofter. Når De slår til lyd for, at der afsættes et stort beløb til en generel reserve for uforudsete udgifter, indebærer det, at det allerede ved udarbejdelsen af budgettet uvægerligt vil gå fra legitime, forudsigelige budgetudgifter. Besparelserne bliver konteret fra starten. Det viser sig dog, at man på et budget på hen ved 70 milliarder ECU i årets løb kan se, at visse midler ikke vil blive udnyttet fuldt ud, og disse kan man så i praksis bruge som stødpude til særlige, uforudsete nødsituationer som eksempelvis BSE-krisen. Det vidner ikke ligefrem om sofistikeret budgetpolitik, når man fra starten budgetterer meget store uforudsete beløb direkte på bekostning af prioriterede, forudsigelige udgifter.

Formanden
Da spørgeren ikke er til stede, bortfalder spørgsmål nr. 6.
Spørgsmål nr. 7 af Jonas Sjöstedt (H-0057/97):
Om: Følgerne for Norge og Island af Schengen-aftalens integrering i Fællesskabsretten
På regeringskonferencen drøftes en integrering af Schengen-aftalen i fællesskabsretten. Samtidig er der forhandlinger i gang om, at Island og Norge skal associeres Schengen-aftalen.
Hvordan vil Schengen-aftalens integrering i traktaten påvirke aftalen med Island og Norge? Vil en sådan integrering indebære, at EF-retten på dette område uden indskrænkninger skal tillempes af de to lande?

Patijn
På hr. Sjöstedts spørgsmål vil jeg gerne svare, at det er rigtigt, at regeringskonferencen, når den tager øget samarbejde inden for rammerne af søjle tre op til behandling, bliver nødt til at beskæftige sig med integreringen af det p.t. eksisterende samarbejde mellem de stater, som har tiltrådt Schengen-aftalen og dens gennemførelse. Jeg kan bekræfte, at situationen for Norge og Island, der gennem den aftale, der er underskrevet den 19. december 1996, men endnu ikke er trådt i kraft, har indgået en samarbejdsaftale med Schengen-staterne, som et led i denne undersøgelse vil blive og er blevet tildelt særlig opmærksomhed; det er dog for tidligt til med sikkerhed at kunne udtale sig om, på hvilken måde det præcist vil blive udmøntet i regeringskonferencen.

Sjöstedt
Jeg har tre opfølgende spørgsmål til Rådets svar, som jeg takker for. Det første går ud på, om det bliver nødvendigt at indgå en ny aftale med Norge og Island, hvis Schengen-aftalen integreres i EUretten, eller om man kan iværksætte den allerede foreliggende aftale, som landenes repræsentanter har undertegnet.
Mit andet spørgsmål drejer sig om Domstolens rolle: Hvis EU-Domstolen efter ændringen af traktaten kommer til at pådømme sager, der har med Schengen-aftalen at gøre, betyder det da, at Island og Norge direkte underlægges EU-Domstolens dommere?
Mit tredje spørgsmål er: Hvordan vil man i fremtiden bære sig ad med at adskille, hvad der var omfattet af Schengen-aftalen, hvis denne integreres i traktaten, og hvad der hører under eksempelvis Europol eller andre dele af den nuværende søjle 3? Bliver det ikke i praksis umuligt at adskille disse spørgsmål, når man skal afgøre, hvilke regler der skal finde anvendelse i samarbejdslandene?

Patijn
Det er efter min mening for tidligt allerede nu at udtale sig, om der er behov for en ny aftale med Norge og Island i forlængelse af en eventuel ændring af aftaleforholdet mellem Den Europæiske Union og Schengen-samarbejdet. Det er muligt, og i så fald har Schengen-medlemsstaterne til hensigt i hvert fald i tide at indlede drøftelser med Norge og Island. Vi vil våge over, at vi på det punkt aldrig stiller Norge og Island over for en overraskelse eller en fuldbyrdet kendsgerning.
Deres andet spørgsmål, De Europæiske Fællesskabers Domstols retspraksis. Hvis De Europæiske Fællesskabers Domstol får tildelt kompetence med hensyn til dele af hele Schengen-samarbejdet, hvis det nogensinde skulle komme til en fuldstændig integrering af Schengen i Den Europæiske Union, bliver vi nødt til nærmere at regulere Norges og Islands position. I øvrigt er der i den Domstols-retspraksis, Norge og Island har med at gøre, intet nyt, idet der inden for Det Europæiske økonomiske Samarbejdsområde også foreligger særlige relationer til Europa-Domstolens retspraksis. Spørgsmålet er, om det, såfremt integreringen af Schengen i søjle tre gennemføres, fortsat vil være muligt at sondre. Ja, helt bestemt, det er ganske enkelt et spørgsmål om en præcis notering og en ordentlig gennemførelse af aftalerne, således at der ikke på grund af en enkelt underskrift med hensyn til integreringen af Schengen opstår stor forvirring omkring, hvad Norge og Island nu præcis skulle eller ikke skulle være bundet til; det er ganske enkelt et spørgsmål om klare aftaler, og det er efter min mening set i lyset af hele det koncept, der hedder fleksibelt samarbejde inden for rammerne af søjle tre, i det hele taget ikke noget særligt.

Posselt
Hr. formand, jeg repræsenterer her Bayern, og jeg vil gerne for det første spørge Dem om, hvorvidet tidsplanen for Østrigs og Italiens tiltrædelse af Schengen-aftalen står fast, og hvad De kan sige vedrørende den aktuelle tidsplan for tiltrædelsen. For det andet vil jeg gerne spørge Dem om sikkerheden ved Den Europæiske Unions grænser mod Øst.

Patijn
Som formand for Rådet hverken kan eller må jeg besvare spørgsmålet om tidsplanen for Østrigs tiltrædelse af Schengen-aftalen og om, på hvilken måde det vil foregå. Jeg håber, De forstår, og med hensyn til Deres supplerende spørgsmål vedrørende sikkerheden ved Unionens grænse mod øst vil jeg først og fremmet foreslå, at De som et led i subsidiaritetens rette anvendelse retter dette spørgsmål til den kompetente myndighed i Bonn.

Lindqvist
Jeg vil gerne tage tråden op fra det spørgsmål, som Sjöstedt stillede lige før om den forvirring, der kan opstå, hvis regeringskonferencen foreslår, at Schengen-aftalen integreres i EU-retten. Mit spørgsmål er: Ville det ikke være klogere at vente med dette, indtil de eksisterende aftaler har kunnet drøftes i de respektive parlamenter i Sverige, Norge og Island? Det kan jo give anledning til stor forvirring, hvis Schengenaftalen skal integreres i EU-retten, før de respektive parlamenter har ratificeret disse aftaler.

Patijn
Nu stiller De et spørgsmål ikke til formanden for Rådet, men til et medlem af regeringskonferencen; det vil jeg lige skelne imellem. For det første vil jeg sige, at der ikke afholdes en regeringskonference hvert år, så at vente er lig med at vente sine die , og jeg mener, at det er særdeles vigtigt at ophæve denne usikkerhed, der nu en gang er opstået, fordi der på den ene side foregår en retsudvikling inden for rammerne af Den Europæiske Unions første og tredje søjle og på den anden side en retsudvikling og en retspraksis inden for rammerne af Schengen-aftalen, som er dårligt koordinerede indbyrdes. Jeg indrømmer det ærligt, det er en institutionel svaghed inden for et samarbejdsområde, der i øvrigt af alle medlemsstater, der samarbejder i både Den Europæiske Union og Schengen-aftalen, anses for et højt prioriteret område.
Det spørgsmål, De bringer på bane, om hvordan præcist forholdet mellem Norge og Island bliver i det øjeblik, den fri bevægelighed for personer pludselig reguleres inden for Den Europæiske Union, er et spørgsmål, der også bør tages i betragtning ved anvendelse af unionstraktatens artikel 7A. Eksistensen af fri bevægelighed for personer inden for rammerne af Den Europæiske Union ved siden af eksistensen af Den Nordiske Pasunion skal reguleres på ordentlig vis enten inden for rammerne af Schengen eller af Den Europæiske Union; at det, som nogen antyder, skulle føre til stor forvirring eller uoverkommelige problemer, tror jeg overhovedet ikke på. I min egenskab af nederlandsk statssekretær har jeg selv haft æren af at lede vore forhandlinger med Norge og Island om integrering af Norge og Island i Schengen-samarbejdet, og jeg synes, at det forløb yderst glat. Med hensyn til de nordiske landes og i særdeleshed Norges og Islands approach venter jeg, at de går ind for pragmatiske indfaldsvinkler og løsninger, der lader disse to landes suverænitet vederfares fuld retfærdighed; det er et udgangspunkt, der aldrig har været omstridt. Jeg venter overhovedet ingen problemer i den sammenhæng, og derfor mener jeg, at Deres antydning af, at vi skaber forvirring, og at vi bør udsætte det hele, er ensbetydende med at flygte fra de problemer, det haster med at få løst nu.

Formanden
Da spørgeren ikke er til stede, bortfalder spørgsmål nr. 8.
Da de følgende spørgsmål vedrører samme emne, vil vi under ét behandle spørgsmål nr. 9 af Manuel Medina Ortega (H-1045/96):
Om: Udformningen af euro-sedler
Mener Rådet, at udformningen af den nye euro-seddel, på hvis bagside der findes et Europakort, som ikke medtager Kreta og andre græske øer, de franske oversøiske departementer, de portugisiske øgrupper Açorerne og Madeira samt de spanske øgrupper og byer Baleaerne, De Kanariske Øer, Ceuta og Melilla, er den mest hensigtsmæssige til at afspejle den europæiske identitet? og spørgsmål nr. 10 af Ulf Holm (H-0085/97):
Om: Euro-mønterne
I forbindelse med udformningen af den nye euro-valuta er det i de svenske medier blevet oplyst, at euro-mønterne vil komme til at indeholde nikkel. Af hensyn til forbrugerne vil det være meget uheldigt, hvis mønterne indeholder nikkel. Nikkelallergi er i dag den mest almindelige form for kontaktallergi: mere end hver tiende kvinde er ramt af den.
Er Rådet klar over dette problem?
Agter Rådet at gøre euro-mønterne helt nikkelfri?
Patijn
Både hr. Medina Ortegas og hr. Holms spørgsmål vedrører udformningen af de nye EURO-sedler og EURO-mønter. For det første er det med hensyn til sedlerne sådan, at Den Europæiske Centralbank i henhold til traktaten har eneret til at bemyndige udstedelse af pengesedler. Det Europæiske Monetære Institut overvåger den tekniske forberedelse af EURO-sedlerne. Det Europæiske Monetære Institut har i sin pressemeddelelse af den 13. december 1996 i anledning af præsentationen af den udformning, hr. Medina Ortega sigter til, understreget, at det for det første sammen med formgiverne fortsat vil arbejde på en forbedring af pengesedlerne og for det andet, at Den Europæiske Centralbank i 1998 vil tage en beslutning om den definitive udformning og starten på produktionen af pengesedlerne.
Med hensyn til EURO-mønterne og hr. Holms spørgsmål tror jeg nok, jeg kan oplyse Dem om, at møntdirektørgruppen i øjeblikket er beskæftiget med mønternes tekniske specifikationer. EURO-møntens udformning og materialevalget har været genstand for indledende drøftelser på et møde i Unionens Finansministerråd den 27. januar i år. Og ved den lejlighed, og det meddeler jeg eftertrykkeligt, har også mønternes nikkelindhold eller indgåelsen af nikkel i møntens sammensætning været drøftet. Rådet (finansministrene) har anmodet møntdirektørgruppen om at gennemføre en nærmere undersøgelse og om at fremsætte forskellige løsningsforslag.

Medina Ortega
Hr. formand for Rådet, først og fremmest skal jeg sige til Dem, at Deres ord beroliger mig, fordi vi først skal komme med den endelige udformning 1 1998.
Jeg vil simpelthen bede om, at man gennem Rådets formandskab orienterer Den Europæiske Centralbank om, at millioner af europæiske borgere på De Kanariske Øer, på Azorerne, på Madeira, på de græske øer, i Ceuta, i Mellila, dvs. en række meget vigtige områder, er bekymrede over, at man på dette kort - hvor der lader til at være lighedstegn mellem kortet og gyldigheden af mønten - ikke har medtaget deres områder, fordi man kunne få mistanke om, at mønten ikke var gyldig i disse regioner.
Selv om dette problem måske forekommer dem ubetydeligt, giver det anledning til stor bekymring for indbyggerne i disse regioner, og jeg vil gerne have sikkerhed for, at man gennem Rådets formandskab orienterer Den Europæiske Centralbank om denne bekymring hos de parlamentsmedlemmer, som i et vist omfang repræsenterer disse områder.

Patijn
Jeg vil gerne give tilsagn om, at jeg vil overbringe hr. Medina Ortegas bemærkninger til Det Europæiske Monetære Institut.

Holm
Jeg takker den ansvarlige minister for svaret. Det glæder mig at høre, at De ikke har taget endelig stilling til spørgsmålet om mønternes eventuelle nikkelindhold. Der kan jo fremstilles mønter helt uden nikkel. I Sverige har vi eksempelvis både nikkelfrie tikroner og femkroner. De nævnte, at procentandelen af nikkel i de nye mønter skulle reduceres. Svenske enkroner, for eksempel, indeholder højst 25 % nikkel. Det ville interessant at få at vide, hvilke procentsatser der drøftes.

Patijn
Hr. Holm vil forstå, at han i dette øjeblik spørger formanden for Rådet om mere, end denne kan svare på. Jeg vil foreslå, at han afventer møntdirektørernes rapport til finansministrene og navnlig også afventer de konklusioner, finansministrene knytter til møntdirektørernes rapport.

Formanden
Spørgsmål nr. 11 af Nikitas Kaklamanis (H-1046/96):
Om: Çillers trusler mod en medlemsstat
Ifølge telegrammer fra samtlige pressebureauer i Ankara afgav den tyrkiske udenrigsminister, Tansu Çiller, da hun vendte tilbage fra Det Europæiske Råds møde i Dublin, følgende erklæring i den tyrkiske hovedstads lufthavn:
«Hvis Europa ikke modtager vor udstrakte hånd, og hvis Tyrkiet forbliver uden for EU, så har Grækenland sandelig noget at frygte«.
Hvorledes har Rådet til hensigt at reagere på denne direkte trussel mod én af EU's medlemsstater, hvilket er i åbenbar modstrid med ånden i de 15's erklæring af juli 1996?

Patijn
Rådet tillægger den videre udvikling af Den Europæiske Unions forbindelser med Tyrkiet stor betydning, såvel på det økonomiske som på det politiske område. Der er dog stadig en række anliggender vedrørende forbindelserne mellem Den Europæiske Union og Tyrkiet, der venter på at blive løst. I tilslutning til den redegørelse, Rådet har afgivet den 15. juli 1996, fortsætter formandskabet sine bestræbelser på en videreudvikling af dialogen og samarbejdet med Tyrkiet med henblik på at yde et bidrag til tilvejebringelsen af løsninger af endnu uafgjorte spørgsmål.

Kaklamanis
Hr. formand, jeg takker formanden for svaret, som jeg imidlertid vil knytte følgende kommentar til: Jeg hører til dem, der støtter Tyrkiets europæiske drejning. Ja, jeg vil gå så vidt som til at sige, at jeg går ind for Tyrkiets fulde medlemskab af Den Europæiske Union, men på en betingelse: at Tyrkiet accepterer Den Europæiske Unions principper med hensyn til demokrati, menneskerettigheder, menneskelig værdighed samt de økonomiske betingelser, som Den Europæiske Union kræver opfyldt af alle lande, der ønsker at blive optaget i den europæiske familie.
Jeg fik imidlertid ikke noget svar på mit egentlige spørgsmål. Jeg vil derfor spørge Rådet: gælder De Femtens erklæring af juli 1996? Hvis den gælder, hvor længe vil De vente på et svar fra fr. Ciller, om hun accepterer den eller ikke? Og hvis hun ikke svarer, for der er trods alt gået 8 måneder, hvordan agter Rådet så at reagere? Og til sidst et spørgsmål med relation til fr. Cillers udtalelser: hvordan forholder Rådet sig til fr. Cillers udtalelser om, at hvis Den Europæiske Union ikke indleder forhandlinger om Tyrkiets optagelse i EU, vil det aldrig tillade, at Cypern bliver medlem af Den Europæiske Union?

Patijn
Redegørelsen af den 15. juli 1996 vedrørte for så vidt ikke Tyrkiets optagelse i Den Europæiske Union, men ikrafttrædelse af toldunionen med Tyrkiet, og det er det, der er på tale. Endnu er efter min mening ikke alle betingelser opfyldt til punkt og prikke, og jeg mener, det er bydende nødvendigt, at Rådet fortsætter sin dialog med Tyrkiet med henblik på at opnå fuld overensstemmelse med hensyn til de betingelser, der er indeholdt i denne redegørelse fra 1996, således at toldunionen for Rådets vedkommende kan træde i kraft hurtigst muligt.

Formanden
Da spørgeren ikke er til stede, bortfalder spørgsmål nr. 12.
Da de følgende spørgsmål vedrører samme emne, vil vi under ét behandle spørgsmål nr. 13 af Thomas Megahy (H-0005/97):
Om: Aldersgrænser i forbindelse med rekruttering til EU-institutionerne - Annoncering i Irland
Hvilke foranstaltninger er Rådet i færd med at træffe med hensyn til annoncering af sine udvælgelsesprøver i Irland efter vedtagelsen af Employment Equality Bill 1996 (lov om lige beskæftigelsesmuligheder), som forbyder aldersdiskriminering i offentliggjorte jobannoncer? og spørgsmål nr. 14 af Brian Crowley (H-0097/97):
Om: Diskriminerende aldersgrænser
Er Rådet enig i, at lave aldersgrænser for ansøgere til stillinger i EU-institutionerne er en diskrimination mod en stor del af arbejdsstyrken, og vil Rådet endvidere øjeblikkeligt træffe foranstaltninger til, at aldersgrænsen på 35 år for ansøgere til administrative stillinger i EU-institutionerne ophæves?
Patijn
Besvarelse af spørgsmålene fra de ærede parlamentsmedlemmer Megahy og Crowley. Tillad mig at besvare dem under ét, som De allerede har antydet. For ansættelsesproceduren for tjenestemænd i Den EuropFiske Union gFlder vedtFgten for tjenestemFnd i De Europæiske Fællesskaber og altså udelukkende fællesskabsret. Dette sikrer ensartet behandling i alle medlemsstater. Ansættelsesproceduren, som er baseret på udvælgelsesprøver, findes forklaret i vedtægtens artikel 29 og bilag III. I henhold til bilag III's artikel 1, litra g specificerer meddelelsen om udvælgelsesprøven om nødvendigt en aldersgrænse, der kan tillempes af hensyn til særlige situationer. Således bliver aldersgrænsen i praksis i visse tilfælde forhøjet, eksempelvis med fem år, idet man tager hensyn til opdragelse af endnu ikke skolepligtige børn, eller en forhøjelse i tilfælde af militærtjeneste eller et handicap. Således kan aldersgrænsen også tilpasses arbejdsmarkedssituationen i visse sektorer. For to år siden besluttede fællesskabsorganerne, herunder Rådet, at rationalisere deres ansættelsesmetoder og forpligtigede sig til at rekruttere embedsmænd via stillingsannoncer, der vedrører flere institutioner, medmindre en bestemt institution har specifikke behov. Ligeledes har de af budgetmæssige årsager og af årsager, der hænger sammen med bestemte oplyste kvalitetskrav, i hvilken sammenhæng jeg henviser til vedtægtens artikel 27, besluttet generelt at håndtere en aldersgrænse på 35 år for adgang til udvælgelsesprøverne til begyndelseslønklasserne. Og begyndelseslønklasserne er D4, D3, C5, B5, A8 og A7. De budgetmæssige årsager hænger i særdeleshed sammen med det forhold, at bidragsperioden til pensionsordningen er på 35 pensionsgivende tjenesteår. Jeg henviser til vedtægtens artikel 77, andet afsnit. Med hensyn til kvalitetskravene, som formuleret i vedtægtens artikel 27, er det blevet konstateret, at der på grund af aldersgrænsen på 35 år kan ansættes embedsmænd, der, som vedtægten kræver, opfylder de højeste krav til kvalifikationer og indsats. Med hensyn til adgangen til mellemlønklasserne, og her menes mere specifikt lønklasserne D1, C3, C1, B3, B1 og A5, er den generelle aldersgrænse 50 Dr. Endelig vil jeg understrege, at der i henhold til vedtægtens artikel 27, andet afsnit ved udvælgelsen af embedsmænd ikke tages hensyn til race, tro eller køn.

Megahy
Jeg takker rådsformanden for hans meget udførlige svar på de generelle spørgsmål.
Lad mig sige, at jeg slet ikke er overbevist om, at han på nogen måde har argumenteret godt for at diskriminere mod ældre mennesker ved at begrænse deres alder til 35 år. Jeg håber, at når regeringskonferencen afsluttes - og det nederlandske formandskab vil spille en stor rolle i denne henseende - vil der være en bestemmelse om ikke-forskelsbehandling, som gør dette umuligt i fremtiden.
Mit specifikke spørgsmål vedrørte den situation, der nu synes at opstå i en af medlemsstaterne - og jeg komplimenterer Irland for at tage dette skridt - som har forbudt stillingsannoncer, som indeholder en aldersdiskriminering. Det, jeg gerne vil have at vide, er følgende: Hvis Rådet rekrutterer personale i Irland - og den bør være i stand til at rekruttere personale i Irland til stillinger i EU-institutionerne - har det så overvejet, hvordan dette kan gøres, hvis den irske regering siger, at den ikke vil tillade aldersdiskriminering i stillingsannoncerne i sine aviser? Hvordan vil Rådet så rekruttere personer fra Irland til disse stillinger?
Mener rådsformanden ikke, at det ville være bedre at lægge det irske eksempel til grund og anvende det i hele Fællesskabet, da der så ikke ville være noget problem?

Patijn
Det er efter min mening for tidligt at udtale sig om spørgsmålet om, præcis hvad regeringskonferencen vil bringe med hensyn til et forbud mod diskriminering. Jeg er klar over Deres problemstilling med hensyn til irsk ret og til den irske ansættelsespraksis. Jeg kan kun sige Dem, at vi her drøfter fællesskabsret, der i generel forstand finder anvendelse, og at irsk ret finder anvendelse på irsk statsområde. Irsk ret finder ikke specifikt anvendelse på ansættelse af Den Europæiske Unions embedsmænd.

Crowley
Jeg vil også gerne takke rådsformanden for hans meget omfattende svar og også for hans meget omfattende manglende svar, for selv om hr. Megahy og jeg stillede to forskellige spørgsmål fra måske to forskellige vinkler, er det resultat, vi ønsker at se, det samme.
Jeg er ikke sikker på, at jeg er enig med rådsformanden, når han siger, at det er for tidligt at tale om, hvad resultatet af regeringskonferencen vil blive, da Parlamentet allerede har forelagt adskillige forslag med hensyn til, at der i den nye traktat skal optages en bestemmelse om ikke-forskelsbehandling. I det traktatudkast, som det irske formandskab udarbejdede under sin embedsperiode sidste år, var der også en specifik artikel, som vedrørte ikke-forskelsbehandling, og som specifikt nævnte alder.
Har rådsformanden mon kendskab til den demografiske undersøgelse, som Kommissionen har gennemført i Den Europæiske Union, og som viser, at befolkningen bliver ældre, og at hvis vi ønsker at besætte stillinger i EUinstitutionerne, er der behov for en ændring af aldersgrænsen.
Det glæder mig at se, at for de højere stillinger er aldersgrænsen 50 år, men måske burde man til alle stillinger kunne rekruttere personale med den samme grænse, og vi bør øjeblikkeligt se nærmere på dette.

Patijn
Jeg takker det ærede parlamentsmedlem for hans iagttagelse vedrørende regeringskonferenceforslaget fra det irske formandskab, men jeg holder fast i mit svar, at det er for tidligt at spekulere over spørgsmålet om, hvad regeringskonferencen vil bringe med hensyn til anti-diskriminationsemner. Jeg ser Deres demografiske argumenter, men jeg kan til gengæld fremføre, at regulering på EU-plan ikke er mejslet i sten for evigt, og når arbejdsmarkedet og den demografiske situation giver anledning til det, kan vi tage det op til fornyet overvejelse. I øjeblikket ser jeg ingen grund til at anmode Unionens institutioner om at føre en anden ansættelsespolitik end den, der er vedtaget.

Smith
Jeg vil gerne takke rådsformanden for dette omfattende svar. Jeg er enig med hr. Megahy i, at det er lidt vanskeligt at følge den logiske begrundelse for dette. Af budgetmæssige årsager sagde han, og det vedrører pensionsrettigheder. Man kan vel tænke sig den situation, at en person, der er over 35 år, medtager en pension, og ville den ikke også tælle med? De siger ganske givet ikke, at der ikke er nogen over 35, som kan være tilstrækkeligt kompetent til at besætte en stilling i en af EU-institutionerne?
Jeg vil gerne spørge rådsformanden, om han ikke er rede til at tage situationen op til fornyet overvejelse i lyset af de demografiske udviklingstendenser, som hr. Crowley omtalte. Han er måske rede til at tage det op til fornyet overvejelse i betragtning af, at den logiske begrundelse for det, hverken med hensyn til pensioner eller kompetence, ikke er tilstrækkelig, og at det bør tages op til fornyet overvejelse ene og alene på baggrund af, at det er diskriminerende.

Patijn
Fællesskabsinstitutionernes personalepolitik er ærlig indrømmet ikke helt mit speciale. Jeg er ikke bekendt med, at det nuværende udgangspunkt for ansættelse i de forløbne år skulle have voldt fællesskabsinstitutionerne ét eneste problem med hensyn til at holde personalebestanden på et højt kvalitativt niveau. Så ud fra den synsvinkel ser jeg ingen grund overhovedet til nu at udfolde initiativer med henblik på at ændre praksis eller reglerne på dette punkt. For en fuldstændigheds skyld skal jeg oplyse, at dette er et spørgsmål, hvor Europa-Kommissionen har initiativretten, og såfremt Europa-Kommissionen enten fornemmer, at arbejdsmarkedet ikke længere er i overensstemmelse med gældende forskrifter, eller at der foreligger alvorlige spændinger med hensyn til principperne om ikke-diskriminering, er jeg overbevist om, at Europa-Kommissionen ufortøvet vil gøre sin initiativret gældende.

Seal
Det glæder mig overordentlig meget at høre, at disse bestemmelser ikke er hugget i sten og kan ændres. Det er vigtigt at vende tilbage til EU-borgernes længere levetid. I betragtning af, at menneskene lever længere og skal arbejde længere, samt det åbenlyse behov for flere erfarne personer og den fortræffelige beslutning, som den irske regering har taget, kunne Rådet så ikke nu, uden at vente på regeringskonferencen, undersøge situationen og forelægge forslag med henblik på at afskaffe aldersdiskrimineringen i hele Den Europæiske Union?

Patijn
Jeg vil viderebringe det ærede parlamentsmedlems bekymringer til Kommissionen og Rådet.

Formanden
Spørgsmål nr. 15 af Ioannis Theonas (H-0007/97):
Om: Tyrkiske trusler i forbindelse med opstilling af missiler på Cypern
23 år efter den tyrkiske hærs invasion af Cypern og dens fortsatte besættelse af 40 % af øens territorium har USA og visse af EU's medlemsstater, idet de overser Tyrkiets indlysende militære overlegenhed, forbudt Republikken Cypern at købe russiske forsvarsmissiler, med den påstand at dette vil gribe forstyrrende ind i magtbalancen i et af verdens mest militariserede områder.
Mener Rådet ikke, at Republikken Cypern er i sin fulde ret til at øge sin forsvarskapacitet? Hvilke foranstaltninger vil Rådet iværksætte med henblik på at imødegå de tyrkiske forsøg på at afskrække Cypern fra at opstille dette luftværnsforsvarssystem? Har Rådet overvejet at stille forslag om afmilitarisering af øen under international kontrol - dvs. tilbagetrækning af de tyrkiske besættelsestropper og bosættere - inden for rammerne af en retfærdig og bæredygtig løsning på det tyrkisk-cypriotiske problem på grundlag af FN's beslutninger? Vil disse mål være en del af de initiativer, EU vil tage i området?

Patijn
Hr. Theonas rejser et vigtigt spørgsmål. Rådet opfordrer alle involverede parter til at udvise tilbageholdenhed og til ikke at iværksætte aktioner, der ville kunne hindre eller vanskeliggøre samtalerne senere på året, der vil foregå under det internationale samfunds auspicier. De hændelser, der for nylig har fundet sted på Cypern viser endnu en gang, at det er presserende nødvendigt inden for rammerne af De Forenede Nationer og i overensstemmelse med FN-Sikkerhedsrådets resolutioner at iværksætte initiativer til tilvejebringelse af en altomfattende politisk læsning for Cypern på grundlag af en føderation af to zoner med to samfund. Inden for denne kontekst gør Rådet ind for en afmilitarisering af øen. Rådet bekræfter sin fulde støtte til De Forenede Nationers generalsekretær og dennes særlige repræsentant for Cypern.
Den 25. februar i år afholdes møde i Associeringsrådet for Cypern. Ved denne lejlighed vil der blandt andet blive udvekslet synspunkter om situationen i den østlige del af Middelhavsbækkenet og selvsagt også på Cypern. Endvidere har Den Europæiske Union ved flere lejligheder opfordret Tyrkiet til at yde et bidrag til en løsning for Cypern i henhold til resolutioner fra FN-sikkerhedsrådet.
Ambassadør Heaslip, som er formandskabets repræsentant for Cypern, vil indgå et tæt samarbejde med alle involverede parter og også selv tage en del initiativer i denne sag.
Med hensyn til fremme af sikkerheden inden for rammerne af EU-initiativer til fordel for regionen peger Rådet på Euro-Middelhavsprocessen, inden for hvis rammer der i øjeblikket som del i vort partnerskab udarbejdes tillidvækkende foranstaltninger på det politiske og sikkerhedsmæssige område.

Theonas
Hr. formand, jeg vil gerne takke formanden for hans svar. Men jeg vil også udtrykke min dybe bekymring over, at Den Europæiske Union indtil nu har undladt at fordømme de tyrkiske trusler mod Cypern.
Naturligvis går jeg ind for en politisk løsning på det cypriotiske problem. Jeg ønsker på ingen måde en militær løsning på problemet; men jeg mener, at et land er forpligtet til at vedligeholde og styrke sit forsvar, og naturligvis vil en forstærkning af forsvaret bekymre den, der planlægger et angreb. Med mindre det forholder sig sådan, at de pågældende missiler ikke er forsvarsmissiler. Men så vidt jeg har hørt og ved, er der tale om forsvarssystemer, hvorimod Cypern ustandseligt udsættes for trusler fra Tyrkiet. Truslerne er også rettet mod dets ret til at blive optaget i Den Europæiske Union - en ting, som jeg ikke synes, formanden for Rådet svarede på - trusler om, at Tyrkiet vil hindre Cyperns optagelse, hvis det ikke får opfyldt sine egne krav.

Patijn
Jeg har forståelse for det ærede parlamentsmedlems bekymring. Rådet vil i sine regulære kontakter med alle involverede, herunder den tyrkiske og den cypriotiske regering, anspænde sig til det yderste for at arbejde hen imod en nedtrapning af den politiske spænding. Selvom jeg i årevis har arbejdet for Forsvarsministeriet, vil jeg foreslå, at der ikke indledes en debat vedrørende den absolutte nødvendighed af anskaffelse af raketter med en rækkevidde på 150 km som legitimt forsvar mod trusler på Cypern.

Formanden
Spørgsmål nr. 16 af Alfred Lomas (H-0008/97):
Om: Gidsler i Kashmir
Vil Rådet som følge af den meget hårde vinter i Kashmir lægge pres på den indiske regering for at få den til at gøre et nyt forsøg på at sikre frigivelsen af gidslerne?

Patijn
Som svar på hr. Lomas' spørgsmål kan jeg sige følgende. Siden starten på denne gidseltagningsaffære i Kashmir har Den Europæiske Union rettet flere henvendelser til de indiske og pakistanske myndigheder med anmodning om ikke at spare noget middel for at føre denne krise til en lykkelig afslutning. Desværre er der ikke gjort fremskridt på dette punkt, og de nyheder, der er nået frem i de forløbne måneder, har været få og modstridende. Formandskabet vil anstrenge sig til det yderste for at lette gidslernes dramatiske situation og vil fortsat rejse spørgsmålet over for de kompetente myndigheder i de involverede lande.

Lomas
Jeg takker Rådet for dette svar og for den indsats, det har gjort tidligere. Men der synes virkelig at være blevet noget stille omkring det hele i den senere tid, selv om befolkningen i Kashmir selv er særdeles foruroliget og har arbejdet for - navnlig JKLF - at få dem frigivet. Det er virkelig den indiske regerings problem. Det er jo den, der kontrollerer Kashmir. Det er derfor, jeg i mit spørgsmål anmoder om, at der lægges pres på den indiske regering.
Mener Rådet endvidere ikke, at den egentlige løsning med henblik på at standse disse former for handlinger - og der har været tale om mange tab af menneskeliv i Kashmir gennem årene - vil være at give befolkningen selvbestemmelse?

Patijn
For nu at starte med det sidste spørgsmål, vil jeg mene, at løsningen på Kashmir-spørgsmålet må findes i direkte forhandlinger mellem de berørte regeringer. Om det udmunder i self-determination eller noget andet, er Den Europæiske Union ikke den første til at give en bedømmelse af. Jeg har taget det ærede parlamentsmedlems bekymringer med hensyn til gidseltagningsaffæren til efterretning. Jeg vil overveje, om det kan være anledning til at give den en tand mere.

Truscott
Jeg vil gerne takke rådsformanden for hans svar til hr. Lomas. Til trods for de foranstaltninger, Rådet har truffet tidligere, vil jeg gerne have oplyst, hvilke yderligere foranstaltninger Rådet agter at træffe i de kommende uger i forbindelse med gidselsituationen, som nu har trukket ud i temmelig lang tid, og som forårsager en del lidelser for de pågældende familier. Hvilke politiske foranstaltninger vil den endvidere træffe med henblik på at få en løsning på situationen i Kashmir, som bør baseres på princippet om selvbestemmelse. Det er det, befolkningen selv ønsker, for slet ikke at tale om de involverede regeringer.
Dette er et spørgsmål, som optager millioner af vælgere i Storbritannien og absolut også tusinder af mine egne vælgere, som har forbindelser til Kashmir.

Patijn
Jeg siger tak til det ærede parlamentsmedlem for den meget træffende måde, han har formidlet sine bekymringer på. Jeg ønsker eftertrykkeligt at fjerne den misforståelse, at Kashmir inden for rammerne af Rådet ikke skulle få tildelt opmærksomhed. Der finder regelmæssige drøftelser sted, navnlig inden for De Politiske Direktørers Komité, blandt andet om Kashmir-spørgsmålet. Vi prøver meget omhyggeligt at finde gode udgangspunkter med henblik på enten ved diplomatiske skridt eller givetvis fremover ved udsending af en trojkamission ikke kun at være velorienteret om situationen i Kashmir, men også med henblik på meget indtrængende drøftelser med de indiske og de lokale myndigheder om emner som den gidseltagningsaktion, spørgsmålsstillerne sigter til.

Formanden
Spørgsmål nr. 17 af Sir Jack Stewart-Clark (H-0015/97):
Om: Det Europæiske Overvågningscenter for Narkotika og Narkotikamisbrug og det nederlandske formandskabs arbejdsprogram
I sit arbejdsprogram henstiller det nederlandske formandskab, at der vedtages et flerårigt program for medlemsstaternes udveksling af viden vedrørende forskningsmetoder, offentlige oplysningskampagner og faciliteter for specifikke målgrupper. Det tilføjes, at det i denne forbindelse er vigtigt med et nært samarbejde mellem fagfolk på sundhedsområdet, de retlige myndigheder og politiet.
Det er forbavsende, at Det Europæiske Overvågningscenter for Narkotika og Narkotikamisbrug som sådant ikke nævnes i denne forbindelse.
Kan Rådet bekræfte, at centret i videst muligt omfang vil blive brugt for at sikre en behørig koordinering mellem de forskellige organer?

Patijn
I anledning af Sir Jack Stewart-Clarks spørgsmål kan jeg sige følgende. Det Europæiske Råd i Dublin har fået forelagt en fremskridtsberetning vedrørende narkotikabekæmpelse, indeholdende en række punkter, hvor man burde sætte ind i 1997. Ét af disse punkter er, at forskning skal spille en større rolle ved narkotikabekæmpelsen. I det nyligt vedtagne fællesskabshandlingsprogram for forebyggelse af narkotikamisbrug som led i indsatsen inden for folkesundhed spiller forskning en vigtig rolle. Programmets formål er blandt andet at fremme viden om narkotika, narkotikamisbrug og dets følger og endvidere viden om midler og metoder til forebyggelse. Det Europæiske Overvågningscenter for Narkotika og Narkotikamisbrug EONN får tildelt en vigtig rolle heri. Kommissionen vil ved godkendelsen af handlinger inden for rammerne af fællesskabshandlingsprogrammet tage hensyn til EONN's aktiviteter, således at der ikke opstår unødvendige overlapninger.

Sir Jack Stewart-Clark
Jeg lytter til det, De siger, men vi har i dyre domme oprettet dette overvågningscenter i Lissabon. Det er absolut af afgørende betydning. Der er i hver af nationalstaterne en række centre, som kaldes narkotikaafvænningscentre, og som står i forbindelse med narkotikaovervågningscentret. Det er absolut af afgørende betydning, at dette overvågningscenter støttes af Rådet og de nationale regeringer.
Grunden til, at jeg stillede dette spørgsmål, hr. rådsformand, var, at De talte om udvekslingen af oplysninger om forskellige spørgsmål i forbindelse med narkotika. Overvågningscentret blev rent faktisk slet ikke nævnt.
Mit spørgsmål er derfor: for det første - og De besvarede til dels dette - støtter Rådet fuldt ud overvågningscentret, og for det andet, vil Rådet sikre, at narkotikaafvænningscentrene i nationalstaterne støttes fuldt ud, og at kvaliteten af de oplysninger, der kommer fra dem, er så gode, som de på nogen måde kan være?

Patijn
Jeg kan besvare det ærede parlamentsmedlems første rammende spørgsmål med et uforbeholdent ja. Vi er af den overbevisning, at Overvågningscentret fortjener al vor støtte, taget i betragtning omfanget og arten af den problematik, vi har med at gøre i Vesteuropa med hensyn til narkotikamisbrug og narkotikahandel. Der er også en anden grund, og det er noget, der også spiller en vis rolle for den nederlandske approach til narkospørgsmålet. Vi er af den mening, at den voksende opmærksomhed om forebyggelse og forhindring af, at mennesker kommer i kontakt med narkomiljøet og misbrugsmiljøet ved siden af bekæmpelse af kriminalitet og ved siden af straf, er ét af de vigtigste instrumenter til at få større kontrol over dette vederstyggelige problem, der i årevis har været og også i årene fremover vil være en trussel. Jeg deler det ærede parlamentsmedlems bagvedliggende tanke, der går ud på, at man for at få et komplekst problem under kontrol er nødt til at vide, nødt til at måle, og at man frem for alt bør råde over pålidelige og enslydende data med hensyn til, hvordan problemet manifesterer sig, og hvordan det tager sig ud i de forskellige medlemsstater. Jeg går altså absolut ind for den indfaldsvinkel, det ærede parlamentsmedlem har valgt. Jeg vil ganske bestemt gøre den nederlandske sundhedsminister, der i øvrigt er ekspert med hensyn til narkotikaforebyggelse, opmærksom på det.

Formanden
Spørgsmål nr. 18 af Niels Sindal (H-0018/97):
Om: Ratificering af Europaaftaler
Der er gået to år, siden Europaaftalerne med Estland, Letland og Litauen blev undertegnet. Dette til trods har en række lande (Belgien, Grækenland, Frankrig, Italien, Portugal og Det Forenede Kongerige) stadig ikke ratificeret aftalerne. Hvad vil Rådsformandsskabet gøre for at sikre, at disse lande ratificerer aftalerne?

Patijn
I anledning af hr. Sindals spørgsmål vil jeg sige følgende. Europaaftalerne om associering med Estland, Letland og Litauen blev undertegnet den 12. juni 1995, altså for lidt over halvandet år siden. Siden da er ratifikationsproceduren sat i værk, og i nuværende stade er procedurerne afsluttet i ni medlemsstater. Som det ærede parlamentsmedlem er klar over, har hvert parlament sine procedurer og fremgangsmåder. Det tilkommer det ikke mig at gå nærmere ind på eller at kommentere. I øvrigt bør man ikke vække det indtryk, at ratifikationsprocedurerne med hensyn til Europaaftalerne med de tre baltiske stater ikke skrider tilstrækkeligt frem. Ratificeringen af Europaaftalerne med andre lande i Central- og Østeuropa har også taget sin tid, nemlig to år. Med hensyn til andre vigtige aftaler som den med Rusland og Ukraine, som blev undertegnet i juni 1994, er procedurerne stadig ikke afsluttet. Jeg vil dog fremhæve, at formandskabet benytter enhver lejlighed til at henlede medlemsstaternes opmærksomhed på, at de ikke-færdigbehandlede ratifikationsprocedurer med hensyn til de forskellige aftaler, herunder aftalen med de baltiske stater, skal fremskyndes. Af den grund har formandskabet fuld tillid til, at de medlemsstater, der endnu ikke har afsluttet ratifikationsproceduren med hensyn til aftalerne med de baltiske stater, vil tage de nødvendige skridt til at gøre det hurtigst muligt.

Sindal
Tak for svaret. Det glæder mig, at Rådet ikke ser nogen problemer, men Rådet må forstå, at ansøgerlandene Estland, Letland og Litauen har været bekymrede over, at man ikke følte den samme entusiasme, som Unionen har udvist over for andre ansøgerlande, f.eks. Polen, Ungarn og Tjekkiet. Vi har besluttet, at alle er lige for ansøgning. Mit spørgsmål er derfor: Kan Rådet bekræfte, at Kommissionen ikke har favoritter i sin forberedelse af optagelse af nye lande? Jeg skal sige Dem, at det er den opfattelse, jeg er blevet mødt med som afgået formand for Delegationen for Forbindelserne med Estland, Letland og Litauen. Jeg håber, De kan svare på det.

Patijn
Jeg kan forsikre Dem om, at Rådet ikke har nogen favoritter blandt de elleve lande, der har ansøgt om medlemskab af Den Europæiske Union. Medlemskabet bør mest muligt være baseret på en objektiv anvendelse af de under Det Europæiske Råd i København formulerede kriterier.

Cars
Det, der gør, at det haster med at få gennemført disse ratifikationer, er den situation, som vi i forskellige henseender befinder os i. Jeg tænker på, at regeringsforhandlingerne er i gang, og at optagelsesforhandlingerne med bl.a. de baltiske lande jo skal påbegyndes et halvt år efter, at de er afsluttet. Det kan naturligvis give anledning til bekymring for, at ratifikationerne ikke fremmes i tilstrækkelig grad. De sagde, hr. minister, at De ville blive ved at tage spørgsmålet op. Jeg regner med, at De vil gøre dette i Rådet, og at De vil opfordre deres ministerkolleger fra de lande, som endnu ikke har ratificeret, til at anmode deres parlamenter om snarest muligt at tage fat på denne sag. I så fald er der efter min opfattelse ingen grund til bekymring, hverken i Baltikum og eller i denne forsamling.

Patijn
Det er ikke min fornemmelse, at der er grund til uro i de baltiske stater, heller ikke med hensyn til processen med en nærmere udformning af hele tiltrædelsesstrategien, der starter senere på året, efter at Kommissionen har afgivet udtalelse om den måde, hvorpå forhandlingerne skal foregå. Såfremt De i Deres egenskab af medlemmer af Europa-Parlamentet er bekymrede over de langsommelige ratifikationsprocedurer, der håndteres i visse nationale parlamenter, vil jeg opfordre alle, der har kendskab til nationale parlamentsmedlemmer, der ikke tilendebringer disse procedurer på behørig vis, til at kontakte dem og at være grundigt på nakken af dem.

Formanden
Spørgsmål nr. 19 af Jan Andersson (H-0020/97):
Om: Initiativer til bekæmpelse af efterspørgslen efter narkotika
Narkotikamisbruget i Europa er stort. Handlen med og brugen af syntetiske stoffer er stigende. Selv om landene i EU ikke er enige om, hvorledes narkotikabekæmpelsen skal foregå, er det på høje tid, at EU udformer en strategi for at dæmme op for det øgede misbrug. Denne strategi skal både gælde udbuddet af og efterspørgslen efter narkotika. Det nederlandske formandskabs program indeholder en række generelle synspunkter om narkotikabekæmpelse. Der skal gøres en indsats mod handlen med narkotika og udveksles erfaringer opnået ved forskellige forebyggende programmer. Dette kan jeg tilslutte mig. Derimod savner jeg foranstaltninger til begrænsning af efterspørgslen.
Hvilke konkrete foranstaltninger vil det nederlandske formandskab træffe for at mindske efterspørgslen efter narkotika?

Patijn
Jeg ønsker at henlede det ærede medlems opmærksomhed på vedtagelsen den 16. december 1996 af Europa-Parlamentets og Rådets afgørelse om et fællesskabshandlingsprogram for forebyggelse af narkotikamisbrug som led i indsatsen inden for folkesundhed. Dette program indeholder en hel række foranstaltninger til fremme af og støtte for virkeliggørelsen af dette mål. Programmet fokuserer primært på de følgende to indsatsområder. For det første indsatsen i forbindelse med oplysningerne og evalueringen, idet formålet er at fremme viden om narkotika, narkotikamisbrug og dets følger samt om midler og metoder til forebyggelse af narkotikamisbrug og de dertil knyttede risici. Dette foregår mere specifikt ved at udnytte oplysningerne fra Det Europæiske Overvågningscenter for Narkotika og Narkotikamisbrug og, som vi lige var inde på før, de muligheder, der ligger i de eksisterende fællesskabsprograminstrumenter.
Det andet indsatsområde vedrører indsatsen inden for oplysning, undervisning og uddannelse, der tager sigte på at yde et bidrag til forbedring af oplysningen, undervisningen og uddannelsen med henblik på at forebygge narkotikamisbrug og dertil knyttede risici. Navnlig inden for unge i deres egne omgivelser, hjem, skole, universitet, fritidsbeskæftigelse og særligt udsatte grupper herunder tidligere narkotikamisbrugere. Kommissionen vil tage sig af den nærmere udformning af handlingsplanen.
Som det ærede parlamentsmedlem med rette anfører, vil det nederlandske formandskab forsat koncentrere sine bestræbelser om udveksling af erfaringer med forebyggelse af narkotikamisbrug. Endvidere vil det blive undersøgt, hvilke elementer i den fælles aktion - narkotika - som vedtaget af Rådet i december 1996, der fortjener at blive implementeret som et led i forebyggelse af narkotikamisbrug. Jeg ønsker nu for god ordens skyld at gøre de ærede parlamentsmedlemmer opmærksom på, ikke kun hr. Andersson, men også andre, der i lighed med mig er stærkt optaget af dette spørgsmål, at hele dette kompleks af forskning og forebyggelse af narkotikaspørgsmålet samt narkotikaspørgsmålets straffemæssige og retslige aspekt hører til de områder, det nederlandske formandskab prioriterer meget højt.

Andersson
Jeg takker Rådet for svaret. Grunden til mit spørgsmål er, at der jo generelt er to måder at bekæmpe narkotikamisbruget på: enten koncentrerer man sig om udbuddet, eller også fokuserer man på efterspørgslen. Men man er nødt til at gøre begge dele. Når det gælder udbuddet, dvs. handelen med og fremstillingen af syntetisk narkotika mv., er vi helt enige. Men samtidig ved vi jo, at der, uanset hvor mange fabrikker og større handlere, man rammer, altid vil være et narkotikamisbrug, så længe der er en efterspørgsel. Derfor tror jeg, at det er efterspørgslen, der betyder mest, og at det, der betyder allermest, er, at unge aldrig nogensinde begynder at bruge narkotika.
Jeg har to spørgsmål, det ene i forlængelse af dette og det andet i tilknytning til svaret til Stewart-Clark. For det første: Er De ikke enig i, at den reelt vigtigste indsats, der kan gøres på narkotikaområdet, er at forhindre, at unge overhovedet prøver narkotika? For det andet: I Østeuropa fremstilles der nu amfetamin og andre syntetiske narkotika. Bør EU så ikke med henblik på sine kontakter med de østeuropæiske lande først »feje for sin egen dør«?

Patijn
Jeg er enig med hr. Andersson i hans grundlæggende analyse, hvor han foretager en udmærket sondring mellem udbuds- og efterspørgselssiden. Jeg vil mene, at der inden for Den Europæiske Union i høj grad hersker enighed om opfattelserne af og den politiske strategi med hensyn til at bekæmpe udbudssiden. Det er i særdeleshed det strafferetlige aspekt, bekæmpelsen af internationalt organiseret kriminalitet, og på dette punkt henleder hr. Andersson med rette opmærksomheden på forbindelserne med tredjelande. Vi ved, at der i medfør af de hurtige samfundsmæssige ændringsprocesser i visse østeuropæiske lande tages særlige risici med hensyn til transit og produktion af hård narkotika, og jeg kan forsikre Dem, at dette får opmærksomhed som et led i Rådets aktiviteter. Jeg anfører i denne sammenhæng, at Det Europæiske Råd i Dublin har truffet beslutning om at nedsætte en højtstående ekspertgruppe, der snarest skal fremsætte forslag til bekæmpelse af organiseret kriminalitet, navnlig den store og mellemstore narkotikahandel, og at der i denne sammenhæng fokuseres på tredjelande som et af hovedpunkterne.
Med hensyn til at mindske efterspørgselen mener jeg, at vi i lyset af de store kulturelle forskelle landene imellem og den skiftende approach i stadig højere grad har behov for at lære hinandens erfaringer bedre at kende, hvilket jeg har strejfet i anledning af Sir Jack Stewart-Clarks spørgsmål. Med hensyn til samarbejdet mellem medlemsstaterne, mellem medlemsstaternes eksperter, koordineret af Observationscentret, er der stadig store muligheder for en intensivering af samarbejdet. Forebyggelse har efter vort skøn i Nederlandene spillet en nøglerolle navnlig med hensyn til en skarp analyse af og kontrol med de samfundsmæssige konsekvenser og konsekvenserne for hele ungdommen, og jeg kan forsikre Dem om, at formandskabets opmærksomhed herpå ikke vil aftage.

Formanden
Spørgsmål nr. 20 af Nuala Ahern (H-0022/97):
Om: Forudgående meddelelse vedrørende radioaktive sendinger til lande, der ligger på den planlagte rute
På baggrund af, at den franske regering med sin undertegnelse af Barcelona-konventionen klart har forpligtet sig til i forbindelse med sendinger af radioaktive og toksiske stoffer fra franske havne at give forudgående meddelelse til lande, der ligger på den planlagte rute, mener Rådet da, at Frankrig og Det Forenede Kongerige har det samme ansvar for at underrette lande, der ligger på den planlagte rute, om nukleare ladninger, der sendes ad søvejen fra deres oparbejdningsanlæg i henholdsvis La Hague og Sellafield?

Patijn
I anledning af fru Aherns spørgsmål vedrørende overførsel af radioaktivt affald findes en række relevante ordninger. Jeg nævner i rækkefølge Rådets direktiv 92/3/Euratom af 3. februar 1992 om overvågning af og kontrol med overførsel af radioaktivt affald mellem medlemsstaterne samt ind i og ud af Fællesskabet. For det andet nævner jeg forskrifterne med hensyn til transport af nukleare stoffer, udarbejdet af Den Internationale Atomenergi-Organisation og for det tredje kodeksen for søtransport, den såkaldte IMO-kode for søtransport af farligt gods.
Denne samling love og administrative bestemmelser finder også anvendelse på overførslen af radioaktivt affald fra de oparbejdningsanlæg, det ærede parlamentsmedlem henviser til, nemlig i La Hague og Sellafield.
Med hensyn til anvendelsen af Barcelona-konventionen, som det ærede parlamentsmedlem refererer til i sit spørgsmål, må jeg bemærke, at henvisningen i nærværende tilfælde er ubegrundet. Denne konvention vedrører nemlig transporter gennem Middelhavet, medens transporter med det oparbejdede affald fra La Hague vælger en helt anden rute, idet de har Japan som bestemmelsessted, og transporten ikke foregår via Middelhavet. Samtidig ønsker jeg at gøre det ærede parlamentsmedlem opmærksom på, at det ikke tilkommer Rådet at garantere overholdelse af de internationale aftaler, medlemsstater har indgået i andet regi end Den Europæiske Unions. Det er medlemsstaternes individuelle ansvar, i det mindste for så vidt det ikke vedrører fællesskabslovgivning.

Ahern
For øjeblikket er der en nuklear ladning fra La Hague i Frankrig, som bevæger sig rundt om jordkloden mellem Frankrig og Japan. Kan Rådet bekræfte, at der er givet meddelelse til lande, der ligger på ruten? De siger, at det ikke Rådets opgave at overvåge det, men hvem overvåger det? Er det Euratom? Er medlemsstaten selv ansvarlig for at give meddelelse til de øvrige stater? Har man givet meddelelse til de øvrige stater? Hvem har givet meddelelse til hvem, og hvem vil gerne have meddelelse? Og har de stater, der ligger på ruten, givet forudgående tilsagn?
Jeg ved, at den australske regering har fået meddelelse. Den har officielt bekræftet det, men vi er ikke alt for sikre på, hvad der rent faktisk sker i Unionen og i området mellem de europæiske og de australske farvande. Har de stater, der ligger på ruten, også ret til at få meddelelse og af hvem? Hvem står for at give disse meddelelser bortset fra Frankrig og Det Forenede Kongerige?

Patijn
Jeg har forståelse for de bekymringer, fru Ahern gør sig vedrørende disse ømtålelige spørgsmål, men jeg vil gerne påpege, at nærværende diskussion er en diskussion mellem Rådet for Den Europæiske Union og Den Europæiske Unions Parlament, og derfor kan jeg kun udtale mig om forpligtelser i medfør af Den Europæiske Unions lovgivning, hvilket i nærværende tilfælde er fællesskabslovgivningen Euratom, som dog indeholder visse specifikke bestemmelser, der også overvåges af Europa-Kommissionen. De henviser navnlig til, at tredjelande skal underrettes, men disse henhører ikke under fællesskabets lovbestemmelser; Den Europæiske Unions organer spiller altså ingen rolle her, og når De spørger, hvilke forpligtelser der gælder med hensyn til denne slags transporter, må jeg henvise Dem til forpligtelserne inden for rammerne af Den Internationale Atomenergi-Organisation og IMCO, søfartens samarbejdsorganisation, hvor individuelle stater har forpligtelse til - jeg kan i øjeblikket ikke huske bestemmelsen udenad, hvilket jeg håber, De ikke tager mig ilde op - at opfylde deres egne traktatmæssige forpligtelse på dette punkt over for tredjelande. Det er ikke henhørende under Den Europæiske Unions ansvarsområde.

Formanden
Fru Ahern, i henhold til forretningsordenen kan De ikke fremsætte et nyt indlæg. Jeg ville gerne kunne give Dem ordet, men det er ikke muligt.

Posselt
Hr. formand, vi er kommet til afslutningen af spørgetiden, og jeg vil gerne protestere mod rådsformandens traktatstridige svar, da han nemlig over for mig påberåbte sig subsidiaritetsprincippet og henviste mig til Bonn, da jeg spurgte om kontrollen og sikkerheden ved EU's ydre grænser. Han fortalte mig imidlertid ikke, hvordan det kan forenes med den tredje søjle i Maastricht, med Europa uden indre grænser, og han fortalte mig ikke, hvordan Bonn skal kontrollere EU's grænse mod Øst fra Finland til Grækenland.

Formanden
Hr. Posselt, som De ved, er vi endnu ikke færdig med spørgetiden, og derfor er Deres indlæg ikke i overensstemmelse med forretningsordenen.

Formanden
Da spørgeren ikke er til stede, bortfalder spørgsmål nr. 21.
Spørgsmål nr. 22 af Alex Smith (H-0028/97):
Om: Oparbejdningsanlæg for atombrændsel og leukæmi
Den 11. januar 1997 offentliggjordes der i det britiske lægetidsskrift British Medical Journal (nr. 314, s. 101-106) en detaljeret artikel om optællingen af leukæmi-tilfælde hos unge mennesker, som bor i nærheden af det oparbejdningsanlæg for atombrændsel, som COGENA driver i La Hague på Corentin-halvøen i Normandiet.
Vil Rådet på baggrund af tidligere undersøgelser af kræfttilfælde omkring Sellafield-oparbejdningsanlægget i Cumbrien, som blev udført af professor Gardner, og det store antal tilfælde af leukæmi i nærheden af Dunreay-atomanlægget i Skotland nu være rede til at undersøge de sundheds- og miljømæssige konsekvenser for Europas borgere af den fortsatte drift af disse oparbejdningsanlæg i Den Europæiske Union (og tage de gældende bestemmelser op til fornyet overvejelse)?

Patijn
Det ærede parlamentsmedlem Smith stiller et spørgsmål vedrørende oparbejdningsanlæg. Idet jeg træder i min forgængers fodspor, da han besvarede et spørgsmål fra det ærede parlamentsmedlem, vil jeg endnu en gang understrege, at Rådet lægger stor vægt på garantier for et højt sikkerheds- og sundhedsniveau ved nukleare aktiviteter i Den Europæiske Union. I denne sammenhæng gør jeg opmærksom på, at Rådet for nylig har vedtaget direktiv 96/29/Euratom, hvori de grundlæggende normer til beskyttelse af folkesundheden og ligeledes af de berørte arbejdstageres sundhed mod ioniserende stråling fastlægges. Dette direktiv indebærer en skærpelse af de eksisterende normer under hensyntagen til det aktuelle videnskabelige og teknologiske stade.
Hvis Kommissionen finder det påkrævet med en eventuel justering af fællesskabslovgivningen i henhold til nye internationalt anerkendte videnskabelige oplysninger for øje på et tidspunkt at fremsætte nye forslag, vil Rådet helt sikkert tage dem under behandling. Det er Kommissionens opgave at følge situationens udvikling på dette område og at kontrollere, om den undersøgelse, det ærede parlamentsmedlem henviser til, har et universelt anerkendt og videnskabeligt grundlag. I den sammenhæng vil jeg selvsagt ikke på forhånd undervurdere, at denne undersøgelse, så vidt jeg ved, er foretaget af fremragende specialister. Det påhviler Kommissionen at foretage yderligere i denne sag.

Smith
Jeg takker rådsformanden, som jeg endnu en gang støtter, for hans svar.
I denne uge har vi behandlet en beretning fra et midlertidigt undersøgelsesudvalg, som ikke kun kritiserede Kommissionen, men også Rådet for ikke at gribe tilstrækkelig hurtigt ind i forbindelse med et spørgsmål om folkesundheden. Her har vi en anden potentiel risiko for folkesundheden, og lad mig i betragtning af det svar, rådsformanden lige gav, sige, at tingene bør tages mere seriøst. Jeg vil spørge ham, om han vil forpligte sig til at anmode Kommissionen om at se nærmere på troværdigheden af den undersøgelse, som blev gennemført på Kanaløerne, og undersøge, om det er berettiget at foretage en yderligere undersøgelse eller en justering af de forordninger, som dækker det for øjeblikket, navnlig på baggrund af hensynet til folkesundheden?

Patijn
Foranlediget af hr. Smiths gentagne opfordring vil jeg direkte henlede Europa-Kommissionens opmærksomhed på førnævnte undersøgelse.

Ahern
Jeg vil gerne takke Dem for Deres forskellige svar i aften. De henviste nogle gange til Euratomforordningerne og -direktiverne, men Euratom-traktaten kunne lige så godt befinde sig på planeten Zorg med al den demokratiske kontrol, vi har i forbindelse med den i Unionen. Den skulle for længst have været revideret nu og indføjet i Maastricht-traktaten, eller vi skulle fuldstændig have skilt os af med den.
Vil De bekræfte, at det nederlandske formandskab har ændringer af Euratom-traktaten liggende på bordet for øjeblikket, som led i regeringskonferencen, og at det vil se nærmere på disse ændringer og/eller iværksætte en revision af selve Euratom-traktaten under forhandlingerne som led i regeringskonferencen?

Patijn
Jeg er ikke helt sikker på, om jeg forstår jest en i det ærede parlamentsmedlems spørgsmål. Såfremt det indeholder en antydning af, at de ansvarlige for gennemførelsen af Euratom-traktaten sover i timen, vil jeg benægte det. For det andet vil jeg fremføre, at der i øjeblikket ikke foreligger forslag i regeringskonferencen til ændring af Euratom-traktaten.

Formanden
Mange tak, hr. rådsformand.
Spørgsmål nr. 23-43 vil blive besvaret skriftligt.
(Mødet udsat kl. 19.15 og genoptaget kl. 21.00)

Forbrugerkredit
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er forhandling under ét om følgende betænkninger:
A4-0345/96 af Mosiek-Urbahn for Udvalget om Retlige Anliggender og Borgernes Rettigheder om forslag til Europa-Parlamentets og Rådets direktiv om ændring af direktiv 87/102/EØF, som ændret ved direktiv 90/88/EØF, om indbyrdes tilnærmelse af medlemsstaternes love og administrative bestemmelser om forbrugerkredit (KOM(96)0079 - C4-0243/96-96/0055(COD)); -A4-0010/97 af Caccavale for Udvalget om Retlige Anliggender og Borgernes Rettigheder om Kommissionens beretning om gennemførelsen af direktiv 87/102/EØF om indbyrdes tilnærmelse af medlemsstaternes love og administrative bestemmelser om forbrugerkredit (KOM(95)0117 - C4-0185/95).
Mosiek-Urbahn
Hr. formand, mine damer og herrer, direktivforslaget om ændring af forbrugerkreditdirektivet udgør et lille, men vigtigt skridt i retning af mere forbrugerbeskyttelse. Det centrale punkt i ændringerne er den for alle EU-medlemsstater bindende fastlæggelse af en ensartet metode til beregning af de årlige omkostninger i procent. Dette vil navnlig være fordelagtigt for forbrugerne, da de nu på tværs af grænserne får mulighed for bedre at kunne sammenligne de forskellige produkter i forbindelse med finansielle tjenesteydelser.
Endvidere foretages der i kommissionsforslaget en harmonisering af beregningsgrundlagene, idet de årlige omkostninger i procent skal beregnes på grundlag af et år på 365/366 dage. I min betænkning foreslår jeg dog, at der alene foretages en standardiseret beregning på grundlag af et år på 365 dage. Dette forslag har Udvalget om Retlige Anliggender og Borgernes Rettigheder støttet med min gruppes stemmer.
Denne præcisering er nødvendigt, fordi Kommissionens tekst kan misforstås og ligeledes giver mulighed for en dag-for-dag-beregning. En dag-for-dag-beregning ville dog medføre ulemper for forbrugerne. Man ville altid skulle lægge den konkrete værdi og den konkrete periode til grund med det resultat, at vi netop f.eks. i februar kun har 28 dage, i januar derimod 31 dage. Dette ville betyde, at de årlige omkostninger i procent i forbindelse med måneder af forskellig længde ville ændre sig trods den samme nominelle rentesats. Det ville så være vanskeligere at foretage en sammenligning.
Da der med dette direktivforslag ikke foretages en fuldstændig harmonisering af beregningsgrundlagene, går Udvalget om Retlige Anliggender og Borgernes Rettigheder også imod Kommissionens forslag om, at angivelsen af de årlige omkostninger i procent ledsages af et symbol. Kommissionen ønsker med dette symbol at gøre det klart, at de angivne årlige omkostninger i procent er beregnet på grundlag af forbrugerkreditdirektivet og kan sammenlignes med de årlige omkostninger i procent i de øvrige medlemsstater. Men da de omkostningselementer, der indgår i beregningen, stadig er meget forskellige fra land til land - f.eks. underkursen, som medtages i det ene land, men ikke i det andet - er det ikke muligt at foretage en reel sammenligning af de årlige omkostninger i procent. Derfor kunne et sådant symbol misbruges til at vildlede forbrugerne og være i strid med formålet med forslaget.
Vedrørende Caccavale-betænkningen vil jeg gerne sige følgende: Selvfølgelig er Europas borgere i første række forbrugere. Derfor er Kommissionens beretninger om gennemførelsen og anvendelsen af forbrugerbestemmelser i medlemsstaterne særlig vigtige. Udvalget om Retlige Anliggender og Borgernes Rettigheder har i sin betænkning ikke kun foretaget en kritisk vurdering af Kommissionens beretning, derimod har det også forsøgt at finde konkrete løsninger på de spørgsmål, Kommissionen har rejst.
Jeg vil frem for alt gerne tage to spørgsmål op. For det første: Kommissionen ønsker at udvide forbrugerkreditdirektivets anvendelsesområde til også at omfatte lån til renoverings- og moderniseringsarbejder, der ikke er sikret ved pant i fast ejendom. I sin betænkning går Udvalget om Retlige Anliggender og Borgernes Rettigheder imod en sådan udvidelse, efter min opfattelse med rette, da det, hvis de omfattes af forbrugerkreditdirektivets anvendelsesområde, ville betyde en ulempe for forbrugerne. Disse formålsbestemte lån ville nemlig ikke længere kunne tilbydes til de fordelagtige rentesatser for hypotekkredit, men kun til de højere rentesatser for forbrugerkredit, hvilket er til ulempe for forbrugerne.
For det andet: Kommissionen har rejst spørgsmålet om, hvorvidt det er hensigtsmæssigt med et europæisk direktiv om hypotekkredit. Udvalget og min gruppe er af den opfattelse, at et sådant europæisk direktiv ikke kan støttes på nuværende tidspunkt. Hypotekkreditten er uløseligt forbundet med medlemsstaternes vidt forskellige sikrings- og realisationsmekanismer. Derfor ville europæiske bestemmelser vedrørende hypotekkredit kræve en samtidig tilnærmelse af sikrings- og realisationsbestemmelserne og i sidste instans harmonisering af de nationale civilretlige bestemmelser på europæisk plan. Det vil dog ikke være foreneligt med subsidiaritetsprincippet.

Caccavale
Hr. formand, hr. kommissær, kære kolleger, forbrugerkreditmarkedet er undergået en meget hurtig udvikling i de sidste år og vil brede sig som ringe i vandet i de kommende år. Men det er givet, at vi i dag har en situation, hvori den ene af parterne i aftalen faktisk privilegeres i forhold til den anden. Dette skyldes ikke blot grunde, der alene er forbundet med lovgivningen, eller rettere, at lovgivningen har en vis indflydelse, men det er klart, at vi i dag har et sælgers marked. De finansielle institutioner er nemlig i stand til at gennemtrumfe deres egne betingelser, deres egne produkter, deres egne aftaler - ikke mindst med svært forståelige betingelser - fordi udbuddet meget ofte er begrænset og stift.
Det er derfor, vi finder at tanken om et regelsæt af europæisk karakter, der på sin vis udstrækker direktivet af 1987, nødvendigt i medfør af artikel 100 A, stk. 3, såvel som artikel 129 A, stk. 1, hvorefter Fællesskabet bidrager til virkeliggørelsen af et højt forbrugerbeskyttelsesniveau. Men for at beskytte forbrugerne kræves der ikke alene et beskyttende regelsæt. Vi tror ikke, at et sådant regelsæt er nødvendigt. Som kommissæren, fru Bonino, ofte siger, er forbrugeren ikke en uddøende art. Men vi må fremme en udvikling, der støtter hans aktive rolle, der støtter retten til at søge og modtage informationer, der anses for nyttige, der beskytter respekten for de rettigheder, de interesser og den vilje, der frit udøves og kommer til udtryk.
Vi tænker følgelig på et regelsæt, der regulerer området horisontalt og sideløbende, og at der ikke skal være nogen struktur oven på medlemsstaternes regelsæt, der er i stand til at regulere forbrugernes og brugernes rettigheder og forholdet mellem deres organisationer og det offentlige, og ej heller tale om en domstolsbeskyttelse gennem forenklede former for sagsbehandling eller den beskyttelse i form af mægling, som er nødvendig i dag, netop for at sikre den ensartethed på fællesskabsplan, som er let, men stabil og nødvendig for det interne markeds rette funktion.
Vi mener, at man for at beskytte forbrugerne i det væsentlige må anvende principperne for den frie konkurrence, hvilket betyder at virkeliggøre forbrugerens valgmuligheder og tillægge ham retten til at vælge mellem forskellige produkter, og retten til at skifte uden retlige følger. Vi tænker derfor på forbrugeren som en velunderrettet og bevægelig aktør efter klare regler og i overensstemmelse med påtagne forpligtelser. Vi tænker på en effektiv valgmulighed for forbrugeren, der kan og skal tjene til stimulering og vejledning også for producenten, der bliver nødt til også økonomisk at bestræbe sig for at forny og forny sig. Et større udbud og en stærkere konkurrence, kan give brugeren en effektiv valgfrihed mellem flere produkter og følgelig mulighed for at øve indflydelse på udbuddet og markedets udvikling.
Det er i dag klart, at borgere, der kommer i kontakt med bankerne og finansieringsselskaberne har vanskeligt ved at vurdere de karakteristiske træk ved de tjenesteydelser, der tilbydes. Derfor må forbrugeren indhente og opnå alle oplysninger, han må lære at købe, vælge, undgå overdrevet store forpligtelser og tage stilling til, hvilke forpligtelser han vil påtage sig. Gennemskuelighed i forpligtelserne og offentliggørelse af betingelserne er i sidste instans nødvendige for at sikre både beskyttelse af den svageste forbruger og særlig markedets effektivitet.
Derfor gør vi særlig opmærksom på nogle væsentlige punkter i vor betænkning. Der er f.eks. tale om et nyt forbrugerbegreb, der er udvidet i forhold til begrebet efter de almindelige europæiske retsregler, og som kan omfatte alle dem - også de mindre erhvervsdrivende - der befinder sig i en ufordelagtig stilling i forhold til de finansielle institutter, altså i den samme ufordelagtige stilling, hvori den almindelige forbruger befinder sig over for de finansielle institutioner.
Vi vil naturligvis ikke lave helt om på forbrugerbegrebet som sådant, men vi finder, at dette er et vigtigt og betydningsfuldt begreb, som kan placeres inden for den særlige sektor for forbrugerkredit. Det er derfor, vi på ny har fremsat et ændringsforslag, som vi anmoder forsamlingen om at støtte, således at dette nye forbrugerbegreb kan fremme åbningen af markedet og differentieringen af de udbudte ydelser samt skabe større konkurrenceevne og øge konkurrencen.
Vi finder også, at den mest åbenlyse mangel, der følger af den manglende åbning af forbrugerkreditmarkedet, er åger og henvisningen til det sorte marked af en række mulige og potentielle forbrugere, som ikke i bankerne og de finansielle institutter finder den fornødne åbenhed og variation af udbuddet.
Vi mener også, at der skal ske en vurdering - f.eks. på realkreditmarkedet. Vi er ikke imod tanken om udvide direktivet af 1987 til at omfatte realkreditmarkedet. Vi har fremsat et ændringsforslag herom, der lader spørgsmålet stå åbent, og vi anmoder kollegerne fra de andre grupper om støtte af dette forslag. Vi anmoder dem om at støtte Kommissionens tanke.
Hr. formand, jeg vil slutte med et par væsentlige punkter. Jeg anmoder om støtte til forslaget om standardisering af aftalerne inden for rammerne af en frivilligt vedtaget adfærdskodeks, jeg anmoder om støtte af det udvidede forbrugerbegreb samt muligheden for omhyggelig overvejelse af tanken om realkreditten, og jeg anmoder om støtte af den nye tanke om at åbne både markedet og konkurrencen.

Kuhn
Hr. formand, jeg vil gerne udtale mig om Caccavale-betænkningen, ikke Mosiek-Urbahn-betænkningen. Den tidsplan, som Udvalget om Retlige Anliggender og Borgernes Rettigheder havde, tvang os til allerede at afgive udtalelse i slutningen af april sidste år. Vi som udvalg opfordrer Kommissionen til at ajourføre direktivet fra 1986. Hvorfor skal en kredit til startfinansiering af en erhvervsmæssig aktivitet ikke omfattes af direktivet? Hvorfor skal der i forbindelse med reklame for forbrugerkreditter ikke fastsættes minimumsbestemmelser, som er informative, forståelige og sandfærdige for den potentielle låner? Hvorfor skal nye kreditformer, f.eks. via kreditkort, ikke omfattes af et ajourført eller et selvstændigt direktiv? Hvorfor skal der ikke i alle medlemslande være en fortrydelsesfrist i forbindelse med kreditaftaler? Hvordan kan vi begrænse åger og en overdreven gældsætning blandt flere og flere borgere i Den Europæiske Union?
Skyldes dette måske også, at mange kreditformidlere ikke har den nødvendige uddannelse og seriøsitet? Er der ikke her behov for en europæisk bestemmelse? Vort udvalg mener ja. Direktivet fra 1986 havde til formål at harmonisere de nationale bestemmelser. Det blev vedtaget inden fællesaktens ikrafttræden. I Rådet krævedes der enstemmighed, hvilket betød, at man opnåede enighed om den mindste fællesnævner. Den nationale gennemførelse er faldet ret forskellig ud. Til dels blev der indført væsentligt bedre beskyttelsesforanstaltninger, intet spor af en harmonisering, et problem for grænseoverskridende aktiviteter.
En bemærkning til hr. Caccavale: I beslutningens punkt 16 læser vi: ingen fællesskabsbestemmelse for hypotekkredit. I begrundelsen hedder det: Fællesskabsbestemmelser er hensigtsmæssige. Det er i hvert fald en selvmodsigelse. Vort udvalg kræver et direktiv. Netop her i grænseområdet findes der tilstrækkeligt med negative eksempler på tyske bankers behandling af franske borgere.

Añoveros Trias de Bes
Hr. formand, fru kommissær, jeg vil gerne takke hr. Caccavale for den måde, han har udført sin betænkning på, for jeg må sige, at debatten i forbindelse med behandlingen af de mange ændringsforslag til betænkningen i hans iver for at finde en konsensusløsning mere lignede en diplomatisk forhandling end en parlamentarisk debat.
Vi befinder os i en væsentlig etape, hvad angår det indre marked, og efter de gyldne tider i 1992 er vi midt i gennemførelsesfasen, hvis endelige mål er at bringe Europa nærmere borgernes daglige liv. Borgerne vil være mere bevidste om Unionens værdi, når de uden for deres eget territorium effektivt kan benytte instrumenter til beskyttelse af deres rettigheder, eller når de kan foretage finansielle transaktioner med forbruget som det eneste og endelige mål.
Kompleksiteten i forbrugerbeskyttelsen på europæisk plan øges, når det drejer sig om kredit, bl.a. på grund af det frie spil i udbud og efterspørgsel og den nært forestående påbegyndelse af den tredje fase af Den Monetære Union, som giver et væsentligt juridisk problem omkring kontrakternes kontinuitet.
Som det er anført i punkt K og L, henhører kreditreglerne under medlemsstaternes kompetence, idet disse dog er forpligtede til at overholde fællesskabsretten. Måske, hr. formand, fru kommissær, oplever vi en dag, at forbrugerkreditten vil henhøre under Fællesskabets og ikke medlemsstaternes kompetence? Ville det ikke være en vigtig og imponerende landvinding? Som vi sagde i eftermiddag i forbindelse med Whitehead-betænkningen, er en af de store vanskeligheder ved kreditterne bilæggelsen af tvister. Jeg vil ikke insistere på dette, eftersom vi, som jeg sagde i eftermiddag, skal prioritere enkelheden, da der er tale om grænseoverskridende forretninger, og kreditten ikke skal fordyres så meget, at den bliver umulig eller kun mulig på papiret.
Hr. Caccavales betænkning indeholder en række grundlæggende principper fra civilretslæren, som jeg som jurist er meget tilfreds med. Den gensidige forpligtelse til at give en korrekt og komplet information (princippet om god tro), parternes frie vilje, enigheden i kontraktens væsentlige elementer, baggrunden, genstanden og formålet.
Der er et eneste punkt, hvor jeg gerne vil udtrykke min uenighed, og det er punkt 10 i betænkningen, som fastslår en udelukkende unilateral opsigelse. Er dette ikke i modstrid med princippet om kontraktens kontinuitet? Kontraktens gennemførelse bør, som den ældgamle civilretslære siger, aldrig overlades til en af de kontraherende parters forgodtbefindende.
Jeg vil slutte, hr. formand. Til sidst vil jeg sige, at retten, lovgivningen, repræsenterer og bør repræsentere det retfærdige middel. Derfor har jeg med entusiasme støttet betænkningen, navnlig punktet vedrørende åger. Men retsreglerne bør hverken være interventionistiske eller dirigerende. Det er tilstrækkeligt, at de skaber rimelige og afbalancerede rammer.

Thors
Hr. formand! Hr. kommissær, hele forsamlingen har beundret Deres præstation både i dag og i går. Mosiek-Urbahn-betænkningen hilses også velkommen af forbrugerne i mit hjemland, Finland, som er et af de lande, der vil blive berørt af ændringen. Forslaget hilses velkommen af forbrugerne; man opnår en mere effektiv renteberegning og et ensartet system inden for EU. Så meget om betænkningen af Mosiek-Urbahn.
I Caccavale-betænkningen peges der i mange punkter på nødvendigheden af yderligere undersøgelser. Der bliver brug for sådanne, når der virkelig kommer et ensartet kapitalmarked som led i tredje fase af ØMU. Erfaringerne fra den frigørelse på kapitalmarkedet, som allerede nu er sket, har imidlertid gjort det klart, at der er store forskelle mellem medlemslandene. I dag er der i de nordiske lande et overudbud af kapital, som absolut har forbedret borgernes vilkår. Dem, der efter min mening har de største problemer, er de marginaliserede grupper, som slet ikke har adgang til kredit, som har en dårlig betalingsevne, som er opført i kreditregistrene, og som satte sig i for stor gæld, da økonomierne var overophedede. Fremover vil der være brug for bestemmelser, der sikrer disse gruppers retmæssige interesser. Jeg tror, at de problemer, som vi drøfter i dag, primært er middelklassens problemer - noget, der er ganske typisk for vore dages politiske debat.
Desuden påviser hr. Caccavales betænkning åbent, hvilke vanskeligheder man støder på, når man prøver at harmonisere reglerne for kapitalmarkederne. Én begrænsning, der gør sig gældende, er, at det er vanskeligt at harmonisere civilretlige bestemmelser. Hvad der forstås ved kreditforeningslån i én del af Europa, er noget helt andet end det, der forstås ved samme udtryk i en anden del. Den holdning, som Caccavale giver udtryk for, nemlig at man bør angribe spørgsmålet ud fra en åben indstilling, tror jeg, min gruppe er parat til at støtte. Den er nødvendig, hvis vi virkelig ønsker fælles regler for både konkurs og kredit.
Endelig hilser jeg beslutningsforslagets punkt 9 om strengere bestemmelser for reklame velkommen. Der er helt anden ånd i punkt 9 i Caccavale-betænkningen end i det forslag om erhvervsmæssig kommunikation, som vi senere skal drøfte. Jeg håber, at man vil mærke sig punkt 9, og at vi vender tilbage til det, når vi skal drøfte erhvervsmæssig kommunikation.

Ullmann
Hr. formand, i betænkningen såvel som i forslaget om ændring af direktiv 87/102 har vi at gøre med et centralt spørgsmål i forbindelse med de finansielle tjenesteydelser i Den Europæiske Union, og dette i en situation, hvor alle overvejelser i denne henseende er præget af forberedelsen til de afgørende skridt til Den Monetære Union. Jeg vil gerne over for alle involverede i Kommissionen og over for ordføreren tilkendegive min respekt og min taknemlighed for den beviste omtanke og de mange detaljer.
I betragtning af spørgsmålets betydning vil jeg navnlig gerne takke hr. Caccavale for, at han har taget spørgsmålet om en udvidet definition af begrebet forbruger op, nemlig forbrugeren som fri borger. I den henseende fremhæver jeg i særlig grad ændringsforslag nr. 1-5 og støtter dem. Men desværre, hr. Caccavale, kan jeg ikke sige det samme om ændringsforslag nr. 6; her mener jeg, at Deres oprindelige tekst er mere præcis end det, De efterfølgende har foreslået.
Jeg kan ikke skjule, at jeg har det indtryk, at en endegyldig horisontal regulering af dette vanskelige emne forudsætter Den Monetære Unions iværksættelse.

Oddy
Hr. formand, jeg vil gerne komplimentere begge ordførere, hr. Caccavale og fru MosiekUrbahn, for deres betænkninger. Men jeg vil gerne benytte denne lejlighed til at understrege de vanskeligheder, som personer med en lav eller ingen erhvervsindkomst har i Den Europæiske Union, og den omstændighed, at kredit ikke må blive en kilde til økonomisk støtte kun til de velstillede.
Personer uden sikkerhed eller værdier har store problemer med at opnå kredit. I Storbritannien er mange henvist til postordrekataloger, da det er den bedste måde, hvorpå personer med en lav eller ingen erhvervsindkomst kan opnå kredit.
Jeg vil også gerne komme ind på spørgsmålet om personer, som er meget mobile, og deres kreditværdighed. Af grunde, som jeg ikke rigtig selv forstår, forholder det sig således i Storbritannien, at personer, som flytter temmelig hyppigt, ikke har så god en kreditværdighed som personer, der er meget stationære. Dette tages som målestok for, om en person bør kunne opnå kredit. Jeg mener også, at det er urimeligt - og dette er for nylig blevet fremhævet som et problem - at personer, som bor på den samme adresse som én, der har en dårlig kreditværdighed, også har problemer med at opnå kredit. Og hvis man tænker sig, at man gik ind i adskillige forretninger og ansøgte om kontokort den samme dag, kan dette reducere ens kreditværdighed.
Jeg mener, at Kommissionen skal se nærmere på den måde, hvorpå organisationerne måler kreditværdigheden og forbrugernes mulighed for at ændre ikke blot deres egen kreditværdighed, men måske også deres familiemedlemmers. Jeg mener også, at Kommissionen bør gøre alt for at fremme låneforeningerne, da disse er meget nyttige for personer med lave indkomster og tilskynder til selvhjælp.
Afslutningsvis vil jeg gerne henlede Kommissionens opmærksomhed på den 'micro credit'-konference, der blev afholdt i Washington den 1.-4. februar, og hvor man forsøgte at fremhæve det hensigtsmæssige i at yde 'micro credit' til personer, som ikke traditionelt kan opnå kredit fra normale kreditorganisationer. Dette kan også anvendes i industrialiserede lande. Jeg vil gerne, at Kommissionen overvejer det meget seriøst.

Bonino
Hr. formand, ærede parlamentsmedlemmer, dagen i dag er sandelig meget intens med forhandlinger, forslag og initiativer vedrørende de finansielle tjenesteydelser. Jeg siger Parlamentet tak, fordi jeg for kun to år siden, da jeg overtog mit hverv, mente, at sektoren for finansielle tjenesteydelser og forbrugerne var et område, som jeg ikke vil kalde et tabu, men meget følsomt og egnet til at gøre begge parter særlig nervøse.
Dette viser også, at den vej, vi er slået ind på - og som syntes at være den længste - hvor vi har udarbejdet Grønbogen om finansielle ydelser og således opfordret alle til en dialog og fremkomme med forslag, til syvende og sidst måske er den mest effektive. Jeg mener faktisk i dag, at yderne af finansielle tjenesteydelser i betragtning af svarene i Grønbogen ikke længere kan hævde, at problemerne ikke eksisterer, fordi de nu faktisk er blevet dokumenteret. Men jeg mener, at forsamlingen har drøftet alt dette her i eftermiddag med min kollega Monti på grundlag af fru Marinuccis betænkning.
For nu at gå nærmere ind på de to forslag, der foreligger, nærmere betegnet det, der vedrører den første betænkning, og forsamlingens kommentarer til forslaget om én og kun én matematisk formel, behøver jeg ikke at erindre Parlamentet om, at dette er en meget gammel sag, som er blevet drøftet adskillige steder på mange forskellige tidspunkter. Det forekommer mig derfor af betydning, at vi er nået til vejs ende. Fra dette synspunkt vil jeg afklare tre bestemte ting. For så vidt angår logoet tager Kommissionen Parlamentets stilling til efterretning. Jeg skal blot sige, at logoet var blevet indført og støttet af netop visse medlemsstater, men når man herefter skifter mening, kan Kommissionen kun tage dette til efterretning.
For så vidt angår den periode, der er lagt til grund for beregningen, dvs. om der er tale om aftaleåret eller kalenderåret, er der to mulige kriterier, som naturligvis hver for sig er logiske. Kommissionen insisterer alene på at sige, at kalenderårskriteriet er mere nøjagtigt i forhold til aftaleårskriteriet - som De foreslår - der måske ville være lettere, men ganske enkelt mindre nøjagtigt for udregningen, set fra forbrugerens synspunkt.
Yderligere forekommer den af Europa-Parlamentet foreslåede afrunding af resultatet af beregningen mig at have den modsatte virkning i den forstand, at den vel kan være en forenklet form, men det forekommer mig at angivelsen af den effektive årlige rente med størst mulig nøjagtighed er et vigtigt element til oplysning af forbrugeren.
Endelig kan Kommissionen, da den ofte har ønsket fristen for gennemførelsen af direktiverne fastsat til et år, kun med tilfredshed konstatere, at der i Parlamentets ændringsforslag anføres en frist, der ligger denne temmelig nær, også selvom den er lidt længere i forhold til Kommissionens, men vi går alt i alt i samme retning.
En sidste kommentar vedrørende den liste, som vi kan kalde positivlisten eller negativlisten over de størrelser, der skal indgå i eller holdes ude fra beregningen. Som forsamlingen ved indeholdt Kommissionens oprindelige forslag tanken om positivlisten, der imidlertid, således som De vil erindre, i sin tid blev afvist. Vi har følgelig foran os en negativliste over de elementer, der skal ses bort fra i denne beregning. Jeg må dog sige, at der efter de undersøgelser, Kommissionen har foretaget med henblik på forberedelsen af dette direktiv, faktisk ikke er større forskel på det endelige resultat, enten man bruger den ene eller den anden metode, og Kommissionen har fremsat det negative resultat, fordi den første metode var blevet forkastet.
I alle tilfælde er Kommissionen naturligvis rede til med Parlamentet at drøfte nærmere regler om en videregående harmonisering med samtidig opfordring til medlemmerne til at forelægge oplysninger, der godtgør eksistensen af disse problemer. Jeg kan meddele Parlamentet, at denne betænkelighed ikke har kunnet konstateres i det materiale, Kommissionen har modtaget fra den medlemsstat, der havde skabt de største problemer vedrørende negativlisten, nemlig Frankrig.
Som konklusion forekommer det mig, at vi alle med tilfredshed bør konstatere, at dette direktiv nu er ved at blive færdigt, og at vedtagelsen af én og kun én matematisk formel for beregningen af den effektive årlige rente for forbrugeren, til trods for visse begrænsninger betegner et stort fremskridt i forhold til de regler, der gjaldt for 10 år siden.
For så vidt angår betænkningen om forbrugerkredit, vil jeg kun gøre nogle få bemærkninger, måske for at gøre op med nogle misforståelser, der kan være opstået, og som det er mig magtpåliggende at afklare.
Det er klart, at Kommissionen i de sidste 10 år har været enig med Parlamentet i den opfattelse, at der i denne periode er sket en meget hurtig ekspansion af kreditmarkedet. Det er tilstrækkeligt at tænke på, at der på tidspunktet for fastsættelsen af det nugældende direktiv 87/102 i det væsentlige endnu alene var tale om én form for transaktion. I dag, hvor vi har kreditkort og andre ordninger, har forholdene ændret sig meget, og de vil ændre sig endnu mere som følge af internationaliseringen ved indførelsen af den fælles mønt og euroen.
Af alle disse grunde agter Kommissionen - som jeg tror, at kommissær Monti har bebudet i dag - også på baggrund af Grønbogen om finansielle tjenesteydelser, at fremlægge et forslag til direktiv om ændring af det tidligere direktiv om forbrugerkredit og tillige tage en række initiativer - på grundlag af hvilke den vil fremsætte et forslag til lovgivning - om formidlere altså ikke blot forsikringsmæglere, men også formidlere i kreditforhold, netop for at imødegå og løse en række af de problemer, forsamlingen har understreget.
Til oplysning skal jeg give forsamlingen nogle punkter fra det ændrede direktiv. Først og fremmest sker der en forhøjelse det nuværende loft på 20.000 ECU og en udvidelse af anvendelsesområdet, hvorunder kan inddrages lån, der ikke er sikret ved pant i fast ejendom, til ombygning af ejendomme, hvortil jeg skal vende tilbage, fordi der endnu synes at herske visse misforståelser om f.eks. udstrækkelsen til at omfatte salgsfremmende foranstaltninger med vildledende indhold og forbuddet mod veksler og en række andre forhold, som De allerede har understreget. Der vil kort sagt blive tale om et virkeligt tilbundsgående revideret direktiv.
Jeg holder mig nu for at undgå misforståelser alene til punkt 4, hvori Parlamentet forkaster Kommissionens forslag om under direktivets anvendelsesområde at medtage lån, der ikke er sikret ved pant i fast ejendom, til ombygnings- og restaureringsarbejder. Denne forkastelse forekommer mig at bygge på en misforståelse, fordi den eventuelle udstrækkelse af direktivets anvendelsesområde til lån, der ikke er sikre ved pant i fast ejendom, til ombygning og modernisering efter vor opfattelse ikke synes at gribe ind på realkreditmarkedet for lån til ombygning, idet der naturligvis tages hensyn til de særlige træk ved sidstnævnte form for lån. Jeg finder derfor, at en vis klarhed på dette punkt måske kan hjælpe os til bedre at forstå hinanden.
For så vidt angår punkt 16, hvorved man afviser tanken om fællesskabsregler til harmonisering af realkreditmarkedet, er der her også tale om en misforståelse, fordi Kommissionen ikke har til hensigt at harmonisere de gældende nationale lovgivninger eller civilretlige bestemmelser - det ville faktisk være umuligt - men alene at iværksætte overvejelser over muligheden af og den måde, hvorpå man kan udstrække reglerne om oplysning, gennemskuelighed og beskyttelse, der er omhandlet i det nuværende direktiv, til at omfatte også denne form for lån.
Punkt tre. For så vidt angår punkt 10, der begrænser retten til indfrielse før forfaldsdagen til alene at omfatte forbrugsvarer, som Kommissionen derimod foreslår som et alment princip, der skal gælde alle former for kredit, synes Parlamentets holdning mig i almindelighed at være for restriktiv. Efter min opfattelse kan man indtage en mere fleksibel holdning og ikke begrænse sig til den, der er kommet til udtryk i betænkningen.
Endelig synes også punkt 12 Kommissionen at være unødigt restriktiv. Vor holdning er den, at der skal fastsættes en betænkningstid af samme varighed, men af mere almindeligt omfang end den, der er omhandlet i ændringsforslaget, der uden nogen begrundelse, jeg finder forståelig, tilsigter at begrænse denne mulighed til alene at omfatte forbrugsvarer. Efter min opfattelse er Kommissionens forslag mere omfattende og gunstigere for forbrugeren, og jeg vil opfordre Parlamentet til at tænke nærmere over dette i lyset af mine bemærkninger ovenfor.
Endelig skal jeg sige, at jeg er noget i vildrede for så vidt angår den sidestilling, der uden videre finder sted, af forbrugeren og de små og mellemstore virksomheder. Naturligvis er jeg enig i holdningerne fra et politisk synspunkt, men jeg er, gentager jeg, noget i vildrede med den nuværende situation omkring forbrugerpolitikken, kompetenceområderne og selve traktaten. Da jeg imidlertid finder, at den institutionelle dialog er indstiftet netop af denne grund og for institutioner, der giver impulser til nye betragtningsmåder, også fra et kulturelt synspunkt, og nye former for modtagelse, selvom jeg i dag som repræsentant for en institution ikke kan acceptere disse punkter, finder jeg dog, at de repræsenterer et betydeligt skridt i retning af åbning af en debat, som i øjeblikket i højere grad er kulturel end institutionel og angår holdninger og i det hele hviler på vor filosofi vedrørende forbrugeren og borgeren, herunder naturligvis også borgeren som leder af en lille eller mellemstor virksomhed.

Formanden
Forhandlingen under ét er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 12.00.

Anerkendelse af eksamensbeviser
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A4-0003/97) af Gebhardt for Udvalget om Retlige Anliggender og Borgernes Rettigheder om forslag til Europa-Parlamentets og Rådets direktiv om en ordning for anerkendelse af eksamensbeviser for de former for erhvervsvirksomhed, der er omfattet af direktiverne om liberalisering og overgangsforanstaltninger, og til supplering af den generelle ordning for anerkendelse af eksamensbeviser (KOM(96)0022 - C4-0123/96-96/0031(COD)).

Gebhardt
Hr. formand, mine damer og herrer, jeg må indrømme, at der ikke er særlig mange til stede i plenarforsamlingen på dette tidspunkt, men alligevel bør vi tage denne forhandling seriøst. Grupperne i Parlamentet har efter en seriøs forberedelse i forbindelse med forenklingen af anerkendelsen af erhvervskvalifikationer i Den Europæiske Union visse ting at sige. Her drejer det sig jo ikke om peanuts , her drejer det sig om elementære borgerrettigheder, som i sammenligning med de økonomiske interesser på det indre marked gang på gang lider skibbrud. I dag drejer det sig om anerkendelse af tilsvarende færdigheder inden for handel, håndværk og industri, som borgerne i de 15 medlemsstater kan forstå, og som gør det lettere for dem at leve sammen i Fællesskabet.
Ved en umiddelbar betragtning kunne man tro, at en eller anden med dette anerkendelsesdirektiv i lovteknisk henseende have grebet fat i kosten og fejet krummerne af 35 særbestemmelser sammen. Nej, så enkelt er det ikke. Dette direktiv har en anden dimension. Det skaber klarhed over de erhvervsmæssige udfoldelsesmuligheder i Den Europæiske Union, og det tilstræber den lighed, som er en elementær borgerrettighed. Jeg kunne ikke deltage i den franske revolution, men hvor ville vi egentlig være i Europa uden målsætningen om égalité ?
Overført til vor tid betyder égalité lige muligheder. I Europa betyder det, at tilsvarende kvalifikationer skal gælde alle steder. På den måde gennemfører vi borgernes frie bevægelighed. Det er ikke nogen stor opfindelse. Vi tilvejebringer kun en normal tilstand. I tidligere tider anvendte navnlig håndværkere nogle år på at vandre, inden de slog sig ned et eller andet sted.
Men tilbage til kvalifikationer som forudsætning for erhvervsvirksomhed eller etablering inden for handel, håndværk eller industri. Det betyder ikke, at de skal erhverves i samme form alle steder i Den Europæiske Union. Det betyder, at vi gensidigt skal anerkende ækvivalente kundskaber, uden meget bureaukrati. Jeg vil give Dem et eksempel i denne forbindelse: Det var temmelig latterligt, at den tyske delstat Bayern efter murens fald ikke ville anerkende en studentereksamen fra DDR. I Østtyskland tog man studentereksamen efter 12 år, i Bayern skal børnene bruge 13 år på det. Det er ikke kendt, at der kommer flere betydningsfulde videnskabsfolk fra Bayern end fra det østlige Tyskland.
Sådan er det på hele arbejdsmarkedet i Europa. Den, der kan sit håndværk, den, der behersker sit job, er lige så god i Rovaniemi ved polarkredsen som i Paris, Athen eller en lille by i Sydtyskland. Det ønsker direktivet at understrege, og det skaber mere klarhed end de hidtidige lovbestemmelser. Derfor ser vi med stor tilfredshed på Kommissionens forslag. Men ud fra borgernes synspunkt indeholder det stadig for mange forbehold. Vi kan som Parlament ikke så let eliminere dette, men vi kan forbedre forslaget. Med henblik herpå er der en række nødvendige ændringsforslag. Disse vil vi behandle og træffe afgørelse om, og vi forventer, at Kommissionen støtter Parlamentet. Men det er ikke så let. Det, som Kommissionen har forelagt os, er forberedt uden den store entusiasme, næppe til at gøre forståelig for borgerne og mangelfuldt. Dette kan let aflæses af antallet af ændringsforslag.
Disse ændringsforslag vidner om, at Europa-Parlamentet endnu en gang er nødt til at overtage forvaltningens opgaver. Dette er vi ikke valgt til. Vi er valgt til på grundlag af politiske afgørelser at sikre 370 mio mennesker en god sameksistens i nutiden og i fremtiden. Hvad har vi liggende foran os? Et dokument, som burde forenkle og gøre de erhvervsmæssige udfoldelsesmuligheder i Europa mere gennemsigtige. Desværre har Kommissionen ikke kun væltet sit arbejde over på Europa-Parlamentet, den gør også arbejdet vanskeligt for os, ved at vi ikke får tilstrækkelige oplysninger.
En endnu større enkelhed, endnu mere klarhed havde været ønskeligt. Men uden de nødvendige oplysninger går det ikke. Derfor opfordrer jeg - og sammen med mig Udvalget om Retlige Anliggender og Borgernes Rettigheder - Kommissionen til hurtigst muligt at forelægge disse oplysninger for Parlamentet, for at vi hurtigt kan forbedre dette halvhjertede direktiv og med henblik på virkelig at give menneskene inden for handel, håndværk og industri fri bevægelighed og etableringsret i medlemsstaterne i Den Europæiske Union. Vi tager nu et beklageligt lille skridt i retning af dette mål, men vi er som Parlament forpligtet over for borgerne til også at tage de små skridt. Kommissionen bør fremover ikke forhindre os i at tage større skridt.
Måske må jeg også tilføje følgende: Det havde været dejligt, hvis vi havde kunnet gennemføre disse forenklinger i artikel 4, hvilket ikke var muligt, fordi der slet og ret ikke forelå nogen beretninger om de indhøstede erfaringer i forbindelse med de tidligere 35 særdirektiver.

Heinisch
Hr. formand, hr. kommissær, mine damer og herrer, ud fra PPE-Gruppens synspunkt og som medlem af Udvalget om Kultur, Ungdom, Uddannelse og Medier glæder jeg mig over Kommissionens initiativ til omsider at konsolidere de 35 nationale direktiver om anerkendelse af eksamensbeviser til en enkelt europæisk ordning og således reducere omkostningerne og i væsentlig grad forbedre anerkendelsesprocedurernes gennemsigtighed. Direktivforslaget hører blandt Kommissionens dereguleringsforanstaltninger og er et udtryk for bestræbelsen på at udforme eksisterende fællesskabsbestemmelser så tæt som muligt på borgerne, at præcisere og forenkle dem.
Gebhardt-betænkningen glæder vi os meget over. Det et særdeles hensigtsmæssigt og glædeligt, at anerkendelsesproceduren forbedres og gøres lettere i visse henseender, men at man indholdsmæssigt bibeholder det, der i praksis i de seneste 30 år, nemlig siden liberaliserings- og overgangsdirektiverne fra 1964, har svaret til forventningerne. Denne ordning sammenfører noget, der allerede findes og har stået sin prøve, og tilvejebringer således en større gennemsigtighed. Derudover tager den hensyn til og bekræfter Domstolens retspraksis på dette område. Betænkningen sigter mod retssikkerhed og gennemsigtighed.
Specielt ud fra et tysk perspektiv glæder jeg mig naturligvis over, at betænkningen ikke tenderer mod en generel anerkendelse, men at der kun fastsættes bestemmelser for procedure og frist til sammenligning af enkelttilfælde. Begrebet anerkendelse i titlen er derfor egentlig noget misvisende.
Som De ved, har vi i Tyskland et vekseluddannelsessystem, dvs. en parallel uddannelse i virksomhed og på erhvervsskole. Dette har gennem mange år vist sig hensigtsmæssigt, og vekseluddannelsens betydning må under ingen omstændigheder trues af en generel europæisk ordning. Dette ville være tilfældet, hvis der som led i en generel vurdering med henblik på en klassificering kun blev taget hensyn til det antal timer, man havde haft på skolen, men ikke den praktiske erhvervserfaring. Også jeg er af den opfattelse, som det gives udtryk for i betænkningen, at EURES-nettet bør udvikles. Her ligger der en god ide, som dog desværre for øjeblikket stadig kun i ringe grad føres ud i livet. Kun ca. 500 stillinger bliver årligt udbudt via EURES, og det resulterer næppe i egentlige formidlinger.
Jeg anser det navnlig også på baggrund af de nye teknologiers hastige udvikling for at være hensigtsmæssigt og en hjælp for alle deltagere på arbejdsmarkedet, at der oprettes en almindelig udbredt europæisk database, hvor de ledige stillinger udbydes, og hvor de interesserede arbejdstagere også kan lade sig registrere. Hovedopgaven ligger nemlig efter min mening ikke længere i at regulere anerkendelsen af kvalifikationer. De reglementerede erhverv er i mellemtiden næsten alle omfattet af direktiverne, og inden for de fleste erhverv er arbejdsmarkedstilgangen jo i forvejen fri.
Nej, det vigtigste er nu at øge gennemsigtigheden, for så vidt angår uddannelsessystemerne og eksaminerne i de forskellige europæiske lande. For at opnå dette skal vi sørge for, at så mange oplysninger som muligt er tilgængelige for alle interesserede via en central database, f.eks. via EURES-nettet og de nationale referenceorganer. Denne gennemsigtighed betinger naturligvis også, at eksamensbeviserne foreligger på flere sprog. Kun i så fald bliver de forståelige for arbejdsgiveren i et andet land, og kun i så fald kan der i det enkelte tilfælde foretages en sammenligning. Jeg vil dog gerne gøre opmærksom på, at dette dokument, dette bevis først og fremmest skal anvendes i ens eget land, og at man derfor skal tage hensyn til bevisets udformning.
Kommissionens direktivforslag viser klart en vilje til at fremme mobiliteten inden for Den Europæiske Union og fjerne hindringer. Denne bestræbelse er en væsentlig del af arbejdet på at fremme den europæiske integration, da muligheden for og praktiseringen af mobilitet på tværs af grænserne på området almen erhvervsuddannelse og også erhvervsudøvelse er af grundlæggende betydning for, at der opstår en europæisk bevidsthed og et Borgernes Europa, og ikke mindst også for fremgang i det europæiske erhvervsliv.

Van Bladel
Hr. formand, jeg er ikke medlem af Udvalget om Retlige Anliggender og Borgernes Rettigheder, men beskæftiger mig som medlem af Europa-Parlamentet dog med borgernes rettigheder. Af den grund er jeg særdeles glad for fru Gebhardts betænkning, fordi jeg nu langt om længe kan fortælle unge besøgende her i Strasbourg og Bruxelles noget positivt, og jeg er særdeles glad, idet vi nu i år 1997, det år hvor Maastricht-traktaten revideres, råder over et instrument imod den tiltagende euroskepsis hos borgeren. Det er naturligvis en teknisk-teoretisk sag, der heldigvis skaber forenkling og klarhed med hensyn til fællesskabsretten, og som på det praktiske felt i særdeleshed tilvejebringer en udvidelse af erhvervsudøvelsen, men samtidig fremmer erhvervsmobiliteten. Og dette er vigtigt, idet vi her i Parlamentet næsten dagligt taler om beskæftigelsen, som jo kan øges som følge heraf. Fru Gebhardt har udtalt, at der nu er større chancelighed mellem Nordpolen og Sydtyskland. Jeg tror, at eksempelvis nederlandske læger nu også kan få langt større chancer i et naboland som eksempelvis Tyskland. Det er fantastisk. Hun synes, at det er et for lille skridt. Jeg ville sige, hellere dette lille skridt end slet ikke noget skridt. Det er for mig at se en fremragende cement til det europæiske hus, vi er ved at opføre, og min gruppe er da også meget positivt indstillet med hensyn til den foreliggende betænkning. Fru Gebhardt, jeg tror, at vi i morgen vil stemme til fordel for denne betænkning, og jeg gratulerer Dem allerede nu.

Ryynänen
Hr. formand, udvikling af en ordning for anerkendelse eksamensbeviser hører frem for alt til realisering af borgernes grundlæggende rettigheder, herunder den frie bevægelighed og den frie erhvervsudøvelse samt ligeværdig behandling. Direktivet har til formål at forenkle fællesskabslovgivningen og gøre den mere åben for borgerne. Desværre har man ikke gjort tilstrækkelige fremskridt. Der er stadig behov for udvikling i de kommende år.
I slutningen af 1980'erne gennemførtes en vigtig principiel ændring, da man afstod fra at nå frem til de såkaldte eurouddannelser, dvs. en harmonisering af uddannelserne, men i stedet gik over til at anerkende eksamensbeviser og andre beviser for kvalifikationer. Det bør være muligt at få skabt mere åbenhed omkring ordningens funktion, og uden at nogen diskrimineres. Strømmen af klager viser, at der i medlemsstaterne stadig skal gøres meget for at fjerne hindringerne.
For borgerne er det vigtigt, at den såkaldte proceduregaranti altid fungerer i praksis på alle niveauer. Medlemsstaterne skal sammenligne ansøgerens kvalifikationer med de kvalifikationer, der kræves i værtslandet, og hvis kvalifikationerne stemmer overens, skal ansøgningen om anerkendelse imødekommes. Ansøgeren skal også altid have mulighed for at godtgøre, at vedkommende har erhvervet de manglende kvalifikationer på anden vis, hvis der ikke foreligger noget eksamensbevis for dem. Dette er efter min mening en meget vigtig ændring af hensyn til fleksibiliteten.
I lighed med ordføreren undrer jeg mig over, at der inden for et område, som i så stor grad berører borgernes rettigheder, ikke findes nogen aktuelle statistiske oplysninger. Det er på høje tid at pålægge medlemsstaterne at sende Kommissionen oplysninger om navnlig de problemer, som borgerne stadig udsættes for, når de ønsker at udøve deres erhverv i et andet medlemsland. Kun ud fra dette grundlag er det muligt at fastlægge behovet for ændringer og gennemføre de nødvendige tilpasninger.

Zimmermann
Hr. formand, mine damer og herrer, jeg glæder mig over Kommissionens forslag om anerkendelse af eksamensbeviser for de former for erhvervsvirksomhed, der er omfattet af direktiverne om liberalisering og overgangsforstaltninger. Men ærlig talt spørger jeg mig selv, hvordan denne lange titel kan være forståelig for alle borgere, der er berørt af det; vi taler her ofte et sprog, som mange borgere overhovedet ikke kan forstå, og ofte ved borgerne heller ikke, at de rent faktisk har fordele af sådanne forslag.
Alligevel støtter jeg dette forehavende og frem for alt også de bemærkninger, som mine kolleger har fremsat før mig. Der er stadig to mænd til stede her, men de har indtil videre ikke sagt noget om det. Man har en følelse af, at det således rent faktisk kun er et spørgsmål, der vedkommer kvinder. Men det er ikke tilfældet.
Jeg mener, at netop i et Borgernes Europa, hvor den frie bevægelighed spiller en meget stor rolle, i det mindste på papiret og også i vore tanker, er det ubetinget nødvendigt, at vi fjerner de hindringer, som står i vejen for denne frie bevægelighed. De forskellige kvalifikationskrav med hensyn til adgang til uddannelsessystemerne og den ofte vanskelige gensidige anerkendelse af eksamensbeviser og erhvervserfaringer hindrer nemlig erhvervsaktive i at udøve deres erhverv og etablere sig i et andet europæisk land. Derfor bør det foreliggende direktiv om anerkendelse af eksamensbeviser bidrage til lettelser og til en fremskyndelse.
På grundlag af samtaler med berørte personer - og jeg beskæftiger mig særdeles meget med dette i min region - ved jeg, at mange, som nu er arbejdsløse, også ville være rede til at arbejde i en anden region, men de ved ikke, hvordan de rent faktisk kan gøre dette. De skal nemlig overvinde særdeles mange hindringer for rent faktisk at kunne arbejde i en anden region.

Monti
Hr. formand, denne betænkning er tilsyneladende teknisk, men af overordentlig stor politisk betydning, fordi den vedrører borgerne. Jeg siger på Kommissionens vegne ordføreren, fru Gebhardt, tak for denne klare og rammende betænkning fra Retsudvalget.
Det var givet en sej opgave, da direktivforslaget er meget indviklet, fordi der er tale om kodifikation af 35 direktiver og indførelse af en mekanisme for anerkendelse af eksamensbeviser for talrige og forskelligartede erhverv. Lykkeligvis har Retsudvalget vedtaget denne betænkning og undgået lange diskussioner om forslagets indviklede tekniske karakter. På denne måde har Udvalget støttet Kommissionens virke for en forenkling af fællesskabsretten og bekræftet den vurdering af dette direktivforslag, som er anlagt af Udvalget om Sociale Anliggender, der har betragtet forslaget som et bidrag til kampen mod arbejdsløsheden.
Jeg er glad for at kunne sige, at Kommissionen principielt kan acceptere alle de ændringsforslag, der er fremsat af Retsudvalget. Når jeg siger dette, må jeg stærkt tage afstand fra fru Gebhardt, når hun bruger vendingen »uden begejstring«. Jeg ser meget gerne, at Parlamentet - også selvom salen i dette øjeblik måske ikke er særlig fyldt - tilslutter sig det, som vi er ved at gøre med dets støtte, med Deres støtte for opbygningen af borgernes Europa.
Kommissionens linje er at give borgeren prioritet. Borgeren er noget, der er mere omfattende end forbrugeren, som min kollega, fru Bonino, netop har talt så godt om, borgeren er noget mere end spareren og arbejdstageren, borgeren er den person, vi alle arbejder for.
Vor Kommissions linje er at arbejde for borgerens Europa, men dog fra det synspunkt, der kan forekomme at være det mest økonomisk prægede, nemlig enhedsmarkedet. Og dette forslag, hvorom vi her i aften har fru Gebhardts fremragende beretning, er netop udtryk for Kommissionens linje, altså fortrin for borgeren, forenkling, gennemskuelighed og oplysning. Det er noget andet end »ikke at være begejstret«! Vi nærer stor begejstring for dette enhedsmarked for borgeren, dette Europa for borgeren, også takket være Parlamentets støtte til opbygningen af dette.
Jeg vil nu erindre om de initiativer, der er taget på det seneste for at konkretisere det, der i modsat fald kunne blive en retorisk opbygning af borgernes Europa: Simone Weils gruppe til undersøgelse af de konkrete problemer i forbindelse med den frie bevægelighed, den forslagspakke, som jeg har fremsat vedrørende afskaffelsen af kontrollen ved grænserne under bevarelse af sikkerheden, og de overtrædelser, som vi i stadig stigende antal påtaler over for medlemsstaterne, særlig i forbindelse med direktiver, der vedrører borgernes frie bevægelighed og anerkendelse af eksamensbeviser.
Men desuden er det, som fru Zimmermann rigtigt har bemærket, ikke tilstrækkeligt at opbygge Europa for borgerne. Vi må sørge for oplysning af dem, de skal holdes løbende underrettet om de muligheder, som Europa er ved at skabe for dem. I denne forbindelse har vi først med begejstring fra Kommissionens og dernæst Parlamentets side iværksat aktionen Citizens First - Burger Europas , der netop har til formål også på dette arbejdsfelt i udlandet at give nøjagtige oplysninger, der endelig vil gøre det muligt for borgerne at forstå, hvad Europa i øjeblikket gør for dem, og gøre det muligt ved en udstrakt feed-back pr. telefon, via internet osv. at få oplysning om, hvilke faktiske hindringer borgerne møder under udøvelsen af de rettigheder, der er tilknyttet det europæiske borgerskab.
Vel, jeg er sikker på, at fru Gebhardt i dette øjeblik vil være enig med mig i, at vi udfolder dette virke med begejstring, og ikke uden begejstring, og vi ved, at Europa-Parlamentet støtter os i dette vanskelige, men særdeles betydningsfulde virke.

Formanden
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 12.00.

Vedtægten for tjenestemænd i De Europæiske Fællesskaber
(Ligebehandling af mænd og kvinder)
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A4-0046/97) af Lindholm for Udvalget om Retlige Anliggender og Borgernes Rettigheder om ændret forslag til Rådets forordning (Euratom, EKSF, EØF) om ændring af vedtægten for tjenestemænd i De Europæiske Fællesskaber samt af ansættelsesvilkårene for de øvrige ansatte i Fællesskaberne for så vidt angår ligebehandling af mænd og kvinder (KOM(96)0077 - C4-0565/96-00/0904(CNS)).

Lindholm
Hr. formand, kære kolleger. Denne betænkning, som har en mærkelig og spændende forhistorie, drejer sig om ændring af vedtægten for tjenestemænd og øvrige ansatte for så vidt angår ligebehandling og ikke-diskriminering. I udvalget blev betænkningen nedstemt med det mindst mulige flertal. Stemmerne stod lige, 8-8, selvom langt størsteparten af ændringsforslagene var blevet vedtaget. Vi vender nu tilbage med ændringsforslagene i næsten uændret form. Bag nogle af dem står der fire politiske grupper og bag andre står der fem. Vi ved, håber og tror, at der også i de øvrige politiske grupper vil være stor støtte til arbejdet for ligestilling mellem mænd og kvinder og mod forskelsbehandling.
Hvad er det da for nogle, efter en moderne målestok, revolutionerende forslag, som vi har fremsat? Ja, faktisk slet ingen. Vi kræver f.eks., at institutionerne fremmer lige muligheder for mænd og kvinder. Vi kræver, at de tilstræber en afbalanceret repræsentation af mænd og kvinder i forbindelse med ansættelser, uddannelse og forfremmelser. Vi ønsker den diskriminerende og håbløst forældede aldersgrænse på 35 år afskaffet. Vi ønsker registreret partnerskab ligestillet med ægteskab for så vidt angår socialsikringsydelser, og vi går ind for, at der nedsættes ligestillingsudvalg.
Kære kolleger! Om tre år skriver vi år 2000. Vi træder ind i et nyt årtusinde, en ny tid og måske en ny verden. De tjenesteforskrifter, som vi nu ønsker at ændre, modernisere og opdatere, er fra halvtredserne. Nu må det virkelig være på tide, at også vort, dvs. EU's, personales vilkår bliver tilpasset nutiden.
Hvilke argumenter har betænkningens modstandere fremført? Hvad er det for nogle solide og fantastiske argumenter, der får nogle til at mene, at det er i orden, at EU her i 1997 fortsætter en reelt diskriminerende personalepolitik, samtidig med at man i tide og utide forarges over enhver form for forskelsbehandling uden for Unionen? Her er nogle eksempler: Aldersgrænsen på højst 35 år gavner kvinder og er positiv, siger man. Vi ved, at det forholder stik modsat; det kan bekræftes af en lang række kvindeorganisationer i Unionen. Således taler man undertiden mod bedre vidende. Desuden er sådanne aldersgrænser forbudt ved lov i to af medlemsstaterne, Irland og Finland. Hvordan skal EU-institutionerne forholde sig, når de skal annoncere i disse lande? Skal de overtræde den nationale lovgivning, eller skal der være forskellige regler for forskellige medlemsstater? Et andet argument for at bevare aldersgrænsen går ud på, at der kunne opstå problemer, hvor der var unge chefer og ældre underordnede kolleger! Kast et blik på virkeligheden uden for institutionerne. Europa og verden er fuld af virksomheder og organisationer, ikke mindst inden for EDB- og IT-branchen, hvor dette er almindeligt og ikke giver anledning til problemer. Hvorfor skulle det gøre det i EU-institutionerne? Endvidere henviser man i argumentationen for at ikke at afskaffe aldersgrænsen til budgetmæssige grunde. Det ville få pensionsudgifterne til at stige, siger man. Jeg underviser faktisk i matematik og mente, at jeg var nogenlunde hjemme i faget. Men dette ræsonnement kan jeg ikke følge med i; jeg forstår det ikke rent matematisk. Men selv om det skulle være rigtigt, er det mig ubegribeligt, at nogen kan anbefale fortsat diskriminering af økonomiske grunde. Ville EU godtage et sådant argument fra nogen anden side? Det gjorde EU ikke, når det f.eks. gjaldt apartheid i Sydafrika. Kort sagt: der kan hverken efter min eller de fleste andre borgeres opfattelse fremføres noget troværdigt argument for at opretholde denne forskelsbehandling.
Argumentet for ikke at give registreret partnerskab samme status som ægteskab har været, at EU skal værne om familien. Man hvordan skulle en anerkendelse af registreret partnerskab kunne undergrave familiens stilling? Det ville jo ikke anfægte den på nogen måde. Man burde i en sand kristen ånd være positiv over for ethvert forslag, der gik ud på at tillægge alle mennesker lige værd uanset køn eller seksuel orientering. Jeg kommer uvilkårligt til at tænke på historien i Bibelen om arbejderne i vingården; den kunne vi sikkert lære en hel del af. Økonomien er blevet fremført som et andet argument mod registreret partnerskab; det hævdes at blive for dyrt. Endnu en gang anvender man således penge som argument for at opretholde en faktisk forskelsbehandling i EU-institutionerne. Det finder jeg uacceptabelt og uværdigt af en institution, som hævder, at den modarbejder enhver form for diskrimination.
I et stort antal betænkninger, bl.a. af fru Vayssade og fru Roth, og i en lang række beslutninger har EU erklæret sin modstand mod enhver form for forskelsbehandling. Udtalelserne har været rettet mod medlemslande, men først og fremmest mod lande uden for EU. EU og Europa-Parlamentet har nu en mulighed for at vise, at man mener det alvorligt, og at der ikke kun er tale om tomme ord. Parlamentet kan her og nu omsætte alle de smukke ord i konkret handling. Det lykkedes ikke for udvalget, som forkastede forslaget. Men nu giver vi Parlamentet som helhed muligheden for at vise, af EU som arbejdsgiver er parat til at gå i spidsen mod forskelsbehandling og for ligestilling.

Sornosa Martínez
Hr. formand, ærede medlemmer, først vil jeg gerne lykønske fru Lindholm med hendes betænkning, for hvilken jeg blev udpeget som ordfører for udtalelsen fra Udvalget om Kvinders Rettigheder. Med de fremsatte og vedtagne ændringsforslag til den endelige betænkning er vedtægten for tjenestemænd i De Europæiske Fællesskaber en god model med hensyn til ligebehandling af mænd og kvinder. At have en progressiv legal model på dette område er af største betydning bl.a. af følgende to grunde:
Den første grund er, at den klart og bredt fra administrativ side forklarer princippet om ligebehandling, hvis praktiske gennemførelse i lovmæssig forstand er så vanskelig og problematisk.
Den anden grund er dens vilje til - i modsætning til, hvad der plejer at være tilfældet - i de lovmæssige registreringer at tilpasse sig den nuværende sociale situation ved at anerkende eksistensen og stigningen i antallet af partnerskaber - såvel heteroseksuelle som homoseksuelle - i vores samfund og sidestille dem retsligt med de øvrige.
Behovet for at træffe disse korrigerende foranstaltninger har høj prioritet, for de er afgørende for, at man kan vende tendensen til at diskriminere kvinder, som betyder, at når kvindelige og mandlige ansøgere har ens kvalifikationer og evner, er det mændene, der ansættes i en højere tjenestekategori. Ud over at forsøge at korrigere denne tendens, er foranstaltningerne og ændringsforslagene positive, fordi det handler om overgangsforanstaltninger, der ikke skader det formelle lighedsprincip, eftersom de begrænser sig til at modvirke forskelsbehandling i forbindelse med ansættelse, forfremmelse og karrieremuligheder, og fortrinsretten kun har midlertidig karakter.
Til sidst vil jeg sige, at princippet om ligebehandling af kvinder - som vi har arbejdet så meget og så længe for - og princippet om ligebehandling af homoseksuelle - som er medtaget i en beslutning truffet af Parlamentet i februar 1994 - er principper, der almindeligvis ikke overholdes, og at kampen for deres gennemførelse ud over at finde sted dag efter dag bør medtages i forordninger som i denne, som jeg går ud fra, vi vil vedtage.

Zimmermann
Hr. formand, i aften taler vi om tjenestemandsvedtægten og ansættelsen af tjenestemænd i Det Europæiske Fællesskabs institutioner. Jeg mener, at netop Det Europæiske Fællesskab skal give et eksempel på, at det gennemfører det, som vi her altid siger i forbindelse med ligebehandling af mænd og kvinder på alle områder af vort samfund. Uanset om det er på beskæftigelsesområdet eller på andre områder, det vigtige er, at netop vi fremstår som et godt forbillede og er dem, der viser, hvad vi ønsker i Den Europæiske Union.
Jeg vil på min gruppes vegne her endnu en gang komme nærmere ind på visse spørgsmål. Fru Lindholm sagde det lige meget klart: Mennesker, som lever i et parforhold, må ikke længere diskrimineres, ved at man behandler dem ulige. Det kan ikke være rigtigt, at jeg kun oplever ligebehandling, hvis jeg har erhvervet en bestemt status, idet jeg er indtrådt i den hellige ægtestand. Jeg indgik selv for knap 20 år siden et ægteskab, da jeg nemlig vidste, at jeg derved ville blive beskattet på en anden måde og ville opnå fordele. Det kan ikke være rigtigt, at vi kun at denne grund skaffer os dette papir, og jeg mener, at det også skal være muligt at opnå samme rettigheder, uden at man så at sige skal hente dette papir hos staten. Der er mange mennesker, som i årevis lever i et parforhold, og som egentlig kun forfordeles, fordi de ikke er gået på vielseskontoret.
Det er ikke kun tilfældet i forbindelse med lønnen, men også i forbindelse med socialforsikringen, i tilfælde af sygdom og på mange andre områder. Jeg mener, at vi nu skal sætte en stopper for dette i vort liberale samfund.
Det andet spørgsmål, som jeg gerne vil tage op, er aldersgrænsen. Jeg vil gerne tilføje noget til fru Lindholms bemærkninger. Det drejer sig ikke kun om, at kvinder på grund af barselsorlov har en anden biografi, da de først senere vender tilbage til jobbet. Sidste år havde vi det såkaldte år for livslang uddannelse, hvor vi talte om, at man via voksenuddannelse kan få en ny chance eller et andet erhverv. Er det ikke muligt, at dette bremses som følge af aldersgrænsen? Mange mennesker tager først studentereksamen i en alder af 30 år, påbegynder derpå en uddannelse eller går på universitetet, og disse har så overhovedet ingen chance, når der findes en aldersbegrænsning. Aldersgrænsen skal ophæves.

Carlo Casini
Hr. formand, jeg vil redegøre for fem ting. For det første erklærer den gruppe, jeg repræsenterer, sig fuldt enig i betænkningen for så vidt angår ligebehandling mellem mænd og kvinder. Vi betragter endog denne ligebehandling som et historisk fremskridt, næsten som kronen på værket efter den i det mindste teoretiske frigivelse af slaverne, de sorte, børnene, udlændingene og mennesker af forskellige racer. Denne fuldstændig nye og gennemgribende opfattelse af lighedsbegrebet, også mellem mænd og kvinder, hilser vi velkommen.
Derimod må vi som det andet punkt tage forbehold over for ændringsforslagene 3, 8, 10 og 11, som vi vil stemme imod, fordi de formentlig ubevidst indfører et diskriminerende forhold gennem ligestillingen af en familie, der bygger på ægteskab mellem heteroseksuelle par, samlevende og homoseksuelle. Men jeg mener, at der er en gennemskuelig og synlig forskel mellem at fastsætte et offentligt og bestemt ansvar over for staten og samfundet for at knæsætte det, vore internationale pagter og vore forfatninger kalder »kærnen i samfundet og staten«, der som sådan, og jeg gengiver efter hukommelsen artikel 15 i Verdenserklæringen om Menneskerettighederne, skal anerkendes og beskyttes af staten og omvendt, og ikke antage den offentlige form for ansvar, der giver retssikkerhed, og som for så vidt angår homoseksuelle par ikke kan være bundet til denne mulighed for børnefødsler, som senere bevirker, at familien bliver kernen, fordi det er i samfundets og statens interesse, at der fødes børn, der senere opdrages i en familie. Og ikke blot dette: den der gifter sig, underkaster sig en række offentlige regler, der netop udspringer af den offentlige ret, fordi de er af en offentlig interesse, der ikke findes i de andre tilfælde. Man behøver blot at tænke på omstødelsessager, skilsmissesager og betingelserne for indgåelse af ægteskab og skilsmisse.
For det tredje vil jeg med klar røst også for så vidt angår personer med andre seksuelle tilbøjeligheder, særlig homoseksuelle af alle typer, sige, at vi må fastslå lighedsprincippet. Dette være sagt med styrke og tillige med en styrke, der udspringer af en kristelig demokratisk opfattelse. Alle mennesker er lige, og dette skal siges klart. Men dette betyder ikke, at ligeværdighed er det samme som sidestilling af institutioner, der er indbyrdes forskellige.
Og nu kommer jeg til punkt 4. Hvorfor kaldes familien i vore internationale pagter, herunder Den Europæiske Konvention om Beskyttelse af Menneskerettigheder og Grundlæggende Frihedsrettigheder, for »kernen«? Er den et offentligt gode eller et privat gode, der skal beskyttes? Den er et offentligt gode, således som jeg allerede har sagt, den skaber muligheden for, at der fødes børn, for i modsat fald gælder det frihedsprincip, der siger, at enhver kan gøre, som han vil, og staten skal alene sikre friheden, men må hverken fremme eller beskytte denne. Man kan sige, at også samlivet eller samværet er et gode, som skal beskyttes på en eller anden måde. Jeg er rede til at gå ind på denne tanke, men så skal det gøres til bunds og ikke blot for så vidt angår det seksuelle samliv. Også et samliv, der hviler på et kulturelt, psykologisk, videnskabeligt, venskabeligt grundlag eller bygger på fjernt slægtskab kan fortjene beskyttelse, hvorfor ikke?
Endelig et sidste punkt. Jeg nægter ikke, at der findes særlige situationer. Jeg er lydhør over for den, der siger: men når der er børn? Men hvad, når nogen har levet hele livet sammen og ydet hinanden gensidig bistand? Jeg er lydhør! Men jeg mener, at der må gøres en række overvejelser og skelnes mellem en række forskellige tilfælde. Vel ikke i almindelighed, men i særlige tilfælde. En ting er at tilskynde til noget, en anden er at tage situationer til efterretning.
Alt i alt finder jeg, at der kræves overvejelser, men at disse ikke skal foregå i det skjulte, men i dagens lys på et bredt diskussionsgrundlag om netop emnet samliv og parforhold. Man må ikke forsøge ad bagvejen at indføre et spørgsmål, som er af stor vægt og af stor betydning, men som ikke kan behandles inden for rammerne af en forordning som denne.

Thors
Hr. formand, hr. kommissær. Jeg må sige, at udvalgsbehandlingen af dette beslutningsforslag fra den ihærdige og udmærkede ordfører var et sørgmuntert skuespil, som forfærdede et relativt nyt medlem fra de nordiske lande.
Dog er jeg glad for, at vi på tværs af mange gruppeskel har kunnet enes om at prøve at rette op på den situation, som ordføreren beskrev - den ublide medfart, som betænkningen kom ud for - og at vi nu har fremsat ændringsforslag, som jeg tror har gode muligheder for at blive vedtaget. Jeg skal ikke vidne om min nordiske rettroenhed, men jeg vil alligevel understrege, at man vil lægge mærke til, hvad vi gør, og hvordan vi stemmer i morgen; Unionens troværdighed som en kvindernes og ligestillingens forsvarer står og falder i nogen grad med den afstemning, der skal finde sted i morgen. Derfor håber, jeg at gruppernes fælles forslag bliver vedtaget.
Endvidere er jeg glad for, at vi med de fremsatte forslag kan gennemføre et målbevidst stykke ligestillingsarbejde, og at der nu etableres et retligt støttepunkt for de intentioner, som både den siddende Kommission og den tilstedeværende kommissær har givet udtryk for, nemlig at man tilstræber en mere ligelig repræsentation af de to køn i Unionens institutioner. Man må konstant have dette i erindring, ellers er der skjulte mekanismer, som arbejder i en anden retning, og der kræves en plan, hvis det skal lykkes.
Aldersdiskrimineringen er også blevet bragt på bane. Jeg støtter de forslag, som vi har fremsat. Jeg kan ikke indse, at det skulle kunne true ægteskabet eller familieformen i noget medlemsland at ligestille forskellige former for kærlighed. Der er snarere tale om en mulighed. De fremsatte forslag om anerkendelse af registrerede partnerskaber af forskellig art, som ikke er traditionelle ægteskaber, gør ikke indgreb i noget lands lovgivning.

Sierra González
Hr. formand, af de ændringsforslag, der blev vedtaget i Parlamentets plenum i november 1993, har Kommissionen kun overtaget det, som vedrører det udtrykkelige forbud mod enhver direkte eller indirekte forskelsbehandling på grund af seksuel tilbøjelighed.
Det at Kommissionen har overtaget dette ændringsforslag er helt klart et skridt fremad, som bør værdsættes. Men der er andre ændringsforslag, der går ud på at iværksætte instrumenter, for at forbuddet mod direkte eller indirekte forskelsbehandling udmønter sig i praktiske foranstaltninger, som f.eks. nedsættelsen af et udvalg, hvis opgave er at fremme og overvåge gennemførelsen af princippet om ligebehandling af kvinder og mænd og at foreslå tilsvarende positive handlingsprogrammer, samt forslaget om et system til forfremmelse af tjenestemænd baseret på en prioritetsklausul - ændringsforslag som Kommissionen ikke har været lydhør overfor.
Kommissionens manglende lydhørhed dækker over et grundlæggende problem: Institutionernes begrænsede uafhængighed i videreudviklingen og generaliseringen af princippet om ligebehandling af kvinder og mænd, hvilket skyldes, at overgangen fra det formelle juridiske princip til kendsgerningerne indebærer nogle spørgsmål, der berører forskellige ordninger i samfundet, lige fra regeringens forvaltning af sociale tjenesteydelser og socialsikringen til ændringen af individernes rolle i familien og i hjemmet. Og ingen af disse spørgsmål kan afgøres af én institution alene, i betragtning af at de overskrider de politisk-administrative områder og bevæger sig ind på området for skik og brug i det civile samfund.
Men hvad angår rettigheder - navnlig de subjektive rettigheder - har man forsøgt og somme tider opnået, at den europæiske lovgivning skulle tjene som model og udgøre ikke kun en juridisk, men også en moralsk referencemodel. Og dette er en anledning til, at lovgiverne påtager sig dette ansvar. Det drejer sig ikke kun om at lovgive om en vedtægt for tjenestemænd i Fællesskabet. Det drejer sig om at udforme en model for de økonomiske og sociale rettigheder, for forfremmelsessystemer, som i sig selv er udtryk for ligebehandling og afslutningen på alle former for juridisk forskelsbehandling på grund af seksuel tilbøjelighed.
Derfor er det nødvendigt at vedtage ændringsforslagene, hvis man ønsker, at Den Europæiske Union skal blive en model for fremme af ligebehandlingen. Der vil være nogle, der siger, at hensigten med denne vedtægt var mere begrænset, at dens målsætning var mere end opfyldt ved at man i al almindelighed regulerede princippet om ligebehandling i den ordning, der gjaldt for tjenestemænd, uden at gå i detaljer. Men afskaffelsen af forskelsbehandling på grund af seksuel tilbøjelighed forpligter til at gå i detaljer: De lovmæssige garantier, som sikrer ligebehandlingen, kan ikke gå let hen over detaljer som underrepræsentationen af kvinder, den vertikale fravælgelse af kvinder i ledende stillinger, kvindernes horisontale koncentration i visse erhverv og - i tilfældet af de europæiske kvindelige tjenestemænd - i visse tjenestekategorier.
Hvis man - i modstrid med hensigten med disse ændringsforslag, som jeg på vegne af min gruppe støtter - ikke går ind på disse spørgsmål, vil princippet om ligebehandling blive indholdsløst. Herudover bør man ikke glemme, at ligebehandlingen som instrument til videreudvikling af demokratiet arbejdsretligt, civilretligt, kontraktretligt og erhvervsretligt skal nå ud til alle Fællesskabets borgere uanset deres seksuelle tilbøjelighed og de samlivsformer, de har valgt. I modsat fald vil man straffe visse former for adfærd og begrænse personernes frie valgmuligheder. Derfor er det nødvendigt at anerkende partnerskabernes ret - såvel heteroseksuelle som homoseksuelle - til at få indrømmet alle former for sociale ydelser.
Til sidst vil jeg sige, at hvis man påtager sig disse forpligtelser, er det et skridt fremad ikke kun mod et mere demokratisk, men også et mere frit samfund. Jeg mener, det er Kommissionens pligt at forfølge dette mål.

Ullmann
Hr. formand, hr. kommissær, mine damer og herrer, i det foreliggende tilfælde drejer det sig ikke kun om ligestilling mellem mænd og kvinder i De Europæiske Fællesskabers tjenestemandsvedtægt, men derimod, som hr. Casini lige sagde meget rammende, også om udelukkelsen af enhver form for forskelsbehandling på baggrund af seksuel, religiøs eller filosofisk orientering, dvs. nøjagtigt som det hedder i ændringsforslag nr. 3, 8 og 11.
Europa-Parlamentet har her en dobbelt pligt. Det må ikke have lavere standarder end dem, der anvendes af andre tværnationale institutioner som De Forenede Nationer, Verdensbanken eller Det Europæiske Monetære Institut, og det må heller ikke glemme den beslutning om ligebehandling af parforhold mellem personer af samme køn, som Parlamentet vedtog i februar 1994. Der findes hverken retlige eller teologiske argumenter imod en sådan afgørelse. Ingen teologiske, fordi der hverken i den gammel- eller den nytestamentlige tradition er fastsat noget, der taler til fordel for en bestemt familiestruktur. Ingen retlige, fordi udøvelsen af de personlige frihedsrettigheder ikke må begrænses til en bestemt religiøs, seksuel eller filosofisk orientering, frem for alt ikke i bestemmelser for den offentlige administration.
Det ville være i strid med Den Europæiske Unions liberale grundprincipper, hvis der her i tjenestemandsvedtægten fortsat var nogen former for begrænsninger.

Hory
Hr. formand, Gruppen Europæisk Radikal Alliance kan fuldt ud tilslutte sig målsætningerne i det forslag til forordning, vi har fået forelagt.
Det er nemlig således, at hvis de europæiske institutioner fortsat ønsker at spille en fremtrædende rolle i kampen mod kønsdiskriminationen, bør de foregå med et godt eksempel ved behandlingen af deres egne tjenestemænd og øvrige ansatte.
Derfor har min gruppe også kunnet tilslutte sig grundholdningen i Lindholm-betænkningen; og vi har således støttet hovedparten af de ændringsforslag, som tog udgangspunkt i denne grundholdning med henblik på at forbedre Kommissionens forslag.
Idet jeg på dette punkt udtrykker min personlige holdning, må jeg - vel vidende at jeg her går imod den nuværende tendens - dog sige, at det ikke forekommer mig muligt at støtte ændringsforslag 5, 12, 13 og 14, som rejser et principielt spørgsmål, fordi de indfører en forskelsbehandling ved ansættelsen og forfremmelsen af Fællesskabernes tjenestemænd.
Her drejer det sig ikke kun om ligebehandling af kønnene, men om et andet samfundssyn. Idéhistorien har allerede længe beskæftiget sig med disse problemer. På den ene side er der de ideologier, som jeg - hvis jeg skal udtrykke mig kort - vil betegne som »kollektivistiske«, og som bygger på »ligestilling« med de velbekendte følger for individets frihed og ansvar. På den anden side er der de liberale tankesystemer, der baserer sig på det, jeg vil kalde »velgørendhedsprincippet«, dvs. man overlader det til det individuelle initiativ at korrigere de uligheder, der måtte opstå.
Jeg selv er radikal, idet jeg hylder retfærdighedsprincippet, ifølge hvilket man bør fordømme diskrimination baseret på objektive kriterier (race, køn, sprog eller oprindelse) og sikre lige rettigheder og lige muligheder. Når det gælder mand/kvinde-problematikken, foretrækker jeg derfor den kvalitative lighed frem for den kvantitative. Således tror jeg mere generelt, at man ikke kan fjerne en faktisk ulighed ved at indføre en juridisk ulighed, med mindre man bevæger sig i retning af »idealsamfundet«, hvor den enkelte - mand og kvinde - indtager den plads, de har fået tildelt i kraft af matematiske beregninger. For mit vedkommende ønsker jeg ikke et sådant samfund.

Fabre-Aubrespy
Hr. formand, hr. kommissær, kære kolleger, vores gruppe kan tilslutte sig forslaget til Rådets forordning, som vi har fået forelagt, men jeg vil i den forbindelse fremsætte to bemærkninger, den ene vedrørende proceduren, den anden vedrørende substansen.
Hvad proceduren angår, blev den første betænkning af Lindholm den 27. januar forkastet efter drøftelse af ændringsforslagene i Retsudvalget. Hvad skete der egentlig? Ændringsforslagene, som ikke havde kunnet samle konsensus, blev med nød og næppe vedtaget, i mange tilfælde med en enkelt stemmes flertal, således som det fremgår af den foreliggende betænkning. Ved den endelige afstemning ændrede et af medlemmerne af udvalget holdning og stemte hverken for eller imod, hvor vedkommende oprindelig havde stemt for, hvilket bevirkede, at stemmerne stod lige, og at betænkningen blev forkastet. Efterfølgende led forslaget til lovgivningsmæssig beslutning, som var blevet sat under afstemning lidt for tidlig, den samme skæbne.
Jeg vil sige, at det glæder mig, at Retsudvalget har taget positivt imod et forslag, jeg fremsatte den 6. februar i henhold til forretningsordenens bogstav og procedurens ånd, hvori jeg opfordrede udvalget til at tage stilling til Kommissionens oprindelige forslag. Den således vedtagne tekst gør det muligt at gennemføre debatten her i aften. Det hindrer os ikke i at diskutere forslaget og stille ændringsforslag under plenarmødet.
Når dette er sagt, vil jeg fremkomme med en bemærkning vedrørende substansen. Forskelsbehandlingen mellem mænd og kvinder har ført til vedtagelsen af foranstaltninger, som rejser en række alvorlige juridiske problemer, der truer selve grundlaget for vores demokratiske samfund. For at sige det kort har man bevæget sig fra et system med besættelse af stillinger i henhold til kvotaordninger til et system, hvor man forbeholder en bestemt gruppe en række stillinger på grundlag af det famøse princip om positiv særbehandling. Jeg er enig med min kollega, hr. Hory, i de synspunkter, han fremlagde for et øjeblik siden. Han kunne også have citeret de berømte ord, som tilskrives en kommunistisk minister for offentligt ansatte: « I et samfund, der bygger på forskelsbehandling, må man gøre brug af forskelsbehandling for at indføre ligebehandling«.
Dette rejser rent faktisk to problemer. Det første er af juridisk art. Forfatningsdomstolene i Frankrig, Italien og Tyskland samt EF-Domstolen - sidstnævnte i Kalanke-dommen - har forkastet de foranstaltninger, der automatisk sikrer, at en stilling i henhold til det famøse ligestillingsprincip tildeles en kvinde i situationer, hvor den mandlige og kvindelige ansøger har lige gode forudsætninger. Men dette rejser også et principielt problem, der skyldes karakteren af den positive særbehandling, og det forhold at dennne rokker ved selve grundlaget for vores demokratier, fordi det er selve borgerbegrebet, der anfægtes. Hvad kan man gøre? Man bør naturligvis indføre foranstaltninger, der bidrager til ligestilling. Man bør også indføre incitamenter, således som det undertiden sker inden for de politiske partier. Men man bør ikke blande tingene sammen. Jeg er ikke sikker på, at ændringsforslagene - der er ti, og de otte er stillet af de samme personer - bidrager til større ligestilling.
Ved at stille så kontroversielle ændringsforslag, som jeg allerede har nævnt, eller ændringsforslag nr. 3 eller nr. 10 vedrørende samliv uden for ægteskab eller ændringforslag nr. 11 vedrørende registreret partnerskab som lovgivningsmæssigt ligestillet med ægteskab fordrejer man debatten. Dermed risikerer man, at Kommissionens forslag forkastes.
Af de udmærkede grunde, hr. Casini fremlagde for et øjeblik siden, vil vi ikke stemme for disse ændringsforslag. Såfremt ændringsforslagene vedtages, og Kommissionens forslag forkastes, vil kvindernes stilling i sidste instans ikke være blevet forbedret. Det er grunden til, vi ønsker at holde os til Kommissionens tekst.

Falconer
Hr. formand, jeg glæder mig over ordførerens betænkning. Den bidrager i vidt omfang til at modvirke den ulighed, der ikke kun findes for kvinder, men også for mænd og andre kvinder, som oplever forskelsbehandling på grund af deres seksuelle orientering. De ændringsforslag, som fru Zimmermann m.fl. har stillet, bidrager også i vidt omfang til at forsøge at modvirke denne form for forskelsbehandling.
Som svar til den sidste taler og også hr. Hory vil jeg sige, at man ikke kan skille sig af med århundreders ulighed ved blot at vende 180 grader og sige, at vi sætter vor lid til, at de samme mænd behandler kvinder retfærdigt. Det vil ganske enkelt ikke ske. Gudskelov er kvinderne ved at indhente dette. I de seneste 50 år har vi set kvinder kæmpe og trænge sig fremad med henblik på at få disse uligheder fjernet. I begyndelsen, da hr. Hory talte, troede jeg, at han i betragtning af de storsindede bemærkninger til fru Lindholm ville slå kraftigt til lyd for, at disse diskriminerende hindringer fjernes, og at kvinder i en vis grad opnår lige repræsentation. Men han vendte 180 grader og angreb det centrale i betænkningen, idet han sagde, at han ikke kunne støtte ændringsforslag nr. 5, 12 og 14. Ændringsforslag nr. 5, 12 og 14 er de ændringsforslag, som rent faktisk siger til Kommissionen: «I sikrer, at der er en reel ligestilling inden for Kommissionen, når I ansætter personale«.
Det, der optager mig i særlig grad i forbindelse med denne betænkning, er indeholdt i ændringsforslag nr. 18. Jeg mener, at man er nødt til at gå videre end domstolene for at modvirke uligheder. Jeg er også enig i, at vi er nødt til at kæmpe på arbejdspladserne. Derfor er det vigtigt, at vi rent faktisk giver tillidsmændene og arbejdstagernes repræsentanter disse redskaber til at løse problemerne, inden de kommer for domstolen. Det er derfor, jeg mener, at ændringsforslag nr. 18, som jeg stillede på Den Socialistiske Gruppes vegne, bør støttes af hele Parlamentet. Det vil give de pågældende arbejdstagerrepræsentanter mulighed for at få akter over forskellige tjenestemænd med henblik på at sammenligne dem med akterne over andre, som søger stillinger. Jeg må understrege, at det, vi taler om her, er arbejdserfaring.
Jeg ser på den tyske oversættelse, og det hedder heri 'Laufbahnen' . Jeg forstår på mine tyske kolleger, at dette vedrører curriculum vitae. Den korrekte oversættelse, som jeg forstår det, er 'Arbeitserfahrung' , hvilket er arbejdserfaring. Kan vi sikre, hr. formand, at De og andre, herunder personalesekretariatet, kontrollerer de ændringsforslag, der er stillet, for at sikre, at de afspejler ønskerne blandt de medlemmer, der stillede dem? Dette ændringsforslag er stillet forkert. Oversættelsen er forkert. Jeg har min tillid til og håber, at Parlamentet vil rette det.

Pex
Hr. formand, jeg taler på vegne af den nederlandske del, et mindretal i Den KristeligDemokratiske Gruppe, der håber på at få lidt forstærkning i morgen. I to og et halvt år har jeg beskæftiget mig med andragender fra de europæiske embedsmænd, der krævede og kræver ligebehandling; det var navnlig homoseksuelle par. Desværre opnåede jeg ikke noget resultat. Jeg var nødt til gang på gang at fiske sagens akter frem fra støvet hos Europa-Kommissionen. Jeg takker ordføreren og stillerne af ændringsforslagene, fordi de i dag giver sagen en ny chance.
Arbejdsgivere, i hvert fald de gode, er klar over, at en god hjemmefront er godt for arbejdet. Det er godt for arbejdet, når der er nogen hjemme, der tager sig af arbejdstageren. Det gælder ikke for de europæiske institutioner. Jan gifter sig med Marie, der flages, og ingen gør sig bekymringer om de finansielle konsekvenser. Når Jan tyve år senere dør, sørger man uden nogen problemer for Marie til graven. Helt anderledes arter det sig for Robert og Arthur, for slet ikke at nævne Françoise og Nicolette, idet de som kvinder behandles ekstra dårligt.
Denne forskel, hr. formand, kaldes forskelsbehandling. Det er et udtryk, man afskyr her i Parlamentet, medmindre det da handler om homoseksuelle par. Arbejdsgivere i Nederlandene med en sådan vedtægt ville i Nederlandene ende i fængsel. Ikke her. Her sidder arbejdsgiveren bag ved bordet og taler med os om forskelsbehandling verden over, men ikke hos sit eget personale.
Jeg vil stille kommissæren to klare spørgsmål. Hvis Parlamentet i morgen vedtager beslutningen og ændringsforslagene, hvad stiller Europa-Kommissionen så op med vedtægten? Hvor lang tid skal der gå, førend der reelt bliver sat en stopper for denne forskelsbehandling? Hvorfor er der ingen respekt for love og grundlove i de medlemsstater, der vitterlig har ordnede forhold på det punkt? Hvorfor har Europa-Kommissionen ikke mod til over for den belgiske regering at gøre sin indflydelse gældende til fordel for mennesker som Arthur, der nægtes opholdstilladelse i Belgien, således at disse mennesker ikke behøver at flygte til Nederlandene for derfra at kunne udføre deres arbejde i Bruxelles? Europa-Kommissionen gør intet ved det. Politikere med respekt for sig selv går ind for et samfund, der blandt andet bæres af omsorg for næsten. Det påhviler en arbejdsgiver at bidrage dertil. To mennesker, der tager sig af hinanden, er meget bedre stillet i samfundet end hver for sig. Det anerkendes af alle, men ikke af arbejdsgiveren, de europæiske institutioner, med hensyn til de embedsmænd, der ikke kan eller vil indgå ægteskab.

Eriksson
Hr. formand, jeg vil gerne benytte lejligheden til at oplyse alle de tilstedeværende i Parlamentet om, at jeg er stockholmer. I Stockholm består størsteparten af »familierne« af én person. Med hensyn til det princip, at der skal forekomme børn , for at der kan være tale om en familie , mener jeg, at man også burde tillade homoseksuelle at adoptere børn - hvis det er det, der mangler - så er dét problem løst.
Jeg hilser fru Lindholm arbejde for at få EU-institutionerne til at tage Europa-Parlamentets beslutninger alvorligt velkommen - Parlamentet har i disse beslutninger udtalt sig om ligestilling og ikke-diskriminering; de er blevet gentaget mange gange, og de er blevet vedtaget i meget stor enighed.
At anvende aldersgrænser for ansættelse og at nægte homoseksuelle, der lever i parforhold eller bofællesskab, deres rettigheder - sådanne rettigheder, som deres heteroseksuelle kolleger nyder - er ikke kun at betragte som aktiv forskelsbehandling af en gruppe borgere, men også som en tilsidesættelse af en række nationale lovgivninger, bl.a. den svenske.
I Europa-Parlamentet er vi gode til at udtale os med stor værdighed og med meget store ord. Vi har nu muligheden for ved den kommende afstemning om fru Lindholms betænkning aktivt at give disse store, smukke ord et konkret indhold ved at stemme for de fremsatte ændringsforslag. Det håber jeg, at ikke kun et flertal, men samtlige medlemmer vil gøre - også selvom udvalgsbehandlingen kan give anledning til at tro, at det modsatte vil ske. Det håber jeg, således at ord som kompetence, ligestilling og lige muligheder for alle uanset alder, køn og seksuel orientering får substans og troværdighed. At stemme imod disse ændringsforslag er efter min mening ikke alene det samme som at bidrage aktivt til forskelsbehandling, men også som aktivt at modsige sig selv.

Gebhardt
Hr. formand, mine damer og herrer, mange mænds arrogance er heller ikke til at overhøre her - mange, ikke alle, det vil jeg gerne tilføje. At påstå, at ligestilling er mulig, hvis vi blot i juridisk henseende sørger for en meget præcis ligestilling, er virkelig så arrogant, at man næppe kan følge det. Disse livsforløb, disse arbejdsstrukturer, arbejdsverdenen, alle ansættelses- og forfremmelsesvilkår er jo baseret på mændenes livsverdener, på mændenes livserfaringer. Og De siger i fuld alvor til os: «Ja, I kvinder, bliv dog blot ligesom vi mænd, og så har I også de samme muligheder!« Tror De i ramme alvor, at vi ønsker det, at vi ikke ønsker at forblive os selv? Det er da ikke rigtigt! Det kan da virkelig ikke være rigtigt!
Familien er noget værdifuldt. Det er rigtigt. Men den er ikke alt. Man må ikke tage fejl af, at familien netop ikke er det almengyldige eller den almengyldige livsform i vort samfund. Den er det i mindre og mindre grad. Og familie betyder ikke at have en vielsesattest. Familie betyder mennesker med børn. Hvad har vielsesattesten egentlig at gøre med dette? Det drejer sig om det at leve sammen, det at være sammen, og det skal der tages hensyn til, uanset om de mennesker, der lever sammen, er af forskelligt køn eller af samme køn. Der er ingen grund til, at disse mennesker skal forfordeles, blot fordi de åbent siger, jeg lever, som jeg er, og jeg ønsker at have og få de samme chancer og de samme muligheder, som de andre også har. Der er ingen grund til, at vi skulle afvige fra de principper, som vi allerede har vedtaget i Europa-Parlamentet. Disse vedtog vi jo - det har fru Ullmann jo også allerede sagt - i februar 1994.

Liikanen
Hr. formand, det forslag fra Kommissionen, der nu er til høring i Parlamentet, har allerede en lang historie bag sig. Kommissionen forelagde forslaget til behandling i Parlamentet første gang for fire år siden i marts 1993. Forslaget har to formål, for det første at indføje ligestillingsprincippet i vedtægten for tjenestemænd og for det andet at muliggøre anvendelse af positive særforanstaltninger til forbedring af kvindernes stilling, såfremt forholdene er diskriminerende for kvinderne.
Parlamentet forelagde sin første betænkning i november 1993. Kommissionen ændrede på grundlag af denne sit forslag og indføjede forbuddet mod forskelsbehandling på grundlag af seksuel orientering. Jeg kunne først sende Kommissionens ændrede forslag til Rådet i marts 1996, da ændringerne af vedtægterne kræver omfattende høringer af især personalerepræsentanter. Da der var gået ret lang tid siden Kommissionens forelæggelse og ændring af forslaget, bad Parlamentet Rådet om at blive hørt igen, og denne anmodning blev godkendt i oktober 1996. Nu har udvalget indgivet talrige ændringsforslag. De vedrører såvel ligebehandling af mænd og kvinder som forskelsbehandling på grundlag af seksuel orientering. Jeg ønsker at påpege, at det nærværende forslag fra Kommissionen kun er en lille delreform og ikke nogen fuldstændig reform af forvaltningen. Målet er nu efter fire år at få denne lille delreform til at træde i kraft, for at vi kan koncentrere os om behovene for større ændringer.
Der har i debatten især været to spørgsmål, som jeg vil kommentere. Den ene vedrører aldersgrænsen og det andet papirløse parforholds stilling. I forslaget foreslås en afskaffelse af aldersgrænser ved udvælgelsesprøver til Fællesskabets institutioner. Sagen har været drøftet i meget lang tid, og argumenterne for og imod er kendte. Jeg vil understrege, at vedtægten for tjenestemænd åbner for anvendelse af aldersgrænser, men den forpligter ikke til det. Anvendelsen af aldersgrænser er altså ikke obligatorisk ifølge det nuværende regelsæt. Det bør overvejes, hvornår det er rimeligt at anvende aldersgrænser, og hvornår det ikke er og tage stilling fra sag til sag.
Et praktisk problem, som jeg gerne vil tale mere med udvalget om, er afholdelsen af udvælgelsesprøver. Sidst da der i 1993 blev afholdt udvælgelsesprøver for unge tjenestemænd i kategori A i tolv medlemslande, var der 50.000 ansøgere fra tolv medlemslande på ni sprog. Der blev til sidst optaget 600 på reservelisten, dvs. lidt over en procent. Det var et enormt administrativt arbejde. Hvis der nu skal afholdes en tilsvarende udvælgelsesprøve, som man snart skal til, vil ansøgerantallet fra alle femten medlemslande bestemt stige betydeligt, men samtidig er antallet af nye stillinger klart mindre, da budgettet begrænser mulighederne for nye stillinger. Aldersgrænsen har været en måde til at regulere antallet af ansøgere på. Dens berettigelse kan diskuteres.
Derimod vil jeg dog understrege, at aldersgrænsen ikke altid er blevet brugt som et krav ved ansættelsen. De fleste midlertidigt ansatte tjenestemænd er blevet ansat i Kommissionen uden brug af aldersgrænser, og mange af dem er efter udvælgelsesprøver blevet fastansat. Kommissionen har på det seneste på mit initiativ vedtaget en ny politik for midlertidigt ansatte tjenestemænd, der har følgende indhold: I fremtiden afholdes to slags udvælgelsesprøver, en for unge tjenestemænd og en for ældre tjenestemænd, der allerede har erhvervserfaring. Hensigten er, at alle udvælgelsesprøver skal være åbne og offentlige både for de unge og ældre, men at man af de ældre kræver større ekspertise. Denne fremgangsmåde er allerede blevet anvendt ved rekrutteringen fra de nye medlemslande. Til de lavere karrieretrin i kategori A, er der blevet ansat unge uden eller med begrænset erhvervserfaring. Derimod er der blevet arrangeret udvælgelsesprøver for ældre tjenestemænd, dvs. tjenestemænd i kategorierne A4 og A5. De har derefter varetaget mere krævende opgaver.
Jeg har netop sammenlignet resultaterne fra disse udvælgelsesprøver, efter at rekrutteringen har fundet sted. Ved udvælgelsesprøverne for unge tjenestemænd i kategori A fra de nye medlemslande udgjorde kvinderne 51 % af dem, som blev optaget på reservelisten. For de ældre tjenestemænds vedkommende var kvindernes andel lidt over 30 %. Dette afspejler sikkert udviklingen i samfundet. De unge kvinders stilling er allerede i dag klart bedre end for omkring 10-20 år siden. Spørgsmålet bør overvejes i de enkelte tilfælde. Jeg er ikke sikker på, at det er nødvendigt at afskaffe enhver aldersgrænse. Hvert tilfælde kan vurderes for sig. Men som sagt, er Kommissionen ved at arrangere udvælgelsesprøver, også for ældre tjenestemænd.
I forbindelse med det andet spørgsmål, nemlig forbuddet mod forskelsbehandling begrundet i seksuel orientering er Kommissionen klar over problemerne med papirløse forhold og den forskelsbehandling, de er udsat for, og har forsøgt at finde en løsning på problemerne. Sidste sommer vedtog Kommissionen en administrativ reform, der sikrer alle homo- og heteroseksuelle parforhold alle de rettigheder, som kan sikres, uden ændring af vedtægten, dvs. på grundlag af den nuværende forordning. Jeg har hørt, at Europa-Parlamentet og Rådet er ved at udarbejde tilsvarende reformer. Jeg opfordrer parlamentarikerne til at følge denne sag.
Nu foreslår Parlamentet, at vedtægten for tjenestemænd skal ændres således, at alle papirløse par har er berettiget til at få de samme sociale ydelser som ægtepar. Det er rimeligt ud fra ligestillingssynspunkt. Inden Kommissionen udarbejder et forslag om dette, bliver vi nødt til at foretage følgende politiske vurdering: Rådet har mildt sagt indtaget en fjendtlig holdning til tjenestemændenes rettigheder og har på mange områder foreslået betydelige indskrænkninger. Hvis vi udarbejder et forslag om at udvide ægteparrenes rettigheder til at omfatte papirløse forhold er der fare for, at Rådet vil reagere ved også at fratage ægteparrene disse rettigheder, som ikke findes i mange lande. Man bør nøje overveje, om man vil løbe denne risiko, eftersom vi også bliver nødt til at drøfte dette med personalets repræsentanter. Jeg har ikke personligt noget imod det. Jeg er absolut af den overbevisning, at behandlingen af ægtepar og papirløse parforhold skal være ens. Der er virkelig risiko for, at Rådets mener, at ligebehandlingen gennemføres ved at fjerne ægteparrenes særlige rettigheder, og at de papirløse parforhold dermed sidestilles med ægteparrene.
Alt i alt vil jeg om Parlamentets ændringsforslag fastslå, at jeg på mange punkter er af samme overbevisning. Nu bør man imidlertid overveje, om man skal gennemføre denne delreform, der har været undervejs i fire år, eller om man skal åbne for debatten og behandlingen på ny. Et andet alternativ er, at denne lille reform vedtages, og at man derefter går i gang med at forberede en samlet reform af vedtægten, der på mange punkter er nødvendig inden udvidelsen. Desværre er behandlingen af disse sager utrolig langvarig. Denne sag har taget fire år, og hvor lang tid vil der mon gå, inden vi begynder at overveje en samlet reform? Det er måske en god ide at drøfte dette med udvalget. Allerede de interne forhandlinger og høringer af personaleorganisationerne er særdeles langvarige. Procedurerne tager tid. Hvis der skal gøres, skal det gøres således, at det også vil være afsluttet i det nuværende Parlamentets og Kommissionens valgperiode. Jeg takker udvalget for den opmærksomhed, som det har vist sagen, og jeg vil med glæde fortsætte drøftelserne om sagen på et senere tidspunkt.

Pex
Hr. formand, jeg har stillet kommissæren tre klare spørgsmål og jeg har ikke fået svar. Jeg mener, at jeg efter to og et halvt år har ret til et svar. Kommissæren siger, at han er enig i ændringsforslagene, men foretager sig ikke yderligere. Kommissionen har initiativret. Så lad da kommissæren gøre noget nu, og lad ham da i det mindste besvare mine spørgsmål.
Lad mig gentage spørgsmålene: For det første, hvad gør Kommissionen, hvis Parlamentet i morgen vedtager ændringsforslagene; for det andet, hvor længe vil der i så fald gå, før vedtægterne ændres og for det tredje, hvorfor respekterer Europa-Kommissionen ikke lovene og grundlovene i de lande, hvor der er ligestilling? Jeg anmoder Dem, hr. formand, om at sørge for, at Europa-Parlamentet får svar på disse tre indtrængende spørgsmål.

Liikanen
Hr. formand, jeg har lige påpeget, at vi bliver nødt til at overveje, om vi skal vedtage denne delreform eller ej. Hvis man ønsker dette, skal det vedtages i sin nuværende udformning. Hvis vi ønsker at tage sagen op på ny, står vi sandsynligvis over for en behandlingsprocedure, der tager yderligere et par år. Af hensyn til samarbejdet med personalet bliver vi nødt til at indlede nye høringer om dette i sin helhed. Det bør Kommissionen overveje. Jeg vil selv være tilbøjelig - men det må Kommissionen derefter tage stilling til - til i dag at træffe en afgørelse, hvor denne lille delreform vedtages, og at der tages hensyn til Parlamentets betragtninger, når den samlede vedtægt skal behandles.
Et andet problematisk juridisk spørgsmål er, om personer kan behandles forskelligt i henhold til vedtægten for tjenestemænd i De Europæiske Fællesskaber. De juridiske eksperter har hidtil sagt, at alle tjenestemænd skal behandles ens ifølge vedtægten for tjenestemænd i De Europæiske Fællesskaber. Den giver os ikke juridiske muligheder for at skelne mellem tjenestemænds rettigheder på grundlag af nationalitet. Det er altså eksperternes holdning, og det er en juridisk fortolkning, som det er vanskeligt for Kommissionen at se bort fra. I det omfang medlemsstaternes holdning ændrer sig - i et par lande er papirløse parforholds og især homoseksuelle pars rettigheder og registrering nu blevet anerkendt - forbedres mulighederne selvfølgelig for at få ændringerne igennem i Rådet. Det ville glæde mig meget, hvis medlemsstaternes holdninger udviklede sig således, at sagerne også i denne sammenhæng blev bragt i orden.
Det tredje punkt, som jeg gjorde opmærksom på, er den politiske vurdering, som er nødvendig, hvis vi skal komme med et forslag om at indføre samme forhold for papirløse parforhold og ægtepar. Er Kommissionen rede til at løbe risikoen for, at de nuværende rettigheder, især de økonomiske rettigheder, for ægtepar fjernes, og at der derigennem opnås ligebehandling? Det kan efter manges mening være en enkel sag, men jeg kan oplyse, at det er et meget følsomt spørgsmål for personaleorganisationerne.

Formanden
Tak, hr. kommissær.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 12.00.
(Mødet hævet kl. 23.00)

