Godkendelse af protokollen fra foregående møde
Formanden
- Protokollen fra mødet torsdag den 13. december 2001 er omdelt.
Hvis ingen gør indsigelse, betragter jeg den som godkendt.

Buitenweg
Fru formand, jeg har et spørgsmål vedrørende det fuldstændige forhandlingsreferat. Sidste onsdag aften meddelte næstformand Onesta, at der torsdag morgen skulle stemmes om en uopsættelig forhandling om den europæiske arrestordre. Torsdag morgen anmodede hr. Watson, formanden for Udvalget om Borgernes Friheder og Rettigheder, plenarforsamlingen om at stemme om en uopsættelig forhandling om - og jeg citerer fra det fuldstændige forhandlingsreferat - "two framework decisions from the Council, one on combating terrorism, the other on a proposal for a European arrest warrant".
Total forvirring. Det viser, at den beslutning, som blev truffet sidste torsdag, var alt for forhastet og uovervejet. Fru formand, kan De på grundlag af det fuldstændige forhandlingsreferat redegøre for, hvilke emner vi præcist fører en uopsættelig forhandling om? Og nu, hvor vi er i gang med klargørelserne, kan De så garantere, at teksten om den europæiske arrestordre, som vi kunne stille ændringsforslag til indtil sidste torsdag kl. 16.00, stadigvæk er den samme tekst og ikke er blevet ændret i weekenden? Hvis det er tilfældet, gør vi os i dag endnu en gang helt til grin.

Formanden
Fru Buitenweg, jeg kan fortælle Dem, at det kun drejer sig om den europæiske arrestordre. Det er det, det drejer sig om.
(Protokollen fra foregående møde godkendtes)

Meddelelse fra formanden
Formanden
Som De ved, er det så godt som sidste gang, at jeg har den ære at præsidere over Parlamentet. Jeg sætter pris på at gøre det i forbindelse med det ekstraordinære møde, hvor hr. Verhofstadt, formanden for Rådet, kommer og fortæller os om mødet i Laeken og om et belgisk formandskab, der har været helt enestående.
Jeg holder ikke nogen tale. Jeg vil blot endnu en gang af hjertet takke Dem for den tillid, De viste mig den 20. juli 1999, da De valgte mig til formand for Europa-Parlamentet.
Jeg har påtaget mig dette hverv med beslutsomhed, med lidenskab og med det mål for øje hele tiden så loyalt som muligt at repræsentere størstedelen af Parlamentets overbevisninger og holdninger.
I den forbindelse har jeg altid kunnet være stolt af Europa-Parlamentet.
Jeg vil gerne have lov til at rette en særlig tak til generalsekretæren, Julian Priestley, og samtlige medarbejdere i Parlamentet, som har bistået mig med en ekstraordinær motivation og et ekstraordinært venskab.
Jeg takker Dem, kære kolleger, for den støtte De har ydet mig i alle situationer, og jeg ønsker min efterfølger et lige så aktivt og lykkeligt formandskab, som det jeg har haft.
(Kraftigt bifald) Tak kære kolleger! Tusind tak.
(Stående bifald)

Verhofstadt
Fru formand, jeg vil gerne som formand for Rådet først og fremmest give udtryk for min taknemmelighed, men også for min beundring for Deres formandskab. Under Deres ledelse har Europa-Parlamentet udført en imponerende politisk opgave, men især en imponerende lovgivningsmæssig opgave. De har selv udført et stykke pionerarbejde, både på det eksterne plan, men også for EU. Allerede længe inden krisen i Afghanistan henledte de EU's opmærksomhed på dette spørgsmål, og De havde allerede indledt kampen for de afghanske kvinders skæbne.
Deres rolle i udarbejdelsen af chartret om grundlæggende rettigheder må ikke undervurderes, og det vedrører alle EU-borgere.
Under mødet i Laeken brugte vi den model for et konvent, som De er en af ophavsmændene til. I flere henseender har De forberedt Europa-Parlamentet på den nye tid, der kommer til at præge forholdet mellem institutionerne.
Endelig vil jeg også gerne takke Dem varmt for det fremragende samarbejde mellem Parlamentet og Rådet under Deres formandskab. Mange tak for alt dette!

Prodi
Fru formand, jeg vil gerne rette en varm tak til Dem og tilslutte mig den ros, man gav Dem og de resultater, De har opnået i Deres periode som formand for Europa-Parlamentet. Det har været nogle meget vigtige år, hvor vi har indledt de debatter, der er af afgørende betydning for EU's fremtid. I den forbindelse har De spillet en meget aktiv rolle, hvor De har været opmærksom, lydhør og imødekommende over for den europæiske befolknings ønsker og alles behov.
Som vi kan se, er det således ikke kun Parlamentet, men også Kommissionen, som er Dem taknemmelig for denne konstante og effektive indsats. Her vil jeg navnlig gerne understrege Deres store bevidsthed, som kommer til udtryk i den gentagne afvisning af enhver form for vold og ikke mindst terroristisk vold. Fru formand, Deres indlæg har en moderat tone, men et klart og stærkt indhold, og de har opmuntret og støttet alle europæiske demokrater i deres kamp for en fredelig sameksistens mellem vores borgere.
Jeg ønsker Dem alt det bedste for fremtiden, og jeg er sikker på, at det vil være til gavn for EU, som De har gjort så meget for i disse to et halvt år. Tak, fru formand,

Poettering
Kære fru formand, hr. formand for Rådet, hr. formand for Kommissionen, kære kolleger, tidspunktet er kommet til at takke vores formand, Nicole Fontaine, som kommer fra vores gruppe, meget, meget hjerteligt for den lidenskab - det har hun netop selv sagt - hvormed hun har udøvet sit embede gennem to et halvt år.
Kære fru formand, De følger i rækken efter Louise Weiss og Simone Veil. Louise Weiss, Simone Veil og Nicole Fontaine, det er tre store kvindelige formænd for Europa-Parlamentet. Vi spørger i dag: Hvad var de mest fremtrædende kvaliteter ved Deres formandskab? Den første er, at De altid har sat og fortsat sætter fællesskabstanken, handling gennem de europæiske institutioner, i centrum for Deres politik, og det vil i første række sige Europa-Parlamentet, som De - og det er den anden bemærkning - altid har repræsenteret meget værdigt i offentligheden, men også på topmøderne. Når fotografiet fra Laeken nu viser Dem mellem den belgiske konge og den franske præsident, er det et udtryk for Deres gennemslagskraft.
For det tredje - og her har De været et eksempel som få andre - har De kæmpet mod enhver form for terrorisme, naturligvis især mod terrorismen i Spanien, men også alle andre steder i verden. Deres indbydelse til kommandant Massoud var en af Deres store beslutninger, hvormed De samtidig foregreb det, som er sket i Afghanistan. Vi har således alle sammen anledning til at takke Dem hjerteligt i dag! De har naturligvis hele tiden været fuldgyldigt medlem af vores gruppe, også som formand, men De vender nu, når De overdrager formandskabet i januar, tilbage til arbejdsstrukturerne i vores gruppe, og De kommer så til at flankere den tidligere formand for Europa-Parlamentet, som vi sætter lige så højt, José María Gil-Robles Gil-Delgado. Vi glæder os over, at vi så vil have Dem hos os i det daglige arbejde, ligesom José María Gil-Robles Gil-Delgado. Vi byder Dem hjertelig velkommen tilbage i vores gruppe, og vi siger Dem oprigtig tak for Deres overbevisende arbejde, ærede, kære fru formand Nicole Fontaine!

Barón Crespo
Fru formand, hr. formand for Rådet, hr. formand for Kommissionen, mine damer og herrer, først vil jeg tillade mig at sige, kære Nicole, at jeg forstår Deres følelser i dag.
Det er klart, at vores politiske gruppe, socialisterne, ikke har valgt Dem. Men i dag kan jeg i min gruppes navn sige, at jeg takker Dem for Deres formandskab.

... og at De er velkommen blandt os, for vi er alle medlemmer af Europa-Parlamentet, der netop arbejder for en smuk sag, som i dag oplever et historisk vendepunkt. Jeg tror, at De i løbet af Deres formandskab først og fremmest har bevist Deres tilknytning til frihedens og demokratiets sag, ikke blot uden for EU, men også inden for EU, og det vil jeg takke Dem for.
Derudover har De deltaget i kampen for frihed og demokrati imod terrorisme, der er blevet til en verdensomspændende fare. Dette er allerede blevet sagt, men det kan ikke understreges kraftigt nok. De har også kæmpet for at sikre, at EU gør fremskridt, og man accepterer mere og mere, at denne institution tager den udviklende proces til sig, som kendetegner vores lande, det vil sige en åben og demokratisk debat. Jeg tror også, at vi skal hylde og takke Dem for Deres støtte til konventet som metode, hvor de to søjler for demokratisk legitimitet mødes.
Med hensyn til de spørgsmål, som vi har været uenige om, fru formand, har De haft Deres meningers mod. Og vi har haft vores meningers mod. Men under alle omstændigheder så tror jeg, at dette også har hjulpet med til at fremme den sag, der samler os alle i Parlamentet, nemlig kampen for demokratiet, for et demokratisk EU, der ikke blot repræsenterer vores folk, men også vores borgere. Mange tak, fru formand!
(Bifald)

Cox
Fru formand, kære Nicole, min gruppe støttede Dem, da De tiltrådte. Det gjorde vi med stolthed, og jeg er også i dag stolt over Deres resultater efter to og et halvt år. De har været en fremragende repræsentant for Parlamentet, og De fortjener ros og støtte fra alle her i salen.
De overtog formandsposten i en meget vanskelig periode, hvor der var et dårligt forhold mellem EU's to vigtigste institutioner, Kommissionen og Parlamentet. Efter min mening er det lykkedes Dem at genoprette et effektivt og betydeligt samarbejde, som er alfa og omega for en velfungerende fællesskabsmetode. Tak for det. Det var en strategisk præstation af væsentlig betydning for Europa og ikke kun for Europa-Parlamentet.
Under Deres formandskab har vi i imponerende grad øget vores arbejdstempo i den fælles lovgivning, og det skyldes god styring af vores dagsorden. De har utrætteligt forsvaret og fremmet chartret om grundlæggende rettigheder, og det skal De have ros for. De har vist en særlig styrke i bekæmpelsen af terrorisme og har således bidraget med værdighed til Parlamentets demokratiske formål. De argumenterede stærkt for et konvent. For 12, 11 eller 10 måneder siden var De den eneste, der argumenterede for det. Nu har De sat standarden, og det takker vi Dem for.
Der har været uoverensstemmelser under Deres formandskab, og jeg er enig med Enrique Barón Crespo i, at De i hvert fald har haft Deres meningers mod. Jeg har altid syntes, at De i disse situationer handlede både modigt og konsekvent. For mig er det et udtryk for Deres store personlighed og styrke som formand.
Som kvindelig formand har De forstået at handle som både kvinde og formand. De har repræsenteret den store del af Europas folk, som i høj grad er underrepræsenteret, ikke alene på folkevalgte poster, men også i mange andre dele af den offentlige forvaltning og den offentlige sektor i det hele taget.
Tak for alt, hvad De har gjort for Europa-Parlamentet. Tak for den styrke og det kvindelige islæt, De har bidraget med i Deres høje embede. Vi ønsker Dem held og lykke i fremtiden.

Hautala
Fru formand, kære Nicole, jeg vil også på min gruppes vegne takke Dem for de to og et halvt år. Særligt vil jeg sige, at vores gruppe virkelig har været stolt af Dem, hver gang De har forsvaret menneskerettighederne i verden. De har hurtigt taget stilling til situationer, hvor menneskeliv har været truet. Jeg husker også det tilfælde, hvor nogle ghanesiske børn omkom i et flys lastrum, og de sendte et budskab til Europa. De ville fortælle, hvor vanskelig situationen i Ghana var. De tøvede ikke med hurtigt at tage stilling til sagen. De inviterede også general Massoud inden for i Parlamentet sidste forår, ganske som om De havde set, hvad der var ved at ske, og De stillede Dem modigt op ved siden af ham. Jeg er helt sikker på, at De på denne måde også mange gange har bragt Deres egen personlige sikkerhed i fare, og dette mod skal De have stor tak for. Europa-Parlamentet, som har ønsket at optræde som EU's moralske samvittighed, har i løbet af Deres formandsperiode virkelig fået et ansigt udadtil, og det ansigt er Deres ansigt, tak for det! De har også modigt afspejlet Parlamentets flertals holdning i situationer, hvor det ikke har været så let. Jeg husker, da man talte om Østrigs nye regering. De fortalte, hvad flertallet i Parlamentet følte, og De fortalte, at vi ikke helt havde haft hjertet med i sagen. Den situation kan heller ikke have været let for Dem.
Men nu ændres situationen i sandhed, der kommer nye personer til, og jeg vil ønske Dem alt godt i fremtiden. Måske vil De - således som man også fra min gruppes side allerede har foreslået - blive et strålende ansigt i det fremtidige konvent. Netop en skikkelse af Deres beskaffenhed ville jeg gerne se i spidsen for det. Nu er jeg ikke sikker på, at jeg er tilfreds med det, der er blevet sat i værk, men jeg ønsker Dem alt godt.

Wurtz
Fru formand, det er ikke en hemmelighed for nogen, at hverken min gruppe, for en stor dels vedkommende, eller jeg selv bidrog til Deres valg for to et halvt år siden. Grunden dertil er, at et velfungerende demokrati set med vores øjne er baseret på det udtryk for pluralisme, der karakteriserer vores samfund. Jeg har det kun så meget desto bedre med at sige, at min gruppe og jeg selv sætter stor pris på Deres formandskab i mange henseender.
De har formået at vise retfærdighed, at respektere følsomme holdninger, selv om de har været i mindretal, og at undgå politisk diskrimination. Det har ikke altid været tilfældet i Parlamentet. Deres holdning fortjener så meget desto mere at blive understreget.
De var ligeledes i stand til at indtage kontroversielle holdninger, som gør Dem ære, da de grundlæggende værdier, som EU påberåber sig, var på spil. Det krævede mod at tage parti. Det har De haft. Mere generelt kan man sige, at selv om vi selvfølgelig ikke altid har været enige i Deres offentlige erklæringer, eftersom de afspejler størstedelen af Parlamentets holdning, der desværre alt for ofte afviger fra vores, har De formået at give denne institution et værdigt image, hvis vigtigste øjeblik var den fantastiske ceremoni i forbindelse med overrækkelsen af Sakharovprisen. De ønskede den således, og Deres tale og velvalgte ord på Rådets møde i Laeken forstærkede blot indtrykket.
For alt dette og for vores fremragende samarbejde, tak!

Collins
Fru formand, på min gruppes vegne vil jeg også gerne takke Dem for Deres store indsats for Europa-Parlamentet i de sidste to og et halvt år. I den periode har vi oplevet en væsentlig politisk udvikling, især siden september i år. Jeg tilslutter mig fuldt og helt alle de mange velfortjente komplimenter til Dem fra de andre gruppeformænd her i dag.
Formandskabet for Europa-Parlamentet skal afspejle alle medlemmernes synspunkter. Jeg er meget glad for, at De, fru Fontaine, i Deres embedsperiode har gjort en ekstraordinær indsats for at sikre, at alle vores synspunkter blev repræsenteret ved de mange lejligheder, hvor De skulle leve op til dette ansvar.
Held og lykke i fremtiden. De har repræsenteret os med stor værdighed og har hele tiden vist stor respekt for alle medlemmer af Parlamentet. De meldte klart ud på vores vegne, da der var brug for en klar udmelding i bekæmpelsen af terrorisme og beskyttelsen af menneskerettigheder. Det er et meget vigtigt område for Parlamentet, hvor vi vinder mere og mere international respekt.
Det har været en glæde og et privilegium at have haft Dem som formand i de sidste to og et halvt år. Personligt vil jeg sige, at jeg, som støttede Dem ubetinget på den vigtige dag i begyndelsen af Deres embedsperiode, med stor glæde har konstateret, at De har udført Deres embede på en måde, som har oversteget alle mine forventninger og håb.

Bonde
Fru formand, de fleste i min gruppe var med til at sikre Deres valg i 1999. Jeg anbefalede Dem og stemte også personligt på Dem, fordi jeg fandt det vigtigt at bryde 10 års kartelaftaler mellem de to største grupper. Før gik posten på omgang mellem de to store grupper, og inden for de store grupper gik den på omgang mellem de største undergrupper. Hvis der var en kvalificeret kandidat fra en mindre gruppe, fra de uafhængige eller fra de mindre undergrupper i en af de store grupper, så ville den pågældende ikke have nogen chance for at blive valgt. De var en fremragende næstformand, som også kunne lede de meget svære afstemninger til alle medlemmers tilfredshed. I min anbefalingstale så jeg frem til, at De ville være en fair tillidsmand for os alle, og med den åbne valgkamp, som vi nu har mellem Cox og Martin og de tre andre kandidater, er bruddet med fortidens karteller blevet cementeret.
Bruddet med den store koalition har også givet en meget god stemning i Formandskonferencen. Nu har alle formænd samme chance for at argumentere. Enighed og uenighed går på tværs af politiske skel. Ingen kender mødernes udfald, før møderne har været afholdt. Før kunne Deres forgænger kigge på Martens fra PPE og fru Green fra PSE, og pegede de nedad, var forslaget væk, pegede de opad, var det vedtaget. Kartellet gik så vidt, at det ved en enkelt lejlighed udnævnte en embedsmand i Parlamentet imod en enig holdning blandt gruppeformændene. Den pågældende blev alene valgt, fordi det var en bestemt undergruppes tur til at få en godbid i Parlamentets administration. Også selv om fru Green dengang var imod valget, men alligevel måtte stemme for. Jeg vil gerne takke Dem for samarbejdet i den forløbne langt mere åbne periode. Det er ved at sætte gode eksempler, at vi kan medvirke til at sikre et Parlament, hvor den bedste kandidat til enhver stilling altid har i det mindste en fair chance for at blive valgt eller ansat.
Og, fru formand, må jeg så ikke også personligt takke Dem for Deres resolutte indsats for menneskerettighederne, hver gang der har været en sag. Tak, fru formand, og held og lykke i Deres næste job.

Garaud
Fru formand, hvis pluralisme er kendetegnet på demokrati, er den lille gruppe af uafhængige sikkert demokratiets kvintessens. Den er geometrisk variabel, sammensat af stærke personligheder med markante holdninger, der endog ofte står stejlt over for hinanden, og endog ofte er modsatrettede. Jeg har derfor ikke mod til at udtale mig i andres navn end i mit eget. Men jeg tror, at jeg udtrykker mig på en måde, der kan accepteres af alle.
Det er min opfattelse, at Deres formandskab først og fremmest har været præget af elegance. Det er en dyd, der går hen og bliver så sjælden, at den fortjener at blive særligt hyldet, synes jeg. Især i de politiske kredse. Deres formandskab har været præget af en elegance og en værdighed, som De hele tiden har formået at opretholde både med hensyn til Dem selv og Parlamentet, som De repræsenterer, og formandskabet har også været præget af frisind. De har i Deres formandskab stræbt efter at være frigjort for partikævl og for bekymringer, der bundede i Deres egen personlige overbevisning, for at respektere andres, og det har De i hvert fald gjort meget oprigtigt, selv om det måske ikke er alle, der kan sige, at de altid har følt det sådan. Tillad mig at takke og hylde Dem, fru formand, for disse store dyder.

Formanden
Tak, fru Garaud.
Det er en underdrivelse at sige, at jeg er dybt bevæget og rørt over det, De lige har givet udtryk for. Jeg siger ikke mere. Endnu en gang en hjertelig tak for dette venskab og for de pæne ord. Europa-Parlamentet er helt enestående, og jeg tror, at vi holder uendeligt meget af det.

Det Europæiske Råd / det belgiske formandskab
Formanden
 Næste punkt på dagsordenen er forhandling under ét om beretning fra Det Europæiske Råd og redegørelse fra Kommissionen om Det Europæiske Råds møde den 14. og 15. december i Laeken samt redegørelse fra Rådet om det belgiske formandskab.

Verhofstadt
Fru formand, mine damer og herrer, politik består ofte i at spille på flere strenge for at kunne tilpasse sig, når det er nødvendigt og under bestandigt skiftende forhold. For et halvt år siden blev vores ambitiøse planer i forbindelse med det belgiske formandskab, det kan jeg godt fortælle, faktisk åbenlyst kritiseret. Vi blev på det venligste anbefalet at begrænse målene for at sikre, at de blev ført ud i livet, og for at være sikre på, at alle ville tale om en succes. Attentaterne den 11. september vendte op og ned på vores planer og ændrede prioritetsordenen for vores ambitioner i en sådan grad, at vi var nødt til at revidere vores agenda. Heldigvis havde vi andre strenge at spille på, så vi undgik, at denne ændring udviklede sig til passivitet.
I sidste ende, fru formand, mine damer og herrer, så tror jeg, at vi har været i stand til at gennemføre mange ting. Lad os f.eks. begynde med noget, som der heldigvis næsten ikke tales om mere. På mindre end tre måneder har vi i Belgien organiseret tre møder på højeste niveau. Først et ekstraordinært møde i Bruxelles den 21. september. Dernæst et uformelt møde i Gent den 19. oktober. Og til sidst mødet i Laeken i fredags og lørdags. Jeg tror, at jeg kan sige, at på trods af de mange demonstrationer, syv i alt, som har været store, 80.000 mennesker i Bruxelles sidste torsdag, har der været meget få ulykker - et par ødelagte butiksvinduer, spredte tilfælde af hooliganisme.
Det er grunden til, at jeg gerne vil benytte denne lejlighed, hvis De tillader det, til at takke politikorpsene, der fungerede perfekt i Gent, Bruxelles og i andre byer. Jeg tror, at de har demonstreret den metode, der skal følges, nemlig diskret tilstedeværelse uden provokationer, betydelig tolerance, hvilket er normalt i et demokratisk og åbent samfund, samt hurtig og kontant indgriben, så snart grænsen blev overskredet. Derudover har vi taget de andre modstandere af globaliseringen alvorligt. Vi har talt med dem. De har endda lært os mange ting. Jeg tror og håber derfor, at den sorte liste over konfrontationer - Seattle, Nice, Göteborg og Genova - nu er færdig.
Jeg ville selvfølgelig helst tale til Dem om indholdet og substansen af topmødet i Laeken. Det, der slog mig i går, fru formand, ved anden gennemlæsning af konklusionerne fra dette topmøde, det var, at jeg tror, at vi har nået mange ting i løbet af disse to dages arbejde. Jeg ved godt, at den offentlige mening altid kigger på den slags topmøder med længsel efter show, men et sådant møde gør det primært muligt at gøre fremskridt, at sikre, at EU gør fremskridt. Efter min mening er den første etape, nemlig erklæringen fra mødet i Laeken, den vigtigste. I løbet af de sidste par måneder er teksten blevet udarbejdet, omarbejdet og finpudset, men det væsentligste er ikke blevet ændret. Med denne erklæring skal der lyttes til den stigende følelse af fremmedgørelse blandt EU-borgerne. Den skal især skabe en helt anden måde, ja, jeg ville sige en anderledes og nyskabende måde til fornyelse af EU. Med henblik herpå har vi, som De ved, skabt konventet. Dette konvent indleder sit arbejde den 1. marts 2002. De nationale parlamenter og Europa-Parlamentet får i den forbindelse en vigtig rolle på lige fod med repræsentanterne for stats- og regeringscheferne, og ud over disse aktører er der reserveret en plads til ansøgerlandene, Det Økonomiske og Sociale Udvalg, arbejdsmarkedets parter, regionerne og i særdeleshed de regioner, der har lovgivningsmæssige beføjelser.
Jeg mener, at alle tabuer er blevet fjernet, og alle spørgsmål er blevet besvaret i Laeken-erklæringen. For et par år siden ville det garanteret have været umuligt at tale om f.eks. det direkte valg af Kommissionens formand eller om en europæisk grundlov. Udvidelsen af det kvalificerede flertal og Parlamentets medbestemmelsesret står fortsat på dagsordenen, og det vigtigste er nok, at man vil arbejde hen imod en ny fordeling af kompetencerne mellem EU og medlemsstaterne. Den nye kompetencefordeling giver nye perspektiver og muligheder for mere EU på mange områder, såsom asyl-, indvandrings-, udenrigs- og forsvarspolitik, men ligeledes for et mindre detaljeret og samtidig mindre bureaukratisk Europa.
Vi skal ligeledes ændre Unionens midler, hvilket vil sige mere rammelovgivning, som giver tilstrækkelig plads til medlemsstaterne og regionerne ved gennemførelsen af Unionens målsætninger.
Kort sagt mener jeg, at vi med Laeken-erklæringen for første gang iværksætter en konkret konstitutionaliseringsproces inden for EU. I den forbindelse er formen lige så vigtig som indholdet. Med Laeken-erklæringen har vi skabt grundlaget for en ny metode til især traktatændringer. Indtil nu har man ændret traktaten i lukket kreds, i Rådets løbegange kunne man næsten sige - selv om det ikke altid er løbegange, bestemt ikke i Laeken - sammen med diplomater, personlige repræsentanter for stats- og regeringscheferne, hvor man begrænsede sig til de resterende punkter fra den forrige konference.
For første gang i Unionens historie forberedes en traktatændring af et konvent, som repræsentanter fra Parlamentet tillige deltager i. Jeg er klar over, at der var diskussioner, hvilket der sikkert også vil være i morgen, om, hvorvidt konventet er bundet af Laeken-erklæringen, eller om regeringskonferencen er bundet af konventets endelige arbejde. Jeg tror, at Laeken-erklæringen og det konvent, som erklæringen skaber, især er en mulighed for at gøre tingene anderledes, en mulighed for et nyt Europa. Hvis konventet udarbejder en god slutrapport, kan dets arbejde i politisk henseende aldrig tilsidesættes, hvilket betyder, at regeringskonferencen skal tage hensyn hertil.
Det er udfordringen i det nye år, og derfor er jeg glad for, at konventet ud over Valéry Giscard d'Estaing også skal ledes af Giuliano Amato og Jean-Luc Dehaene. Jeg har arbejdet meget godt sammen med dem i de forløbne måneder i Laeken-gruppen, som hjalp mig med at forberede og udarbejde Laeken-erklæringen. Jeg er sikker på, at de med deres store europæiske engagement vil arbejde på et ambitiøst slutdokument, som indeholder anbefalinger, hvis der er opnået enighed. Hvis der ikke hersker enighed, skal dokumentet indeholde valgmuligheder med angivelse af den støtte, som mulighederne fik inden for konventet. Det bliver med andre ord ikke en uforpligtende manøvre, som konventet næste år skal i gang med.
Hvis konventet leverer et godt stykke arbejde, er den nye metode til forberedelse af traktatændringer endelig. Derfor vil jeg gerne sige følgende til Parlamentet: Parlamentet får to medlemmer i konventets præsidium, 16 medlemmerne i konventet og lige så mange suppleanter. Deres indsats vil med andre ord være meget vigtig for konventets arbejde og resultat.
(FR) Fru formand, i Laeken erklærede vi ligeledes den fælles europæiske sikkerheds- og forsvarspolitik for operationel. Det tror jeg vil gøre det muligt at styre krisen, selv om det kun er i begrænset omfang i starten, mens vi venter på aftalen med NATO. Det skal både erkendes og understreges. De ved, at et fremskridt, en løsning, er blevet fundet med hensyn til Tyrkiet, og personligt tror jeg, at en aftale med Grækenland også er inden for rækkevidde. EU og alle medlemsstaterne vil også medvirke til fred i Afghanistan, og i løbet af denne uge fastsætter FN mandatet for en international sikkerhedsstyrke for dette land. Som aftalt under mødet i Laeken vil EU fortsat yde en indsats i de kommende dage og uger for at neddæmpe krisen i Mellemøsten. En fælles holdning mellem EU, USA og Den Russiske Føderation er absolut nødvendig. Rådet er overbevist om, at den eskalerende vold kun kan standses, hvis Israel og Palæstina accepterer at få en tredje part til at kontrollere overholdelsen af en våbenhvile. Sammen med Javier Solana skal jeg på onsdag møde USA's udenrigsminister, Colin Powell, for at drøfte dette spørgsmål.
(NL) En fælles definition af strafbare terroraktiviteter, udarbejdelsen af lister over terrororganisationer, personer, grupperinger og entiteter, samarbejdet mellem vores specialiserede tjenester og fastfrysningen af aktiver er ting, som er gennemført i de forløbne uger. De er alle vigtige dele i handlingsplanen til bekæmpelse af terrorisme, som vi udformede efter angrebene den 11. september.
Derudover gennemførtes på det juridiske plan rammeafgørelsen om bekæmpelse af menneskehandel og den fælles definition i EU af minimumsstraffe, der blev gjort afgørende fremskridt med hensyn til harmoniseringen af det meget vanskelige og prekære emne om familieret, og endelig blev Eurojust oprettet. Endelig opnåede vi - hvilket måske er det vigtigste - en aftale om den europæiske arrestordre. Jeg minder i den forbindelse om, at hr. Poettering spurgte, hvornår denne foranstaltning, som der ofte har været enighed om, reelt gennemføres. Man har i årevis talt om en fælles arrestordre, men der var hver gang problemer. Nu har vi i løbet af et par måneder indgået en aftale om et middel, som - er jeg overbevist om - vil være et reelt incitament for samarbejdet mellem det europæiske politi og retsvæsen. Jeg tror, at muligheden for et fælles område i retslig henseende i EU hermed er blevet betydeligt mere realistisk.
For seks måneder siden havde vi store forventninger til asyl- og indvandringspolitikken. Det er nok en af de sager, som er kommet til at stå lidt i skyggen, især efter begivenhederne den 11. september. Vi har i højere grad fokuseret på den retlige del af Tampere-dagsordenen. Vi har imidlertid gjort fremskridt, men ikke tilstrækkeligt, hvad det angår. Den vigtigste beslutning er, at Kommissionen senest den 30. april 2002 skal stille ændrede forslag med hensyn til mindst tre områder, nemlig asylprocedurerne, familiesammenføring og Dublin II-forordningen.
Man besluttede samtidig at iværksætte en skærpelse af den fælles kontrol ved Unionens ydergrænser og især den forestående udvidede Unions.
Jeg må indrømme, fru formand, at jeg havde håbet, at man på topmødet i Laeken også havde opnået en aftale om EF-patentet, men det lykkedes ikke. Det blev pålagt Rådet (det indre marked) - hvilket kollegerne fra det pågældende råd bestemt ikke var glade for - at indgå en aftale om tre dage, i hvilken forbindelse vi har givet tre hovedlinjer, tre nye henstillinger til en sådan aftale, så debatten i Rådet (det indre marked) kan begynde på et nyt grundlag. De tre hovedlinjer er, at patentet først og fremmest skal koste så lidt som muligt, at det skal respektere princippet om ikke-forskelsbehandling mellem medlemsstaternes virksomheder, samt at det skal tage sigte på et højt kvalitetsniveau. Jeg har stillet et kompromisforslag med henblik på Rådets (det indre marked) forestående møde den 20. december.
Udvidelsen af EU blev ligeledes drøftet i Laeken. Sammen med Kommissionen har vi konkluderet, at 10 af de 13 ansøgerlande under de nuværende omstændigheder vil være klar til at deltage i Parlamentsvalget i 2004, og for første gang nævnes disse lande også ved navn i et rådsdokument. Det var endnu ikke tilfældet i dokumentet fra det uformelle topmøde i Gent, hvilket omverdenen kritiserede os for. Unionen værdsætter derudover Bulgariens og Rumæniens indsats og konstaterer, at der efter den seneste grundlovsændring også er gjort fremskridt med hensyn til Tyrkiet i forbindelse med de politiske kriterier for tiltrædelse.
Endelig, fru formand, vil jeg gerne komme ind på den store socioøkonomiske del af konklusionerne fra topmødet i Laeken. Jeg tror, at jeg kan konstatere, at vi har arbejdet hårdt for det, som jeg kalder den europæiske sociale model. Efter 30 års debat har vi nemlig indgået en aftale om det europæiske selskab, vi har vedtaget en række indikatorer om arbejdskvalitet, fattigdomsbekæmpelse og social udstødelse. Dialogen med de europæiske arbejdsmarkedsparter har nu fået form, idet vi har aftalt, at der årligt forud for forårstopmødet, som vedrører økonomiske og sociale emner, skal organiseres et samråd med arbejdsmarkedets parter.
Et andet vigtigt punkt er, at Parlamentet støttede en aftale om samråd og information af arbejdstagerne ved økonomiske omstruktureringer. Harmoniseringen af de forskellige sociale sikringsordninger er begyndt, og derudover har vi i de forløbne måneder indgået en række vigtige aftaler om dagsordenen for liberaliseringen af posttjenesterne og om telekommunikationsdirektiverne.
På topmødet i Laeken fokuserede vi ikke meget på euroen, fordi alt i øjeblikket går efter planen og uden nævneværdige problemer, og indførelsen kan finde sted den 1. januar 2002.
(FR) Fru formand, endelig vil jeg gerne fortælle Dem om diskussionen om placeringen af de forskellige europæiske agenturer. De kan være ganske rolig, jeg skal nok fatte mig i korthed. Jeg havde udarbejdet et forslag, som jeg personligt selv syntes var ligevægtigt, ellers havde jeg ikke lavet det. Der var to stater, der ikke kunne acceptere det. Jeg må erkende over for Dem, at jeg ikke ville gå ind i en ny forhandling og forsøge at nå frem til et nyt haltende kompromis nogle timer efter, at vi havde godkendt Laeken-erklæringen, som netop tilstræber at sætte en stopper for den måde at administrere EU på.
(Bifald)
Naturligvis har det belgiske formandskab sørget for, at de to agenturer, der skal påbegynde deres arbejde den 1. januar 2002, nu også kan gøre det, og de har fået tildelt en midlertidig placering, mens de venter på en global aftale. Det drejer sig om agenturet for fødevaresikkerhed, der kommer til Bruxelles, og Eurojust, der bliver installeret i Haag af den simple grund, at Europols hovedsæde allerede befinder sig der, hvilket er logisk.
(Bifald)
Fru formand, det var så en oversigt over konklusionerne fra mødet i Laeken, som i høj grad også giver et resumé af, hvad det belgiske formandskab har udrettet. I juli måned havde jeg sammen med alle medlemmerne i min regering opstillet en resultattavle for hele tiden at kunne kontrollere vores fremskridt. Jeg har allerede opremset størstedelen af disse resultater. Jeg kan selvfølgelig stadigvæk tilføje enkelte som f.eks. tilpasningen af gebyrerne for grænseoverskridende finansielle transaktioner, hvilket bestemt er meget vigtigt efter den 1. januar. Jeg kunne også nævne den skattemæssige status for Europa-Parlamentets medlemmer samt den politiske aftale om luftfartssikkerhed. Så er det naturligvis op til Dem at evaluere dette arbejde.
(NL) Ved afslutningen af et seks måneder langt formandskab er der grund til at sige tak. Med hensyn til formandskabet medtog vi i øvrigt i Laeken-erklæringen spørgsmålet om, hvad vi i fremtiden skal gøre, hvis der er f.eks. 30 eller flere medlemsstater. Jeg tror, at vi så, når vi starter en rundrejse til hovedstæderne, må sige til vores ægtefæller og børn, at vi ses i næste måned. Men der er bestemt grund til at sige tak.
Parlamentet har altid givet det belgiske formandskab sin fulde støtte, og det sætter jeg stor pris på. I de forløbne seks måneder har vi sammen gennemført et stort lovgivningsarbejde. Den fælles beslutningsprocedure mellem Rådet og Parlamentet har været meget tids- og energikrævende, men det har efter min mening været en god investering. Vi har truffet beslutninger på mange områder, løst problemer og vedtaget lovgivning. Her tænker jeg især på aftalerne om telekommunikationspakken, fødevare- og luftfartsikkerheden, direktivet om arbejdstider for vejtransport, og jeg konstaterer, at det er lykkedes at give forbindelserne mellem formandskabet og Parlamentet, som før havde en i for høj grad teknisk dimension, en politisk dimension.
Vi har ikke forsøgt at undgå diskussionen. Tværtimod har vi systematisk brugt debatten med Parlamentet som middel til at gøre fremskridt. Koordineringen mellem Rådet og Parlamentet var udmærket, og jeg tror, at De er enig i, at de belgiske rådsformænd har anstrengt sig for at stå til Parlamentets disposition.
Jeg har lært meget af de mange rejser efter den 11. september, for det meste sammen med Romano Prodi og Javier Solana, samt dialogen med globaliseringsmodstanderne, især om Unionens plads i verden. De, der langsomt gennemskuer sammenhængen mellem alle de ting, opdager, at det ikke er et kedeligt og farveløst Europa, men at vi er i gang med det mest fascinerende projekt i vores tid.
Begivenhederne den 11. september betød globalisering af terrorismen. Angrebene i New York og Washington har lært os, at vi ikke kan tillade os at overlade de fattigste lande i verden til deres egen skæbne, fordi de bogstaveligt talt kapres af terrorister, narkotikabaroner, gangstere, kort sagt rakkerpak.
Men hvad kan vi gøre ved det? Det hjælper ikke bare at globalisere det frie marked og tro, at problemet dermed er løst. Den stigende forarmelse af de allerfattigste nationer gør det klart, at dette middel kan give bagslag. Når man er så meget i udlandet og debatterer med andre globalister, bliver man klar over, at EU længe har siddet med løsningen, nemlig en velfærdsrecept, som vi har anvendt i Grækenland, Spanien, Irland og Portugal. Frihandel, internationalt samarbejde og indbyrdes finansiel støtte kombineret med hinanden viser sig gang på gang at skabe en utrolig velfærdseffekt, hvilket vi har kunnet konstatere i EU i de forløbne tiår.
Indsigelserne mod og angstfølelserne i forbindelse med udvidelsen af EU er med den konstatering relative. Når vi om kort tid, om syv år måske, får en rumæner eller bulgarer i Parlamentet med en gennemsnitsindkomst, som svarer til en syvendedel af det, som en tysker eller nederlænder tjener, er vi så ikke i gang med det største sociale projekt i vores generation? Når udvidelsen gennemføres, er vi reelt i gang med at stabilisere lande, som ellers ville være blevet offer for et diktatur eller et "profitariat", situationer, som vi kender fra Serbien og Albanien.
Alle ting hænger sammen. Hvis vi kan gøre tiltrædelsen af 10 nye medlemsstater til en lige så stor succes som udvidelsen af EU til Sydeuropa i sin tid, så råder vi over en model, en afprøvet metode, hvormed vi kan slå bro over nord-sydkløften, som er den største konflikt i vores tid.
Det er også det, som verden forventer af Europa. Vi har ikke USA's skarpe profil - hvilket vi skal erkende - som supermagt, en dominant kultur, et land med frit initiativ og ytringsfrihed, mesteren i teknologisk innovation. Europa har meget at lære af USA, såsom teknologisk udvikling, militær handlekraft og økonomisk effektivitet, men er det grund til at rende i hælene på USA?
Mit virke som formand for Rådet har lært mig, at verden ser op til Europa af andre grunde. Europa har større erfaring med kanaliseringen af indviklede politiske konflikter. Vi har større forståelse for, at militær magt er vigtig, men at det kun er et første skridt mod politiske og humanitære løsninger. Vi har i højere grad øje for sociale og økologiske problemer, og vi er på grund af vores fortid mere åbne over for politisk samarbejde i verden. Ydermere ser vi ikke globaliseringen som en rent økonomisk proces, hvor der ikke må udvikle sig politisk modstand.
Er Europa så ikke - og det spørgsmål vil jeg gerne stille som afslutning på mit indlæg og formandskabet, selv om der fortsat er noget at gøre i de kommende dage - bedre rustet til at opnå den nye syntese, som verden hungrer efter? Hvorfor skal Europa ikke tilstræbe profilen som et kontinent med magt, som er villig til at dele den magt med andre? Et kontinent med en stærk økonomi, men også med en tradition for at støtte de svagere. Et kontinent med en stærk europæisk hær, som skal skabes i fremtiden, men med en vifte af humanitære, diplomatiske og juridiske midler. Et rigt kontinent, men med bevidstheden om, at den rigdom ikke er meget værd, så længe der fortsat eksisterer ekstrem fattigdom i store dele af verden, ikke mindst på det afrikanske kontinent, hvilket vi bærer et tungt historisk ansvar for.
Den europæiske supermagt med sin egen diversitet, som skal kunne stå ved siden af en anden supermagt i verden, er foreløbig en drøm. Men vi er på vej, idet de gamle ideologiske modsætninger og nationale fjendebilleder er forsvundet. Efter Anden Verdenskrig kom velfærden til Vesteuropa og nu efter den kolde krig også til Central- og Østeuropa.
Unionen tager langsomt form, uden - hvilket er vigtigt - at den ødelægger diversiteten, de mange kulturer og traditioner på kontinentet.
Afslutningsvis, fru formand, vil jeg gerne sige, at udbygningen af Europa er en stor ambition. Jeg sagde det lige før og gentager det nu, at det er den største politiske drøm i vores tid. Jeg håber, at vi med Laeken-erklæringen har ydet et lille, om end beskedent bidrag til virkeliggørelsen af den drøm.

Formanden
Jeg takker hr. Verhofstadt mange gange for dette vidunderlige indlæg.

Prodi
Fru formand, hr. premierminister, mine damer og herrer, det er mig en stor ære at deltage i denne forhandling umiddelbart efter topmødet i Laeken. I Laeken tog vi et stort skridt i retning af det EU, som vi ønsker, nemlig et mere demokratisk og mere åbent EU, som vores medborgere endelig begynder at identificere sig fuldstændigt med.
Først vil jeg gerne takke det belgiske rådsformandskab for dets måde at lede arbejdet på i det forløbne halvår og ikke mindst det arbejde, der førte til Laeken-erklæringen. På topmødet i Laeken tog vi hul på en ny konstitutionel fase i EU's opbygning, en fase, hvor Europa-Parlamentet og de nationale parlamenter kan spille en vigtig rolle. Den nye proces bliver nemlig åben og gennemskuelig, og den vil være med til at give vores medborgere en bedre forståelse for de fundamentale spørgsmål, som vi drøfter i EU i dag. Når man tænker på udvidelsen og globaliseringen, står der meget på spil.
Det forløb, der blev ridset op i Laeken, er efter min mening den eneste måde at sikre den demokratiske legitimitet på, så EU kan gennemføre integrationen og udvidelsen uden at risikere, at borgerne herefter forkaster de løsninger, som regeringerne har vedtaget.
EU's udvidelse er en uigenkaldelig proces, som vi allerede er nået et godt stykke med. Vi må nemlig ikke glemme, at dette er en af de væsentligste årsager til konventet. Såfremt der ikke sker nogen institutionelle ændringer, vil den udvidede Union uundgåeligt blive blokeret. Uden en åben debat risikerer man at miste EU-borgernes og ansøgerlandenes borgeres støtte. Desuden må vi ikke undervurdere betydningen af, at ansøgerlandene for første gang er inddraget i en institutionel proces med konstitutionelle konsekvenser. Det er lige så meget deres fremtid som de 15 nuværende medlemsstaters fremtid, vi beslutter.
Resultaterne af Det Europæiske Råd i Laeken begrænser sig dog ikke til konventets oprettelse. Begivenhederne den 11. september mindede os om, hvad de mennesker kan gøre, som ønsker at misbruge friheden for at ødelægge den, og Rådets støtte til vores aktiviteter på området for indre anliggender vil hjælpe os med at nå vores målsætning om at skabe et område med frihed, sikkerhed og retfærdighed i EU.
Der blev sat nyt skub i arbejdet med at fastlægge en fælles asyl- og indvandringspolitik. Det Europæiske Råd ønskede, at Kommissionens meddelelse om illegal indvandring og menneskehandel skulle udgøre grundlaget for en handlingsplan. Som jeg foreslog i min tale i Brügge for nylig, opfordrede Det Europæiske Råd i den forbindelse Rådet og Kommissionen til at undersøge, hvordan der kan skabes et effektivt samarbejde mellem dem, som overvåger EU's ydre grænser, og til at overveje muligheden for at oprette en fælles grænsekontrolmekanisme eller -tjeneste.
Jeg beklager, at det ikke lykkedes Rådet i Laeken at nå videre med spørgsmålet om de kommende europæiske agenturer. Der er selvfølgelig ikke tale om nogen tragedie, og her er også jeg enig i det, som premierminister Verhofstadt sagde. Som vi har set ved tidligere lejligheder, må vi dog konstatere, at enstemmighedsreglen ganske enkelt er en hindring for beslutningsprocessen.
Der er et punkt, som skal fremgå klart allerede nu. "Fællesskabsmetoden" har gjort Unionen til det, som den er i dag, nemlig en Union af befolkninger og stater, som kræver en innovativ beslutningsstruktur med fælles institutioner og med en fælles repræsentation for alle lande, både store og små. Fællesskabsmetoden har haft til formål at fremme effektiviteten og den demokratiske legitimitet. Vi skal blot tilpasse den og styrke den, og det skal vi gøre for ikke at miste befolkningens støtte og for at gøre vores indsats effektiv. Vores medborgere er trætte af sådanne studehandler. De er mere interesserede i at få at vide, om den europæiske fødevaremyndighed, vi har talt så meget om, virkelig er i stand til at gå i gang med sit arbejde, end i at få vide, hvor den skal ligge. Jeg kan således bekræfte, at myndigheden vil indlede sit arbejde den 1. januar 2002 og være midlertidigt - og jeg vil gerne understrege, at det er midlertidigt - placeret i Bruxelles. Borgerne kan nemlig ikke vente længere på oprettelsen af et organ, der skal beskytte deres sundhed.
Kommissionen agter i den forbindelse fortsat at lægge stor vægt på sine forbindelser til Parlamentet. Vi har forbedret vores procedurer og vores måde at arbejde på, men i de sidste par uger har vi konstateret, at denne proces for forbindelser og procedurer endnu ikke har nået de målsætninger, vi alle sammen havde sat os. Vi skal samarbejde om at nå disse målsætninger hurtigt, og anden del af valgperioden skal være baseret på et fuldstændigt samspil mellem Kommissionen og Parlamentet.
Den målsætning, som vi havde sat os i marts 2000 i Lissabon, var, at EU senest om 10 år skulle være verdens mest konkurrencedygtige og dynamiske økonomi. Samtidig har vi gjort en indsats for at sikre, at det bliver et mere retfærdigt samfund, som er opmærksomt på alles behov. Jeg er glad for, at man på Rådet i Laeken var enig i, at disse målsætninger skal prioriteres højt. På mødet i Barcelona skal der således gøres et betydeligt og uigenkaldeligt fremskridt, når det gælder styrkelsen og udviklingen af den europæiske socialmodel. Men det får vi lejlighed til at tale om igen ved forberedelsen af dette topmøde.
Det Europæiske Råd har endnu en gang bekræftet, at satellitnavigationsprojektet Galileo er strategisk vigtigt, og at det kan sætte gang i innovationerne og konkurrenceevnen. Det kunne heller ikke forholde sig anderledes, eftersom medlemmerne af Den Europæiske Rumorganisation - hvor 13 ud af 15 medlemmer er EU's medlemsstater - havde sat 550 millioner euro af til deltagelsen i projektet. Hvis man besluttede noget andet, ville det være et selvmodsigende signal i forbindelse med et projekt, som er af afgørende vigtighed for vores fremtid og vores uafhængighed. Det Europæiske Råd angav klart datoerne og målsætningerne for første halvår af 2002. Tiden er nu inde til at afslutte disse ting uden yderligere tøven. Det er vores troværdighed, der står på spil, og det er Rådets og Parlamentets troværdighed, der står på spil. Kommissionen er således parat til at yde et bidrag, så vi holder de løfter, vi har givet, og så vi endelig går over til den konkrete udviklingsfase, idet vi tager højde for alle projektets tekniske og finansielle aspekter.
Mine damer og herrer, konventet skal leve op til forventningerne og sørge for en ændring, der gør det muligt for os at se fortrøstningsfuldt på en kompleks og vanskelig fremtid. Konventet skal ikke lave om på Unionen eller sætte spørgsmålstegn ved acquis communautaire, men snarere stikke en kurs ud, der gør det muligt for EU og dets nye medlemmer efter udvidelsen at fortsætte med sin politiske, sociale og økonomiske integration.
Konventets oprettelse er et bevidst brud med fortiden. Det er vores målsætning, at konventet skal hente inspiration i mange menneskers idéer og erfaringer og ikke blot i nogle få menneskers. Og det er vores målsætning, at det skal finde sted på en åben og gennemskuelig måde og ikke for lukkede døre. I konventet vil Kommissionen være traktaternes vogter og fællesskabsåndens drivkraft. Ligheden mellem alle medlemsstaterne og ligevægten mellem EU-institutionerne er den bedste garanti for et retfærdigt og effektivt EU. Hvis vi kigger på tallene i det sidste Eurobarometer, synes man i øvrigt netop at kunne konkludere, at borgerne er ved at komme tættere på EU og dets institutioner, og det sker endda hurtigere, end man skulle tro.
Senest i 2004 - men sandsynligvis inden da - bliver konventets bidrag behandlet på en regeringskonference, hvorefter borgerne i de nye og gamle medlemsstater vælger deres repræsentanter til Europa-Parlamentet. Derfor skal vi allerede nu forberede os på disse vigtige frister.

Poettering
Fru formand, hr. formand for Rådet, hr. formand for Kommissionen, kære kolleger, der hersker en god atmosfære på dette møde her op til jul. Vi har takket vores formand hjerteligt, men vi må også sige hjertelig tak til rådsformandskabet, og her først og fremmest hr. premierminister Verhofstadt, for den succes, som De, Europa, vi alle opnåede i Laeken med erklæringen fra Laeken.
Hr. rådsformand, De har handlet - og jeg vil gerne inkludere hr. udenrigsminister Michel i denne tak - i overensstemmelse med den bedste belgiske tradition, ligesom Deres forgængere altid har gjort det - Leo Tindemans, som fylder 80 om få måneder, Wilfried Martens, formanden for Det Europæiske Folkeparti, og Jean-Luc Dehaene - nemlig europæisk, engageret, overbevisende! Det er også et eksempel på, at regeringen for et såkaldt lille land nogle gange kan lave meget bedre politik og gøre langt mere for Europa, end såkaldt store lande altid påstår at kunne gøre.

Derfor min hjertelige tak! Jeg vil kun sige noget om erklæringen fra Laeken, fordi mange kolleger fra vores gruppe vil komme ind på de andre emner - Laeken er en stor personlig succes for Dem, hr. premierminister, og det glæder vi os meget over! Jeg vil imidlertid også gerne takke Kommissionen. Vi er jo nogle gange kritiske, selv om Kommissionen mener, at der ikke er så meget anledning til det. Kommissionsformand Prodi og ved hans side kommissær Barnier, som har ansvaret for reformen af EU, har ikke blot fulgt os på denne vej, vi er gået den sammen. Det var vores parti, Det Europæiske Folkeparti, som foreslog et konvent allerede på vores kongres i Berlin i januar. Vi er glade for, at hele Europa-Parlamentet og de vigtigste institutioner deler denne holdning.
Jeg tror, det helt afgørende er den nye metode, vi nu har, nemlig en parlamentarisering af reformen af EU. Parlamentsmedlemmerne er i flertal i konventet, og vi håber, at dette så vil føre til, at medierne bidrager til at etablere en reel offentlighed, for når vi indfører offentlighed gennem offentlige møder, har det jo ikke nogen direkte virkning, denne virkning indtræder først, når medierne rapporterer om det, så det er tilgængeligt for folk, og denne bøn vil vi i dag sende til medierne.
Der har været nogen diskussion om dette tremandsformandskab, som man har givet konventet. Jeg vil sige, hr. rådsformand, at jeg synes, det er en meget klog beslutning. Valéry Giscard d'Estaing har jo ikke kun været fransk præsident, han har også været medlem af Europa-Parlamentet, medlem af vores gruppe faktisk. Han har også engang været i den liberale gruppe og kom så over til os, hvilket naturligvis var et fremskridt ...
(Munterhed)
... og han har især, hvilket jo slet ikke er så nærliggende for en fransk ekspræsident, skrevet en betænkning om subsidiaritet. Jeg foretrækker en formand i en lidt fremskreden alder, som har en vågen, frisk forstand og et åbent europæisk hjerte, frem for en ung formand, som er antieuropæer! Derfor synes jeg, at denne beslutning - suppleret med Jean-Luc Dehaene, som vi som gruppe har en fremragende kontakt med, og med Giuliano Amato, som er dokumenteret europæer - er en god beslutning.
Der bliver yderligere ni medlemmer af konventet, og jeg tror, at Europa-Parlamentets to repræsentanter vil være fra de to store grupper. Netop fordi det sandsynligvis bliver tilfældet, mener jeg helt afgjort, at det ville være et godt supplement, hvis den kommende formand for Europa-Parlamentet kom fra en mindre gruppe, og derfor vil vores gruppe give Pat Cox fra De Liberales formandskab vores fulde støtte!
(Munterhed og bifald fra højre, protest og tilråb fra venstre) Kære kolleger, det er naturligvis noget, der fortsat skal tales om og træffes afgørelse om, men jeg er ganske optimistisk!
Hvad indholdet angår, hr. rådsformand, så synes jeg, det var meget klogt, at De stillede spørgsmål. Jeg vil ikke komme med vores svar nu. Emnerne var styrkelse af Parlamentet, medbestemmelse for Parlamentet, mere offentlighed, gennemsigtighed i Ministerrådet og naturligvis en holdning hos Kommissionen, som er baseret på vælgernes vilje - det skal der forhandles om.
Det er også afgørende, hvordan arbejdsstrukturerne i dette konvent bliver udformet, og her synes jeg, at vi i Europa-Parlamentet med vores 16 repræsentanter har en kæmpechance for at fungere som en slags avantgarde. Jeg har netop foreslået vores gruppe, at vores partifamilie - jeg ved ikke, hvordan de andre grupper vil gøre det - finder sammen i parlamentarismens ånd, det vil sige finder sammen på gruppeniveau, så vores medlemmer i konventet fra PPE-DE-Gruppen og de nationale kolleger mødes for at forberede strukturen i arbejdet fornuftigt.
Jeg opfordrer de 15 regeringer til at sende deres bedste folk til konventet. Det må ikke være folk, som tror, de deltager i en studiekreds, regeringerne skal repræsenteres af personligheder, som også har en linje til regeringerne. Når formand Valéry Giscard d'Estaing ifølge erklæringen fra Laeken skal aflægge rapport for stats- og regeringscheferne, ville det kun være fornuftigt, hvis man analogt hermed også indførte en rapporteringspligt for de nationale regeringsrepræsentanter. De skulle aflægge rapport til de enkelte nationale regeringer, for det ville sørge for, at konventet ikke handler isoleret, men at der er en stadig kontakt til baglandet.
Om denne erklæring fra Laeken til slut fortjener betegnelsen historisk - det er en god start, men uden en god arbejdsmetode får man heller ikke noget godt resultat - om det alt sammen bliver historisk, bliver naturligvis først afgjort, når resultatet foreligger, og stats- og regeringscheferne, regeringerne tager det til sig. Jeg håber, at pligtfølelsen hos regeringsrepræsentanterne og hos medarbejderne fra parlamenterne, om det nu er Europa-Parlamentet eller de nationale parlamenter, vil være så stærk, at resultatet i det store og hele vil kunne accepteres. Hvis vi i fællesskab opnår det, vil EU, vores gamle Europa, som så fornyer sig, være handlekraftigt både indadtil og udadtil, et demokratisk, overbevisende Europa, som repræsenterer vores værdier!
(Bifald)

Barón Crespo
Fru formand, hr. formand for Rådet, hr. formand for Kommissionen, mine damer og herrer, jeg vil indlede med på Den Socialdemokratiske Gruppes vegne at bifalde den beslutning, som Det Europiske Råd traf i Laeken. De har besluttet Dem for at tage springet og erkende, at vi er i gang med en forfatningsproces, og det er en væsentlig ændring, der viser, at politisk magtskifte også i Belgien kan skabe nye idéer og nye forslag. Jeg lykønsker det belgiske formandskab med, at det i kraft af sin vedholdenhed har været i stand til at tage dette skridt.
Og takket være den indsats, som vi alle sammen har gjort i fællesskab, mener jeg desuden, at vi har opnået, at konventet, som der var store forbehold over for, bliver en realitet. Jeg mener, at vi alle sammen kan tage os konventet til indtægt.
Hr. Poettering erindrede om, at konventet opstod under tysk formandskab på topmødet i Köln, men han glemte at sige, at det var et socialdemokratisk-grønt formandskab. Jeg mener, at det er alle de europæiske politiske kræfters fælles indsats, der markerer denne proces, og det fremgår af betænkningen af Leinen og Méndez de Vigo. Jeg erkender, at der er blevet lyttet til vores forslag. Præsidiet er for det første sammensat således, at der, hvad angår demokratisk legitimitet, er en afbalanceret parlamentarisk repræsentation i forhold til Rådet, det må ikke glemmes, og dernæst har de fundet en - jeg vil kalde det belgisk - løsning i form af den treenighed, som præsidiet udgør.
I den forbindelse skal jeg sige, at jeg i høj grad værdsætter hr. Giscard d'Estaings europæiske løbebane. Han var ikke vores kandidat, men han var, ud over at være Frankrigs præsident, et godt medlem af Europa-Parlamentet, og det, som jeg mener, at vi må anmode om nu, hr. rådsformand, er, at der ikke opstår en instans ved siden af præsidiet, altså at der ikke er en ledelse på tre og så præsidiet. Der skal være et team på 12, som arbejder sammen, det er efter min mening vejen frem.
Dernæst kan vi alle sammen sige, at det er gået vores venner bedre, men det, jeg ikke fatter - hr. rådsformand, mine damer og herrer - er, at min gode ven hr. Poettering er så opsat på at sige, at en liberal er en, der forbereder sig på at blive omvendt til kristelig demokrat. Jeg tror ikke, at hr. Cox er særlig tilfreds med det synspunkt. Jeg mener imidlertid, at det vigtige er, at vi alle sammen er rede til at samarbejde under denne proces.
De har gjort noget, som jeg mener er positivt, og det er, at De har udarbejdet 64 spørgsmål på basis af de fire emner, der er nævnt i Nice-traktatens bilag IV, erklæring 23. Vi har regnet på det, og vi får det til 64. Et af dem vil være 1000-eurospørgsmålet, ikke 1000-dollarsspørgsmålet. Der er nogle spørgsmål om forbindelserne mellem nationale og europæiske parlamenter, som efter min mening ikke er særlig godt formuleret, men vi vil hjælpe Dem med at rette dem, og det, der især er vigtigt, er, at der skabes, at der opstår, en konstruktiv dynamik i konventet, og det har min gruppe arbejdet på i lang tid. Det har kunnet mærkes i COSAC, og vi arbejder familievis på, at der skal være en større og større samordning mellem grupperne i medlemsstaternes parlamenter, i ansøgerlandenes parlamenter, som også har ret til at sige deres mening om det, vi laver, og i vores eget. Vi har et stort ansvar.
Lad mig også fremkomme med nogle kritiske bemærkninger til Laeken. De har gjort fremskridt ved at gøre den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik operationel og endda pege på forsvarsanliggender. Ministeren, hr. Michel, var måske lidt for hurtigt ude med at bekendtgøre det, men jeg synes, at det er bedre at være for hurtigt ude end ikke at gøre noget, når det drejer sig om vores ansvar. Man skal turde løbe en risiko.
Hvad angår agenturerne, er sandheden den, at siden den beethovenlignende symfoni har vi, som min gode ven Giuliano Amato har sagt, haft en ren kakofoni, og der er noget, jeg giver ham ret i, og det er, at man ikke kan sige, at fremtiden vil blive vidunderlig, og så snart man holder op med at diskutere fremtiden og tager spørgsmålene om nutiden op, ender det med en hanekamp. Det er ikke acceptabelt, og jeg vil minde om, at Parlamentet i Whitehead-betænkningen afviste Deres ændringsforslag, for De sagde til os, at problemet ville blive løst i Laeken, og det blev det ikke.
Desuden noterer jeg mig det, som en liberal formand for Rådet har sagt om topmødet i Barcelona: social samhørighed, forsvar af den europæiske sociale model, tilpasningsevne og dialog med arbejdsmarkedets parter, det er efter min mening den vej, vi skal gå.
Endelig, fru formand, mine damer og herrer, mener jeg, at vi i dag må slå fast, at Laeken-erklæringen, som netop sætter sig målet om en europæisk forfatning, skal sætte en proces og en dynamik i gang, som vi skal føle os forpligtede over for. På min gruppes vegne kan jeg sige, at vi er enige og besluttede på at tage springet sammen med Dem for at opnå et samlet Europa, hvis vi alle sammen gør det oprigtigt og med tanker på fremtiden.

Cox
Fru formand, jeg vil gerne starte med at takke det belgiske formandskab og den belgiske premierminister for samarbejdet med Europa-Parlamentet. Jeg har ikke kontrolleret det, men så vidt jeg husker, har De, hr. premierminister, talt her i salen oftere end nogen af Deres forgængere i formandskabet. Det er udtryk for Deres personlige engagement i dialogen med Europa-Parlamentet og i demokratiske forhold i Europa. Det skal De have ros og tak for.
Parlamentet har nu en helt anden holdning end for et år siden. Dengang opfattede vi topmødet i Nice som vigtigt og skelsættende. Til vores skuffelse resulterede topmødet i mere i stedet for mindre komplekse mekanismer, og resultatet var sværere i stedet for lettere at forstå for offentligheden og afspejlede snarere forhandlinger bag lukkede døre end de grundlæggende idealer i den europæiske proces. Ved afslutningen af dette formandskab er balancen nu genoprettet, og det bør vi anerkende. Der er sket et utroligt holdningsskift. Nu er vi mere med på noderne, ikke mindst takket være Dem, hr. Verhofstadt, og Deres kolleger i formandskabet. Vi må naturligvis ikke blande holdning og substans sammen, men vi skal udnytte den gode udvikling også i fremtiden gennem Laeken-erklæringen og konventet.
Laeken-erklæringen er skelsættende for EU og vil fremover være udtryk for kvaliteten af det belgiske formandskab. Konventmetoden er en definerende metode. Så mange er så glade for den, at den nu har mange faddere, der alle vil tage en del af æren. Det sker med enhver succes. Sådan er det nu engang. En succes skal jo fejres.
Vi glæder os til, at konventet begynder sit arbejde i marts 2002, og vi glæder os også over, at konventets formandskab varetages af Valéry Giscard d'Estaing, Giuliano Amato og Jean-Luc Dehaene og de andre, der kommer til senere. Vi må sikre, at konventet gennem sit præsidium arbejder konsekvent og sammenhængende. Det kan bringe Europa fremad, hverken mere eller mindre.
Jeg vil gerne sige til min gode ven, Hans-Gert Poettering, at for 10 år siden søgte den daværende formand for Den Liberale Gruppe politisk asyl her i Parlamentet, og jeg vil gerne takke mine kolleger, de kristelige demokrater, for at have givet ham asyl, selv før Tampere og udviklingen af retlige og indre anliggender.
Han er en meget kompetent europæer, og jeg er sikker på, at konventet i hans hænder kan gøre store fremskridt.
Som premierministeren bemærkede, er det skønt, at der ikke er nogen tabuer. Vi har gjort vigtige fremskridt, i det mindste med nogle begreber. Viljen til at overveje en forfatning for Europa er ikke alene nødvendig for forenklingens skyld, men også for at gentage idealer, nutidige værdier, borgernes rettigheder, ligevægten mellem institutionerne og de nødvendige kontrolmekanismer. Det har vi brug for, og det glæder mig, at vi har fundet modet til det og enigheden at bygge videre på.
Den 11. september var en særlig dag i Deres formandsperiode. Det var en svær udfordring for vores fælles sårbarhed, hvor det blev anerkendt, at en unilateral fremgangsmåde, der ikke omfattede Europa, eller en unilateral fremgangsmåde på begge sider af Atlanten, ikke var den rigtige løsning. Alle EU's institutioner, med det belgiske formandskab og Kommissionen i spidsen og med støtte fra Europa-Parlamentet, stod sammen med stor succes og indså, at vores fælles sårbarhed kun kan imødegås ved fælles handling.
Alt i alt har det belgiske formandskab til fulde forstået at gøre sig gældende i Europa af i dag. Hr. Verhofstadt, både De og Deres kolleger kan være stolte af præstationen. Som Deres liberale kolleger her i Parlamentet er vi også stolte over Deres resultater i formandskabet. Vi ville ønske, at der var flere mennesker som Dem som statschefer i Europa i dag.
(Bifald)

Lannoye
Fru formand, hr. formand for Rådet, hr. formand for Kommissionen, Jeg vil gerne tilslutte mig mine kollegers udtalelser om den gode samarbejdsånd, som De har skabt mellem Rådet og Parlamentet i de seneste måneder.
Jeg kommer nu til erklæringen fra mødet i Laeken. Jeg tror ikke, at man kan sige, at erklæringen fra mødet i Laeken ikke er et vigtigt skridt mod et nyt EU, som er mere gennemsigtigt, mere forståeligt og mere demokratisk, og efter min opfattelse også stærkere og mere effektivt på internationalt plan. Alle disse kvaliteter skal ses som et resultat af den nye dynamik, der begynder at slå igennem. Vi har oplevet Amsterdam-traktaten og Nice-traktaten, der har givet anledning til mange skuffelser. Nu har vi mulighed for at sikre, at den nye regeringskonference lykkes. Hvis vi arbejder seriøst - og den samarbejdsånd, som De har indført, lover godt - kan vi, tror jeg, ved det næste topmøde, takket være konventet, takket være det åbne mandat, konventet har fået, takket være den arbejdsmetode, der vil blive anvendt, og takket være de mennesker, der kommer til at repræsentere os, opnå et helt igennem positivt resultat for EU. Så lad os være glade, selv om man godt kan være forbeholden over for det faktum, at der ikke er nogen kvindelige repræsentanter i det triumvirat, der skal lede konventets arbejde, hvilket efter min mening er meget ærgerligt.

Selv om man kan ærgre sig over, at Europa-Parlamentets repræsentation ikke er tilstrækkelig, tror jeg globalt set, at startbetingelserne er gode. Jeg takker Dem derfor ligeledes for den indsats, De har gjort i den henseende.
De har nævnt Deres seks måneders formandskab. Jeg har trods alt en vis anciennitet som medlem af Europa-Parlamentet, og jeg konstaterer, at alle formandskaber er skuffede, når de når til slutningen af deres mandat, især i andet halvår, fordi det er meget kortere end det første på grund af ferie, og også fordi formandskabet ikke gør alt i EU - heldigvis i øvrigt. Det afhænger meget af de andre medlemsstaters gode vilje, og det afhænger af Kommissionens og Parlamentets arbejde. De skal derfor ikke være for skuffet. Personligt er jeg temmelig skuffet, hvad visse aspekter angår, kan jeg godt fortælle Dem, men jeg tror, at selv uden begivenhederne den 11. september ville De ikke have kunnet føre alle Deres projekter ud i livet.
Men hvorom alting er, så har vi oplevet den 11. september. Der har været dramatiske begivenheder. Og bekæmpelse af terrorisme er blevet et grundlæggende tema. I den henseende tror jeg, at forebyggelsen af terrorisme er et tema, som i høj grad bør få os til at tænke og handle. Jeg er ked af, at der i Rådets sluttekst ikke var nogen besked til USA. Jeg vil sige dette meget klart. Der er en positiv meddelelse, der siger, at "vi bekræfter vores solidaritet på ny", det er meget fint. Men der skulle måske have været tilføjet en mere politisk meddelelse for at give udtryk for vores utilfredshed med den amerikanske regerings holdning til to vigtige aspekter forbundet med fred i verden og med terrorisme. Jeg tror f.eks., at opsigelsen af traktaten om antiballistiske missilsystemer, der blev annonceret af præsident Bush, er en alvorlig politisk fejl, der truer verdensfreden. Jeg tror også, at den blokering af arbejdet med konventionen om forbud mod bakteriologiske våben, vi oplevede i Genève i november måned, på grund af at USA nægtede at acceptere kontrol på deres territorium, er en politisk fejl, ja, endog en grov fejl. Det forekommer mig, at EU burde sende en besked til den amerikanske regering for at bede den skifte mening.
Endelig vil jeg gerne omtale to vigtige møder, for i overmorgen vil blive bedre end i dag, men før i overmorgen er der i morgen. Der er bl.a. Johannesburg-konferencen til september, hvor der vil blive gjort status, efter 10 år, over det, der er sket siden Rio-konferencen. Efter 10 år, og det må vi nok erkende, og man skal bare læse Kommissionens lovtekster for at blive klar over det, så er det ikke lykkedes for os i de rige og industrialiserede lande at ændre vores forbrugs- og produktionsadfærd, således at den er blevet tolerabel for resten af verden. Det betyder, at der må tages store initiativer på dette område.
Topmødet i Göteborg var lovende, og der har været enkelte positive punkter, bl.a. Kyoto, der takket være den positive indsats fra det belgiske formandskab og EU-Kommissionen blev reddet på trods af USA's evindelige negative holdning, men Kyoto-protokollen er blot et enkelt redskab blandt andre og endda et temmeligt skuffende redskab i forhold til de ambitioner, der var for det i starten. Jeg tror under alle omstændigheder ikke, at vi i Johannesburg kan glæde os over de konkrete resultater, vi har opnået med hensyn til bekæmpelse af drivhuseffekten og i øvrigt heller ikke med hensyn til beskyttelse af den biologiske mangfoldighed. Der er en hel række af sager, hvor vi snarere er gået tilbage.
Med hensyn til fattigdommen i verden har De selv sagt, hr. formand, at skellet mellem nord og syd ikke er blevet mindre. Det har faktisk snarere haft tendens til at blive større. Jeg tror derfor, at der på det punkt skal ydes en betydelig indsats.
(Bifald)

Wurtz
Fru formand, hr. formand for Rådet, hr. formand for Kommissionen, jeg har allerede haft lejlighed til at sige, at efter min opfattelse burde enhver europæisk politikers højeste mål i den kommende tid være at fjerne den stadig dybere kløft af mistillid og endog mistroiskhed, der eksisterer mellem borgerne og EU-institutionerne. Alle initiativer, som kan åbne for debatten i vores respektive samfund om Østeuropas fremtid, hilser vi i min gruppe velkommen.
Af denne grund sætter vi meget stor pris på konventets princip, der bryder med den klassiske mellemstatslige seance for lukkede døre, og som lader nationale parlamentsmedlemmer og medlemmer af Europa-Parlamentet deltage i det forberedende arbejde vedrørende regeringskonferencen, som accepterer deltagelse af repræsentanter fra ansøgerlande, og som er åben over for de sociale aktørers bidrag. De kan være sikker på, at vi tilskynder vores forhandlingspartnere fra det civile samfund til at investere konstruktivt og uden tabu i dette nye europæiske politiske område.
Lad os håbe, at de, der forsøger at undgå at komme ind på de generende spørgsmål, der kommer fra vores samfund, ikke bliver fulgt af størstedelen af konventet. Man får ikke feberen til at falde ved at smadre termometeret. Det er grunden til, at jeg synes, at den redegørelse for arbejdet, der var givet i udkastet til erklæring, som blev forelagt Rådet af hr. Verhofstadt, var stimulerende, fordi den stemte overens med den virkelighed, der opleves af vores medborgere, men som EU-landene desværre ikke tog til sig.
Til gengæld er jeg ked af, at det nuværende formandskab ikke har udvist samme kritiske ånd i formuleringen af de spørgsmål, der sættes til diskussion. Og hvad det angår, har Rådet selvfølgelig ikke fundet på noget at sige. De to vicepræsidenter fra min gruppe, fru Kaufmann og fru Frahm, vender tilbage til de rent institutionelle dimensioner af topmødet i Laeken. Jeg vil for mit vedkommende fremhæve en enkelt tanke i den henseende. Hvis det, som EU-landenes erklæring siger, virkelig drejer sig om at benytte borgernes forventninger som ledetråd i de overvejelser, der vil komme, så kan debatten i mine øjne ikke adskille de institutionelle spørgsmål fra det europæiske projekt og ej heller fra de politiske retningslinjer, som disse institutioner skal gennemføre.
Enhver, der har deltaget i borgernes debatter i forbindelse med konsultationen før mødet i Laeken, eller som har taget sig tid til at lytte til de budskaber, der er kommet fra de store demonstrationer de sidste par dage i Bruxelles, tænker på de presserende spørgsmål, der nærmest ikke er nævnt i konventets agenda, sådan som den er defineret i erklæringen fra Laeken. F.eks. burde det sociale spørgsmål i ordets bredeste forstand give anledning til drøftelser om den nye rolle, som euroen og Den Europæiske Centralbank skal spille. Det sociale spørgsmål burde føre til nærmere drøftelser om EU's tjenesteydelser af almen økonomisk interesse. Det burde føre til en revision af dogmet om rationering af de offentlige udgifter og til fornyet overvejelse af spørgsmålet om beskatning af kapitalbevægelser, og det burde sikre øget vilje til at sætte en stopper for skattedumping og skatteparadis.
EU's økonomiske politik burde ikke begrænse sig til konkurrencepolitik, og pengepolitikken burde ej heller rette sig udelukkende efter de finansielle markeders krav. Spørgsmålet om lønmodtagernes reelle rettigheder over for de store koncernes magt ligesom spørgsmålet om borgernes reelle deltagelse i udarbejdelsen af EU-politikkerne og evalueringen af deres virkninger udgør også i mine øjne et uundgåeligt emne i denne sammenhæng.
Alle disse spørgsmål, der stilles i folks sind, indebærer en institutionel dimension. De bør derfor indgå i det fremtidige konvents forhandlinger. Det samme gør sig gældende vedrørende udvidelsen. Kan den institutionelle udfordring, som dette historiske perspektiv giver os, adskilles fra de andre afgørende problemer, som vi nødvendigvis må imødegå? To tal er nok til at tage bestik af den indsats, vi ikke taler om, selv om vi burde kaste os årvågent og ansvarsfuldt ud i den. I 2004 tæller EU 30% flere borgere, men dets BNP kommer kun til at stige med 4,5%. Hvilke strukturreformer og især hvilken solidaritetspolitik vil være nødvendig for at undgå farlige spændinger, og for at det lykkes at opbygge det, som Laeken-erklæringen kalder en stor europæisk familie?
Endelig vil jeg sige, at de få linjer, der i dette rammedokument er helliget FUSP, næsten udelukkende omhandler "fornyelsen af Petersbergopgaverne". Som om EU's kapacitet til at føre krig var garant for dets internationale autoritet. Jeg kan bevidne, idet jeg i de sidste par uger har haft lejlighed til at rejse rundt i adskillige egne af verden, at det ikke er det første, vi bliver spurgt om. Det, man forventer af EU, er, at vi hjælper befolkningerne med at frigøre sig fra den amerikanske supermagts kvælende herredømme, at vi meget mere offensivt bekæmper unilateralismen, og at vi udvikler en strategi til forebyggelse af konflikter, som imødekommer behovene for udvikling, lighed og værdighed blandt befolkningerne i syd. Kort sagt, at vi drager helt andre konsekvenser af den 11. september end George W. Bush. Lad os turde se virkeligheden i øjnene. Lad os sikre, at EU på ny har et klart mål, som forener. Det vil givetvis også udløse institutionel dynamik. Det er i hvert fald min overbevisning.

Collins
Fru formand, Belgien overtog EU-formandskabet på et afgørende tidspunkt. De tragiske terrorangreb i USA i september understregede behovet for øget samarbejde mellem EU-medlemsstaterne og vores internationale partnere i bekæmpelsen af den internationale terrorisme. EU-lederne har klaret de nye udfordringer med styrke og beslutsomhed, og vi er alle fast besluttet på at bekæmpe terrorismens svøbe i fællesskab.
EU har foreslået tiltag, som skal hindre, at vores finansielle systemer bruges til hvidvaskning af penge for at finansiere terroraktiviteter. Vi skal fortsætte med at arbejde tæt sammen i fremtiden for at bekæmpe både international terrorisme og international kriminalitet.
På sidste weekends topmøde i Laeken blev der drøftet en hel række brede politiske spørgsmål. Jeg har med stor interesse bemærket formuleringen "Den Europæiske Union er en succes, men 50 år efter sin oprettelse befinder EU sig ved en korsvej, et afgørende punkt i sin eksistens" i den endelige erklæring fra EU's stats- og regeringschefer. Jeg kan fuldt og helt tilslutte mig denne politiske holdning. Vi skal sikre, at eventuelle ændringer i EU i fremtiden støttes af Unionens borgere. Det er en virkelig stor udfordring ikke alene for EU-medlemsstaternes regeringer, men også for Kommissionen og os selv i Europa-Parlamentet.
Efterhånden som EU rykker tættere sammen, skal vi garantere, at denne udvikling støttes af borgerne i EU. Uden den politiske støtte og velvilje fra Europas folk vil EU i høj grad blive svækket som politisk og økonomisk enhed. Jeg håber, at dette vil blive et centralt spørgsmål for det nye konvent, som EU-lederne nu har indkaldt.
Det politiske spektrum vil være bredt repræsenteret i konventet, så alle medlemmerne får mulighed for nøje at overveje, i hvilken retning EU skal bevæge sig i de næste par år. En stor udfordring for medlemmerne af konventet bliver at finde frem til, hvordan de bedst kan sælge budskabet om, at EU er en positiv faktor for Europas folk.
Jeg går ind for EU. Jeg mener, at EU har bidraget til at forbedre både levestandarden og livskvaliteten i Unionen. Det er dog ikke alle, der er overbevist om dette, og vi må arbejde på at overbevise EU-modstanderne om EU's fortræffeligheder. Det er en vanskelig opgave, som ikke må undervurderes.
Rådet har besluttet at deltage i den internationale indsats for at genoprette fred og stabilitet i Afghanistan. Det var en vigtig beslutning, som bekræftede EU's vilje til at yde humanitær bistand og udviklingsbistand til Afghanistans befolkning. Jeg bifalder vores politiske støtte hertil, men alle fremtidige tiltag inden for dette område må og skal foregå efter specifikt mandat fra FN.
Jeg bifalder også EU-ledernes støtte til Yassir Arafats rolle som Israels forhandlingspartner i såvel bekæmpelse af terrorisme som arbejdet for fred.
EU-lederne har med rette opfordret Den Palæstinensiske Myndighed til at optrevle terroristnettene Hamas og Islamisk Jihad og anholde og retsforfølge alle mistænkte og bringe den væbnede intifada til ophør. EU-lederne har også med rette opfordret Israel til at trække sine militære styrker tilbage, ophøre med henrettelser uden ret og dom, ophæve de restriktioner, der er påført det palæstinensiske folk, fastfryse bosættelserne og indstille alle sine operationer mod den palæstinensiske infrastruktur. Jeg bifalder, at EU er parat til at deltage aktivt i en upartisk overvågningsmekanisme i Mellemøsten, og jeg mener, at EU må og skal spille en større rolle i eventuelle fremtidige forhandlinger i Mellemøsten.

Bonde
Fru formand, min mor lærte mig, at man skal tie stille, hvis ikke man har noget godt at sige, men hvordan skal man så kommentere valget af Giscard d'Estaing, Amato og Dehaene som ledere af konventet. Man kan selvfølgelig rose udnævnelsen af de tre vise mænd med den storslåede fortid som et godt signal til de kinesiske ledere om, hvordan vi promoverer kvinder og unge i EU. Men hvad siger vores egne kvinder og unge til, at Unionens fremtid nu skal dirigeres af dem, der har ansvaret for, at hovedparten af vore love i dag vedtages af embedsmænd og ministre bag lukkede døre?
Min gruppe forventer, at fremtidens ledere får plads i konventet, og at konventet også åbnes for den halvdel af vælgerne, som stemte nej ved folkeafstemningerne i Frankrig, Danmark, Irland, og som kunne have stemt nej i andre lande, hvis man havde turdet spørge. Unionens kritikere, Eurorealisterne, bør i det mindste have én plads i hver enkelt national delegation, og jeg vil gerne takke Verhofstadt for at have støttet kravet, da SOS-demokrati havde møde med ham. Den danske statsminister har allerede tilbudt de danske unionskritikere en plads. Konventet bør udarbejde to tekster, en forfatning, som den ønskes af flertallet, og en aftale mellem selvstændige nationer, som samarbejder om grænseoverskridende emner, som vi ikke selv kan løse i vore egne landes parlamenter.
De to forslag kan så sendes til vejledende folkeafstemning i alle medlemslande, så vore politikere kan se, hvad borgerne ønsker, inden de indkalder en officiel regeringskonference til at ændre i bestående traktater. De to forslag bør udarbejdes som færdige udkast, der kunne vedtages, hvis man ellers ville. Konventet bør derfor arbejde grundigt og have tilknyttet de nødvendige eksperter til at hjælpe både med flertals- og mindretalsindstillingen. De to udkast bør også diskuteres løbende i de nationale parlamenter og ved offentlige møder i medlemslandene. Amsterdamtraktatens afløser skal ikke komme som en overraskelse, men som et resultat af en demokratisk proces. Den demokratiske proces er mindst lige så vigtig som indholdet, hvor det ikke kun er Amatos, Dehaenes og Giscards fremtid, det er alle europæeres fremtid, som nu står på spil.

Dupuis
Fru formand, jeg vil også gerne rette en særlig tak til det belgiske formandskab, hr. Verhofstadt og hr. Michel, bl.a. fordi de har gjort det muligt, tror jeg, at sikre dette konvents handlefrihed, og jeg ser især et af spørgsmålene, det om direkte valg af formanden for Kommissionen, som et udtryk for det belgiske formandskabs specielle og vedholdende indsats. Jeg synes dog ikke, at vi bør glemme målet, og jeg henvender mig også til mine kolleger, og bag ved spørgsmålet om terrorisme, et spørgsmål, der allerede er blevet lagt en dæmper på, og jeg er ikke enig med Dem, hr. Lannoye, var der et afsnit, som jeg tror blev fjernet under indflydelse af de britiske medlemmer, og som lagde afstand til amerikanerne. Jeg tror, at vi allerede er ved at glemme, at terrorisme er et internationalt fænomen. Vi glemmer, at der ikke bare var talebanernes Afghanistan, at der stadig er Syrien, Irak, Somalia og Nordkorea, men vi glemmer især, at det, som den 11. september har afsløret, det er, at terrorisme fødes og vokser under diktaturer, under diktatorstyrer, og vi har allerede glemt, det er virkelig rigtigt, at vi under det sidste møde uden at tøve vedtog en associeringsaftale med Ægypten uden at lytte til advarslerne og forespørgslerne om yderligere oplysninger om et antal alvorlige tilfælde af overtrædelser af menneskerettighederne. Og igen i dag, og jeg vil gerne takke vores formand, Nicole Fontaine, har formand Poettering mindet os om den rolle, som vores formand har spillet til fordel for kommandant Massoud. Vores formand havde i dag inviteret Sihem Ben Sedrine, som endnu en gang på grund af dette diktaturs beskidte, nedrige og rædselsfulde handlinger, et diktatur, der skærpes for hver dag, ikke kan deltage i den reception, som formanden for Parlamentet havde arrangeret for hende.
Dette er virkeligheden for disse diktaturer, der er roden til udviklingen af terrorisme, og vi gør ikke noget, vi har allerede glemt lektionen fra den 11. september. Jeg håber, at den næste formand for Parlamentet i det mindste gentager denne invitation, som vores formand, Nicole Fontaine, har udstedt, og jeg håber for Tunesien, for de tunesiske demokrater, for de ægyptiske demokrater og for alle demokrater, særligt i de arabiske lande, at Parlamentet endelig kan leve op til sine mål og ambitioner.

Thyssen
Fru formand, vi ved alle, at regeringskonferencen pur sang ikke er en god metode til at iværksætte en tilfredsstillende traktatændring. Det er løfterigt, at man på topmødet i Laeken aftalte en anden arbejdsmåde. Konventet er blevet oprettet, og dets dagsorden er meget bredere end de fire punkter, som blev fastsat på mødet i Nice. Det er det belgiske formandskabs fortjeneste, hvilket jeg lykønsker det med.
Kvaliteten af det triumvirat, som skal lede konventet og dets præsidium, giver ligeledes perspektiv. Der er ingen, der vil tage det ilde op, at jeg især baserer min tillid til lederskabet på tidligere premierminister og partifælle Jean-Luc Dehaenes tilstedeværelse i trioen.
Fru formand, Laeken-erklæringen indeholder mere end 60 ikke-retoriske spørgsmål. Selv om alle, der har beskæftiget sig med Europa siden Amsterdam og faktisk siden Ioanina, ved, hvilke spørgsmål det drejer sig om, havde ingen forventet tilfredsstillende og fuldstændige svar allerede nu. Der var imidlertid mange, som så frem til en række retningslinjer, og de savnes i Laeken-erklæringen. Der er ikke taget nogen skridt hen imod en politisk aftale mellem stats- og regeringscheferne om den retning, som Europa skal følge i fremtiden. Jeg kan tage mine belgiske briller på og formulere det således, at hr. Verhofstadt stiller spørgsmålene, og hr. Dehaene skal sørge for svarene.
Fru formand, jeg har tre spørgsmål til formandskabet, som jeg gerne vil have svar på.
For det første, tror De, hr. rådsformand, at De med Laeken-erklæringen og konventet kan uddybe EU samtidig med den førstkommende udvidelsesbølge?
For det andet, forventer De, at de nationale parlamenter, som har gjort ratificeringen af den skuffende Nice-traktat afhængig af indholdet af Laeken-erklæringen, hurtigt ratificerer Nice-traktaten?
For det tredje er det en udmærket idé at offentliggøre Laeken-erklæringen i mange europæiske aviser, men tror De ikke, at befolkningen også kræver svar på spørgsmålene og vil se konkrete politiske handlinger, før de føler sig hjemme i det Europa, som hele tiden bliver større?
Endelig, hr. rådsformand, da det belgiske formandskab tiltrådte, anmodede jeg om, at der blev organiseret et ngo-topmøde, helst et par uger før topmødet i Laeken. Jeg fik ikke svar, men De organiserede topmødet. Det var altså et spørgsmål om handling og ikke ord. Det har vi i Belgien ikke været vant til i et stykke tid, så det var en glædelig overraskelse, som jeg takker for.

Martin, David W
Hr. formand, en af konklusionerne i Laeken-erklæringen er, at borgerne føler, at der ofte forhandles bag lukkede døre, hvor demokratisk kontrol ikke kan udøves. Det kan også siges om selve topmøderne, som ofte holdes uden for offentlighedens demokratiske kontrol, hvor offentligheden først til sidst får indblik i resultaterne. En nem måde at afhjælpe dette på ville være, at Europa-Parlamentet, som Kommissionen, sikres repræsentation under hele topmødet og ikke bliver bedt om at forlade lokalet efter aperitiffen. Jeg vil gerne rose rådsformanden for god styring af topmødet. Han gjorde det helt rigtige, da han styrede mødet væk fra en kamp om, hvor forskellige agenturer skulle ligge, og i stedet satte fokus på mere væsentlige spørgsmål.
I Laeken-erklæringen anføres det ganske rigtigt, at EU står over for to udfordringer. Min gruppe har bedt mig om at fokusere på udfordringen indadtil, især god offentlig forvaltning, men jeg vil også gerne lige sige et par ord om udfordringen udadtil. I erklæringen anføres det naturligvis med rette, at bekæmpelsen af dem, der benytter sig af terror og vold, under ingen omstændigheder må svækkes. For mig er erklæringens egentlige styrke imidlertid den mere vidtrækkende henstilling om, at EU skal tage bekæmpelsen af fattigdom og social udstødelse alvorligt. Jeg går fuldt og helt ind for erklæringens mål om "efter etiske principper at sætte rammer for globaliseringen". Som Tony Blair kunne have sagt det: "Kamp mod terrorisme, men også kamp mod årsagerne til terrorisme."
Parlamentets vigtigste mål i Laeken var indkaldelsen af et konvent med en bred dagsorden. Det er bare en skam, at konventets ledelse ikke er lige så vidtspændende. Tre mænd af en vis alder. Det sender efter min mening de forkerte signaler.

De tre er udmærkede mennesker, men sammen repræsenterer de ikke Europas mangfoldighed af talent. Hvad mere er, hvordan er dette udtryk for EU's forpligtelse til at sikre lige muligheder for mænd og kvinder?
(Bifald) I det mindste har vi dog konventet, og nu er det op til os at få det til at fungere og inddrage offentligheden i EU i debatten om Europas fremtid.
Konventets frugter vil dog først være modne et godt stykke tid efter 2004. Laeken-erklæringens målsætning om god offentlig forvaltning, det vil sige bedre kontakt til borgerne, mindre bureaukrati og mere effektiv opfyldelse af vores løfter, kan ikke vente. Laeken må ikke opfattes som en undskyldning for at udskyde tiltag med henblik på god offentlig forvaltning, men skal i stedet for danne grobund for yderligere reformer, der ikke kræver traktatændringer.
Især inden for tre områder kræves der hurtig handling.
For det første skal reformerne af personalestrukturen og administrationsprocedurerne i Kommissionen fortsætte. Der er behov for støtte på højt politisk plan for at fortsætte arbejdet med at forvandle Kommissionen til en førsteklasses offentlig forvaltning.
For det andet skal Europa-Parlamentet reformere sine egne arbejdsmetoder. Jeg mener, at vores lovgivnings-, budget- og kontrolfunktioner virker fint, men intet parlament kan famle sig frem i mørke. Ved at reformere vores arbejdsmetoder, så vi bliver et mere livligt og relevant kammer, kan vi kaste lys over vores rolle som folkets stemme i beslutningsprocessen i EU.
For det tredje skal vi blive bedre på lovgivningsområdet. Jeg har noteret mig formandskabets konklusioner, som bifalder rapporten fra Mandelkern-Gruppen om kvaliteten af lovgivningen og Kommissionens meddelelse om en forenkling af lovgivningen, som forventes udmøntet i en handlingsplan i første halvår 2002.
I betænkningen af Sylvia Kaufmann opfordrede Europa-Parlamentet til oprettelse af en interinstitutionel arbejdsgruppe om bedre lovgivning. Uanset resultaterne af Laeken-topmødet håber jeg, at det spanske formandskab vil genoptage dette emne og nedsætte en arbejdsgruppe med mandat til at udarbejde udkast til interinstitutionelle aftaler og en handlingsplan, som alle tre institutioner kan tilslutte sig, og som skal fremlægges på topmødet i Sevilla i juni næste år.
Vi skal være helt klar over, at alternativet til en aftalt plan er guerillakrig, hvor Parlamentet er nødt til at forsvare sine rettigheder. Hvis det sker, vil Parlamentet med næb og kløer forsvare sine rettigheder som medansvarlig for lovgivningen, sag for sag. Konventet har mulighed for at forny vores institutioner og målsætninger og bringe EU tættere på borgerne, men det kan ikke vente til 2004. Processen skal begynde nu.

Duff
Hr. formand, jeg vil også gerne rose formanden for Kommissionen og Rådet for deres resultater i Laeken. Det er en ekstraordinær præstation at få den britiske premierminister til at tilslutte sig muligheden for en EU-forfatning. Det er aldrig sket før. Jeg er dog bange for, at talerstolen her i salen skal forstærkes og udvides, så der er plads til Valéry Giscard d'Estaing og hans følge. Europas borgere kan nyde det privilegium at have et så fornemt præsidium til at bistå os i vores arbejde. Tak for de omkring 60 spørgsmål. Ærligt talt ville jeg ønske, at I havde stillet flere.
For det første er det intet om at styrke Domstolenes beføjelser. For det andet er der intet om en fornyet vurdering af proceduren med kvalificeret flertal i Rådet. For det tredje er der intet om at styrke regionernes rolle i EU's politiske system. Endelig, for det fjerde ville vi sætte pris på, at Rådet selv kritisk vurderede sin egen funktion og præstation. Men vi har en ægte pluralistisk procedure - som er spændende og nyskabende - og vi har stadig mulighed for at stille spørgsmål til os selv i konventet. Den mulighed vil vi udnytte.

Staes
Hr. formand, tillad mig, at jeg i denne krigstid begynder på et noget militært sprog.
Hr. premierminister, i de forløbne seks måneder var De generalløjtnant for Europa sammen med Deres kolleger fra den føderale regering og delstatsregeringerne. De var desværre også generalløjtnant for en mexicansk hær, hvor medlemsstaterne ofte nægter at underkaste sig Deres overkommando, handler efter egen indsigt, følger deres egne veje, arbejder i egen interesse og i for høj grad finder den snævre statsnationalisme vigtigere end den generelle europæiske interesse.
Det erfarede De i de forløbne seks måneder, hr. premierminister, og vi erfarer det hver dag i vores sager. Det taler for Dem, at det lykkedes Dem i Laeken at skabe nogen orden i den mexicanske hær, men Rådet er ikke kun en mexicansk hær, men ligeledes en flok prangere. Lørdag aften ville de hurtigt løse spørgsmålet om agenturernes placering, som ægte prangere. Det taler ligeledes for Dem, hr. premierminister, at De i den forbindelse stod fast.
Vi vil væk fra baglokalerne og de lukkede møder mellem embedsmænd, diplomater og 15 regeringschefer. Vi slår til lyd for en åben metode Vi vil give den lovende konventmetode en chance og åbne dørene og få et frisk vindpust ind.
De stillede konventet de rigtige spørgsmål. De siger ganske rigtigt, at debatten skal dreje sig om fordelingen af kompetencerne mellem de forskellige politiske planer. De spørger med rette, om det ikke er bedre at overlade den daglige forvaltning af Unionens politik til regionerne der, hvor det fastsættes i grundloven.
Men, hr. premierminister, jeg har lidt kritik. De spurgte f.eks. ikke, hvordan konstitutionelle regioner som Flandern, Vallonien, Baskerlandet, Catalonien, Skotland og Wales udtrykkeligt kan inddrages i den europæiske beslutningstagning. De ignorerer i den forbindelse de krav, som Deres partifælle Patrick Dewael, premierminister i Flandern, ikke desto mindre fastsatte i maj og oktober sammen med 50 kolleger i et vigtigt dokument.
Med hensyn til sammensætningen af konventet har jeg tre bemærkninger. For det første, et triumvirat uden så meget som én kvinde, er det tidssvarende? For det andet er der ikke balance i sammensætningen af konventet mellem på den ene side medlemmerne af Parlamentet og de nationale parlamenter på den anden side. Her begår De, Rådet, en fejl, for Parlamentet er den institution, som bedst repræsenterer den europæiske tankegang, og her er de generelle europæiske interesser i højsædet, og jeg mener, at De går glip af en mulighed. Endelig kan repræsentanterne fra de konstitutionelle regioner ikke deltage direkte i konventet. De er henvist til at være observatører gennem Regionsudvalget, hvilket er beklageligt.
Hr. premierminister, De kan under alle omstændigheder regne med, at jeg sammen med mit parti, de ni repræsentanter fra Den Europæiske Fri Alliance, vil bidrage konstruktivt til konventet, for Europa må ikke blive en enhedspølse, men skal være en flot diamant med mange facetter af forskellighed, egen identitet, for kun på den måde kan den europæiske diamant funkle på det europæiske firmament.

Kaufmann
Hr. formand, hr. formand for Rådet, hr. formand for Kommissionen, med erklæringen fra Laeken om indkaldelse af konventet traf topmødet en beslutning af historisk rækkevidde for EU's fremtid. Det er af særlig betydning, at ingen af de mange åbne politiske spørgsmål om EU's fremtid blev erklæret for tabu, og at konventets mandat samtidig kan være forbundet med indledningen på en europæisk forfatningsproces. Indkaldelsen af konventet er også en milepæl i den europæiske politik, fordi den betyder, at det hemmelige diplomatis politik bag lukkede døre, ugennemsigtige beslutninger og købslåen under lange natlige maratonmøder, som det sidst skete under topmødet i Nice, forhåbentlig en gang for alle vil høre fortiden til!
Det er efter min mening overordentligt positivt, at konventets flertal består af demokratisk valgte medlemmer fra de nationale parlamenter og fra Europa-Parlamentet, at det vil holde offentlige møder og føre dialog med de mest forskelligartede organisationer i det civile samfund, og at ansøgerlandene involveres i at udarbejde forslag til den hidtil mest dybtgående reform af EU. Det giver en chance for virkelig at diskutere åbent over hele Europa og på den måde føre en bred offentlig debat om EU's fremtid.
Da en sådan debat imidlertid kun bliver levende, hvis pro og kontra diskuteres åbent, vil jeg endnu en gang tage en af Parlamentets holdninger op, nemlig kravet om, at den politiske pluralitet skal sikres i sammensætningen af konventet. Valget af de mennesker, som skal repræsentere deres lande, deres nationale parlamenter eller Europa-Parlamentet, er særligt vigtigt i denne forbindelse, og det skal sikres, at det netop ikke kun er repræsentanter for de store europæiske partifamilier, som kommer med i konventet. Mangfoldigheden skal komme til udtryk, for EU står virkelig ved en skillevej, og de forslag, som konventet skal udarbejde, skal ende med virkelig at genspejle en fælles europæisk holdning til Europas fremtid.
Det bliver efter min opfattelse afgørende for konventets succes og for EU's fremtid, at det lykkes at demokratisere EU gennemgribende og styrke borgernes individuelle rettigheder. Jeg håber og satser på, at konventet som følge af alle dets medlemmers engagerede arbejde under forhandlingerne vil udfolde en selvstændig politisk dynamik som selvstændigt organ, så den næste regeringskonference ikke bare kan lade hånt om konventets forslag.

Angelilli
Hr. formand, den forgangne uge var afgørende for EU's fremtid. Man nåede først og fremmest frem til en aftale om den europæiske arrestordre, og det er en vigtig og vanskelig aftale, der bør betragtes som det første skridt, og som skal styrkes i forbindelse med et bredere, mere dybtgående og mere omfattende politisk og institutionelt projekt. I Laeken begyndte man ikke mindst at definere det politiske og konstitutionelle EU, som vi går stærkt ind for. Tanken om, at EU er dømt til udelukkende at være landbrugets og varernes Union eller en økonomisk og monetær Union, er ved at forsvinde. Endelig er vi ved at tage hul på en ny fase, nemlig en spændende grundlæggelses- og deltagelsesfase, hvor vi skal skabe et politisk fællesskab i EU, idet vi bevarer medlemsstaternes identitet og særlige karakteristika. Vi er forenet i mangfoldighed, og forskellene skal ikke betragtes som noget, der skaber splittelse mellem de europæiske befolkninger, men snarere som et tegn på en værdifuld social og kulturel rigdom. Europas styrke er nemlig netop en forskelligartet og tusind år gammel kulturs styrke, en kultur, der har fælles rødder.
I den forbindelse kan jeg som europæer og italiener kun bifalde den italienske regerings kraftige indsats i Laeken for at støtte Parmas kandidatur som hjemsted for fødevaremyndigheden. Hvis vi ønsker, at det EU, som vi er ved at skabe, skal være kvalifikationernes og kvalitetens EU, hvor man konkurrerer på kvalitet, er Parma fødevaremyndighedens naturlige, mest velegnede og kompetente hjemsted, og det er netop på grund af Italiens tusind år gamle traditioner på fødevareområdet. Det er traditioner, der bygger på kultur, kvalitet, professionalisme, stringens og stadfæstet videnskabelig kompetence, som er anerkendt i hele verden.
At insistere på, at Parma skal være hjemsted - også kraftigt, sådan som Italien gjorde i Laeken - er ikke at nedlægge overflødige vetoer eller bringe nogle nationalistiske påskud på bane, men snarere at lade kvaliteten, dygtigheden, kompetencen og et områdes naturlige og objektive velegnethed sejre i stedet for - sådan som vi har set så ofte - bureaukratiet, sterile bureaukratiske aftaler eller lister, der er lavet på forhånd. Når det gælder fødevaremyndigheden, beder borgerne os ikke bare om et rent administrativt hjemsted, men ligeledes om en anerkendt erfaring og dygtighed på området for fødevaresikkerhed. Efter min mening giver Parma os en garanti set ud fra dette synspunkt.
Endelig vil jeg gerne rette en varm tak til formanden, fru Fontaine, som på en meget kompetent og venlig måde har stået i spidsen for Parlamentets arbejde her i valgperiodens første halvdel.

Saint-Josse
Hr. formand, debatten om EU's fremtid begrænser sig for nogle til udviklingen af fællesskabsmetoden, nemlig initiativretten til Kommissionen, den politiske magt og fortolkningen til EF-Domstolen og sikring af retten til at pålægge én eller flere stater EU's love ved øget anvendelse af flertalsafgørelser. Denne centraliserede vision af EU på flere og flere områder går imod borgernes vilje, idet disse ønsker at lære af hinandens forskelle. Irlænderne, der er de eneste, der har været til folkeafstemning, tog ikke fejl, da de forkastede Nice-traktaten. Konventet vil kun blive til et blændværk, hvis det forfølger samme mål uden at tage til efterretning, at Nice-traktaten er død.
Desværre ser målene ud til at være uforanderlige. Gennem konklusionerne fra mødet i Laeken glæder man sig således over de opnåede fremskridt og de aftaler, der er blevet indgået om liberalisering af tjenesteydelser inden for postvæsenet, hvilket vil medføre en svækkelse af det sociale og territoriale sammenhold mellem vores stater. Det er uacceptabelt at pålægge alle lande enkelte landes valg, når disse privatiserer de offentlige tjenesteydelser og åbner for konkurrencen. Det er ikke et forslag, der er med til at bringe borgerne i EU nærmere hinanden, og heller ikke en betingelse for fred på vores kontinent. Vi skal gå i den modsatte retning, det vil sige bringe EU nærmere borgerne. For at kunne gøre dette må man lytte til dem, og når først der er givet udtryk for de bekymringer, der reelt er fælles, kan vi forhandle om et muligt fælles svar.

Vanhecke
Topmødet har med Laeken-erklæringen lavet en meget passende fortsættelse til seks måneders belgisk formandskab. Det blev et katalog med tomme ord, intetsigende og med ubesvarede spørgsmål. Det er meget kendetegnede for situationen i Europa, at kun en person som den tidligere kommissær hr. Van Miert har turdet sige tingene, som de er. Det, som Louis Michel vovede at benævne som "Grand Cru Verhofstadt", viste sig blot at være en bordvin med korksmag.
Der kommer altså et konvent, som skal give påtvingelsen af et føderalt Europa et tilsyneladende demokratisk ansigt. Konventet kan imidlertid ikke skjule, at subsidiaritetsprincippet systematisk tilsidesættes af institutionerne, at der ikke afholdes folkeafstemninger om meget indgribende foranstaltninger, og at EU også på dette topmøde på ny tilsidesætter det demokratiske princip om medlemsstaternes suverænitet, f.eks. ved på ny helt at ignorere resultaterne af den irske folkeafstemning.
Europæisk demokrati betyder åbenbart, at borgerne helst ikke må være med til at bestemme, og hvis de må, så skal de, ligesom det var tilfældet i Danmark, og som man kræver af Irland, stemme, indtil de er enige i det, som eurokratiet har bestemt.
Det er muligt, at rådsformanden, hr. Verhofstadt, kommer med i historiebøgerne, men så bliver det som den mand, der drev det så vidt, at ikke engang kommissionsformand Prodi ville holde pressekonference sammen med ham. Det bliver som den engang flamskvenlige politiker, som nægtede at beskytte det nederlandske sprog, som den mand, der kastede alle sine principper over bord, som engang var tilhænger af den lette stat og færre regler, men som senere blev partisan for europæisk centralisme i en superstat, som gjorde udformningen af regler til en olympisk disciplin.

Evans, Jonathan
Hr. formand, topmødet i Laeken er desværre et af de mindre imponerende af slagsen. Mulighederne blev ikke udnyttet, og topmødet var en slem skuffelse, som det belgiske formandskab også har været. Hvorfor nu det? Ikke kun fordi udenrigsministeren, Louis Michel, vedholdende har spillet rollen som den troskyldige på den politiske scene i Europa. Vi er tilsynelandende hoppet let og elegant hen over hans erklæring om, at FN-fredsstyrken under britisk ledelse i Afghanistan skulle blive til en EU-styrke. Det største problem er, at det belgiske formandskab virkelig havde meget at lære i de sidste måneder.
Alt for store ambitioner, som i juli, er ofte helt hen i vejret - som en euroskat på alle EU-borgere eller en Tobin-skat på kapitalbevægelser. Ambitionerne kom efterhånden på kollisionskurs med virkeligheden. I Laeken blev EU's nye styrke til krisestyringsoperationer erklæret for operationel, selv om den ikke har adgang til NATOs aktiver, hvad der er nok så vigtigt. Det nøjagtige forhold mellem styrken og NATO er stadig uafklaret. Den europæiske arrestordre var en særlig hård fødsel, hvor det er usikkert, om den nogensinde vil komme til at gælde i Italien. Forsøget på at placere forskellige nye EU-organer gik også op i hat og briller.
Hvad angår spørgsmålet om konkurrenceevnen i Europa, skete der ikke ret meget i Laeken og heller ikke ret meget under det belgiske formandskab i det hele taget. Lissabon-strategien, som har været parkeret i garagen siden Stockholm, kommer til at stå sin prøve i Barcelona, hvis vi virkelig skal være den dynamiske, videnbaserede økonomi, som vi stræber efter.
Til sidst har jeg et par ord at sige om selve erklæringen. I teksten indrømmes det, at EU har et stykke vej endnu, hvad angår demokrati, gennemsigtighed og at være tæt på borgerne, men de foreslåede løsninger er endnu en gang føderale løsninger. Det er den forkerte vej frem for Europa. Konventet bør tage ved lære af udviklingen i de seneste 10 år, gå bort fra idéen om en europæisk superstat og koncentrere sig om beskedne og intelligente reformer. Sådanne reformer giver et Europa, der fungerer.

Dehousse
Jul eller ej, i en lovtekst er der det, der står, og så er der det, der ikke er nævnt. EF-patent, Galileo, immigration og asyl er ikke med i kapitlet om afgørelser, og hr. Lannoye har fremhævet andre eksempler. Mere farlig er måske den stilhed, der består med hensyn til de generelle budgetmæssige virkninger af ændringen af Det Europæiske Fællesskab, og som varsler svære opgør med befolkningerne. Og på trods af dette er stemningen omkring Laeken-erklæringen positiv, ingen tvivl om det. Det vil så vise sig, om de positive aspekter er vigtige i forhold til dem, der ikke figurerer i resultaterne. Andre end jeg har bemærket og vil fortsat bemærke, at det belgiske formandskab, der havde ambitiøse mål, og som har været udholdende i sine handlinger, ikke er løbet af sporet, lige så lidt som euroen i øvrigt, hverken den 11. september eller bagefter. For dem, der kender til internationale forhold, er det fantastisk. Det er fantastisk ikke blot for Belgien, men for hele EU.
Hr. premierminister, vi sætter pris på den rolle, De personligt har spillet i forbindelse med løsningen af det næsten skandaløse problem om arrestordren, som det ikke ville have været passende, om stats- og regeringscheferne var blevet fritaget for.
I øvrigt er det klart, at socialdemokraterne er særlig opmærksomme på de fremskridt, der gøres på det sociale område. Bekræftelsen af de strukturelle indikatorers rolle på beskæftigelsesområdet, støtte til den europæiske sociale model ved bl.a. samarbejde på pensionsområdet, der giver det bedste billede på social udelukkelse og indlemmelse, er vigtige resultater for EU-borgerne.
Jeg vil slutte med at tale om konventet, der allerede har fået opmærksomhed fra mange kolleger, og hvorom jeg blot vil sige, at erklæringerne i dag viser, at det kommer til at stå over for en vanskelig opgave. Derfor har De lagt vægt på konventets sammensætning, og når der ses bort fra et enkelt punkt, udgør de trufne beslutninger og især nyskabelserne vigtige resultater. F.eks. ansøgerlandenes repræsentation. Den fulde deltagelse uden stemmeret er mere i overensstemmelse med en stats værdighed, og det er fornuftigt, at dette spørgsmål er blevet forbundet, i hvert fald i lovteksterne, med det spørgsmål, der drejer sig om regionerne med lovgivningsmæssige beføjelser, hvis fortjente status vi ligeledes anerkender i modsætning til det, der er blevet sagt lige før.
Parlamentet påskønner også den rolle, De tildeler det civile samfund. Og jeg vil understrege værdien af systemet med den præsidentielle trojka, som De har valgt, og som efter min opfattelse i flere henseender tager højde for de aktuelle krav, også langt ud over de perspektiver, der knytter sig til personvalget, et valg, som jeg ikke har til hensigt at drøfte. Det er tre kompetente mænd, men det er i denne sammenhæng, hr. premierminister, blot mænd. Og derfor vil jeg gerne som andre i denne juletid udtrykke et ønske, nemlig at EU-topmødet en dag på alle sprog, her i starten af det 21. århundrede, lærer et lille ord at kende, lærer at sætte større pris på det, lærer deklinationen og måske endda flertalsformen af ordet, et lille ord, der ikke længere kun har ret til at blive nævnt i poesien, men også i politik, ordet "kvinde".

Sterckx
Hr. formand, hr. premierminister, efter Deres formandskab står vi over for en helt anden situation end for et år siden. Atmosfæren er anderledes, vi kan påbegynde vores arbejde, og De har sat tre mænd til at lede det hele. Jeg er spændt på at se, hvor mange medlemmer Parlamentets delegation i konventet får. Vi tæller efter, når det er så vidt.
De har stillet mange spørgsmål, som efter min mening er korrekte. Måske kan vi her og der tilføje noget, hvorfor ikke? Det skal konventet have lov til.
De skitserede netop en drøm. Det var en flot opsummering og et meget flot perspektiv for de ting, vi burde gøre, ikke kun os, vesteuropæerne, de 15 medlemsstater, men ligeledes Østeuropa og resten af verden. Jeg har ét spørgsmål, hr. rådsformand. De har nu været formand i et halvt år. Nu vil der gå syv år, hvor den belgiske regering ikke har formandskabet, og jeg vil gerne anmode Dem om at overbevise alle Deres ministre om, at i de syv år er det europæiske arbejde fortsat meget vigtigt, og at regeringen ikke kun skal beskæftige sig med Europa under formandskabet, men især også før og efter, for den periode er længere og mindst lige så vigtig.

Frassoni
Hr. formand, Det Europæiske Råds møde i Laeken trækker os ud af en kedelig dvale, som vi har befundet os i siden topmødet i Nice. Og dette ikke kun med hensyn til de opnåede konkrete resultater, men også med hensyn til det psykologiske aspekt og stemningen. Der har godt nok under mødet i Laeken været nogle meget nedslående øjeblikke. Jeg er overbevist om, at hverken Jacques Chirac eller Silvio Berlusconi har lært noget som helst af erfaringen fra Nice. I øvrigt var de ikke de eneste, der var indstillede på at ofre Fællesskabets sammenhold og solidaritet til fordel for nogle agenturer, hvoraf flere af dem hverken har noget juridisk grundlag eller nogen egentlig eksistensberettigelse. Har vi i øvrigt set en mere markant kontrast end den, vi så mellem det stimulerende indhold af Laeken-erklæringen og denne købslåen om agenturerne? Men EU svinger i virkeligheden altid mellem disse to poler. På den ene side er der den bremse, der er repræsenteret af de nationale staters logik og interesser, og på den anden side er der den stræben og den entusiasme, der affødes af lysten til at fuldende opbygningen af EU. Den udfordring, som Laeken-erklæringen stiller os over for, og som også konventet bør stilles over for, er netop at fremme en styrkelse demokratiet, af effektiviteten og af sammenholdet på EU-plan. De spørgsmål, der er stillet, er de rigtige, og det er vældig godt ikke at have noget tabu. Det er også vældig godt at have talt om forfatning i Laeken-erklæringen. Men det, der tæller, det er svarene, og vi har endnu ikke vundet. Personligt ser jeg mindst to punkter, der kan give anledning til bekymring i disse dage efter mødet i Laeken. Det første vedrører konventet. Det er ikke kun af korporativistånd, at jeg er meget ked af, at ligevægten mellem de nationale og europæiske dimensioner ikke er opretholdt, og at der for 28 regeringer kun er 16 medlemmer af Europa-Parlamentet. Jeg tror ikke, at man kan skelne mellem konventet og regeringskonferencen, medmindre det lykkes at få bugt med den nationale logik. For det andet er der præsidiets sammensætning. Hvorfor skal vi fortsætte med denne mode, der dikterer, at det kun er gamle stats- og regeringschefer, som regel mænd, hvoriblandt nogle af dem i øvrigt er ældre end andre, der kan bestemme over EU's skæbne?

Jeg ville have foretrukket en parlamentarisk logik, og jeg ville også have foretrukket, at konventet kunne have valgt sin formand - helst en kvinde.
Det andet punkt, der kan give anledning til bekymring, er voldsscenerne på gaden og udvisningerne, som har fundet sted i og rundt om Laeken, selv om det var på en helt anden måde end i Nice og Genova. Jeg er i øvrigt ikke sikker på, at vi virkelig ville have undgået store problemer, hvis vi havde haft større demonstrationer med flere deltagere.
Europa-Parlamentet har til opgave utrætteligt og på kohærent vis at sikre, at styrkelsen af samarbejdet til bekæmpelse af terrorisme og kriminalitet ikke resulterer i en svækkelse af borgernes rettigheder. Det budskab og den praksis, der udledes af mødet i Laeken i den forbindelse, er modsatrettede, det skal siges.
Fremtiden fortæller os dog, om det, som De har sået ved mødet i Laeken, giver en god høst. Nu er der kun for os tilbage at takke det belgiske formandskab for dets arbejde og håbe, at de næste formandskaber formår at yde en lige så engageret og kohærent indsats.

Frahm
Hr. formand, først vil jeg komme med den ros, jeg synes der skal komme. Jeg er utrolig glad for, at formandskabet har fastholdt udvidelsen og hele programmet for udvidelsen, at man holder fast i, at der kommer realitetsforhandlinger fra 2002, og at vi satser på at optage de første nye medlemsstater i 2004. Den ros, synes jeg, skal komme. Men jeg forstår ikke den måde, man har sammensat konventets ledelse på. Det er en utrolig ensidig sammensætning, og vi har enormt stor brug for brobygning i det her projekt. Hvor er kritikerne henne? Vi har haft et nej i Irland, vi har haft et nej i Danmark - ganske vist for en del år siden - og vi ved, at der er utilfredshed blandt de europæiske befolkninger. Hvor er kritikerne henne? Hvor er de unge henne i det her, og ikke mindst hvor er kvinderne henne? Da Romano Prodi blev spurgt af det danske TV, hvor kvinderne og de unge var, så sagde han: "Lad os være ærlige, skal vi snakke med regeringsledere, så skal vi have fat i mænd over 30 år". Hvis det er indstillingen til, hvordan man skal komme i kontakt med de europæiske befolkninger, så siger jeg, som vi siger på dansk: "Tak for kaffe!"
Med hensyn til terrorpakken forstår jeg ikke, at man ikke satser på at føre en selvstændig profil fra Europas side på dette felt, jeg forstår ikke, at man endnu en gang vil spille USA's lille legekammerat. Jeg forstår ikke, at vi ikke i langt højere grad satser på at forebygge terror, forebygge kommende terror, i stedet for bare at slå ind på det spor, som USA har lagt.

Belder
Hr. formand, der er fortsat mange ubesvarede spørgsmål i Laeken-erklæringen, hvilket er et tegn på den uklarhed, som eksisterer med hensyn til Unionens fremtid.
Det nye konvent kan naturligvis ikke svare på alle spørgsmål. Efter min mening har forbedringen af gennemskueligheden og en klarere kompetenceafgrænsning mellem EU og medlemsstaterne derfor førsteprioritet.
Jeg var positivt overrasket over formuleringen af spørgsmålene ved det sidste punkt. Der er åbenbart ingen tabuer, når man også tør sætte den skjulte overdragelse af kompetencer til Bruxelles til debat.
Jeg var endvidere overrasket, men ikke positivt, over sammensætningen af konventets præsidium, som udgøres af ikke mindre end 12 personer. Hvilken rolle får det almindelige konventmedlem så? Ikke nogen stor rolle, er jeg bange for. Hermed trues kvaliteten af de forslag, som konventet stiller. Kvalitet skal være konventets styrke, hr. formand, hvis dets idéer ikke skal ende i skrivebordsskuffen.

Berthu
Hr. formand, for at sætte det kommende konvents dagsorden med hensyn til EU's fremtid har Det Europæiske Råd på mødet i Laeken fjernet sig fra konklusionerne fra Rådets møde i Nice på to punkter, der bekymrer os.
Erklæring 23 fra topmødet i Nice havde optaget et punkt på dagsordenen, der hed "De nationale parlamenters rolle i opbygningen af EU". Dette punkt druknede på mødet i Laeken under en meget svagere titel, nemlig "Mere demokrati, mere gennemsigtighed og effektivitet i EU". Under denne titel spørges der først og fremmest om, hvordan man kan øge de nuværende institutioners demokratiske legitimitet, og først i anden ombæring om, hvorvidt det er nødvendigt at ændre de nationale parlamenters rolle. Det er en noget kringlet formulering. Problemstillingen kan sammenfattes ganske enkelt: Ved at tildele de nationale parlamenter en betydelig rolle i forbindelse med opbygningen af EU sikrer vi på optimal vis overensstemmelse mellem Unionen og borgerne.
Endnu en ændring bekymrer os. Mens der på topmødet i Nice kun neutralt blev talt om, hvilken status EU's charter om grundlæggende rettigheder skulle have, blev der på topmødet i Laeken optaget et andet punkt på dagsordenen, nemlig idéen om en EU-forfatning, det vil sige en grundlæggende lovtekst, der er klart overnational til forskel fra en traktat.
Hr. formand, fra mødet i Nice til mødet i Laeken synes de føderalistiske pressionsgrupper at have manifesteret sig klart. Det er lykkedes for dem at få vedtaget to ændringer, der begge sigter mod at mindske de nationale demokratiers plads, hvilket er meget betydningsfuldt. Denne drejning stemmer ikke overens med vores medborgeres ønsker, og den skal rettes i de kommende år.

Nassauer
Hr. formand, mine damer og herrer, også når man ser lidt mere nøgternt på det, kunne det ske, at topmødet i Laeken en gang vil fremstå som en milepæl, hvor europæerne kom ud af en usikker fase, atter vandt fodfæste og gik i kast med at komme ud af blindgyden fra Nice. Hvis dette skulle ske - vi står kun ved starten af denne mulige proces - så ville det absolut være forbundet med det belgiske formandskab og med Deres navn, hr. rådsformand Verhofstadt, og jeg vil gerne rent profylaktisk gratulere Dem med det!
Der er to årsager til denne udvikling, og det kan være nyttigt at se på dem endnu en gang. Hvad har bevirket denne udvikling? Sikkert den eftertrykkelige, ja, sønderlemmende kritik af resultatet fra Nice. Her har Europa-Parlamentet spillet en fremtrædende rolle, det har især været her, kritikken af Nice havde hjemme - med al erkendelse og anerkendelse af, at man i Nice fik løst problemerne vedrørende de formelle udvidelsesbetingelser. Det er ikke mindst os, der har trukket læsset med denne debat.
Det andet argument er begivenhederne den 11. september og alt det, der er sket i kølvandet på denne dato. Det har mere end tydeligt vist, at kun et Europa, som handler i fællesskab, fremover vil have en chance for at blive taget alvorligt, og at vi må vende tilbage til en udvikling i fællesskabets ånd. Det er de to årsager.
Nu har vi fået det konvent, som vi ønskede, og dermed har vi også et ansvar for resultatet af dette arbejde. Det må vi ikke overse! Resultatet af konventet vil få politisk vægt, hvis det bæres af en så bred konsensus som muligt. Derfor bliver vi nødt til at yde et bidrag til, at der i konventet bliver udarbejdet et traktatudkast, som er bredt funderet. Kun et sådant forslag vil have en chance for efterfølgende at binde regeringskonferencen!

Hänsch
Hr. formand, hr. formand for Rådet, Europa-Parlamentet har ønsket dette konvent. Vi har fået det. Det er også vores succes, og vi kan takke Dem for, at det blev muligt. Konventet har skønhedsfejl, som det flere gange er blevet nævnt her, men vi kan og vil sørge for, at disse skønshedsfejl ikke bliver tungtvejende, og at de er glemt, når arbejdet er slut.
Med min anden bemærkning tilslutter jeg mig hr. Nassauer. Konventet betyder også et nyt ansvar for Europa-Parlamentet. For første gang ligger reformen af institutionerne også i vores hænder. Vi har ikke længere kun ansvar for de krav og visioner, som vi udvikler, men også for kompromiserne og resultaterne. Det er noget nyt, og det kommer vi til at vænne os til!

For det tredje har konventet fået et bredt mandat, sådan som vi havde ønsket det. Det er både en chance og en risiko. Konventet må ikke gøre sig selv til en udvidet regeringskonference, men det må heller ikke degradere sig selv til en ren diskussionsklub. Konventet skal arbejde hen mod en bred konsensus, og det skal koncentrere sig om de strategiske reformforslag, forslag, som åbner og viser retningen for senere udviklinger.
For det fjerde står ordet "forfatning" nu for første gang i et officielt dokument fra Rådet. Det er i sig selv en vigtig ting. Det er ikke sikkert, at det vil ende med et forfatningsforslag, men én ting er sikker - konventet må rette hele sit arbejde mod det, som man med en stor europæer, den tyske filosof Immanuel Kant, kunne kalde konventets kategoriske imperativ, det vil sige, at ethvert af konventets forslag også altid skal kunne blive en elementær del af en europæisk forfatning. Det princip må konventet arbejde efter.
For det femte bliver EU vigtigere og vigtigere, men det interesserer borgerne mindre og mindre. De er ganske vist endnu ikke modstandere af EU, men de er heller ikke længere helt sikre på, hvorfor de skal gå ind for EU. Vi ønsker, at Europas borgere igen skal vide, hvorfor vi integrerer Europa. EU skal stå for en europæisk samfundsmodel og for en europæisk vision af verden. Det drejer sig om Europas økonomiske og politiske og ikke mindst kulturelle selvhævdelse, om at bevare en europæisk måde at leve på!
Siden den 11. september er der kommet endnu en dimension til. EU risikerer ikke at klare denne nye udfordring, men EU kan også vokse ved den. Nej, jeg er helt sikker, EU vil vokse i kraft af denne udfordring.
(Bifald)

Verhofstadt
Fru formand, jeg vil først og fremmest undskylde over for Europa-Parlamentets medlemmer, men jeg bliver nødt til hurtigst muligt at tage til Canada. Der er endnu et topmøde mellem EU og Canada. Jeg bliver nødt til at tage til lufthavnen kl. 19.00 for at kunne komme til tiden. Derfor undskylder jeg på egne vegne og også på vegne af Romano Prodi, for vi rejser sammen til Canada, at vi ikke kan deltage i hele forhandlingen. Jeg undskylder over for alle mine kolleger og under alle omstændigheder over for de medlemmer af Europa-Parlamentet, som jeg navnlig i løbet af de sidste par uger og måneder har haft meget tæt kontakt med, hr. Brok, hr. Méndez de Vigo og formanden for Udvalget om Konstitutionelle Anliggender, hr. Napolitano. Jeg undskylder altså, at jeg ikke kan høre deres indlæg, men jeg håber under alle omstændigheder at kunne fortsætte det samarbejde, som er blevet etableret til forberedelse af konventet.
Ved starten af debatten - og jeg vil gerne takke de forskellige formænd for den støtte og de rosende ord, de har givet det belgiske formandskab - blev det med et smil på læben bemærket, at konventet og præsidiet består af socialdemokrater og kristelige demokrater, og at den eneste liberale er gået over til de kristelige, nemlig Valéry Giscard d'Estaing.
Jeg har ikke noget imod, at socialdemokraterne og de kristelige demokrater - jeg falder nu måske lidt ud af min rolle, men det er nok tilladt ved afslutningen af formandskabet - dominerer konventet. Der er nu to liberale i Rådet, hr. Poettering, førhen var der ikke én, og måske bliver formanden for Parlamentet med Deres støtte også liberal, og det er formanden for Kommissionen også. Så vi liberale er slet ikke så dårligt repræsenteret i de europæiske institutioner.
Flere talere har spurgt, hvilket forhold der er mellem Laeken-erklæringen og Nice-processen. Der må ikke være et indbyrdes forhold. Nice-traktaten skal vedtages og ratificeres, hvilket er nødvendigt for at sikre, at udvidelsen fungerer i praksis fra 2004. Det ville være en stor fejl, hvis vi ikke gør det og på ny blander Nice-traktaten med Laeken-erklæringen og Europas fremtid. Så taler vi på ny om de resterende punkter fra Nice-traktaten i stedet for om Europas fremtid.
Konventets store fordel er, at det netop bryder med de gamle metoder. De gamle metoder indeholdt, at man efter hver eneste traktatændring på ny konkluderede, at man ikke var enig om to eller tre punkter, som efterfølgende blev flyttet videre til den næste regeringskonference, som tilføjede et par punkter og på samme måde forsøgte at ændre traktaten. Hvis man på ny ikke opnåede overensstemmelse, blev der skabt nye resterende punkter. Når man ser på Unionens historie i det sidste tiår, er det en bestandig gåen fra resterende punkter til resterende punkter, hvorved vinen blev tyndere og tyndere, og hvorved de grundlæggende spørgsmål fik mindre og mindre betydning. Den mekanisme afbrydes nu, og denne gang sættes der grundlæggende spørgsmål på dagsordenen.
Fru Thyssen sagde, at det blot er spørgsmål, som jeg stiller, og som Jean-Luc Dehaene skal svare på. Det er ret enkelt. Jean-Luc Dehaene har hjulpet mig med at udarbejde spørgsmålene, og jeg vil nu hjælpe ham med at svare på dem i de kommende måneder. Det vil vi gøre effektivt. Laeken-gruppen er en gruppe, som Jean-Luc Dehaene og Giuliano Amato er del af. Gruppen fortsætter sit arbejde som en vennegruppe, hvorfra der kan komme en række supplerende incitamenter, med Jacques Delors, Borislav Geremek, David Miliband og de andre medlemmer.
(FR) Jeg vil også sige til formanden, at det ikke var lysten, der manglede til straks at svare på de spørgsmål, der blev stillet. Mine medarbejdere har ofte sagt til mig: "Nej, De kan ikke stille sådan et spørgsmål". Jeg svarer: "Hvorfor?" Fordi det antyder svaret og giver faktisk allerede svaret. Fru Thyssen og alle de andre kolleger, der har talt, kan imidlertid være sikre på, at jeg vil gøre mit bedste på regeringskonferencen i den regelmæssige kontakt, som jeg får med de forskellige medlemmer af præsidiet og i konventet, for at hjælpe med at finde svar på de spørgsmål, der er stillet i erklæringen.
I forbindelse med sammensætningen af præsidiet har der været tale om mangelen på kvinder. Jeg er helt enig, og jeg forslår, at tre mænd og ni kvinder nu udnævnes af de nationale parlamenter og af Europa-Parlamentet. Vi kan under alle omstændigheder endnu nå at komme ud af kniben, for kun tre ud af 12 pladser er blevet besat. Jeg håber virkelig også, at Europa-Parlamentet, de nationale parlamenter og de forskellige repræsentanter kan gennemføre det.
Som afslutning vil jeg alligevel sige noget om forholdet mellem Europa-Parlamentet og de nationale parlamenter. Jeg mener, at det, der er meget vigtigt, er, at der er blevet oprettet et præsidium, at dette præsidium består af 12 personer, og at der blandt disse 12 personer er to repræsentanter fra Europa-Parlamentet. Det er lige så mange som repræsentanterne fra de nationale parlamenter. Jeg tror, at disse to personer vil kunne spille en væsentlig rolle, for det er dog i denne gruppe på 12, at forberedelserne vil ske, og at dagsordenen vil blive sat. Alle beslutninger skal ikke træffes i et konvent på 113 personer. Der skal være forberedelser. Præsidiet, og i dette præsidium naturligvis de to repræsentanter fra Europa-Parlamentet, vil spille en fremtrædende rolle i denne forbindelse.
Til sidst vil jeg gerne understrege, at jeg mener, at det er vigtigt, at også de såkaldte konstitutionelle regioner, men det korrekte ord er "regioner med lovgivningsmæssige beføjelser" for første gang vil være repræsenteret i dette konvent. Jeg er premierminister i et land med en føderal struktur. Dette gælder ligeledes for Tyskland og Østrig, og jeg kunne også nævne andre lande. Lidt efter lidt begynder mange af de andre lande at indføre føderalismen i det institutionelle system. Og det går godt, for føderalismen er den eneste mulighed, der findes, for at man kan få forskellige samfund, forskellige kulturer og befolkningsgrupper, der taler forskellige sprog, til at leve sammen uden at gribe til det, som findes i andre dele af verden, hvor der er konflikter. Når ordet "føderalisme" bruges - det vil jeg gerne understrege - så skal vi altså ikke være negative. Jeg hører nogle gange folk sige, at føderalisme er lig med katastrofe. Men det er jo lige modsat. Det er bevist i hele verden, at føderalisme er den eneste måde, hvorpå man kan få befolkningsgrupper til at leve sammen uden at strides og uden at gribe til vold, som det er tilfældet i mange dele af verden.
(Bifald) Og derfor mener jeg personligt, at det er vigtig, og at det er et enormt fremskridt, at regioner med lovgivningsmæssige beføjelser kan være repræsenteret. Jeg har opnået dette, fordi jeg også har fået hjælp af formanden for Regionsudvalget. Jeg behøver ikke at nævne, at der i Rådet faktisk var visse kolleger, der fandt det en smule vanskeligt at indføre ordene "regioner med lovgivningsmæssige beføjelser" i erklæringen og vanskeligt som europæisk Råd at anerkende, at de burde have deres pladser og deres at sige. Dette blev endelig accepteret takket være formanden for Regionsudvalget, hr. Chabert, som jeg havde bedt om at sende mig en skrivelse. I den skrivelse, som han sendte mig, stod der, at det er nødvendigt, at Regionsudvalget er repræsenteret, og det er nødvendigt, at man som Regionsudvalget kræver, at de forskellige dele bliver repræsenteret. Regionerne og byerne, men også regionerne med lovgivningsmæssige beføjelser. Jeg kunne altså henholde mig til Regionsudvalgets autoritet til for første gang at få indført disse regioner i dokumentet. Jeg ønskede at understrege dette her denne eftermiddag, for jeg mener, at de vil kunne spille en vigtig rolle. Der tales om fordeling af beføjelser, om nye instrumenter, om institutionerne og om den fremtidige opbygning af Europa. Personligt mener jeg, at det skal gøres samlet, hvor ingen bliver overset, og ved at give alle dele i opbygningen af EU mulighed for at komme til orde.
(Bifald)

Prodi
Fru formand, mine damer og herrer, jeg skal gøre det meget kort. Det er for det første, fordi jeg ikke vil have, at hr. Verhofstadt rejser uden mig, og fordi jeg ikke har lyst til at svømme til Canada, og det er for det andet, fordi jeg med tilfredshed kan konstatere, at denne forhandling har været præget af stor enighed, hvilket er en tilfredsstillelse, eftersom der for et par måneder siden ikke var nogen af os, der troede, at vi kunne blive enige om et konvent. Det glæder mig ligeledes, at problemet med at nå til enighed om agenturerne - selv om det selvfølgelig var et negativt punkt - ikke blev blæst så meget op, som det skete i massemedierne. Jeg lyttede også til de angivelser, som De kom med i forbindelse med konventet, og til forslagene om at styrke Domstolens rolle. Jeg vil notere mig alt dette fremover, og jeg tror således, at vi virkelig kan begynde at gøre en alvorlig og fælles indsats med henblik på det kommende konvent.
Eftersom der eksisterer en sådan samarbejdsånd, vil jeg blot sige til min ven Guy - eller rettere gentage en opfordring, som jeg allerede har rettet til Rådet - at jeg håber, at vi i de kommende måneder kan samarbejde om at foretage en reform af institutionerne uden at ændre traktaterne. Det forslag, vi stillede om styreformerne, er et forslag, som Parlamentet og Kommissionen har samarbejdet om i adskillige måneder og med nogle efter min mening fornuftige og konkrete resultater. Vi forventer, at Rådet gør en lignende indsats, for konventet kan kun forberedes ved hjælp af et fælles, forudgående stykke arbejde, nemlig det arbejde, som vi har udført med hensyn til styreformerne. Det har givet nogle positive resultater, og vi når bestemt ikke videre, hvis ikke Rådet gør en lignende indsats.
Til sidst vil jeg gerne ønske Dem alle sammen en glædelig jul og et godt nytår!

Formanden
Hr. Verhofstadt og hr. Prodi, vi forstår naturligvis de forpligtelser, som betyder, at De må forlade Europa-Parlamentet.

Caveri
Fru formand, kære kolleger, med topmødet i Laeken har vi måske fundet en modgift mod noget af den gift, som Nice-traktaten indeholder. Oprettelsen af et konstituerende konvent - der er konstituerende, fordi dette konvent munder ud i det nye EU's forfatning - betyder, at EU får en politisk sjæl, og denne politiske sjæl betyder, at vi tænker på vores alle sammens hus. Parlamentet må således glæde sig over topmødets succes og sørge for, at konventets arbejde bliver afsluttet på den rigtige måde på regeringskonferencen, som skal udarbejde den nye forfatningstraktat med henblik på oprettelsen af den europæiske føderation.
En sand og konkret føderalisme, hvor der også tages hensyn til det regionale niveau, sådan som Rådet med rette bemærkede, til de sproglige mindretal og til alle befolkninger, såvel store som små, vil skrive historie her i det nye århundredes europæiske integrationsproces, og det kan jeg som repræsentant for indbyggerne i Valle d'Aosta kun være glad for.
Vi har indledt en positiv proces, og det kan EU-modstanderne allerede mærke. Derfor skal vi endnu en gang gøre en indsats.

Papayannakis
 Hr. formand, erklæringen fra Laeken indeholder ord, som gør alle tilfredse, ord som har vægt. Også målet, metoden, konventet, den politiske forhandling er ting, som opfylder forventningerne. Imidlertid er der, som andre også har været inde på, i erklæringen ikke nogen overbevisende omtale af den sociale dimension, af det, som nogle lidt forsigtigt kalder for den sociale model, bæredygtig udvikling, holdbar udvikling, EU's uafhængige og derfor også holdbare eksistens. Måske skyldes denne tilbageholdenhed, at den politiske samling mangler. Det betyder imidlertid noget, at vi ikke har sagt noget alvorligt om krigen, og vi har ikke engang sagt noget alvorligt om selve udvidelsen. Her vil jeg tillade mig en bemærkning. Når der træffes en rent politisk beslutning om at optage 10 nye medlemmer, hvorfor udelukker den - politisk? - to lande fra Balkanhalvøen, fra Europas hjerte og vitale område? Vi efterlader et sort hul på Balkan. Dette er uacceptabelt, og jeg vil gerne have et svar. Desværre kan jeg nok ikke få det i dag, og jeg er bange for, at konventet heller ikke vil komme med et svar.

Krarup
Hr. formand, konklusionerne fra Laeken-topmødet er ikke på nogen måde overraskende, hverken i retorik eller i indhold. Retorikken er som sædvanlig på en gang svulstig og forløjet. For 117. gang lover man åbenhed og nærhed. Ordvalget er en virkelighedsforfalskning, som langt overgår såvel Det tredje Riges som stalinismens ideologer i kynisk demagogi. Virkelighedens vidnesbyrd er tværtimod, at topmødets erklærede ambition om at "EU's institutioner kommer nærmere på borgerne", reelt betyder, at landenes befolkninger i stadig stigende grad sættes ud af spillet af EU's lukkede institutioner, som fatalt har misforstået demokratiets væsen. Og de fornyende missioner lægges i hænderne på tre pensionister i en aldersklasse, der får kinesisk statsmandskunst til at ligne et ungdomsoprør. Ingen tvivl om at disse tre brave mænd vil kunne styrke dynamikken i EUs integration, men vi er flere og flere, der tvivler på, at EU og EU's stormagtsambitioner er nogen løsning, men tværtimod udgør netop problemet.

Hager
Hr. formand, lad mig først sige, at jeg nyder, at vi her kan tale med hinanden i en temmelig intim atmosfære. Det er utvivlsomt lettere at stille vigtige spørgsmål end at finde svarene på dem. Uanset rådsformandens erklæring kan vi alle sammen kun ønske, at disse svar bliver fundet. Alligevel vil jeg holde fast i, at man i Laeken løste en meget vigtig opgave ved at sætte konventet på skinner og forsyne det med et formandskab, som ikke kun er prominent, men også meget lovende.
At et sådan arrangements succes i høj grad afhænger af formandskabet, har vi vidst mindst siden chartret om grundlæggende rettigheder. Lad mig i den forbindelse sige, at jeg i betragtning af rådsformandens ungdommelige outfit var lidt bekymret for, at også konventets formandskab ville blive "ungt" og "dynamisk". Derfor var jeg, til forskel fra fru Frassoni og hr. Bonde, glad for at se, at man - som det er karakteristisk for højtudviklede kulturer - stadig giver de ældres og vises mening fortrinsret.
Etableringen af konventet var imidlertid den eneste fremragende præstation. Jeg beklager i hvert fald fra østrigsk side punkt 59, som er blevet meget snæversynet og ikke opfylder kravet om europæiske sikkerhedsstandarder.

Galeote Quecedo
Hr. formand, jeg vil tale om to resultater af Laeken-topmødet, der efter min mening er epokegørende. Det første er anerkendelsen af, at konsolideringen af EU's tredje søjle, og særlig bekæmpelsen af terrorisme, endelig har gennemgået den udvikling, som borgerne længe har forlangt.
De frygtelige attentater har betydet, at de mindre bevidste er blevet klar over, at terrorismen er et fælles anliggende, og at den angår os alle og ikke kun de direkte ofre for den. Og at det ikke kun er dem, som trykker på aftrækkeren eller detonatoren, der skaber terror, men også deres medsammensvorne, og derfor kan vi glæde os over Rådets beslutning om at udarbejde en liste over grupper, enheder og personer, der støtter terrorisme.
For det andet er de beslutninger, der er truffet for at udforme Unionens fremtid, efter min mening meget sammenfaldende med Europa-Parlamentets krav. Jeg er overbevist om, at dagsordenens fleksibilitet vil give os mulighed for under konventet at gå i dybden med FUSP-instrumenterne, for den globaliserede verden, vi lever i, kræver, at Europa spiller en ny rolle, der på sin side kræver, at vi udstyrer os med de nødvendige midler, f.eks. et fælles EF-diplomati.
Hr. formand, jeg tror ikke, at maskinen fungerer ordentligt, men jeg regner med, at taletiden er udløbet.

Lalumière
Hr. formand, hr. minister, hr. formand for Rådet, hr. kommissær, af de mange problemer, der blev behandlet i Laeken, vil jeg også koncentrere mig om det emne med mest håb, nemlig erklæringen om Unionens fremtid. Det er en god og stærk erklæring, der gentager flere af de idéer, som delegationen af franske socialister har været stærk tilhænger af. Derfor glæder det os at se, at præsidiet, der skal spille en afgørende rolle, bliver tilstrækkelig stort, 12 personer, som vi ønskede, og vil blive ledet af tre stærke politiske personligheder, hvis europæiske engagement ikke kan drages i tvivl. Som franskmand kan jeg kun glæde mig over, at det er en fremragende landsmand, der skal stå i spidsen for det hele, selv om en fremragende landskvinde måske ville have været at foretrække.
Vi glæder os ligeledes over, at Kommissionen bliver repræsenteret, ikke blot med en enkelt kommissær, men med to, som i dette tilfælde begge er fuldt ud kvalificerede til denne opgave.
En anden god nyhed er den fleksible køreplan, der giver konventet større frihed.
Og lad os endelig glæde os over det omfattende mandat, som konventet har fået af stats- og regeringscheferne.
Og lad os lykønske Belgiens premierminister med den beslutsomhed, hvormed det er lykkedes for ham at få dette åbne mandat til at gælde for alle slags spørgsmål, der endda går ud over det strengt mekanisk institutionelle. Det er for øvrigt i denne forbindelse, at jeg gerne vil fremsætte en anmodning, nemlig at konventet skal foreslå institutionelle reformer, for at få mekanismerne til at virke bedre. Så langt så godt. Men det kan og bør også stille forslag om indholdet for at svare på de spørgsmål, som borgerne ofte stiller uden at få klare svar. Hvilken nytte har Europa? Hvilke store opgaver har Europa inden for grænserne, for borgerne, men også globalt? Hvilke politikker har EU ansvaret for at føre, særligt på det sociale område? Hvilke beføjelser har EU? Hvilke forpligtelser har EU over for borgerne og resten af verden vedrørende solidaritet, fremgang og sikkerhed?
Under indflydelse fra Rådets formandskab er resultaterne vedrørende denne erklæring gode. Formandskabet har haft stor indvirkning, stærkt hjulpet ligeledes af Europa-Parlamentet, der til stadighed er kommet med opmuntringer. Det Europæiske Råd i Laeken har lanceret dette konvent, som skal spille en afgørende rolle for Unionens fremtid. Fremtiden vil vise, om topmødet i Laeken har været et historisk vendepunkt.

Watson
Hr. formand, hr. Verhofstadt talte meget om behovet for at forbedre den demokratiske kontrol. Men vi behøver ikke at ændre traktaterne for at forbedre den demokratiske kontrol. Det kan vi gøre ved hjælp af de eksisterende traktater. Jeg taler ikke om at gøre brug af artikel 42 for at flytte spørgsmål under tredje søjle ind under første søjle, selv om det i høj grad ville være ønskeligt. Jeg taler om tilfælde som i sidste uge, hvor Parlamentet for fjerde gang på et år blev hørt om en tekst, hvor halvdelen manglede.
Vi blev anmodet om at godkende en forordning om at indefryse en række terrororganisationers aktiver, men listen var ikke vedhæftet. Forordningen henviste til to tekster fra Rådet, men Parlamentet har ikke adgang til nogen af dem. Eftersom det hastede, stemte vi om ændringsforslag, der omfattede de manglende dokumenter, men hvis den tekst ikke ændres og i lyset af denne praksis, bør Parlamentet virkelig overveje at ty til EF-Domstolen, medmindre Rådet er indstillet på at behandle os mere rimeligt og modent.

Korakas
 Hr. formand, det er en uomtvistelig kendsgerning, at Laeken-topmødet har betydet en yderligere styrkelse af storkapitalens EU i forhold til arbejdstagernes og i det hele taget befolkningens interesser. Mødedeltagerne på slottet i Laeken hørte ikke stentorrøsten, der lød fra de hundredtusindvis af demonstranter fra hele Europa, fra de fattige, de arbejdsløse, dem, som er i fare for at blive arbejdsløse, dem, som skaber rigdommen, ofrene for den barske udbytning. De hørte ikke og kunne ikke høre deres ængstelse og deres krav om et andet Europa, et Europa med fred, med venskab mellem befolkningerne og ikke med en europæisk hær, interventioner og krig, med respekt for og udbygning af de sociale rettigheder og demokratiske frihedsrettigheder og ikke med en europæisk arrestordre, Eurojust og terrorismelov, som bruger den 11. september til at betegne de sociale og politiske kampe for en bedre fremtid som terrorisme.
Det er grunden til, at jeg ikke tror, svarene kommer fra konventet, som i øvrigt også er rådgivende, og jeg er bange for, at det, når det kommer til stykket, er at stikke blår i øjnene på befolkningen. Det folkehav, som demonstrerede i Laeken, er aldrig før set lignende, og det vil fortsætte og vokse og er vores eneste håb og udvej.

Speroni
Hr. formand, det er bekymrende, at EU's forfatning kun bliver udarbejdet af 60 mennesker. Forhåbentlig kan de løfte opgaven, men det er stadig ikke ret mange, når man tænker på, at de skal repræsentere flere hundrede millioner borgere. Det havde været bedre med en konstituerende forsamling. I den forbindelse er det sigende, at næstformanden er Giuliano Amato, som repræsenterer den italienske og europæiske venstrefløj, og som ikke mindst repræsenterer den oligarkiske tendens til, at institutionerne udelukkende styres af nogle få aristokrater, der ikke er valgt, men som tilhører eliten. Vi håber, at det i det mindste er muligt for de nationale parlamenter og Europa-Parlamentet eventuelt at ændre forfatningen, når først den er blevet udarbejdet, hvilket ikke var tilfældet med chartret om rettigheder.

Tajani
Hr. formand, i Laeken gjorde man endelig nogle fremskridt, når det gælder opbygningen af et stærkt EU med videre grænser. Konventet skal bane vejen for en forfatning, som fastlægger de forskellige institutioners kompetencer, og som også omfatter de værdier, EU bygger på og er inspireret af. Forfatningen skal dog ligeledes være en grundlæggende etape for harmoniseringen af vores landes lovgivninger, også på retsområdet. Men vi skal skynde os at træffe en beslutning inden 2003, så vi undgår, at den falder sammen med valget, og at forfatningen bliver vedtaget midt under valgkampagnen. Uden forfatningen og uden nye institutioner bliver det vanskeligt at gennemføre den udvidelse, som vi alle sammen - ligesom kommissionsformand Prodi - betragter som uigenkaldelig. Det er desuden positivt, at det afsluttende dokument efter arbejdet i Laeken indeholder et kapitel om forbindelserne til Rusland, der et land, som vi skal være stadig mere opmærksomme på.
I Laeken gav EU endelig sin mening ordentligt til kende om de vigtige emner, f.eks. bekæmpelsen af terrorismen, og beslutningen om at vedtage det, der er blevet kaldt den første "Marshall-plan" til Palæstina, som bekræfter, at EU ikke kun ønsker at bekæmpe terrorismen med våben, men også at løse problemerne politisk, hvilket er rimeligt og ønskeligt. Det italienske forslag om løsningen af konflikten mellem Israel og Palæstina er gået fra principerklæringsfasen til den konkrete planlægningsfase. Desuden er beslutningen om en fælles kontrol af de ydre grænser efter vores mening meget positiv.
Der er selvfølgelig stadig meget, der skal gøres. Det var ikke alle spørgsmål, der blev løst i Laeken. Her tænker jeg på placeringen af agenturerne, som burde tildeles på baggrund af byernes specifikke kvaliteter og ikke på baggrund af valg, som er et resultat af nogle uforståelige vetoer. Vi er dog nødt til at være optimistiske, for EU's skæbne afhænger også af vores vilje og af viljen hos Europa-Parlamentet og de nationale parlamenter, der repræsenterer EU's befolkninger.

Swoboda
Hr. formand, hr. formand for Rådet, kære hr. kommissær, i sine erklæringer fra Laeken mener Det Europæiske Råd, at det europæiske projekt får sin legitimitet fra sine demokratiske, gennemsigtige og effektive organer. Når Rådet så efterfølgende stiller det spørgsmål og også giver konventet det med til diskussion, om Europa-Parlamentets rolle skal styrkes, så undrer det Dem sikkert ikke, at jeg som parlamentsmedlem svarer klart ja, for Europa-Parlamentet er som det eneste organ valgt direkte af befolkningen. Alle Parlamentets møder er offentlige og dokumenterbare - jeg ville ønske, det var ligesådan i Rådet - og når jeg ser, hvor hurtigt vi kan træffe beslutninger - f.eks. om den europæiske arrestordre - så er vi mere effektive end Rådet og måske sågar også end Kommissionen.
Når derfor Rådet i Laeken hilser Kommissionens hvidbog om europæiske styreformer samt den såkaldte Mandelkern-rapport velkommen og forventer, at Kommissionen kommer med en tilsvarende handlingsplan i første halvdel af 2002, så håber jeg, at Rådet gør dette med en vilje til at styrke den europæiske parlamentarisme. I øvrigt ville vi som parlamentsmedlemmer gerne diskutere nye styreformer med Kommissionen og Rådet. Kommissionen har f.eks. foreslået en interinstitutionel arbejdsgruppe. Jeg hører imidlertid, at Rådet hidtil ikke har accepteret dette forslag, men tværtimod afvist det. Jeg håber, at der nu i det mindste før Barcelona og før Sevilla vil finde intensive diskussioner sted med Rådet og Kommissionen om nye styreformer, som ikke er tænkelige uden Europa-Parlamentets tilslutning.
Jeg ved, at vi er for uafhængige og for selvstændige for nogle regeringer, og det irriterer også nogle gange Kommissionen og Rådet, at vi "blander os" for meget i detaljer. Vi i Europa-Parlamentet er villige til at acceptere en ny arbejdsdeling med Kommissionen og Rådet, for også vi må forberede os på et udvidet EU. Men enhver delegering af opgaver må efter vores mening være forbundet med en tilbagekaldelsesmekanisme, en call back-mekanisme, for bestræbelserne for at finde nye styreformer i form af european governance og overvejelserne om ny kompetencefordeling mellem EU og medlemsstaterne må ikke ske på bekostning af den europæiske parlamentarisme. Tværtimod skal den europæiske parlamentarisme være fast forankret i den europæiske forfatning.
Lad mig komme med en sidste bemærkning om det såkaldte civile samfund. Det Europæiske Råd har besluttet at oprette et forum, og hr. Barnier som kommissær har ofte givet klart udtryk for sin støtte. Vi er positive over for oprettelsen af et sådant forum, men ligesom et sådant forum supplerer og ikke erstatter konventets forhandlinger, så er det sådan, at civilsamfundet og drøftelserne i civilsamfundet ikke erstatter parlamentarismen, men supplerer den. Når det er sagt, vil vi meget gerne have denne dialog med civilsamfundet, med borgerne, og vi håber, at Rådet og Kommissionen ikke ser det som en modsætning til parlamentarismen, men som et supplement til Europa-Parlamentet.

Dybkjær
Hr formand, med Laeken-erklæringen lægges der op til en bred diskussion om fremtidens Europa i offentligheden. Det er en god ting. Men det er altså ikke godt nok, at man sætter tre mænd til at lede dette arbejde. Alle erfaringer tyder på, at konventets sammensætning også vil blive skævt. Desuden siger man i Laeken-erklæringen, at man kun kan lade sig erstatte af suppleanter, hvis ikke det rigtige medlem er til stede. Det er ellers en af de klassiske muligheder, kvinderne har for overhovedet at få en repræsentation, når det drejer sig om denne slags arbejde. Jeg skal derfor opfordre det belgiske og spanske formandskab til, at man får lov til at indkalde suppleanterne, og - lidt mere vidtgående - at alle lader sig repræsentere ved en suppleant af modsat køn.

Michel, Louis
Hr. formand, mine damer og herrer, jeg vil på nuværende tidspunkt svare på en række af de overvejelser, som er kommet til udtryk. Jeg bliver desværre også nødt til at bede Dem undskylde mig, men jeg troede ikke, at det ville brede sig på denne måde, og jeg har en anden forpligtelse, netop om forhandlingen om Europas fremtid.
Jeg deler naturligvis overhovedet ikke hr. Krarups synspunkter om den svulstige retorik på mødet i Laeken. Jeg mener, at oprettelsen af et konvent tværtimod fuldt ud åbner spillet. Jeg mener, at et af de elementer, en af de bekymringer, som vi kunne have om denne erklæring fra Laeken er, at den holder medlemmerne af konventet fast på nogle bestemte spørgsmål, eller at den i hvert fald ikke gør det muligt at behandle alle vitale spørgsmål for Europas fremtid. Jeg har hørt den samme taler tale om demokratisk underskud. Jeg vil godt svare ham og samtidig også hr. Swoboda, som skelner mellem Rådets og Europa-Parlamentets repræsentative kvaliteter eller demokratiske kvaliteter. Hr. Swoboda, Europa-Parlamentet er naturligvis en demokratisk repræsentativ institution, og jeg respekterer den fuldt ud. Men jeg mener, at derfra og til at reducere Rådets repræsentative karakter er en grænse, som De ikke kan overskride.
(Protester fra hr. Swoboda)
Sådan forstod jeg det, og selv om jeg har misforstået det, vil jeg alligevel sige Dem, at jeg tror, at man i hvert enkelt land kan spørge de ministre eller premierministeren, der sidder i disse Råd. Der er nationale parlamenter til det. Jeg kan sige Dem, at jeg bliver skældt ud i mit hjemland, for næsten hver uge, i det mindste når jeg er der, bliver jeg spurgt om, hvad jeg laver i de europæiske instanser. Jeg mener ikke, at det er en god idé af opstille et hierarki for institutionernes repræsentativitet. Hver institution har sin berettigelse. Det er vigtigt, og jeg indrømmer det gerne over for Dem, at der er balance mellem institutionerne, og at en institution ikke fuldstændig dominere en anden. Jeg har det godt med at kunne sige Dem, at f.eks. den erfaring, som jeg nu har med Europa-Parlamentet, har overbevist mig om, at det uden tvivl skal have flere beføjelser i fremtiden, og at det uden tvivl fremover bør spille en mere væsentlig rolle end i dag. Og særlig - jeg går et øjeblik væk fra den forhandling, som vi har i øjeblikket - i forbindelse med det, som tegner sig, hvis det internationale samarbejde fortsætter, som det er nu, fortsætter med at have indflydelse, hvis man fortsætter med at hævde, at det er nødvendigt, og jeg tror, at det er nødvendigt i bekæmpelsen af terrorisme, bør Europa-Parlamentet sørge for nøje at være opmærksomme på de beslutninger, som de europæiske Råd, men også medlemsstaterne i EU træffer, for, og jeg har allerede haft mulighed for at sige det, og jeg bliver ved med at gentage det, der er flere farer ved denne sag. Der er først og fremmest fare for, at der skabes en demokratisk skævhed og en skævhed i levestandarden i vores lande. Den anden fare, som jeg meget klart fornemmer, er, at for visse politiske styreformer er bekæmpelse, og det er ikke de europæiske stater, der henvises til, men vi er berørte af det gennem vores forbindelser med disse lande, for en række lande, der har hårde styreformer, er der en fristelse til at forveksle bekæmpelsen af terrorisme med bekæmpelsen af landets demokratiske modstandere og af landets opposition. Jeg mener, at der helt sikkert skal gøres opmærksom på det. For det tredje talte hr. Lannoye for lidt siden om EU's forbindelser med USA. Der skal man også være påpasselig. Jeg mener faktisk vedrørende disse forbindelser, at det ikke ville være godt, hvis man uden videre uden forhandlinger, uden diskussioner og ofte uden høringer lokkede os ind i en blind solidaritet med USA. Jeg mener, at EU har ret og pligt til at udtrykke sin forskellighed fra USA. Jeg respekterer fuldt ud USA, og jeg mener, at vi uden diskussion er USA's vigtigste partner, men jeg mener også, at det i det samarbejde, der blev etableret efter den 11. september, ville være godt, hvis EU kunne give udtryk for en lidt anden holdning, give udtryk for en række garantier og forsikringer og også spille den rolle, som EU har spillet i de arabiske lande og i den muslimske verden. Jeg mener altså ikke, at EU nogensinde bliver en slags kopi af USA. Jeg kan sige Dem, at det ønsker jeg overhovedet ikke. Jeg respekterer naturligvis den amerikanske model. På mange områder er den meget positiv, men jeg tror ikke, at den vil kunne gennemføres. Det er ikke ønskeligt at gennemføre den. Og jeg mener, at EU skal forblive sig selv.
Der er stillet flere spørgsmål om konventet. Jeg springer naturligvis over beklagelserne over sammensætningen af den trio, der står i spidsen for dette konvent. Jeg mener, at de tre personligheder, der er blevet udnævnt, alle tre er meget engagerede på europæisk plan og desuden har en yderst moderne, fremadrettet og viljekraftig holdning til EU og nyder stor anseelse, hvilket ikke er helt uinteressant, samt har et netværk af akademiske, politiske eller andre forbindelser, som kan være medvirkende til, at hvis de forsvarer et synspunkt, så har de en reel chance for at blive hørt, selv i Europarådet. Det er heller ikke længere helt uden betydning.
Jeg vil gerne sige, at konventet - og det er måske den største styrke i erklæringen fra Laeken - konventet - og jeg har for øvrigt allerede haft mulighed for at sige dette her i Europa-Parlamentet - bliver det, som medlemmerne af konventet reelt vil gøre det til. Der er et præsidium, der ikke blot er proforma, da det er et præsidium, der tæller. Antallet af personer i præsidiet gør, at det bliver hørt. Det er meget repræsentativt for de forskellige dele af konventet og for de europæiske beslutningstagere. Jeg mener altså, at med den nævnte trio og med præsidiet vil møderne være meget organiserede, møderne og emnerne vil være meget udførlige og navnlig - og jeg hørte i morges i radioen hr. Dehaene udtrykke sin holdning til emnet - jeg mener navnlig, at det, der bliver vigtigt, er, at de valgmuligheder, som konventet fremlægger med henblik på regeringskonferencen, er klare, og at de ikke giver plads til for mange fortolkninger på regeringskonferencen. Regeringskonferencen kan naturligvis tage det eller lade være. Men det er sikkert, at hvis disse muligheder er velafbalancerede, hvis de er præcise, hvis de er målrettede og hvis de får god støtte, så får Rådet ikke meget plads til at undvige, ellers lever Rådet dårligt op til sit politiske ansvar eller tager under alle omstændigheder en risiko. Det vil være på det tidspunkt, at Rådets politiske ansvar på en eller anden måde bliver sat på spil. Jeg har altså stor tiltro til den måde, som konventet vil udvikle sig på. Jeg tilføjer endnu et aspekt, som er det, som erklæringen fra Laeken giver til alle dem, der tror, at et mere integreret Europa er bedre, hvilket giver os en fremragende mulighed for at være lidt europæisk pædagogiske, i hvert fald over for dem. Jeg tænker særligt på de unge. Der skal ikke kun tales om fremtidsudsigter, som naturligvis er meget vigtige, men det er nødvendigt, at der samtidig gives lidt europæisk pædagogik til de unge, og at de får forklaret, hvordan det virker, og får forklaret, at Europa beskæftiger sig mere direkte med deres bekymringer, end de tror og end det fremgår i medierne. Det er også en måde at bruge og udnytte dette konvent på. Jeg tror, jeg har været tilstrækkelig klar vedrørende konventet.
En eller anden kom med idéen om en mere integreret europæiske diplomatisk tjeneste. Jeg mener, at konklusionerne fra topmødet indeholder et afsnit om det konsulære samarbejde. Det er en begyndelse. Oprettelsen af fælles konsulater er et første skridt, og jeg håber også, at man vil gå meget videre.
Jeg deler fru Lalumières holdning om, at konventet ikke blot bør beskæftige sig med institutionelle spørgsmål, men også med indholdet i politikkerne. Meningsmålinger viser, at borgerne er for en mere fast europæisk handling på forskellige områder som socialpolitik, udenrigs- og forsvarspolitik og miljøbeskyttelse. Konventet bør efter min mening undersøge, hvordan disse forventninger kan blive opfyldt ved efter behov at tilpasse Unionens kompetencer og opgaver.
Der var en, der talte om et social underskud. Jeg tror, at jeg kan sige - hr. Dehousse gjorde os med rette opmærksom på det - at et af de aspekter, der uden tvivl har været det mest vellykkede under dette formandskab, netop er de nyskabende fremskridt, der har rodfæstet sig, og det er vigtigt, på det sociale område. Her tænkes f.eks. på de sociale indikatorer og på kvaliteten i jobbet. Jeg mener, at det trods alt er vigtigt. Man skal også tænke på de europæiske sociale forligsmekanismer. Der er en helt række helt nye elementer, som er reelle midler til støtte for en egentlig socialpolitik, der er noget andet end tilpasninger eller ansigtsløftninger. Fru Onckelinks arbejde sammen med hr. van den Broek på dette område er meget bemærkelsesværdigt, og de står for en stor del af det belgiske formandskabs succes, i hvert fald set med vores øjne. På den baggrund er det virkelig et vigtigt aspekt. Det forener for øvrigt på en vis måde det, som fru Lalumière anmodede om, nemlig at man naturligvis også beskæftiger sig med andre ting end de rent institutionelle. Jeg sagde for et øjeblik siden, at jeg naturligvis fuldt ud deler dette synspunkt.
Jeg tror desværre ikke, at jeg kan blive meget længere. Jeg vil dog gerne sige et par ord om forvaltningen og reformen af Rådet. Jeg er enig med hr. Martin i, at det er nødvendigt at træffe øjeblikkelige foranstaltninger for at knytte Unionen tættere til borgerne og for at forbedre de europæiske institutioners funktion. Konventet skal diskutere foranstaltninger, der skal føre til en ændring af traktaterne i 2004. Det Europæiske Råd i Laeken har imidlertid understreget, at foranstaltningerne skal træffes med det samme. Vi har i denne forbindelse glædet os over hvidbogen om styreformerne i Europa samt over hensigten fra Rådets generalsekretær om på Det Europæiske Råd i Barcelona at stille forslag, der sigter mod at forbedre Rådets funktion. På Det Europæiske Råd i Sevilla vil de operationelle konklusioner bliver truffet.
Jeg mener, at jeg på den bredest mulige måde har besvaret de indlæg, som premierministeren endnu ikke har kunnet svare på. Jeg håber, at De ikke er alt for skuffede over, at jeg ikke kan blive. Jeg beklager det virkelig, da jeg befinder mig godt hos Dem, fordi jeg har lært Europa-Parlamentet at kende. Jeg har hørt mange relevante taler med en vis ytringsfrihed og selvstændighed, og jeg er også blevet klar over en ting, som man ikke kender særlig meget til i de nationale parlamenter, nemlig at man i den samme gruppe kan have taler, der som sådan er forskellige. Der er altså en frihed og friskhed, som tiltaler mig meget. Jeg håber, at jeg en dag - jeg har allerede sagt det, men jeg gentager det - kan komme og få min sjæl genopfrisket i Europa-Parlamentet.

Gorostiaga Atxalandabaso
Hr. formand, formanden for Rådet, hr. Verhofstadt, sagde i sin præsentation, at der i Laeken overhovedet ikke var nogen tabuer. Det står imidlertid fuldstændig klart, at tabuet om statsløse nationer er mere fremherskende i dag end nogensinde før.
Men som Victor Hugo sagde, er der intet vigtigere end en idé, der skal føres ud i livet nu. Netop nu er idéen om selvbestemmelse fremherskende hos baskerne. De nuværende nationalstater blev født i en tid med en intern tendens til forandring. Fødselsdatoen for befolkningerne og kulturerne i Europa kendes derimod ikke. Endnu vigtigere er det, at der ikke er grund til, at de forsvinder, medmindre det er den skæbne, som vi dømmer dem til. Deres forsvinden ville i realiteten ikke blot være et tab for menneskeheden, men en nedbrydning af det bedste grundlag for Europas politiske fremtid.

Sudre
Hr. formand, hr. repræsentant for Rådet, hr. kommissær, kære kolleger, Det Europæiske Råd i Laeken, der afslutter det belgiske EU-formandskab, er en succes. Det siger jeg ikke af hverken høflighed eller velopdragenhed, men fordi jeg er af den dybe overbevisning, at stats- og regeringscheferne de sidste par dage har udsendt det signal, som europæerne ventede på, nemlig et signal om klarhed og afvisning af skinmanøvrer. Topmødet i Laeken har nået sit hovedmål, at vedtage en erklæring om Europas fremtid, der baner vejen for den næste store EU-reform.
Formanden for Rådet understregede, at der ikke havde været tabuemner på Laeken-topmødet, ingen spørgsmål var blevet forbigået, og jeg ønsker, at dette bliver tilfældet fremover, for den europæiske integration har alt for ofte været uigennemtrængelig eller i hvert fald forbeholdt inderkredsen.
Tillad mig på vegne af den franske delegation i PPE-DE-Gruppen at glæde mig over Valéry Giscard d'Estaings udnævnelse til formand for konventet og Giuliano Amato og Jean-Luc Dehaenes udnævnelser til næstformænd. Disse fremragende personer er anerkendt for deres erfaring og vilje til at skabe udvikling i folks mentalitet til fordel for et Europa, der fuldt og helt og på demokratisk vis varetager sine klart definerede opgaver og ikke andet.
På et tidspunkt, hvor Europa indfører fælles valuta, udvides og forsøger at tilføre globaliseringen ånd og værdier, er det på høje tid at revidere vores opfattelse af det offentlige liv og forholdet mellem borgerne og institutionerne på alle niveauer. Vi har tilbagelagt en etape i Laeken, og det glæder vi os over. Men vejen er stadig lang, så lad os derfor ikke slække på indsatsen.
  

Thyssen
Hr. formand, vi er i gang med at afslutte det belgiske formandskab, og det skal almindeligvis finde sted under Rådets tilstedeværelse. Det belgiske rådsformandskab har fået ros, fordi ministrene ofte var til stede, men nu, hvor vi bedømmer formandskabet, er der ingen fra Rådet til stede. Har det nogen mening at fortsætte debatten? Hvem henvender vi os til?

Formanden
Det er op til de følgende talere at afgøre.
  

Van den Berg
Hr. formand, efter den 11. september er det ved hjælp af talrige europæiske foranstaltninger lykkedes at fratage terrorister noget af deres bevægelsesfrihed. Samtidig er vi blevet klar over, at den sikkerhed, som vi hermed fremmer, er en delvis sikkerhed, og at vi rent faktisk møder med et meget dyberegående og mere grundlæggende spørgsmål, nemlig den store ulighed i verden, som ofte er grobund for konflikter.
Hvis sikkerhed ikke er fælles, så kan den ikke blive en succes. En ud af fem mennesker i verden har ingen adgang til basisundervisning eller basissundhedspleje. Det kræver multilateral optræden. I øjeblikket ser vi, hvordan USA, som i de forløbne måneder har opereret mere multilateralt, nu i de seneste dage på ny optræder mere unilateralt ved ensidet at opsige ABM-aftalen og ligeledes med hensyn til en række andre aftaler er slået ind på en meget mere ensidet kurs. Det er meget vigtigt, at Europa forsøger at benytte den store koalition til at udøve pres, så vi fortsat kan optræde multilateralt. Enorme investeringer i nye teknologier og efterfølgende en situation med for få penge, for lidt opmærksomhed og energi til at bekæmpe fattigdommen i verden er naturligvis ikke den mest effektive vej hen imod fælles sikkerhed.
Det er nødvendigt med støtte til genopbygningen af Afghanistan, på ny med Europa i en ledende rolle, så man ikke kun understreger den militære side, men ligeledes forsøger at opnå fælles sikkerhed gennem genopbygning.
Det samme gælder for Mellemøsten. Europa skal udøve pres og skal ikke være bange for at være til stede med sine egne former og organisation også militært inden for rammerne af NATO - konventet skal udarbejde en institutionel form til det formål - men skal samtidig turde kæmpe for fælles sikkerhed. Dette grundlæggende aspekt skulle have haft større opmærksomhed på topmødet i Laeken. Der henvises til USA's ensidede opsigelse af ABM-aftalen og til Europas ledende rolle som største kommercielle magt i verden, men med hensyn til den fælles sikkerhed kan og skal vi gøre mere.
Jeg anmoder formandskabet og Kommissionen om fortsat at tage initiativer på det punkt i de kommende uger, både med hensyn til Mellemøsten, Balkan og Afghanistan. Vi befinder os i den rette position. Der er tendenser til unilateralisme, men det skal vi ikke gå med på. Vi skal over for vores allierede insistere på en multilateral fremgangsmåde og give Europa en central plads heri.

Malmström
Hr. formand, det har ikke været nogen let opgave for det belgiske formandskab. Mange års forberedelser, nøje planlægning, alt det blev kuldkastet brutalt efter den 11. september 2001. Udviklingen i Afghanistan og bekæmpelsen af terrorismen har helt domineret dagsordenen. Jeg vil gerne gratulere belgierne med, at de alligevel har gjort et rigtig godt stykke arbejde. Der er måske nogen, der kan hilse rådsformanden og sige dette?
Hvad angår Laeken, glæder min gruppe sig over, at erklæringen blev så ambitiøs. Den stiller de rigtige spørgsmål og gør det muligt for konventet at arbejde konstruktivt og med åbent sind. Mange af de spørgsmål, der er blevet formuleret, f.eks. om vejen hen imod en forfatning og en tydeligere fordeling af kompetenceområder, stemmer fint overens med Den Liberale Gruppes dagsorden.
De tre udpegede personer i præsidiet, tre kendte statsmænd, med stor erfaring og stort engagement, rejser trods alt en vis tvivl. Kan denne trio af herrer i en ganske moden alder virkelig vække entusiasme hos borgerne, ikke mindst hos de unge, når det gælder fremtidsdebatten? Det havde været godt med en noget mere blandet aldersstruktur og, hvilket mange her har påpeget, en kvinde i præsidiet. Mere end halvdelen af EU's befolkning består nemlig trods alt af kvinder.

Maij-Weggen
Hr. formand, for udenforstående, især i Nederlandene, var topmødet i Laeken et møde for regeringschefer, hvor man hovedsageligt var uenige. Uenige om spørgsmålet om, hvem der skulle være formand for konventet, og hvilket agentur der skal have hjemsted hvor. De to punkter var helt dominerede i de nederlandske medier.
Heldigvis er der også sket meget godt og konstruktivt. På topmødet traf man en beslutning om konventet og ikke kun om formandskabet og de to næstformænd, som jeg er tilfreds med, men ligeledes om de opgaver, som konventet får. Opgaverne er heldigvis formuleret meget bredt. Konventet skal give Unionens kompetencer en bedre fordeling og definition, undersøge, hvordan Unionens traktat- og lovgivningssystem kan forenkles, og hvordan der kan skabes mere demokrati og gennemskuelighed i EU. Med hensyn til gennemskueligheden kan jeg allerede nu sige, at jeg foretrækker, at Rådet skal være et senat, efter det tyske Forbundsråds model. Det skal være et Råd, som offentligt holder møde i forbindelse med lovgivning.
Rådet anmoder ligeledes konventet om at udarbejde en idé om en grundlov for EU og medtage chartret om grundlæggende rettigheder heri. Det er en udmærket første pakke, men efter vores mening er det nødvendigt med mere. Konventet skal tillige undersøge, hvordan den anden og tredje søjle kan placeres i den fælles politik. Det er mere eller mindre tilfældet med indvandringspolitikken, og politikken om den indre sikkerhed er den sektor, som i øjeblikket vokser mest på fælles plan på grund af de dramatiske begivenheder den 11. september.
Udenrigs- og sikkerhedspolitikken er fortsat et mellemstatsligt anliggende, og Solanas rolle er næsten umulig i Unionens struktur. Vi slår til lyd for, at denne politik også medtages, og at Solana bliver næstformand for Kommissionen.
Endelig, hr. formand, denne gang valgte man på topmødet en formand og to næstformænd til konventet. Den rolle kunne have været endnu stærkere, hvis konventet selv havde kunnet vælge sin formand på Rådets anmodning. Så var der måske kommet en kvinde med.
Efter vores mening, hr. formand, må konventet også gerne fremlægge idéen om, at formanden for Kommissionen for fremtiden skal vælges. Det kan Parlamentet gøre.
Hr. formand, det belgiske formandskab har haft mange problemer, men den kendsgerning, at det har oprettet konventet, gør mig i sidste ende positiv stemt over for et formandskab, som havde mange problemer.

Goebbels
Hr. formand, med deres store erklæringer og små fremskridt følger topmøderne hinanden i en lind strøm, og de er ikke til at skelne fra hverandre. Bortset fra den forventede lancering af konventet har Laeken kun leveret få konkrete resultater. Heldigvis var det sådan, at Europa i Lissabon havde defineret nye mål for den økonomiske vækst og beskæftigelsen. Hvad denne centrale målsætning angår, nøjedes Laeken-topmødet med en henvisning til Lissabon-beslutningerne. Det er bedre end ingenting, og det er det bedste, man kan sige om det.
Hvad angår skattekoordineringen, har Laeken udskudt denne til slutningen af 2002, men det står klart, at Europa på skatteområdet har bevæget sig ind i en blindgyde på mødet i Feira. Feira-aftalen burde på sigt føre til informationsudveksling mellem medlemslandene. Den dag, hvor alle borgere betaler deres skyldige skat, der er fastsat af deres nationale parlamenter, vil enhver vilje til harmonisering på skatteområdet og selv til sund skattekonkurrence gå i glemmebogen. Hver medlemsstat vil på ny definere sin egen skattepolitik. De andre skal levere den nødvendige information for at alle bliver beskattet efter nationalitet. Visse afhængige og associerede områder er uvillige til at vedtage informationsudvekslingen. Schweiz og andre tredjelande afviser systemet som et brud på bankhemmeligheden. Ligesom Østrig vil Luxembourg og eventuelle andre lande ikke gennemføre Feira-aftalen, uden at aftalen udvides til også at omfatte de store finanscentre uden for Unionen. Blokaden er sikret.
Jeg anmoder hr. Prodi om at foreslå en kildeskat på renteindtægter fra opsparing som direkte europæisk skat. En sådan kildeskat vil blive godt modtaget af offentligheden, hvis den har fuldt frigørende virkning, det vil sige fritager borgeren for enhver form for tillægsskat. Kildeskat ville fritage os for det mægtige bureaukratiske system, som en informationsudveksling ville kræve, men derudover kunne man opkræve en sådan europæisk skat på europæernes opsparinger i USA, Schweiz og andre lande. Dette ville øge Unionens skattegrundlag og gøre det muligt at reducere de nuværende nationale bidrag tilsvarende.
Hr. formand, hvis De griber denne idé, vil De virkelig skabe fremskridt for Europa.

Van den Bos
Det er især det belgiske formandskabs fortjeneste, at debatten om Europas fremtid udvides med parlamentsmedlemmer og bliver en offentlig debat. Det er godt, men der er samtidig risiko for, at konventet får babylonske træk, fordi det omfatter alt, og alle skal høres.
Regeringscheferne har i deres Laeken-erklæring med flotte ord ikke sagt noget. De har nu forelagt alle de spørgsmål, som de selv ikke har kunnet finde svaret på i 10 år, for et konvent, som kun har et par måneder til rådighed.
Spørgsmålet er derfor, om konventet kan slå bro over kløften til befolkningen. Borgerne er ikke interesserede i en omfordeling af magten mellem institutionerne. De interesserer sig mere for indholdet af beslutningerne end for det plan, som de træffes på. Europa er ikke tjent med en skyttegravskrig mellem føderalister og regeringschefer. Man skal gradvis styrke samarbejdet. Så vil det vise sig, om fællesskabsmetoden er den vej, som skal følges.
Den ideologiske kamp om Europas fremtid har kun tabere. Det skulle man have sagt i Laeken.

Brok
Hr. formand, Laeken har åbnet porten for et forfatningsforslag, som kan blive udviklet på basis af fællesskabsmetoden. Mandatet svarer til det, metoden svarer til det, det er op til konventet selv, om det tilvejebringer noget sådant. Jeg kan heller ikke dele kritikken af formandskabets sammensætning, for jeg tror, der står folk i spidsen, som ikke længere følger efter andre, men som kun har deres egne idéer om fremtidens Europa. Det indebærer også en stor chance. Vi bør ikke pege fingre af alder, hvis der bag alderen også står uafhængighed, som der er god mulighed for at anvende her.
I øvrigt synes jeg, det er overordentligt vigtigt, at man også skaber de tekniske forudsætninger i dette spørgsmål. Det er vigtigt, at sekretariatet stilles til rådighed af Rådet, men at Kommissionen og Parlamentet kan inddrages. Jeg synes, det ville være et storsindet tilbud fra Rådets side at inddrage repræsentanterne for Kommissionens og Parlamentets sekretariat på en virkelig afbalanceret og ligeberettiget måde for på dette grundlag at skabe tilsvarende arbejdsbetingelser. Nogle gange er det teknikken i starten, der er afgørende for det indholdsmæssige resultat i slutningen.
Det Europæiske Råd er sikkert et af de mest reformtrængende foretagender, og derfor er det en begyndelse, at Det Europæiske Råd koncentrerer sig om store spørgsmål. Når det gør det, som at skabe konventet, har det succes. Når det fortaber sig i detaljer, fordi Ministerrådet eller fagministerrådene ikke kan blive enige, gør det sig selv til grin, som vi f.eks. har set det igen i spørgsmålet om agenturerne. Derfor kan man kun give kommende rådsformandskaber følgende anbefaling. Lad være med at behandle alle detaljer på et møde i Det Europæiske Råd, for det er forudsætningen for succes i de virkelig vigtige spørgsmål.

De Rossa
Hr. formand, jeg bifalder resultatet af topmødet i Laeken. Det er i det store hele meget positivt. Beslutningen om at danne et europæisk konvent sideløbende med et forum, der repræsenterer det civile samfund er historisk af omfang. Aldrig igen besluttes Europas fremtid bag lukkede døre, forudsat at vi gør vores arbejde ordentligt i konventet.
Jeg bifalder især muligheden for en europæisk forfatning som et muligt resultat. Som hr. Verhofstadt sagde, må der ikke være nogen tabuer under drøftelserne, og idéen om føderalisme og en europæisk forfatning kunne sikre rollen for borgerne i de små stater bedre end nogen anden ledelsesform.
Jeg går helhjertet ind for beslutningen på det europæiske topmøde om at støtte Yassir Arafat som leder af den palæstinensiske befolkning, og jeg fordømmer uden forbehold misbruget af Sikkerhedsrådets veto i forbindelse med blokeringen af udnævnelsen af internationale observatører i konflikten i Mellemøsten.
Disse beslutninger blev imidlertid plettet af et upassende skænderi mellem en række medlemsstater om placeringen af europæiske agenturer, der afspejlede de værste særpræg ved den gamle måde at lede Europa på. Jeg er også skuffet over, at Rådet ikke gav sin udtrykkelige støtte til nogle juridiske rammer for offentlige tjenesteydelser i forbindelse med konkurrencebestemmelser, som Europa-Parlamentet tilskyndede til.
Endelig mener jeg også, at det var en stor fejl at gå bort fra beslutningen om at udnævne en europæisk fredsbevarende styrke for Afghanistan med FN-mandat. Det overlader desværre nu dette område til interesserne hos de mest magtfulde stater på verdensscenen og giver hverken de europæiske værdier politisk nærvær eller lader dem spille en rolle.
Lad mig afslutningsvis sige, at vi bør lette lidt på ældrediskriminationen i forbindelse med præsidiet. Jeg er mere interesseret i originaliteten i eller alderen på idéerne hos disse tre personer end deres kronologiske alder. Jeg tror imidlertid, at vi kunne have fundet en ældre kvinde, havde vi forsøgt, som også kunne have ydet et vigtigt bidrag til præsidiet.

Salafranca Sánchez-Neyra
Hr. formand, bortset fra det belgiske formandskabs delvise tilstedeværelse på dette møde mener jeg, at det skal siges, at det ikke har svigtet, at det har forstået at være på højde med situationen, som sandelig ikke har været let.
Jeg synes, at man har været helt klar over, at det er et formandskabs opgave at samle synspunkterne, at skabe enighed, for at EU kan gøre fremskridt. Beslutningerne om erklæringen om Europas fremtid, om konventet, om at gøre forsvars- og sikkerhedspolitikken operationel, om erklæringerne om fredsprocessen i Mellemøsten, Afghanistan osv. og især om bekæmpelse af terrorisme vil betyde, at EU udvikler sig og gør fremskridt.
Nu drejer det sig om at gå fra erklæringer til handlinger, så vi ikke ender i den rene retorik, særligt hvad angår bekæmpelse af terrorisme. Jeg mener, at holdningen hos terroristerne og deres venner, som overhovedet ikke har brudt sig om de beslutninger, der blev truffet i Laeken, klart viser, at vores arbejde går i den rigtige retning.
Nu da vores projekts interne dimension er konsolideret, mener jeg, at Unionen skal blive en international aktør, som er i stand til at reagere samlet på de udfordringer, der er i verden, en verden, hvor nationerne er for store til at løse deres små problemer og for små til at løse de store problemer, der opstår på globalt plan.
Et EU, som er i stand til at optræde selvstændigt og uafhængigt i de forskellige scenarier og regioner, og som råder over en bred vifte af politiske, økonomiske, handelsmæssige, civile og militære foranstaltninger, der gør det muligt at nå målene for indsatsen udadtil.
Derfor, hr. formand, skal det belgiske formandskab lykønskes. Jeg mener, at vores arbejde går i den rigtige retning, og jeg håber, at erklæringerne fra Det Europæiske Råd i Laeken, der har været en god afslutning på et glimrende formandskab, hurtigt bliver omsat til konkrete handlinger, der som sagt gør det muligt for EU at tilbagelægge lange etaper i det politiske konsolideringsprojekt.

Corbett
Hr. formand, vi kan i dag fejre en række sejre for Europa-Parlamentet vedrørende ting, som vi for ikke så længe siden fik at vide, at der aldrig ville være enighed om på Rådets møde i Laeken.
Vi har til at begynde med et konvent - og det glæder mig især, fordi jeg tror, at jeg var den første til for næsten to år siden at foreslå, at konventmetoden, som blev brugt til udarbejdelsen af chartret om rettigheder, også kunne bruges til at udarbejde en revision af traktaterne. Vi fik at vide, at det ville være begrænset til kun fire emner, og nu står det klart, at dagsordenen er helt åben. Konventet udarbejder et enkelt dokument med henstillinger og opstiller ikke kun enhver tænkelig mulighed. Det vil naturligvis foreslå muligheder, når der er splittelse, men det arbejder mod at opnå bred enighed, som skal danne grundlaget for regeringskonferencens arbejde. Det kan vi alt sammen glæde os over.
En dråbe malurt i bægeret er den besynderlige beslutning om valget af trojka til præsidiet for dette konvent. Det er ingen hemmelighed, at min gruppe ikke ville have valgt hr. Giscard d'Estaing som den foretrukne kandidat, men som De ved, hr. formand, har vi haft oplevelser med forfatningsmæssige betænkninger fra hr. Giscard d'Estaing her i Parlamentet. Han udarbejdede en betænkning om subsidiaritet for nogle år siden, og den kan vi tage ved lære af, fordi hver enkelt afsnit i hans betænkning, hvis jeg husker ret, blev ændret i udvalget og efterfølgende på plenarforsamlingen, af Parlamentet, som vedtog ændringsforslag fremsat af Dem. Det kunne være en arbejdsmetode, som vi måske er nødt til at anvende i konventet, og det er noget vi kan tage ved lære af.
Jeg vender mig nu mod det mindre positive resultat af Det Europæiske Råd - parodien i forbindelse med agenturerne. Det kan der også tages ved lære af. Det viser os, hvad der sker, når vi bevæger os væk fra fællesskabsmetoden til mellemstatsligt samarbejde. I stedet for et forslag fra Kommissionen stiller hvert land et forslag og føler sig tvunget til at forsvare det ud fra en mellemstatslig logik uden et endeligt resultat. Det viser Det Europæiske Råds begrænsninger, der burde opstille de strategiske mål for EU. Når det skal håndtere detaljer som disse, fejler det naturligvis. Lad ikke regeringerne vende sig mod Parlamentet og kritisere os for ikke at kunne træffe beslutninger og beskylde os for at være for langsomme til at træffe beslutninger, når Det Europæiske Råd byder os et sådant skue, som afgjort miskrediterer EU i borgernes øjne.
Hr. formand, jeg holder nu, men ikke uden en bemærkning om, at det formentlig er sidste gang, De optræder som formand for Europa-Parlamentet før formandsvalget, og De går videre til andre spændende ting. Jeg vil gerne ønske Dem held og lykke og håber, at De går et gunstigt og lykkebringende år 2002 i møde.

Formanden
Mange tak.

Bodrato
Hr. formand, hvis målsætningen er en føderation af stater, og hvis den konstituerende proces sker via traktaterne, er Laeken-erklæringen om et konvent, som inden valget til Europa-Parlamentet og inden udvidelsen skal foreslå regeringskonferencen en reform af institutionerne, en succes for Parlamentet og det belgiske formandskab. Europa-Parlamentet skal dog gøre en indsats for, at denne succes ikke bliver en illusion. Denne demokratiske udfordring skal bygge på en bred debat, som alle EU-borgerne kan deltage i. EU's fremtid afhænger efter min mening først og fremmest af den indsats, der gøres af de store politiske familier, som stiftede Det Europæiske Fællesskab, og som tror på integration, på den europæiske socialmodel, på det europæiske demokrati og på Europas genforening.
Når det gælder nogle af punkterne på dagsordenen for mødet i Laeken, blev fællesskabsprocessen dog bremset af vetoer, der kom på tværs af hinanden. Vetoer er de skeptiske og populisternes våben. Her tænker jeg på udsættelsen af Galileos finansiering, som også kommissionsformand Prodi var inde på, og på den manglende enighed om placeringen af de europæiske agenturer og EF-patentet. Sådan som det blev sagt lige før, understreger disse skyggesider dog fællesskabsmetodens og flertalsbeslutningernes nødvendighed. Jeg tænker også på sikkerheds- og forsvarspolitikken, hvor der er sket fremskridt, mens udenrigspolitikken stadig er præget af usikkerhed.
EU er på USA's side i kampen mod terrorismen, men gør også en indsats mod den fattigdom, der deler verden. I mellemtiden er situationen i Mellemøsten blevet tragisk. Hvad skal vi gøre? Har vi ikke nogen alternativer? Jeg deler hr. Verhofstadts ønske om et EU, hvis indsats er i tråd med de friheds- og solidaritetsværdier, som blev stadfæstet i chartret om grundlæggende rettigheder for at give globaliseringen et menneskeligt ansigt.

Terrón i Cusí
Hr. formand, når en skabning kun har en far, bør det ikke undre nogen, at den får problemer, når den vokser op. Europa har mange fædre, og vi er lige gået glip af endnu en mulighed for at give det en mor.
Jeg vil tale om den værdi, man i Laeken har tillagt gennemførelsen af politikkerne om retlige og indre anliggender. Lad mig sige, at jeg går ind for de fremskridt, der er sket med princippet om gensidig anerkendelse af retsafgørelser på såvel det strafferetlige som det civilretlige område, om end i mindre udstrækning. Og lad mig lykønske Dem med omfanget og udformningen af aftalen om den europæiske arrestordre, som får indflydelse på en lang række forbrydelser, og som for mig ikke er et udtryk for mere undertrykkelse, men for mere retfærdighed. Det mener jeg, at vi kan glæde os over.
Hvad angår indvandring og asyl, skal jeg derimod sige, at der i Rådets tekst er en opgivende tone, som bekymrer mig. Analysen af situationen er naturligvis god nok, men jeg mener ikke, at konklusionerne er korrekte. Hr. formand, i dette Europa uden grænser kan vi ikke tillade os at have 15 forskellige indvandringspolitikker ret meget længere.
Jeg mener, at man på baggrund af denne situation bør drage andre konklusioner, nemlig at der skal tilskyndes mere til disse politikker, at vi omgående må befri os for enstemmighedens snærende bånd, at vi bør udvide Parlamentets indflydelse på sådanne følsomme spørgsmål. Hr. formand, jeg synes, at vi har bevist, at man kan samarbejde med vores institution på dette område, og at vi bør ophæve de restriktioner, der blev indført i Amsterdam. Jeg håber, at konventet noterer sig det og råder bod på det.
Jeg vil slutte af med også at lykønske formandskabet med inddragelsen af mangfoldigheden og idéen om føderalisme i traktaten og med hr. Verhofstadts udtalelser om det spørgsmål i Parlamentet.

De Sarnez
Hr. formand, efter topmødet i Laeken ønsker jeg at give udtryk for en vis beklagelse og et håb. Jeg beklager faktisk, at de forsamlede stats- og regeringschefer i Laeken på det udenrigs- og sikkerhedspolitiske område ikke har kunnet bevise deres evne til at handle. Således har Unionen på trods af, at vi oplever en krise af hidtil ukendt omfang, ikke været i stand til at træffe beslutning om at sende fælles styrker til Afghanistan. Denne beslutning ville have sendt et stærkt signal om europæernes vilje og vist, at vi var rede til at tage det fulde ansvar på os på såvel militært som humanitært eller politisk plan. Ligeledes er der endnu en gang ikke blevet truffet nogen øjeblikkelig beslutning vedrørende det fælles forsvar. Udmeldingerne har stort set været ikke-eksisterende, og spørgsmålet om automatisk EU-adgang til NATO-midler er ikke blevet afklaret. EU's udenrigs- og forsvarspolitik eksisterer mere i tale end i handling, og det er jeg ked af. Vi har mere end nogensinde brug for at opbygge et politisk og demokratisk Europa, der er i stand til at gøre sin indflydelse gældende og virke i resten af verden.
Derfor vil jeg nu gerne give udtryk for et håb, jeg har. Topmødet i Laeken har truffet beslutning om at indkalde et konvent. Det har udstyret konventet med en fremragende formand og en åben dagsorden. Derfor vil jeg gerne takke det belgiske formandskab, som igennem hele sit formandskab har udvist mod og fremsynethed, samt kommissæren med ansvar for disse spørgsmål. Dette konvent baner vejen for en nye fremtid for Europa. Jeg ønsker, at det vil lykkes konventet at opnå fremskridt, at vi om to år har en forfatning, som er læselig og forståelig for alle EU's borgere, og at vi endelig får godkendt princippet om direkte valg af formanden for Europa-Kommissionen. Hvis vi ikke ønsker, at EU for fremtiden blot skal være et almindeligt frihandelsområde, og hvis vi virkelig ønsker indflydelse på resten af verden i den nye internationale orden, er det den eneste mulige vej.

Tsatsos
Hr. formand, af tidsmæssige årsager vil jeg koncentrere mit indlæg om den virkelig historiske beslutning om at indkalde en forfatningsforsamling, sådan som konventet allerede, med en ikke helt præcis benævnelse, er blevet betegnet.
Europa-Parlamentet har grund til at være stolt, for det var her, inden for vores rækker, at idéen om et konvent blev undfanget og tog konkret form i Europa-Parlamentets betænkninger, især fra 1997 og fremefter. Parlamentet har siden da fastholdt, at institutionel udvikling ikke fører nogen vegne, hvis ikke der kommer nye forfattere på de nye traktater, det vil sige hvis ikke den rolle, bureaukratiet har haft indtil nu, overtages af et politisk organ. Om vi har nået vores mål eller ikke, kan ikke afgøres nu, men vil kunne bedømmes, når vi ser, hvor stor indflydelse konventets forslag får på indholdet af de nye traktater. Derfor er konventet nødt til at munde ud i konkrete institutionelle forslag, hvilket naturligvis forudsætter enighed blandt konventets medlemmer. Hvis konventet i stedet for konkrete forslag forelægger regeringskonferencen forskellige løsninger, bliver indflydelsen på den nye traktats udformning minimal.
Desværre er mandatet fra Laeken langt mere åbent på dette punkt, end det burde være. I betragtning af at ingen institution, hverken i EU eller i nogen stat, har studeret EU-institutionelle spørgsmål og reflekteret over dem i samme grad som Europa-Parlamentet, må man sige, at dets repræsentation med 16 medlemmer ikke svarer til det bidrag, det har leveret indtil nu.
Men for at vi ikke skal forvirre vores medborgere, skal konventet ikke komme med et forslag til en forfatning, men et forslag til en forfatningstraktat. Den mellemstatslige metode er ikke blevet afskaffet, men den er blevet suppleret med fællesskabsmetoden. Dette er naturligt nok, eftersom EU er en union af både befolkninger og stater. Under alle omstændigheder er konventet den næste nye bane, hvor der skal kæmpes for mere demokrati og mere retsstat i EU. Det er virkelig en skam, at det er Rådet, der har udpeget formanden for konventet. I et organ, som hovedsagelig består af parlamentsmedlemmer, ville det være mere passende, hvis det selv fik lov at vælge sin formand.

Suominen
Hr. formand, ud fra talerlisten ser det ud til, at alle tilstedeværende nu må følge med i PPE-DE-familiens interne diskussion, men det er selvfølgelig fuldt ud tilladt.
Det belgiske formandskab har efter min mening været ganske vellykket i betragtning af de vanskelige forhold. På udenrigsplan omfattede dette Afghanistan, Makedonien, Mellemøsten og den 11. september, og på indenrigsplan yderst store forventninger, først og fremmest i forhold til Laeken-topmødet. Set i dette lys var resultaterne af mødet gode. De fremmer Fællesskabet ideologisk og sagligt. Laeken bekræftede den politiske vilje til en hurtig udvidelse, med 10 nye medlemmer i 2004, såfremt disse selv bestræber sig på det med overbevisning under forhandlingerne. Laeken-erklæringen er en vellykket blanding af spørgsmål om problemer, der skal løses, og på den anden side tro på, at de kan afklares. Konventet, som PPE-DE var de første til at foreslå, i hvert fald som gruppe, kommer hurtigt i gang med arbejdet, og erfaring har dets præsidium i hvert fald, tilsammen ca. 200 års maskulin erfaring. Lykke til på rejsen, arbejdet bliver ikke let!
Efter min mening blev den bedste beslutning på Laeken-topmødet dog truffet af premierminister Verhofstadt, hvis personlige indsats sikkert står bag den belgiske succes, da han fik standset diskussionen om agenturerne meget hurtigt. Når et stort lands leder begynder at forestille sig, at han er til møde om valg af årets levnedsmiddel i Europa eller ved at uddele Michelin-points til en by, eller når et andet stort lands præsident begynder at dagdrømme om smukke, svenske modeller, så er der virkelig grund til at afslutte diskussionen, så europæerne ikke kommer til at grine endnu mere af os, end de allerede gør.

Elles
Hr. formand, jeg vil gerne fortsætte denne interne PPE-DE-drøftelse og kun fokusere på Laeken-erklæringen.
Det er korrekt, som angivet i erklæringen, at EU's institutioner bør komme nærmere borgerne, være mindre forstyrrende, blive præget af mindre træghed og være mere effektive og åbne for demokratisk kontrol. Det er også rigtigt, at der som nævnt bør stilles en lang række spørgsmål med henblik på at forenkle reguleringsprocessen, præcisere Unionens kompetencer og genopbygge nogle medlemsstater. Involveringen af de nationale parlamentsmedlemmer er også et meget vigtigt aspekt, og det er sidst, men ikke mindst korrekt, som formanden for Rådet sagde, at dette er epokegørende for Europa som et middel til at ændre traktaterne og ikke se beslutningerne truffet bag lukkede døre i røgfyldte rum tidligt om morgenen.
Der er imidlertid stor tvivl om, hvorvidt disse principerklæringer rent faktisk bliver en realitet. Er dagsordenen, som nogle mener, allerede sat på forhånd? Bliver alle stemmer i det europæiske politiske spektrum hørt? Bliver der frem for alt taget hensyn til og lyttet til de europæiske borgeres synspunkter i konventets arbejde? Noget tydede på under det foregående formandskab, at de tog hensyn til de europæiske borgere, men - er jeg bange for - ikke under dette. Formandskabet havde en hjemmeside - "Europa" eller noget i den stil - men vi har ikke hørt meget om den under dette formandskab. I Rådets konklusioner vedrørende konventet omhandler et afsnit forummet, og det drejer sig tilsyneladende mere om at orientere netværket af organisationer end om at hente bidrag til konventets arbejde.
Jeg vil derfor i dag gerne appellere til, at vi i præsidiet, måske hjulpet af Kommissionen, de nationale parlamentsmedlemmer m.fl., får en sand europæisk drøftelse i medlemsstaterne med inddragelse af de europæiske borgere, så vi ender med nogle forfatningsmæssige rammer, som europæerne kan støtte. Dette er mig bekendt den eneste gang i historien, hvor borgerne kan blive hørt, før og ikke efter at der udarbejdes en forfatning. De bedes derfor sørge for, hr. kommissær, at der bliver gjort alt for at sikre, at denne europæiske drøftelse rent faktisk finder sted.

Rack
Hr. formand, det gik bedre i Laeken end det gjorde i Nice for et år siden. Det skal det belgiske formandskab have tak for. Det gode resultat hænger imidlertid sammen med en anden beslutningssituation, som var til stede i Laeken. Sidste weekend skulle der endnu ikke besluttes noget om det centrale emne "EU's fremtid". Der blev kun stillet spørgsmål, hvilket var rigtigt. Men selv en flygtig analyse af spørgsmålene viser, at nogle af spørgsmålene slet ikke er spørgsmål, f.eks. det retoriske spørgsmål, om ikke Rådets møder for at opnå større gennemsigtighed skulle være offentlige, i det mindste når Rådet mødes i sin rådgivende rolle. Jo, selvfølgelig skal lovgivende rådsmøder åbnes, men hvorfor blev denne selvfølgelighed ikke gældende ret allerede i Maastricht eller senest i Nice?
Lige så eftertænksom bliver jeg af et andet spørgsmål i listen i erklæringerne fra Laeken. Det skal overvejes, om chartret om grundlæggende rettigheder skal optages i den grundlæggende traktat, og om EU skal tiltræde den europæiske menneskerettighedskonvention. Betyder det, at resultaterne fra det sidste konvent virkelig ikke er mere end en option? Det håber jeg ikke. Endnu mere kritisk er jeg over for spørgsmål i erklæringen fra Laeken, som slet ikke bliver stillet. For mig som valgt medlem fra en mellemstor stat er det også et vigtigt spørgsmål, hvordan konventet vil sikre, at der ikke bliver tale om de stores hegemoni. I de seneste uger har der desværre været helt konkret anledning til disse spørgsmål, og ingen skal tro, at ledelseslysten bliver mindre i et fremtidigt Europa med snart 19 små og mellemstore stater og en lille gruppe store og helt store.
Et sidste punkt i erklæringen fra Laeken udfordrer mig allerede her og nu til kraftig kritik. Den lidet imponerende, ja ukærlige måde, som Rådets generalsekretariat sidste gang tog sig af forsamlingen om grundlæggende rettigheder på, giver anledning til bange anelser for forfatningsforsamlingens arbejde. Jeg kan kun håbe, at rådsbureaukratiet vil vise os noget andet og give os en fremragende betjening!

Tannock
Hr. formand, på topmødet i Laeken enedes regeringscheferne om at indkalde et forfatningsmæssigt konvent om Europas fremtid, som omfatter en eventuel indarbejdelse af chartret om grundlæggende rettigheder med dets bekostelige sociale og økonomiske rettigheder og det direkte valg af en formand for Europa-Kommissionen, hvilket jeg er imod.
Jeg bifalder imidlertid, at EU tilskyndes til at blive mere demokratisk, gennemsigtigt og effektivt, og at der tilskyndes til, at de nationale parlamentsmedlemmer får en mere fremtrædende rolle og en vifte af muligheder at vælge fra i 2004. EU har allerede egen hymne, eget flag, eget borgerskab, egen hær, egen valuta osv. samt en lang række kvasiføderale institutioner. At lade som om, ligesom Labour-regeringen i Storbritannien allerede gør, at dette konvent alene er en mulighed for at begrænse Unionens magt på bekostning af staterne er latterligt. Dette konvent minder langt mere om den amerikanske opbygning af nationen i Philadelphia i 1787.
Den politiske elite i Europa er mere end nogensinde langt fra vælgerne. I hvor høj grad repræsenterer Valéry Giscard d'Estaing, Dehaene og Amato den europæiske mening? Hvis dette er retten, er juryen ikke uvildig. I hvor høj grad repræsenterer konventet befolkningerne i Europa? Vi bør hurtigst muligt forberede udvidelsen ved at tage fat på de resterende punkter fra Amsterdam og reformere den fælles landbrugspolitik og strukturfondene, som tegner sig for 80% af EU's budget, i stedet for at forberede en storslået forfatningsmæssig reform, som ikke er særlig relevant for vælgernes interesser og forhåbninger.
På hvilken måde hjælper det at udvide afstemningerne med kvalificeret flertal til også at omfatte delikate områder som social sikring og beskatning? Og hvad er der gjort for at løse problemerne med det særdeles påkrævede EU-patent som følge af besættelsen med flersprogetheden i institutionerne?
I EU affødes idealisme af et ønske om et Europa med fred og velstand, et mål, som vi alle kan tilslutte os. Jeg kommer fra et land med århundredgamle, uforstyrrede demokratiske traditioner, og jeg vil gerne sige to ting til dem, som tror på en europæisk superstat. For det første har freden ikke sin oprindelse i EU, men EU er et udtryk for fred i efterkrigstidens Europa, som understøttes af demokrati i de nationale stater og respekt for retsstaten. For det andet bliver idealistiske politiske ændringer, iværksat af den politiske elite, som ikke har befolkningens brede opbakning, som sandslotte. Man må kravle, før man kan gå. Først når befolkningen i Europa ønsker en enkelt europæisk stat, er det tid til at indkalde et europæisk konvent, ikke før. Glædelig jul.

Schleicher
Hr. formand, mine damer og herrer, det belgiske formandskab har uden tvivl gjort sig stor umage, men de 15 regeringer mangler en europæisk fællesskabsånd til vigtige, påtrængende beslutninger, og det kan et enkelt formandskab heller ikke overvinde. Den brillante situationsanalyse og de mange spørgsmål kunne stamme fra Europa-Parlamentets betænkninger om Nice, om post-Nice, om Laeken, og de ser ud som om, det var skrevet af derfra. Det er spørgsmål om EU's fremtid, som Parlamentet nu i årevis har bedt om svar på.
Bliver der med de mange spørgsmål nu igen sat spørgsmålstegn ved alt? Lad os f.eks. tage den fælles valgret. Siden juli 1998 har Rådet undersøgt forslaget til en europæisk valglov for valget til Europa-Parlamentet, og i slutningen af 2001 - det er to et halvt år - er det endnu ikke kommet til noget resultat. Det stiller spørgsmålet: Ønsker vi en europæisk valgret?
Overordnet set er konventet sikkert en chance, men vi kræver i modsætning til Laeken i Europa-Parlamentet et fælles, kohærent forslag som eneste forhandlings- og beslutningsgrundlag. Det er også beklageligt, at stats- og regeringscheferne endnu en gang udsatte beslutningerne om justering af Rådets strukturer og arbejdsmetoder til Barcelona og Sevilla. Da jeg læste resultaterne fra Laeken, fik jeg det indtryk, at der var tale om lutter almindeligheder.

Kauppi
Hr. formand, hr. kommissær, kære kolleger, Laeken-erklæringen om EU's fremtid er et positivt skridt mod et EU, som er nærmere på medborgerne, og som er mere åbent. En god erklæring må dog ikke gå hen og blive en smuk floskel. F.eks. har konklusionen fra Rådets møde i Lissabon, ifølge hvilken EU skulle gøres til verdens mest konkurrencedygtige område, mødt en lidt overraskende mangel på ønske om gennemførelse fra medlemslandenes side. For Unionens troværdigheds skyld er det centralt, at ord og handlinger stemmer overens. Unionen og dens institutioner er med god ret blevet kritiseret for en unødvendig stor afstand til borgerne. For at fremme nærheden med borgerne, bør man, når man reformerer traktaterne fremover benytte en mere åben arbejdsmetode. Det Europæiske Råd bør efterleve de samme principper om demokrati, effektivitet og konsekvens, som man venter af EU's øvrige institutioner.
En ventet og positiv beslutning på Det Europæiske Råds møde i Laeken var oprettelsen af et forberedende konvent. I denne forbindelse er jeg uenig med min gode ven Charles Tannock. Problemet er imidlertid, at man til konventets ledelse har udpeget 3 fortjenstfulde europæiske statsmænd, som har udført et langt livsværk. Der har slet ikke været foreslået nogen kvinder til præsidiet. Erfaring er naturligvis værdifuld, men for at sikre nærheden til borgerne burde man nu overveje, hvorledes konventets øvrige medlemmers alders- og kønsfordeling burde være, for at EU virkelig tilnærmede sig borgerne og specielt fremtidens aktører, eller de unge.
I Laeken diskuterede man hjemstedet for den vigtige fødevaremyndighed, som skal oprettes efter årsskiftet. Europæerne har, efter de senere års tilfælde af sygdomme blandt dyr, som er forekommet i praktisk taget alle medlemslandene, ret til at forvente, at myndighedens overhoveder gør alt, hvad de kan, for at sikre reel fødevaresikkerhed. Behandlingen af sagen i Rådet mindede dog mest om en farce, som ifølge den tyske avis Die Welt fik enhver sæbeopera til at blegne. Det er fuldstændig uholdbart, at populistiske tendenser kan hindre beslutningstagningen i en sag, som er central for vores borgeres sundhed og velvære.

Brunetta
Hr. formand, der er ved at ske en positiv politisk udvikling i EU's opbygning. Udvidelsesprocessen er en realitet, og det samme gælder for konventets oprettelse. Der er sket adskillige fremskridt på retsområdet og med hensyn til udenrigs- og forsvarspolitikken. Denne udvikling i den politiske opbygning finder dog ikke sted samtidig med en tilsvarende udvikling i den økonomiske opbygning, det vil sige i indførelsen af de markeder, som den politiske opbygning er baseret på. Det er paradoksalt, men der er faktisk blevet vendt op og ned på fællesskabsmetoden. Både når det gælder kul, stål og den fælles valuta, har det ene fremskridt nemlig afløst det andet i opbygningen af det fælles hus, hvor vi startede med fundamentet og sluttede med taget. Nu skynder vi os til gengæld at bygge taget, mens vi er langt bagud med indførelsen af de markeder, som er væsentlige for europæernes tilværelse. Der er for mange forsinkelser, for mange fiaskoer og for meget egoisme, både når det gælder elektricitet, gas, telekommunikation, Galileo og EF-patentet.
Hr. formand, denne manglende samtidighed mellem de konkrete markeder og den abstrakte politik risikerer at gå ud over borgernes tilslutning til EU's opbygningsproces. Man opfatter nemlig omkostningerne ved tabet af den politiske suverænitet som alt for høje og fordelene for virksomhederne og forbrugerne som alt for små og alt for begrænsede. For at undgå denne risiko vil det være godt, at man til EU's opbygning så hurtigt som muligt begynder at anvende den metode, som Fællesskabets stiftere fulgte, uden uhensigtsmæssig egoisme og uden formålsløse og kyniske forhastelser.

Rübig
Hr. formand, i formandskabets konklusioner fra Laeken forekommer ordet erhvervsdrivende eller arbejdsgiver kun en gang, og det er i forbindelse med beskyttelse af arbejdstagerne i tilfælde af arbejdsgiverens manglende betalingsevne. Her tror jeg, man har forsømt en chance. På europæisk niveau er vi i øjeblikket i færd med at gøre det indre marked til et hjemmemarked, og faktisk har vi i Europa 18 millioner små og mellemstore virksomheder.
Jeg er formand for den europæiske erhvervssammenslutning, og derfor lægger jeg vægt på igen og igen at gøre opmærksom på, at et af vores fremmeste mål bør være at sikre eksisterende arbejdspladser og skabe nye. Når alt kommer til alt, er det de små og mellemstore virksomheder, som leverer to tredjedele af arbejdspladserne, betaler 80% af skatterne og uddanner 85% af de unge medarbejdere.
Det andet punkt drejer sig ikke om det interne, men om det internationale. Hvordan synes vi, EU fremover skal være repræsenteret i de internationale organisationer? Vi har nu i Parlamentet vedtaget dette udvalg om NATO. Hvad sker der videre i spørgsmålet om verdenshandelsorganisationen? Der er mange andre områder - hvordan vil Europa fremover påtage sig en ledende rolle?
Det tredje punkt, som berører mig, er egentlig Rådets sekretariat. Jeg tror, vi bør skabe et udvalg af de bedste hoveder, også i sekretariatet. Det burde være muligt, at Rådet, Europa-Parlamentet og Kommissionen bliver repræsenteret ligeværdigt. Det bør være vores mål, at de bedste hoveders idéer i sidste ende giver os et resultat, som er til glæde for borgerne i Europa.

Perry
De første to sætninger i Laeken-erklæringen om de ødelæggende virkninger af de to verdenskrige bekræfter min overbevisning om, at EU er en blivende magt i verden, og Storbritannien, på lige fod med alle de andre medlemsstater, drager stor fordel af EU's eksistens.
De jordiske rester af min bedstefar ligger som for så mange andres vedkommende et eller andet sted i Flandern på slagmarken ved Somme. Min far kæmpede i Montgomerys hær i Flandern for at befri Bruxelles. Jeg bor stadig i Flandern, som den tredje generation i min familie, og kæmper her for Storbritanniens interesser. Er der nogen tvivl om, hvilken generation der griber udarbejdelsen af Europas forbindelser rigtigt an?
Den simple vished i det 20. århundrede er mindre tydelig i det 21. århundredes indviklede forhold. Under læsningen af Laeken-erklæringen mindes jeg ordsproget om en halvdårligt udført ting. Jeg kan især godt lide henvisningen til, at vi er et frihedens og navnlig mangfoldighedens kontinent. Ulig USA er Europa en frivillig sammenslutning af suveræne og uafhængige stater. Det må vi aldrig glemme.
Naturligvis har vi brug for institutioner på europæisk plan, men lad os også mindes Jacques Santers kloge ord om, at Europa skal gøre mindre bedre. Der skal være en klarere definition af subsidiaritet i forbindelse med "mindre". Lad kun det ske på europæisk plan, som kun kan gøres på europæisk plan. Med hensyn til "bedre" tilskynder jeg Kommissionen og Rådet til at se nøje på Parlamentets opfordring om en ensartet og obligatorisk administrativ adfærdskodeks.
Den reaktion, jeg i sidste uge fik fra Kommissionen på en forespørgsel fra Parlamentet, var afvisende over for Parlamentets opfordring i september til en sådan ensartet og obligatorisk kodeks. Det er ikke den rette indstilling, og det er heller ikke sådan man får offentligheden i Europa over på sin side. Spørgsmålet om en sådan kodeks er blevet rejst af ombudsmanden, Jacob Söderman. Det glæder mig, at han bliver observatør ved konventet, men jeg vil gerne sige til Kommissionen og Rådet, at De vil stå Dem ved at lytte til ham samt ved at lade ham observere.
Som den sidste taler fra salen i år vil jeg gerne ønske personalet, samtlige medlemmer og befolkningen i Europa en glædelig jul og et godt nytår.

Barnier
Hr. formand, denne forhandling har stået på i over fire timer nu, og jeg kan forstå, at det har krævet meget opmærksomhed fra Europa-Parlamentets side. Jeg har imidlertid, hvad mig selv angår, lyttet opmærksomt til samtlige talere og hørt dem til ende. Jeg må sige, at dialogen og indlæggene fra Parlamentet igennem hele denne forhandling har været præget af kvalitet.
Næsten alle talere har talt for at udtrykke deres tilfredshed ikke blot med rådsmødet i Laeken, men også med seks måneders belgisk formandskab, og jeg har ingen vanskeligheder overhovedet ved at tilslutte mig denne tak ikke kun til Guy Verhofstadt og Louis Michel, men også til alle de belgiske ministre og deres medarbejdere. Jeg takker dem også, og hvorfor skulle jeg ikke nævne det, for kvaliteten af de forbindelser, som uanset problemernes eller vanskelighedernes art er blevet opretholdt og endda styrket under dette formandskab mellem Rådet og vores medarbejdere og medlemmerne af Europa-Kommissionen.
Jeg vil sige nogle få ord om konventet og det håb eller den forhåbning, som det giver anledning til. For det første vil jeg sige, at såvel hr. Swoboda som James Elles blandt andre måske har nævnt spørgsmålet om det civile samfund. Jeg tror, at det er meget vigtigt, at denne nye ramme, som er ved at komme på plads for første gang for de institutionelle spørgsmål, efter den første vellykkede oplevelse med det foregående konvent om de grundlæggende rettigheder, som dog kun var en afstemt og afgrænset øvelse og sandsynligvis mindre følsom end den, der vil blive indledt, at dette konvent bliver tilgængeligt og lytter efter, at det kan høre, hvad der sker udenfor. På den ene eller den anden vis skal dette forum, dette netværk af ikke-statslige organisationer, regioner og foreninger kunne komme til orde og, når det er nødvendigt, blive hørt af konventet. Jeg har noteret forslaget om, at hjemmesiden bliver genoptaget og kommer til at dække begge områder, ikke kun for at videregive information, men også for at kunne modtage folks meninger og kritik. I det genfinder jeg for øvrigt en idé, som jeg har givet udtryk for før i Parlamentet, nemlig at konventet er en slags resonanskasse både over for regeringerne og borgerne. Tillad mig i øvrigt at sige, at det er meget nyttigt i en periode - jeg tænker på 2002 - hvor seks eller syv og måske flere, hvis jeg ikke tager fejl, af Unionens lande kommer til at opleve landsdækkende valg, og vi skal derfor være meget opmærksomme på kvaliteten af den europæiske forhandling, eftersom vi godt er klar over, at den europæiske dimension, om de nationale politikere vil det eller ej, nødvendigvis er til stede i forhandlingen i alle lande. Det var det første, jeg ville sige.
For det andet vil jeg nævne præsidiet, som jeg bliver medlem af sammen med min ven og kollega Antonio Vitorino. Dette præsidium på 12 personer vil blive ledet af en kvalitetstrio med tre statsmænd - jeg tager dette ord på min kappe igen - nemlig hr. Amato, hr. Dehaene og formanden Giscard d'Estaing. Det er tre statsmænd, og man kan helt afgjort naturligvis tage deres alder, nogle vil sige erfaring eller visdom, i betragtning. Jeg kender dem alle tre, og det, jeg kan sige om dem og især om formanden for konventet, er, at de alle tre har et ungt sind, når det drejer sig om deres europæiske overbevisning, og en dynamik, som jeg godt kunne tænke mig at genfinde hos en række langt mere euroskeptiske politikere, der kan være 20-30 år yngre. Det er det, der er det vigtige, synes jeg, deres dynamik og ungdommelige overbevisninger, deres europæiske kvalifikationer og autoritet, som vi får brug for. Det, jeg vil sige efter Louis Michel, er, at der naturligvis er en formand og to næstformænd, men at de skal arbejde tæt sammen med præsidiet og lytte til og forestå forhandlingerne i hele konventet. Det er således ikke den enkeltes opgave, men derimod en samlet opgave, hvilket er noget helt andet.
Det er det belgiske formandskabs store fortjeneste, at Det Europæiske Råd i Laeken har givet dette konvent et dynamisk og åbent mandat, og således er den første risiko, som jeg havde forestillet mig eller frygtet, ryddet af vejen, nemlig risikoen for et lukket mandat, der holdt sig til de fire led i Nice-aftalen, hvilket ville have skuffet både denne forsamling og mig og ligeledes offentligheden dybt, og hvilket ville have tvunget os til et juridisk og teknisk arbejde uden politiske perspektiver. Det er ikke tilfældet. Laeken-mandatet er åbent, og det giver os endda mulighed for at tage stort set alle spørgsmål op. Og derfor må I også give mig lov til at sige, at der er den anden risiko, nemlig at konventet, når vi støtter os på et så stort mandat og en så stor tillid, bliver til en slags akademikerklub, hvis resultater fjerner sig alt for meget fra det mandat eller den linje i mandatet, som er blevet fastlagt. Lad os undgå at gøre konventet til et sted, der vil miste ørenlyd i Det Europæiske Råd. Det er også en af grundene til, at valget af de tre personer, som skal lede konventet, er vigtigt, for de tre personer forstår at skaffe ørenlyd og respekt i Det Europæiske Råd. Vi må balancere mellem de to forhindringer. Den første er nu skaffet af vejen. Den anden er stadig tilbage. Jeg vil blot sige, at vi må udføre et ansvarligt og nyttigt stykke arbejde, som er brugbart for Det Europæiske Råd, der derefter skal træffe de endelige afgørelser. Min bagvedliggende tanke er, at dette konvent, som er en stor mulighed for den europæiske forhandling, og en stor mulighed for de kommende etaper af Europas opbygning, og som er en mere åben, demokratisk og gennemsigtig fremgangsmåde, selv bærer ansvaret for at bevise, at det er den rigtige metode, man har valgt, således at man ikke vender tilbage til den foregående metode, der udelukkende foregik på regeringsniveau. Vi deler nu dette ansvar mellem Europa-Parlamentet, Kommissionen, Rådet og de nationale parlamenter, og rundt om bordet og på lige fod med os sidder også ansøgerlandene plus naturligvis de aktive repræsentanter for Regionsudvalget og det organiserede civile samfund. Vi er ansvarlige for, at dette fungerer og lykkes. For hvis det lykkes på en måde, der er bæredygtig for fremtiden, tror jeg, at alle de kommende reformer i de næste årtier ikke vil foregå som før, men derimod på mere gennemsigtig og åben vis med anvendelse af den nye metode.
Vi har også et andet ansvar, nemlig at sætte de institutionelle spørgsmål i perspektiv, og i et politisk perspektiv. Konventets mandat giver os muligheden. Det giver os især mulighed for i de første måneder af 2002 at tilbringe en smule tid sammen og med andre for at drøfte dette grundlæggende spørgsmål: Hvad vil vi lave sammen, hvilke retningslinjer vil vi give for det europæiske projekt, hvad forventer De, ikke blot institutionerne, men også medlemslandene, og i hvert af disse lande regeringerne, stats- og regeringscheferne og de nationale parlamenter, hvad forventer De af det europæiske projekt? Jeg mener at forstå, at formanden for konventet har en idé om at forhøre sig ved hjælp af alle moderne hjælpemidler og måske ved at rejse rundt, hvis præsidiet ønsker det, til alle hovedstæder og spørge de enkelte lande, hvad de forventer sig af det europæiske projekt. Vi har igennem to år, siden Joschka Fischer, hørt alle stats- og regeringschefer og mange ministre komme med store erklæringer og slagkraftige taler. Jeg mener, at vi bør gå et skridt videre og bede dem om at præcisere, hvilken retning, de ønsker det europæiske projekt skal bevæge sig i, og hvad de forventer af det, og på en vis måde foretage denne politiske høring. Og så er tiden inde til efter høringen at placere det institutionelle arbejde omkring alle de nævnte emner og især omkring den konstitutionelle proces, der blev opnået i Laeken, i dette politiske perspektiv. Det var, hvad jeg havde at sige. Vi skal udføre et ansvarligt, nyttigt og brugbart stykke arbejde og bevise, at vi fremover kan få EU til at bevæge sig fremad på anden vis end ved hjælp af metoder, som efter min mening hører fortiden til.
Hr. formand, også jeg ønsker Dem god jul og godt nytår og takker for, at De gav mig ordet til slut i denne forhandling, som har været af høj kvalitet.

Formanden
Forhandlingen er afsluttet.

Afbrydelse af sessionen
Formanden
Jeg erklærer Europa-Parlamentets session for afbrudt.
(Mødet hævet kl. 19.45)

