Godkendelse af protokollen
Formanden
Protokollen fra mødet i går er omdelt.
Hvis ingen gør indsigelse, betragter jeg den som godkendt.

Gutiérrez Díaz
Hr. formand, sikkert på grund af en fejl fra min side fremgår det ikke af tilstedeværelseslisten, at jeg deltog i plenarmødet i går. Om formiddagen er der bevis for, at jeg deltog i alle afstemninger ved navneopråb, og om eftermiddagen havde jeg æren af at føre forsædet under en del af mødet. For at protokollen kan blive korrekt, ønsker jeg at denne fejl, som jeg gentager, er min egen, bliver rettet. Jeg må have glemt at skrive under, mens tid var.

Formanden
Mange tak, hr. Gutiérrez. Den bliver rettet.
(Protokollen godkendtes)

Formanden
Fru Bloch von Blottnitz beder om ordet.

Bloch von Blottnitz
Hr. formand, som De alle ved, havde vi i nat en debat om Kommissionens redegørelse om atomtransporter. Den kommissær, der var til stede, og som utvivlsomt anstrengte sig meget og var meget høflig, havde dog, da han er ansvarlig for public relations , ingen anelse om emnet. Vi kunne have sparet os debatten. Han kunne ikke svare på nogen af spørgsmålene.
Ikke nok med det. Han læste en redegørelse op fra Kommissionen, der var beviselig forkert. I redegørelsen stod der, at Kommissionen ikke vidste noget om den radioaktive forurening fra castor-beholdere før den 23. april i år. Jeg kunne dog med sikkerhed bevise, at Kommissionen allerede havde skrevet om det i en meddelelse den 3. april 1996. Dette spørgsmål kunne kommissæren - det er jo naturligt, det er ikke hans arbejdsområde - ikke besvare.
For så vidt anmoder jeg om at sørge for, at der er nogen til stede fra Kommissionen, der er i stand til at gå ind i en god debat. Ellers skal vi ikke føre sådanne debatter, for det var rent tidsspilde!
(Kraftigt bifald)

Formanden
Fru Bloch von Blottnitz, jeg vil minde Dem om, at dette punkt i hvert fald kom på dagsordenen i fuld bevidsthed om, at fru Bjerregaard havde en vigtig konference, og at det ikke var sikkert, at hun kunne komme til tiden. Formandskonferencen gik ind på at løbe risikoen, vel vidende at denne situation kunne opstå, og desværre er den opstået. Konferencen varede længere end beregnet, og kommissæren, som har denne portefølje, kunne ikke være her. Men i dette tilfælde, vidste vi, at vi løb en risiko.

Det Europæiske Råd i Cardiff - Redegørelse om det britiske formandskabs aktiviteter
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er forhandling under ét om:
beretning fra Rådet og redegørelse fra Kommissionen om Det Europæiske Råd den 15.-16. juni 1998 i Cardiff; -redegørelse fra Rådets formand om det britiske formandskabs aktiviteter i halvårsperioden.Nu kommer Rådets formand, og vi giver ham ordet, så snart han han er klar til at deltage i vores arbejde.
Fru Malone beder om ordet.

Malone
Hr. formand, jeg gad vide, om medlemmerne er klar over, at mødet begynder nu. Der synes at være en masse tomme pladser. Måske kunne vi ringe med ringeapparatet.

Formanden
Fru Malone, jeg tror, at målet med Deres indlæg netop er opnået, for Rådets formand er nu i salen. Da han således er til stede, giver jeg ham straks ordet, så han kan fremføre sin redegørelse for det britiske formandskabs aktiviteter i halvårsperioden og sin beretning om Det Europæiske Råd i Cardiff.
Hr. Blair har ordet.

Blair
Hr. formand, ærede medlemmer, det er mig en stor fornøjelse at aflægge mit første besøg i Europa-Parlamentet som britisk premierminister og aflægge beretning for Dem om det britiske formandskab og Det Europæiske Råds møde i Cardiff. Jeg vil gerne, hvis jeg må, indlede her i dag med at erklære vores taknemmelighed over for Dem for det samarbejde, der har karakteriseret relationerne mellem Rådet og Parlamentet under vores formandskab. Vi har for vores del arbejdet hårdt for at sikre, at britiske ministre med jævne mellemrum har aflagt fuld beretning for Dem om de væsentligste sager og gjort, hvad vi har kunnet for at tage Parlamentets synspunkter til os. Jeg vil gerne udtale en særlig tak til José María Gil-Robles for hans venlighed, støtte og samarbejde under vores formandskab for Den Europæiske Union.
Der er to dimensioner i min beretning. For det første er der de praktiske resultater og præstationer, som formandskabet har nået, og for det andet er der en beskrivelse af stemningen og kursen, som vi ser den i Den Europæiske Union i dag. Det siger sig selv, at vores formandskab har været præget af søsætningen af to historiske begivenheder, nemlig den monetære union og udvidelsen. En fælles valuta i Europa har potentialet til at skabe en kraft for stabilitet i verden. Men ingen bør undervurdere dens udfordringer for os alle.
Der er nogen, der taler, som om etableringen af en fælles valuta er nok i sig selv til at skabe økonomisk velstand. Men det er ikke nok. Hvis den skal fungere, må den fælles valuta være ledsaget af to ting, og det er, at Den Europæiske Centralbank skal være troværdig; den monetære politik skal være disciplineret, og derfor skal euroen være stærk og ikke svag. Desuden skal der en økonomisk reform til i Den Europæiske Union. Den fælles valuta fører enorme økonomiske strukturændringer med sig - ændringer, der undertiden er gavnlige, og endda nødvendige. Men vi må være ærlige over for vores borgere om, at der vil ske ændringer, og vi må forberede os på dem.
Den Europæiske Centralbank har nu en stærk ledelse i mindst et års tid. Topmødet i Cardiff har fastsat en dagsorden for økonomisk reform. Der er fire elementer i dette økonomiske reformprogram. For det første er der beskæftigelsen. Den må forblive Den Europæiske Unions højeste prioritet i den kommende tid.
(Bifald fra venstre) Atten millioner arbejdsløse i Europa er alt for mange. Ved beskæftigelsestopmødet i november sidste år vedtog vi retningslinjer til fremme af en faglært, fagligt uddannet og smidig arbejdsstyrke og fleksible arbejdsmarkeder, der er lydhøre over for forandringer i økonomien. Alle femten medlemsstater har fremlagt nationale handlingsplaner for beskæftigelse. I Cardiff blev vi enige om at føre dette arbejde videre, lægge særlig vægt på det videre arbejde med livslang uddannelse og derved styrke de lige muligheder, se på beskatnings- og bistandssystemerne for at forbedre incitamenterne til arbejde og udvikle en iværksætterkultur. Der er nu enighed om, at der er behov for en fleksibel og dynamisk tilgang for at kunne reagere på udfordringerne i forbindelse med globaliseringen.
For det andet gav vi i Cardiff vores tilslutning til en fast forpligtelse til at fortsætte en økonomisk strukturreform. Såvel som sunde makroøkonomiske politikker har vi udviklet brede økonomiske retningslinjer. Medlemsstaterne er blevet enige om at reformere arbejds-, produkt- og kapitalmarkederne og mindske de regulerende byrder, der hviler på erhvervslivet. De er også blevet enige om at udarbejde årsberetninger om deres fremskridt i denne henseende. Disse ændringer er meget vigtige, hvis Europa skal bevare sin konkurrenceevne.
For det tredje det indre marked. Med hjælp fra Europa-Parlamentet har Den Europæiske Union gjort gode fremskridt i de sidste seks måneder med nye foranstaltninger vedrørende finansielle tjenesteydelser og bioteknologiske patenter, ny konkurrence på telekommunikationsmarkederne, et nyt rammeprogram for forskning for at fremme højteknologisk forskning og udvikling samt foranstaltninger til sikring af frie varebevægelser. Jeg håber, at Parlamentet så hurtigt som muligt vil give sin formelle tilslutning til de to sidste foranstaltninger.
Siden december sidste år har den såkaldte indremarkedspointtavle vist, at andelen af foranstaltninger, der er blevet gennemført i alle medlemsstater, er øget fra 73 % til 82 %, men vi må gå videre, og vi må gå hurtigere frem. I Cardiff blev vi enige om at udvide pointtavlen med henblik på at udvikle bedre indikatorer for effektiv markedsintegration, og vi blev enige om særlige prioriteter for fremtiden inden for sådanne områder som finansielle tjenesteydelser, en bedre håndhævelse af indremarkedslovgivningen og tackling af ubeføjede prisforskelle på tværs af Europa.
Det fjerde element af den økonomiske reform var hjælp til små virksomheder, det vil sige sektoren af små virksomheder, de selvstændige. Mange af disse mennesker vil blive fremtidens vækst- og beskæftigelseslokomotiver i Den Europæiske Union. Det er vores opgave at yde dem den støtte, de har brug for, hvis de skal udvikle sig og vokse fra små virksomheder til mellemstore virksomheder og derefter til store virksomheder.
(Bifald) De har brug for en bedre adgang til kapital, mindre bureaukrati og en kultur, der støtter dem. Der blev atter givet støtte til nye initiativer inden for alle disse områder ved topmødet i Cardiff. Dette er indledningen til reformprocessen. Den udgør et skridt væk fra fortidens politikker - og det gør den med rette.
Hvad udvidelsen angår, indledte vi inden for et tidsrum af små tre uger i marts-måned og atter med Parlamentets hjælp Europakonferencen, og vi igangsatte tiltrædelsesprocessen og indledte tiltrædelsesforhandlingerne i forbindelse med udvidelsen. Vi har endelig indledt en proces, der vil fjerne arrene efter et delt kontinent og give store fremskridt til gavn for velstanden og sikkerheden i Europa som helhed.
Vi har indledt disse forhandlinger med seks lande. Sorteringsprocessen er i fuld gang. Syv kapitler ud af enogtredive er nu blevet fuldført. Næste fase vil være indledningen af substantielle forhandlinger. Og vi har ikke glemt de ansøgerlande, hvormed der endnu ikke er indledt formelle forhandlinger. Vi ønsker, at de skal begynde, så snart de er rede. Vi vil fortsat søge et tættere samarbejde med alle ansøgerlandene. Jeg håber især også, at vi kan indlede et nyt og mere produktivt kapitel i relationerne mellem EU og Tyrkiet, og herunder en løsning på dødvandet omkring finansieringen.
En succesrig udvidelse kræver imidlertid også en modernisering af Unionens egne politikker. I de seneste måneder er man begyndt at arbejde mere tilbundsgående med Kommissionens Agenda 2000-forslag. De omfatter meget væsentlige spørgsmål for alle medlemsstater, nemlig budgettets størrelse og fordeling, en retfærdig reform af strukturfondene og en modernisering af den fælles landbrugspolitik. Men vi har også et ansvar over for de nye medlemsstater, et ansvar om så hurtigt som muligt at udstrække fordelene ved det indre marked til dem og gøre det muligt for dem at slutte sig til en bæredygtig og konkurrencedygtig fælles landbrugspolitik og få deres rimelige andel i strukturfondene.
Agenda 2000-forhandlingerne vil ligesom udvidelsesforhandlingerne selv blive vanskelige - det er sådanne forhandlinger altid. Men vi, de nuværende medlemmer af Den Europæiske Union, kan ikke på den ene side sige, at vi støtter udvidelsen og så på den anden side ikke ville give de midler, der skal til for at nå denne udvidelse.
(Bifald fra venstre) Vi kan især ikke lade individuelle særinteresser stå i vejen for vores historiske forpligtelse over for de tidligere kommunistiske stater i Østeuropa. For de valgte, når alt kommer til alt, modigt den demokratiske vej. Vi må hjælpe dem på vejen til velstand.
(Bifald) Rådet vedtog, at der skal træffes beslutninger om Agenda 2000 under det tyske formandskab i første halvdel af næste år. Det er en ambitiøs tidsplan. Vi har samarbejdet med Parlamentet for at sikre Deres fulde deltagelse i denne komplicerede og vigtige proces, og vi er forpligtede over for en succesrig forhandling for at nå frem til en ny interinstitutionel aftale i dette Parlaments embedsperiode.
Vi har imidlertid også haft et meget nært samarbejde med Dem i forbindelse med den vigtige årlige opgave med at forberede budgettet for 1999 og forbedre den økonomiske styring, hvor vi har støttet os til Revisionsrettens arbejde. Denne type samarbejde vil være af stor betydning, når vi skal fastsætte de økonomiske rammer for begyndelsen af det næste århundrede, og jeg håber, at det vil fortsætte under de næste formandskaber.
Lad mig nu komme ind på et punkt, som jeg ved optager mange af Dem meget stærkt, nemlig indvirkningerne af en afgørelse, der for nylig blev truffet af Domstolen, nemlig om, at der ikke var tilstrækkelig hjemmel til Kommissionens udgifter til visse programmer. Efter Rådets mening var det væsentligt, at der var retlig sikkerhed og åbenhed i budgetprocessen, der involverer skatteydernes penge. Det er i alle institutioners interesse. Lad mig gøre det absolut klart, at afgørelsen handler om den lovgivning, som vi alle må følge, når vi vedtager udgiftsprogrammer. Det er ikke en afgørelse om programmerne selv. Vi bør nu skride til handling sammen for at løse disse problemer i en fart. Domstolens afgørelse anerkender, at Kommissionen stadig under visse omstændigheder kan give tilladelse til udgifter uden et særligt retsgrundlag, og indgåede kontrakter vil blive respekteret.
På min opfordring vil repræsentanter for formandskabet imidlertid den 23. juni mødes med repræsentanter for Kommissionen og Parlamentet for at finde frem til en snarlig og tilfredsstillende løsning af dette problem.
(Bifald) Formålet med dette møde er at gøre det muligt for Rådet og Parlamentet at sikre hurtig vedtagelse af de programmer, hvor der foreligger et retsgrundlag, der er blevet foreslået af Kommissionen.
Vi har arbejdet på at udvikle en mere sammenhængende og mere vægtig europæisk stemme i spørgsmål, der strækker sig uden for vores grænser. I sidste måned fremlagde Robin Cook her i Parlamentet de praktiske skridt, der er blevet taget af Den Europæiske Union siden januar for at nå dette mål. Vi har fokuseret vores indsats på flere nøgleområder. Lad mig kort beskrive dem for Dem.
Krisen i Kosovo stiller Europa over for en farlig udfordring, nemlig at skulle finde frem til en retfærdig løsning for et selvstændigt Kosovo inden for Forbundsrepublikken Jugoslavien og herved undgå en gentagelse af Bosnien-konflikten. Denne gang har Den Europæiske Union i det mindste handlet hurtigt med at etablere foranstaltninger til at få Beograd fra at fortsætte dets voldelige adfærd i Kosovo. Jeg har drøftet vores vilje til handling med alle mine regeringschefskolleger. Ingen vil efter vores Cardifferklæring kunne være i tvivl om, hvad Unionen ønsker at se i vores vilje til handling med vores allierede i det bredere internationale samfund, hvis vores krav ikke opfyldes.
Jeg bør fortælle Dem - hvor kontroversielt det end måtte være i visse kredse - at der foregår en militær planlægning i NATO med fuld støtte fra EU-medlemsstater for det tilfælde, at de diplomatiske skridt skulle mislykkes. For vi kan ikke tillade, at stabiliteten svinder til fordel for kaos i den del af verden, for det vil komme til at berøre os alle.
(Bifald) I de seneste måneder har Den Europæiske Union også sikret sig en mere fremtrædende rolle i fredsprocessen i Mellemøsten. Vi støtter de amerikanske bestræbelser dér, men vi har også en klar og distinkt rolle for Den Europæiske Union, når det gælder om at hjælpe med til at drive processen fremad. Unionen og dens medlemmer har ligeledes reageret hurtigt og effektivt på andre internationale problemer, f.eks. på den økonomiske krise i Asien, på Indonesien og på atomprøvesprængningerne i Indien og Pakistan.
Europa kan naturligvis ikke løse alle disse kriser, men vi har været i stand til hurtigt at fremsætte en klar europæisk holdning, udtrykke enighed, hvor der var en sådan, og handle effektivt sammen med vores internationale partnere. Vi har været i stand til at løse den mangeårige strid mellem EU og USA om USA's eksterritoriale lovgivning på en måde, der fuldt ud beskytter europæiske økonomiske interesser og vores principielle modstand mod lovgivning af denne slags.
Vi har fastholdt Europas rolle inden for andre områder, der længe har optaget os. I Bosnien handlede vi f.eks. hurtigt for at støtte de nye Dayton-venlige regeringer i Republika Srpska og Montenegro.
Vi er blevet enige om en ny EU-adfærdskodeks for våbeneksport. Jeg håber, at medlemsstaterne som følge heraf ikke længere vil beslutte at gå videre med et våbensalg blot, fordi de tror, at andre vil gøre det, hvis de ikke gør det.
(Bifald fra venstre) Vi har aktivt dyrket menneskerettighederne gennem en positiv indsats over for de berørte. F.eks foregår der nu en ny og mere konstruktiv dialog om menneskerettighederne med kineserne, hvor vi ikke svigter vores principper, men hvor vi undersøger, hvordan vi kan gøre reelle praktiske fremskridt. Og det første topmøde mellem EU og Kina nogensinde, der fandt sted i april, viste udbyttet af denne tilgang.
Ikke så langt hjemmefra har formandskabet prioriteret spørgsmål, der står almindelige menneskers hjerter nær. Hvad miljøet angår, nåede man ved rådsmødet for Unionens miljøministre i går til enighed om, hvordan Den Europæiske Union vil gennemføre de forpligtelser vedrørende drivhusgasser, der blev vedtaget ved Kyoto-topmødet. Det er et væsentligt skridt i den rigtige retning. Vi har vedtaget yderligere foranstaltninger til nedsættelse af luftforureningen, forbedring af vandkvaliteten og til at sætte en stopper for fiskeri med drivnet. Vi er blevet enige om et nyt direktiv om områder af dyrevelfærd, såsom i zoologiske haver. Vi har også udarbejdet et arbejdsprogram sammen med de næste tre formandskaber for at sikre kontinuitet og egentlig handling. Gennemgående mener jeg, at Unionen har skabt og nået en hel del for at nå frem til et renere Europa i disse sidste seks måneder. Jeg vil især gerne hylde min kollega, min egen vice-premierminister, John Prescott, for det arbejde, han har gjort både i Kyoto og i går i miljøministerrådet.
(Bifald) Herudover har Kommissionen gjort store fremskridt med at bekæmpe kriminaliteten. Der er indgået en ny pagt med ansøgerlandene om samarbejde imod organiseret kriminalitet. Der er sket en bevægelse henimod et tættere samarbejde mellem medlemsstaterne om kriminalitetsspørgsmål. Der er kerneelementerne i en EU-narkotikastrategi for perioden efter 1999. Der er vedtaget en pakke af foranstaltninger til sikring af en bedre koordinering mellem politiet og de retlige myndigheder med henblik på at tackle grænseoverskridende kriminalitet. Og der er indgået en aftale om at arbejde med henblik på at nå frem til gensidig anerkendelse af retskendelser.
Europa-Parlamentet tillægger med rette en større åbenhed stor betydning. Vi har arbejdet hårdt for at gøre Rådet mere gennemsigtigt. Der har været større deltagelse i dette års åbne drøftelser end nogen sinde før, og medlemsstaterne er nu blevet enige om at etablere et offentligt register med rådsdokumenter. Men jeg er udmærket klar over, at der endnu er lang vej at gå.
Jeg er taknemmelig for Deres støtte. De har bakket os op ved det første topmøde for almindelige mennesker, der nogensinde er blevet holdt, og som samlede NGO'er fra hele Europa til drøftelse af vores dagsorden.
I Cardiff bifaldt vi ligeledes Kommissionens og Rådets initiativer til en forbedring af deres effektivitet. Vi blev enige om, at vi, så snart Amsterdam-traktaten er blevet ratificeret - et skridt, som Storbritannien tog tidligere på ugen - vil skulle tackle de institutionelle spørgsmål, der ikke blev løst i Amsterdam.
Men mit formandskab, ja et hvilket som helst formandskab, bør ikke kun huskes som et katalog over resultater men også for dets retningssans og følelse for Den Europæiske Union, som det repræsenterer. Jeg håber, at Storbritannien er nået langt i det sidste år i dets relationer til resten af Den Europæiske Union. Oksekødskrigens dage - 14 mod 1 - regeringsholdninger hærget af stridende smågrupper i regeringspartiet - er, er jeg glad for at sige, ovre.
(Bifald fra venstre) Jeg vil blot på en meget diplomatisk måde sige til de britiske konservative parlamentsmedlemmer her, der har stået bag dissensen imod formandskabet i Europa-Parlamentet: tak for Deres interesse, men vi husker dengang, Deres parti havde kommandoen, og vi ønsker ikke de dage tilbage.
(Bifald fra venstre) Vi underskrev også det sociale kapitel med stolthed. Vi forhandlede Amsterdam-traktaten uden besvær. Og vi har under vores formandskab arbejdet med vores kolleger som partnere.
Jeg ønsker imidlertid afslutningsvis at være ærlig over for Dem og Europas borgere. Der er altid to strenge af modstand mod Europa i Storbritannien, og disse strenge afspejles over hele Europa. De er ikke begrænset til Storbritannien. Den ene er en stor modstander af Europa, hvad der end sker, af regulære nationalistiske årsager. Her må man simpelthen vinde argumentationen for et moderne synspunkt om, hvordan nationalstater fungerer. Men den anden streng er anderledes. Den kan støtte Den Europæiske Union men er bekymret over dens kurs og handlinger. Denne opinionsstreng må vi tage os af. Vi må forstå de ting, der bekymrer den. Den er bange for, at Europa er for centraliseret, for fjern og for, at dens økonomiske politik er for bundet af regler. Efter min mening berettiger sådanne bekymringer ikke, at man er imod Europa, men de fortjener, at vi tager os af dem ærligt og redeligt.
Jeg er for Europa - uden nogen som helst forbehold - men jeg er imod status quo. Vi har brug for en økonomisk og politisk reform. Økonomisk set har vi brug for et åbent, konkurrencedygtigt Europa, der har makroøkonomisk stabilitet og dynamik og nyskabelse på dets udbudsside. Jeg er overbevist om, at uddannelse - og ikke tyngende regulering - er nøglen for vores arbejdsstyrke i fremtiden. Det indre europæiske marked må gennemtvinges. Jeg forkaster princippet om kræfternes frie spil og statskontrol over erhvervslivet. Den tredje vej er da vel at anerkende, at regeringsmagten har en meget vigtig rolle at spille, nemlig en rolle, der sætter vores folk og vores erhvervsliv i stand til og bemyndiger dem til at trives på et nyt globalt marked.
Den europæiske samfundsmodel bør ikke og vil ikke blive opgivet.
(Bifald) Men den bør revideres, således at den kan sørge for solidaritet i verdenen af i dag med internationale finansmarkeder, forandringer i arbejdssituationen og teknologisk revolution.
Ved siden af denne økonomiske reform har vi brug for politisk reform. Vi har brug for en vision om et Europa, der gør det muligt for folk at føle sig sikre i deres nationale identitet, samtidig med at man rækker hånden ud og tager europæisk partnerskab til sig. På nogle områder skal vi blive mere integrerede, og på andre kan meget mere gøres på nationalt, regionalt og lokalt niveau. Vi må tænke dristigt på, hvordan vi forener Den Europæiske Union med dens borgere, på dens institutioner på nationalt og på europæisk niveau. Det er efter min mening, hvad den kommende debat i Europa vil handle om. Vi indledte den i Cardiff, vi vil føre den videre ved det uformelle topmøde i Østrig i oktober, og det er en debat, som vi må få alle Europas institutioner, herunder Parlamentet, med i.
Hr. formand, vi mangler, som De ved, stadig at træffe nogle beslutninger om Europa i Storbritannien. Men langt om længe er Storbritannien engageret; det er konstruktivt; og vi ved, at vi har noget at give og noget at lære. For Europa og for reform - det er mit standpunkt, det er Det Europæiske Råds standpunkt, og det er vores vælgeres og vores folks standpunkt. Jeg tror på det europæiske ideal. Jeg vil have, at det atter skal leve i den nye generations hjerter. Jeg håber, at vores formandskab, når man ser på det i bakspejlet, vil blive set at have udviklet en række argumentationer om den langsigtede fremtid, der kan bidrage til at sætte nyt liv i dette ideal.
Hr. formand, det har været en ære at være formand for Den Europæiske Union. Jeg betragter det som et privilegium. Det har været mig en fornøjelse at arbejde sammen med Dem og parlamentsmedlemmerne, og jeg takker Dem for at have hørt på mig i dag.
(Kraftigt og vedvarende bifald)
Formanden
Tak, hr. premierminister. Dette formandskab har gennem dets ministre og embedsmænd imødekommet Deres eget personlige ønske om at udvikle gode relationer med Parlamentet og dets formand i en samarbejdsvillig og venlig ånd. Det takker jeg Dem meget for.

Santer
Hr. formand, hr. formand for Rådet, ærede parlamentsmedlemmer. Rådsformanden, premierminister Tony Blair, har netop gjort status over det britiske formandskab. Jeg kunne personligt godt tænke mig at uddybe nogle betragtninger over det nyligt overståede topmøde i Cardiff.
Premierministeren satte som motto for sit formandskab at komme tættere på borgerne, og det har han forfulgt med den overbevisning og entusiasme, vi kender ham for. Topmødet i Cardiff var ikke et møde for konkrete eller afgrænsede beslutninger. Disse blev taget i de foregående måneder. Jeg tænker her selvfølgelig på beslutningen om euroen og på igangsættelsen af udvidelsesprocessen. Vi kan ikke hver tredje måned tage historiske beslutninger. Men mødet i Cardiff var dog ikke desto mindre et vigtigt og positivt møde. Vi afholdt mødet i et generelt forbedret klima, der vidnede om, at der igen hersker tillid til EU.
EU er kommet på sporet igen. EU bevæger sig fremad. Euroen kommer. Der er nu for alvor kommet gang i væksten igen, med 3, 2 % for første kvartal af 1998. Endelig er arbejdsløsheden lav. Vi er nede på det niveau, vi havde i 1993. Det er meget opmuntrende, selvom vi stadig har et stykke vej at gå. Det blev understreget kraftigt af stats- og regeringscheferne under diskussionen om de nationale handlingsplaner for beskæftigelsen. Rådet har udnyttet denne situation til at vende sig beslutsomt mod fremtiden. Takket være de historiske fremskridt, vi har gjort i den seneste tid, har stats- og regeringscheferne kunnet fordybe sig reelt i en debat om EU's fremtid, og det glæder jeg mig i særlig grad over. Vi har netop internt i Kommissionen igangsat meget omfattende overvejelser af den art, især angående vores egen institution.
Efter denne korte indledning vil jeg gerne hurtigt gennemgå Det Europæiske Råds store temaer.
Først den økonomiske reform. Som De ved, har Kommissionen fremlagt et ambitiøst forslag angående de brede retningslinjer for den makroøkonomiske politik, og hvis jeg skal være helt ærlig, så er teksten faktisk under tiden ubehagelig over for snart den ene, snart den anden medlemsstat. Det er nu på tide, at vi går fra generelle besværgelser og fromme ønsker til en reel økonomisk koordination, hvis euroen skal blive en varig succes.
Endelig har ØKOFIN-Rådet, der endnu arbejder lidt for meget ud fra gamle vaner, desværre lagt en dæmper på vores projekt, idet den enkelte minister har forsøgt at lade sit eget land fremstå i det bedste lys. Det betragter jeg som en ungdomssynd, men det er nødvendigt meget hurtigt at blive voksen. Jeg har taget dette spørgsmål op på stats- og regeringschefniveau, og jeg fandt til min store tilfredshed, at der var en positiv lydhørhed over for vores betragtninger, som blandt andre hr. Herman fra dette Parlament deler. Mine kolleger i Rådet ville helt sikkert ikke ændre retningslinjerne i år, men de fremsatte i deres konklusioner en meget klar politisk meddelelse om nødvendigheden af for fremtiden at styrke udarbejdelsen af retningslinjerne og gøre disse til et virkeligt koordinationsinstrument.
Hvad angår beskæftigelsen, tror jeg, at vi har ret til at være tilfredse med, det vi har nået i løbet af det sidste år. Den metode for retningslinjerne og de nationale handlingsplaner (der blev defineret i Luxembourg), er allerede blevet til almindelig praksis. Jeg må virkeligt rose medlemsstaterne, for den indstilling de har lagt for dagen i denne sag. Diskussionen om beskæftigelsen i Cardiff var fremragende. I Wien vil vi gøre en første status over de nationale handlingsplaner, der er sat i gang. Jeg er overbevist om, at den vil være positiv. Jeg er imponeret over den stædighed stats- og regeringscheferne lægger for dagen for at gøre en strategi for beskæftigelsen til en succes på langt sigt.
Beskæftigelsen er et af områderne i vores integrerede strategi. Lige siden min start i 1995 har jeg skabt reelle resultater for det indre marked, der er en af mine prioriteter. Også der har vi forstået, at en opgørelse vil være opmuntrende. Indarbejdelsen af direktiverne går stadigt bedre, og stats- og regeringscheferne har udtrykkeligt understreget Kommissionens vigtige rolle med hensyn til at sørge for, at bestemmelserne for det indre marked overholdes. Det er jeg meget glad for. Jeg kan også konstatere, at liberaliseringen, f.eks. inden for telekommunikation, har ført til en vækst på mere end 8 % om året på disse områder. Det er noget, der skaber arbejdspladser. Inden for luftfarten hjælper vi med til at sænke billetpriserne betydeligt, og de seneste beslutninger om liberalisering inden for gas og elektricitet har fra nu af ændret energilandskabet i EU.
I Cardiff beskæftigede vi os også med, hvordan man bedst kunne styrke iværksætterånden i EU. Jeg kan f.eks. nævne den meget vigtige adgang til risikovillig kapital og mere generelt et systematisk fremstød for vores små og mellemstore virksomheder.
Den økonomiske reform er absolut nødvendig, men borgerne kræver meget mere af EU. I den forbindelse tror jeg, at Rådets vedtagelse af vores forslag til at indarbejde miljøbeskyttelsen bedre i Unionens politikker er en virkelig god ting. For det er ikke nok at indføre dette princip i traktaten, det er også nødvendigt at iværksætte det konkret på alle vores handlingsområder.
Et andet emne, der direkte optager vores borgere er det retslige område og de interne anliggender. Unionen opbygger lidt efter lidt en solid og effektiv aktivitet på dette område. Jeg glæder mig over, at Det Europæiske Råd udtrykkeligt har bedt Kommissionen og Rådet om med henblik på Wien at udarbejde en handlingsplan for gennemførelsen af Amsterdam-traktatens bestemmelser om et rum for frihed, sikkerhed og retslige anliggender.
Som forventet gav diskussionen i Cardiff om Agenda 2000 ikke anledning til bemærkelsesværdige fremskridt. De forskellige delegationer stod i store træk fast på deres holdninger for ikke at svække deres forhandlingspositioner. Man brugte således lang tid på at finde passende formuleringer for at forklare, at man endnu ikke var enige. Det er dog ikke så alvorligt på dette stade. Men fra nu af under det østrigske formandskab bliver det nødvendigt at tage en dobbelt mundfuld. Det vil nu ikke længere være nok at sige, at alt kan passe sammen for at undgå at skulle bevæge sig. Det bliver nødvendigt at forhandle. For mig var det afgørende i Cardiff at opnå, at Rådet forpligtede sig klart på tidsplanen. Det opnåede vi. Jeg har tillid til, at stats- og regeringscheferne vil respektere og lægge sidste hånd på pakken - for det er en pakke, det drejer sig om - i marts 1999. I og med, at der blev aftalt et møde for dette emne den 25-26. marts, gav de et klart signal.
Hvis noget emne har stået i centrum for alle diskussioner i dagene op til topmødet, var det helt sikkert EU's fremtid. Der var mange spekulationer om reelle og imaginære intentioner hos den ene eller den anden part. Men jeg må konstatere, at debatten på selve Cardiff-mødet var åben, konstruktiv og uden nogen form for nag. Stats- og regeringscheferne ved, at Fællesskabets metode, retten og at vi har stærke institutioner og - især en stærk Kommission, der arbejder til gavn for alle - er en forudsætning for, at EU bevæger sig fremad.
(Bifald) Vi tog tre temaer op. Først de institutionelle spørgsmål, hvor den første prioritet naturligvis er at få ratificeret Amsterdamtraktaten. Men alle har erkendt, at en ny institutionel reform er nødvendig før den første udvidelse. Jeg ved, at Parlamentet tillægger dette meget stor betydning, og det vil vi få lejlighed til at tale om. Derefter kom vi til arbejdsgangen i og strukturen for institutionerne. Jeg tror, at enhver af vores institutioner skal kigge dybt i sin egen bevidsthed og undersøge sine egne strukturer og arbejdsgange set i lyset af de nye behov. For mit vedkommende kan jeg henvise til det arbejde, Kommissionen allerede har indledt, om hvor den vil befinde sig i morgen.
Det tredje tema var den demokratiske legitimitet og subsidiariteten. Jeg glæder mig over, at der er debat om dette punkt forudsat selvfølgelig, at den foregår i en ægte fællesskabsånd, og i total respekt for fællesskabsretten og også forudsat, at man erkender, at borgerne under tiden vil være irriterede over for meget EU, og mange endnu oftere vil kræve mere EU. Jeg er personligt nået frem til nogle formuleringer om selve subsidiaritetens natur og især om nødvendigheden af at klargøre ansvarsområderne. Som jeg sagde før, fejede enhver i Cardiff for sin egen dør. Jeg er parat til at gøre det, men jeg kræver, at man siger sandheden til borgerne, om hvem der gør hvad. Jeg vil gerne gentage, at stats- og regeringscheferne gik i gang med alle spørgsmålene med en positiv indstilling, idet de så fremad. De insisterede meget på nødvendigheden af, at de involverede sig personligt i denne debat, og det er i den forbindelse, jeg gerne vil rose dem for beslutningen om at afsætte tid til et uformelt møde for stats- og regeringscheferne under det østrigske formandskab.
Jeg kan således konstatere at vi lidt efter lidt og et efter et er i gang med at realisere de store mål, vi fastsatte i 1995. Det er i øvrigt takket være disse fremskridt, at vi nu kan vende os beslutsomt mod fremtiden. Det britiske formandskab har under ledelse af Tony Blair udført et fremragende stykke arbejde og har gjort det muligt for Unionen at gå fremad på de fleste af disse områder. Jeg vil gerne her udtrykke min tilfredshed med den atmosfære af forståelse og konstruktivt samarbejde, der har været fremherskende i forholdet mellem dette formandskab og Kommissionen gennem hele den forløbne seks måneders periode. Jeg glæder mig over, at den britiske regerings officielle holdning over for EU har ændret sig. Jeg er sikker på, dette vil få positive konsekvenser for, hvordan man opfatter EU i Storbritannien. Dette er vigtigt for EU og for Storbritannien.
(Bifald)
Green
Hr. formand, jeg vil gerne på vegne af Socialdemokraterne i Parlamentet indlede med at ønske premierminister Blair velkommen til Europa-Parlamentet. Det er en stor fornøjelse at være det første medlem af EuropaParlamentet, der får lov til at få ordet i denne debat og varmt ønske den første britiske premierminister fra Labour velkommen til Europa-Parlamentet. Du er meget velkommen, Tony.
Det er mig en yderligere fornøjelse at kunne ønske ham velkommen som leder af mit parti, og det gør jeg inderligt.
Disse sidste seks måneder har været vigtige måneder for det politiske liv i Storbritannien og for dets relationer til Den Europæiske Union. Det er temmelig umuligt at overvurdere betydningen af den holdningsændring, der nu er tydelig i Storbritannien, og som er blevet bevidnet af Deres ministres hyppige besøg i Parlamentet under formandskabet. Vi her i Parlamentet husker f.eks. alt for godt de tidligere konservative ministres arrogante ignoreren af Europa-Parlamentet og især den daværende landbrugsminister, Douglas Hoggs afslag på en invitation om at komme og forklare sin håndtering af BSE-krisen...
(Bifald fra venstre) ...der har haft og fortsat har så katastrofale konsekvenser i Storbritannien og i resten af Europa.
I modsætning hertil aflagde Deres landbrugsminister, Jack Cunningham, Europa-Parlamentet sit sjette besøg på seks måneder tirsdag i denne uge. Han har gjort en masse for at forklare, drøfte og skabe tillid til, at Deres regering trods de komplicerede problemer og enorme omkostninger for Storbritannien vil handle i god tro for at fjerne BSE fra den britiske oksekødsindustri. Hans tilgang er et godt eksempel på Deres regerings ændrede holdning, tone, indstilling og væsen over for Europa. Denne forandring har helt klart en effekt på holdningerne i Storbritannien og bidrager til at skabe et mere velafbalanceret syn på Den Europæiske Union.
Selvom dette Parlament naturligvis uundgåeligt vil have uoverensstemmelser med Det Europæiske Råd, uanset hvor uangribeligt formandskabet måtte være, er der ingen, der er i tvivl om den britiske regerings hensigt og engagement, når det gælder om at spille en fuld rolle i Den Europæiske Unions liv, selvom det undertiden måtte være kontroversielt. For dette mere end andet lykønsker og takker hele Parlamentet Dem, hr. premierminister.
Når man ser på, hvad det britiske formandskab har nået, er det umuligt kun at se på resultatet af Cardiff-topmødet. Dette formandskab er bemærkelsesværdigt på grund af to enestående begivenheder, der fandt sted i marts og maj. Igangsættelsen af udvidelsesprocessen i marts markerede åbningen af en ny æra i Den Europæiske Unions udvikling. I vores side af Parlamentet støtter vi udvidelsen for at sikre fred og stabilitet på vores kontinent også uden for EU's grænser. Vi ønsker et rigt og dynamisk Europa og ved, at det ikke kan bygges på et Europa, hvor intolerance, yderliggående nationalisme og konflikt råder eller ulmer lige under overfalden. Den Europæiske Union er en enestående model til løsning af konflikter. Og hvis der ikke var andre grunde til udvidelse, ville vi i den socialdemokratiske gruppe støtte den af denne grund frem for nogen anden. Den succesfulde åbning af Europa-konferencen og de bilaterale forhandlinger med seks af de elleve ansøgerlande fortjener vores varmeste anerkendelse.
De vil nok tilgive mig, hr. premierminister, når jeg siger, at søsætningen af den fælles valuta den 2. og 3. maj var en knap så pletfri operation, selvom vi alle sætter pris på, at De forsøgte at forene tilsyneladende uforenelige holdninger, hvilket er noget, vi meget ofte må slås med her i Parlamentet.
Min gruppe har i mange år været kritisk indstillet over for den måde, hvorpå Rådet håndterer udnævnelsen til de vigtigste politiske og nu økonomiske stillinger i Unionen. Selvom vi alle skønner, at søsætningen af den fælles valuta gudskelov markedsmæssigt var en ubetinget succes, var der reel forfærdelse over skænderierne mellem statscheferne, som sås af alle. Jeg går ud fra, at De, hr. premierminister, som manden i midten må dele nogen af denne forfærdelse. Vi er taknemmelige for, at De havde held til at løse dette på en god måde og for, at euroen er blevet en realitet. Måske kunne vi opfordre Dem til at søge at finde frem til en mere tilfredsstillende metode til fremtidige udnævnelser af folk til de højeste stillinger, når De indleder Deres uformelle drøftelser med de andre regeringschefer i Østrig i oktober for at se på, hvordan man kan gøre Unionen mere forståelig for dens folk.
Euroen er søsat. Jeg må sige, at vi var ret så tilfredse med den rolle, Parlamentet spillede i denne proces. Min gruppe er nu besluttet på, at vi vil gøre vores forhold til eurobeslutningstagerne til en seriøs og præcis prioritet. Det er vores ansvar at udøve denne funktion effektivt og sikre, at vores nationale parlamenter bliver holdt fuldt ud briefet om den regnskabspligt, som vi skal udøve over for centralbanken, dens formand og styrelsesråd.
I Cardiff fandt den første vurdering sted af de nationale handlingsplaner for beskæftigelse, som de enkelte regeringer har udarbejdet. Vi takker Dem for at have ført denne dagsorden frem. Helt ærligt er vi i de sidste fem år blevet noget trætte af den overflod af ord, der er blevet udtrykt om behovet for at hjælpe de 18 millioner arbejdsløse i Den Europæiske Union. Vi har hørt mange af disse ord her. Ja, vi har endda frembragt en masse af dem.
Valget af Dem i maj sidste år og af hr. Jospin i Frankrig en måned senere skabte et progressivt flertal i Rådet, der gjorde det muligt for us at bevæge os rent konkret fra ord til handling via etableringen af beskæftigelseskapitlet i Amsterdam-traktaten, det særlige beskæftigelsestopmøde i Luxembourg og fastlæggelsen af en række reelle delte mål for jobskabelse.
Cardiff-topmødet styrkede beskæftigelsespolikkens lighedskriterier: med støtte til kvinder, handicappede, etniske mindretal og naturligvis de langtidsledige. Nogle nationale handlingsplaner er absolut bedre end andre, men vi har dem i det mindste. Vi bemærker, at den britiske regering var den første, der udarbejdede en sådan plan, og den har ageret som katalysator for den hurtige og vigtige udarbejdelse af andre.
Hr. premierminister, jeg vil gerne på Europa-Parlamentets vegne bifalde det, De lige har sagt om et spørgsmål, der giver anledning til et alvorligt problem for borgere og NGO'er over hele Den Europæiske Union. Jeg henviser her til den dom, der i sidste måned blev afsagt af Domstolen om penge, der er blevet anvendt af Europa-Kommissionen uden et udtrykkeligt retsgrundlag for sådanne udgifter. Som følge af denne dom har Europa-Kommissionen, som De ved, truffet den beslutning, man kunne forvente, om at sætte en stopper for alle udgifter fra den pågældende budgetpost. Dette betyder f.eks. budgetposter vedrørende social udstødelse, ældre, idræt i Europa, bekæmpelse af racisme, støtte til handicappede, folkesundhed, antipersonelminer og naturligvis NGO'ers arbejde i udviklingslandene. Vi kan alle ved et hurtigt øjekast se, at disse små men betydelige budgetposter er poster, der har haft en betydelig indvirkning på tilværelsen for nogle af vores Unions mest trængende borgere og for dem, vi søger at hjælpe uden for vores grænser. Vi er alle enige om, at finansiering fra Den Europæiske Union bør have et ordentligt retsgrundlag. Dette princip er med rette blevet sikret ved denne dom. Jeg er glad for, at De har givet Deres tilsagn om at tage affære og sikre et retsgrundlag for disse udgifter, som De har gjort klart, at De ikke har til hensigt at skade.
I de resterende dage af Deres formandskab regner vi med, at De vil sikre, at ordene "et folkets Europa« vil få en reel og varig genklang gennem denne handling.
Jeg vil gerne slutte af med det problem, der blev rejst i Cardiff om EU-institutionernes legitimitet og rådsrepræsentanternes ønske om at bringe Europa tættere på dets folk, hvilket er noget, vi støtter meget stærkt. Der mangler stadig at blive gjort meget for at sikre, at Unionen er rede til udvidelsen i de kommende år. I Amsterdam lykkedes det ikke at færdiggøre dette arbejde, og for så vidt som den debat, som De har igangsat, vil behandle disse punkter, hilser vi den meget velkommen. Jeg forstår imidlertid, at Rådet - og det sagde De rent faktisk - ønskede, at denne debat skulle være mere vidtrækkende end blot disse uafsluttede spørgsmål. Jeg forstår også, at Rådet ønsker at se på selve arten af Unionens institutioner, på åbenhed og demokratisk legitimitet. Det er komplekse og følsomme spørgsmål, der må gøres noget ved. Jeg er ikke i tvivl om, at Europa-Parlamentet vil gøre sine synspunkter kendte over for statscheferne inden det uformelle møde i oktober. Jeg må også sige, at Det Europæiske Råd for første gang i mands minde for nogen her i Parlamentet rent faktisk har lyttet til vores bønner om at se på de almindelige betingelser omkring Europa-Parlamentets medlemmers udøvelse af deres pligter.
Under hele denne parlamentsperiode er Parlamentet blevet forfulgt af konstante påstande om medlemmers misbrug af diæter og godtgørelser. Jeg noterer, at De i de britiske aviser i denne uge er citeret for at have sagt, at De, samtidig med at De med rette insisterer på at gøre noget ved dette, ønsker at anerkende, at det overvældende flertal af medlemmer af Europa-Parlamentet er ærlige, hårdtarbejdende mennesker, der retter sig efter vores retsforskrifters bogstav og ånd. Vi takker Dem for denne anerkendelse og forsikrer Dem om vores beslutsomhed omkring dette spørgsmål. Ifølge traktaten skal der enstemmighed til i Rådet, hvis disse spørgsmål skal løses. Vi er ivrige efter at få dem løst. Vi ønsker, at det næste Parlament skal være klar over dets medlemmers delte mandat, deres rettigheder og ansvar, deres privilegier og immunitet. Det er ikke nemt at samle 15 forskellige landes parlamentære og politiske kulturer og skabe en fælles europæisk kultur i denne henseende. Men hvis vi, de 626 medlemmer af Europa-Parlamentet, ikke kan gøre dette, så må vi hellere opgive at forsøge at udvikle en fælles vision om fremtiden for Unionens 370 millioner borgere.
Vi ønsker at sikre, at det Parlament, der efterfølger os her i juni næste år, kan lægge dette spørgsmål bag sig, og vi bifalder Deres forpligtelse til at arbejde sammen med os om at gøre noget ved dette.
Hr. premierminister, jeg anerkender måske mere end nogen anden her, hvor meget De har støttet en Europa-venlig politik i vores parti og en konstruktiv Europa-venlig politik for Storbritannien i Den Europæiske Union. Jeg takker Dem som min partiformand, som britisk premierminister og som formand for Rådet for Den Europæiske Union.
(Bifald) )
Martens
Hr. formand, hr. formand for Rådet, hr. formand for Kommissionen, kære kolleger. Hr. formand for Rådet, på vores gruppes vegne hilser jeg Dem velkommen ved Deres første optræden her, og jeg takker Dem for det arbejde, som De har gjort under Deres formandskab.
Deres formandskab kendetegnes af to beslutninger, som til stadighed vil høre hjemme i den europæiske integration. Indledningen af forhandlingerne med landene i Centraleuropa samt elleve medlemsstaters beslutning den 2. maj om sammen at skabe den fælles valuta. Unionen står nu over for en virkelig udfordring. Den Monetære Union, en kraftig løftestang i den føderale integration, skal fuldføres. Udvidelsen til 25 medlemsstater vil få forskellene i økonomiske præstationer og den kulturelle og politiske forskelligartethed til at øges mærkbart. Hvem kan nu stadig holde fast ved, at en så udvidet Union stadig kan fungere uden flertalsbeslutninger? Det Europæiske Råd har under Deres ledelse stillet fundamentale spørgsmål. Hvordan kan vi styrke den europæiske identitet i verden? Hvordan kan vi sikre dens legitimitet i befolkningen? Hvordan kan vi fordele beføjelserne i dette nye Europa og i den forbindelse forsone demokrati, ansvar og effektivitet med hinanden? Cardiff formulerer bestemt ikke noget svar på disse spørgsmål. Men vi er glade for, at et uformelt Europæisk Råd i oktober vil arbejde på institutionernes fremtid. Det ville være utænkeligt, at Kommissionen, som traktaternes vogter, ikke ville blive involveret i overvejelserne i forbindelse med institutionernes forbedrede funktion.
Er vi ikke kommet tæt på det mål, som Unionens grundlæggere havde for øje for et halvt århundrede siden? Er tiden ikke inde til at lægge fundamentet for en konstitutionel bygning, som vedvarende og tydeligt vil fastlægge kompetenceniveauerne i Unionen? Vi støtter budskabet fra Cardiff om at bringe Europa tættere på borgerne. Europa skal derfor have et ansigt. Udenrigspolitikken, hr. rådsformand, var ikke tilstrækkeligt genkendelig. Vi mener, at Deres formandskab var for beskedent i Kosovo-krisen, i spændingerne mellem Indien og Pakistan og med hensyn til at råde bod på trojkaens fiasko i Algeriet. Vi skal være tilhængere af en mere autentisk europæisk udenrigspolitik, også hvis Europa derved skal give sin holdning stærkere til kende over for USA.
Hr. formand, de europæiske institutioners legitimitet og subsidiaritet udgjorde kernen i diskussionen i Cardiff. Jeg vil ikke falde for den lette fristelse til at gøre EU-institutionerne, og nærmere bestemt Kommissionen, til syndebuk. Vi må faktisk gøre en ende på trangen til at træffe bestemmelser. Men vi må også erkende, at Kommissionen har pålagt sig selv kravet om subsidiaritet og har reduceret sine forslag. Men vi må ligeledes sige, at det indre marked aldrig ville være lykkedes uden de initiativer, som Kommissionen har taget. Det er meget let på det nationale område at tage æren for den europæiske solidaritets succeser. Dette er meget lettere end at erkende, at institutionerne har fungeret godt. Det drejer sig således ofte om meget uberettigede bebrejdelser. Vi må tværtimod overbevise vores medborgere om, at de i deres daglige liv kan takke den europæiske politik for meget med hensyn til beskyttelsen af miljøet, styrkelsen af den interne sikkerhed og samarbejdet mellem politiet og retsvæsenet.
Hr. rådsformand, vores kontinent har genfundet dynamismen fra en sund økonomi. Den økonomiske konvergens skal styrkes mere, den fælles aktion mod arbejdsløsheden, Deres ord, Deres aktion, støtter vi. Den må skabe nye job, den europæiske sociale model skal opretholdes. Jeg håber, at De vil kunne tage initiativer til at rette op på de uønskede og negative følger af Domstolens seneste afgørelse. Sammenlignet med den finansielle krise i Sydøstasien, vanskelighederne i Rusland og Japan, udgør det europæiske samarbejde og indførelsen af euroen en stærk trumf for vores økonomier. Det er således på høje tid, at det europæiske projekt skildres med mere brogede farver, at fremtiden imødeses med en tydeligere optimisme, og at de enorme muligheder, som vi har ved at leve på et kontinent med varig fred, med et stærkt demokrati og med en af jordens højeste kulturelle og materielle levestandarder, fremhæves over for offentligheden. Lad os derfor holde op med at opføre os reserveret eller mistænksomt over for Den Europæiske Union.
Hr. formand for Det Europæiske Råd, jeg tror ikke, at det er godt, at der her i Forsamlingen, i Europa-Parlamentet, drøftes interne modsætninger. Det er bl.a. derfor, at jeg i dag siger, at det er Deres fortjeneste i Deres land, at mentaliteten og modet er ændret. Europa er tilbage. Lad os fortsætte med at samarbejde for sammen at fuldende dette mesterværk af civilisation, som det europæiske ideal er, og jeg takker Dem også på vores gruppes vegne for det arbejde, som De har gjort i denne henseende.

de Vries
Hr. formand, på Den Liberale Gruppes vegne vil jeg gerne hilse Det Forenede Kongeriges nye tilgang til Europa velkommen, sådan som den så veltalende er blevet skitseret af premierministeren for lidt siden: for Europa og derfor for reform. Efter vores mening har det vigtigste resultat af de sidste seks måneder været normaliseringen af forholdet mellem Det Forenede Kongerige og alle os andre. Dette er vigtigt, for Den Europæiske Union behøver Det Forenede Kongerige lige så meget, som Det Forenede Kongerige behøver Unionen. Velkommen tilbage, UK!
Jeg hilser også premierminister Blairs personlige bestræbelser på at nå frem til en varig fred i Nordirland velkommen.
(Bifald)
(NL) Hr. formand, jeg er ikke bekymret for Det Forenede Kongerige. Men jeg er stadig mere bekymret for et andet vigtigt europæisk land: Tyskland. Topmødet i Cardiff var præget af det kommende tyske valg. Valg får i et demokrati både det bedste og det værste frem. Og således er topmødet i Cardiff blevet et topmøde med populisme. Forbundskansler Kohls og andres kritik af de europæiske institutioner er lige så hyklerisk som forkert. Hvad er Kommissionens vigtigste opgave? Det er at optræde som traktatens vogter. Netop når Kommissionen også minder de mest magtfulde medlemsstater om spillereglerne, handler den i overensstemmelse med traktatens ordlyd og ånd. I stedet for at kritisere Karel van Mierts politik skulle Tyskland således hellere afvikle f.eks. sine konkurrenceforstyrrende subsidier til kulindustrien.Kritikken af Domstolen er lige så hyklerisk. Domstolen afgjorde for nylig, at to luxembourgere, som henholdsvis havde købt briller i Belgien og ville have en behandling hos en specialtandlæge i Tyskland, havde ret til godtgørelse af disse udgifter. Dermed satte Domstolen sig overhovedet ikke på lovgiverens stol, således som den danske statsminister og den tyske ministerpræsident hævdede. I mangel af harmoniseringslovgivning såsom på dette område skal traktatens grundprincipper anvendes. For fremtiden gælder den frie bevægelighed for personer ikke blot for sunde europæere, men også for syge. Er det ikke netop borgernes Europa?
(Bifald) Vi er imod en europæisk superstat, sagde præsident Chirac og forbundskansler Kohl. Det er alle imod. Altså hvem kritiserede de? Og hvad kritiserede de? Da ikke Maastricht- og Amsterdam-traktaten, som de selv har tilvejebragt? Den slags spilfægteri skader Unionens anseelse. Unionen kan kun bringes nærmere borgerne, hvis ledende nationale politikere accepterer ansvar for Unionens handlinger.
Hvordan kan Unionens demokratiske legitimitet øges? Jeg ser tre muligheder. For det første: indførelse af et ensartet valgsystem på grundlag af proportional repræsentation inden de næste europæiske valg. For det andet: Europa-Parlamentets fuldstændige reform af alle interne godtgørelser, således at kun virkelige udgifter refunderes, og indførelse af en fælles statut for medlemmer. For det tredje: indførelse, således som Jacques Delors og andre har opfordret til, af en form for rådgivende folkeafstemning med henblik på den nye kommissionsformand. Hvis socialdemokrater, kristelige demokrater, liberale og grønne hver opstiller en kandidat til formandskabet for Kommissionen, kan det give de europæiske valg en ny dynamik. Det lægger større magt i hænderne på de europæiske borgere. Det giver Kommissionen større legitimitet.
I Cardiff er der talt meget om borgernes Europa. Det glæder jeg mig over. Jeg håber, at handlingerne nu hurtigt vil følge.
(Bifald)
Collins, Gerard
Hr. formand, jeg hilser den britiske premierminister varmt velkommen til Europa-Parlamentet. Jeg ønsker at takke ham og hans kolleger for et meget effektivt formandskab for Den Europæiske Union. Jeg vil gerne fastslå, at der til enhver tid er blevet udvist dette Parlament og dets medlemmer enhver mulig høflighed og bistand på politisk og officielt plan. Jeg vil gerne udtrykke, hvor taknemmelige medlemmerne er for dette. Jeg vil gerne takke premierministeren for hans bidrag her til formiddag. Jeg vil også gerne takke formanden for Kommissionen for hans bidrag og sige, at min gruppe stærkt ønsker at støtte hovedbudskabet i det, kommissionsformanden har sagt her i dag.
Cardiff-topmødet har mere været en øvelse i statusopgørelse end en øvelse, hvor der er blevet truffet væsentlige beslutninger. Men ikke desto mindre er der blevet fastsat en ambitiøs tidsplan for at nå frem til væsentlige aftaler om reform af den fælles landbrugspolitik, om regional- og socialfonden og budgettet. Der er tale om politiske områder, der er centrale for Den Europæiske Union. Beslutningerne vil have en direkte og umiddelbar indvirkning på Unionens borgere - det være sig vores landbrugs- og fiskerisamfund, de ansatte i industrien - små- og mellemstore virksomheder, land- og bysamfund og de borgere, der bor i mindre udviklede regioner og på øer. Disse beslutninger må ikke blive deltidsgidsler i valgkampagnernes hede.
Det Europa, som vi bygger, må begunstige et altfavnende samfund, der bekymrer sig om sine medmennesker, og hvor alles interesser respekteres. Men med 18 millioner mennesker i Unionen berørt af arbejdsløshed, herunder unge og langtidsledige, bliver dette mål ikke nået. En tackling af arbejdsløsheden gennem en lang række foranstaltninger må fortsat stå øverst på vores sociale dagsorden. Hvis vi ikke har held til at nå dette, vil resultatet være bevarelsen af et to-lagssamfund bestående af dem, der er med og dem, der ikke er med. Jeg beklager, at der ikke har været overvejelser om at etablere et nyt program til bekæmpelse af social udstødelse og aktioner til fordel for de ældre. Jeg appellerer til rådsformanden og den kommende rådsformand om at forsikre Parlamentet om, at de nye initiativer, der måtte være nødvendige, vil blive iværksat.
De konklusioner om arbejdsløsheden, der er skitseret i del 3 af formandskabets dokument, udgør mere en oversigt over, hvad der nu er ved at blive gjort end en række nye initiativer. Kun tiden vil vise, om de vil være succesfulde. Hvis vi skal følge formandskabets konklusioner, så udgør de femten handlingsplaner for beskæftigelsen, der er blevet forelagt af medlemsstaterne, en reel bestræbelse på at fremme unge menneskers, langtidslediges og kvinders beskæftigelsesegnethed. Det betyder, at de krav, vi har stillet om udvikling af færdigheder, livslang uddannelse, forbedring af forholdene for små- og mellemstore virksomheder og selvstændige er ved at blive iværksat. Og dette bør i allerhøjeste grad hilses velkomment. Det, vi nu har brug for at se, er en praktisk og snarlig iværksættelse af disse handlingsplaner. En række eksempler på kursen for det fremtidige arbejde og beskæftigelsen er at finde i konklusionerne. Desværre er de ikke særlig detaljerede med hensyn til f.eks. børnepasningsordninger.
Vi tillægger en succesrig indførelse af euroen stor betydning. Det er meget vigtigt, at de resterende lovgivningsmæssige og praktiske skridt bliver taget snarest. De forhandlinger, der er begyndt om Agenda 2000, er blandt de vigtigste, der nogensinde er blevet gennemført af Unionen. Der vil skulle træffes valg af nøglepolitikker, der vil få væsentlige langsigtede konsekvenser for alle vores lande. Agenda 2000 er bestemt af grundlæggende betydning for Unionens fremtidige udvikling. Det har ikke blot konsekvenser for nuværende medlemsstater men også for hele udvidelsesprocessen. Samhørighedsprocessen for de eksisterende mindre-udviklede regioner må under ingen omstændigheder blive bragt i fare, og der bør heller ikke være nogen forbindelse mellem deltagelse i ØMU'en og berettigelse til at modtage støtte fra Samhørighedsfonden. Hele spørgsmålet om overgangsordninger er af største betydning. Hvad mit land angår, må de f.eks. være tilstrækkelige hvad angår finansieringsniveau og -varighed for at kunne imødekomme vores fortsatte betydelige udviklingsbehov.
Reformen af den fælles landbrugspolitik er meget omdiskuteret. Landbruget er et af vores største aktiver. Agenda 2000 må styrkes og ikke ødelægge den fælles landbrugspolitik. Det er af væsentlig betydning for bevarelsen af vores familielandbrug og livet i vores landdistrikter. Efter min mening udgør de nuværende forslag ikke noget rimeligt grundlag for forhandling.
Hr. formand, jeg vil gerne personligt lykønske Dem med Deres og min premierminister Bertie Aherns indsats hvad angår fredsaftalen for Nordirland, der blev indgået den 10. april. Jeg vil også gerne anerkende og inderligt takke medlemmerne af Europa-Parlamentet for deres støtte til fredsprocessen. Min gruppe værdsætter Det Europæiske Råds yderligere støtte til denne historiske aftale og dets fornyede engagement i, at Unionen fortsat bør spille en aktiv rolle, når det gælder om at fremme vedvarende fred og velstand i Nordirland. Vi bifalder især Rådets opfordring til Kommissionen om at fremsætte forslag til, hvordan man kan finde nye og kreative måder til støtte af de nye muligheder, som fredsaftalen vil føre med sig.
Endelig mener jeg, at det er beklageligt, at Europa-Kommissionen atter er blevet udsat for angreb i forbindelse med det europæiske topmøde. Kommissionen har altid varetaget de forpligtelser og det ansvar, den er blevet tildelt, på en upartisk og rimelig måde. Kommissionen har til stadighed på eksemplarisk vis udført sine funktioner som garant for de europæiske traktater. Formand Santer og hans team af kommissærer har konsekvent aflagt beretning om deres aktiviteter for Parlamentet og har ikke efter min mening overskredet den bemyndigelse, der er blevet tildelt dem af Rådet, og jeg håber ikke, at Kommissionen vil blive gjort til syndebuk i nationale valgkampagner i vores medlemsstater.

Puerta
Hr. formand, på vegne af Den Europæiske Venstrefløjs Fællesgruppe lykønsker jeg Labourregeringen og især premierministeren med den intelligens og det mod, de har udvist, for at løse konflikten i Nordirland.
Parlamentet og offentligheden i hele Europa følger spændt de bestræbelser, man gør sig, for at opnå fred og demokratisk stabilitet i denne europæiske region.
Vi takker også det britiske formandskab for det europavenlige klima, dets mandat er kendetegnet ved, et klima, der var utænkeligt med tidligere regeringer i Det Forenede Kongerige.
Måske er dette det britiske formandskabs bedste bidrag, for alvorligt talt fremkalder forløbet af halvårsperioden, selv når man tænker på succesen med euroens tilblivelse og især resultaterne i Cardiff, ingen entusiasme og heller ikke for megen optimisme i denne periode, der er så vigtig for den europæiske integration.
På den ene side er næsten alle de vigtige beslutninger blevet udsat til efter valget i Tyskland, og på den anden er der opstået tvivl om og risiko for solidaritetens fremtid i Den Europæiske Union.
Vi ser positivt på den begyndende koordinering af de nationale beskæftigelsesplaner, som kan være det første skridt på vejen til en fællesskabspolitik, der placerer det økonomiske og det sociale på samme niveau. Men Det Europæiske Råd har ikke analyseret disse nationale planers levedygtighed, planer, som i mange tilfælde ikke fastlægger klare målsætninger og heller ikke bevilger økonomiske midler til deres gennemførelse.
Vi håber, at Det Europæiske Råd i Wien er mere beslutsomt og tænker på erfaringerne fra Frankrig og Italien med hensyn til at nedbringe den ugentlige arbejdstid uden tab af lønindtægter og andre økonomisk-sociale foranstaltninger, som bør videreføres til den europæiske dimension.
Vores bekymring er stor, fordi diskussionen af Agenda 2000 ikke foregår globalt og afbalanceret, og fordi der er blevet stillet spørgsmålstegn ved strukturfondene og samhørighedsfondene. Hvis vi vil respektere den nuværende interne solidaritet og finansiere udvidelsen, er det nødvendigt at overstige loftet på 1, 27 % af BNP og bevare niveauet for tilførsler fra de rigeste lande, som vil være dem, der får størst udbytte af udvidelsen.
Med hensyn til det internationale samarbejde støtter vi initiativerne til at genoptage forhandlingerne mellem israelerne og palæstinenserne, og vi vurderer, at der skal øves yderligere pression for at opnå, at Netanyahus regering respekterer aftalerne fra Oslo og resolutionerne fra FN.
Vi værdsætter bestræbelserne på at udvikle en europæisk identitet i den internationale politik, men hr. Blair tillader mig nok at sige, at det britiske formandskab af og til mere har forekommet at være USA's atlantiske partner end koordinatoren af den europæiske udenrigspolitik.
Med hensyn til den institutionelle reform må vi lære af fiaskoen i Amsterdam. Situationen er skandaløs, når vi tænker på dens uopsættelige karakter, der skyldes udvidelsen, og behovet for en nyorientering af den europæiske integration med institutioner, der er i stand til at efterkomme borgernes ønsker.
Til slut vil jeg sige til Dem, hr. Blair, at en stor del af den europæiske venstrefløj, som repræsenterer mere end 12 millioner vælgere, ikke kan acceptere, at den monetaristiske ideologi, der kommer til udtryk i konvergenskriterierne og stabilitetspagten, som ledsager euroens tilblivelse, stiller spørgsmålstegn ved den økonomiske og sociale samhørighed og udgør en fare for den europæiske sociale model, som er et særkende ved vores demokrati, som De har anerkendt, selvom De har talt om dens afslutning, om dens modernisering.
Men vi bør se på alle disse problemer med alvor. Og for at kunne gøre det, for at kunne skabe et solidarisk Europa vil det uden tvivl være nødvendigt med en fælles indsats fra den samlede venstrefløj, som det allerede sker i nogle lande i Den Europæiske Union.

Aelvoet
Hr. formand for Rådet, hr. formand for Kommissionen, kære kolleger, således som det kunne forventes, har premierminister Blair med megen flair og public relations i begyndelsen af det britiske formandskab blæst en hel masse balloner op for Europa, glade balloner fyldt med løfter. Et borgernes Europa, demokratisk og gennemsigtigt, et Europa, hvor beskæftigelse ville få højeste prioritet, et Europa, som troværdigt ville arbejde for et sundt miljø, som hurtigt ville vandre ind i eurozonen - hurtigt kan man måske næppe kalde det - og med en mere human udenrigspolitik, med en betydningsfuld adfærdskodeks for våbeneksporten.
Ved afslutningen er mange balloner fløjet ind i en blue skies discussion for the future og med mindre håndgribelige resultater end håbet. En vigtig ændring er i enhver henseende den britiske regerings positive holdning over for Europa. Slut med de konservatives eurofobi. Men når det så drejer sig om spørgsmålet om, i hvilken retning Europa skal udvikle sig, er vi alligevel skuffede over, at De, formand Blair, på Deres pressekonference lagde så stor vægt på initiativet taget af hr. Chirac og hr. Kohl, som sammen satte subsidiariteten på den europæiske dagsorden. Sikke en gave til formandskabet, den britiske euroskepsis er forbi, men nu klæber Storbritanniens afvisning af en centraliseret bureaukratisk eurostat sig til landene på kontinentet.
Vi ser Kohl- og Chirac-initiativet som et angreb på et fremtidsorienteret europæisk politisk projekt. Der gøres skamløst misbrug af begreberne subsidiaritet og decentralisering for at udelukke uønsket indblanding på deres eget område. Hvis medlemsstaterne engang har erklæret sig som tilhængere af det fælles marked med Fællesskabets spilleregler, så behøver de ikke bagefter klage over den kendsgerning, at Kommissionen overvåger den konkrete gennemførelse deraf. Vores kollega Klaus Hänsch har for øvrigt fuldstændig ret, når han siger, at Kohls kærlighed til subsidiaritet er proportional med hans modvilje mod Kirsch' og Bertelsmanns fusionsforbud. Jeg kan således ikke frigøre mig for det indtryk, at det mere drejer sig om: Vi, de nationale regeringer står tæt på befolkningen, eller at Europa skal komme nærmere befolkningen.
De Grønne har altid forsvaret den opfattelse, at beføjelserne skal komme på et niveau, som ligger så tæt på befolkningen som muligt, men på den anden side også, at der skal kunne dannes politisk modvægt mod internationalt organiserede økonomiske aktører. Der indføres således egentlig en falsk magtstrid mellem Kommissionen og medlemsstaterne, selvom disse medlemsstater overhovedet ikke har nogen indvendinger imod, at der sker en gigantisk og lydløs magtoverdragelse til multinationale organisationer såsom Verdenshandelsorganisationen. Erosionen af demokratiet tematiseres ikke, selvom vores Unions politiske beslutninger, såsom vores valg af hormonfrit kød og den særlige bananordning for AVS-lande, undergraves, mens vi står magtesløse. Vi ønsker således faktisk et Europa, der er tæt på borgerne, og det betyder for os et enkelt system for beslutningsprocessen og en absorbering af det demokratiske underskud. Der er nemlig hos borgerne ikke blot en voksende afvisning af Europa, men en voksende afvisning af politikken. Lad os således begynde med at gøre noget ved det, nationalt og europæisk.
Efter syv magre år når miljøet endelig igen frem til et europæisk topmøde, og det er vi meget glade for. Det er der også al mulig grund til, i betragtning af, at otte af de tolv væsentlige miljøpunkter har fået lavere prioritet. Det er for os en vigtig succes for det britiske formandskab. Vi er også glade for, at premierminister Blair har berørt temaet med hensyn til refusioner og de europæiske parlamentsmedlemmers arbejdsvilkår. Det er på tide, at dette ordnes, og jeg tror, kære kolleger, at vi har al mulig interesse i hurtigt at få dette punkt fjernet fra dagsordenen.
Endelig vil jeg takke hr. Henderson og fru Clare Short, fordi de har villet tilkende Europa-Parlamentet rådgivende beføjelser bl.a. med hensyn til udvidelsen og inden for rammerne af Lomé; at kæmpe for styrkelsen af Parlamentet er faktisk at kæmpe for styrkelsen af demokratiet og subsidiaritetsprincippet.

Macartney
Hr. formand, disse er væsentlige begivenheder i vores Parlaments liv, og vi bør ikke overse, at formand Santer og formanden for Rådet er her, og jeg hilser Dem begge velkommen. Jeg vil gerne takke kommissionsformanden for hans meget behændige og diplomatiske tale. Men vi er fortrinsvis her for at tale om det britiske formandskab.
Vi må anerkende, at det begyndte med en god portion velvilje. Regeringsskiftet blev hilst velkomment over hele Europa, ikke mindst i Skotland, hvor de konservative oplevede en total udslettelse ved parlamentsvalget. Men jeg vil gerne sige til formanden for Rådet, at han ikke bør forveksle suk af lettelse med gisp af beundring. Det største aktiv, Labour-regeringen har, er, at den ikke er den gamle konservative regering.
Det er ikke mit ønske at være smålig, når jeg siger dette. Vi bifalder den ændrede tone. Europa-Parlamentet sætter pris på, at vi har haft ministre som Robin Cook, Clare Short og mange andre her for at tale til Parlamentet og overvære dets udvalgsmøder. Det er meget værd. Vi husker alle den håndtaske, som fru Thatcher brugte, da hun slog i bordet og sagde: «Jeg vil have mine penge tilbage«. Nuvel, håndtasken er forsvundet, men rabatten og kravet om rabat er der stadig fra Det Forenede Kongerige og fra Tyskland.
I et forsøg på at vurdere det, det britiske formandskab har nået, må vi sammenholde retorikken og det, der nået, og spørge os selv, hvad vi vil huske det britiske formandskab for. Det afgik med en måske uheldig symbolisme fra Waterloo Station for seks måneder siden. Der har været to store begivenheder i de sidste seks måneder. Den første fandt sted den 2. og 3. maj, da vi samledes for at hilse søsætningen af den fælles valuta velkommen på 11 medlemsstaters vegne. Det var i højeste grad ironisk, at den britiske finansminister, Gordon Brown, der stod i spidsen for denne i Bruxelles, ikke kunne være holdleder men var nødt til at spille på venstre sidelinje, fordi han ikke var del i den.
Vi har i dag forgæves ventet på en angivelse af engagement i den fælles valutas sag, som jeg og de fleste af os mener er det væsentligste aspekt af den europæiske integration. En kollega, hr. Puerta, nævnte også den alt for tætte forbindelse til USA. Under Irak-krisen var den varme linje til Det Hvide Hus i funktion længe, inden der blev tænkt på nogen opringninger til Elysée-palæet eller andre steder hen. Denne »Clintonisering« af politikken er beklagelig, og jeg må nævne skandalen omkring den hemmelige import af kerneaffald fra Georgia til Skotland. Europas borgere blev end ikke informeret, før det ankom.
Der var også en række manglende beslutninger. Hvad skete der med det misbrug af kvoteordningen, som det var meningen, at det britiske formandskab skulle gøre noget ved? Og hvad med kompensationen til de landmænd, der er desparate over pundets styrke og søger kompensation?
Men lad os se fremad mod visionen om Europa. Det er den, premierminister Blair taler om, og vi er alle optaget af den. Hvad forstår vi ved udtrykket »et nationalstaternes Europa«? Var dette et enormt faux pas ? Med dette mener jeg et faux pas begået af John Major. Når John Major talte om nationalstater og subsidiaritetsprincip, mente han, at det stoppede ved Dover. Intet, der gjaldt under dette niveau, var i hans tanker. Det ville være urimeligt af os at anklage premierminister Blair for dette. Han har anerkendt Det Forenede Kongeriges historiske nationer. Skotland, Wales og Nordirland har alle deres eget parlamentariske demokrati. Det er en forvandling, der er meget lig de forandringer, som Gorbatjov foranledigede i sin tid.
Jeg vil slutte af med en analogi til verdensmesterskaberne, der er på alle fjernsynsskærmene. De skotske fodboldtilhængere har helt rigtigt fat på det. De er blevet hilst velkommen over hele Europa for deres positive bidrag. Det er de samme tilhængere, der stemte for hjemmestyre til Skotland ved folkeafstemningen sidste år. Det blev hilst velkommen dengang. Deres opførsel er velkommen nu. Jeg vil indtrængende opfordre premierminister Blair til at vende ryggen resolut til sidestykket til Les Hooligans - Fleet Streets sensationsblade med deres konstante nedrakning af Bruxelles - og tage et blad ud af Den Skotskternede Hærs bog. Deres vision er ligesom min at deltage, at være med og at skabe et sandt folkenes Europa.

Nicholson
Hr. formand, jeg vil også gerne hilse formanden for Rådet velkommen til vores Parlament. De er meget velkommen som vores premierminister. Jeg er overbevist om, at det britiske formandskab på langt sigt vil blive bedømt på det, det har nået.
Jeg har en følelse af, at vi er ved at bevæge os henimod en situation inden for Den Europæiske Union, hvor hver gang der kommer et nyt formandskab til, så forsøger det at overgå det foregående formandskab. Det forsøger at være mere udadgående og fremkomme med store nye idéer. Når alt kommer til alt, når vi desværre ofte ikke altid det mål, vi har sat os. Et seksmåneders formandskab er omkring lige så langt som en tominutters tale her i Parlamentet. Det er meget vanskeligt at få alt det sagt, man ønsker eller at få gjort alt det, man har sat sig for.
Jeg mener helt bestemt, at jobskabelse og udvikling af økonomisk vækst over hele Den Europæiske Union bør være vores højeste prioritet. På trods af de smukke ord, vi ved mange lejligheder har hørt her i Parlamentet, har vi ikke haft megen succes på dette område. Vi er nødt til at lykkes her, hvis Europas folk ikke skal føle sig yderligere fremmedgjort over for bureaukratiet i Bruxelles.
Jeg er overbevist om, at den mest positive vej frem for at nå dette er, som De sagde her til morgen, at udvikle vores små og mellemstore virksomheder. Der er fantastiske muligheder her for at udvikle og lade vokse.
Jeg bemærker mig også Deres kommentarer om at nå frem til en afslutning af Agenda 2000-forhandlingerne i marts næste år. Jeg håber, at Rådet og Kommissionen vil sikre, at Parlamentet og dets udvalg bliver fuldt inddraget og underrettet om alt, hvad der foregår. Jeg vil også benytte mig af lejligheden til at bede Dem om at gøre noget ved det reelle problem, som landbruget står over for over hele Europa, og helt afgjort i Det Forenede Kongerige, og problemet med det stærke pund i forhold til det grønne pund.
Jeg vil også gerne benytte mig af lejligheden til at lykønske Dem meget varmt, hr. formand, for den tid og energi, De har lagt i det positive resultat af folkeafstemningen i min valgkreds i Nordirland. Jeg vil gerne takke Dem offentligt her i dag, for jeg tror ikke, at det kunne være nået uden den tid og den energi, De har lagt i det.
Som den eneste repræsentant for Nordirland, der er til stede her i dag, ønsker jeg, at De tager dette med Dem hjem.
Jeg blev ked af det, da jeg i pressen læste kommentarer fra hr. Brok fra PPE-gruppen, der sagde, at ledende britiske ministre var så optaget af Nordirland, at de var ude af stand til at koncentrere sig om Den Europæiske Union. Jeg er sikker på, at De vil benytte Dem af lejligheden til at afvise dette her i dag. Det var efter min mening en meget uheldig udtalelse fra hr. Brok.
Hvad situationen i Nordirland angår, vil jeg også gerne sige, at De afgav personlige løfter til det nordirske folk. Jeg håber, at De vil være i stand til at holde disse løfter, hr. premierminister.
Jeg vil også gerne have den vigtige rolle, som min partileder har spillet i hele denne sag, ført til protokols her i Parlamentet. Hans rolle er i høj grad blevet overset. Det var yderst vigtigt, den meget modige beslutning, som også han tog med risiko for sin egen politiske fremtid, for at sikre, at mit folk i Nordirland er i stand til nå frem til fred.
Endelig vil jeg gerne bede Rådet og Kommissionen om at arbejde sammen med os for at finde frem til måder, hvorpå vi kan støtte den nye forsamling, som valget næste tirsdag forhåbentlig vil etablere i Nordirland.
(Bifald)
Le Gallou
Hr. formand, rådsformand Blair har i lighed med sine forgængere som formand for Rådet fortalt os at »Beskæftigelsen bør forblive den absolutte prioritet i EU: 18 millioner arbejdsløse er for meget!«. Det er kun ord, det er smukke ord, som vi allerede har hørt før, og som vi vil høre igen.
Realiteten er, at Den Europæiske Union ligger øverst, hvad angår arbejdsløshed blandt industrilandene. Vi har i EU mellem 10 og 11 % arbejdsløshed, mod mindre end 5 % i USA og mindre end 4 % i Japan.
Der er ganske vist tale om forskellige kontinenter. Men på det europæiske kontinent, er der to lande, som udviser meget lavere arbejdsløshedstal, nemlig Schweiz med mindre end 4 % arbejdsløshed og Norge med under 3 %. Det er to lande, to stater, hvis befolkninger ved folkeafstemning har forkastet optagelsen i Den Europæiske Union.
Påvisningen er altså helt klar. Det system, EU har oprettet er ineffektivt og dårligt for befolkningerne, i hvert fald hvad angår beskæftigelsen.
Årsagerne, dem kender vi. Først og fremmest skyldes dette den vanvittige normalisering, som Den Europæiske Union har kastet sig ud i. Dernæst skyldes det den voldsomme frihandel, som fører til en udviskning og en opløsning af landegrænserne. Endelig skyldes det den Økonomiske og Monetære Union, som er blevet rost i høje toner i Deres formandsperiode, hr. Blair. Kort sagt er årsagen til arbejdsløsheden i Europa det fælles jerngreb, som påtvinges af det indre markeds jerngreb, de fælles normer og enhedsmønten.
Europa, den Europæiske Union, kan vende tilbage til en periode med beskæftigelse, under forudsætning af, at de grundlæggende principper ændres, at man ophører med at ville åbnes mod resten af verden, grundlæggende respektere subsidiaritetsprincippet samt regionernes og nationernes forskellighed og sidst, men ikke mindst, under forudsætning af mindre lovgivning og mindre tvang. På den måde kan Den Europæiske Union genfinde vejen til beskæftigelse.

Formanden
Jeg har i overensstemmelse med forretningsordenens artikel 37, stk. 2 modtaget syv forslag til beslutning.
Afstemningen finder sted kl. 12.00.

Swoboda
Hr. formand, hr. formand for Rådet, hr. formand for Kommissionen, det britiske formandskab stod og står jo stadig for mottoet Peoples' Europe , altså et borgernes Europa. I mellemtiden er der dog kommet nogle slogans til som subsidiaritet, decentralisering og renationalisering, som kan indgå i en farlig eksplosiv blanding med dette motto. Vi havde jo netop et eksempel fra hr. Le Gallou på, hvad man kan få ud af gode principper, når man blander dem forkert og desuden tilføjer et skud ekstrem nationalisme.
Hr. formand for Rådet, jeg vil gerne sige det klart og tydeligt: Vi har brug for reformer! Vi har her i Parlamentet - for at give et eksempel - for kort tid siden beskæftiget os med, hvilken farve påskriften i busser skal have i hele Europa. Selv når det handler om det vigtige spørgsmål om handicapvenlige busser, er det ikke nogen centraleuropæisk opgave. Vi har brug for reformer, afbureaukratisering, decentralisering og gennemskuelighed. Vi har også brug for bevægelsesfrihed for borgerne i ordets sandeste betydning, som De har nævnt i dag, men det skal være på alle niveauer af vores nationale spektrum, i Europa, på nationalt og regionalt plan.
Jeg vil gerne gøre opmærksom på én ting - måske endnu kraftigere, end vi allerede har gjort det i dag: Dette Europas borgere er interesserede i at få flere job. Derfor har vi brug for mere koordinering af de økonomiske politikker, mere sikkerhed, færre krige og færre kriser. Derfor har vi brug for en virkelig fælles europæisk udenrigs- og sikkerhedspolitik, et bedre og sundere miljø. Derfor har vi i hvert fald brug for en europæisk miljøpolitik og mere demokrati. Derfor har vi i hvert fald brug for flere rettigheder til Parlamentet, det vil sige flere flertalsafgørelser på europæisk plan. Jeg håber ikke, at det nuværende og det kommende østrigske rådsformandskab mister modet, når det handler om, at regeringscheferne træffer disse væsentlige beslutninger.
Mottoet er rigtigt. Det er også rigtigt at fortsætte Deres motto under det østrigske formandskab. Samtidig ønsker jeg et ja til reformer, så vi virkelig kan få et stærkt Europa dér, hvor vi har brug for det, nemlig dér, hvor borgernes interesser er.

McMillan-Scott
Hr. formand, jeg beklager meget, at de historiske muligheder, der blev serveret for formandskabet, i det store og hele blev forspildt, hvilket forstærker billedet af et bureaukratisk snarere end et folkets Europa. Det var ikke kun de konservative og de kristelige demokrater men også de liberale, de radikale og kommunisterne, der nedstemte et forslag til beslutning, der roser formandskabet. Jeg håber, at hr. Blair er tilfreds med den blanc-manger , som Europa-Parlamentet vil vedtage senere i dag.
Det sømmer sig dårligt for hr. Blair at lade sin lejede hund gø ad Europa-Parlamentet om spild, når han selv præsiderer over et kontorkompleks for Westminster-parlamentsmedlemmer til en million pund pr. kontor, og hans justitsminister har tapet, der har kostet tres tusinde pund. Måske burde hr. Blair huske på, at Europa-Parlamentet har haft et socialistisk flertal i ti år, at det fortrinsvis er bemandet med socialister, og at 12 ud af 15 af de EU-regeringer, der holder os her i Strasbourg, også er socialister. Hr. Blair har forsøgt at bortforklare sit formandskab, men ligesom hans tale her i dag, var det lyd uden bid.
Hvad er der at registrere og fejre? Den latterlige og malplacerede kamp mellem Frankrig og de andre om, hvem der skulle udpeges til at være den første formand for den europæiske centralbank kunne have været undgået. Den nattelange parlamenteren gjorde søsætningen af euroen til mere af en farce end en historisk begivenhed. Gordon Brown led den 4. juni ved indvielsesmødet af Euro-X-Udvalget til trods for sin stilling som del af det britiske formandskab den tort at være tvunget til at forlade mødeværelset efter at have leveret en kort tale til de forsamlede ministre. Det er ikke netop det, man forstår ved at lede Europa. Hvis De ikke synes om dette, er jeg ked af det, men jeg citerer rent faktisk fra en artikel i Parlamentets blad i sidste uge skrevet af Labours tidligere talsmand for udenrigsanliggender, Lord Peter Shore.
EU-traktaterne er emfatiske i deres proklameren af, at der er behov for en fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik. På trods af dette og i stedet for, at Den Europæiske Union skred til alvorlig handling for at tvinge Saddam Hussein til at give efter under våbensinspektionskrisen, indkaldte det britiske formandskab ikke til et eneste ministermøde. Storbritanniens politik blev ført fuldstændig bilateralt med USA. Endnu en gang befandt UK sig ikke præcist i hjertet af Europa. Men med tilbørlig respekt for Labours ledere og deres hårdtarbejdende udenrigsministerium og andre embedsmænd så ville disse udviklinger eller noget meget lignende have fundet sted, uanset om det britiske formandskab havde været anført af Labour- eller konservative ministre. I modsætning til det sidste britiske formandskab, en Rolls Royce ført af Douglas Hurd, ... (Latter) ... har hr. Blair sat sin lid til Robin Cook under dette formandskab uden tilstrækkelig drivkraft. Han har været afhængig af Robin Cook. Det har været et Robinafhængigt formandskab.

Teverson
Hr. formand, må jeg for det første gå fra det, jeg skulle have sagt til stærkt at støtte det, De har sagt, hr. premierminister, om udvidelsen og de meget vanskelige beslutninger, der skal træffes for at opretholde sikkerheden på vores kontinent i det næste århundrede.
Generelt set har dette formandskab været et paradoksernes formandskab. På positivsiden har det været et formandskab, hvor Storbritannien endelig og officielt kom ind fra kulden og blev en del af Unionen. På negativsiden har det været et formandskab, hvor Storbritannien efter at have indhentet resten af flokken fandt sig degraderet og sendt tilbage til anden division, da Den Monetære Union blev den nye realitet. Men til trods for den historiske kendsgerning, som Den Monetære Union er, står der ikke noget i den officielle meddelelse fra Cardiff om at færdiggøre projektet med at arbejde positivt på at bringe Sverige, Danmark, Grækenland og ikke at forglemme Storbritannien inden for eurolands grænser. Det bør nu være en politisk prioritet.
Der er for mange forpligtelser, der bare er ført videre til fremtidige formandskaber, men et Cardiff-løfte, som jeg bifalder varmt, er tilsagnet om at løse Agenda 2000-spørgsmålene inden næste forår. Det er i sig selv en ordentlig mundfuld. Der er kun gjort ynkeligt langsomme fremskridt inden for centrale områder. Lad os være klare. Hvis den frist, der nu hedder foråret 1999, ikke holder, står vi især inden for strukturfondsområdet over for et sammenbrud for meget vigtige regionale programmer over hele Europa. Allerede nu kan vigtige sociale faglige og almene uddannelsesprogrammer, der efter planen udløber ved udgangen af næste år, ikke planlægge deres fremtid. Hvis pengestrømmen stopper den 1. januar 2000, fordi Rådet ikke er i stand til at træffe sine beslutninger i tide, hvem er det så, der fremmedgør Europas borgere? Tidsplanen for det tyske valg bør ikke ustandseligt bruges som en nem undskyldning for at udsætte alle vedkommende drøftelser i Rådet.
Vi bifalder Cardiff-topmødets opfordring til større åbenhed i Europa. Det er absolut væsentligt, men, som jeg tror De selv antydede, hvor er det ironisk, at det stadig er Rådet, der er den mest lukkede og hemmelighedsfulde del af Den Europæiske Union. Hvor topmødet implicit har kritiseret Parlamentet, og med rette inden for visse områder, er det det samme ministerråd, der bebyrder den europæiske skatteyder med omkring ECU 150 millioner om året ved at insistere på, at vi hver måned mødes her i Strasbourg såvel som i Bruxelles. Det er helt bestemt uacceptabelt. Hjælp os med at befri os fra denne politiske karussel.
Jeg var meget interesseret i og bifalder Deres kommentarer om en tredje vej - en, der både afviser kræfternes frie spil og statskontrol. Den vej er allerede kortlagt - den er vel betrådt og kaldes liberalt demokrati.
Lad mig slutte af i en positiv tone. Jeg hilser især velkommen, at dette formandskab har bestræbt sig på konstruktivt at forhandle med enkeltmedlemmer af dette Parlament. Jeg takker især Doug Henderson. Jeg er blevet modtaget velvilligt af mange ministre i de seneste seks måneder i mine bestræbelser på at opnå mål 1-status for Cornwall. Jeg hilser generelt denne tilgængelighed velkommen.
Endelig er ingen formandskaber perfekte, og alt for mange ting er videreført, men jeg tør slet ikke tænke på, hvordan dette formandskab ville være forløbet, hvis det havde været under det tidligere britiske regime.

Coates
Hr. formand, jeg mener, at dette afgående formandskab bør kaldes Blair-formandskabet til ære for en meget stor englænder. Her henviser jeg naturligvis til Eric Blair, bedre kendt som George Orwell. Orwell beskrev, hvordan Europa af 1984 blev styret af et Sandhedens Ministerium, hvor regeringens medietalsmænd forklarede, hvordan den krig, som Fredsministeriet førte, altid gik godt. Denne verdens sprog kaldtes "nysprog«. Det ny Labour taler dette sprog med fuldendt dygtighed. Når vores fattige læser om nye foranstaltninger imod fattigdom, gemmer de deres penge. Når vi hører om Storbritanniens nye lederskab af Europa, forventer vi en ny bølge af fremmedhad, der måske dæmpes af råd fra amerikanerne.
Det er ret så passende, at Blair-formandskabets sidste præstation var ophævelsen af det fjerde fattigdomsprogram. Jeg er meget glad for at høre premierministeren meddele, at ophævelsen nu bliver ophævet. Det er klart, at der stadig er lidt plads i vores Europa til, at den offentlige mening kan gøre sig gældende. Nu vil formanden være frit stillet til at følge sin egen kurs, og jeg forstår, at han anfører et team, der forfølger den tredje vej. De søger en vej mellem sandhed og løgn, mellem ret og uret. Hvis Europa vælger denne vej, vil dets revner udvides både vertikalt og horisontalt, og jeg håber meget stærkt, at vi vil overveje dette grundigt, inden vi begiver os ind på denne vej.

Kerr
Hr. formand, jeg er spøgelset ved det britiske formandskabs fest.
Dette spøgelse ønsker at sige et par ting om formandskabet. For det første er der almindelig enighed i velunderrettede kredse i Bruxelles om, at det britiske formandskab har været noget af en fuser. Det har lovet en masse men kun nået meget lidt, og topmødet i Cardiff blev af Financial Times opsummeret som værende »langt i ord men kort hvad handling angår«.
Jeg vil gerne fremhæve to ting. For det første vil jeg underbygge de kommentarer, vi har hørt om den måde, hvorpå Deres første fiasko som formand for Den Europæiske Union var automatisk at stille Dem på hr. Clintons side uden så meget som at rådføre Dem med Den Europæiske Union om spørgsmålet om truslen fra Bagdad og truslen om at bombe Bagdad. Det var en fejltagelse og forårsagede stor bestyrtelse her i Parlamentet.
For det andet er det, at vi har været tilskuere i spørgsmålet om den fælles valuta en væsentlig strategisk fejl begået af Deres regering. Jeg er nødt til at bede Dem om at kommentere Deres departementschef, Sir Terence Burns' ord i Bruxelles i sidste uge, hvor han, da han blev spurgt, hvorfor Storbritannien ikke sluttede sig til den fælles valuta, sagde to ord: «Rupert Murdoch«. Hvornår vil De høre op med at lade dem kujonere af The Sun , hr. Blair, og sige ligeud, hvornår Deres regering vil slutte sig til den fælles valuta?
Jeg må sige, at Deres interesse for at bygge et folkets Europa er noget, vi alle vil støtte. Hvorfor har De så blokeret vigtige sociale programmer såsom udvidelsen af direktivet om nedsættelse af arbejdstiden, høringsdirektivet, og hvorfor har Deres regering ført an for en betydelig svækkelse af direktivet om nedarvede rettigheder, der blev vedtaget af et overvældende flertal af dette Parlament for to uger siden, og som alvorligt truer mange arbejdere i hele Europa? Hvis De kan berolige os om disse ting, kan det være, at vi tror på Deres interesse i et folkets Europa.

Formanden
Tak til Europas mest velnærede spøgelse.

Berthu
De herrer formænd, konklusionerne fra Cardiff-topmødet er med vilje gjort vage med hensyn til EU's institutioners fremtid efter udvidelsen. Det står dog at læse, at man - og jeg citerer - skal »styrke Unionens demokratiske legitimitet og føre subsidiaritetsprincippet ud i livet«. Omtalt på denne måde forbliver dette princip dog meget tvetydigt, for det kan føre os enten til en styrkelse af en superstat eller til en indførelse af et nationernes Europa.
Hvis en styrkelse af den demokratiske legitimitet betyder at give fortrinsret til et fjernere europæisk demokrati, og dermed mindre levende, end de nationale demokratier, og hvis det at gennemføre subsidiaritetsprincippet betyder at give Kommissionen regale kompetencer og efterlade nationerne med forsvindende beføjelser, vil borgerne naturligvis ikke kunne forstå denne fremgangsmåde. Men hvis en styrkelse af den demokratiske legitimitet derimod betyder en forbedring af de nationale parlamenters rolle, en fremlæggelse af Domstolens afgørelser for en appelinstans for befolkningerne, eller bedre endda en kontrol af Kommissionen, for f.eks. at hindre den i at vedtage udgifter uden juridisk baggrund, som vi netop har talt om, og hvis det at gennemføre subsidiaritetsprincippet vil betyde, at nationerne igen får mulighed for at kontrollere EU og gøre Bruxelles til en lydig serviceudbyder, så tror jeg, at Den Europæiske Union vil have nået voksenalderen.
Hr. rådsformand, Cardiff-topmødet har ikke givet nogen officiel udtalelse om det fællesbrev, som kansler Kohl og præsident Chirac fremlagde angående subisidiaritetsprincippet. Det var en klog beslutning, for med et brev, som fra begyndelsen bekendtgør, at man for at gennemføre subsidiariteten på bedste måde skal undgå enhver ny nationalisering, når man ikke langt.
Men, da De har talt om gode rådsresolutioner angående gennemsigtighed, er vi overraskede over aldrig at have hørt tale om det brev, kansler Kohl har sendt til Dem hr Blair, i forbindelse med hans fortolkning af den nye artikel 63 i Amsterdam-traktaten om gennemførelsen af en fælles immigrationspolitik.
Hvad står der dog i dette brev? Tysklands partnere vil meget gerne vide det, før de ratificerer traktaten. Kan Rådets gennemsigtighed, hr. formand, tænkes at strække sig til at offentliggøre dette brev?

Amadeo
Hr. formand, for ti dage siden i Luxembourg slog Den Europæiske Unions finansministre faktisk en streg over den indsats, som Kommissionen havde bedt om med henblik på en kraftig finansiel sanering, og de udvandede i høj grad den Waigel-plan, der blev vedtaget for en måned siden på topmødet i Bruxelles, og gjorde denne indholdsløs.
Det er et tilbageskridt, eller rettere et skridt i den forkerte retning, der kan blive meget dyrt for den fælles valutas Europa. Den økonomiske og sociale politik er kort sagt blevet glemt. Man slækkede endda på sin holdning med hensyn til fordømmelsen af arbejdstidens nedsættelse til 35 timer om ugen, og det gjorde man med den meget skønsmæssige klausul, at de 35 timer godt må indføres, når blot de ikke medfører en stigning i enkeltlønsomkostningerne. Cardiff er et topmøde uden ambitioner, hvor man kun forsøger at identificere problemerne uden at komme med nogen løsninger. Initiativet af Kohl og Chirac bragte i øvrigt gamle stridsspørgsmål på bane igen, såsom decentraliseringen af Fællesskabets beslutninger eller institutionsreformen.
Den fælles skrivelse fra kansleren og den franske præsident sætter faktisk gang i diskussionen igen om subsidiariteten, institutionsproblemerne og den europæiske konstruktions formål, som lader til at være i tråd med Deres forslag, hr. formand for Rådet, om at oprette en gruppe på højt niveau med henblik på at studere det kommende Europas profil. Det forekommer os paradoksalt, at der nu, hvor euroen udgør en vigtig integrationsfaktor, og hvor Europa-Parlamentets rolle lader til at blive styrket, er mange stater, der beder om en tænkepause, og som advarer imod en overdreven beslutningstagning.
Den Nationale Alliance ønsker et Europa, der er nærmere borgerne; et Europa, der resolut tager fat på reformspørgsmålet. Men et Europa med 25 eller 30 stater kræver et meget stærkt politisk system - og jeg gentager politisk! - der kan opveje virkningerne af dets deltageres antal og forskellighed. Jo større territoriet er, jo mere vil der være behov for en politisk samhørighed i den retning. Vi har oplevet et formandskab, hvor der ikke var lys forude, hvis vi tænker på, at det kun har nået sine målsætninger i forbindelse med rammeprogrammet for forskning og udvikling samt liberaliseringen af markedet for gas og elektricitet. Det er endda et formandskab, der stod i skyggen, eftersom det besluttede at holde sig udenfor i det afgørende øjeblik for den europæiske konstruktions videreførelse til den fælles valuta. Det gav ganske vist udtryk for sin støtte, men belavede sig i ro og mag på først at tilslutte sig, når man kender alle konsekvenserne.

David
Hr. formand, det er ikke så længe siden, at Storbritannien befandt sig i den politiske yderkant af Den Europæiske Union, at det ofte blev overset, hyppigt betragtet som irrelevant, altid jamrede og beklagede sig og aldrig var konstruktiv. Jeg er glad for, at alt dette ligger solidt bag os. Nu har vi en britisk regering, der helt rigtigt tror på Storbritanniens fremtid i Europa.
Under det britiske formandskab har vi set regeringens nye tiltag opnå praktiske resultater: gensidig respekt, ægte partnerskab, konstruktiv dialog. De har alle været de sidste seks måneders adelsmærker.
Af det britiske formandskab fremstår, som mange har nævnt, to resultater af enorm betydning: aftalen om at søsætte den fælles europæiske valuta og indledningen af forhandlingerne om at udvide Den Europæiske Union. Den fælles valuta blev etableret på et solidt grundlag. Der er ingen tvivl i mit sind om, at euroen vil fremstå som en sund og stabil valuta.
Udvidelsen er ligeledes af enorm betydning. Den Europæiske Union har aldrig været indadvendt og kortsigtet. Jeg bifalder erkendelsen af, at udvidelsen er vigtig for, at der er velvære, stabilitet og velstand i hele Europa, i øst såvel som i vest. Under det britiske formandskab har jobskabelse med rette stået allerøverst på dagsordenen. Formandskabet har erkendt, at vi må acceptere forandringer, hvis vi er virkelig seriøse, når det gælder om at nå frem til øgede beskæftigelsesmuligheder. Det er ikke ensbetydende med at underminere den europæiske samfundsmodel. Det betyder at sikre, at denne model er relevant for dagens behov.
Vores europæiske arbejdsstyrkes kvalitet er den vigtigste enkeltfaktor til fastslåelse af vores fremtidige konkurrenceevne og dermed vores fremtidige velstand.
Nu, hvor det britiske formandskab er ved at nærme sig sin afslutning, har vi alle et ansvar for at sikre, at sådanne spørgsmål som beskæftigelsesevne, tilpasningsevne, lige muligheder, livslang uddannelse og iværksættervirksomhed alle føres videre og følges af alle medlemsstater.
Endelig var jeg glad for, at Cardiff-topmødet var en positiv afslutning på det britiske formandskab. Topmødet bekræftede de reelle fremskridt, der er gjort i de sidste seks måneder og har peget på en vej til en ny form for europæiske partnerskab. Jeg var rigtig glad for, at et sådant succesfuldt topmøde blev afholdt i Cardiff, hovedstaden i Wales og byen midt i min valgkreds. I sidste weekend var Cardiff-topmødet en milepæl i Europas udvikling - det var vigtigt for Europa, vigtigt for Storbritannien og også vigtigt for Wales.
Til næste år vil Wales have sin egen nationale forsamling. Denne forsamling vil sikre, at Wales ligesom Storbritannien kommer til at spille en fuldstændig rolle i vores Folkets Europa.

Böge
Hr. formand for Rådet, med tidligere erfaringer in mente vil jeg gerne udtrykkeligt påskønne rådsformandskabets vilje til meget indgående at føre forhandlinger med Europa-Parlamentet. For mig var et af det britiske rådsformandskabs highlights Gordon Browns redegørelse den 2. maj over for Europa-Parlamentet. Men jeg tilføjer, at der i betragtning af den fortræffelige begrundelse for de historiske beslutninger kun manglede én ting: Det Forenede Kongeriges øjeblikkelige erklæring om tiltrædelse af Den Økonomiske og Monetære Union.
Jeg ønsker udtrykkeligt at understrege, at jeg beklager Kommissionens beslutning om ophævelse af eksportforbuddet for hele Det Forenede Kongerige. Dette er ikke i overensstemmelse med den præcise ordlyd i aftalerne fra Firenze. Og jeg vil gerne tilføje, at jeg i to dage har været i besiddelse af en inspektionsrapport fra EU-inspektørerne, som blev afleveret for sent. Her står der, jeg citerer: «The level of noncompliance is rather high. The official authorities do not check in the credible way, contrary to the instructions« . Jeg kunne blive ved.
På denne baggrund og også i betragtning af et besøg fra Europa-Parlamentet må jeg sige, at man leverede et show til os dengang, men ikke nogen gennemførelse i praksis. Jeg vil gerne sige følgende meget tydeligt til hr. de Vries og hr. Santer: Hvad den tyske forbundskansler er begyndt at diskutere, om subsidiaritet og nødvendigheden af et mere retfærdigt udgifts- og indtægtssystem, støttes ikke alene af et overvejende flertal i den tyske befolkning, men også af delstaternes ministerpræsidentkonference. Og derfor, hr. formand Santer, skal det også bemærkes i forbindelse med diskussionen af agendaen, at Kommissionen ikke kun er drivkraft for integrationen, men også et parti i denne forretning. Hvis vi vil overholde tidsplanen i forbindelse med det tyske rådsformandskab, er der to betingelser. Kommissionen må med kendskab til den aktuelle diskussion, også i Parlamentet, fremsætte agendaforslagene til efteråret i revideret form, og for det andet har vi brug for et rådsformandskab under sikker ledelse af forbundskansler Helmut Kohl, således at dette kan føres til ende med succes, for vi må ikke overlade forretningen til amatører.

Lukas
Hr. formand, Cardiff og det britiske formandskab har klart ført til nogle erkendelser, der bekræfter dem, der altid har troet på, at et Europa, som vil regulere mindre centralt og overlade mere til de suveræne stater, er et bedre Europa, et Europa, som dets borgere bedre forstår og bedre kan acceptere.
Selvom der ikke blev fundet nogen løsninger i Cardiff, så må Det Europæiske Råd dog i det mindste have indset, at grænserne for, hvad man kan gøre, er nået, når nogle betaler mindre, andre modtager lige meget, og alle skal finansiere udvidelsen i fællesskab - og alt sammen uden at øge budgetloftet.
Det britiske formandskab har til gavn for det østrigske formandskab åbnet vejen for en løsning på de mange problemer, som det ikke selv kunne løse, og som det østrigske formandskab heller ikke kan løse, hvis det fortsætter med den kurs, som allerede er indtegnet, og som man allerede er slået ind på. Europa har brug for en ny vej, der igen giver medlemsstaterne større vægt.

Fayot
Hr. formand, jeg har til hensigt at koncentrere mig om den institutionelle debat, som pludselig opstod inden Cardiff-topmødet på baggrund af de herrer Chirac og Kohls brev.
Jeg vil endvidere sige til hr. Böge, at hver gang der opstår problemer med den interne politik - i denne forbindelse det tyske valg - i en af de store medlemsstater, tales der om subsidiaritetsprincippet. Det er som oftest et slet skjult forsøg på at overføre enkelte elementer fra EU-politikken til den hjemlige arena for derved at tilfredsstille utilfredse vælgere. Man søger også at finde en syndebuk. Det er snart Kommissionen, snart Parlamentet, men det er aldrig Rådet! Men, hvis der findes en EU-institution, der har slået fejl i den senere tid, så er det Rådet, hvor visse ministre og regeringschefer foretrækker at beskæftige sig med EPmedlemmernes godtgørelser i stedet for at beskæftige sig med de reelle problemer i EU.
Det er også almindeligt kendt, at den institutionelle fantasi ingen grænser kender. Så kommer de gamle idéer frem, som vi har diskuteret 1000 gange. Jeg har erfaret, at ingen tænker på den gode, gamle deus ex machina fra et senat af nationale parlamentarikere for at løse problemet med det demokratiske underskud. Disse institutionelle feberfantasier hjælper ikke til at berolige borgerne, som ikke længere kan følge med. Jeg glæder mig derfor over Cardiff-topmødets besindighed, hvor man understreger, at det vigtigste punkt lige nu er ratifikationen af Amsterdam-traktaten.
Men det er indlysende, at Den Europæiske Union virkelig har et problem med at gøre sig politisk synlig. Borgerne forstår ikke EU-politikken så godt, men det er i sig selv ikke et institutionelt problem, det er snarere et politisk problem, der er tæt forbundet til politikken. Når f.eks. kommissionsformanden, som har et stort politisk ansvar i EU, udnævnes af Det Europæiske Råd som ved et hemmeligt pavevalg på baggrund af en indviklet alkymi og uden offentlig debat, hvordan skal borgerne så føle sig berørt ? Deraf kommer den idé, som vi er mange om at fremlægge - herunder Jacques Delors - at åbne debatten og hermed få EU's borgere til at deltage via valg til EU. Hvis man personaliserer valgkampagnen, bliver den også gjort politisk. Denne fremgangsmåde vil samtidig føre til en større sammenhæng i de politiske rækker, en mere seriøs overvejelse angående Kommissionens fremtidige politiske program og til en veritabel politisk dimension i EU.

Hernandez Mollar
Hr. formand, det er rigtigt, at vi er ved afslutningen af et formandskab uden særlige resultater. Der var heller ingen motiver til det.
Amsterdam-traktaten og det ekstraordinære topmøde i Luxembourg har skitseret nogle målsætninger og nogle retningslinjer, som det kræver tid at debattere og evaluere resultaterne af. Inden for udenrigspolitikken - hr. formand - må man beklage fiaskoen for trojkaen, der besøgte Algeriet, et land, der er meget tæt på vores sydlige grænser, og som fortjener en særlig opmærksomhed ligesom hele Middelhavsområdet. Og den aftale, der er opnået på det transatlantiske topmøde skal hilses velkommen, særligt aftalen om lovene med eksterritoriale virkninger, som i Helms-Burton-lovens tilfælde er underlagt den ændring, der er foretaget af USA's kongres af afsnit IV i denne lov, uden at aftalen selvfølgelig ændrer den opfattelse, som Den Europæiske Union har af denne lovs natur og rækkevidde.
Et vigtigt kapitel er det, der drejer sig om beskæftigelsen, som fik et kraftigt skub fremad på det ekstraordinære topmøde i Luxembourg, ledet af hr. Junker. Lande som Spanien, hr. formand, har fremlagt handlingsplaner, der er blevet fremhævet for deres fasthed og deres målsætninger af Kommissionen selv. For første gang er der blevet fremlagt konkrete foranstaltninger og konkrete frister. Det er endnu ikke tid til at evaluere, og den generelle karakter af den undersøgelse, som Rådet har gennemført af dem er forståelig, selvom jeg gerne vil gøre opmærksom på to spørgsmål, som er blevet diskuteret her i Parlamentet: behovet for at forene fristerne for fremlæggelse af disse planer med de budgetmæssige overslag, som staterne udarbejder årligt, og behovet for at råde over troværdige og anerkendte samfundsøkonomiske indikatorer, som giver mulighed for at lave en udtømmende opfølgning på evalueringen og resultatet.
Som den spanske ministerpræsident, José María Aznar, sagde i i går i kongressen, er den bedste medicin mod arbejdsløsheden prisstabilitet, sanering af de offentlige finanser og en lønudvikling, der harmonerer med inflationen og produktivitetsstigningen. Og hvis der dertil lægges de erhvervsdrivendes bestræbelser på at geninvestere overskuddet og i en social dialog at tilpasse organiseringen af arbejdet og markedsbehovene, vil det medvirke til, at borgerne forstår, at de politiske beslutninger leder i den rigtige retning.
Til sidst vil jeg sige, hr. formand, hr. formand for Rådet, at der er ikke virkelig konvergens uden beskæftigelse, og der er ikke økonomisk og social samhørighed uden solidaritet og uden en kollektiv økonomisk og social indsats. Vi vil have en europæisk union, forstået, ikke som en markedsplads, men som et frit og konkurrencedygtigt indre marked, hvor vores unge, vores kvinder og alle, der ønsker at arbejde, kan bevæge sig frit i et fælles økonomisk og socialt samarbejdsområde.

Görlach
Hr. formand, som tysk parlamentsmedlem vil jeg for det første gerne sige tak til formanden for Rådet i hans egenskab af britisk premierminister for hans enorme engagement i fredspolitikken for Nordirland. Det gør jeg som tysk parlamentsmedlem især, fordi jeg elsker Irland så højt, og fordi det er et af mine yndlingsferiesteder. For det andet vil jeg gerne takke rådsformandskabet - og netop det britiske - for dets engagement i forbindelse med de sidste skridt i Den Økonomiske og Monetære Union og som tysk parlamentsmedlem sige: We want Britain inside of the currency union! Derfor takker jeg især for denne indsats, også selvom det skulle vare lidt længere.
For det tredje: Med Amsterdam-traktaten er en historisk epoke afsluttet, fordi det europæiske enhedsværk førhen var stærkt præget af det klassiske diplomati. Det er bragt videre, og nu skal den parlamentarisk kontrollerede politik bringe enhedsværket videre. I den forbindelse skal især Europa-Parlamentet og medlemsstaternes parlamenter varetage deres rettigheder. Vores ret skal fortsat udbygges. Hvert nyt integrationsskridt efter Amsterdam-traktaten skal også forbedre den traktatmæssige bestemmelse vedrørende videreudviklingen af europæiske politiske partier, således at det parlamentariske system forbedres.
Fjerde punkt: Agenda 2000. Det vil ikke overraske nogen - jeg er fuldstændig enig med vores kollega Böge i hans saglige udtalelse - at der her er tale om en meget koncentreret dagsorden, der skal gennemgås. Det skal afsluttes under det tyske formandskab. Forskellen er, at det vil være en socialdemokratisk ministerpræsident - det vil sige forbundskansler - der så vil have rådsformandskabet, ellers er jeg enig med hr. Böge.

Herman
Hr. formand for Rådet, hvordan kan man undgå at være enig i indholdet af Deres tale i morges. Den indholdt så mange sociale og kristne accenter og så få socialistiske, i det mindste hvis jeg sammenligner med de historiske socialister, som vi hører her i Parlamentet dagen lang.
Det er rigtig, at det britiske formandskab har gjort et godt stykke arbejde. Det har, mere end andre, været lydhørt over for dette Parlaments ønsker, takket være de mange kontakter, Deres ministre har haft til vores udvalg, det kan jeg personligt bekræfte.
Jeg vil meget gerne vende tilbage til Parlamentets og Kommissionens interesse for koordinationen af den økonomiske politik. Man kan ikke - sådan som De har gjort det i Deres konklusioner - på den ene side bekræfte vigtigheden af denne koordination og på den anden side lade det monetære udvalg fjerne alle de væsentlige og operationelle punkter i Kommissionens henstilling om dette emne.
De har udtalt - og det støtter vi Dem i - at De vil styrke borgernes tilhørsforhold til EU. Jeg giver Dem her tre enkle råd, som jeg tillader mig at føje til Gijs de Vries´ råd. Ophør med at tale med to tunger, sørg for, at der er overensstemmelse mellem ord og handling. Hvis De mener, at koordinering er nødvendig, så styrk den. Dernæst skal De gøre EU mere effektiv, det er dét, borgerne forventer af EU. Hvordan kan EU gøres mere effektiv? Gør flertalsafstemninger til hovedreglen. Vil De endelig have, at borgerne skal have noget at sige, er det også meget enkelt: udvid medbestemmelsesproceduren til at omfatte al lovgivning. Hvis De gennemfører dette, vil De hurtigt få støtte fra alle EU's borgere til at gennemføre et mere åbent, demokratisk og solidarisk EU, sådan som vi alle ønsker det.

Lööw
Hr. formand, jeg vil gerne lykønske Storbritannien med et godt gennemført formandskab, som også skal ses i lyset af, at man har gennemført en ØMU-start samt et stærkt og vellykket engagement for freden i Nordirland.
Jeg vil også takke for den klare besked, vi fik i dag, vedrørende spørgsmålet om det retslige grundlag for visse udgifter med stærk social indretning. Det er jo sådanne opgaver, som mere end noget andet kan forbindes med netop begrebet »borgernes Europa«, som har været temaet for det britiske formandskab. Jeg er glad for, at jeg nu kan formidle den besked, vi har fået i dag, til de enkelte organisationer, som har kontaktet mig fra Sverige, ikke mindst handicaporganisationerne - vi har fået nogle bekymrede telefonsamtaler. Jeg kan nu sige til dem, at de med sindsro kan se frem mod næste uge; forhåbentlig så ordner Tony Blair dette.
Vedrørende Cardiff sætter jeg mest pris på, at der også på dette møde er en tydelig vilje til og ambition om at kæmpe stærkt videre mod arbejdsløsheden. Vi ved alle, at det ikke er let at gøre noget på europæisk niveau, da det er noget, der forudsættes at foregå både nationalt og i fællesskab. Der findes ingen absolut sandhed, der findes ingen tydelige modeller for, hvordan vi skal gå videre. Vi må imidlertid »holde gryden kogende« og må ikke opgive denne kamp. Jeg vil påpege, at de, der kritiserer Unionen for, at den ikke opnår noget, f.eks. med hensyn til beskæftigelsen, er jo ofte dem, der heller ikke er rede til at skabe nogle fælles instrumenter for at komme videre, men hele tiden omgående med skræk i stemmen råber: «Føderation!«.
Tillad mig til sidst også at takke for det løfte vi har fået, om at Rådet vil gå videre vedrørende offentlige dokumenter.

Nassauer
Hr. formand, mine damer og herrer, formanden for Rådet startede sin redegørelse med at konstatere, at modellen 14/1 ikke længere er gangbar. Det kan vi kun være enige i. Det er uden tvivl et fremskridt for Europa. Der har også været fremskridt på andre områder end det historiske skridt i begyndelsen af maj hen imod den fælles valuta. Der er f.eks. nu ratificerede Europol-konventioner.
Man tager de første skridt, hvad angår samarbejdet i forbindelse med retsvæsenet og på indenrigsområdet. Handlingsplanen til bekæmpelse af organiseret kriminalitet gennemføres efterhånden i praksis. Men der er også mangler. Hvorfor, hr. formand for Rådet, påbegyndte Europol ikke sit arbejde pr. 1. juli? Hvorfor er det ikke muligt, at en tysk domstol umiddelbart tager kontakt med britiske domstole i de menneskers interesse, der søger ret? Det betyder, at vi har nået niveauet for de store venlige erklæringer. De skaber store forventninger, men virkeligheden halter bagefter.
Da bliver vi mødt med begrebet »national suverænitet«, som ikke billiger noget af det. Så spørger jeg, hr. formand for Rådet, hvordan kan den nationale suverænitet rette sig mod borgernes krav om sikkerhed? Hvorfor er det ikke muligt at opnå fremskridt på et europæisk område, hvor borgerne ville følge det med jubel i modsætning til andre former for udvikling, hvor de snarere er tilbageholdende? Borgerne ønsker, at Europol påbegynder sit arbejde mod organiseret kriminalitet. Jeg mener, at det ville have været muligt med mange flere fremskridt på dette område.
De har, hvilket jeg hilser velkommen, ytret ønske om at forbedre forholdet til Tyrkiet og også at sætte den finansielle ramme for toldunionsaftalen i kraft. Jeg vil gerne gøre Dem opmærksom på, at det også ville være et skridt til at bekæmpe den organiserede kriminalitet, narkohandelen i Europa. Via Tyrkiet kommer der nemlig meget til Europa. Uden et forbedret samarbejde er det ikke muligt med en vellykket bekæmpelse. Derfor kan jeg kun opfordre Dem til at fortsætte ad denne vej!

Habsburg-Lothringen
Hr. formand, hr. formand for Rådet, som mange af de foregående talere allerede har bemærket, må jeg desværre også betegne topmødet i Cardiff som en absolut skuffelse. Det passer ind i det samlede billede af det britiske rådsformandskab, der utvivlsomt begyndte stærkt, men så desværre opgav. Det betyder naturligvis, at arbejdsbyrden for det østrigske rådsformandskab vil blive en ikke ubetydelig byrde. Ikke mindst det uformelle specialtopmøde vedrørende gennemskuelighed og subsidiaritet til oktober i år i Melk må bidrage til, at et meget anvendt og næsten lige så ofte fejlfortolket begreb som subsidiaritet langt om længe får det rigtige indhold.
Subsidiaritet betyder hverken hjælp til selvhjælp eller et udelukkende forhold mellem Den Europæiske Union og medlemsstaterne, men snarere det politiske princip om, at en større enhed aldrig nogensinde må varetage kompetenceområder, der kan opfyldes tilfredsstillende i den mindre enhed. Men det betyder også, at politiske områder som f.eks. udenrigs- og sikkerhedspolitik skal placeres på europæisk plan, for at de ikke skal føre til en ineffektiv splittelse, og eksemplet Kosovo står vel særligt klart for os, hvor man mere eller mindre begik præcis de samme fejl, som man også begik i begyndelsen af borgerkrigen i Jugoslavien.
Hvad man desværre heller ikke er kommet meget længere med under det britiske formandskab, er det emne, som er blevet bekendtgjort i mange flotte brochurer, nemlig deregulering og afbureaukratisering. Når jeg læser om en Union så tæt på borgerne som muligt i formandskabets konklusioner, så spørger jeg mig selv, hvorfor topmødet i Cardiff ikke så vidt muligt har gennemført Europa-Parlamentets rapport vedrørende informationspolitik fra maj i år i praksis. For dér har man f.eks. krævet en åben informationspolitik gennem fælles EU-informationskontorer i stedet for de hidtil separate informationssteder for Kommission og Parlament.
Vi skal presse tilsvarende på i Parlamentet, for at de uafsluttede, men vigtige punkter gennemføres under det østrigske rådsformandskab. Vores kollega Nassauer var før især inde på sikkerhedspolitikken - det er sådan et væsentligt punkt, fordi netop sikkerhedspolitikken skal være et af de væsentlige aspekter i den samlede EU. Hvis sikkerhedspolitikken ikke fungerer, hvis den enkelte borgers sikkerhed ikke er garanteret, kan de andre politikker, det økonomiske og sociale plan, netop heller ikke rigtig fungere.

Moorhouse
Hr. formand, jeg slutter mig til de kolleger, der har hilst hr. Blair velkommen her i Parlamentet i dag. Min eneste beklagelse er, at han ikke kom ved indledningen af formandskabet, for han vil som jeg være klar over, hvor væsentligt det er at arbejde tæt sammen med kolleger inden for Det Europæiske Fællesskab og med medlemsstaterne. Det er kun gennem det tætteste samarbejde, at vi virkelig kan nå de resultater, vi ønsker.
Jeg vil i de to minutter, jeg har til min rådighed, koncentrere mig om et par ting. Det ene er Tyrkiet og det andet menneskerettighederne. Jeg er i mild grad uenig med hr. Nassauer, men jeg vil gerne henlede hr. Blairs opmærksomhed på situationen i Tyrkiet selv. Tyrkiet skal naturligvis være ganske frit stillet til at føre dets egen politik inden for Tyrkiets grænser og på bilateral basis med andre lande. Men når vi taler om Tyrkiets mulighed for at blive medlem af Den Europæiske Union, er vi tvunget til at følge meget mere opmærksomt med i, hvordan det opfører sig. Vi forventer, at Tyrkiet opfylder de kriterier, som vi som Den Europæiske Union fastsætter som betingelse for medlemskab. Hr. Blair ved udmærket godt, at der for nærværende er mange ufuldkommenheder i Tyrkiet, og det har der været i mange år.
Der er f.eks. hele spørgsmålet om krænkelser af menneskerettighederne, og den tortur, der foregår. Der er den manglende talefrihed, og Tyrkiet har en regering, som er der med hærens venlige tilladelse. Så der er mange ufuldkommenheder. Jeg mener ikke, at vi udelukkende bør lade amerikanerne øve indflydelse på vores politik i denne henseende.
Hvad menneskerettighederne angår, nævnte han kort - og der var ikke megen tid - det fremskridt, der var gjort med Kina, og det hilser jeg velkommen. Men jeg beklager meget det skumleri, der synes at være foregået formentlig fra udenrigsministerens side imod Europa-Parlamentet med hensyn til de mange forslag til beslutninger, vi har vedtaget, og som vi mener er solidt baseret på menneskerettighederne. Jeg så gerne en større forståelse mellem det britiske udenrigsministerium og os. Det er alt for nemt at lade, som om man støtter menneskerettighederne. Jeg har en artikel her fra Financial Times om en rapport fra Amnesty International, der siger, at der tages alt for lidt notits af menneskerettighedsspørgsmål i de 142 lande, som Amnesty beskæftiger sig med. Jeg mener helt bestemt, at vi bør sætte dette emne højere på dagsordenen.

Blair
Jeg vil for det første lykønske dem, der har stået distancen under vores debat her til formiddag, som det har været mig en stor fornøjelse at lytte til. Jeg vil svare så kort og fuldstændigt, som det er muligt inden for den tid, jeg har til rådighed.
Jeg takker folk for, hvad der i al almindelighed har været meget venlige og positive bemærkninger. Ja, nogle af de mest negative bemærkninger er rent faktisk kommet fra britiske repræsentanter, men igen der er måske nogle britiske traditioner, der aldrig ændrer sig.
Jeg vil også gerne sige tak for alles kommentarer om Nordirland. Jeg vil gerne udtrykke min tak til alle de politiske ledere af de største partier i Nordirland, ja og til det politiske lederskab i Republikken Irland for deres arbejde med at skabe i det mindste lidt håb om fremtidig velstand og fred for befolkningen i Nordirland.
Jeg vil gerne udtrykke en personlig tak til formanden for Europa-Kommissionen, Jacques Santer. Han vil vide, at et af de fremmedartede aspekter ved vores drøftelse i Cardiff om Europas fremtid var min insisteren på, at jeg, selvom jeg, som jeg angav i min tale, går stærkt ind for subsidiaritetsprincippet, mener, at der er behov for betydelige forandringer i Den Europæiske Union for at bringe den tættere på befolkningen. Lad os aldrig glemme, at der er gode og dårlige grunde til at være for nærhed. Den gode grund er, at beslutninger, der kan træffes tættere på befolkningen, bør træffes tættere på befolkningen. Den dårlige grund er, når Kommissionen gør det arbejde, som den rent faktisk skal gøre, nemlig når den f.eks. sikrer, at det indre europæiske marked gennemtvinges, og der sker fremskridt og forandring i Europa.
Jeg vil gerne udbringe min egen personlige tak til Jacques Santer for hans og hans kollegers samarbejde og arbejde gennem vores seks måneders formandskab. Vi har haft tætte arbejdsrelationer. Jeg har personligt haft et kolossalt godt samarbejde med ham.
Jeg vil komme ind på de kommentarer, der var om Domstolen. Jeg har angivet, hvordan vi har i sinde at videreføre denne proces og løse retsgrundlaget i henhold til Domstolens afgørelse. Jeg vil også gerne bifalde de kommentarer, som fru Green fremkom med om Europa-Parlamentsmedlemmernes arbejdsvilkår og -betingelser. Viljen til at acceptere, at det er i alles interesse at få disse spørgsmål bragt i orden, er noget, der er godt for Den Europæiske Union som helhed.
Jeg vil gerne svare på nogle kommentarer, som flere medlemmer er fremkommet med. Der var en del kritik her, som jeg vil svare på så diplomatisk, som jeg kan. En kritik af, at det britiske formandskab har haft alt for nære relationer til USA i vores udenrigspolitiske overvejelser. Jeg vil gerne så klart som muligt sige til Dem - og jeg ved, at dette måske ikke vil blive hilst velkommen over hele linjen, at det er vigtigt, at Den Europæiske Union har gode og stærke relationer til USA. Det er til vores gensidige fordel og og i vores gensidige interesse.
(Bifald) Jeg vil gerne bede Dem om at gøre Dem klart, at der er kræfter i USA, der ønsker, at USA skal føre en isolationistisk politik, og som ønsker, at USA skal gøre sig fri af sit ansvar i verden. Det er afgjort ikke i vores interesse. Jeg vil også blot påpege - som jeg netop sagde, da jeg henvendte mig til Socialdemokraterne tidligere i dag - at det, hvad Irak angår, simpelthen ikke er sandt at sige, at vi ikke kontaktede andre EU-medlemsstater - enten samlet eller enkeltvis. Ja, vi kontaktede dem rent faktisk i udstrakt grad. Jeg er imidlertid bange for, at det er noget værre, end hvis Storbritannien blot havde fulgt USA's linje. Vi fulgte den ikke rigtigt. Vi var enige i den og hjalp med til at udarbejde den. Det er min egen overbevisning, at vi ikke ville have oplevet fremskridt for FN-inspektionerne i Irak, hvis det ikke havde været for diplomatiets faste holdning med opbakning fra en eventuel magtanvendelse. Jeg er overbevist om, at det var den rette politik.
Jeg takker hr. de Vries og andre for deres venlige kommentarer om normaliseringen af relationerne mellem Det Forenede Kongerige og Europa og vil sige, at jeg er meget enig i, at vi bør forsøge at færdiggøre reformprogrammet for at gøre Den Europæiske Union mere konkurrencedygtig og frem for alt for at få dens indre marked til at blive en realitet.
Jeg vil også gerne komme ind på et argument, som en række kolleger er fremkommet med om, at de nationale handlingsplaner og beskæftigelsesretningslinjer endnu ikke har leveret det ønskede resultat til folk. Lad os gøre én ting ganske klar, nemlig at det med disse nationale handlingsplaner er første gang, at regeringerne rent faktisk har udarbejdet beskæftigelsesprogrammer - en indsats til tackling af social udstødelse og arbejdsløshed - og at de er blevet enige om en proces, hvorved disse vil blive revideret, evalueret, og hvor der derefter vil blive taget yderligere skridt. Vi befinder os ved processens begyndelse, men det er langt fra de gamle dage, hvor folk sagde, at dette ikke var spørgsmål, som Den Europæiske Union burde beskæftige sig med - at det udelukkende var medlemsstaternes sag. Beskæftigelsen er et område, hvor vi kan lære af hinanden, og hvor det er væsentligt med en indsats til tackling af de grundlæggende problemer, som social udstødelse og langtidsledighed udgør i vores lande i dag.
Må jeg sige til vores kollega fra De Grønne, der kom med nogle venlige bemærkninger, men kritiserede os omkring miljøet, at vores resultat i miljøministerrådet, der holdt sit sidste møde i går, udgør et meget betydeligt fremskridt. De fleste troede aldrig, at Kyoto ville blive en realitet. Derefter troede de fleste ikke, at det ville være muligt at nå til enighed om en gennemførelse af Kyoto-aftalen. Den Europæiske Union har vist, at den a) kan være konstruktiv, når det gælder om at godkende Kyoto-aftalen, og at den b) rent faktisk er blevet enig om at føre den videre. Vi har aldrig sigtet efter perfektion, men det er fremskridt.
(Bifald) Må jeg meget nænsomt sige til vores kollega fra det skotske nationalistparti, at jeg går meget stærkt ind for hjemmestyre i Skotland og decentralisering inden for Det Forenede Kongerige. Fra mit eget personlige perspektiv, og jeg håber, at han forstår, hvor vi har forskellige meninger om dette, støtter jeg hjemmestyre, men jeg vil altid modsætte mig snæversynet nationalisme. Jeg mener ikke, at det er den rigtige vej at gå.
(Bifald) Jeg vil også gerne takke især hr. Edward McMillan-Scott for hans bidrag. Det er vigtigt at minde folk om, hvad de går glip af, og jeg kan kun sige, så venligt som jeg kan til ham, at jeg tror, at hans problem er, at han er enig i min holdning til Europa snarere end i den holdning, som hans eget parti indtager.
(Bifald) Endelig vil jeg gerne uden at gøre dette til en alt for selvbeskuende britisk opsummering svare mine tidligere kolleger, hr. Coates og hr. Kerr. Jeg tror, at hr. Coates sagde, at den britiske regering var udemokratisk. Jeg vil gerne svare ved at sige, at de er valgt som Labour-medlemmer af Parlamentet på en Labour-liste. De forlod Labour-partiet. De er stadig medlemmer af Parlamentet uden noget demokratisk mandat overhovedet til at være det. Det er ikke det, jeg forstår ved demokrati.
(Bifald) Jeg vil endelig komme ind på de argumenter, der er blevet fremsat om Agenda 2000 såvel som adskillige andre særlige spørgsmål. Hvad Agenda 2000 angår, må vi være meget klare og ærlige over for os selv om, at der står en masse tilbage at gøre. Vi er blevet enige om en tidsplan. Landbrugsministerrådet vedtog i maj-måned en række ændringer til den fælles landbrugspolitik. Det er vanskeligt, og det vil tage tid. Jeg vil være ret så åben over for Dem - jeg ville foretrække at have gjort større fremskridt i dette spørgsmål i løbet af vores formandskab. Ved at nå til enighed om tidsplanen har vi, som jeg tror, formand Santer sagde for lidt siden, vakt folks interesse, og der må nu forandringer til. Det er muligt, at vi i løbet af de næste par måneder, når visse spørgsmål først er ude af verden, atter vil kunne komme i gang med at beskæftige os med realiteterne.
Jeg vil gerne som svar til nogle af dem, der spurgte, om der var nok realiteter i formandskabet sige, at der er noget, jeg finder mærkeligt ved dette, og det er, at vi søsatte den monetære union og udvidelsesprocessen. Det er formentlig to af de mest betydelige skridt, Europa har taget i sin nyere historie. Det er værd at påpege, at selvom de bliver tilsløret som resultater, vi kan tage for givet, så var det ofte langt mere vanskeligt for dem, der var tættere involveret i det, og som var med til det sidste.
Hvad angår søsætningen af euroen og udnævnelsen af formanden for Den Europæiske Centralbank - ja, det var en yderst vanskelig forhandling, men jeg mener, at det var vanskeligt at sikre et resultat, der var fuldt ud i overensstemmelse med den traktat, som folk var blevet enige om. Jeg tror, at den endelige prøve er, at vi roligt og fattet har søsat euroen, hvor folk forstår, at der vil være stabilitet i eurozonen. Det ville have været en katastrofe, hvis vi havde søsat den uden en ordentlig kandidat og under omstændigheder, hvor der ikke var nogen ordentlig kontrol eller myndighed.
Må jeg endelig sige til kolleger om andre områder - hvad angår den europæiske samfundsmodel og reform og forandring i Europa - at jeg håber og tror, at der i sidste instans er tre ting, som vi har forsøgt at gøre og nå. Den første er, som jeg allerede har nævnt, at vi har søsat den monetære union og udvidelsen. Den anden er, at vi har indledt processen omkring en ny drøftelse af økonomisk og politisk reform i Europa, som er meget vigtig for Europas fremtid. Det tredje resultat af vores formandskab har været den dramatiske ændring af mit eget lands relationer til Den Europæiske Union.
Jeg håber, at disse tre præstationer virkelig udgør et betydeligt resultat for det britiske formandskab. Men jeg håber mere end det. Jeg håber, at vi kan påtage os de argumenter, som vi har udviklet i disse seneste få måneder med tillid til fremtiden. Formand Santer sagde i sin tale - og jeg tror, at hr. Martens sagde det samme - at vi må være forsigtige med ikke at gøre folk pessimistiske hvad Europa angår. Jeg er fortrøstningsfuld, når det gælder Den Europæiske Unions fremtid. Det er håb og tillid, der gør det muligt for os at påtage os reformsagen. Vi bør ikke være bange for reform. Vi bør bifalde den og tage imod den med åbne arme. Det er rigtigt, og det er måden, hvorpå vi vil kunne overbevise en ny generation af mennesker - yngre mennesker, som sad deroppe i begyndelsen af vores debat og lyttede til, hvad der foregik her i Europa-Parlamentet.
De er den nye generation, der ikke har oplevet den anden verdenskrig, der ikke kender til den kolde krig i Europa, og som er vokset op under andre politiske, økonomiske og sociale omstændigheder. Vi må overbevise Dem om, at Europa betyder noget for dem. Vi må overbevise dem om, at Europa tilbyder dem en bedre fremtid. Vi må overbevise disse unge mennesker om, at de idealer, som vores forfædre kæmpede for, da de skabte Den Europæiske Union, lever og har det godt i det 21. århundredes Europæiske Union. Gør det, og vi vil helt bestemt efterlade en arv, vi kan være stolte af.
(Kraftigt og vedvarende bifald) )
McMillan-Scott
Hr. formand, lige inden rådsformanden forlader Parlamentet. Han spurgte om min holdning til Europa, og om jeg var enig med hr. Hague. Det er jeg bestemt. De konservative ønsker at være i Europa, men ikke styret af Europa og navnlig ikke styret af socialister.

Afstemning
Schroedter
Hr. formand, jeg går ud fra, at vi kun skal stemme én gang om ændringsforslaget til nr. 18, og at Parlamentet bliver enigt om et ændringsforslag. Alle tre ændringsforslag er identiske. De blev fremsat af De Europæiske Socialdemokraters Gruppe, af hr. Arias Cañete med 19 underskrifter og af Gruppen Europæisk Radikal Alliance. Jeg mener, at det kun er nødvendigt med én afstemning, for det er meget vigtigt med konsensus i Parlamentet vedrørende dette meget følsomme punkt.

Formanden
Jeg er enig med Dem. Én afstemning er tilstrækkelig.

McCarthy
Hr. formand, jeg vil blot gerne sige, at jeg er enig med ordføreren i, at det er nødvendigt med en afstemning om ændringsforslag 5, 6 og 14. Kunne vi tage en afstemning om min gruppes ændringsforslag først? Vi gjorde os den ulejlighed at opnå samstemmighed i vores gruppe - det er en gruppeholdning - og det er den holdning, der indtages af den venstre side af dette Parlament, hvorimod ændringsforslag 5 (punkt 18) af hr. Arias Cañete blot er et personligt ændringsforslag, der er støttet af 29 underskrifter, og han har ikke opbakning fra sin egen politiske gruppe.

Formanden
Jeg hører, hvad De siger, men jeg kan ikke gøre det. Reglen her i Parlamentet er, at ændringsforslag med de laveste numre tages først. Da de er ens, vil jeg tage ændringsforslag 5 først, og ændringsforslag 6 og 14 vil udgå. Deres mål er alligevel alle ens.
Punkt 18

Schroedter
Hr. formand, i nr. 18 er der sket et uheld på grund af afstemningen i udvalget og sammenlægningen af de forskellige afstemninger, således at sætningen bliver fuldstændig ulogisk. For at korrigere den, fremsætter jeg følgende mundtlige ændringsforslag, som jeg hermed læser op: «Understreger kontroludvalgenes betydning for en afbalanceret overvågning, men også revisions- og tilpasningsspørgsmål, og forventer, at kontroludvalgenes sammensætning afpasses efter de nye krav i EU's regionalpolitik, og at deres autoritet og beslutningskompetence sikres«.
Der er her tale om kontroludvalgenes kompetence. Det er det afgørende. Alle andre tekster er også forkerte, og det har vi også allerede videregivet for at gøre det klart. Det handler her ikke om EU's beslutningskompetence, men om kontroludvalgenes beslutningskompetence. Det er det, det drejer sig om i det mundtlige ændringsforslag.
(Det mundtlige ændringsforslag godkendtes)
(Forslaget til beslutning vedtoges)

Roth
Hr. formand, der er faktisk et procedureproblem i forbindelse med kompromiset fra Cardiff. Jeg udtrykker mig nu meget venligt. Der er sket følgende: Vi blev præsenteret for et kompromis og blev forsikret om, hvilket tjenesterne bekræftede indtil kl. 21.00, at spørgsmålene vedrørende Kosovo og Mellemøsten ikke ville blive inddraget i kompromiset fra Cardiff, fordi der forelå selvstændige beslutninger i forbindelse med disse spørgsmål. Vi har både en selvstændig Kosovo-beslutning og en selvstændig beslutning vedrørende Mellemøsten. Tjenesterne sagde til os, at det ikke var foreneligt, og vi har derfor skrevet under på et kompromis, hvor nr. 16 og 17 ikke forekommer. Det fik vi bekræftet indtil kl. 21.00. I morges hørte vi så, at der blev fremsat ændringsforslag efter kl. 21.00, af hvem - lad mig nu forklare det! - ved jeg ikke, angiveligt på vegne af alle de grupper, som har skrevet under på kompromiset. Vi blev ikke spurgt! Altså kunne jeg heller ikke have støttet dette efterfølgende ændringsforslag. Desuden er der heller ikke nogen blankounderskrift fra os, som blot bliver taget frem, når man ønsker det.

Formanden
Dette er et ægte spørgsmål til forretningsordenen, og vi bør efter min mening lytte høfligt til det.

Roth
Hr. formand, fristen for ændringsforslag var fastsat til kl. 21.00. Derfor spørger jeg mig selv, hvordan det overhovedet er muligt at fremsætte noget efter kl. 21.00! Forestil Dem, at vi grønne havde gjort det. Os havde man tudet ørerne fulde med forretningsordenen eller noget andet og sagt: Det går ikke! Derfor beder jeg Dem om at overholde proceduren og at fjerne nr. 16 og 17 fra denne beslutning! Jeg blev ikke konsulteret, og jeg er ikke parat til at underskrive noget med mit navn, som i virkeligheden ser anderledes ud end det, man har forelagt mig.

Formanden
Vi kan ikke trække disse punkter tilbage. Som en kompromisløsning fra formandsstolen vil jeg tilbyde særskilte afstemninger om punkt 16 og 17, hvis det vil hjælpe på det.

Puerta
Hr. formand, den klarhed og intensitet, hvormed fru Roth har forklaret sig, gør, at jeg ikke behøver at give den samme forklaring. Vi har det samme problem. Jeg forlanger ikke, at vi trækker de to afsnit tilbage, hvis det ikke er muligt, jeg beskylder heller ikke nogen for noget, men vi kan ikke tilslutte os dem. Og under alle omstændigheder ønsker vi at stemme om dem særskilt. Og De skal vide, at vi ikke kan stemme for disse punkter i beslutningen.

Green
Hr. formand, jeg var formand ved det forligsmøde, der udarbejdede kompromisteksten. Lad os være helt klare over, at vi ved det møde, hvor grupperne var repræsenteret, havde en drøftelse af, hvorvidt disse to punkter om Kosovo og Mellemøsten ville være acceptable. Som De ved, har vi to særskilte forslag til beslutning om disse spørgsmål. Tidsfristen for de forslag til beslutning, der helt konkret beskæftiger sig med Kosovo og Mellemøsten, var udløbet, inden vi fik konklusionerne fra Cardiff-topmødet. Begge disse spørgsmål blev drøftet i Cardiff. Vi enedes ved det fælles møde om, at der burde være en særlig henvisning i et kort punkt til eventulle nye ting om Mellemøsten og Kosovo, der måtte komme ud af konklusionerne fra Cardifftopmødet. Teksten blev underskrevet på det grundlag. Det må siges, at jeg var dér, og alle de grupper, der var til stede, var enige.
Det var først senere, at - og det må jeg sige med fuld respekt for Parlamentets tjenestegrene - at de grundigt forvirrede alting ved at sige, at disse to punkter ikke kunne medtages, og de fjernede dem imod de politiske gruppers vilje. Det skabte forvirring, hvilket fik nogle grupper til at tro, at de ikke var med i den endelige tekst. Drøftelsen blev holdt, og der var andre medlemmer til stede, der vil bekræfte dette. Jeg beklager forvirringen, og at vi tog del i bureaukratisk politik, når det stod klart, at der er nye spørgsmål vedrørende Kosovo og Mellemøsten i konklusionerne fra Cardiff-topmødet, der burde have været drøftet, og som med rette behandles i dette forslag til beslutning.
Jeg håber derfor, at medlemmerne vil vedtage Deres forslag om at lade foretage særskilte afstemninger om disse to punkter. Jeg håber, at medlemmerne vil kunne se, hvorfor de blev tilføjet og fornuften i, at de blev tilføjet.

Formanden
Andre kolleger angiver nu, at de ønsker at tale, og det er et spørgsmål af en slags, vi kunne bruge den næste time på at drøfte. Jeg vil antyde, at der klart har været tale om en misforståelse. Jeg tror ikke, at der har været ond tro. For at afhjælpe misforståelsen, vil vi lade foretage særskilte afstemninger om punkt 16 og 17.

Wolf
Hr. formand, da jeg har ført kompromisforhandlingerne på vegne af vores gruppe, er jeg også nødt til at gøre noget klart her: Det er rigtigt - det har vi verificeret i mellemtiden - at fru Green, de andre parlamentsmedlemmer og jeg ikke var til stede et stykke tid, men medarbejderne diskuterede derimod, hvad der var muligt, og så blev det faktisk aftalt sådan. Da jeg derefter så beslutningen, forsikrede tjenesterne mig om, at det var et alternativ. Enten er numrene med, eller også er der en beslutning, det vil altså sige, at det ville betyde en annullering af beslutningen. Jeg sagde straks og kun mundtligt, og det må jeg bemærke som en selvkritik, jeg skriver under nu, idet jeg går ud fra, at de to numre ikke vil være med. Derfor har jeg nu også personligt trukket min underskrift tilbage. Det betyder ikke, at gruppen trækker underskriften tilbage, for vi har en tredje underskrift på. På den baggrund kan jeg i Tyskland ikke gå ind for den formulering, som man fandt frem til dér.

Formanden
Eftersom 99 % af os ikke var til stede ved det møde, kan vi ikke bedømme, hvad der skete, og det er ikke vores hensigt at gøre det. Der har været tale om en misforståelse. Lad os acceptere det og gå videre.

de Vries
Hr. formand, blot et opklarende spørgsmål. Jeg går ud fra, at forslaget til beslutning om Kosovo og forslaget til beslutning om Mellemøsten stadig står ved magt, og at der derefter vil blive stemt om begge i alle detaljer. De vil ikke bortfalde som følge af vedtagelsen af disse to punkter. Det vil jeg gerne være sikker på.

Formanden
Det er helt rigtigt. Der vil stadig blive stemt om begge.

Killilea
Hr. formand, mit punkt til forretningsordenen vedrører noget andet. Jeg gik glip af den første afstemning ved navneopråb af den simple grund, at jeg gik ned bagest i salen, og fru Oomen-Ruijten tog mit stemmekort. Hun er en meget travl kvinde, der løber rundt og pisker sine drenge for at få dem til at makke ret. Så jeg gik glip af afstemningen, men jeg var til stede.

Formanden
Jeg lover ikke at fortælle Deres vælgere, at de jagtede fru Oomen-Ruijten rundt i salen.
Ændringsforslag 7:

Fabre-Aubrespy
Hr. formand, ville det være muligt at betragte de to sætninger i ændringsforslag 7 som adskilte?
Den første forslag er en opfordring til Rådet, i forbindelse med vedtægten, og den anden en opfordring til os selv, da vi forpligter os til at indføre et nyt system hvad angår vores godtgørelser.
Jeg er klar over, at min anmodning vil medføre en opdeling af afstemningen, men jeg gør Dem opmærksom på artikel 125 i reglementet, der siger, at når der er to forskellige bestemmelser i et ændringsforslag vil dette normalt medføre to forskellige ændringsforslag. Jeg mener derfor, at det vil være logisk at gennemføre to på hinanden følgende afstemninger.
Jeg vil endelig tilføje, at det åbenbart er sædvane at acceptere en afstemning ved navneopråb efter fristens udløb. De kan derfor eventuelt acceptere denne anmodning om en opdeling af afstemningen.

Formanden
Det kan De have ret i, hr. Fabre-Aubrespy. Jeg accepterer Deres anmodning om opdelt afstemning.
Ændringsforslag 8:

Watson
Hr. formand, dette handler om Kommissionens bemyndigelse til at undersøge en overtrædelse af traktaterne. I Cardiff blev Kommissionen kritiseret for at anføre, at der var tale om forskelsbehandling af ikke-franske fodboldsupportere i forbindelse med salget af billetter til verdensmesterskaberne i fodbold. Tirsdag aften bekræftede kommissær Van Miert her i Parlamentet, at han ville fortsætte sin sag om en overtrædelse af EU-retten, og dette ændringsforslag søger at støtte ham.
(Forslaget til fælles beslutningstagning vedtoges)

Tomlinson
Hr. formand, jeg kunne godt lide at kende til Kommissionens holdning til ændringsforslagene.

Cresson
Hr. formand, Kommissionen er af juridiske og institutionelle årsager forpligtet til at forkaste alle ændringsforslag om Tomlinson-betænkningen. Kommissionen vil dog, som det blev præciseret af næstformand Marin i går, genoptage ånden af disse ændringsforslag i sin anden ændring af forordningen, som er fastlagt til oktober 1998.

Tomlinson
Hr. formand, i betragtning af, at Kommissionen godkender vores ændringsforslag i teorien, men afviser dem i praksis, hvilket er en fornærmelse mod dette Parlament, må jeg så foreslå, at dette spørgsmål i henhold til artikel 60, stk. 2 i Forretningsordenen bliver henvist til fornyet udvalgsbehandling?
(Spørgsmålet henvistes til fornyet udvalgsbehandling)

Striby
Jeg glæder mig over, at dette kompromis har medtaget forslagene fra gruppen af Uafhængige for Nationernes Europa, gående ud på at afholde 12 plenarmøder om året, eventuelt nedsat til 11 grundet afholdelse af valg.
Dette forslag til tidsplan skulle dog, for fuldt ud at respektere Edinburgh-aftalen, udkastet til Amsterdam-traktaten og Domstolens afgørelser, ikke have omfattet afholdelsen af mini-plenarmøderne i Bruxelles.
Det er rent faktisk ikke normalt på forhånd at fastlægge disse ekstra mødeperioder, som kun bør afholdes, hvis dagsordenen i Strasbourg viser sig at være overtegnet.
Derudover vil jeg gerne protestere imod den kendsgerning, at disse ekstra mini-plenarmøder afholdes i Bruxelles, når de helt naturligt bør afholdes i Strasbourg.
Det er derfor, jeg har stemt imod dette forslag til tidsplan.
Betænkning af Cunha

Ahlqvist, Andersson, Hulthén, Theorin, Waidelich og Wibe
Denne betænkning indeholder mange gode synspunkter, men i grunden udtrykker den alligevel en uvilje til reformering af den fælles landbrugspolitik. I forslaget til betænkning fra Landbrugsudvalget og betænkning fra Udvalget om Landbrug og Udvikling af Landdistrikter modsætter man sig f.eks., at interventionssystemerne for oksekød og olivenolie afskaffes.
Vores synspunkt er, at en ordentlig reformering og deregulering af den fælles landbrugspolitik skal ske i 1999. Vi afholder os fra at stemme ved den endelige afstemning om denne betænkning, da vi mener, at denne intention ikke fremgår tilstrækkelig klart.

Caudron
Budgettet for landbrugspolitikken er det vigtigste i Den Europæiske Union. Det er derfor normalt og ønskeligt, at Europa-Parlamentet kan give sit besyv med, hvad angår retningslinjerne for dette budget. Jeg vil gerne rose vores kollega Cunha for hans indsats på dette meget følsomme og vanskelige område.
Der er ikke tale om at gøre de mange funktionsforstyrrelser, der sås efter iværksættelsen af reformen i 1992, til herskende mode, men derimod om at skabe en sammenhængende og klar ramme inden for Agenda 2000 for EU's retningslinjer på landbrugsområdet.
På den baggrund kan man forbavses over at se, at visse af Kommissionens praktiske bestemmelser fjerner sig fra de generelle hensigter og målsætninger, som Kommissionen selv har fastsat. Ja, vi skal sørge for, at EU's landbrug bliver konkurrencedygtigt, men dog bør vi ofre alt for det kvantitative aspekt. Vores landbrug er mangfoldigt. Det er samtidig en stor fordel, ikke kun over for den eksterne konkurrence, men endnu mere når det gælder om at bevare et beskyttet og harmonisk miljø.
Det er for mig vigtigt, at den sidstnævnte dimension bliver taget i betragtning i Fællesskabets nye finansieringssystem. For de kommende generationers skyld bør vi søge at skabe en sameksistens mellem to typer landbrug, og det er absolut nødvendigt, at Kommissionen i sine forordninger tager hensyn til disse to aspekter i landmandens verden.
Jeg mener, at en vis vrede vendt mod EU som institution ikke så meget næres på grund af de tilskud, der skønnes utilstrækkelige, men snarere på grund af de normer, der uden videre fastsættes unilateralt. Hvis man virkelig effektivt vil afbøde de sanitære risici, må man derfor konstatere, at når der opstår en krise, vil den som oftest være et resultat af den stadigt mere ubarmhjertige konkurrence på verdensmarkederne.
Alle ønsker, at man kunne definere en EU-model for landbruget, og det bør vi være glade for. Men vi kan dog ikke fortsætte i uendelighed med at vedtage generøse principper og som oftest standse der. Denne konstatering kan umiddelbart virke pessismistisk, men hvis EU's borgere igen skal få tillid til EU, er det politikernes opgave at sige, hvad man gør og gøre, hvad man siger.

Cushnahan
Jeg vil gerne udtrykke min fuldstændige modstand mod forslagene i Agenda 2000 vedrørende reformen af den fælles landbrugspolitik.
Sådan som de nu er udformet, vil de være katastrofale for irsk landbrug og for byer og landsbyer i de irske landdistrikter.
Det var skuffende, at Irland ikke modtog en passende andel af den ekstra mælkekvote på trods af de tilsagn, der blev givet Irland i 1983.
Desuden ville de foreslåede prisfald uden fuld restitution have en ødelæggende indvirkning på det irske landbrug i særdeleshed og den irske økonomi i almindelighed. Priserne ville, bare hvad oksekød angår, falde til under produktionsprisen.
Disse forslag skal ændres væsentligt, før de vil være acceptable.
Ikke desto mindre bifalder jeg ordførerens støtte til principperne om fællesskabspræference, økonomisk solidaritet og et fælles marked såvel som hans advarsler om prisfald. Jeg håber, at hans synspunkter, som de støttes af Parlamentet, vil blive agtet på og reflekteret i den fuldstændige version af Agenda 2000-forslagene.

Krarup, Bonde og Sandbæk
Vi kan ikke støtte Cunhas betænkning, da den lægger op til en videreførelse af den nuværende fælles landbrugspolitik, som vi på mange områder er helt uenige i. Vores stemmeafgivning er baseret på følgende principper:
Landbrugspriserne i EU må og skal nærme sig verdensmarkedspriserne. Det er ikke naturligt, at man gennem støtte skruer priserne på en bestemt kategori af produkter op for at sikre et erhverv. Vi vil hellere sikre indkomsten direkte.-Det økologiske landbrug skal gives langt bedre betingelser end hidtil, hvis det skal have en chance for at overleve.-Produktionen af landbrugsprodukter må ikke havne i overskudslagre. Finansielt støttet produktion af for eksempel korn, som ender i et overskudslager, er en absurd tankegang, som skal bringes til ophør.
Souchet
Vores gruppe har fremlagt 25 af de 58 ændringsforslag, som vi skal stemme om i forbindelse med Cunha-betænkningen, som føjes til den lange række af debatter om det vigtige spørgsmål om fremtiden for den fælles landbrugspolitik. Som denne rapport er blevet fremlagt i dag efter afstemningen i Udvalget om Landbrug, kan den ikke karakterises som videre sammenhængende.
En første pakke af ændringsforslag fremlagt af vores gruppe minder således om, at Kommissionens forslag fra dens rapport, Agenda 2000, ikke bør tages til følge, ikke udelukkende fordi en generel prisnedsættelse er uacceptabel, men også på grund af risikoen for konkurrenceforvridning, som vil være resultatet af en snigende renationalisering af den fælles landbrugspolitik, sådan som mange af medlemsstaterne søger at opnå det, og af en selvmordsagtig foregriben af resultatet af de kommende forhandlinger i Verdenshandelsorganisationen, som på opfordring fra USA og Cairns-gruppen starter i december 1999.
Derudover, kan man - selvom de erklærede formål med reformen af den fælles landbrugspolitik, sådan som de er fremlagt af Kommissionen, ikke er genstand for særlig kritik - overraskes over at konstatere, at de konkrete forslag, som fremlægges, er i fuldstændig modstrid med den tilhørende begrundelse. Sidstnævnte er i virkeligheden kun dikteret af budgetkrav og af en vilje til på forhånd at underkaste sig de første krav fra vores partnere i Verdenshandelsorganisationen, og i særdeleshed USA. Med en sådan fremgangsmåde foretager Kommissionen en meget alvorlig fejlvurdering, for der forhandles kun om de resterende emner. Det vil sige, at man udelukker de unilaterale indrømmelser, der allerede er gjort, som vurderes som opnåede, og som altså dermed tages af forhandlingsbordet. Hvorfor har Kommissionen valgt denne strategi, der som vigtigste konsekvens vil have en yderligere svækkelse af fællesskabspræferencen?
En egentlig fælles landbrugspolitik bør have til hensigt at beskytte den EU-landbrugsmodel, som er garant for den territoriale ligevægt i Unionens forskellige medlemsstater. I modsætning hertil forekommer Kommissionens forslag fuldstændig uden sammenhæng. På den ene side indeholder de en nedsættelse af landmændenes indkomst, som dermed forpligter dem til at forhøje deres produktivitet gennem en intensivering eller en udvidelse af deres brug, og på den anden side indeholder forslagene et loft over støtten, som dermed begrænser deres udvikling.
De andre ændringsforslag, som vi i vores gruppe har fremlagt, minder om, at landbruget har en økonomisk opgave, og at landbruget er den akse, som befolkningen i landdistrikterne organiserer deres liv omkring. Vi bør for enhver pris udrydde vildledning og vrangforestillinger hos de, der forestiller sig livet på landet sådan, at landbruget kun spiller en ubetydelig rolle. Derfor er det nødvendigt at udvikle en værditilvækst af produkterne i produktionsegnene, for derved at styrke den økonomiske aktivitet i vores regioner. Et generelt fald i landbrugsproduktionen vil reelt medføre et fald i aktiviteten i de sektorer, der er tæt forbundet til landbruget. Aktiviteten i disse sektorer bør kunne gøres rentable. Men hvorledes kan de fortsætte aktiviteten, hvis vi samtidig stærkt anbefaler et generelt fald i aktiviteten?
Cunha-betænkningen stiller således en lang række gode spørgsmål i forbindelse med den nødvendige nye anerkendelse af den fælles landbrugspolitik. Men vi må også bekræfte endnu mere klart, at denne politik ikke har til formål at blive opløst i en fælles landbrugs- og landdistriktspolitik, som visse drømmer om, og som vil ende med at marginalisere vores landbrugs økonomiske dimension til fordel for et misk-mask af en politik, der gavner landdistrikterne.

Titley
Jeg er glad for at se, at det britiske formandskabs argumenter for en reform af den fælles landbrugspolitik vinder genklang i disse forslag fra Kommissionen.
Selvom jeg stadig er bekymret over de enorme mængder af skatteydernes penge, der går til finansiering af landbruget, bifalder jeg overgangen fra støtte til at holde forbrugerpriserne kunstigt oppe til tildeling af støtte til landbrugere, der står over for særlige vanskeligheder. De skal også tilskyndes til miljøforvaltning af vores landdistrikter, som er et andet velkomment skridt. De nye landbrugspolitiske idéer, der ledsager dette forslag, er et skridt i denne grønne retning. Både landbrugere og forbrugere vil bifalde den nye vægt, der lægges på levnedsmiddelkvalitet. Denne tilgang er fuldt ud i overensstemmelse med den tilgang, der er valgt af min egen regering, der har været tvunget til at prøve kræfter med det BSE-problem, den arvede, og den er i de sidste dage begyndt at få held til at få løftet forbuddet mod eksport af oksekød.
Jeg har tillid til, at regeringerne ved EU-mødet i denne uge i Cardiff vil bakke op omkring det britiske formandskabs skridt til at få sat gang i denne reform.
Den skattebetalende offentlighed fortjener en bedre landbrugspolitik fra Europa i fremtiden - som hjælper med til at holde forbrugerpriserne nede og målretter eventuel støtte mod de landbrugere, der virkelig har behov for hjælp til at blive på landbruget og drive det til gavn for fremtidige generationer.

Trizza
Det er efter min mening fundamentalt, at man iværksætter nogle strategier for at udvikle og fremme den europæiske landbrugssektor efter en model, der gør det muligt at forene de rent økonomiske interesser med miljøbeskyttelseskravene, udviklingens sociale følgevirkninger og vigtigheden af at bevare de regionale landbrugsproduktioner.
Man må derfor udelukke enhver mulighed for, at den europæiske landbrugsstøtte bliver tildelt på baggrund af den regionale produktivitetsgrad, og man må sørge for, at landbrugssektorens respektive betydning for den lokale økonomi bliver det eneste kriterium for støttetildelingen.
Jeg mener med andre ord, at det er vigtigt, at den europæiske støtte til den primære sektor sker for at bevare den fysiske planlægning, også inden for landbruget, så vi forhindrer, at landmændene hører op med deres erhverv, hvilket i øvrigt sker hyppigt i mange regioner.
Prisnedsættelsespolitikken, der tager sigte på at stimulere konkurrencen, skabe flere eksterne afsætningsmarkeder og fremme det europæiske landbrugs deltagelse i udviklingen på verdensmarkedet, skal opvejes af en stigning i den direkte støtte, så producenternes indtægter sikres.
Hvis den forventede stigning i den globale efterspørgsel efter landbrugsvarer udnyttes fornuftigt, kunne det faktisk give de europæiske regioner, der fortrinsvis er landbrugsregioner - og som for størstepartens vedkommende er samlet i Sydeuropa - mulighed for i højere grad at kontrollere såvel det eksterne som det interne marked, og det ville få betydelige konsekvenser for beskæftigelsen.
I den forbindelse er det efter min mening vigtigt, at man indfører en mere decentraliseret model, der gør det muligt for medlemsstaterne - og om nødvendigt også for de lokale myndigheder - at løse en stor del af deres problemer selvstændigt. Dette skal ses i lyset af de lokale særpræg, der kendetegner det europæiske landbrugs økonomi. Når man giver medlemsstaterne og deres lokale forvaltningsenheder den størst mulige frihed, bør man samtidig gøre kontrolmekanismerne i forbindelse hermed strengere.
De europæiske landmænds fremtid og sikringen af deres interesser vil afhænge af vores vilje til at skabe et landbrug, der tager højde for forskellene i produktionen, miljøet og landskabet, og som sikrer den fortsatte eksistens af livskraftige og aktive landbrugssamfund, der er i stand til at skabe en varig beskæftigelse, som er i overensstemmelse med områdets krav.
Betænkning af Schroedter

Cushnahan
Desværre forsøgte Berend-ændringsforslaget til Cañete-betænkningen at etablere en forbindelse mellem ØMU-deltagelse og støtteberettigelse fra Samhørighedsfonden. Afstemningen om dette ændringsforslag var omgivet af en ret så betydelig forvirring, der til en vis grad kunne tilskrives formanden. Derfor opstod der med urette det indtryk, at jeg sammen med andre støttede denne sammenkædning.
Jeg er derfor glad for at få denne anledning til at rette op på dette forkerte indtryk. Jeg mener ikke, at noget land bør afvises tildeling af finansiering fra Samhørighedsfonden, bare fordi det har haft held til at opfylde ØMU-kriterierne. Det ville være uretfærdigt og ugunstigt. Derfor har jeg støttet ændringsforslag 5, 6, 14 og 25. Jeg vil også gerne gøre det klart, at jeg, når jeg støtter disse ændringsforslag, stemmer for de oprindelige spansksprogede ændringsforslag, som taler om BNI. Den engelsksprogede tekst oversætter fejlagtigt dette til BNP. Det er henvisningen til BNI, der er den korrekte.
Desuden er det eller de referenceår, der anvendes til at vurdere kriterierne, yderst væsentlige. Jeg mener, at et gennemsnit over en årrække vil være mere passende end tallet for kun et år.

Darras
Schroedter-betænkningen giver os et overblik over fremtiden, hvad angår de udfordringer, Den Europæiske Union er konfronteret med i slutningen af dette århundrede. Det er i denne forstand, at jeg støtter ordførerens hensigt om i reformen af strukturfondene at ville medtage traktatens mål (bæredygtig udvikling, beskæftigelse, opmærksomhed over for de små og mellemstore virksomheder, fornyelse, anvendelse af ny teknologi, social sikring, ligestilling og miljø). Strukturfondene bør forblive en EU-værditilvækst i forhold til medlemsstaterne.
Hvad jeg derimod ikke kan acceptere, er idéen om at opdele mål 2 i to underkategorier (industrielle og bymæssige regioner, landog fiskeridistrikter). På dette trin i proceduren mener jeg, at et forslag af denne type bør indarbejdes i betænkningen om rammeforordningen for reformen af fondene, som vores gruppe har fået til opgave at udarbejde.
Derudover støtter jeg vores ordfører og de kompromisændringsforslag, som har opnået enstemmig vedtagelse af betænkningen i Udvalget om Regionalpolitik, og minder om, at vores Parlament allerede har udtalt sig om den økonomiske og sociale samhørighed nævnt i Agenda 2000 i forbindelse med vedtagelsen af Izquierdo-betænkningen.
Lad os derfor vedtage denne betænkning (med ovennævnte præcisioner), og lad os derefter afvente debatten om rammeforordningen for at kunne udvikle vores synspunkter.

Decourrière
Jeg bifalder betænkningen fremlagt af Schroedter, og som giver os mulighed for at udtale os om hovedlinjerne i reformen af strukturfondene.
Jeg er især enig i betænkningens konklusioner om at bevare en prioriteret støtte til regionerne under mål 1, opdelingen af mål 2 i kategorierne bymæssig/industriel og landlig/fiskeriområde; udvidelsen af indfasningsperioden, som er fastlagt for mål 1 og 2, til mål 5b, og endelig de forbehold, der tages angående levedygtigheden for reservesystemet på 10 %.
Jeg håber, at Rådet og Kommissionen vil notere sig vores ønske, ud over kriteriet om BNP pr. indbygger og om i høj grad at tage hensyn til arbejdsløshedstallets niveau.
Endelig er jeg glad for at Europa-Parlamentet, både i løbet af denne lovgivningsperiode og igen i den nye betænkning, har gjort opmærksom på betydningen af regionernes rolle i udarbejdelsen, forvaltningen og iværksættelsen af strukturfondene. I vores egenskab af EP-medlemmer skal vi ligeledes søge at deltage mere aktivt i iværksættelsen af strukturfondene i vores regioner (f.eks. gennem en obligatorisk deltagelse i opfølgningsudvalgene og i de fremtidige forvaltningskomitéer for EP-medlemmer). Jeg har stemt for betænkningen.

Delcroix
Strukturfondene skal, sådan som det er fastlagt for perioden 2000-2006, tilrettelægges omkring tre mål. De to første mål er meget forskellige fra det tredje. De skal især koncentrere deres aktioner om mindre områder, hvis økonomiske og sociale udvikling er betydeligt svagere end gennemsnittet af de øvrige områder i EU, enten fordi de er forfordelte eller fordi der her er brug for en omlægning.
Disse regioner er enten tilbagestående i udvikling, i industriel tilbagegang, eller også er de sammensat af land- eller bydistrikter, som står over for alvorlige problemer. Med en massiv og målrettet økonomisk støtte kan man søge at give disse regioner mulighed for at kompensere de skadelige virkninger af et åbent marked med stadigt færre regler. Disse regioner skal være tilpas små, for at virkningerne kan ses.
Mål 3 er meget andeledes. Der er ikke længere tale om at søge en punktuel virkning, men om at støtte en helhedsbevægelse i samfundet gennem en udvikling af menneskelige ressourcer, og at investere i mennesker snarere end i infrastrukturer. Det er helt tydeligt, at mål 3 skal understøtte de aktiviteter, der blev vedtaget på topmøderne i Luxembourg og Cardiff (på nationalt niveau).
Udviklingen af menneskelige ressourcer bør spille en central rolle for EU's og de nationale strategier til at fremme beskæftigelsen. Man kan glæde sig over sidestillingen af et generelt tværgående mål med de vertikale mål, som er rettet mod zoner som lige så mange helende plastre. Man bør derimod stille spørgsmålstegn ved tilstedeværelsen af disponible midler til så ambitiøst et mål.

Ephremidis
Agenda 2000 udgør en bredere plan, som Kommissionen har foreslået, og som Europa-Rådet i al væsentlighed fortsat ikke har taget endelig stilling til, hovedsageligt på grund af problemerne med finansieringen af budgettet, med de økonomiske midler, som skal afsættes for at opnå Samhørigheden, og dem, der skal anvendes til programmer i forbindelse med udvidelsen enten før eller efter de nye staters optagelse.
Virkeligheden er lige så barsk, som EU's politik er ufølsom, for den fører til kløften mellem de rige og de fattige lande, mellem de rige og de fattige områder inden for EU.
Den skæve udvikling, der kendetegner EU, ville i øvrigt ikke kunne bringes til ophør med de yderst begrænsede bevillinger, som stilles til rådighed inden for rammerne af den hårde finansdisciplin, som er blevet pålagt EU's eget og medlemslandenes budgetter, inden for rammerne af Maastricht-politikken. Den ville heller ikke kunne vende den kurs med mindre udvikling og lavere levestandard for arbejderklassen, som de konservative og socialdemokratiske regeringer iværksætter med deres nyliberale, reaktionære politik, idet de holder fast ved ØMU-politikken, der er håbløs for folket og arbejderklassen.
Skønt Kommissionens forslag skaber det indtryk, at de forenkler processerne og fører til højere effektivitet, så fremmer de i virkeligheden opfattelsen af, at de regionale organer skal fungere forretningsmæssigt, og ikke, at de skal repræsentere deres indbyggeres interesser og tilstræbe disses retfærdige krav om bedre levevilkår. Dette forsøg fra Kommissionens side bliver særligt tydeligt i skabelsen af den reservefond, der skal stilles til rådighed i områder, der har den største absorptionsevne, det vil sige, som bedst kan tilpasse sig EU's valg, og som måske har forholdsmæssigt mindre behov end andre.
Genfastsættelsen af målsætningerne og begrænsningen af dem fra syv til tre udgør blot et forsøg på at skjule begrænsningen af afsatte bevillinger og tilsvarende af mulighederne for absorption af økonomiske midler i de områder, der berøres mest af EU's politik og som især frembyder udviklingsproblemer.
Målsætning 1 udgør et karakteristisk eksempel. På den ene side optages de områder, der indtil i dag har været optaget i målsætning 6, lige som også de fjerneste områder af EU, blandt de områder, der allerede er medtaget i denne, på den anden side slås det fast, at den samlede befolkning, der er underlagt denne målsætning, skal formindskes med 40 %, fra 51 % af EU til 35 %.
Vi står allerede i dag over for en planlægning for det kommende tiår, det første tiår i det kommende århundrede, og desværre har denne planlægning ikke taget hensyn til fortidens negative erfaringer, hvad angår de økonomiske midler og utilstrækkeligheden i de bevillinger, som EU's budget afsætter. Der tages ikke hensyn til begrænsningen i de bevillinger, som de nationale budgetter kan afsætte, på grund af den finansielle disciplin, kriterierne fra Maastricht og Stabilitetspagten, og der uddrages ikke den nødvendige lære af den bevislige ineffektivitet i EU's indgreb rettet mod udviklingen og den virkelige tilnærmelse af økonomierne.
Desværre svarer Agenda 2000 ikke til Europas folks krav om udvikling, fuld beskæftigelse, forbedring af levestandarden og virkelig tilnærmelse. Den har som sit hovedformål, at det bliver lettere at fremme den monopolistiske kapitals fundamentale valg, og forsøger, idet den overser de væsentlige problemer, at skabe forudsætningerne for at opbygge de nødvendige mekanismer for at gennemtvinge disse valg.
Men det er sikkert, at Europas folk, både dem i EU's egne medlemslande og dem i Udvidelsens lande, vil bygge deres egne modstands- og kampbarrikader, og at de vil forkaste disse planer.

Gallagher
Forhandlinger mellem nationale regeringer og Europa-Kommissionen er på vej med hensyn til fordelingen af næste runde af EU-strukturfondene for perioden 2000-2006.
Som medlem af Europa-Parlamentet for valgkredsen Connacht/Ulster vil jeg gerne gentage min holdning her i dag om, at grænsegrevskaberne i Irland og i det vestlige Irland bør tildeles Mål 1-status for at garantere, at så mange midler som muligt fra EU-strukturfondene ledes til disse respektive regioner i perioden efter 1999.
Irland vil om ikke så længe miste sin Mål 1-status som land, men det bør ikke betyde, at grænsegrevskabsregionen og det vestlige Irland skal fortabe en sådan status. Ja, jeg vil gå videre til at sige, at det ville være fuldstændigt uretfærdigt, hvis Irlands østkyst blev placeret inden for samme klassifikationsrammer som grænsegrevskabsregionen og det vestlige Irland i forbindelse med den næste tildeling af EU-midler.
Tal udgivet af Central Statistics Office har styrket de argumenter, jeg kommer med i dag, da disse tal klart viser, at den gennemsnitlige levestandard i grænsegrevskabsregionen og i det vestlige Irland ligger under 75 % af EU-gennemsnittet.
Mål 1-status berettiger regioner til tildeling af maksimal støtte fra EU's regional-, social-, landbrugs- og fiskerifonde, og den spiller en meget konstruktiv og positiv rolle, når det gælder om at rette op på de regionale skævheder og sikre, at den økonomiske ydeevne bliver større i de regioner i EU, der sakker agterud i forhold til resten af Europa, hvad levestandard angår.
Det er en velkendt kendsgerning, at der var regioner, der fik tildelt mål 1-status i perioden 1994-1999, selvom den medlemsstat, hvori de var beliggende, ikke fik tildelt en lignende status. F.eks. Østtyskland, Merseyside, det skotske højland og Flevolands uden for Amsterdam blev alle klassificeret som mål-1-regioner, selvom Tyskland, England, Skotland og Nederlandene blev givet en anden klassifikation for tildeling af strukturfondsmidler i samme periode. Der er intet til hinder for, at grænsegrevskabsregionen og det vestlige Irland får tildelt mål 1-status efter 1999, samtidig med at Irlands østkyst får en anden klassifikation.
Den irske regering og Europa-Kommissionen vil stå over for at skulle træffe vanskelige beslutninger i dette spørgsmål, men det eneste, folk i grænsegrevskabsregionen og det vestlige Irland er ude efter, er retfærdig behandling og lige adgang. Hvis EU er seriøs, når det gælder om at fremme princippet om økonomisk og social samhørighed inden for EU, så vil grænsegrevskabsregionen og det vestlige Irland få tildelt mål 1-stutus efter 1999.

Gillis
Jeg bifalder hovedlinjerne i Schroedter-betænkningen om økonomisk og social samhørighed inden for rammerne af Agenda 2000-forslagene.
Strukturfondene har været en af Den Europæiske Unions succeshistorier. Mit eget land har nydt betydelig gavn af strukturfondsstøtten, men vi har naturligvis et enormt behov for yderligere at udvikle vores grundlæggende infrastrukturer såsom veje, jernbaner og telekommunikationsnet.
Jeg kan gå meget stærkt ind for kommissærens forslag om at forlænge støtten fra Samhørighedsfonden til de fire lande - Spanien, Portugal, Grækenland, og Irland - der p.t. nyder godt af denne støttemulighed. Det er blevet foreslået, at lande, der deltager i den fælles valuta, ikke burde tildeles støtte fra Samhørighedsfonden. Jeg indtager det modsatte synspunkt. Lande som mit har brug for al mulig hjælp og tilskyndelse for at kunne fortsætte deres udvikling og økonomiske konvergens med de mere velstående medlemsstater. Samhørighedsfondens fortsættelse er væsentlig for Irland og for de andre samhørighedslande i forfølgelsen af dette mål.
Endelig håber jeg, at Kommissionen snart vil fremsætte sine mere detaljerede forslag til en revision af strukturfondene.

Girão Pereira
Schroedter-betænkningen, som vi støtter, er et af de første bidrag til en opgørelse over de udfordringer, som Europa står over for i det kommende årti, blandt hvilke den økonomiske og sociale samhørighed og udvidelsen er de største.
Den Europæiske Union har to målsætninger, der ikke må være selvmodsigende eller til skade for hinanden. Udvidelsen omfatter folk, der historisk set er europæiske, og styrker Den Europæiske Unions position i verden; men svækkelsen af den økonomiske og sociale samhørighed kan medføre brud, der sætter den europæiske opbygning på spil. Strukturfondene til samhørighedslandene udgør ikke blot en filantropisk gestus, men er også i de rigeste landes interesse.
For Portugals vedkommende viser nogle studier, at ca. 60 % af strukturfondene vender tilbage til Europas rigeste lande som tjenesteydelser, teknologi og udstyr. Åbningen af det portugisiske marked uden forbehold for det indre marked har betydet en negativ saldo på den portugisiske handelsbalance, der er større end det samlede beløb, som Portugal modtager.
Nogle lande har i den seneste tid ytret ønske om, at der ikke skal bevilges midler til Samhørighedsfonden for de lande, der er indtrådt i euroen. Det ville efter vores opfattelse være urimeligt, at de mål 1- lande, der har opfyldt konvergenskravene, skulle blive straffet for den enorme anstrengelse, som de har ydet.
Det er vigtigt at huske, at den ægte konvergens, den reelle konvergens, endnu langtfra er opnået af disse lande.

Krarup, Bonde og Sandbæk
Vi har undladt at stemme om betænkningen om den økonomiske og sociale samhørighed i forbindelse med Agenda 2000. Vi er af den klare opfattelse, at underudviklede regioner i hele Europa bør støttes i deres bestræbelser på at udvikle sig på den måde, som de finder bedst. Men hvorfor skal der stilles politiske betingelser som øget integration og sikring af den europæiske merværdi for at komme i betragtning til økonomisk støtte? Vi mener, at der bør gives støtte til trængende regioner, men det skal ske uden politiske undertoner og som bloktilskud, hvor det er regionerne selv, der bestemmer.

Lindqvist
En reformering af strukturfondene er nødvendig. Reduktionen af målene fra syv til tre er godt, ligesom reduktionen af fællesskabsinitiativerne. Indførelsen af mål 6 i mål 1 og indførelsen af mål 5b i mål 2 medfører store uklarheder om, hvilke regler, der skal gælde for disse områder i fremtiden. Dette må snarest præciseres. Udfasningen af støtten til bl.a. dele af disse regioner er urovækkende og uklar. Visse byregioner, især i forstæderne, har behov for støtte. Dette må dog ikke betyde, at landistrikterne forfordeles. Støtten til ansøgerlandene er vigtig. Reformeringen af støtten til nuværende medlemslande må ikke indebære lavere ambitioner for ansøgerlandene i Øst- og Centraleuropa.

Nicholson
Denne betænkning er blevet forbedret meget med de ændringsforslag, der er kommet til i Udvalget, selvom jeg stadig mener, at den kunne være blevet yderligere forbedret, inden den nåede plenarmødet. Men ikke desto mindre er den et rimeligt bidrag til EU's arbejde på at sikre, at alle regioner nyder godt af muligheden for at kunne udvikle sig socialt og økonomisk.
Vi ønsker alle at se ulighederne mellem regionerne reduceret så meget som muligt. Strukturfondsprogrammet har ydet et væsentligt bidrag hertil. Desværre foreslår Kommissionen, at nogle områder, der stadig har behov for så megen hjælp som muligt for at kunne indhente de andre regioner, skal berøves deres mål 1-finansiering. Det er vanskeligt at fortælle vælgerne i Nordirland, at EU f.eks. er fast besluttet på at bringe alle regioner op på samme niveau, samtidig med at man også skal forklare, at Kommissionen mener, at en grundlæggende del af den finansielle støtte, der ydes til opnåelse af dette, skal fjernes. Jeg opfordrer atter inderligt til en fornyet overvejelse af, om det er nødvendigt med den strenge fastholdelse af kriteriet med de 75 % af BNP.
Jeg bifalder forpligtelsen i denne betænkning til at finde frem til måder, hvorpå man kan mindske arbejdsløsheden. Dette er og bliver Den Europæiske Unions største sociale og økonomiske problem, og jeg anerkender, at ordføreren har brugt sin betænkning til at forsøge at tage fat på dette.

Novo
Vi anser det i hvert fald for inkonsekvent at tale om økonomisk og social samhørighed, hvad enten det er for Den Europæiske Union på 15 lande eller for et udvidet EU, hvis man ikke først gør sig helt klart, at det fælles budget må og skal indeholde de nødvendige og tilstrækkelige finansielle midler til fuldstændigt at kunne indfri ambitionerne om en ægte, reel konvergens, d.v.s. til faktisk at kunne bidrage til den økonomiske og sociale samhørighed.
Derfor anser vi det for afgørende, at der er blevet fremlagt nogle ændringsforslag, der sigtede på at give betænkningen om kapitlet om økonomisk og social samhørighed i Agenda 2000 den konsistens, som nogle af dens forslag til fordel for samhørighed behøver, forslag, der uden den nødvendige klargørelse og finansielle ramme risikerer at blive rene retoriske figurer.
Derfor det ændringsforslag, der sigter på at genbekræfte Europa-Parlamentets holdning med hensyn til nødvendigheden af at konsolidere EU's indsats til fordel for samhørighedsredskaberne, således at (som minimum) de budgetmidler, som udgiftsområde 2 skulle nå i 1999 (0, 46 % af BNP), opretholdes indtil udvidelsen. Et ændringsforslag, der er blevet afvist især af medlemmer fra de europæiske socialdemokraters og folkepartiets gruppper.
Derfor ligeledes det ændringsforslag, der sigtede mod, at EP skulle antage den holdning, som Kommissionen har fremlagt i Agenda 2000 for Samhørighedsfonden efter 1999 (måske et af de få positive aspekter af dette dokument). Et ændringsforslag, som også blev afvist af et flertal fra de samme politiske grupper og foregivet erstattet af et tekst, der i virkeligheden hverken siger noget nyt eller noget konkret om opretholdelsen af denne fond for de lande, der er indgået i euroen, og som har et BNP på under 90 % af EU's gennemsnit. En tekst, der indeholder endnu mere defensive formuleringer end dem, som Agenda 2000 benytter, som endnu en gang indeholder formuleringer, der udskyder afgørelser og undgår diskussion og klargørelse (i en fuldstændig underkastelse af EP over for det nuværende og kommende tyske parlament), som indeholder formuleringer, der objektivt kun tjener dem, der ikke ønsker at forny Samhørighedsfonden i dens nuværende form, og som tværtom ønsker at henvise den økonomiske og sociale samhørighed endnu mere til et sekundært plan, fuldstændig underordnet de herskende finansinteresser.

Novo Belenguer
Fremtiden for den økonomiske og sociale samhørighed mellem Den Europæiske Unions stater og regioner kan afhænge af den fremtid, vi giver Samhørighedsfonden.
Det bør huskes, at det ægte kriterium for at gøre brug af Samhørighedsfonden er det, der klart fremgår af traktaten i protokollen om økonomisk og social samhørighed, og det er at have en bruttonationalindkomst pr. indbygger, der ligger under 90 % af EUgennemsnittet, netop som det fremgår af det fremsatte ændringsforslag.
Derfor støtter vi ligesom Europa-Kommissionen opretholdelsen af Samhørighedsfonden for de lande, som er med i Den Økonomiske og Monetære Union, og som opfylder kravene i traktaten.
At udelukke de stater, der deltager i euroen, fra Samhørighedsfonden fra år 2000 ville blot skade, annullere eller gøre alle de bestræbelser og fremskridt, der er gjort i årevis, ugyldige til ære for en ikke kun nominel, men reel konvergens, der er til fare for stabilitets- og vækstpagten.
Jeg mener, at disse grunde er mere end tilstrækkelige til at vedblive med at respektere solidariteten og ånden i traktaten og støtte opretholdelsen af en samhørighedsfond, der kun betyder et fælles gode, et gode for hele Den Europæiske Union.

des Places
Schroedter-betænkningen indeholder ikke udelukkende fordele, men også alvorlige ulemper. Således udtrykker betænkningen under tiden visse beklagelige flade bemærkninger om strukturfondenes demokratiske karakter og kvalitet, eller endda om arbejdsmarkedets parters interesse for at deltage, især foreninger til fremme af lige muligheder for mænd og kvinder.
Derudover overdriver ordføreren strukturpolitikkens »afgørende« bidrag i kampen mod arbejdsløsheden.
I øvrigt tilhører Schroedter beklageligvis den gruppe af parlamentsmedlemmer, der anser de økonomiske forslag i Agenda 2000 for urealistiske, og som havde ønsket at gå videre end tallene på 1, 27 % og 0, 46 % af BNP.
Dette fremstår naturligvis ikke sort på hvidt i betænkningen, men filosofien i adskillige afsnit er gennemsyret heraf. Schroedter har en uheldig tendens til at ville behage alle: landdistrikter, regioner, der er afhængige af fiskeri, men også bydistrikter, lande der modtager støtte fra Samhørighedsfonden, de ultra-periferiske regioner, ansøgerlandene osv.
Opvågningen risikerer at blive økonomisk smertelig.
Vi i vores gruppe ønsker, at Fællesskabet undgår at ødsle de offentlige midler bort og i stedet koncentrerer sin budgetindsats på områder under den fælles politik: landbrug og fiskeri.
Selvom Schroedter med rette insisterer på problemerne i politikken til økonomisk og social samhørighed ved at understrege de vigtige forskelle, der stadig findes, har hendes anstændighedsfølelse overbevist hende om at nævne de skæbnesvangre virkninger, som fællesmønten helt sikkert vil få for ligevægten mellem vores regioner.
Gruppen af Uafhængige for Nationernes Europa kan ikke desto mindre kun glæde sig over at se, at ordføreren så åbent forsvarer landdistrikterne og de distrikter, som er afhængige af fiskeri. Vi frygter, at disse egne vil lide store tab i forbindelse med den reform, som anbefales i Agenda 2000. I lighed med I-EDN-Gruppen foreslår Schroedter, at »det nye mål 2 opdeles i kategorierne bymæssig/industriel og landlig/fiskeriområde med specifikke støtteberettigelseskriterier, målsætninger og forskellige økonomiske kvoter for dermed at garantere, at landdistrikterne reelt fremmes...«
Derfor har vi i vores gruppe, selvom betænkningen har alvorlige mangler, valgt ikke at forpasse muligheden for at få vedtaget en så favorabel tekst for landdistrikterne og de regioner, der er afhængige af fiskeri, og dermed også for de franske interesser. Det er på denne baggrund, at vi bifalder Schroedter-betænkningen.

Porto
Jeg støtter Schroedter-betænkningen, således som den er udsendt af Udvalget om Regionalpolitik, fordi den sigter mod at opretholde en ramme for europæisk politik, der sikrer den økonomiske og sociale samhørighed mellem de forskellige regioner og medlemsstater.
Afskaffelsen de økonomiske grænser og virkeliggørelsen af Den Økonomiske og Monetære Union er ikke forenelige med, at de nuværende udviklingsforskelle består, hvorfor yderligere politiske målsætninger som f.eks. udvidelsen ikke må gennemføres gennem en reduktion af strukturpolitikkerne, således som det i øvrigt delvis foreslås i Kommissionens tekst om Agenda 2000.
Jeg giver derfor udtryk for mit forbehold og min bekymring angående forsøgene på at mindske budgetposterne vedrørende strukturpolitikkerne inden for den nuværende Europæiske Union på 15 og angående de »fornyelser«, der er indeholdt i forslagene til nye forordninger, og som vil kunne resultere i øgede vanskeligheder for den fulde gennemførelse af fællesskabsstøtterammerne.

Seppänen, Sjöstedt og Svensson
Vi har i den sidste ende stemt imod Schroeders betænkning. Vi mener ikke, at Kommissionens bedømmelser af, hvordan strukturfondsstøtten og Samhørighedsfonden skal reformeres, er tilstrækkeligt realistiske til, at man kan klare østudvidelsen. F.eks. mener vi, at Kommissionens prognose, som spår en årlig vækstrate på ca. 2, 5 %, er alt for optimistisk. Risikoen er åbenbar for at medlemslandene tvinges til at forøge budgetudgifterne. Denne modsætning viste sig også klart under topmødet i Cardiff.
Edinburgh-aftalen om Samhørighedsfonden var en midlertidig støtte for at visse lande skulle klare ØMU'ens konvergenskriterier. I og med at disse kriterier er opfyldt, burde denne støtte stoppes. EU burde have indset, at den nuværende strukturfondsstøtte ved siden af ØMU'en og den fælles landbrugspolitik er en af de virkelige hindringer for at østudvidelsen skal lykkes. Løsningen ligger i, at man hovedsagelig overfører beslutningerne om regional- og strukturpolitik til det nationale niveau.

Titley
Jeg støtter Kommissionens mål i dens planer for regionalstøtten, når EU skal til at optage nye medlemmer fra øst. En bedre målretning efter de fattigste regioner, mindre bureaukrati for de lokale myndigheder, når de skal ansøge om europæisk støtte, og større beslutningstagning på nationalt og regionalt plan er alle kærkomne reformer.
Men jeg vil se nærmere på dette spørgsmål i de kommende måneder for at sikre, at britiske regioner som min egen i det nordvestlige hjørne af England modtager deres rimelige andel af den fremtidige EU-finansiering. Den måde, hvorpå vi måler, hvilke områder der fortjener støtte, skal være retfærdig mod alle - samtidig med at jeg hilser den faldende arbejdsløshed derhjemme velkommen, er der bestemt stadig mange mennesker, der ville kunne hjælpes ved EU-projekter. Hvorfor ser vi f.eks. ikke på den relative velstand pr. indbygger i en region? Regioner som sådan er hverken velstående eller fattige - det er enkeltpersoner og lokalområder, og folks behov burde udgøre grundlaget for finansieringen.
Så jeg bifalder den meget påkrævede reform af EU's regionalstøtte, men som befolkningen i min egen hjemregion vil jeg gøre mit for at sikre, at vi får en rimelig andel fra Europa i fremtiden.
Det Europæiske Råds møde i Cardiff

Ahlqvist, Theorin og Wibe
I punkt 3 siges, at Fællesskabet skal føres tættere på borgerne. Vi er fuldstændig enige i dette. I henhold til beslutningen skal denne tilnærmelse imidlertid ske ved, at man skal »styrke integrationen« i udenrigs- og sikkerhedspolitikken samt i retslige og indenrigs spørgsmål. Dette er, hvis De undskylder mig, en syg tanke. Det er jo den overdrevne integration, den konstante overføring af magt fra medlemsstaterne til Unionen, som er selve grundårsagen til den stigende afstand til borgerne i Unionen. Dette og de overdrevne goder, som er bevilget til parlamentarikere og tjenestemænd er grundårsagen. En øget integration vil øge afstanden til folket, ikke formindske den.
Vi vil i stedet med tilfredshed hilse Tony Blairs og Göran Perssons udtalelse mod et føderalt Europa samt Helmut Kohls og Jacques Chiracs udspil om, at politiske spørgsmål skal føres tilbage til medlemsstatsniveau.
Intet i forslaget till kompromisbeslutning tager Europaparlamentarikernes lønninger og vederlag op, et spørgsmål, som er blevet behandlet i medierne i flere medlemsstater. Der findes kun en god løsning på spørgsmålet om Europaparlamentarikernes lønninger og vederlag. Overfør disse spørgsmål fuldstændig til afgørelse i medlemsstaterne, så må hvert land give lønninger og andre vederlag i henhold til de bestemmelser og sædvaner, der findes i det pågældende land.

Berthu
Det fælles fransk-tyske brev, stilet til Rådets formand lige inden Cardiff-topmødet for at fremstille subsidiaritetsproblemet i forbindelse med den forestående reform af EU's institutioner, præsenteres ofte af føderalisterne som kansler Kohls ordgyderi i forbindelse med valget. Hvis dette var tilfældet burde vi være meget bekymrede, for uafhængigt heraf, vidner dette dokument om en ekstrem forlegenhed, som er et dårligt varsel om parternes evne til at løse EU's egentlige problemer. Selv når Jacques Chirac og Helmut Kohl vil angribe EU-Kommissionen lykkes det ikke for dem, for de er selv ofre den føderalistiske tankegangs skemaer.
Hvad er subsidiaritet ifølge dette brev? Det er kort sagt et organisationsprincip, som gør det muligt at give EU ansvaret for de store beslutninger og medlemsstaterne ansvaret for de små beslutninger. Med dette princip undgår man risikoen for et »centralt organiseret EU«, og det gør det muligt at »tage højde for de lokale, regionale eller nationale omstændigheder ved beslutningstagningen«.
Pressemeddelelsen fra AFP den 15. juni, som gengiver den franske delegations udtalelser ved Cardiff-topmødet, fremstiller ganske godt situationen ved at sige, at subsidiaritet er et decentraliseringsprincip.
Det er ikke vores holdning. Det er ganske vist interessant ikke at have en centraliseret superstat i EU, men det ville være bedre slet ikke at have en centraliseret superstat overhovedet. På samme måde ville vi påskønne, at EU's institutioner ville være så venlige, når de tager beslutninger, at tage højde for vores »særlige lokale, regionale eller nationale omstændigheder«, men vi ville endda være endnu gladere, hvis vi selv kunne tage beslutningerne direkte eller i vores nationale repræsentationer. For at være helt ærlig, tager vi til efterretning, at stats- og regeringscheferne ønsker at overlade os de små beslutninger, men vi ville også gerne have de store.
Sagt på en anden måde svarer subsidiariteten efter vores mening ikke til en simpel decentralisering, som overgiver visse beføjelser til Bruxelles og samtidig giver Bruxelles legitimitet til det væsentlige. Den er derimod en anerkendelse af, at den vigtigste legitimitet er det enkelte lands, for det udgør de repræsentative demokratiske omgivelser, som er mest levende og nærmest borgerne.
Det er altså medlemsstaterne, som eventuelt giver Bruxelles visse beføjelser og overvåger udførelsen af disse. Efter vores opfattelse er det absolut ikke Bruxelles, der »decentraliserer« beføjelser ud til medlemsstaterne.
Ethvert forsøg på at lade grundlæggende beslutninger blive taget på et fjernt niveau, i Bruxelles, svarer til at tage beføjelser fra det nære og levende demokrati for at give dem til et kunstigt og fjernt demokrati. Det er det, vores stats- og regeringschefer vover at skjule under det kønne ord subsidiaritet, helt klart med den hensigt at få os til at acceptere manøvren. I virkeligheden er det et angreb på demokratiet.

Blokland
Med hensyn til topmødet i Cardiff står det fast, at det var et topmøde uden nyheder. Topmødet kom for sent, for i maj var det vigtigste tema, nemlig ØMU'en, drøftet. På den anden side kom topmødet for tidligt, for først på et kommende minitopmøde træffes der beslutning om institutionelle spørgsmål. Aftaler med hensyn til byrdefordeling mellem medlemsstaterne må vente, indtil der er afholdt valg i Tyskland, fordi man ellers ikke kan stole på, at aftalerne med tyskerne fortsat vil være holdbare.
Af Kohls og Chiracs brev fremgår det, at den hårde europæiske kerne vil foretage en march på stedet: Ingen yderligere skridt på vej mod et føderalt Europa. Desuden skal Kommissionens magt formindskes for at formindske afstanden mellem borgerne og EU. Det glæder os, at der i oktober tales om Europas videre udvikling. Men det er stadig mærkeligt, at der allerede nu igen skal tales om emner, som der ikke kunne træffes bestemmelser om i Amsterdam-traktaten, selvom denne traktat endnu skal ratificeres i mange lande.
Til sidst lige noget om det britiske formandskab. De ovennævnte udviklinger viser, at Blairs bestræbelser i begyndelsen af hans formandskab, nemlig på at give Europa tilbage til folket, er mislykket. Til trods for disse bestræbelser står Europa stadig lige fjernt fra borgerne i Europa. Alligevel har vi stemt for forslaget til fælles beslutning, fordi vi ikke havde mange grunde til at stemme imod den smule, som stod deri.

Caudron
Jeg vil ikke skjule min skuffelse over dette møde i Rådet bag lange lyriske og diplomatiske udtalelser, for mødet var uden særlige interesse. Hvad er der blevet af de annoncerede debatter? Lad os bare indrømme det, ikke ret meget.
Således er spørgsmålet om arbejdsløsheden nærmest forsvundet med krop og sjæl, og fordi man ikke ville diskutere det har vores ledere kun kunnet enes om det, der allerede er opnået. Vi har derfor ret til at vente os yderligere fra disse mænd, som har til opgave at skabe hovedlinjerne for det 21. århundredes EU.
Desværre fik vi bare en lang remse om euroen, krisen i Asien og det faktum, at EU skal være en model for hele verden. Kort sagt intet nyt, og uden at ville foretage nogen særlige skridt, synes jeg det er meget ærgerligt.
Der findes heldigvis en grund til stadig at håbe, da reformen af institutionerne er blevet igangsat. Men vi skal, det er nødvendigt at præcisere det, være årvågne, så den ikke kortes ned til bare det beløb, som medlemsstaterne indbetaler.
Selvom jeg nødigt vil, må jeg indrømme, at visse udtalelser ikke giver grund til optimisme for dem, der som jeg, er tilhængere af et politisk stærkt EU, der bliver stadig stærkere. Derfor kan man stille spørgsmålstegn ved de risici, der er forbundet med udvidelsen under de nuværende betingelser og de første skridt, der er taget i denne retning. Ingen har interesse i, at den kommende udvidelse og den deraf følgende institutionelle reform sker på baggrund af vaklende kompromiser, som risikerer at destabilisere Den Økonomiske og Monetære Union alvorligt.
Det eneste sindsbevægende øjeblik kan tilskrives Nelson Mandela, der meddelte sin forestående politiske afgang. Dette levende symbol på kampen for frihed og menneskerettigheder, som har forstået at betone sin skæbne og et helt folks skæbne, vil ikke blive glemt, hverken af det afrikanske kontinent eller af det europæiske. På trods af sin alder personificerer han stadig et håb om forsoning mellem folkeslagene, et håb om tolerance og et håb om medmennskelighed.
Da jeg ikke kan sige tak til vores stats- og regeringschefer, kan jeg dog, ved afslutningen af Cardiff-topmødet sige tak, hr. Mandela.

Cushnahan
Det britiske formandskab har ligesom alle andre formandskaber haft sine succeser og sine fiaskoer. Men jeg har ikke i sinde at opregne en liste over hverken den ene eller den anden kategori.
For mig er den væsentligste præstation, at Det Forenede Kongerige nu er tilbage i centrum i Europa, hvor det spiller en positiv rolle i dets konstruktion. Det Forenede Kongerige har brug for Den Europæiske Union, og Den Europæiske Union har brug for Det Forenede Kongerige.
Desuden er det af vital betydning for de anglo-irske relationer, at både Irland og Det Forenede Kongerige forfølger fælles europæiske mål. Mange af os havde håbet, at Europa ville skabe de rammer, der skulle til for at forlige de to dele af Irland. Den aktuelle britiske melden sig ud af den fælles valuta giver anledning til filosofiske, politiske og økonomiske problemer for relationerne mellem de to dele af Irland og mellem Det Forenede Kongerige og Irland.
Jeg har tillid til og håber, at den britiske regering vil fortsætte sin positive europæiske holdning, og at dette problem også vil blive løst jo snarere jo bedre.
Og endelig vil jeg gerne notere min støtte til ændringsforslag 7, der er blevet fremsat af ELDR-gruppen.

Holm
Store dele af denne vedtagne beslutning er for mig uacceptable. Jeg har derfor stemt nej ved den endelige afstemning. Grunden til dette er, at jeg ikke synes, at den har den rigtige indretning.
De fine ord, som flere EU-ledere ytrede på Cardiff-mødet, om at tilnærme EU til folket, har ikke ført til nogen konkrete forslag fra topmødet, men er snarere gået i den modsatte retning. Hvis man mener ordene alvorligt, må EU standse opbygningen af »Europas Forenede Stater« og i stedet arbejde for at tilbageføre magten til de nationale parlamenter, så EU kun beskæftiger sig med de klart grænseoverskridende problemer.
Jeg mener, at Europa-Parlamentet med dets folkevalgte parlamentarikere burde have taget de fine ord fra EU-lederne til sig i dets beslutning. Men som beslutningen ser ud nu, går man imidlertid i stedet i den modsatte retning, bl.a. ved endnu en gang at kræve fortsat harmonisering og samordning af den økonomiske politik, forsvars- og sikkerhedspolitikken samt inden for de retslige og indenrigs spørgsmål. Dette er ikke krav, som gør, at EU kommer nærmere på folket.
Jeg har stemt imod ændringsforslaget om fælles bestemmelser for repræsentanterne i Europa-Parlamentet. I et vist omfang kan dette muligvis være berettiget, men samtidig er en af de store drivkrafter for fælles bestemmelser, at medlemmerne får den samme løn, hvilket jeg ikke synes er en særlig god idé, specielt ikke, når der i korridorerne tales om en lige løn på op imod 100 000 kr om måneden. Dette forslag er stødende.

Lukas
FPØ stemmer imod nr. 1, da en hurtig udvidelse af Unionen på baggrund af det nuværende forberedelsesstadium ikke synes hensigtsmæssig.
Derfor er vi også imod nr. 2 og undlader at stemme ved nr. 2 til 4, som der stemmes om samtidig, da vi i princippet hilser nr. 3 og 4 velkommen.

Macartney
Hvad angår ændringsforslag 7 (det nye punkt 19a), så fremsætter dette ændringsforslag en god idé, en væsentlig idé om at sætte en stopper for forskelsbehandling som følge af nationalitet. Den er indeholdt i første del af ændringsforslaget. Jeg støtter det fuldt ud. F.eks. er britiske medlemmer af Europa-Parlamentet i modsætning til medlemmerne fra de fleste andre medlemsstater ikke berettigede til frirejser til, fra og inden for deres valgkredse. Det er blot ét eksempel på skævhederne. Ordlyden i ændringsforslaget er imidlertid mangelfuldt, idet det lader forstå, at Europa-Parlamentet, uanset om man får held til at nå frem til en fælles vedtægt for at fjerne forskelsbehandlingen, bør skride til visse særforanstaltninger. Dette ville ikke løse problemet med forskelsbehandling som følge af nationalitet. Hovedopgaven, som bør varetages af Parlamentet og Rådet i fællesskab, bør være at finde en overordnet løsning af problemet.

Seppänen, Sjöstedt og Svensson
Vi har stemt for ændringsforslag 7 fra de liberale, da det kræver, at vederlagene til medlemmer af Europa-Parlamentet skal strammes op og kun dække reelle omkostninger. Vi vil dog understrege, at vi er klare modstandere af ændringsforslagets anden del om at oprette fælles bestemmelser for parlamentarikerne.

Souchet
 Hvis jeg for lidt siden tillod mig her i salen at irettesætte den engelske premierminister Tony Blair, er det fordi, det er ganske uhørt at formanden for Rådet for Den Europæiske Union fremlægger, som en positiv beslutning, det faktum, at vi tager fiskernes arbejdsredskaber fra dem: drivgarnet, som Det Europæiske Fællesskab for få år siden opfordrede til at producere.
Er det ikke særlig skandaløst at se en uansvarlig og vilkårlig forholdsregel, som driver store grupper af fiskere ud i håbløshed, når dette endda udråbes som et godt resultat, der kan tilskrives unionsformandskabets aktiviteter?
Da Tony Blair kom for at offentliggøre regnskabet over Storbritanniens halvårs formandskab for de EP-medlemmer, tøvede han ikke med, blandt det engelske formandskabs største resultater under miljøafsnittet, at nævne forbuddet mod drivgarn. Var han da helt uvidende om de ødelæggende økonomiske og sociale konsekvenser, et sådant forbud vil medføre i en lang række maritime, kyst- og øregioner i EU ? Hvordan kan han være stolt af at være ophavsmand til en så skæbnesvanger beslutning?
Men egentlig betyder realiteterne ikke så meget i EU-systemet, sådan som det fungere i dag: baggrunden for denne EU-beslutning er endnu en gang fuldstændig ideologisk. Den britiske regering, som sikkert regnede med at skabe en vis økologisk medieeffekt, begrænsede sig til for egen regning at gentage Kommissionens genopvarmede tvangstanker og de manipulerende og godt organiserede pseudo-miljølobbiers morale.
Jeg siger det højtideligt til den engelske premierminister: Deres formandskab vil være mærket af en sort plet. Da De skiftede lejr, da De ændrede den traditionelle britiske holdning, da De forrådte Deres egne fiskere og fiskere fra de andre medlemsstater med undtagelse af én, da De gjorde Dem til medskyldig i en vilje til monopol, da De tilsidesatte principperne i den fælles fiskeripolitik og fejede al retfærdighed til side, udførte De en dårlig handling og tog et historisk ansvar. Da De gik over i uretfærdighedens og diskriminationens lejr, da De overså det videnskabelige fundament i den fælles fiskeripolitik, gav De alle fiskerigrupperne et billede af en fjern og overlegen, indifferent og nedladende Union. Tro mig, fiskerne vil huske dette længe.
Selvfølgelig er problemet med drivgarn ikke centralt for EU's fremtid. Men måden hvorpå problemet er blevet behandlet er afslørende for en bestemt måde at opfatte og opbygge EU på: en måde, som vores medborgere ikke længere vil finde sig i, for den består i at skabe et EU imod EU's borgere.

Thyssen
Jeg har med overbevisning stemt for ændringsforslag nr. 7 og konstaterer med fornøjelse, at der er fundet flertal for det her i Forsamlingen. På denne måde gør vi det klart, at man ikke nødvendigvis skal vente på den længe ventede fælles statut for alle parlamentsmedlemmer for at foretage de nødvendige ændringer og forbedringer i systemet for godtgørelser af udgifter.
Alle forbedringer, som vi allerede nu kan gennemføre, skal foretages nu. Det omfatter bl.a. undgåelse af enhver form for uberettiget brug af godtgørelser. Uberettiget brug ligger tæt ved misbrug, og det må undgås med alle de midler, som vi råder over. Jeg har tillid til, at Europa-Parlamentet nu hurtigt gør noget ved det.
Betænkning af Pompidou

Blokland
Med det foreslåede direktiv sigtes der mod at muliggøre en fri handel med udstyr til in vitrodiagnostik inden for Den Europæiske Unions medlemsstater. Det er samtidig i folkesundhedens interesse.
Under førstebehandlingen opfordrede Europa-Parlamentet derfor tilskyndet af ordføreren, hr. Pompidou, kraftigt til stærkere beskyttelse af folkesundheden. Med rette blev der lagt vægt på de helbredsmæssige risici. Hvad der dengang - og nu igen - er værre, end jeg havde ventet, er den ringe vægt, der lægges på de etiske aspekter, som er knyttet til teknikken med hensyn til in vitro-diagnostik. Dette gælder i første række for det udstyr, som fremstilles af produkter, som er lavet af væv eller celler af human oprindelse. For det andet henviser jeg til den prænatale diagnostik. Konsekvenserne af den holdning, at etiske aspekter, som er forbundet med anvendelsen af dette medicinske udstyr og disse medicinske teknikker, lades ude af betragtning, er ikke til at overskue. I hvert fald hvis man tager i betragtning, at betydningen af erhvervsmæssig udnyttelse på europæisk plan vejer tungere end beskyttelsen af folkesundheden i fysisk og psykisk forstand.
Af ovennævnte grunde har jeg stemt imod ændringsforslag nr. 2.

Hautala
) Det er vigtigt, at der for anvendelsen af klinisk testudstyr udarbejdes etiske vejledninger med udgangspunkt i en personlig beskyttelse af testpersonerne og i deres sikkerhed for, at testerne ikke fører til en diskrimination, som sker på basis af arveegenskaber.
Den godkendte ændring i punkt 6 er et politisk signal til Kommissionen om, at den bør overveje behovet for en separat lovgivning for at sikre ovennævnte anliggender.
Betænkning af Camisón Asensio

Caudron
Jeg glæder mig over vores EU-institutioners hurtige reaktion på et spørgsmål af »høj strategisk betydning«. I samme forbindelse, vil jeg gerne takke for det gode arbejde, vores kollega Camisón Asensio har udført.
GSM-nettet har haft en succes man ikke har kendt mage til, da man på forhånd har taget højde for denne nye kommunikationsform. Det er derfor i den sammenhæng ønskeligt, at Unionen nu skaber fælles normer og regler. Man kan med rette mene, at det kommende UMTS-net vil få succes.
Ud over den vigtige teknologiske udvikling, er det berettiget at Europa-Parlamentet behandler problemerne med dækningsområderne. Det siger sig selv, at jeg støtter de ændringsforslag, som på den ene side tager højde for de tyndest befolkede områder og på den anden side den totale kompatibilitet mellem GSM og UMTS.
Mobiltelefonien er en succes uden fortilfælde. EU er ikke nogen undtagelse. Men jeg mener dog, at vi stadig har meget at gøre for at forbedre vores position inden for de nye informationsteknologier, og i særdeleshed hvad angår Internetforbindelser med høj hastighed.
Sluttelig fremhæves det i denne tekst, at når der findes en vilje er det muligt at få behandlet spørgsmålene hurtigt. Det er derfor ønskeligt, at vi alle »mobiliserer« os på samme måde angående andre spørgsmål.
Vi har i dag grund til at være optimistiske.

Cushnahan
GSM-mobiltelefonsystemets succes i de seneste år kan delvis tilskrives Europas snarrådige reaktion med en hurtig og tidlig gennemførelse af en standardiseringspolitik. Ved at handle på lignende vis over for tredje generationsmobiltelefonerne vil promoveringen af fælles regler og standarder atter en gang kunne sikre en hurtig udvikling af net og serviceydelser med det nye UMTS-system.
UMTS-systemet vil først være rigtig tilgængeligt i begyndelsen af næste århundrede, men en forudgående planlægning og en Europa-spændende koordinering af politikker såsom licensprocedurer vil kunne hjælpe med til at gøre overgangen fra GSMsystemet til denne nye teknologi smidigere. Ud over at levere de samme serviceydelser som GSM-systemet vil UMTS tilbyde sine brugere hurtig Internet-adgang tillige med andre multimedieserviceydelser. Denne type serviceydelser er ikke for nærværende til rådighed i mobilformat. Men den hurtige udvikling af kommunikations- og informationsteknologierne i sidste halvdel af dette århundrede har bidraget til ændrede teknologiske behov hos enkeltpersoner i Europa og resten af verden.
Et hurtigt, effektivt og lettilgængeligt mobilnet, der tilbyder serviceydelser såsom en driftsikker Internet-forbindelse kan være med til at opfylde enkeltpersoners, virksomheders og organisationers behov i de kommende år. Ved at handle tidligt og skabe fælles rammer over hele Europa for den endelige anvendelse af UMTS-systemet kan vi sikre, at Europa forbliver på forkant med den teknologiske udvikling ind i det 21. århundrede.

Lindqvist
Kommissionens forslag og betænkningen er i hovedtræk gode. Udviklingen på telekommunikationsområdet går utrolig hurtigt. Reguleringer risikerer derfor også hurtigt at blive gamle og forældede. EUreguleringer bør være et minimum. EU burde også tage initiativ til globale samtaler med andre markeder for at undgå, at forskellige systemer opbygges i forskellige verdensdele. Det nye system, UMTS, skal have en bedre dækning i landdistrikter.
Tildeling af licenser skal ske på en mere seriøs måde end ved »auktioner til højestbydende«. Sociale krav samt krav om dækning i tyndt befolkede områder og periferiområder skal kunne tilfredsstilles.
Betænkning af Watson

Cushnahan
Jeg vil gerne støtte ordførerens konklusioner. Dobbeltbeskatning er uretfærdig og urimelig.
Jeg vil også håbe, at Kommissionen i fremtiden også vil tage fat på problemet med den væsentlige prisforskel på biler i de forskellige medlemsstater. Jeg sætter pris på, at der findes en betænkning, der fremhæver dette problem, og at der er blevet skredet til handling mod visse producenter for prisregulering. Men der må gøres mere.
Hvis der er et ægte fælles marked, så bør EU's forbrugere skulle betale den eksakt samme pris for den samme bil (inkl. afgifter), uanset hvilket land de bor i.

Kirsten Jensen, Blak, Sindal og Iversen
De danske socialdemokrater i Europa-Parlamentet har i dag stemt imod betænkningen af Watson. Betænkningen ændrer ikke ved de centrale dele af Kommissionens forslag, som efter vores mening er højest problematiske.
Vi er imod Kommissionens forslag af følgende grunde:
Kommissionens forslag medfører bl.a., at en person, som er statsborger i et medlemsland, men som har haft fast bopæl i et andet medlemsland i mere end 6 måneder, kan hjemføre et køretøj uden at skulle betale registreringsafgift i sit hjemland, hvis han eller hun har betalt den registreringsafgift, som pålægges køretøjet i dets erhvervelsesland. Forslaget vil lægge et stort pres på de lande i EU, der har registreringsafgift.
Endvidere sætter forslaget ikke noget tal på, hvor mange køretøjer en person kan indføre. Derved kan man forestille sig en omfattende spekulation i indførelse af køretøjer til videresalg fra lande uden registreringsafgift til lande med registreringsafgift.
Forslaget vil undergrave afgiftspolitikken i de 11 lande, der i dag har registreringsafgift på køretøjer, og kan åbne op for et omfattende misbrug. Kommissionens forslag er indblanding i national fiskal suverænitet. Ændringsforslagene i Watsons betænkning ændrer ikke ved dette.

Thors
Parlamentet stemte i dag om et forslag til direktiv om skattebehandling af private motorkøretøjer ved permanent indførsel i en anden medlemsstat i forbindelse med flytning eller ved midlertidig brug i en anden medlemsstat end der, hvor de er registreret. Dette forslag er særlig vigtigt med tanke på Finland og Danmark, to lande, som har høje afgifter for at biler må tages i brug. På mange punkter vil forslaget gøre reglerne klarere, selvom det endnu ikke løser alle problemer.
Finland tvinger tilbageflyttere til at betale urimelige importskatter på køretøjer, når ejerne vender tilbage for at slå sig ned i hjemlandet. Derfor har Kommissionen indgivet en officiel klage til Finland, som overtræder artikel 95 i grundtraktaten, hvilket i sidste omgang kan føre til, at Finland kommer for EF-domstolen.
Desværre er der vist en risiko for, at Finland stopper dette gode forslag - måske sammen med Danmark. Spørgsmålet er nu, hvilken rolle Finland vil have. Vil man stoppe et forslag, som ville være til stor praktisk nytte for mange borgere i Europa, specielt når det indeholder idéer om, hvordan man kan indføre en fornuftigere bilbeskatning i Finland, som ville tage hensyn til miljøaspekter og også kunne fremme trafiksikkerheden?

Titley
Efter at være blevet forfærdet af tilfælde af dobbeltbeskatning af biler, som mine egne vælgere, der kører bil i andre medlemsstater, har oplevet, er jeg glad for at føje min støtte til denne betænkning her i dag.
Det er uacceptabelt, at folk i det indre europæiske marked frit kan flytte til et andet land for at søge arbejde, men at de ofte opkræves ekstraafgifter, hvis de ønsker at tage deres bil med! Jeg ved, at folk tidligere blev tilskyndet til at stå op på cyklen og lede efter arbejde, men hvis man skal arbejde i et andet land, bør man være i stand til at køre i sit eget motorkøretøj uden at blive beskattet endnu en gang.
Det er opmuntrende, at Kommissionens forslag om at fjerne dobbeltbeskatningen af biler for folk, der bevæger sig rundt i EU, har resulteret i en række andragender til Europa-Parlamentet. Dette er et bevis på, at folkets valgte repræsentanter kan have en reel indflydelse på de problemer, som folk står over for i deres hverdag.
(Mødet udsat kl. 1.27 og genoptaget kl. 3.00)

Aktuel og uopsættelig debat
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er debatten om aktuelle og uopsættelige spørgsmål af væsentlig betydning.

Formanden
Næste punkt på dagsordenen er forhandling under ét om følgende beslutningsforslag:
B4-0604/98 af Bertens og andre for ELDR-gruppen om atomkraftforsøgene i Indien og Pakistan; -B4-0619/98 af Swoboda og andre for PSE-gruppen om atomkraftforsøgene i Indien og Pakistan; -B4-0638/98 af McKenna og andre for V-gruppen om atomkraftforsøgene i Indien og Pakistan; -B4-0647/98 af Hory for ARE-gruppen om atomkraftforsøgene i Indien og Pakistan; -B4-0657/98 af Oostlander og andre for PPE-gruppen om de underjordiske atomkraftforsøg i Indien; -B4-0663/98 af Wurtz og andre for GUE/NGL-gruppen om atomkraftforsøgene i Indien og Pakistan.
Bertens
Hr. formand, jeg antager, at kommissærens medarbejdere meddeler hende, hvad jeg har at fortælle her.
Den Liberale Gruppe støtter den brede fordømmelse her i Parlamentet af Indiens og Pakistans atomprøvesprængninger. Det er tydeligt. Begge lande ser, at den regionale stabilitet aftager, og det kan ikke være godt, ikke for nogen af de to lande. Udgifterne på budgetterne, som jo i forvejen er stramme, er enorme. Indien har utilsigtet igen sat Kashmir på den internationale dagsorden, og den internationale atmosfære med hensyn til nedrustning er i allerhøjeste grad forværret. Vores ansvar må ikke have det samme Pavlov-indhold. Sanktioner er nemlig ikke løsningen.
Den enorme interne politiske støtte i de to lande til prøvesprængningerne viser, at folkets vilje vanskeligt kan ændres. Vi må i højere grad se på de dybere problemer. Den regionale sikkerhedssituation og de bilaterale problemer mellem de to lande bør gøres til genstand for en international konference. Den rette mægler skal findes.
Endelig skal det internationale samfund gøre sig seriøse bestræbelser for at nå frem til virkelig atomnedrustning. Alle dele af NPT og CTBT skal overholdes. Det betyder også virkelig ikke-spredning.
Endvidere, når jeg nu alligevel taler om sanktioner, kunne Unionen godt forpligte sig til et forbud mod våbeneksport til de to lande. De har allerede rigeligt med våben.

Truscott
Hr. formand, på min gruppes vegne vil jeg gerne sige, at de atomprøvesprængninger, der blev foretaget af Indien og Pakistan i maj-måned, udgør en alvorlig trusssel mod sikkerheden i regionen og i verden som helhed. Ud over at øge spændingerne på det indiske subkontinent har prøvesprængningerne udvidet klubben af lande med atomvåben og brudt princippet om ikke-spredning. Andre lande kan føle sig foranlediget til at forfølge målet om at anskaffe sig atomvåben.
Medens der er behov for at gøre mere for at gennemføre betingelserne i ikke-spredningstraktaten, kan yderligere atomprøvesprængninger kun føre til ustabilitet i verden og risiko for atomkrig. Derfor bør Indien og Pakistan øjeblikkelig og betingelsesløst tiltræde ikke-spredningstraktaten og traktaten om fuldstændigt forbud mod atomprøvesprængninger.
Den Europæiske Union og USA har med rette taget politiske og begrænsede økonomiske sanktioner i brug mod Indien og Pakistan. Det er kun rigtigt, at disse sanktioner fortsætter, indtil de to lande tager del i det internationale samfunds initiativ til nedtrapning og endelig fjernelse af atomvåbnene fra hele kloden.
Og Indien og Pakistan bør heller ikke eksportere atomteknologi eller fortsat udvikle og anvende atomvåben. EU-medlemsstaterne bør sikre, at ingen af de to landes atomprogrammer støttes af europæisk udstyr eller know-how.
Der er også spørgsmålet om Jammu og Kashmir. Dette problem har eksisteret alt for længe og ligger til grund for fjendskabet og mistænksomheden mellem New Delhi og Islamabad. Tiden er inde for EU til at støtte en venskabelig mægling i den tragiske deling af Kashmir, der har været anledningen til to krige mellem Indien og Pakistan, som har kostet tusinder af liv. Konflikten eksisterer stadig i dag, men tiden er inde til, at den løses til gavn for alle folk i Jammu og Kashmir og med deres samtykke.
Der er et uopsætteligt behov for tillidsvækkende foranstaltninger mellem Indien og Pakistan og for en lang snak og ikke krig.

McKenna
Hr. formand, vi bør alle totalt fordømme de atomprøvesprængninger, der er udført af både Pakistan og Indien, men vi må også se på os selv - det ansvar, som Den Europæiske Union har og det, at Frankrig for ikke så længe siden selv udførte sine atomprøvesprængninger på trods af modstand fra hele verden.
Alle de permanente medlemmer af FN's Sikkerhedsråd bør påtage sig ansvaret for den nuværende situation. De fem atomvåbenmagter blokerede enhver aftale om selv små skridt henimod en atomvåbennedrustning ved ikke-spredningstraktatens Prepcom-møde i Genève. I ihukommelse af, at vores egen irske minister, David Andrews, har igangsat en kampagne for en kernevåben-fri verden med opbakning fra endnu en medlemsstat, er det ligeledes vigtigt, at andre medlemsstater i Den Europæiske Union bakker op om David Andrews' initiativ til en fuldstændig afskaffelse af atomvåben.
FN's Generalforsamlings møde tilbage i januar 1946 opfordrede i sin første resolution enstemmigt til, at der blev nedsat et udvalg, der skulle fremsætte forslag til fjernelse af atomvåben og alle andre større masseødelæggelsesvåben fra de nationale våbenarsenaler. Men vi har stadig atomvåben. De har ikke blot ikke haft held til at blive af med dem, men der foregår en massiv spredning. To medlemsstater i Den Europæiske Union - Storbritannien og Frankrig - bærer en stor del af ansvaret for dette. Det må de acceptere. Det er på tide, at de sammen med andre lande over hele verden bliver af med deres atomvåbenarsenaler.

Formanden
Jeg ser med glæde, at Cresson endelig er ankommet. Jeg håber, at Deres medarbejdere vil give Dem et resumé af alt det vigtige, der er blevet sagt i Deres fravær. Velkommen!
Hr. Dell'Alba, Nu har De chancen, Deres kommissær er ankommet.

Dell'Alba
Hr. formand, jeg skulle lige til at sige det samme. Men jeg var en anelse pinligt berørt, idet vi i vores gruppe faktisk heller ikke er særlig talrigt mødt frem, må jeg indrømme. Derfor har jeg ikke fremlagt noget procedureforslag og jeg glæder mig som Dem over at have en samtalepartner her i dag.
Jeg vil ganske enkelt sige, at vi skrev under på denne beslutning i den lange række af beslutninger, som ikke har noget særligt indhold, ikke mod vores vilje, men afgjort heller ikke med udelt glæde. Vi burde have været lidt mere bestemte. Jeg mener, at disse atomkraftforsøg i Indien og Pakistan er en meget alvorlig affære, som vi tager lidt for let på og med lidt for meget diplomati. Vi burde efter min mening have gjort tonen hårdere. Da FUSP lige netop er i stand til at forhindre EP-medlemmer i at deltage i delegationer ved internationale konferencer, da den er absolut umulig at gennemføre på det udenrigs- og sikkerhedspolitiske område, så lad os nøjes med denne tekst og med interesse vente på det svar, som Kommissionen vil give os på dette spørgsmål.

Elmalan
Fru kommissær, hr. formand, Pakistan har ikke været længe om at svare igen på de indiske atomkraftforsøg og har på denne måde fået idéen om en atomkrig til at genopstå. Faren er ganske vist betydelig for Asien, men samtidig også for sikkerheden i resten af verden. Disse forsøg, som vores gruppe straks har fordømt, risikerer at sprede og udbrede atomvåben i verden.
For at undgå, at de øvrige lande, som har mulighed for det, følger Indiens og Pakistans eksempel, må vi tage hasteforholdsregler, som har til formål totalt og definitivt at forbyde de atomkraftforsøg - herunder også laboratorieforsøg - som visse atommagter fortsætter med at gennemføre samt en udryddelse af alle atomkraft- og massedestruktionsvåben.
Vi må blive denne frygtelige trussel kvit, sådan som det foreslås af det internationale netværk »Afskaffelse 2000«, som i øjeblikket tæller mere en tusind organisationer i hele verden. Dette netværk har sat som mål at skabe en konvention om udryddelse af atomvåben i år 2000, hvilket vil gøre det muligt at anvende de summer, der i øjeblikket ødsles på militære udgifter, til miljø, sundhed, undervisning og udvikling.
For at bidrage til denne kampagnes gennemførsel, støtter jeg den japanske regerings forslag om at skabe et internationalt forum, der på tydelig symbolsk vis skal holde sit først måde i Hiroshima, og som vil have til formål at definere metoder til for evigt at gøre vores planet fri for alle disse atomvåben.

Malone
Hr. formand, jeg ønsker at sige til Kommissionen, at enhver tale om påtvingelse af sanktioner mod folkene på det indiske subkontinent som reaktion på atomprøveprængningerne ville være forkert. Det er en meget naiv reaktion, der ikke kommer ud på meget andet end at straffe de svage for de stærkes tilsyneladende synder. Sådan en udvikling ville også vende op og ned på disse landes resultater med at sørge for grundlæggende sundhed og uddannelse, der har bidraget så meget til fremme af deres folks velfærd.
Jeg beklager naturligvis det skete, men vi i Europa må se realiteterne i øjnene og fortsætte vores udviklingsindsats for at støtte de en million fattige på det indiske subkontinent. Derfor har jeg foreslået et mundtligt spørgsmål til Kommissionen, som jeg håber at få svar på på et eller andet tidspunkt: Er den ikke enig i, at våbenkapløbet retter ressourcerne væk fra udvikling og fattigdomsbekæmpelse og mod det militærindustrielle kompleks, og er den ikke enig i, at påtvingelse af sanktioner under disse omstændigheder ikke kommer ud på meget andet end afstraffelse af de svage for de stærkes synder?

Mann, Thomas
Hr. formand, fru kommissær, indernes fem underjordiske atomprøvesprængninger i Rajasthan blev besvaret med pakistanernes seks atomprøvesprængninger i Baluchistan. Reaktionen i Vesten: harme og forfærdelse. I Asien: overstrømmende begejstring. Hvem der vinder det frygtede våbenkapløb, er uklart. Taberne er millioner af mennesker. De hungrer ikke efter magt og national prestige, men efter en chance for at komme ud af fattigdommen og for at opnå den dannelse og uddannelse, som de er blevet nægtet.
Indernes atomprøvesprængninger er et svar til Kina, der har oprustet i mange år. Hvor bliver den vestlige protest af i den forbindelse? Selv i Tibet lagres atomvåben, og Kina leverer våben-knowhow og raketter til Pakistan. Vil det islamiske Pakistan og det største demokrati i verden, Indien, være parat til at indgå internationale atomaftaler, hvis de anerkendes som forhandlingspartnere af industrinationerne? Hvis man kan stole på raketstaternes overvågningsorganer, og hvis der langt om længe kan garanteres en nuklear sikkerhed, så bliver det også lettere at underskrive traktaten om ikke-spredning af atomvåben ligesom traktaten om stop for atomprøvesprængninger, der dog også skal ratificeres endeligt af USA's Kongres.

André-Léonard
Hr. formand, i den forgange parlamentssamling var vi mange, der ivrigt deltog i debatten for at fordømme atomkraftforsøgene i Indien. Fortsættelsen kender vi: få dage senere efterlignede regeringen i Islamabad den indiske regerings beslutning, til trods for Rådets, FN´s og USA´s forsøg på at fraråde den det. Efter adskillige årtier med anstrengte forhold, forbliver Kashmir-spørgsmålet et stridens æble mellem disse to lande. Vi venter, at Indien vil foretage sig noget for at afvise internationaliseringen af problemet og dermed berolige de 30.000 mennesker, der lever i en permanent frygt på begge sider af grænsen.
Dette vanvittige våbenkapløb må ophøre. Det skyldes især en overdreven nationalisme på begge sider af grænsen, og det vil uundgåeligt føre til en regional og international optrapning af den ustabile situation. I sin egenskab af verdens største demokrati bør Indien vise klogskab og stoppe den infernalske spiral af spredning af atomvåben. Men Kina bør ligeledes indtage en mere forsonende holdning i denne særligt sårbare region. Alle sejl bør sættes til for at genåbne dialogen, og det er i den forbindelse, at jeg hilser Rådets initiativ om et regionalt sikkerhedstopmøde i Asien velkommen. Unionen opfordrer indtrængende Indien og Pakistan til betingelsesløst at underskrive og ratificere Traktaten om forbud mod atomkraftforsøg og Traktaten om ikke-spredning af kernevåben.

Holm
Hr. formand, man kan ikke andet end beklage det ufattelige i, at der nu er foretaget elleve atomvåbensprøvesprængninger i Indien og Pakistan. Det gør jo, at vi må tage et stort ansvar. Jeg beklager, at vi ikke er villige til at tage fat på våbeneksporten og eksporten af dele til våben til både Indien og Pakistan. Mit eget land eksporterer desværre dele til våben til Indien.
I det sydlige Indien er de militære udgifter steget med 25 % i de sidste ti år. Indiens regering satser mere end en fjerdedel af landets statslige forskningsmidler på militær forskning, midler, som kunne bruges på en meget, meget bedre måde for alle de fattige i denne region. Den nye regering i Indien har nu desuden i dens budget foreslået en hundrede procents stigning af udgifterne i de næste fem år.
Den bagvedliggende krise er naturligvis Kashmir. Det er beklageligt, at Indien og Pakistan ikke er lykkedes at finde en løsning på dette problem ad diplomatisk vej. Vi må via FN arbejde for at finde en diplomatisk løsning ved hjælp af regionale konferencer og opmuntringer, før det går for vidt.

Caligaris
Hr. formand, verden reagerede på Indiens og Pakistans atomforsøg ved at tænke, at man var gået tilbage til afskrækkelsesstrategien og truslen om gensidig ødelæggelse, og man talte om ønsket om at få status som atommagt og om muligheden for, at en almindelig krig munder ud i en atomkrig.
Jeg tror, at alle disse teorier er forældede, ligesom den kolde krig. Med en sådan diagnose vil det bestemt ikke lykkes os at mindske risikoen for spredning af atomvåben. Virkeligheden ser meget anderledes og mere kompliceret ud. Den er mere beskeden, men måske også mere risikofyldt. Det er nemlig en virkelighed, hvor man bruger atomvåben til at skræmme med, til at forhindre andre landes politiske handlinger og til afspresning. I går kunne man læse i The Herald Tribune , at Korea truer med at eksportere missiler, hvis man ikke giver landet en betydelig økonomisk støtte. Det er en teknik, der har været brugt før, og som man formentlig vil bruge igen. Der er et problem med den nationale stolthed - Pakistans premierminister udtalte, at han måtte give efter for folkets vilje - og måske er der også et problem, der har at gøre med afskrækkelse.
Hvis man forstår dette og stiller den rigtige diagnose, vil man godt kunne helbrede ondet - ellers ikke!

Oostlander
Hr. formand, Indiens og Pakistans atomprøvesprængninger har fået os til at se kendsgerningerne i øjnene, nemlig at vi egentlig lever i en situation, hvori vi ikke blot kan kritisere disse lande, men også må kritisere os selv. Det er naturligvis egentlig en skandale, at de nuværende atommagter ikke har gjort tilstrækkeligt for at formindske deres egen våbenproduktion og deres egne våbenlagre. Det fører til, at også andre lande begynder at tro, at besiddelse af atomvåben alligevel fremmer deres eget lands status betydeligt. Hvis det så forholder sig således, at det ene land på det indiske subkontinent udfører vellykkede atomprøvesprængninger og udvikler våben, så føler det andet land sig naturligvis tvunget til at gøre det samme, fordi man ikke kan have nogen garanti for, at man er beskyttet mod atomangreb fra modpartens side.
Derfor er det meget vigtigt, at også Vesten, Rusland og Kina i forbindelse med denne vigtige episode indser, at de skal gøre alvor af en fortsat nedrustning på atomvåbenområdet. Så sent som for nylig havde vi det umulige problem med Frankrig, som også selv begyndte at gennemføre atomprøvesprængninger ved Mururoa. Jeg går derfor kraftigt ind for ikke at lade fordømmelsen af de to lande, Pakistan og Indien, være kraftigere end fordømmelsen af Frankrig, idet det egentlig var meget værre, at Frankrig begyndte at foretage atomprøvesprængninger. For øvrigt håber jeg, at vores aktion kan bidrage til, at de to nye atommagter hurtigt undertegner ikke-spredningstraktaten, og at hele våbenkapløbet således standses i tide.

Cresson
Hr. formand, kære parlamentsmedlemmer, kernevåbenoptrapningen i det sydlige Asien har betydelige politiske og geostrategiske konsekvenser, som flere af Dem i øvrigt allerede har understreget. Der er tale om, at der på ny sættes spørgsmålstegn ved ikke-spredningsidéen og risikoen for, at det breder sig til andre lande.
Den Europæiske Unions mål er først og fremmest at genskabe tilliden til ikke-spredningssystemet, opnå en ratifikation i Indien og Pakistan af ikke-spredningspagten og af CTBT, det vil sige Traktaten om fuldt stop for atomkraftforsøg, genoptage en egentlig dialog mellem Indien og Pakistan og især at finde en acceptabel løsning på problemet om Kashmir, som en årsag til den vedvarende rivalitet mellem Indien og Pakistan. På dette punkt har Indien, som hidtil har kunnet bevare striden på et bilateralt niveau, begået en alvorlig fejl. Det er op til os at udnytte denne nye mulighed.
Vi skal derefter støtte oprettelsen af mekanismer for regional sikkerhed, som hidtil, og modsat andre regioner i verden, herunder ASEAN, har svigtet ganske udtrykkeligt. Det er af stor betydning at skabe en positiv dynamik, som kan give disse lande, men samtidig også det internationale samfund, en mulighed for at komme ud af dødvandet. Fra denne synsvinkel, og under hensyntagen til den usikkerhed, der hersker i Indien og i Pakistan for øjeblikket, ikke klogt at vælge en vej, der kunne føre til et brud i dialogen med disse to lande - jeg nævner dette, for visse talere ville have, at vi gik endnu længere, ja de talte endda om gengældelsesaktioner. Vi mener, at det er nødvendigt at fortsætte dialogen med disse lande. Det er vigtigt at få dem til fuldt ud at forstå, at hvis de fortsætter med kernevåbnene, vil det kun skade dem selv. I den forbindelse har Den Europæiske Union erklæret sig parat til at tage de nødvendige forholdsregler til at behandle Indien og Pakistan på lige fod. En sådan fremgangsmåde bør dog trods alt ikke udelukke muligheden for en dialog.
EU-Kommissionen er parat til at deltage i det internationale samfunds forsøg på at søge og igangsætte initiativer, der har til formål at øge den regionale sikkerhed og udrydde spredningen af kernevåben.

Malone
Hr. formand, kan jeg gå ud fra, at der ikke er tale om at påtvinge sanktioner på dette stadium?

Cresson
Nej, jeg har lige for et øjeblik siden sagt, at der ikke bliver tale om sanktioner, men at vi derimod skal fortsætte dialogen med disse to lande så effektivt som muligt.

Formanden
Forhandlingen under ét er afsluttet.
Afstemningen finder sted kl. 17.30.

Formanden
Næste punkt på dagsordenen er forhandling under ét om følgende beslutningsforslag:
B4-0605/98 af Fassa og andre for ELDR-gruppen om krigen mellem Etiopien og Eritrea; -B4-0620/98 af Vecchi for PSE-gruppen om konflikten mellem Etiopien og Eritrea; -B4-0631/98 af Pasty og andre for UPE-gruppen om konflikten mellem Etiopien og Eritrea; -B4-0637/98 af Günther og andre for PSE-gruppen om grænsekonflikten mellem Etiopien og Eritrea; -B4-0644/98 af Telkämper og andre for V-gruppen om konflikten mellem Etiopien og Eritrea; -B4-0649/98 af Hory og Macartney for ARE-gruppen om konflikten mellem Etiopien og Eritrea; -B4-0664/98 af Vinci og andre for GUE/NGL-gruppen om konflikten mellem Etiopien og Eritrea.
Bertens
Hr. formand, krigen mellem Etiopien og Eritrea om et areal på 400 km2 er igen et usædvanligt godt eksempel på den ødelæggende kraft, som forkerte forhandlinger, krig og meningsløs vold har, medens forebyggende diplomati måske kunne have udrettet noget. Desværre er disse ludfattige lande, som var gode naboer indtil for ca. tre måneder siden, ikke i stand til at forhindre denne gensidige ødelæggelse.
Enhver grænsestrid kan ikke desto mindre løses gennem mægling, gennem gensidige indrømmelser. Parterne skal opfordres til at acceptere en våbenstilstand, og jeg hilser derfor den rwandiske regerings og den egyptiske præsidents indsats og beredvillighed velkommen.
Unionen skal være rede til at yde al nødvendig hjælp og i hvert fald nødhjælp til flygtninge. Vi skal have disse fattige lande til at forstå, at en militær løsning på den slags små eller store konflikter aldrig fører til virkelige løsninger. En militær løsning kan ikke være nogen varig løsning.

Cunningham
Hr. formand, jeg var i Etiopien og Eritrea for bare nogle få uger siden, og jeg mødte både Etiopiens premierminister og Eritreas præsident såvel som mange andre politikere og folk. Jeg finder det absolut vanskeligt at forestille mig, at disse to lande kan befinde sig i denne særlige grænsekonflikt. Historien er fyldt med en lang række meningsløse krige, men denne særlige krig må være en af de mest meningsløse krige i hundreder af år. Her har vi to lande, hvis ledere rent faktisk kæmpede side om side for at forsøge at slippe af med det onde kommunistiske Dergue-regime i Etiopien. Når man tager i betragtning, at både Etiopien og Eritrea befinder sig blandt de fem mest fattige lande af de 175 lande i verden, der befinder sig i FN's katalog over menneskelig udvikling, og at denne konflikt vil føre ikke blot til meget større fattigdom i begge lande men også til en langt større ustabilitet i hele regionen, må vi anspore begge lande til at trække sig tilbage fra krigens afgrund og indlede forhandlinger.
Jeg vil fremsætte et mundtligt ændringsforslag, der forsøger at bringe dette forslag til beslutning ajour, for der hersker for øjeblikket en våbenhvile, som er mæglet til rette af Rwanda, OAU og USA. Vi må gøre alt, hvad der står i vores magt for at sørge for, at denne våbenhvile varer ved.
Jeg opfordrer begge sider- etiopiere såvel som eritreanere - om at trække sig tilbage fra afgrunden af noget, der ville være en enorm tragedie, og gå fremad med mægling. Jeg opfordrer Den Europæiske Union til at gøre alt, hvad der står i dens magt for at sikre, at vi får en fredelig løsning af, hvad jeg har beskrevet som både en tragisk og en meningsløs konflikt.

Robles Piquer
Hr. formand, Eritreas præsident svarede, da han blev spurgt, hvorfor det, der er sket, er sket, noget så simpelt som: «Det er meget vanskeligt at give et enkelt svar på«. Og Etiopiens præsident har om begivenhederne sagt: «Jeg blev overrasket, bevæget og forvirret«.
De forstår nok, at de mest overraskede og forvirrede må have været europæerne, for der er ikke den mindste tvivl om, at, selvom især nogle af medlemslandene i Den Europæiske Union har haft nære historiske forbindelser til den del af verden, var der tilsyneladende ingen, der vidste noget. Og et af punkterne i vores beslutningsforslag understreger, at Rådet har begrænset sig til at udsende nogle smukke ord om fordømmelse, og at det ikke engang har taget del i bestræbelserne på at opnå forhandlinger, der skulle gøre en ende på kamphandlingerne. Som vi ved, er det USA, Rwando og OAU, der har blandet sig.
Rådets passivitet og handlingslammelse på dette område, er et skandaløst ekempel på fraværet af en fælles udenrigspolitik, ligesom det også er det, at der mellem to lande i det område - ikke blot geografiske, men ideologiske, historiske og endnu for nylig krigshærgede - opstår - omend der synes at være opnået en våbenstilstand i øjeblikket - en af disse »krige ved verden ende« for at bruge udtrykket fra en ekstraordinær roman af den peruansk-spanske forfatter Vargas Llosa, som De sikkert har læst, og som har titlen »Krigen ved verdens ende«, i Brasilien; en grusom krig, som han gav romanform med stor dygtighed.
Jeg mener altså, at vi ikke i fremtiden og sandsynligvis heller ikke nu kan nøjes med at komme med smukke ord og tilmed generøs humanitær bistand, men at det er bydende nødvendigt, at vi af denne lærestreg - som til syvende og sidst er en forholdsvis lille lærestreg - drager en konklusion, der kan føre til, hr. formand, at der gøres en ende på vores handlingslammelse og vores passivitet.

Telkämper
Hr. formand, konflikten mellem Etiopien og Eritrea har overrasket og chokeret os alle. Vi er bekymrede for, at regionen vil blive destabiliseret yderligere. Vi er bekymrede for, at det fører til en tragedie. De berørte er først og fremmest befolkningen i denne region. De er allerede slået, idet det er en af verdens fattigste regioner, og nu kommer krigen oveni. Grænsekonflikter af denne type er ofte udtryk for indenrigspolitiske konflikter og forskelle, både i Etiopien og Eritrea. Vi mener ikke, at denne konflikt må eskalere yderligere. Den Europæiske Union opfordres til at støtte de diplomatiske bestræbelser. Vi hilser OAU's, USA's og Rwandas bestræbelser velkomne.
Rådet sagde i sin sidste erklæring i forbindelse med topmødet i Cardiff, at det fordømmer konflikten, at det ønsker at støtte de diplomatiske løsninger, og at det også er parat til, hvis det fører til forhandlinger, at hjælpe yderligere med materielle midler. Vi bør støtte dette som Parlament, og også De, fru kommissær, bør på Kommissionens vegne støtte dette. Vi må forsøge at finde en diplomatisk løsning og at hjælpe befolkningen i regionen direkte ved hjælp af materielle midler.

Macartney
Hr. formand, må jeg tale delvist som den, der sad for bordenden ved det møde, hvor den sammensatte tekst blev udarbejdet? Jeg vil gerne støtte hr. Cunninghams argument, men vi blev temmelig overrumplede af den hastige udvikling. Vi kom ikke med nogen eksplicit henvisning til de bestræbelser, der var gjort af Rwanda og USA, eller den fredsplan, der blev godkendt af Organisationen for Afrikansk Enhed i Ouagadougou den 4.-5. juni. Jeg tror, at det ville styrke dette forslag til beslutning enormt, hvis vi kunne have en henvisning heri til dette, og jeg vil støtte hr. Cunningham, hvis han er villig til at udarbejde et udkast til noget.
Det forslag til beslutning, som vi har vedtaget, kommer med tre henvisninger, der kunne antages at gælde dette. Vi taler om fredsplanerne under punkt 1, vi taler om OAU og Rådet for denne Union under punkt 3, og under punkt 5 anmoder vi om, at forslaget til beslutning bliver forelagt Rwanda og USA. De iblandt Dem, der har et falkeblik, kunne undre sig over, hvorfor netop disse to lande? Jeg har lige forklaret årsagen hertil, men jeg undskylder, hvis vi ikke var så klare i vores tekst. Jeg mener, at vi bør rette op på dette, for vi ønsker alle at se en afslutning på konflikten. Parterne har også accepteret det mæglingsforslag, der er blevet fremsat af disse to lande, og som er godkendt af OAU, og jeg tror, at Parlamentet også gerne vil støtte dette for at få sat en hurtig stopper for konflikten.

Speciale
Hr. formand, som det allerede er blevet sagt, så er dette en alvorlig konflikt, ikke blot på grund af de militære og civile ofre og ødelæggelsen af lande, der i forvejen er fattige, men også fordi den har skadet det ellers solide samarbejds- og venskabsforhold mellem to stater, og fordi den har svækket det, der kunne have været blevet en afrikansk model for stabilitet og samarbejde uden fanatisme.
Desværre er det formentlig tilvænningen til krig og det skrøbelig demokrati i de politiske systemer - der er gået bort fra diktatur og uafhængighed - som har været fremtrædende i denne fase. Nu er det vigtigt, at Eritrea og Etiopien har accepteret at standse bombningen, hvilket skete på foranledning af USA og Italien. Den Europæiske Union skal nu sammen med det internationale samfund gøre en kraftig indsats for at hjælpe flygtningene og de befolkninger, der er blevet ramt, samt for at finde en fredelig løsning på konflikten og skabe betingelserne for en sand fredsplan. Den Europæiske Union skal også i dette tilfælde vise, at den ønsker at spille en international rolle og at føre udenrigs- og sikkerhedspolitik.

Ford
Hr. formand, sammen med Tony Cunningham havde jeg for nylig lejlighed til at besøge begge disse lande. Jeg må sige, at der var nogle beviser på spændinger, mens jeg var der. Siden den nationale befrielseskrig, der skabte Eritrea, har de haft stridigheder både med Yemen om Hanish-øerne og med Etiopien om det særlige landområde, vi taler om nu. Det forekommer mig, at denne særlige krig ikke blev udløst af striden om landområdet men snarere af økonomiske årsager. Den nylige adskillelse af de to valutaer har skabt et større sammenbrud i handelen, og det har ført til skyhøje priser på begge sider af grænsen, eftersom der nu er mangel på de varer, der tidligere blev handlet mellem de to lande. Det er en af grundene til, at de etiopiske styrker trængte igennem til Assab-havnen henimod slutningen af krigen.
Vi kan ikke tillade os at lade situationen fortsætte. Vi er nødt til at anvende alle de pressionskræfter, vi har for at søge af sikre, at den våbenhvile, der nu hersker, holder. Jeg håber, at vi kan fremsætte mundtlige ændringsforslag til et forslag til beslutning for at bringe det ajour og sikre, at Rådet og Kommissionen fortsat lægger pres på de to potentielle kombattanter.

Cresson
Hr. formand, ærede parlamentsmedlemmer. Kommissionen er yderst bekymret over de seneste militære sammenstød, der har fundet sted på grænsen mellem Eritrea og Etiopien. Den beklager disse hændelser mellem de to nabostater og deler den ængstelse, der her er blevet udtrykt.
Kommissionen opfordrer fast de to lande til ikke at gribe til vold, at indstille alle fjendtligheder og at genoptage forhandlingerne. Den fastholder nødvendigheden af at løse konflikten med fredelige midler. Den glæder sig over og støtter den indsats, der er gjort at De Forenede Stater, Rwanda og Italien og alle andre nationale og regionale organisationer med henblik på at dæmpe situationen og sikre en mægling med det formål at finde en fredelig løsning på den aktuelle krise. Den håber inderligt, at disse lande og organisationer vil have held med deres foretagende, og den er indstillet på at hjælpe dem.
Kommissionen er rede til at yde en humanitær hjælp, hvis der er behov for det. Den undersøger netop nu mulighederne for at opfylde Etiopiens anmodning om hjælp til de befolkningsgrupper, der er blevet forflyttet til det nordlige Tigre.

Formanden
Forhandlingen under ét er afsluttet.
Afstemningen finder sted kl. 17.30.

Formanden
Næste punkt på dagsordenen er forhandling under ét om følgende beslutningsforslag:
Moratorium for dødsstraffen -B4-0595/98 af Dupuis og andre for ARE-gruppen om dødsstraffen og om etablering af et globalt moratorium for henrettelser; -B4-0615/98 af Cars og Frischenschlager for ELDR-gruppen om etablering af et globalt moratorium for henrettelser; -B4-0621/98 af Imbeni for PSE-gruppen om dødsstraffen og om etablering af et globalt moratorium for henrettelser; -B4-0642/98 af Aglietta og andre for V-gruppen om dødsstraffen og om etablering af et globalt moratorium for henrettelser; -B4-0658/98 af Habsburg-Lothringen og Mme Oomen-Ruijten for PPE-gruppen om dødsstraffen og om etablering af et globalt moratorium for henrettelser; -B4-0665/98 af Manisco og andre for GUE/NGL-gruppen om dødsstraffen og om etablering af et globalt moratorium for henrettelser.
Ækvatorialguinea -B4-0600/98 af Ferrer og andre for PPE-gruppen om dødsdom over femten personer i Ækvatorialguinea; -B4-0618/98 af Gasòliba i Böhm og andre for ELDR-gruppen om Ækvatorialguinea; -B4-622/98 af Sauquillo Pérez del Arco og Pons Grau for PSE-gruppen om dødssstraf forkyndt i Ækvatorialguinea; -B4-0632/98 af Pasty og van Bladel for UPE-gruppen om dødsdom over femten personer i Ækvatorialguinea; -B4-655/98 af Hory forARE-gruppen om dødsdom over femten personer i Ækvatorialguinea; -B4-0667/98 af Puerta og andre for GUE/NGL-gruppen om menneskerettigheder: dødsstraf i Ækvatorialguinea; 
Indonesien og Østtimor -B4-0624/98 af Marinho og andre for PSE-gruppen om menneskerettighedssituationen i Indonesien og Østtimor; -B4-0635/98 af Pasty og andre for UPE-gruppen om Østtimor; -B4-0662/98 af Cunha og andre for PPE-gruppen om menneskerettighedssituationen i Indonesien og Østtimor; -B4-0668/98 af Ribeiro og andre for GUE/NGL-gruppen om menneskerettighederne i Indonesien og Østtimor; 
Tchad -B4-0623/98 af Rocard for PSE-gruppen om hævelse af den parlamentariske immunitet for Ngarlejv Yorongar; -B4-0636/98 af Maij-Weggen og Oomen-Ruijten for PPE-gruppen om overtrædelse af menneskerettighederne i Tchad; -B4-0646/98 af Telkämper og andre for V-gruppen om Tchad; -B4-0651/98 af Macartney og Saint-Pierre for ARE-gruppen om menneskerettighedssituationen i Tchad; 
Pakistan -B4-0614/98 af Blokland og van Dam for I-EDN-gruppen om menneskerettighederne i Pakistan; -B4-0659/98 af Lenz og andre for PPE-gruppen om loven imod blasfemi i Pakistan; 
Guinea-Bissau -B4-0654/98 af Hory og andre for ARE-gruppen om situationen i Guinea-Bissau; -B4-0675/98 af Cunha for PPE-gruppen om situationen i Guinea-Bissau.
Moratorium for dødsstraffen
Dupuis
Hr. formand, fru kommissær, kære kolleger. Jeg vil godt først takke alle andre grupper, uden undtagelse, der har støttet denne beslutning, der ikke bare er endnu en af utallige beslutninger om dødsstraffen, det tror jeg er vigtigt at understrege. Beslutningen beder om noget helt præcist. Den opfordrer Rådet til at overlade det til det kommende østrigske formandskab at koordinere initiativer i Unionen under De Forenede Nationers generalforsamling for at spørgsmålet om et moratorium endeligt indskrives på dagsordenen, med mulighed for at blive gennemført.
Derfor retter vi opfordringen til udenrigsminister Schüssel og statssekretær i udenrigsministeriet, Ferrero-Waldner i håb om, at de allerede onsdag i den kommende mødeperiode kan give os nogle retningslinjer her i Strasbourg. Vi håber, de kan sige os, om de fra Rådet har modtaget et mandat på dette område.
Jeg mener, det er vigtigt. Det drejer sig her om et konkret initiativ. Det er ikke bare ord. Initiativet sigter på i international lov at få indskrevet et mål, som mange EP-medlemmer gennem lang tid har været enige om, nemlig at forbyde dødsstraffen, og det vil under alle omstændigheder være et første skridt på vejen mod et definitivt forbud mod dødsstraf.
Jeg tror, det vil være en meget konkret måde at fejre og højtideligholde 50-årsdagen for verdenserklæringen om menneskerettighederne. Der findes et flertal i det internationale samfund. Omkring 90 lande har allerede givet udtryk for, at de vil stemme ja på baggrund af udtalelser fremsat over for Rådet, Menneskerettighedskommissionen og i år også i Genève. Det drejer sig således om at omsætte et flertal, der allerede findes, til kendsgerninger.
Jeg tror, at vores Parlament ved at sende en så konkret opfordring til Rådet og Kommissionen om at engagere sig i dette slag endnu en gang kan give det lille ekstra puf, der kan være afgørende.

Cars
Hr. formand, jeg vil først sige, at jeg er enig med Dupuis. Så længe Storbritannien blev styret af de konservative, ønskede man ikke, at kampen mod dødsstraf skulle blive et fælles anliggende for Den Europæiske Union. Det er blevet anderledes nu. I dag står Europa mere enigt end nogensinde før i den kamp. Vi er faktisk den største kraft i verden til at arbejde mod dødsstraf, hvilket vi også bliver rost for.
Denne beslutning sigter, som Dupuis sagde, til at få FN til nu at indføre et moratorium i hele verden. Det er vigtigt, da der findes en række lande, f.eks. Kina, USA, Iran og Irak, som stadig henretter sine borgere i et stort antal. Det er en skam, at dette sker! Faktum er, hr. formand, at Europas kamp mod dødsstraffen er et udtryk for den humanisme og det kultursyn, som nu om dage præger vores verdensdel, til vores egen glæde og hæder.

Ullmann
Hr. formand, fru kommissær, Den Europæiske Menneskerettighedskonvention med protokollen, der afskaffer dødsstraffen, hører til Den Europæiske Unions retsgrundlag. Den Europæiske Union er derfor forpligtet til at hæve sin stemme i den internationale dialog for at få afskaffet denne straf. Jeg er enig med de foregående talere i, at Parlamentet enstemmigt bør støtte og vedtage de foreslåede konkrete skridt. Vi skal gøre alt for, at dødsstraffen, der er en arkaisk rest fra sakralrettens tid, forsvinder fra vores retsorden, der bygger på menneskerettigheder, og som derfor ikke kan tolerere en straf, som udsletter mennesket som retssubjekt.

Habsburg-Lothringen
Hr. formand, den store schweiziske nationaløkonom Felix Somari har i sin bog »Demokratiets krise og fremtid« (Krise und Zukunft der Demokratie ) skrevet, at det at anvende dødsstraf på en massemorder, blot betyder, at det første mord afsones, og at alle de andre mord er straffrie. Dette var ét i en lang række af hans argumenter mod dødsstraf. Én ting står helt klart for mig her: Dødsstraffen er ud over alle berettigede moralske betænkeligheder egentlig kun en bagatellisering af den forbrydelse, som en person for det meste idømmes denne straf for. En reel straf på livstid er i de fleste tilfælde sikkert den mest humane løsning, men også den tungeste straf. Derfor glæder det mig meget, at denne beslutning forhåbentlig vedtages i Europa-Parlamentet i dag uden ændringsforslag og uden store omsvøb.
Dette svarer fuldstændig til aktiviteterne i Parlamentet, selvom det ville glæde mig særligt, hvis vi på baggrund af et klart skitseret moratorium langt om længe kunne tage spørgsmålet om dødsstraf op uden den ellers så ofte sædvanlige tvetungethed. For når en stat er meget uvigtig, bliver den hurtigt dømt. Er en stat vigtigere, er det betydeligt sværere. Jeg tænker f.eks. på Kina, da vi her faktisk engang forsøgte at behandle spørgsmålet om handel med menneskelige organer fra dødsdømte.
Jeg vil dog gerne gøre opmærksom på endnu en ting. Når vi taler om egentlig dødsstraf, bør vi også rette vores blik mod den dødsstraf, som anvendes hyppigst hjemme hos os, nemlig dødsstraffen i forbindelse med det ufødte liv. Det bør vi langt om længe se på med andre øjne, da den desværre hos os i de fleste tilfælde endda bliver fuldbyrdet uden retssag.

González Álvarez
Hr. formand, fru kommissær, Europa-Parlamentet anmoder igen Rådet, medlemsstaterne og det nye østrigske formandskab om, at de sørger for, at dette moratorium for dødsstraf sættes på dagsordenen for det næste møde i FN, og at det bliver et globalt moratorium. Ligeledes at der er en beslutning, der anmoder om det.
Om så det kun havde været en uskyldig person, der var blevet henrettet, ville et sådant globalt moratorium og afskaffelsen af dødsstraffen være på sin plads. Men der er mange uskyldige personer, der er blevet henrettet, og derfor er det uacceptabelt, at man endnu ikke ved udgangen af dette århundrede har afskaffet dødsstraffen.
Bagefter skal der tales om Guinea, om 15 personer, der er dømt til døden, og som ikke har haft den mindste mulighed for et acceptabelt forsvar.
Derfor støtter vi vores kollega Maniscos holdning. Han er trådt tilbage fra delegationen for forbindelser med USA, fordi det næste møde finder sted i Texas, der er en stat, der har den tvivlsomme ære at have henrettet ti personer fra marts til nu.

Vanhecke
Hr. formand, jeg vil allerførst understrege, at jeg personligt og af meget forskellige grunde principielt er modstander af dødsstraf, og at jeg desuden, som alle i Parlamentet, er chokeret over den brutalitet, hvormed man i lande som Kina eller Pakistan, for blot at nævne to fra den meget lange liste, behandler menneskeliv. Ikke desto mindre vil jeg ikke stemme for det foreliggende beslutningsforslag, men jeg vil hverken stemme for eller imod. Jeg vil jo meget udtrykkeligt ikke give et forkert signal til mit eget land og endda til mit eget kontinent. På vores kontinent, i Europa, er problemet jo ikke dødsstraffen, men problemet er netop det modsatte. Det er den for sløve og endda meget apatiske måde at gribe storforbrydere an på. For to år siden blev dødsstraffen for kriminelle handlinger også officielt afskaffet i Belgien. Dette var imidlertid desværre ikke forbundet med indførelsen af hårde straffe som f.eks. virkelig livsvarigt fængsel for de allerstørste forbrydere, tværtimod.
Således er vi altså havnet i en situation, hvor f.eks. dømte pædofile sadister, børnevoldtægtsforbrydere og børnemordere i Belgien allerede efter nogle år systematisk slippes løs igen i samfundet. Jeg understreger, at denne situation desværre ikke blot hersker i mit land, men i temmelig mange europæiske lande, således som det for ganske nylig fremgik af dramatiske retssager, navnlig i Tyskland og i Frankrig. Oven i købet har den berygtede Dutroux-affære lært os, at disse børnemordere og børnevoldtægtsforbrydere ikke blot løslades, men at de derefter også kan regne med sociale ydelser. I Marc Dutroux's tilfælde var det en ydelse på 80.000 franc netto om måneden, et beløb, som ordentlige trængende, som aldrig har gjort nogen noget ondt, kun kan drømme om. I en vis forstand kunne man lidt polemisk, men dog meget berettiget sige, at dødsstraffen for disse multirecidivistiske uhyrer kunne have reddet temmelig mange børneliv.
Den dag, hvor jeg med god samvittighed kunne sige, at børn og uskyldige borgere i mit land, og det gælder for alle lande i Europa, beskyttes og sikres effektivt, og hvor de allerstørste forbrydere straffes effektivt, den dag vil jeg med megen overbevisning være med til at stemme imod dødsstraffen i ligegyldigt hvilket beslutningsforslag, men i dag er det til min store beklagelse endnu ikke tilfældet.
Ækvatorialguinea

Ferrer
Hr. formand, den undertrykkelse, som bubi-folket har været udsat for i Ækvatorialguinea på grund af de forvirrede begivenheder på Biokoøen i januar, den tortur, som de 117 personer fra bubi-stammen, der er anklaget for terrorisme, oprør og højforræderi, har været udsat for, de lange idømte straffe og og dødsdommene, der er blevet afsagt mod 15 personer efter en summarisk retssag, som ikke havde et mindstemål af garantier for, at der blev ydet retfærdighed, fortjener en enstemmig fordømmelse og afvisning fra Parlamentets side.
Men vi kan ikke begrænse os til en passiv fordømmelse, vi bør indtage en aktiv holdning over for disse begivenheder og især over for dødsdommene.
Derfor må vi med al vores styrke anmode om, at dødsdommene ændres, og at retssagen, der ligger til grund for dommene, tages op til revision på et retfærdigt grundlag. Men samtidig, og fordi vi mener, at Ækvatorialguineas folk har ret til at leve i et demokrati, hvor de er garanteret, at menneskerettighederne respekteres, bør Parlamentet, ud over at beklage, at Ækvatorialguineas demokratisering ikke har gjort fremskridt - hvilket præsident Obiang forpligtede sig til under sit besøg hos hr. Santer i efteråret - anmode Kommissionen om, og vi anmoder om det med al vores overbevisning, at indstille samarbejdsprogrammerne over for landet med undtagelse af den humanitære bistand, altså så længe det ikke beviseligt er på vej mod demokratisering.
For kun ved at gøre sådan, kun ved at reagere energisk på den ækvatorialguineanske regering, hjælper vi landets befolkning med at genvinde sin frihed og værdighed og Den Europæiske Union med at genvinde sin troværdighed over for omverdenen.

Vallvé
Hr. formand, fru kommissær, det, der sker i Ækvatorialguinea, er en lang indviklet historie om denne gamle spanske koloni. Nu er vi nået til et punkt, der er særlig alvorligt med dødsstraffen til 15 personer og desuden domme på mere end 20 års fængsel til et stort antal personer.
Der er også en anklage mod medlemmerne af bubi-stammen, som bebor en del af Ækvatorialguineas område. Den retssag, der har fundet sted i Ækvatorialguinea har ikke haft blot et mindstemål af garantier, og et bevis for dette er, at nogle vestlige journalister er blevet udvist af landet, fordi de oplysninger, de gav, sandsynligvis ikke passede styret.
Derfor kan jeg tilslutte mig det, hr. Ferrer sagde: Det er nødvendigt, at Den Europæiske Union gør den bistand, den kan yde, betinget af demokratiseringen af landet og på den måde vinder anseelse i de afrikanske lande og især i Ækvatorialguinea.

Pons Grau
Hr. formand, det er desværre ikke første gang Parlamentet må udtale sig om begivenhederne i Ækvatorialguinea.
For kort tid siden fordømte Parlamentet også lignende situationer med manglende demokrati og respekt for menneskerettighederne og Den Europæiske Unions samarbejde med landet blev indstillet.
Men det er også rigtigt, at Malabos styre altid har været meget overbevisende, når det har afgivet falske løfter, og mange gange har haft held til med sine løgnagtigheder at overbevise de vestlige myndigheder. Det fik overbevist den franske regering om sin demokratiske vilje og opnåede tilmed, at kommissær Pinheiro og selv formanden, hr. Santer, viste deres forståelse og hævede de sanktioner, som Parlamentet havde tilskyndet til.
Nu kan vi se, at kommissærens og Kommissionens formands handling var noget forhastet ved ikke at sikre sig Parlamentets enighed. Nu står vi over for en kafkask situation, hvor 16 mennesker er blevet dømt til døden - heldigvis er dommene endnu ikke blevet fuldbyrdet, og forbryderne er taget som gidsler af styret.
Vores første aktion bør således være, at tilskynde til og udøve pression for at disse dødsdomme ændres, og for at denne erstatning for en retssag, hvor der ifølge de internationale organisationer er blevet udført enhver form for angreb på den juridiske neutralitet, tages op til revision. Og vende tilbage til udgangspunktet, hr. formand, igen opfordre til at samarbejdsstøtten til landet indefryses - dog med undtagelse af nødhjælpen og den humanitære bistand - indtil der en gang for alle tages betydelige skridt imod demokratiet.

Hory
Hr. formand, ikke så snart har vi begæret et moratorium for henrettelser, før vi på ny får en sørgelig lejlighed til at beklage, at man har benyttet dødsstraffen som udvej i 15 domme, der netop er blevet afsagt i Ækvatorialguinea.
Men er det ved nærmere eftertanke nok at beklage, i en slags moralsk holdning, eller endda at ophæve den ubetydelige udviklingsbistand, vi giver til dette land? De radikale mener, at man øjeblikkeligt bør straffe sådanne grusomheder, først og fremmest ved at indstille alle internationale relationer. Men for at tage denne sanktion i anvendelse, er det også nødvendigt, at Unionen har et diplomati, og at dets relationer til Afrika ikke kun er baseret på de tidligere kolonimagters mindste fællesnævner for bilateralt diplomati.
I det aktuelle tilfælde er vi absolut nødt til at stemme for kompromisbeslutningen for at lægge et fast pres på myndighederne i Ækvatorialguinea for at ændre de afsagte dødsdomme og for ikke at genoptage de blodige uroligheder og den totalitarisme, der herskede i dette land for tyve år siden.
Hvad angår resten, og ved alle andre lejligheder, vil Unionens støtte til forslaget om et moratorium være den bedste støtte, vi kan give ofrene for alle vilkåligheder.

Marset Campos
Hr. formand, det ækvatorialguineanske folk har været underlagt diktatur i 30 år. Og netop Den Europæiske Union har som et vigtigt instrument indført den demokratiske klausul i sine forbindelser med alle de forskellige lande for at give andre magter et eksempel på vores utvetydige vilje til at hjælpe med at skabe en anderledes international orden.
Alle de omstændigheder, der er omkring den retssagsfarce, der har udspillet sig, er virkelig mistænkelige, og hverken processens retmæssighed eller udvikling står klart. Derfor mener vi, at de afsagte domme ikke har nogen berettigelse.
På basis af det stoler Ækvatorialguineas demokratiske opposition fuldt ud på Den Europæiske Union, fordi der hos det ækvatorialguineanske folk kan ses en fuldstændig mistillid til de muligheder, som vi kunne kalde demokratiske pressionsmuligheder, krav på demokrati, og der opstår farlige men forståelige fristelser til at vende tilbage til volden, hvis der ikke sker en grundlæggende ændring med indføring af demokrati i Ækvatorialguinea.
Derfor mener jeg, at det er en enestående og vigtig mulighed, som Den Europæiske Union har nu for med kravet fra demokratibestemmelsen og også med kravet om fasthed over for diktatoren at kunne tilbyde, at der hurtigst muligt - og netop med henblik på det kommende valg, der afholdes til efteråret - bortset fra ændringen af dommene, sker en genoprettelse af demokratiet, således at der endelig på dette så brogede kontinent begynder at være håb om menneskerettigheder og demokrati.

Imaz San Miguel
Hr. formand, vi talte for et øjeblik siden om dødsdommene. I en farce af en retssag er 15 personer blevet dømt til døden i Ækvatorialguinea, og 117 er blevet idømt forskellige straffe ud over at være blevet tortureret.
Det er resultatet af en retssag, der er blevet gennemført uden nogen form for garantier, og som danner baggrund for den begrænsning i de demokratiske rettigheder, som det guineanske folk oplever og særligt bubi-folket, som bebor Biokoøen, den stamme, som disse personer tilhører, og som også har ret til demokrati, til kulturelle og politiske rettigheder.
Den Europæiske Union kan stadig gennemføre aktioner og give signaler for at redde disse menneskers liv og for, at der i Ækvatorialguinea skabes et styre med alle de demokratiske garantier. Til det formål har vi et værktøj ved hånden: Indstilling af Den Europæiske Unions samarbejdsstøtte til Ækvatorialguinea, hvis demokratiklausulen ikke er opfyldt, og opretholdelse udelukkende af den humanitære nødhjælp.
Derfor anmoder jeg på vegne af Det Europæiske Folkepartis Gruppe om støtte til denne beslutning, der hjælper med at redde disse liv og indføre demokrati i Ækvatorialguinea.

Carnero González
Hr. formand, vi ved alle, at Ækvatorialguinea er et diktatur, hvor menneskerettighederne ikke respekteres, og hvor der lige er blevet afsagt 15 dødsdomme, men spørgsmålet er, hvordan man undgår, at dette sker igen.
Hvorfor modtog hr. Santer Obiang i efteråret? Hvilke regeringer insisterede på det? Hvorfor anvendes artikel 5 i Lomékonventionen ikke over for Ækvatorialguineas styre? Det er spørgsmål, som kræver et øjeblikkeligt og positivt svar. Samarbejdet bør selvfølgelig indstilles. Ækvatorialguinea kan ikke være med i Lomé-konventionen på normal vis. Men der er regeringer, som burde indtage en positiv holdning for at modvirke de multinationale økonomiske interesser, der er til stede i Ækvatorialguinea, som er dem, der i øjeblikket lægger grunden til præsidenten og diktatoren Teodoro Obiangs holdninger.
Og i den forbindelse må vi opfordre til, at to regeringer reagerer utvetydigt: den spanske og den franske.
Er disse regeringer rede til at handle i overensstemmelse med deres historiske ansvar til fordel for demokratiet i Guinea? Det kræver vi af dem herfra.

Marinho
Fru formand, i mere end ti år har Europa-Parlamentet næsten hver måned fulgt den politiske udvikling i Indonesien og herunder særlig den dramatiske situation for den voldeligt undertrykte befolkning på Østtimor, et territorium, som man ikke må glemme formelt er under portugisisk administration ifølge FN's bestemmelser.
Derfor har Europa-Parlamentet som historisk aktiv en indiskutabel ret til endnu en gang at pege på og bringe nyt om, hvad der foregår på Østtimor, til den europæiske politiske samvittighed og til også at kræve, at der hurtigst muligt findes en løsning. For vi er overbevist om, at vores stædighed og vedholdenhed i forsvaret for demokrati og menneskerettigheder i en af de længst varende og hårdeste sager er udtryk for en indiskutabel international politisk solidaritet, der kan danne grundlag for, at der findes en fredelig løsning på problemet Østtimor.
Jeg vil også gerne tilføje, at indonesernes folkelige modstandsbevægelse med sjælden politisk realitetssans og sund fornuft har presset de nye magthavere efter diktatoren Suhartos fald til at fremkomme med en række erklæringer, der trods deres selvmodsigelser åbner håb for et lys for enden af tunnelen.
Derfor, og fordi hele konflikten stadig kan løses demokratisk og uden yderligere meningsløs vold, kræver alle forslagsstillerne som den første betingelse for en løsning af problemet, at timorensernes historiske leder Xanana Gusmão frigives. Vi er overbevist om, at ingen kan undslippe historien, og at de nye indonesiske myndigheder uundgåeligt må frigive ham.

Girão Pereira
Fru formand, ærede kolleger, endnu en gang er Timor-problemet på vores dagsorden. Nu tilsyneladende i en politisk situation, der er mere åben og rummer mere håb. Indonesiens nye præsident er begyndt at frigive politiske fanger, og for første gang tillader Indonesiens regering en løsning for Timor inden for en ramme og en statut, der respekterer Timors interesser.
Det internationale samfund, herunder USA, har Timor på den politiske dagsorden, og Det Europæiske Råd i Cardiff - og det glæder jeg mig over - berørte Timor-problemet og gav udtryk for det standpunkt, at der skal findes en retfærdig og internationalt acceptabel løsning for Timor. Det glæder vi os over og håber, at man på den måde kan finde en løsning på problemet.
Det er imidlertid vigtigt, at Xanana Gusmão bliver frigivet. Det vil være et politisk signal, og jeg tror, at Den Europæiske Union kan spille en vigtig politisk rolle i denne sag, fordi Xanana ikke er fængslet for en almindelig forbrydelse. Almindelige kriminelle er de, der dræbte forsvarsløse og ubevæbnede unge på en kirkegård i Dili, almindelige kriminelle er de, der bliver ved med at dræbe unge demonstranter, der kæmper for en retfærdig sag. Xanana Gusmão er en politisk fange, der skal frigives, og hans frigivelse vil være et vigtigt politisk signal.

de Melo
Fru formand, ærede medlemmer, Portugal og de portugisiske medlemmer af Europa-Parlamentet har af historiske og aktuelle grunde politisk og moralsk pligt til i dette forum inden for Den Europæiske Union at insistere på, at De Forenede Nationers resolutioner opfyldes til fulde, at folkeretten overholdes, og at menneskerettighederne bliver respekteret på Østtimor. Indtil nu har Indonesiens nye regering ikke taget noget skridt til at frigøre befolkningen på Østtimor og til at løslade dets politiske leder Xanana Gusmão, og den voldelige undertrykkelse fortsætter af de fredelige og legitime demonstrationer, som gennemføres af et folk, der kæmper for sin frihed.
Vi glæder os over den holdning, som topmødet i Cardiff har indtaget i forhold til problemet Østtimor, og vi anmoder EuropaParlamentet om at bekræfte denne holdning, der fordømmer Indonesiens nuværende regering.

Ribeiro
Fru formand, folket på Østtimors heroiske modstand mod den militære besættelse har forenet sig med det indonesiske folks kamp mod diktaturet. Diktatoren er faldet, men diktaturet må også falde, og den militære besættelse må ophøre, for at det timorensiske folks umistelige ret til selvbestemmelse kan blive virkeliggjort.
Hvad os angår, har vi ikke andet at gøre end at fastholde det pres, der har tvunget Europa-Parlamentet til at udøve et pres. Før stod vi alene, eller næsten, men det timorensiske folks vilje til at stå fast, trods folkemordet, har gjort, at vi i dag har følgeskab. I Europa-Parlamentet, i Det Europæiske Råd, i USA og også andre steder. Vi skal blot stå fast. Også for at spørgsmålet Indonesien/Østtimor ikke reduceres til eller forsvinder op i et økonomisk-finansielt problem, hvor Den Europæiske Union, Verdensbanken og andre organer forsøger at give den hjælp, som hjælper dem selv. Det er respekten for folkeretten og for retten til selvbestemmelse, der er og bliver det centrale spørgsmål.

Newens
Fru formand, der er formentlig ikke nogen steder i verden, hvor der siden 1965 er en større andel af befolkningen, der er blevet dræbt eller har lidt under oplagte krænkelser af menneskerettighederne i hænderne på myndighederne end i en række af de territorier, der er under indonesisk herredømme.
I Østtimor skønnes en tredjedel af befolkningen at være blevet dræbt siden den indonesiske invasion i 1975. Nu, hvor det økonomiske sammenbrud har tvunget præsident Suharto til at gå af, er der i det mindste håb for grundlæggende forandringer. Præsident Habibie har lovet reformer, og hæren, der har en lav moral og er splittet som følge af krisen, er begyndt at udvise nogen tilbageholdenhed i dens håndtering af oppositionens demonstrationer. Nogle rapporter angiver mulighed for alvorlig fødevaremangel, hvilket kunne skabe voldsomme bølger af vold. Det er af vital betydning for præsidenten at handle straks med henblik på at løse spørgsmål, der kunne udløse konflikter, måske rettet mod kineserne, der allerede har været ofre. Dette betyder en øjeblikkelig løsladelse af alle politiske fanger, navnlig Xanana Gusmão i Østtimor, og en anerkendelse af Østtimors folks ret til selvbestemmelse.
Tidligere på ugen øgedes spændingerne i Dili på trods af, at tropperne udviste tilbageholdenhed, på grund af rapporter om nedskydning af en civilperson et andet sted. I Indonesien selv vil befolkningen kræve ægte frie valg, og med så mange mennesker under 30 kunne der dukke helt nye kræfter op for at deltage i en vidtrækkende overgang, som vi må håbe vil blive fredelig.
I en periode med dyster økonomisk krise er farerne for en skrækkelig katastrofe betydelige, men uden vidtrækkende politiske forandringer vil de være meget større. Den Europæiske Union må støtte forandringen og en komplet standsning af al undertrykkelse. Den må være rede til at sikre, at dens meget betydelige økonomiske bistand anvendes til hjælp i forbindelse med overgangen. Jeg opfordrer indtrængende Parlamentet til at støtte dette forslag til beslutning.

Bertens
Fru formand, endelig er der en chance for fornyelse og demokratisering i Indonesien. Den indonesiske militære ledelses undskyldninger i går for drabet på en enogtyveårig ung mand er betegnende for disse forandringer. Løsladelsen allerede nu af femten politiske fanger i Østtimor er et andet positivt signal. Men der er naturligvis behov for mere.
Vi har nu chancen for at nå frem til en varig løsning på denne langvarige konflikt i Østtimor. Men med henblik herpå er der dog brug for fortsættelse af det internationale pres. Den nye præsident Habibies løfter om en særlig statut for Østtimor er udmærkede, men de går ikke vidt nok. Retten til selvbestemmelse skal garanteres, de politiske fanger skal løslades, og krænkelserne af menneskerettighederne skal undersøges. Det er det eneste grundlag for en varig løsning på denne strid.
Den indonesiske præsident må foreløbig ikke være for tilfreds; kun gennem virkelige gennemgribende reformer kan grundlaget lægges for offentlighedens og investorernes tillid og for en sund økonomi og borgernes velvære. Men tag det roligt.

Ainardi
Fru formand, det er lykkedes de demokratiske kræfter i Indonesien at styrte diktatoren, Suharto. De har tvunget den nye regering til at sætte de første politiske og økonomiske reformer i gang. Der er så mange åbninger, de demokratiske kræfter vil forsøge at udvide. Den skruestik, der forbød enhver frihed til at udtrykke sig, til informationer og til at danne foreninger er ved at løsne sig. Fagforeningsmedlemmerne og oppositionspolitikerne er blevet løsladt. Men den politiske åbning forbliver begrænset, og løsladelsen af politiske fanger er relativ, idet den hverken omfatter de kommunistiske fanger, der blev dømt til døden i 1965 af Suharto, eller de, der er dømt for deres opposition imod besættelsen af Østtimor.
Vores gruppe giver sin fulde støtte til de demokratiske kræfter i deres kamp for en virkelig økonomisk og politisk forandring, der knækker Suhartoklanens økonomiske og finansielle kraft, og som opfylder befolkningens behov. Vi kræver endvidere, at der forberedes frie og demokratiske valg, samt løsladelse af alle politiske fanger uden undtagelse, især de, der har levet på dødsgangene i 32 år og de, der som Gusmão stammer fra Østtimor.
Jeg glæder mig over, at dette forslag fra vores gruppe er taget med i den fælles beslutning og af Det Europæiske Råd, der på mødet den 15-16. juni i Cardiff krævede løsladelse af samtlige politiske fanger.

Hautala
Fru formand, folk i Østtimor har haft Europa-Parlamentets ubetingede støtte. Det er netop nu, at vi skal gøre vores indflydelse gældende. Netop nu vil være det helt rigtige tidspunkt at sende en delegation fra Europa-Parlamentet til Østtimor. Hvis vi stadig ikke er i stand til at sende en officiel delegation, kan det lige så godt ske uofficielt, men det er vigtigt, at rejsen foretages. Vi skal beslutsomt sørge for, at midlerne, som er mærket til Østtimor i Den Europæiske Unions budget, også bruges til det formål, de er ment til, hvad enten det så drejer sig om udviklingshjælp eller humanitær hjælp. Det er også rimeligt at kræve, at Den Europæiske Union støtter demokratibevægelsen i Indonesien og i Østtimor. Det er beklageligt, at der nu inden for Kommissionen ser ud til at være stridigheder om anvendelsen af disse budgetmidler. Jeg er bange for, at det er et tegn på, at nogen foretrækker at pleje forholdet til Indonesien, men netop i øjeblikket har vi en god grund til at forvente, at der skal handles meget modigt og beslutsomt.

McKenna
Fru formand, det er klart, at det virkelige mål her er fjernelse af indoneserne fra det besatte område i Østtimor og det østtimorske folks ret til selvbestemmelse. Vi må hilse nogle af de positive ting, der er sket for nylig, velkomne. F.eks. var det, som hr. Berthu nævnte, historisk at høre en undskyldning for den tragiske nedskydning af en 21-årig student. Det viser, at tingene til en vis grad er i bevægelse. Men lederne af den østtimorske modstandsbevægelse er stadig i fængsel. Vi ønsker den betingelsesløse løsladelse af hr. Gusmão. Jeg mener også, at alle de politiske fanger bør løslades. Det er ret klart, at de blev fængslet med urette til at begynde med. De kæmpede for selvbestemmelse, deres menneskerettigheder var blevet krænket igen og igen, og de skal bestemt løslades, for de har tilbragt lang tid i fængsel uden anden grund, end at de påberåbte sig deres ret til selvbestemmelse.
Jeg vil også gerne henlede opmærksomheden på et andet punkt, der bør undersøges, og det er voldtægten af mange kinesiske kvinder i Jakarta under opstanden. Det bør også undersøges. Det er en rystende situation.
Tchad:

Maij-Weggen
Fru formand, det går ikke godt med en række lande i Afrika. For nogle år siden herskede der endnu det indtryk, at stabilitet, demokrati og respekt for menneskerettighederne også skulle blive normalt i størstedelen af Afrika, men vi ser mere og mere, at vi igen må fremsætte kritiske kommentarer i forbindelse med et stigende antal afrikanske lande. Dertil føjes i dag Tchad.
Min gruppe vil ikke på forhånd tage afstand fra de tre involverede olieselskabers planer om at anlægge en rørledning i Tchad og Cameroun. Hvis alle nødvendige sociale og miljømæssige betingelser kan opfyldes under ledelse af Verdensbanken, må man naturligvis ikke nægte disse lande den økonomiske fortjeneste og fordel ved et sådant projekt, når mange andre lande også kan drage fordel af olieproduktionen.
Men vi kan godt se, at der i visse regioner i Tchad er opstået meget store problemer, fordi hele landsbyer åbenbart skal flyttes med henblik på dette projekt, og mennesker mister deres by og opholdssted. Vi ser desuden, at politikere som hr. Yorongar arresteres, fordi de kæmper for disse menneskers interesser. Når det så tilmed drejer sig om mindretal, som hvad dette angår i forvejen er under pres i Tchad, og vi ser, at repressionen tiltager, opstår der en sammenligning med det nigerianske problem, med Okoni-land, med Ken Saro Wiwas arrestation og død. I Tchad risikerer i lille målestok det samme at ske, som skete i Nigeria i stor målestok.
Med dette beslutningsforslag vil vi endnu ikke foretage en streng fordømmelse, men afgive et meget kraftigt signal til regeringen i Tchad og også til de involverede olieselskaber om ikke at følge Nigerias vej, om at udvise respekt for demokratiet og menneskerettighederne og om, og her taler jeg naturligvis først og fremmest til regeringen, øjeblikkeligt at løslade hr. Yorongar og om også at tale med alle andre aktivister, som er bekymrede for de mindretalsgrupper, som rammes, for at give dem chancen for at tage deres problemer op i parlamentet og ikke vælge repression, arrestation, og hvad der er endnu værre. Det er målet med dette beslutningsforslag. Med henblik herpå anmoder vi om, at Kommissionen og Rådet handler. Jeg håber inderligt, at vi på et tidligt stadium i Tchad kan forhindre noget, som måske ellers risikerer at gå helt galt.

Telkämper
Fru formand, vi har allerede flere gange diskuteret overtrædelser af menneskerettighederne i Tchad. Vi håbede på, at situationen ville ændre sig, efter at præsidenten efter overtrædelserne af menneskerettighederne i oktober 1997 havde forsikret os om, at det ikke ville ske igen. I marts i år blev 100 civile eller de ældste i landsbyerne massakreret af militæret.
Det seneste tilfælde af overtrædelser af menneskerettighederne måtte vi konstatere i forbindelse med et arrangement gennemført af Europa-Parlamentet og af landene på det andet P7-topmøde, Poorest Seven , der fandt sted i sidste uge i Bruxelles. Dér skulle et medlem af Tchads parlament tale om olieprojektet i Doba-bassinet om fredagen kl. 9.30. Denne kollega fra Tchad, hr. Yorongar, skulle møde for retten kl. 9.30 og blev idømt forlænget straf. Han har været fængslet siden 3. juni, netop fordi han har kritiseret dette projekt. Projektet omfatter 300 olieborehuller i det sydlige Tchad, en 170 km lang rørledning i Tchad og en 700 km lang rørledning i Cameroun. Efter vores mening har man ikke evalueret tilstrækkeligt, om projektet er socialt forsvarligt, og befolkningen er ikke blevet inddraget. Der er heller ikke truffet nok forebyggende foranstaltninger med hensyn til miljøet. Vi er principielt ikke imod det, men en demokratisk udvikling, befolkningens deltagelse og overholdelsen af miljøstandarder, hvilket Verdensbanken også selv opfordrer til, bør sikres.
Verdensbanken har afsat USD 55 millioner til Tchad og 58 millioner til Cameroun og hævder at skabe arbejdspladser. 4000 arbejdspladser i en region, hvor 28.000 mennesker lever af subsistensøkonomi, er ingen arbejdspladser af betydning for regionen. Hvis der pr. dag kan flyde 8000 l olie ud i omgivelserne på grund af lækage, så er afprøvningerne af, hvor meget miljøet kan klare, heller ikke tilstrækkelige.
Vi anmoder både Verdensbanken og EU samt Shell, Exxon og Elf om at overveje dette projekt endnu en gang og om kun at fortsætte med det, hvis en menneskeværdig situation er sikret.

Hory
Fru formand, Tchad har siden sin uafhængighed uheldigvis været indfanget i blanding af stats- og militærkup og en borgerkrig, der svarer dårligt til navnet, idet deltagerne består af små militære fraktioner. Man troede, og man sagde, at denne dramatiske situation skyldtes den ekstreme fattigdom i Tchad, der er et af de dårligst udviklede lande i verden. Og nu ser vi nye bølger af vold, massakrer på civile, arrestationer af modstandere, journalister og militante menneskerettighedsforkæmpere, samt forskellige former for udsugning.
Denne gang er årsagen en anden. Rystelserne i Tchad skyldes landets potentielle rigdom. Man siger, at der er olie i Tchads undergrund. Selskaber fra USA og Europa udfører sammen et projekt for udnyttelse af olien, og myndighederne i Tchad forbyder alle og enhver at modsætte sig dette.
Som Maij-Weggen har sagt, så drejer det sig ikke for os om at fordømme kategorisk, men om at sende en beslutsom melding. Yorongar, der tilhører oppositionen, og som skulle komme her og tale om befolkningens forbehold over for dette projekt, er blevet arresteret, og det kan vi ikke tolerere. Vi skal udnytte de redskaber, vi har ifølge Lomékonventionen og alle Kommissionens pressionsmidler, men også vores Parlaments internationale publikum til at kræve, at regeringen i Tchad løslader fængslede personer og for at opnå, at de involverede firmaers projekter underlægges en reel demokratisk kontrol.

André-Léonard
Fru formand, det er mere end et år siden, jeg her i salen fortalte om den himmelråbende mangel på respekt for menneskerettighederne i Tchad, der er mærket af tredive års krig og forskellige aggressioner. På trods af løfter fra lederne i Tchad om at overholde menneskerettighederne er situationen hele tiden blevet værre, og i dag er den specielt bekymrende. Journalister beskyldes for bagvaskelse og kastes i fængsel for at have erklæret, at ansvarlige politikere har begået underslæb. Det var også årsagen til, at parlamentsmedlemmet Yorongar blev arresteret.
Regeringen i Tchad skal vide, at den ikke ustraffet kan fortsætte denne undertrykkelsespolitik. Den bør endvidere gøre en ende på sine militære aktiviteter i den sydlige region. Vil den i øvrigt fortsætte olieudvindingsprojektet, kan den kun gøre det, hvis menneskerettighederne overholdes, og det samme gælder reglerne for beskyttelse af miljøet. Sker det ikke, bør der være planlagt sanktioner, for Unionen kan ikke på ubestemt tid lukke øjnene for de afskyeligheder, der begås i dette land, der hører ind under Lomékonventionen.

Van Bladel
Fru formand, for godt ti år siden modtog jeg på avisens redaktion daglige pressemeddelelser om titanstriden mellem Hussein Habré og hr. Debry, med skiftende støtte fra Libyen og somme tider Frankrig, for i Auso-området lå mineralerne klar til udvinding. I den seneste tid har der i landet hersket nogen stabilitet under Debry, men desværre, fru formand, er landet stadig nr. fem på listen over de fattigste lande; det er forståeligt, at et sådant land vil udnytte sine kilder. Derfor har et internationalt konsortium i samråd med relevante organisationer fremsat et forslag, som Verdensbanken i sidste instans skal godkende. Ved gennemførelsen af dette projekt, er jeg blevet forsikret om, anvendes der ultramoderne teknik, således at der ikke kan ske, hvad der skete i Nigeria. Jeg kan imidlertid ikke frigøre mig for det indtryk, at den offentlige mening om dette projekt alligevel påvirkes negativt af det nigerianske drama. Jeg mener, at netop Verdensbankens involvering er en garanti for en ordentlig gennemførelse.
Fru formand, i mellemtiden har jeg fra pålidelige kilder hørt, at de to arresterede journalister er løsladt. Naturligvis opfordrer jeg også til løsladelse af vores parlamentarikerkollega. Det ville da være godt, hvis kontakten vedrørende dette land kunne forløbe gennem AVS. Hvad gør denne AVS-delegation egentlig, hvis den ikke fører den rette dialog på det rette tidspunkt? I øvrigt mener jeg ikke, at dette beslutningsforslag er underbygget på begge sider, og jeg kan derfor ikke stemme for det.
Pakistan:

Van Dam
Fru formand, Sokrates skulle drikke af giftbægeret, fordi det hævdedes, at han havde fornærmet guderne. En sådan beskyldning var på hans tid et probat middel til at få én, som man levede i ufred med, dømt. Der var dødsstraf for gudsbespottelse. Selvom Sokrates levede i den græske oldtid, viser det sig, at en sådan lovgivning stadig eksisterer. Således misbruger man i Pakistan regelmæssigt islamlovgivningen for at afgøre personlige mellemværender. På grundlag af en enkelt beskyldning om bespottelse af Muhammed kan der idømmes dødsstraf. Naturligvis er en sådan religionslov i strid med vores retsfølelse, og naturligvis ville vi helst have, at denne ophæves. Vi må i hvert fald vende os imod den uberettigede anvendelse af disse love, hvorved uskyldige borgere kan dømmes til døden.
Pakistan vil gerne respekteres som en moderne nation, men viser sig stadig ikke at tage elementære retsregler alvorligt. Et land, som vil deltage i verdenssamfundet bør i det mindste udvise respekt for de mindretal, som bor inden for dets område, herunder religiøse mindretal. I 1991 blev der i Pakistan indført religionslove, som i praksis udgjorde en alvorlig trussel mod de religiøse mindretal i landet. I de forløbne år er mange kristne arresteret anklaget for misbrug af navnet Muhammed. Et antal af disse blev allerede myrdet i fængslet af fanatiske muslimer. Det er imidlertid ikke blot for de kristne, at denne lov udgør en trussel. Også andre ikke-muslimer og endda muslimer, som oplever deres tro på en anden måde end Ahmady'erne, lever i konstant angst for, at de vil blive lokket i fælden af religionslovene.
I praksis viser det sig, at disse anklager ligesom i oldtiden kan anvendes til at afgøre personlige mellemværender. Når først mennesker er anklaget, kan de næppe undslippe dommen. Som det seneste eksempel kan nævnes Ayub-Massih, som af sin nabo blev beskyldt for blasfemi. Denne nabo havde i årevis haft en konflikt med ham om et stykke jord. Efter arrestationen blev han for nylig idømt dødsstraf af underretsdommeren. I mellemtiden har han appelleret dommen, men desværre er også dommere ved højere domstole ofte bange for at frikende én, som er anklaget for blasfemi. En dommer, som gjorde det sidste år, blev myrdet kort tid efter, sandsynligvis af den grund.
I denne uge blev det bekendtgjort, at den kristne Shafik Massih i slutningen af maj efter et skænderi om en elektricitetstilslutning blev anklaget for blasfemi. Ganske vist er der også i Pakistan megen modstand mod disse blasfemilove. Men mærkeligt nok kunne muslimer, som demonstrerede for denne lov, roligt gøre, hvad de ville, medens kristne, som protesterede imod loven, hårdhændet blev pågrebet af oprørspolitiet.
I beslutningsforslaget, som forhåbentlig om lidt vil få bred støtte i Europa-Parlamentet, vil vi opfordre den pakistanske regering til at ophæve blasfemiloven eller i det mindste moderere den. I hvert fald må den pakistanske regering sørge for, at alle borgere får en ærlig rettergang i deres land.
Samarbejdsaftalen mellem Den Europæiske Union og Pakistan, som Kommissionen i øjeblikket forbereder, taler om respekt for menneskerettighederne og demokratiske principper som grundlag for aftalen. Vi anmoder Kommissionen om ved indgåelsen af denne samarbejdsaftale udtrykkeligt at henlede opmærksomheden på denne krænkelse af retten og bagefter også udtrykkeligt holde øje med den.
Hvis Pakistan opfylder disse betingelser, kan samarbejdet mellem Den Europæiske Union og Pakistan fortsættes. Hvis Pakistan mod forventning ikke opfylder dem, må det have konsekvenser for handelsforbindelserne mellem Den Europæiske Union og Pakistan. Det må ikke være således, at Kommissionen har gode forbindelser med et land, hvor religiøse mindretal systematisk undertrykkes og tilsidesættes.

Lenz
Fru formand, jeg vil gerne knytte et par bemærkninger til. Det er ikke atomprøvesprængningerne, der beskæftiger os, men et onde, der ofte langsomt og gerne sniger sig ind, som af og til begynder stille, men ofte ender galt, nemlig diskrimineringen af religiøse mindretal. Det onde opstår ikke kun på grund af statsreligioner, men også på grund af en forkert opfattet fundamentalisme, der f.eks. udnytter en sådan blasfemilov, som anvendes strengt. I Pakistan er dette onde blevet farligt og tydeligt på grund af den katolske biskop John Josephs død, men situationen i Pakistan var også emnet for en arbejdsgruppe under det tyske katolikstævne i sidste uge, også uden at man vidste, hvad der ville ske.
Mindretal udmærker sig ofte ved forskellige faktorer: etniske forskelle, forskellige religioner, sprog eller kultur. I den forbindelse er det ikke altid kun én faktor, der spiller ind. Religion misbruges for at undertrykke ytrings- og pressefriheden, for at påvirke domstole og retspleje, for at udøve vold ved hjælp af politi og fanatiske grupper. Vi vil gerne udtrykke vores store bekymring over for den pakistanske regering, endnu før Europa-Parlamentets høring om samarbejdsaftalen, der ganske vist er udsat p.t, men dog er forestående. Vi vil støtte alle bestræbelser på at udforme lovene sådan, at menneskerettigheder, demokratiske bestræbelser og retsstatsprincippet garanteres, og at der også er religionsfrihed for alle, der ønsker at leve fredeligt i deres land.
Jeg har fået fortalt, at den pakistanske regering vil gøre sig tilsvarende bestræbelser. Sikkert er det, at dødsstraffen p.t. er udsat. Når det forholder sig sådan, så ønsker vi, at vores beslutning betragtes som støtte til dem, der ønsker at udforme Pakistan som en moderne stat i en - indrømmet - vanskelig politisk situation. Men uden atombomber, tak! I den forbindelse vil jeg også gerne minde om, at grundlæggeren af Pakistan, Mohammed Ali Jinnah, repræsenterede idéen om lighed for alle religioner. Jeg håber, at det moderne Pakistan vil tage den til sig!

Hallam
Fru formand, på vegne af De Europæiske Socialdemokraters Gruppe vil jeg gerne bifalde dette forslag til beslutning. Jeg ved, at min kollega, Anita Pollack, i regi af den sydøstasiatiske delegation har rejst dette spørgsmål ved en række lejligheder under besøg og delegationsmøder med embedsmænd fra og i Pakistan.
Sidste år tog jeg hen for at besøge Pakistans EU-ambassadør og rejste en række sager for ham. Hans svar var dengang: «Hør, vi har denne enorme befolkning, adskillige millioner mennesker, og De er kun i stand til at overbringe mig seks sager«. Men i de sidste tolv måneder er det blevet umådeligt klart, at §295(c) i den pakistanske straffelov, der handler om dødsstraf, bliver misbrugt, og det sker ofte for at afgøre familiefejder, ofte på meget tvivlsomme retsgrundlag med kun fire vidner; og den anvendes ofte til at forfølge ikke blot kristne men også andre mindretal i Pakistan.
Nogle af beretningerne om, hvad der foregår, når disse sager bliver bragt for retten, er ret så gruopvækkende. Ved en domstol mødte en gruppe lokale op og begyndte at bygge en galge uden for retsbygningen for at gøre det absolut klart, at hvad der end måtte ske i retten, så ville de pågældende derefter blive lynchet. Så vi står over for en alvorlig situation.
Jeg ønsker imidlertid at gå hele vejen med dette. I næste måned skal vi drøfte Berger-betænkningen om kulte og sekter. I næste måned vil vi se på Oostlander-betænkningen om muslimsk fundamentalisme. Jeg vil håbe, at vi, når Parlamentet her ser på disse to betænkninger, handler fornuftigt og sikrer, at vi ikke vedtager nogen forslag til beslutning eller nogen proklamering, der kan bruges som bevis for, at vi her i Den Europæiske Union er andet end et eksempel, en strålende ledestjerne for den religiøse tolerances verden.

Mann, Thomas
Fru formand, siden blasfemiloven fra 1986 har religiøse mindretal i Pakistan, de kristne og amadimuslimerne, fået indskrænket deres borgerrettigheder. Loven foreskriver dødsstraf og fængsel på livstid for misbrug af profeten Mohammeds navn og udnyttes nådesløst til forfølgelse af religiøse mindretal.
Sharia-loven af 1991 gælder kun for muslimer, motiverer til overgreb på anderledes tænkende, og kvinder, dér er især ikkemuslimske kvinder hårdt ramt af fundamentalistisk politik, isoleres de fuldstændig fra samfundet. En anden form for diskriminering er det delte valgsystem. Jeg har informationer som næstformand for Europa-Parlamentets SAARC-delegation. Dér har muslimer kun mulighed for at vælge muslimske kandidater, mindretal kan kun vælge repræsentanter fra deres egne rækker, og konsekvensen er følgende: I de kristnes landsbyer mangler der gader, el- og vandforsyning, og adgangen til rent vand er endda helt umulig. Blasfemiloven burde ikke bare mildnes, men afskaffes. Vi forventer, at Pakistan finder vejen tilbage til den vision, statens grundlægger, Mohammed Ali Jinnah, havde, og at landet langt om længe realiserer menneskerettighederne.
Guinea-Bissau:

Taubira-Delannon
Fru formand, det er nu ti dage siden, konflikten brød ud, og stadig er der ingen, der ved, hvor mange, der er døde, hverken på den ene eller den anden side.
Denne konflikt er sunket ned i sit følge af håbløst forudsigelige konsekvenser: epidemier, der rammer byerne, flygtende befolkningsgrupper, der skræmmer nabolandene og ustabilitet i området, hvor en forlængelse af denne tilstand kun kan være bekymrende.
Konflikten forløber endvidere i en sammenhæng, der er sørgeligt bekendt, mærket af fattigdom og med ringe adgang til uddannelse, sundhedsfaciliteter og anden offentlig service.
Men som Janus har fattigdommen to hoveder. Den fremmer en kultur for de opfindsomme og en ny solidaritet, men den vander samtidig gunstige områder for enhver form for smugleri. Det er rigtigt, at vilkårene for et anstændigt liv ikke fuldstændigt fjerner smugleriet (her er det nok at se, hvor godt handelen med narkotika og også andre sorte markeder trives i Europa), men de udtørrer delvist den sump, fra hvilke disse aktiviteter næres.
Et andet stort problem, som også er en stor risiko for, at denne konflikt kan virke ind på stabiliteten, er, at den næres af en hundredårig etnisk solidaritet, skønt de afrikanske nationer er mindre end fyrre år gamle, og at denne hårdnakkede solidaritet i det væsentlige skyldes den afkoloniseringspolitik, der blev ført mod slutningen af den krigeriske europæiske ekspansionisme, og som især bestod i efter lineal at trække geostrategiske linjer snarere end at tage hensyn til de menneskelige realiteter. Blandt de allerseneste årsager finder vi også en stagnation i politikken for en koordineret udvikling.
Men under alle omstændigheder er disse landes grænser etablerede og anerkendte på et internationalt grundlag, og vi kan ikke se andet end, at konflikten og en tilbagevenden til freden i Guinea-Bissau afslører, at de eneansvarlige er den demokratisk valgte statschef i Senegal med bistand fra statschefen i Gambia.
Det er op til vores Parlament at anvende sin moralske autoritet og politiske vægt til at sørge for, at en regional institution som f.eks. Organisationen for Afrikansk Enhed kan gribe ind i konflikten, sikre en våbenhvile og bevare freden.

Mendes Bota
Fru formand, Guinea-Bissau tilhørte allerede førhen gruppen af de fattigste lande på kloden og er derfor af og til blevet brugt som den ideelle genstand at vise frem i reportager om den tredje verdens elendighed. I de sidste tolv dage har Guinea-Bissau til lyden af raketter og maskingeværer fra en militær opstand, som er blevet imødegået af den lovlige regering og dens allierede i nabolandene Senegal og Guinea, været på mediernes forside over hele verden.
Status kunne ikke være værre: landets hovedstad er ved at blive fysisk ødelagt, befolkningen er på massiv flugt til nabolandene, med oplysning om 6.000 flygtninge i Dakar og mange, som Lissabon og Kap Verde samler op, dramatisk mangel på fødevarer og lægemidler, hundreder af døde civile og et ukendt antal faldne soldater.
At den væbnede kamp varer ved, antyder også, at det har været vanskeligt at generobre magten, selvom det er ved at ske, hvilket også siger noget om, at der er en ikke uvæsentlig ligevægt i styrkeforholdet. Der må hurtigst muligt etableres en gensidig våbenhvile som forhåndsbetingelse for forhandlinger. Men det må undgås, at der kommer for mange mæglere til, således om det ser ud til i øjeblikket. Den befinder sig en mission fra Gambia; Fællesskabet af Portugisisktalende Lande har tilbudt at mægle i konflikten; i Europa-Parlamentets beslutningsforslag appellerer man til EU og FN om at gribe ind. Men en konflikt mellem afrikanere bør løses af afrikanere, hvorfor OAU synes at være den rigtige instans til at klare det.
Selvom det ikke har været fuldendt, har Guinea-Bissau dog i nogle år været et demokrati. Stabiliteten i Vestafrika kræver en genoprettelse af den forfatningsmæssige orden, der har sit vigtigste udtryk i præsident Nino Vieira. Men hos ham ligger det politiske ansvar for at undgå for enhver pris, at en gemen militær konflikt udvikler sig til en gammel, velkendt og endeløs guerillakrig, således som erfaringen fra kolonitiden burde have belært historien om, at det vil blive. De eneste, der vinder på dét, er dem, der sælger våben, medens det er folket, der taber.

Apolinário
Fru formand, ærede medlemmer, fru kommissær, situationen i Guinea-Bissau er kompleks, flydende og udsat for konstante politiske skift. Derfor skal dette beslutningsforslag læses med den omtanke, som de har, der bekræfter principperne og fremfor alt appellerer om fred.
En fred, der er nødvendig for at komme de tusinder af flygtninge til hjælp, thi først i dag er den første humanitære hjælp på vej gennem Bafatá, takket være den indsats og generøsitet, som de portugisiske væbnede styrker, Røde Kors og de kirkelige institutioner og hjælpeorganisationerne har udvist, med aktiv støtte fra Den Europæiske Union. En fred, som Rådet har appelleret om, især som følge af den indsats, som Portugal, Frankrig, formandskabet og de andre medlemsstater har ydet; en fred, som Hans Hellighed Paven har appelleret om og forskellige internationale organisationer; en fred, som Fællesskabet af Portugisisktalende Lande i går var samlet til møde i Lissabon for at befordre; en fred, med henblik på hvilken Gambias udenrigsminister har begivet til Bissau for at mægle.
Europa-Parlamentet anmoder om, at den forfatningsmæssige orden genoprettes, at man nedlægger våbnene, og at der søges en fredelig løsning på en alvorlig intern og regional konflikt, at der oprettes en forfatningsmæssig og demokratisk orden inden for rammerne af Guinea-Bissaus politiske institutioner i respekt for dette lands territoriale integritet. Derfor henvises der i beslutningsforslaget til OAU's og FN's rolle.
Endelig vil jeg gerne benytte lejligheden til at nævne Kommissionens øjeblikkelige beredvillighed til at støtte den humanitære hjælp og også til at fremhæve Portugals rolle, i samarbejde med Senegal og Kap Verde, i repatrieringen af flygtningene, hvoraf hovedparten stammede fra EU's medlemsstater. Flygtningene og befolkningen er jo det første, som vi bekymrer os om.

von Habsburg
Fru formand, den, der kendte Guinea-Bissau førhen, ved, hvilke grunde der er til den nuværende krise. For få årtier siden levede befolkningen endnu relativt godt, den var måske ikke rig, der var heller ikke nogen omfattende udvikling, men portugiserne præsterede virkelig noget dér, som de bør være stolte af. Landet blev derefter ødelagt af korruption og på grund af international intervention. Jeg tror, at man ganske enkelt må indrømme, at f.eks. miljøbeskyttelsen i dag i det hele taget er dårlig.
Da jeg var dér - det er snart længe siden - da kunne befolkningen på øerne, f.eks. Bissago-øerne, virkelig leve. Da havde de nok at spise, og nu er det hele ødelagt på grund af miljøforureningen. Det er prisen for en samvittighedsløs regerings store investeringer - den nuværende har været meget bedre, men den har hidtil skullet betale regningen. Vi bør gøre alt for at hjælpe den virkeligt meget sympatiske befolkning fra Guinea-Bissau med at komme på rette vej igen.

Girão Pereira
Fru formand, ærede kolleger, jeg vil først takke hr. Otto von Habsburg for hans ord om portugisernes indsats i Guinea-Bissau. Jeg vil ikke udtale mig om de interne politiske problemer i Guinea-Bissau, jeg vil ikke kommentere deltagelsen af Senegals og Guineas hære i denne konflikt, om betimeligheden heraf eller deres mulige territoriale appetit med hensyn til Guinea-Bissau.
Det vigtige er, som det er blevet sagt, at den forfatningsmæssige orden genoprettes et stadig fattigere land, at demokratiet overlever, og at oppositionspartierne i praksis har mulighed for at spille med i det demokratiske spil på lige fod med magten, noget, der faktisk ikke har været tilfældet.
Men det er også vigtigt, at Den Europæiske Union yder hjælp i denne krise. Jeg vil her gerne erindre om den hurtighed, hvormed Den Europæiske Union har ydet hjælp ved at frigøre midler til flygtninge, og jeg vil gerne bede Den Europæiske Union om, at den stadig har opmærksomheden henledt på dette problem, ikke blot ud fra et politisk synspunkt, men også fra et humanitært. Der er stadig tusinder, der flygter fra Guinea-Bissau til nabolandene, til de europæiske lande, især, og som behøver vores hjælp og hjælpen fra Kommissionen.

Novo
Fru formand, fru kommissær, selvom de data, der ville gøre en grundig og objektiv analyse mulig af forholdene, som de har udviklet sig i Guinea-Bissau, endnu ikke er kendt i deres fulde omfang, vil vi imidlertid med det samme beklage de alvorlige hændelser, der går for sig i landet, og særlig det store antal ofre, der allerede har været en følge heraf.
Vi vil ligeledes udtrykke vores ønske om, at guineanerne - og ikke andre - ved politiske midler og uden yderligere blodsudgydelse hurtigt kan finde en varig løsning på denne konflikt inden for demokratiske rammer.
Vi glæder os imidlertid over, at det i rette tid har været muligt at gennemføre repatrieringen af mange udenlandske statsborgere, navnlig portugisere, hvis liv var i fare. Vi er samtidig ikke uvidende om den dramatiske situation, som mange guineanere befinder sig i, hvilket stiller omgående krav til Den Europæiske Union om at vise dem sin solidaritet ved at forstærke den humanitære hjælp og ikke mindst fødevarehjælpen.

Cresson
Ærede parlamentsmedlemmer, jeg vil forsøge at svare på Deres spørgsmål.
Først det alvorlige spørgsmål, dødsstraffen. Under sin samling i 1998 vedtog De Forenede Nationers menneskerettighedskommission en ny resolution angående dødsstraffen, som alle EU-landene var medinitiativtager til. Resolutionen forpligter især alle de lande, der endnu ikke har afskaffet dødsstraffen til - jeg citerer - "gradvist at begrænse antallet af forbrydelser, der kan medføre denne straf, at indføre et forbud mod henrettelser med henblik på definitivt at afskaffe dødsstraffen og at offentliggøre oplysninger om anvendelse af denne straf«.
Unionen, der betragter afskaffelse af dødsstraffen som en integreret del af sin menneskerettighedspolitik, fortsætter for øjeblikket sit arbejde med henblik på vedtage retningslinjer for de aktiviteter, der skal iværksættes over for tredjelande.
Jeg kommer nu til det andet spørgsmål, om Ækvatorialguinea. Kommissionen er meget bekymret over udviklingen af situationen i dette land. Efter et bevæbnet angreb den 21. januar 1998 på adskillige militære installationer på øen Bioko i Ækvatorialguinea blev 117 personer arresteret, anklaget for opstand, og dømt af en militærdomstol den 25-29. maj i Malabo. Militærdomstolen afgav sin dom den 1. juni. Den dømte 15 af de anklagede til døden, som De allerede selv har fremhævet, og adskillige andre til fængselsstraffe på mellem 6 og 26 år.
Kommissionen vil fortsætte med at følge udviklingen i situationen tæt, i nært samarbejde med de medlemsstater, der er i området, og den vil fortsætte dialogen med de nationale myndigheder med henblik på at undgå krænkelser af menneskerettighederne, og at fremme og styrke den skrøbelige demokratiske proces i landet.
Kommissionen opretholder de etablerede vilkår for gradvist at genoptage samarbejdet med Ækvatorialguinea, især ved at anvende midler fra den syvende EUF. Vilkårene indebærer reelle fremskridt, hvad angår menneskerettighederne, de demokratiske principper og retsstaten i overensstemmelse med artikel 5 i den fjerde Lomékonvention.
Jeg kommer nu til problemet i Indonesien og Timor. Kommissionen glæder sig over de beslutninger, der er taget af præsident Habibie, med henblik på at reformere det politiske landskab i Indonesien og afholde valg i 1999. Den vurderer i øvrigt, at det er vigtigt at øge tempoet, for reformerne for at sikre en hurtig genrejsning af den indonesiske økonomi.
Jeg lægger særlig vægt på åbningen, hvor den indonesiske regering ser ud til ville fremlægge beviser i spørgsmålet om Østtimor. Jeg håber, at denne demonstration af åbenhed snart vil føre til en samlet løsning, der er retfærdig og acceptabel på internationalt plan.
Kommissionen har hele tiden deltaget i FUSP-møderne med henblik på en løsning på spørgsmålet i Østtimor. Den har især støttet FN's generalsekretær og hans særlige udsending, ambassadør Markers indsats.
Kommissionen har ligeledes støttet opfordringen fra Rådets "Generelle anliggender« den 8-9. juni, i hvilken man kræver løsladelse af Xanana Gusmão og alle andre politiske fanger, et besøg, trojkaen aflagde i Østtimor samt en øjeblikkelig genoptagelse af diskussionerne i FN-regi.
Jeg vil nu gå videre til det spørgsmål, jeg har fået angående Tchad. Kommissionen følger opmærksomt udviklingen i menneskerettighedssituationen i landet. Især har vi fulgt arrestationen af Yorongar og forskellige journalister meget tæt. En rådgiver fra delegationen er til stede i retssalen, hvor processen foregår. Ifølge de seneste oplysninger er de to anklagede journalister blevet løsladt, og Yorongars stilling undersøges nu i lyset af de kommentarer, hans advokater har fremsat angående irregulære forhold i forbindelse med ophævelsen af hans parlamentariske immunitet. På et mere generelt plan undersøger Kommissionen muligheden for at identificere og iværksætte konkrete aktiviteter til fordel for respekt for menneskerettighederne i dette land.
Hvad angår bekymring over problemer med sikkerheden i den sydlige del af landet, har der ifølge vores informationer siden den aftale, der blev indgået mellem parterne i begyndelsen af maj måned, ikke været nævneværdige alvorlige hændelser. Det ser altså ud til, at de militære aktiviteter ligger stille, mens forhandlingerne fortsætter.
Jeg kommer nu til Pakistan. Kommissionen er klar over, at der er problemer med forfølgelser, som tilhængere af andre trosretninger regelmæssigt udsætter især religiøse kristne minoriteter for. Kommissionen følger, via sin delegation i Islamabad og de medlemsstater, der er repræsenterede i Pakistan, disse spørgsmål tæt og undersøger de enkelte hændelser med de pågældende myndigheder i landet.
Religionsfriheden er sikret ved artikel 20 i Pakistans forfatning og ved artikel 1 i samarbejdsaftalen mellem Det Europæiske Fællesskab og Pakistan, underskrevet den 22. april 1998. Artiklen lyder som følger: "Respekten for demokratiske principper og menneskerettighederne, sådan som de er defineret i den internationale menneskerettighedserklæring, inspirerer Fællesskabets og den islamiske republik Pakistans interne og eksterne politik og udgør et afgørende element i denne aftale«.
Kommissionen vil bevare sin overvågning, hvad angår alle menneskerettighedsspørgsmål. Den vil ved hjælp af sine bistandsog udviklingsprogrammer være årvågen med henblik på at hjælpe de fattigste og dårligst stillede befolkningsgrupper i Pakistan.
Jeg kommer nu til det sidste spørgsmål angående Guinea-Bissau. Europa-Kommissionen deler kommentarerne indeholdt i forslagene til beslutning fremlagt af Europa-Parlamentet. Kommissionen følger opmærksomt udviklingen af situationen i Guinea-Bissau, og den er bevidst om de problemer, civilbefolkningen netop nu står over for på grund af mangel på fødevarer, medicin og vand.
Kommissionen og dens Kontor for Humanitær Bistand indsamler oplysninger fra diverse humanitære organisationer, der er til stede i området, for at blive i stand til at kunne yde en effektiv og hurtig humanitær bistand til de forviste befolkningsgrupper.
Kommissionen støtter den forhandlingsindsats, der er indledt af forskellige medlemsstater og regionale ledere, og den opfordrer parterne i konflikten til at forhandle en definitiv våbenhvile.
EU-Kommissionen er parat til at genoptage samarbejdet med Guinea-Bissau, så snart dette land er tilbage på demokratiets vej.

Formanden
Mange tak, fru kommissær Cresson!
Forhandlingen under ét er afsluttet.
Afstemningen finder sted kl. 17.30.

Formanden
Næste punkt på dagsordenen er forhandling under ét om følgende beslutningsforslag:
B4-0599/98 af Oostlander og Lenz for Det Europæiske Folkepartis Gruppe om den internationale straffedomstol; -B4-0606/98 af de Vries for Det Europæiske Liberale og Demokratiske Partis Gruppe om den internationale straffedomstol; -B4-0625/98 af Swoboda m.fl. for De Europæiske Socialdemokraters Gruppe om den internationale straffedomstol; -B4-0639/98 af Aglietta m.fl. for Gruppen De Grønne i Europa-Parlamentet om den internationale straffedomstol; -B4-0648/98 af Dell'Alba m.fl. for Europæisk Radikal Alliance om den internationale straffedomstol; -B4-0673/98 af Puerta m.fl. for Den Europæiske Venstrefløjs Fællesgruppe/Nordisk Grønne Venstre om den internationale straffedomstol
Oostlander
Fru formand, hver gang initiativer som dette tages op, må vi tænke tilbage på den kendsgerning, at det alt sammen begyndte med, at visse medlemsstater flygtede fra deres ansvar, da spørgsmålet om Jugoslavien blev taget op. Dengang blev der nærmest for et syns skyld foreslået en international straffedomstol for Jugoslavien, og ingen havde troet, at det ville blive til noget, undtagen vores afdøde kollega, Alexander Langer, som i sin tid forelagde en udmærket betænkning derom. Nu er vi kommet så vidt, at vi takket være de involverede dommeres og offentlige anklageres store indsats, allerede ved Jugoslavien-domstolen, er kommet videre og endda er ved at forberede en international straffedomstol i al almindelighed. Det er meget mere, end nogen nogen sinde havde forventet, tror jeg. At det er kommet så vidt, er et slag for enhver afstumpet realpolitik, som mener, at moral og ret skulle være irrelevant for udenrigspolitik. Derfor befinder hele det udenrigspolitiske område sig så fjernt fra borgerne, som oplever ret og moral som deres daglige virkelighed.
Denne domstol henleder vores opmærksomhed på, at grænsen mellem førelse af realpolitik og krigsforbrydelser ofte meget let overskrides. Oprettelsen af denne domstol er en vældig god forebyggende foranstaltning, således at regeringschefer og ministre er klar over, at heller ikke de kan gå for vidt ud fra dette realpolitiske motiv, og at de kan dømmes, hvis de fortsætter på dette spor.
Det er derfor udmærket, at denne domstol vil kunne garantere sin uafhængighed, hvorved det heller ikke vil være således, at f.eks. de, der har vetoret i Sikkerhedsrådet, pr. definition er straffri. Hvad det angår, er Amsterdam-traktaten et godt eksempel, som gør hver medlemsstat opmærksom på, at man skal opretholde retsordenen, og at man ellers kan forvente sanktioner.
Den nederlandske regerings tilbud om at placere straffedomstolen i Haag er naturligvis udmærket. Det er også praktisk på grund af tilstedeværelsen af andre internationale domstole. Men jeg håber, at dette for den nederlandske regering vil være anledning til at indse, at dette tilbud også forpligter til ikke at fortsætte ad en vej, som fører til mere national navlebeskuelse, men som medfører, at man virkelig ser sig selv som den, der viderefører Hugo de Groots tradition, og som også selv hele tiden tydeligere er sig det internationale ansvar bevidst.
Derfor vil vores gruppe gerne støtte beslutningsforslaget, inklusive de to tilføjelser fra hr. De Vries' side.

Cars
Fru formand, Europas liberale er stærkt engagerede for at opnå en permanent international krigsforbryderdomstol. Vi er glade for, at sagen er kommet så langt, som den er.
På to punkter forstår vi ikke, hvorfor flertallet i Parlamentet ikke vil dele vores synspunkt. Vi synes, at alle krigsforbrydelser skal bedømmes ligeligt, uanset om de er blevet begået i en borgerkrig eller i en konflikt mellem to stater. Hvorfor vil Parlamentet ikke støtte dette? Vi synes, at anklagere skal have en selvfølgelig ret til selv at bestemme, om der skal rejses tiltale. Hvis han har det samme materiale og ved, at han har en kriminel foran sig, så er det den anklagers pligt i al normal juridisk praksis at rejse tiltale. Hvorfor vil flertallet i Parlamentet ikke støtte det krav fra de liberale? Det vil jeg gerne have, at De, som nu har ordet efter mig, giver mig et tilfredsstillende svar på.

Dell'Alba
Fru formand, fru kommissær, jeg har her et kort, der som medlem af Senegal-delegationen giver mig adgang til FAO-bygningen, hvor diplomatkonferencen for Tribunalet afholdes. Jeg sender en varm tak til Jacques Baudin, justitsminister og formand for Senegal-delegationen for at have vist mig en sådan ære og ydet mig denne tjeneste.
Derimod har hverken Kommissionen eller Rådet accepteret, at observatører fra dette parlament deltager i denne konference. Det er et så ekstraordinært fortilfælde, at jeg for alle tilfældes skyld vil meddele mine kolleger det. Tilsyneladende, siger man mig, har Ministerrådet på henvisning fra Kommissionen afslået at lade os deltage i tre dage i Rom for at bevidne det engagement dette parlament konstant har udvist for Tribunalet.. Vi vedtog en beslutning for tre måneder siden; der eksisterer en gruppe, der kalder sig Amici Curiae , og som samler mere end 60 parlamentsmedlemmer; vi har oprettet budgetposter og vi har altid støttet Kommissionens og Rådets indsats. Og så kan vi ikke tage til Rom, hovedstad i en medlemsstat, fordi emnet falder ind under den anden og tredje søjle!
Dette er en situation, hvor jeg føler alvoren. Jeg håber, dette parlament vil kunne gøre status over dette under trilogen og alle vores interinstitutionelle forhandlinger og kontakter, for det forekommer mig at være et meget, meget alvorligt fortilfælde, og det kan Kommissionen ikke have været uvidende om.
Det var formen, som jeg mener er vigtig. Hvad angår indholdet, er det selvfølgelig nødvendigt at støtte denne beslutning. Det er nødvendigt at Tribunalet bliver oprettet i Rom. Vi skal støtte ændringsforslagene fra den liberale gruppe, især den der handler om Tribunalets kompetence under interne konflikter, og som bestrides kraftigt af de arabiske og af visse asiatiske lande, som vil modsætte sig forslaget, selvom disse konflikter udgør en integreret del af Genève-konventionerne og skal udgøre en del af Tribunalets jurisdiktion. Gid den må blive uafhængig og effektiv: Dét er opgaven, og her har vi Unionens engagement. Ærligt talt, så kunne vi godt have været sparet for denne bommert.

Sauquillo Pérez del Arco
Fru formand, indledningen til Verdenserklæringen om Menneskerettighederne, der blev vedtaget for 50 år siden, sagde bl.a., at tilsidesættelse af og foragt for menneskerettighederne har ført til barbariske handlinger, der har oprørt menneskehedens samvittighed.
Nu er den diplomatiske konference i Rom med henblik på oprettelse af en permanenent international straffedomstol endelig i gang. Med udsigt til denne historiske mulighed for at skabe en institution, der er i stand til at straffe de barbariske handlinger, der stadig begås, læser jeg med rædsel i pressen, at OSCE har mistanke om, at der er ved at blive oprettet koncentrationslejre i Europa.
Det internationale samfund har taget udfordringen op om at supplere sit juridiske system ved at bane en institutionel vej for en universel bevidsthed, der centreres om menneskerettighederne.
Opgaven er vanskelig, fordi der ikke er en tekst, man er enige om. Der er ikke engang en verdensomspændende aftale om den fremtidige domstols universelle kompetence, og derfor er Kinas argumenter for kulturel undtagelse foruroligende. Der er nødvendigt med det størst mulige antal staters overbevisning uden smålighed - ikke kun de vestliges overbevisning men også deres, som ganske givet endnu ikke er sikret.
Det er vanskeligt, fordi svinestregernes verdenshistorie har udvidet kataloget af de forbrydelser, som domstolen burde have kompetence over, med seksualforbrydelser mod kvinder i krigstid, rekruttering af mindreårige, brug af visse typer våben, etnisk udrensning osv., og ud fra et retsteknisk synspunkt er det vanskeligt, fordi statutten skal være resultatet af en effektiv kombination af latinske og angelsaksiske retlige traditioner.
Alle disse vanskeligheder kan medføre, at diskussionerne på en uendelig og ufrugtbar konference trækker ud i det uendelige, men over for disse vanskeligheder har vi nogle aktiver:
For det første de tidligere mislykkede forsøg, der viser behovet for at gøre det rigtigt denne gang. Ad hoc-domstolenes resultater vedrørende Rwanda og det tidligere Jugoslavien er ikke tilfredsstillende. Det, der er sket i Cambodja, i Argentina og i Chile f.eks., og det der sker i Kosovo i øjeblikket, viser med al mulig tydelighed behovet for at etablere en permanent og effektiv straffedomstol, som kan overvinde fortidens fejl.
For det andet den sociale opbakning, som projektet hviler på. De ikke-statslige organisationers mobilisering har bragt Folkeretskommissionens domstolsprojekt ud på gaden og gjort det til et ufravigeligt krav. De 800 NGO'er, der er repræsenteret i Rom, holder det civile samfunds flamme tændt, og deres blotte tilstedeværelse gør lederne opmærksomme på, at de på basis af populismen og demagogien forsvarer et begreb, der nogle gange er hengemt fra den nationale suverænitet, som ikke har befolkningernes støtte.
Derfor mener socialdemokraterne, at der ikke kan være fred uden retfærdighed, vi anser det for en pligt, at konferencen i Rom bliver vellykket og vi støtter denne beslutning og de ændringsforslag, som er blevet fremsat.

Ullmann
Fru formand, fru kommissær, siden Nürnberg-tribunalet påbegyndte sit arbejde, har det været klart, at der til den nye internationale retsorden, som skulle skabes efter de to verdenskrige, også måtte høre en domstol, hvor personer kunne anklages og i givet fald straffes for lovovertrædelser i forbindelse med statskriminalitet. Men først nu er vi nået til det punkt, hvor denne domstol skal ændres fra et ad hoc-initiativ til en permanent institution. Det glæder mig meget, og det er en stor tilfredsstillelse for mig at se af teksten i beslutningerne, især i det fælles beslutningsforslag, at der er enstemmighed vedrørende tre centrale spørgsmål i Parlamentet.
For det første: anklagerens uafhængighed. Anklagerens uafhængighed både af Verdenssikkerhedsrådet og af de nationale domstole, der kommer til udtryk i definitionen af den nye internationale straffedomstols vigtigste forhold og i indordningen af denne internationale domstol under FN. Denne indordning kan naturligvis ikke betyde en underordning under FN's Sikkerhedsråd. Gid dette initiativ fra Parlamentet må bidrage til, at dette århundrede ikke kun bliver husket som statskriminalitetens århundrede, retsødelæggelsens århundrede, organiseret og udøvet på vegne af staten og statsorganerne, men også bliver retsfornyelsens århundrede.

Carnero González
Fru formand, jeg mener, at vi herfra først og fremmest burde støtte den internationale koalition af mere end 800 ikke-statslige organisationer, som i ægte udøvelse af borgerdiplomati har opnået at regeringerne sætter sig ned for at forhandle oprettelsen af en international straffedomstol.
En international straffedomstol som selvfølgelig vil have en præventiv diplomatisk virkning i det omfang den for det første er fuldt ud uafhængig af FN's Sikkerhedsråd, og for det andet i det omfang den har en uafhængig anklagemyndighed, som på eget initiativ kan indlede og gennemføre undersøgelser, og for det tredje i det omfang den har en iboende og universel jurisdiktion.
Det er beklageligt, at nogle lande som f.eks. USA forsøger på at udvande resultaterne af den diplomatiske konference, der finder sted i Rom. Men det ville være endnu mere beklageligt, hvis nogle medlemsstater i Den Europæiske Union lod sine officielle holdninger ude af betragtning og tilsluttede sig den amerikanske regerings bestræbelser. Det er allerede negativt, at Unionen ikke har haft en fælles holdning i overensstemmelse med traktaten, hvad angår denne diplomatiske konference. Parlamentet burde have været på konferencen, som hr. Dell'Alba har sagt.
Og til sidst vil jeg sige til hr. Cars, at han kan regne med vores støtte til de ændringsforslag, han har fremsat, fordi de går i retning af, at den internationale straffedomstol bliver en effektiv realitet.

Ferrer
Fru formand, vi har allerede sagt det mange gange: Vores planet har brug for en international straffedomstol, der kan sætte en stopper for straffriheden for dem, der gør den civile befolkning til genstand for ødelæggelse og anvender tortur og massevoldtægt som krigsvåben, og også kan fremme befolkningernes tilgivelse og forsoning, fordi retfærdigheden sker fyldest.
Derfor er der store forventninger til konferencen i Rom. Vi ved dog, at der stadig er mange forhindringer, der skal overvindes for at komme til enighed, især hvad angår dens uafhængighed og jurisdiktion. Derfor er det godt, at Parlamentet endnu en gang opløfter sin røst for i dette tilfælde at opfordre medlemsstaterne i Den Europæiske Union og Kommissionen til at gøre de strategier, som Parlamentet gentagne gange har forsvaret, til sine egne.
Men det er også godt at Parlamentet lade sin stemme høre - det er nødvendigt, at det lader sin stemme høre - for at protestere over og beklage, som de forrige talere har gjort det, at Parlamentet er den store udeblevne på denne konference, når vi fra starten havde bedt om, at man lod os finde frem til en løsning, der gav os mulighed for at være repræsenteret og tage den plads, som vores arbejde gennem årene for denne domstol og for en international retfærdighed for freden berettiger til.

Musumeci
Fru formand, Den Nationale Alliance stemmer ja til det fælles beslutningsforslag om oprettelsen af en international straffedomstol. Det siger sig selv, at det er en historisk chance. Det er dog en beslutning, der kommer på et sent tidspunkt, og som bestemt ikke er tilstrækkelig til, at Europas fravær går i glemmebogen, eftersom Europa altid har nægtet at godkende noget som helst konkret initiativ, ikke alene de initiativer, der tog sigte på at forhindre folkemord, forbrydelser mod menneskeheden og krigsforbrydelser på dets eget område, men også dem, der havde det formål ubønhørligt at dømme og straffe de direkte og indirekte gerningsmænd til sådanne forbrydelser.
Det lader mærkeligt nok til, at Europa ønskede at standse det historiske ur ved Nürnberg-processen, som om der ikke har flydt blod på europæisk jord siden da; blod fra hundredtusinder af ofre, heriblandt kvinder, børn og civile. Mange af de ansvarlige er stadig ustraffede og på fri fod, og de bliver måske endda æret og respekteret, også af det officielle Europa, som hidtil har nøjedes med lejlighedsvise og verbale fordømmelser.
Lad os håbe, at den diplomatiske konference i Rom, der netop afholdes i forbindelse med oprettelsen af en international straffedomstol, vil være det sidste skridt hen imod dette vigtige, men sene tiltag. Det er nødvendigt at neutralisere og afvise eventuelle forsøg på at forhindre dette fra dem, der har interesse i, at alt forbliver som før. Det er dog forkasteligt, at EuropaParlamentet ikke vil være til stede, da Parlamentet kunne have spillet en meget vigtig rolle på denne konference. Vi håber også, at oprettelsen af straffedomstolen, der på en effektiv måde vil komplettere de nationale retssystemer, bliver en del af en ny politisk situation, hvor Europa endelig får sin egen udenrigs-, sikkerheds- og forsvarspolitik. Hvis denne vigtige målsætning var blevet forfulgt med den samme ihærdighed, som man udviste med hensyn til den fælles valuta, ville der have været meget færre ofre her i vores nabolande i de seneste par år. Og her tænker jeg på de uskyldige ofre, som nu beder Europa-Parlamentet om retfærdighed og ikke om hævn.

Cresson
Ærede parlamentsmedlemmer, diplomatkonferencen i Rom bør fuldende og godkende en konvention med henblik på at oprette Den Internationale Strafferet. Da det kun er tre dage siden, konferencen åbnede, er det svært at udtale sig om dens eventuelle resultater. Diplomatkonferencen varer, som De ved, til den 17. juli. EU's medlemsstater deltager aktivt i forhandlingerne, for at der kan blive vedtaget en konvention, der kan indstifte en uafhængig og handlekraftig retsinstans.
Kommissionen er repræsenteret på konferencen i Rom ved en observatør. Den har ved mange lejligheder udtalt sig til fordel for at oprette en international, uafhængig og effektiv strafferet. I en tale holdt for De Forenede Nationers Menneskerettighedskommission den 17. marts understregede Kommissionen, repræsenteret ved Bonino, det vigtige i at tage beslutninger i Rom, og ikke stille sig tilfreds med procedureresultater.
Jeg tror, man kan sige, at det første skridt, der er taget - som det allerede er blevet understreget, takket være et vedholdende pres fra et stort antal NGO'er - er vigtigt. Det er selvfølgelig en situation, der endnu er skrøbelig, og som vi skal forsøge at styrke. Jeg hørte godt, hvad Dell'Alba sagde, og jeg skal nok huske at sige det til den kompetente kommissær, men det er rigtigt, at vi uden tvivl kunne forestille os procedurer, inden for hvilke man kunne organisere en bedre information og en større gennemsigtighed.

Formanden
Mange tak, fru kommissær Cresson!
Forhandlingen under ét er afsluttet.
Afstemningen finder sted kl. 17.30.

Formanden
Næste punkt på dagsordenen er beslutningsforslag (B4-0609/98) af Bertens og André-Léonard for Det Europæiske Liberale og Demokratiske Partis Gruppe om Cambodja.

Goerens
Fru formand, vedligeholdelsen af status quo i Cambodja er ikke i nogens interesse. Europa-Parlamentet anmoder Cambodja om at respektere Paris-aftalerne, det vil sige de vilkår, på hvilke landet selv har skrevet under, hverken mere eller mindre.
Blandt disse vilkår indgår afholdelse af frie valg i år, oprettelse af et valgregister, at politiske partier får mulighed for at deltage i den demokratiske proces og ikke udelukkes. Når det er sagt, kan jeg kun repetere de udtalelser, jeg havde lejlighed til at fremsætte i Udvalget om Udenrigs-, Sikkerheds- og Forsvarsanliggender, der havde bedt mig være ordfører på en betænkning til udtalelse angående en aftale om en ny generation mellem EU og Cambodja. Vi har allerede afbrudt møderne om denne aftale, indtil Cambodja er parat til at respektere det princip, det selv har skrevet under på i Paris-aftalerne. Vi forlanger intet umuligt af dette land. Vi gør ikke andet end at minde om de vilkår, der for kort tid siden åbnede lovende perspektiver.
Det er altså op til Cambodja at løsne situationen op. Det samme kan siges om støtten til den demokratiske proces, det vil sige til frie valg, planlagt for i år. Kommissionen er blevet opfordret til at blokere tilskuddene, så længe betingelserne for at kunne afholde frie valg, der er dette navn værdigt, endnu ikke er opfyldt.

Kinnock, Glenys
Fru formand, jeg er blevet udpeget som EU's særlige udsending ved de kommende cambodjanske valg. Det er ikke blot en ære for mig men også for Europa-Parlamentet.
Jeg er naturligvis forhippet på, at disse valg skal udgøre et konstruktivt skridt henimod demokrati i det land, og de bør bestemt ikke blive en meningsløs gestus fra Hun Sens regimes side. Det er ikke sandsynligt, at jeg vil være imødekommende, eftersom jeg i sidste ende er ansvarlig for at redegøre for EU's holdning til dette valg.
Men vi må huske på, at dette, uanset hvordan den aktuelle politiske situation ser ud i Cambodja, er det første valg, der er udskrevet i Cambodja. Det er ikke noget internationalt påtvunget intiativ men et initiativ, der er kommet fra Cambodja selv. Det er denne faktor, som vi må anerkende her i Parlamentet. Og vi er som en del af det internationale samfund - Den Europæiske Union - blevet bedt om at give den væsentlige støtte, der er brug for ved valg.
Vi er til stede for at sikre en effektiv registreringsproces, for at udøve en streng overvågning af valget og give alle politiske partier adgang til medierne. 80 % af stemmerne er allerede blevet registreret, og 15 langtidsobservatører er allerede til stede. 80 korttidsobservatører fra EU og 85 bilateralt fra medlemsstaterne vil blive bragt i stilling over hele Cambodja. Fra andre stater vil der komme yderligere observatører, der tilbyder teknisk bistand. UNDP koordinerer den tekniske bistand, og FN's valgbistandssekretariat koordinerer observatørholdet. Vi har allerede forhandlet adgang for medierne, og EU-medieeksperter er blevet indsat for at sikre, at dette sker.
Dette er resultater. Men jeg er fuldt bevidst om, at der er lang vej endnu. EU overvåger ikke dette valg med henblik på at godkende processen uden videre. Vi er til stede for at sikre, at der er tale om frie og retfærdige valg. Hvis dette ikke er tilfældet, vil det være vores pligt at sige til, og jeg vil ikke tøve med at gøre det.
Som viceminister i udenrigsministeriet, Derek Fatchett, sagde i sidste uge i det britiske parlament, vil det være en fin dom, vi skal afsige, og en, som EU må være rede til at afsige. Jeg vil om nogen være rede til at afsige denne dom, og jeg har i sinde at anføre et observatørhold, der er engageret i at sikre, at Den Europæiske Union indtager en uafhængig og rimelig holdning til disse valg.

Habsburg-Lothringen
Fru formand, fru kommissær Cresson, jeg tror, at vi på baggrund af den aktuelle og uopsættelige debat måske for sidste gang har mulighed for endnu en gang grundigt at overveje EU's finansielle investeringer i forbindelse med valget i Cambodja, der immervæk beløber sig til næsten EUR 10 millioner, og at se, hvilke betingelser disse penge anvendes under.
Når jeg f.eks. læser i listen over investeringer, at en stor del anvendes til støtte og uddannelse af journalister i regionen Cambodja og også i selve landet, så må jeg - som enhver, der kender noget til situationen - sige, at det er enormt svært, fordi de sidste oppositionelle journalister blev dræbt senest ved det sidste statskup, og der p.t. kun er regeringstro journalister dér.
Det glæder mig meget, når fru Kinnock siger, at der også er specialister fra vores side dér, som forsøger at sætte skik på medierne. Men jeg nærer dog en vis tvivl om det, og vi bør virkelig tænke grundigt over vores engagement på dette område. Der er endnu et punkt, som man efter min mening også bør tænke grundigt over, nemlig vores samarbejde med USA. USA har indtaget et klart standpunkt i forbindelse med landets engagement ved valget i Cambodja og har en meget distanceret holdning hertil. USA er bestemt lige så interesseret i en ægte demokratiseringsproces, som vi er, og jeg mener, at man så bør lave en aftale med USA og indtage en fælles holdning.

Bertens
Fru formand, Unionen er rede til at yde et betydeligt bidrag, det har hr. Habsburg allerede sagt, ikke blot til valget, men også til demokratiet i Cambodja. Det gjaldt også for valget i 1993, hvor jeg selv hørte til de europæere, som tog dertil under ledelse af hr. Cheysson. Men det gælder også nu, og på forhånd siger jeg til Glenys Kinnock: Good luck, see you in the headlines , håber jeg.
Men til gengæld må vi også bede de cambodjanske herskere om noget, valget har naturligvis først mening, hvis de resulterer i en troværdig autoritet. Unionen skulle kun have lov at støtte dette valg, hvis i hvert fald betingelserne for virkelig at afholde demokratiske valg opfyldes. I Cambodja, lad os være ærlige, opfyldes disse betingelser endnu ikke, og det skyldes ikke praktiske problemer i landet; at et demokratisk valg er umuligt, skyldes foreløbig manglende vilje fra Hun Sens side, som ikke overholder Paris-aftalerne. Hr. Goerens har talt derom.
Unionen skal være helt tydelig. Valget den 26. juli kan kun anerkendes, hvis et minimum af betingelser er opfyldt. Kommissionen må ikke medvirke til svigagtige valg. Ellers ville Hun Sen med urette få legitimitet, og hvis vi sender en delegation af observatører og endog ECU 10.000, betyder det ikke, at vi dermed også godkender resultatet. Alligevel håber jeg, at det vil være et godt resultat.

Cresson
Ærede parlamentsmedlemmer, Den Europæiske Union har fordømt den voldelige bortvisning af premierminister prins Ranariddh samt de voldsomheder, der blev begået i juli 1997. Den støtteaktion til afholdelse af valg, som blev besluttet ved en fælles aftale mellem Kommissionen og medlemsstaterne, og som beløber sig til ECU 10, 4 millioner, har til hensigt, under meget strenge betingelser, at give den cambodjanske regering de nødvendige midler til på en god måde at gennemføre en hel valgperiode, som denne gang forløber på Cambodjas ansvar og takket være det internationale samfunds støtte.
Hvis betingelserne for frihed og lighed ikke overholdes, forbeholder Kommissionen sig ret til at suspendere støtten efter samråd med medlemsstaterne og på baggrund af reglerne i den økonomiske aftale, som blev underskrevet i Phnom Penh den 16. januar 1998. Den Europæiske Unions diplomatiske indsats, som er foregået sideløbende med initiativerne fra gruppen af lande, som kaldes »Cambodjas venner«, ASEAN-trojkaen og FN, især hvad angår overholdelse af menneskerettighederne, vil forsat være koncentreret om de mest egnede metoder for en pluralistisk valgdeltagelse.
I den forbindelse vil EU fortsat være særligt årvågen med hensyn til procedurespørgsmål, registrering af partier, det konstitutionelle råds virke, som især vedrører kontrol af og regelmæssigheden i de afholdte valg, samt risikoen for en genopblusning af volden over for medlemmer af oppositionen. De seneste dages begivenheder efter processen mod prins Ranariddh og Kong Sihanouks benådning udgør således vigtige etaper for at vurdere, hvordan den politiske situation udvikler sig, og for at gøre det muligt for det internationale samfund og EU's institutioner at vedtage passende retningslinjer med henblik på det forestående valg.
Hertil skulle det kommende møde i gruppen »Cambodjas venner«, som finder sted midt i juni måned 1998 i Phnom Penh, give de nødvendige elementer, der gør det muligt for det internationale samfund at vurdere om valgforberedelsen opfylder de krævede betingelser, således at alle de politiske partier frit kan udtale sig i løbet af den vigtige valgkampagne. Kinnock talte for et øjeblik siden om et system til valgassistance. Jeg vil derfor ikke komme ind på dette punkt. Observation på både lang og kort sigt er sikret via de 95 observatører, der er stillet til rådighed. Medlemsstaterne skal bilateralt udnævne endnu flere observatører, samlet under bestemmelsen om EU's observatørkorps. Et nært samarbejde med FN i alle faser af organisation og gennemførelse af disse valg skal i Cambodja sikres af et hold EU-eksperter, som instrueres af Kommissionens tjenestegrene.

Formanden
Mange tak, fru kommissær Cresson!
Forhandlingen under ét er afsluttet.
Afstemningen finder sted kl. 17.30.
(Mødet udsat kl. 17.25 og genoptaget kl. 17.30

Afstemning (fortsættelse)
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er den fortsatte afstemning fra i dag ved middagstid.
Betænkning (A4-0207/98) af Rothe for Udvalget om Forskning, Teknologisk Udvikling og Energi om meddelelse fra Kommissionen om energi for fremtiden: Vedvarende energikilder - hvidbog vedrørende en strategi- og handlingsplan på fællesskabsplan (KOM(97)0599 - C4-0047/98)
(Forslaget til beslutning vedtoges)

Carnero González
Fru formand, efter at have konsulteret de forskellige parlamentariske grupper - og hvis det ikke var ubelejligt - ville jeg mundligt foreslå, at der i første omgang stemmes om ændringsforslag 3 til punkt 3 i denne fælles beslutning som en tilføjelse til det punkt 3 og i anden omgang, at der udelukkende stemmes fra den begyndelse, der siger: «opfordrer regeringerne i Libanon, Syrien og Israel osv.« indtil den første reference til Mellemøsten, det vil sige, der stemmes om den som en tilføjelse, og det drejer sig kun om følgende del af ændringsforslaget: «opfordrer regeringerne i Libanon, Syrien og Israel til at genoptage og videreføre de afbrudte fredsforhandlinger i overensstemmelse med de relevante resolutioner fra FN's Sikkerhedsråd og de principper, der blev fastsat på Madrid-konferencen om Mellemøsten«. Derfra ville vi lade resten af teksten falde ud.
(Forslaget til beslutning vedtoges)

Sakellariou
Fru formand, jeg vil gerne spørge, om Parlamentets forretningsorden tillader, at der defineres nye grænser i Europa, for det er det, der er tale om i dette nr. Parlamentet har i sin uendelige visdom defineret en ny grænse i Europa.

Formanden
Hr. Sakellariou, det var et bidrag til diskussionen, og den er afsluttet nu!
(Forslaget til beslutning vedtoges)

Ahlqvist og Wibe
Ligesom Helmut Kohl og Jacques Chirac mener vi, at alt for mange beslutninger, som kunne være taget på nationalt niveau, nu er overført til EU-niveau. Vi mener, ligesom de to ovennævnte, at subsidiaritetsprincippet skal have et reelt indhold.
Denne betænkning behandler udviklingen af vedvarende energikilder på en alt for detaljeret måde. Det bliver lidt absurd, når det i betænkningen foreslås, at f.eks. mærket »guldsolen« skal uddeles til forskellige ferieområder og lignende for at opmuntre brugen af vedvarende energikilder. Skal EU virkelig beskæftige sig med sådan noget?
Vi mener, at beslutninger, som vedrører energipolitikken, skal træffes på nationalt niveau. Der er intet at vinde på, at energipolitikken gøres overstatslig. Vi stemmer derfor imod denne betænkning.

Apolinário
Min støtte til Rothe-betænkningen om vedvarende energikilder har en regional og national baggrund, som jeg benytter lejligheden til at fremhæve.
Det er kun muligt i parksis at opfylde det mål, der blev fastsat på topmødet i Rio, at begrænse af CO2-emissionerne, og overholde de forpligtelser, der blev fastsat i Kyoto, hvis hver enkelt medlemsstat gennemfører en rationel energipolitik og fremmer produktion af vedvarende energi, der i Den Europæiske Union kun udgør 1, 3 % af den samlede energiproduktion (5, 3 %, hvis vi medtager vandkraften), med tal for Portugal på henholdsvis 6 % og 15, 7 % (med vandkraft).
Den Europæiske Union har påtaget sig at øge procentdelen af vedvarende energi, inklusive vandkraft, fra 5, 3 % til 15 % inden år 2010. Denne målsætning kan kun nås med nye støttemekanismer til de vedvarende energikilder som solenergi, vindenergi, biomasse, fotovoltaik - og derfor vigtigheden af den støttefond , som flertallet af parlamentsmedlemmerne ønsker.
I Algarve, med en solstråling på mellem 1782 Kwh/m2 (Sagres) og 1896 Kwh/m2 (Tavira) og mellem 2800 og 3100 soltimer årligt, et privilegeret område for produktion af vindenergi - mellem Rogil og Sagres - og med et enormt potentiale for produktion af biomasse, navnlig i forbindelse med svinehold og skovdrift, på Monchique, udgør de vedvarende energikilder et værdifuldt politisk valg. Derfor vigtigheden af de initiativer, der er taget i denne retning af Den Europæiske Union, af regeringen, af kommunerne og af samfundet som helhed.

Caudron
 Jeg vil allerførst lykønske vores kollega Mechtild Rothe for kvaliteten i det udførte arbejde og for hendes realisme. Jeg vil ligeledes forklare, hvorfor jeg stemmer for forslaget.
Jeg hører til dem, der var positivt indstillet over for Kyoto-topmødets hensigter. Det handler nu om at tage forholdsregler for at kunne gøre erklæringerne om de gode hensigter fra denne konference troværdige.
Som Rothe, mener jeg, at det mål, Kommissionen har fastsat for vedvarende energikilder er et minimum, og at vi bør få præciseret medlemsstaterne planer og strategier, og især må vi blive klar over deres vilje til at opfyldes Kommissionens krav.
Jeg deler ligeledes min kollegas bekymring i forbindelse med den indsats, der skal gøres på solenergiområdet og i forbindelse med alternative energikilder inden for landbruget. I forbindelse med disse energikilder skal vi undersøge deres økologiske fordele, hvilket vi godt tør sige, ikke altid bliver gjort.
I denne alvorlige situation, både hvad angår miljø, og hvad angår knaphed på vedvarende energikilder på mellemlang og lang sigt, er det nødvendigt at udarbejde incitamenter for de offentlige og private aktører i denne afgørende og vitale sektor.
Endelig vil jeg slutte min tale med et indlæg om dette forslags politiske karakter ved at anføre, at Den Europæiske Union således bør fremstå som en model for resten af verden, hvad angår økologisk politik. Der er ikke tale om at belære de andre, men nærmere om at vise, at EU udtaler sig og handler til gavn for alle og søger at finde svar for de kommende generationer.
Jeg er lige ved at tro, at vores overlevelse afhænger af dette.

Cushnahan
I de seneste år er det kommet til at stå klart, at ikke-vedvarende energikilder ikke i sig selv kan opfylde vores behov på tilfredsstillende vis. Både medlemsstaternes regeringer og andre grupper i EU har rejst spørgsmål om de fossile brændstoffers fortsatte tilgængelighed og den begrænsede karakter af forsyningen af sådanne ressourcer som olie. Desuden kan et ukontrolleret forbrug af ikke-vedvarende energi bidrage direkte eller indirekte til miljøproblemer som drivhuseffekt, luftforurening og andre potentielle katastrofescenarier.
Derfor støtter jeg udviklingen af vedvarende energikilder inden for rammerne af EU. Forslaget om at fordoble det samlede forbrug af vedvarende energi inden 2010 kan få en betydelig indvirkning på den fremtidige kurs for Den Europæiske Unions energipolitik. Jo mere vores afhængighed af ikke-vedvarende energikilder såsom fossile brændstoffer mindskes, jo nærmere er vi ved at skabe et vedvarende og miljøvenligt energiprogram. Derfor bifalder jeg forslaget om at øge investeringerne i vedvarende energi.

Deprez
Nødvendigheden af at styre den økonomiske udvikling ind på et spor, som ikke bringer de kommende generationer i fare synes mere og mere indlysende for os alle. Hvidbogen, som vi i dag skal udtale os om, er endnu et bevis herpå.
De fossile brændstoffer, som er kilden til den ekstraordinære økonomiske og industrielle udvikling, som startede i vores lande for 150 år siden, udgør nu en erkendt risiko for menneskeheden, i og med, at deres anvendelse uden mådehold og en eksponentiel produktion af CO2 kan ændre klimaet mærkbart i de kommende årtier. Derfor er det vigtigt at fremme de vedvarende energikilder og søge at finde den nødvendige støtte til at introducere dem på markedet inden for rammerne af det, Hvidbogen kalder »en startkampagne«.
Ud fra dette synspunkt mener jeg det er rigtigt at understrege, at på trods af inkompatibiliteten med forslagene til reform af den fælles landbrugspolitik, indeholdt i Agenda 2000, kan idéen om at tredoble energianvendelsen af biomassen give en del af løsningen til de EU-landmænd, som tvivler på deres fremtid og i dag overvejer en eventuel omlægning. I den mulige udnyttelse af biomassen ligger der helt afgjort en mulighed, der skal undersøges nærmere, for den er et samlingspunkt for mange vigtige områder inden for Den Europæiske Union, herunder en bæredygtig udvikling, fælles landbrugspolitik og udvidelsen.
Når dette er sagt, har vores ordfører, som det mange gange er blevet omtalt her i Parlamentet, klogt fremhævet nødvendigheden, af en beskatning på fællesskabsplan af ikke-vedvarende energikilder. En dag må og skal CO2 -afgiften se dagens lys!
Til sidst vil jeg sige, at jeg er overbevist om, at fremkomsten af vedvarende energikilder og den fulde udfoldelse af en bæredygtig udvikling i sig selv udgør enorme muligheder for arbejdspladser af alle typer og på alle niveauer.
Det er derfor uden forbehold at jeg giver min støtte til Hvidbogen, sådan som den er blevet ændret via det beslutningsforslag, vi har fået forelagt.

Hyland
Jeg anmoder indtrængende Europa-Kommissionen og Rådet om at koordinere deres indsats på en struktureret og strømlinet måde, således at der kan udformes en langsigtet energipolitik, der styrker irske og europæiske landbrugspolitikker og politikker til udvikling af landdistrikter. Dette bør virkeliggøres, efterhånden som forhandlingerne mellem medlemsstaterne og EU om den fælles landbrugspolitiks fremtid efter år 2000 finder sted.
Det er klart, at vedvarende energi fortsat vil spille en mere direkte rolle i mange virksomheder og industrigrene i vores samfund. Vi bør anerkende, at anvendelsen af vedvarende energi som en landbrugsudvikling også tilbyder et stort potentiale. Hvis vedvarende energi anvendes til udvikling af landbrug og landdistrikter på en miljøvenlig måde, er der et stort potentiale for at skabe vedvarende arbejdspladser som en direkte følge af en maksimeret anvendelse af vores landressourcer.
Vi kan ikke nægte, at alternative energiprogrammer baseret på den korrekte anvendelse af vedvarende energi tilbyder landbrugerne nye måder, hvorpå de kan tjene penge af deres jord. Dette bør ske, eftersom den uundgåelige reform af den fælles landbrugspolitik understreger betydningen af at producere ikke-fødevareafgrøder. Hvis vi er seriøse med at ville fremme foranstaltninger til udvikling af landdistrikter og bevare så mange familielandbrug som muligt på vores jord, så må vi etablere en samordnet vedvarende energipolitik, der vil hjælpe med til at styrke det irske landbrug og skabe beskæftigelse i landdistrikter.
Det oplyses, at en positiv indvirkning af at indføre omfattende vedvarende energiprogrammer er en reduktion af CO2 emissionerne, der skulle falde med 402 millioner t om året. Inden for EU tegner de vedvarende energikilder sig for nærværende for 6 % af det samlede energiforbrug. Dette tal er ganske enkelt for lavt, og der vil være behov for betydelige investeringer, hvis der skal ske en ekspansion i stor stil i denne sektor.

Krarup
Rothe-betænkningen er i mange henseender sympatisk. Men dens forslag rummer flere problemer. Først og fremmest dens manglende realisme i forhold til EU's indre marked for energi. Betænkningens løsningsmodel i forhold til det indre marked er en EU-defineret energibeskatning. Jeg kan ikke tilslutte mig den løsning. Udover at jeg er modstander af EU-beskatning, vil en energirelateret beskatning næppe have store chancer for at blive gennemført på EU-niveau, da industrien vil henvise til, at den ikke har råd til sådanne øgede udgifter. I bedste fald vil det sidstnævnte forhold betyde, at den vedvarende energisektor vil få øget sine skattefinansierede EU- og nationale tilskud. Samtidig vil storaftagerne af energi kunne fortsætte med at indkøbe billig kul- og atomenergi på det EU-liberaliserede energimarked. Dermed vil deres incitament til at gennemføre energibesparende foranstaltninger være begrænset.
Den eneste mulighed for at få gennemført de positive intentioner, som Rothe-betænkningen indeholder på energi-miljøområdet, går via medlemslandenes adgang til at beslutte og gennemføre nationale målsætninger for energiområdet. Det nytter ikke, at et EU-land kan pålægge sine energiproducenter at producere en vis mængde energi via vedvarende energi, mens de største energiaftagere i landet frit kan importere billig energi fra udlandet - det er i realiteten en undergravning af de nationale producenters økonomi.
Derfor kan jeg ikke støtte Rothe-betænkningen.

Lindqvist
Betænkningen indeholder gode forslag om en overordnet handlingsplan for at fordoble den vedvarende energis andel af energiforbruget. Bioenergi, solenergi og vindkraft skal være stammen i dette. Atomkraften skal fases ud.
Det er godt med overordnede mål på EU-niveau og på andre niveauer, f.eks. FN, men energipolitikken er og skal i hovedsagen være et nationalt anliggende. Det er vigtigt, at Sverige har kontrol over sine egne naturressourcer og ikke sælger ud af energiog naturressourcer, som kan styre den svenske udvikling udefra.

Seppänen, Sjöstedt og Svensson
Vi har stemt for betænkningen, da vi er enige i dens positive syn på alternative og vedvarende energikilder. Der er dog også dele af betænkningen, som vi modsætter os. Hertil hører kravene om en fælles skattepolitik, fælles politik på skovbrugsområdet samt kravet om, at energi skal have et specielt kapitel i traktaten.
Situationen i Mellemøsten
Díez de Rivera Icaza
Der er ingen tvivl om, at der i Middelhavsområdet er mange konfliktområder, som kræver uopsættelige fredsløsninger: Algeriet, Palæstina, Israel osv. At støtte, stimulere og være bekymrede for fredsprocessens udvikling i Mellemøsten er ikke en tilstrækkelig årsag til at manipulere kendsgerningerne og at »mele sin egen kage«. Der er nogle, der er nødt til at tænke over forløbet, over årsagerne til forværringen, over den tilsyneladende ufordragelighed og autisme mellem de nuværende ledere. Også over det håndgribelige resultat af Den Europæiske Unions økonomiske støtte, over Palæstinas status og dets institutioners demokratiske kontrol samt over den beskæftigelse, som den modtagne økonomiske støtte har skabt.
Det er fornuftigt at tale med Jordan, finde en udvej for den europæiske inkompetence i forhold til Algeriet, forstå islam bedre, favorisere befolkningens direkte dialog og måske indlede successionsprocesser. Det gav jeg allerede udtryk for, da præsident Rabin kom til Bruxelles. Det er ikke muligt, at den tragedie ikke har været til gavn for noget, ligesom det ikke er acceptabelt, at de europæiske midler ikke er til gavn for folket. At Cisjordan og Gaza stadig er i den samme økonomiske og sociale situation er uforklarligt og alarmerende. Jeg vil slutte med at sige, at det derfor er fornuftigt, at vi alle tænker tingene igennem en gang til.

Wolf
Jeg vil gerne benytte lejligheden i denne debat til at gøre opmærksom på, at en gammel tanke fortjener at blive genoplivet i betragtning af den kritiske situation, som udviklingen i Mellemøsten bevæger sig hen imod. Det er tanken om en »Helsinki-proces« for Middelhavsområdet og Mellemøsten.
Som hovedelementer i denne proces vil jeg gerne fremhæve:
1.De første skridt til en omfattende tematisering (sikkerhed, menneskerettigheder, økonomisk samarbejde og fælles udvikling).2.Inddragelsen af alle potentielle konfliktparter og interesserede magter uden nogen form for diskriminering.3.Den parallelle udvikling af sociale dialogformer sideløbende med de officielle forhandlinger.4.Den fleksible tidsramme, der endnu kan udvikles på mellemlangt sigt.5.En højtkvalificeret og motiveret diplomatisk styring. Gennem en tilpasset overføring af disse elementer til problematikken vedrørende Middelhavsområdet og Mellemøsten bør vi europæere langt om længe åbne dialogen med de andre partnerlande, der kommer på tale (inklusive USA og Japan)!- WTO-konference
Lukas
FPØ er af den opfattelse, at aftalen om landbrugshandel skal forberedes omhyggeligt, men at en udvidelse mod øst på nuværende tidspunkt afvises på grund af de mangelfulde forberedelser.
Derfor undlader FPØ at stemme med henblik på nr. 10.

Souchet
I forbindelse med den fælles beslutning om Verdenshandelsorganisationen, som netop er blevet vedtaget, noterer jeg mig at Parlamentet, som var opfyldt af generøs og bydende entusiasme ved underskrivelsen af Marrakesh-aftalen, langsomt opdager de ekstremt tunge og negative konsekvenser for de EU-landene, og at vi kun var nogle få om at sige dette ved aftalens indgåelse.
Således har Rocard selv, i forbindelse med det sidste møde i den paritetiske forsamling AVS-EU, taget afstand ved at omtale Marrakesh-traktaten som en dårligt forhandlet aftale, som blev indgået for hastigt, havde flere alvorlige mangler og at man det var nødvendigt at nyforhandle idet mindste en del af aftalen.
Dette lidt sene klarsyn, som besværliggør enhver forbedring af aftalen, der blev vedtaget af hovedparten af landene i det internationale samfund, kan genfindes i denne tekst til beslutning, som markerer en mærkbar ændring i Parlamentets tone, idet Parlamentet lader til at have opdaget teknikken med at sætte spørgsmålstegn, som systematisk styrer WTO's system over for de eksisterende hovedregler for den eksterne handelspolitik.
Hvordan skal vi bevare den kulturelle europæiske undtagelse over for Verdenshandelsorganisationens mekanismer ? Hvordan skal vi bevare EU's politik for udviklingshjælp ? Hvordan skal vi undgå, at den voldsomme internationale konkurrence favoriserer de producenter, der ikke overholder de nødvendige sociale og miljømæssige normer ? De første bedømmelser, der er afgivet af Verdenshandelsorganisationens paneler, kan ikke berolige os i den retning. Det, vi ser fungere, er den brutale logik af det system, som Kommissionen underskrev i Marrakesh og som den bidrager til at udforme.
Vores gruppe har støttet hovedparten af de ændringsforslag, som insisterede på nødvendigheden af at forsvare de regionale handelspræferencer som udviklingsinstrument. WTO ønsker, at de skal forsvinde under påskud af, at de udgør uacceptable brud på princippet om ikke-handelsdiskrimination og medfører konkurrenceforvridning. Erfaringen med de fire Lomé-konventioner kan modbevise denne vurdering.
Vores gruppe har ligeledes støttet de forskellige ændringsforslag, som sætter spørgsmålstegn ved den laden-stå-til politik, EU's institutioner har ført i WTO-regi, som mangedobler de indrømmelser, der er gjort uden nævneværdige kompensationer.
Secchi-betænkningen
Habsburg-Lothringen
Fru formand, så meget som det er nødvendigt at gennemføre fælles principper om beskatning i et indre marked, så meget er det dog også nødvendigt at indtage et klart standpunkt mod den herskende tendens til snigende skattestigninger, som der er i EU-landene. Det vil f.eks. kun nytte lidt at lukke skattesmuthuller, som de så smukt kaldes, i Unionen, hvis der samtidig skal være tilstrækkeligt med attraktive finanscentre på verdensplan.
Virkelig mobil spekulationskapital vil dermed strømme ud af Europa, men de ærlige og flittige borgeres opsparing vil dog forsat blive udhulet. Den enorme vækst i spekulationskapitalen skyldes bl.a. den for høje beskatning af penge, som strømmer ind i produktionsprocessen. De såkaldte skattely virker ikke konkurrenceforvridende på det indre marked, men det gør de for høje virksomheds- og forbrugsskatter snarere. Jeg har talt imod dele af betænkningen, fordi den forbigår den virkelige problemstilling.
I dag er der stater i Unionen, hvor afgiftsbelastningen nærmer sig 50 %-mærket. Vores klare mål må altså være en tydelig nedsættelse af denne belastning. I den forbindelse gælder subsidiaritsprincippet om, at staten ikke har ret til først at skrue belastningen i vejret og derefter igen at uddele gaver til sine borgere via en omvej, der er lig med et dyrere bureaukrati.
I den forbindelse vil jeg minde om den amerikanske nationaløkonom, Arthur Laffer, der har bevist, at tendensen til indkomstsskjul stiger progressivt fra en afgiftsbeskatning på over 25 %. Måneskinsarbejdet er en logisk følge heraf.

McKenna
Fru formand, jeg vil gerne påpege, at denne betænkning dybest set accepterer hele idéen om globalisering, det indre marked, absolut frihandel og den frie bevægelighed for kapital. Vi forsøger at arbejde med de problemer, som alt dette skaber. Vi er nødt til atter at indføre et vist niveau af kontrol med kapitalen og ikke blive det fuldstændigt åbne område for de multinationale, som Europa er ved at blive til.
Med etableringen af det indre marked er det dybest set op til Bruxelles at kontrollere alting, nemlig indirekte beskatning, nationale budgetter, rentesatser og selskabsskat. Derefter vil det blive indkomstskatten og skattemæssig harmonisering. Jeg har store vanskeligheder med alt dette og mener, at vi vælger den forkerte tilgang.

Bonde og Sandbæk
Vi kan ikke støtte Secchis betænkning, da den lægger op til en harmonisering af skatterne, som vil flytte skattekroner fra Danmark. Vi mener derimod, at det er fornuftigt at koordinere skattesatserne mellem medlemsstaterne, men det skal være en minimumsregulering og ikke harmonisering.

Cassidy
Der findes ikke noget sådant som skadelig skattekonkurrence i EU. Idéen bag det indre marked var at tilskynde til konkurrence ved at fjerne hindringer for den frie bevægelighed for varer, tjenesteydelser, penge og mennesker. Resultaterne har helt klart været gavnlige. Så hvis fri konkurrence er gavnlig inden for disse andre områder, hvorfor skulle den så være skadelig inden for skatteområdet?
Europa-Kommissionens meddelelse »En pakke til tackling af skadelig skattekonkurrence i Den Europæiske Union« er den forkerte recept for en ikke-eksisterende sygdom. Nogle medlemsstater beklager sig over det lave selskabsskatteniveau i Irland, den manglende kildeskat i Luxembourg og om de manglende sociale bidrag (skat på arbejdspladser) i Danmark. Der er endog nogen, der beklager sig over det uretfærdige ved det relativt lave indkomstskatteniveau i Det Forenede Kongerige (de overser den øgede skattebyrde, der hviler på britiske borgere efter valget af Labour-regeringen). De hører aldrig briterne beklage sig over det lave forbrugsskatteniveau i Frankrig, Spanien, Italien og Portugal, selvom man kunne hævde, at lave afgifter på alkohol og tobak er skadeligt - navnlig for vores medborgeres helbred.
For mig er den korrekte analyse af skattemæssig konkurrence ikke, at nogle lande har for lave skatter. Det er, at de lande, der beklager sig mest højlydt, især Frankrig og Tyskland, har alt for høje skatter. Som britisk medlem af Europa-Parlamentet så jeg gerne skattebyrden reduceret i disse lande til de britiske niveauer. Høje skatter og "socialbidrag« ødelægger beskæftigelsen.
Hvor meget jeg end værdsætter ordførerens betænkning, vil jeg og mine kolleger i den britiske afdeling af PPE-gruppen stemme imod betænkningen.

Delcroix
En konkurrence, som er til skade for medlemsstaternes økonomiske udvikling, det er det modsatte af solidaritet og samhørighed i EU.
Konkurrenceevnen, som er centreret om de prisforskelle, der er opnået ved nedsættelse af lønomkostningerne står i modsætning til konkurrenceevnen centreret omkring produkternes og serviceydelsernes kvalitet. Denne positive konkurrenceevne kan kun opnås gennem yderligere forskning for at udarbejde produkter og procedurer, der er mere energibesparende og ikke bruger mange råmaterialer, gennem større kompetence hos arbejderne og gennem flere investeringer i menneskelige ressourcer.
EU´s indre marked har stimuleret konkurrencen og skabt et større antal skadelige virkninger, illoyal konkurrence, bedrageri, konkurrencemæssige devalueringer, virksomhedsflytninger og en søgen efter færre skattemæssige, sociale og miljømæssige restriktioner.
Skaden er sket, og den frie bevægelighed for kapital har fuldt ud spillet imod indtægten på arbejdskraft og arbejdernes livskvalitet. Der er sket en overførsel fra den ene til den anden via en forhøjelse af de sociale bidrag.
De forholdsregler, som foreslås - kildeskat på ikke fastboendes opsparingsindtægter og afskaffelse af dobbelt beskatning af virksomheder - vil ikke være tilstrækkelige til at reparere de skader, der er sket til dags dato.
I bakspejlet kan vi se, at det indre marked og dets fire grundlæggende friheder - fri bevægelighed for personer, varer, tjenesteydelser og kapital - burde have være ledsaget af de nødvendige værktøjer til at bevare den økonomiske og sociale ligevægt: enhedsvalutaen, en harmonisering af skattereglerne og af de sociale regler.
I vores samfund har de svageste borgere været de første ofre for vores langsommelighed og for de fejl, der er begået. EU ville blive større ved at erkende det og komme med brugbare korrektioner.

Deprez
Det beslutningsforslag, som vi nu skal udtale os om, stiller et fundamentalt spørgsmål om enhedsmarkedets fremtid og mere generelt om Den Europæiske Union. Når euroen den 1. januar 1999 træder i kraft i elleve af de femten medlemsstater bliver det faktisk nødvendigt at skabe en større koordination af politikkerne, bl.a. på skatteområdet. Der er i virkeligheden tale om en obligatorisk overgang for alle de, der klart stiller spørgsmålet om arbejdsløshed og beskæftigelse i Europa, og som vurderer, at det er bydende nødvendigt at mildne den tunge beskatning af arbejdet.
Jeg mener, som de fleste her, at manglen på skattemæssig harmonisering mellem medlemsstaterne har ført dem ud i en for alle parter skadelig skattekonkurrence, i det omfang denne har skabt betydelige tab af skatteindtægter for de offentlige myndigheder, som i øvrigt er travlt beskæftiget med at balancere deres budget, hvilket betales af befolkningen via til tider pinlige ofre.
Det er derfor med tilfredshed, at vi har bemærket Rådets vedtagelse af en beslutning om et sæt etiske regler, hvad angår virksomhedsbeskatning, og at vi er blevet kendt med rækken af forslag, som Kommissionen har udarbejdet inden for harmonisering af beskatningsregler.
Lad det være sagt i samme åndedrag, at Kommissionens forslag og aftalen fra ØKOFIN-Rådet om en EU-løsning for beskatning af opsparingsindkomster udbetalt af medlemsstaterne til borgere, der bor i en anden stat, glæder mig som belgisk politiker meget.
Alle disse foranstaltninger bør i vores øjne ses som de første skridt, som igen vil medføre andre. Især inden for den indirekte beskatning, men også inden for beskatning af ikke vedvarende energikilder eller endda inden for skattemæssige definitioner.
Den skattemæssige harmonisering bør helt klart være et af de vigtigste mål for alle dem, der ønsker at fortsætte vejen mod et føderalistisk Europa i økonomisk fremgang og i social retfærdighed. Selvom de forslag, som forelægges os i dag, langt fra er fuldstændige går de i den rigtige retning. Derfor giver jeg min støtte til den beslutning, vi har fået forelagt.

Fourçans
Den indbyrdes tilnærmning af beskatningsreglerne på EU-niveau er et vigtigt element i videreudviklingen af enhedsmarkedet. Kommissionens og Secchi-betænkningens forslag søger at udrydde hindringerne for et velfungerende indre marked.
Betænkningen vurderer, - med rette efter min mening - at det er vigtigt at tilnærme visse elementer af medlemsstaternes skatteregler. To argumenter taler til fordel for en bedre koordinering af disse: for det første de forvridninger, der kan skabes af beskatningsregler, hvad angår en optimal fordeling af midler og investeringer, økonomiske eller produktive inden for EU´s område; for det andet udtørringen af visse skatteindkomster, som eventuelt kan skabe meget alvorlige budgetproblemer for visse medlemsstater.
Hvis en vis skattemæssig konkurrence skal opretholdes - for den kan bruges til at disciplinere medlemsstaterne - skal den derfor gennemføres inden for rammerne af skattemæssige spilleregler, i særdeleshed hvad angår beskatning af opsparing og beskatning i grænseområder. Betænkningen følger dette synspunkt, og jeg kan kun støtte den. Man kan i øvrigt beklage, at Kommissionen og Secchi-betænkningen ikke lader til at fremlægge nogen forslag vedrørende visse elementer af direkte beskatning af virksomheder, såsom beregning af beskatningsgrundlaget for selskaber.
Bortset fra dette forbehold, glæder jeg mig over forslagene til de etiske regler eller en minimums kildeskatteopkrævning for beskatning af opsparing for ikke-fastboende EU-borgere i en medlemsstat. Kildeskatteprocenten må dog ikke være for høj, da den dermed vil hæmme opsparingen eller fremtvinge virksomhedsflytninger til lande uden for EU's område.
Jeg glæder mig endvidere over foranstaltninger til afskaffelse af kildeskat af betalinger i grænseområder af renter og afgifter til virksomheder, som skaber skadelige forvridninger for væksten og beskæftigelsen. Hvad angår forbindelser inden for en virksomhedskoncern bør vi også gå længere endnu, især hvad angår beregning af selskabsskat for holdingselskaber på EU-niveau.
På baggrund af alt dette stemmer jeg altså for Secchi-betænkningen.

Kirsten Jensen, Blak, Sindal og Iversen
De danske socialdemokrater i Europa-Parlamentet har i dag stemt for betænkningen af Secchi, der handler om tackling af skadelig skattekonkurrence i EU. Vi har valgt at stemme for betænkningen, fordi:
den understreger det positive i, at Rådet har vedtaget et adfærdskodeks for erhvervsbeskatning og har nedsat en adfærdskodeksgruppe til vurdering af nationale skatteforanstaltninger, der er skadelige for Fællesskabets interesser.-den henviser til, at forskelle i skattesystemer og skatteniveau, som bygger på samfundsmæssige hensyn eller på miljømæssige, sundhedsmæssige og forbrugerbeskyttelsesmæssige hensyn er ok.-den finder det nødvendigt at nå til en fælles minimumsbeskatning på de områder, hvor skattekonkurrencen udarter i skadelig adfærd.-den understreger nødvendigheden af, at adfærdskodekset for erhvervsbeskatning overholdes omhyggeligt.De danske socialdemokrater er imidlertid uenige i den del af betænkningen, der handler om skatteharmonisering. Medlemslandenes skattestrukturer er vidt forskellige og sikrer deres borgere forskelligt. Derfor er skatteharmonisering uacceptabelt. Vi kan imidlertid tilslutte os fælles minimumsniveauer, bl.a. i forhold til erhvervsbeskatning og beskatning af kapitalafkast.

Reding
 Ved det seneste topmøde i Luxembourg, blev stats- og regeringscheferne enige om et sæt etiske regler for skattekonkurrencen, som sigter mod en gradvis afskaffelse af en skadelig praksis på dette område. Ved denne lejlighed insisterede Luxembourg på, at en aktion inden for beskatning af kapitalindkomst burde følges op af en aktion inden for virksomhedsbeskatning. Luxembourg vurderer, at sidstnævnte bør ske i form af et bindende EU-direktiv. Skattedumping kan kun skade EU's virksomheder og fremtvinge forvridninger på enhedsmarkedet.
Hvad angår forskellene mellem medlemsstaternes skattesystemer, bør de ikke ændres lige nu. Den skattemæssige konkurrence kan nemlig være positiv, når den virker mellem skattesystemerne: nogle er mere effektive og gør det muligt at anvende lave skatteprocenter, når andre må kompensere en lavere effektivitet gennem højere skatteprocenter.
Kommissionens forslag på området for virksomhedsbeskatning er et positivt første skridt mod en bedre koordinering af skattepolitikken. Formen er acceptabel, da der er tale om en pakke med foranstaltninger og ikke enkeltstående forslag. Aktionsfeltet er stort og der er stadig meget at gøre, før beskatningsreglerne ikke længere er en forhindring for de fire ovennævnte friheder.
Secchi-betænkningen opfordrer medlemsstaterne til at arbejde på at udrydde de skatteparadiser, der findes inden for Unionen. Luxembourg nævnes ikke specifikt, men der sigtes helt sikkert til det, skønt alle medlemsstater søger at tiltrække virksomheder med lokkende skattefritagelser; mens medlemsstaterne tiltrækker private investorer med skatteforanstaltninger til fordel for valutaudlændinge, mens visse medlemsstater huser veritable skatteoaser uden regler.
Det er derfor vildledende udelukkende at sigte mod Luxembourg, som har et pengemarked med en meget strikt lovgivning (f.eks. hvad angår hvidvaskning af penge fra narkohandel) og et effektivt skattesystem, der gør det muligt at holde relativt lave skatteprocenter. En eventuel tilnærmelse af de beskatningsmæssige politikker bør derfor omfatte alle medlemsstaterne og deres kolonier samt en lang række skatteområder.
I betragtning af disse bemærkninger har jeg stemt for Secchi-betænkningen, bevidst om at der kun er tale om en parlamentsudtalelse, og at de endelige beslutninger skal vedtages med enstemmighed af medlemsstaternes regeringer.

Seppänen, Sjöstedt og Svensson
Vi har stemt for de afsnit i betænkningen, som vedrører bankers informationspligt, adfærdskodeks, minimumsniveau for virksomhedsskatter og indgreb over for de såkaldte skatteparadiser.
Betænkningen tager imidlertid også en skatteharmonisering i stor skala op. Det er et indgreb i nationale parlamenters prærogativer og i borgernes ret til via valg at bestemme deres lands skattepolitik. Det truer desuden landenes statsfinansielle stabilitet.
Vi har derfor stemt imod betænkningen ved den endelige afstemning.
Dette udgør tillige en markering imod de i debatten tilbagevendende krav om afskaffelse af konsensus i skatteanliggender.
Efter vores mening strider et sådant indgreb imod traktaten.

Trizza
Som ordføreren, hr. Secchi, gjorde opmærksom på, er det nødvendigt at fremskynde processen for Den Europæiske Unions samordning af beskatningen, i overensstemmelse med den forpligtelse, som Ministerrådet har indgået i den forbindelse.
Jeg er faktisk fuldt overbevist om, at de aktuelle forvridninger og forskelle i skattesystemerne risikerer at medføre, at vores indsats for at skabe Den Økonomiske og Monetære Union vil være forgæves, da disse fjerner de fordele og potentielle muligheder, som det indre marked giver med hensyn til den økonomiske udvikling og den gradvise reduktion af den eksisterende strukturarbejdsløshed.
Hvis det nuværende system får lov til at forblive, som det er, risikerer det faktisk at resultere i, at de enkelte medlemsstater gradvist mister deres beføjelser og deres suverænitet på skatteområdet.
Jeg støtter desuden sammensætningen af pakken til tackling af skadelig skattekonkurrence, da man på denne måde effektivt kan planlægge og derefter iværksætte hele strategien. Jeg vil gerne lykønske ordføreren, hvis betænkning jeg således er fuldkommen enig i.
Situationen i Kosovo
Ahlqvist, Andersson, Hulthén, Lööw, Theorin, Waidelich og Wibe
Vi finder det vigtigt, at EU ikke bare fordømmer Serbiens handlinger i Kosovo, men også bruger de økonomiske, politiske og diplomatiske metoder, som Unionen råder over. Vi er dog imod forberedelser af en militær intervention. Et militært indgreb kan først ske efter beslutning i FN's sikkerhedsråd.

Hory
 Endnu en gang vedtager Europa-Parlamentet en beslutning vedrørende Kosovo.
Lad mig allerførst bemærke, at ophobningen af disse beslutninger ikke lader til at have medført en formindskning af de politiske spændinger i dette område, nærmest tværtimod.
Jeg vil derudover understrege, at denne beslutning, som de foregående, kan karakteriseres ved en absurd mekanisme, hvor man lægger den jugoslaviske føderation og den serbiske republik for had, en total mangel på historisk dybde i analysen af situationen i Kosovo og ved en alvorlig uansvarlighed hvad angår de lokale, regionale og internationale konsekvenser af de opmuntringer, der er sendt til uafhængighedspartierne i Kosovo.
Uden på nogen måde at undervurdere de demokratiske utilstrækkeligheder i det forhenværende og nuværende Jugoslavien eller forskellige eksempler på overdreven nationalisme, som står over for hinanden i dette område eller endda den civile befolknings lidelser, som disse nationalister har taget som gidsel, er man tvunget til at beklage den ensidighed og partiskhed, der præger Europa-Parlamentets holdninger.
Under diktat fra USA, under indflydelse af to af Unionens medlemsstater og under pres fra en magtfuld parlamentslobby, der savner de forhenværende former for politisk organisation på Balkan, har Europa-Parlamentet gennem otte år erklæret en form for politisk og juridisk krig mod et af de underskrivende lande af FN´s charter, som burde have sikret dets grænser.
I total modstrid med denne garanti, har man opfordret til en opdeling af den føderale jugoslaviske republik; inviteret de »venligtsindede« føderale republikker til individuelt at nærme sig Den Europæiske Union; indledt Sloveniens optagelsesprocedure og således belønnet dets lederes egoisme; gjort alle tilhængerne af Jugoslaviens opdeling til EU´s allierede og til »demokrater«, nogle gange imod alle fakta; mangedoblet sanktionerne, blokaderne og embargoen samt de militære trusler mod Republikken Serbien, som anklages for alle de onde begivenheder i dette område.
Da dette enorme nedbrydende arbejde åbenbart ikke var tilstrækkeligt, angreb man Serbiens territoriale integritet - som var skabt af de geografiske og historiske forhold - og støttede samtidig, endda inden krigen i Bosnien var ovre, Kosovo-albanernes frihedsbevægelse. Disse støtteerklæringer var så overdrevne og helt uden politisk klogskab, at de resulterede i en marginalisering af de moderate ledere i Kosovo, som søgte en afbalanceret løsning inden for den jugoslagviske føderation, til fordel for ekstremisterne fra UCL (den albanske frihedsbevægelse i Kosovo), som med våben i hånd i dag stadig går ind for Kosovos uafhængighed og i morgen for Kosovos tilknytning til Albanien.
Den Europæiske Union har opfordret til kroatisk selvstændighed, en selvstændighed, som alle samfundsgrupper i Kroatien betalte i Vukovar eller i Knin. Den har »garanteret« Bosniens selvstændighed og opnået en opdeling af denne region samt massakrerne i Mostar, Illidza eller Srebrenica. Den har båret ved til det bål, som ulmede i Kosovo, og fremprovokeret de uafhængighedssøgendes terrorisme og dens sanktioner, som var uundgåelige og sandsynligvis ude af proportioner. I fremtiden vil Unionens og USA´s blinde øjne og partiskhed sikkert uden tvivl medføre en generel strid om grænselinjerne i regionen - i særdeleshed Albaniens og Makedoniens - samt alvorlige uroligheder i Vojvodine eller Sandjak.
Den jugoslaviske føderation blev grundlagt på en klassisk subjektiv opfattelse af den samme nationalitet, som er grundlaget for integrationsprocessen i EU. I stedet for at privilegere denne nationalitetsopfattelse, har man løst de politiske problemer - som ganske vist er reelle - og som opstod inden for den jugoslaviske føderations grænser ved at anvende et andet romantisk og objektivt nationalitetsbetgreb, som privilegerer de etniske forskelle og som, to gange i dette århundrede, allerede har sat Europa i brand.
Den Europæiske Union har med alle disse fejltagelser ignoreret sin egen historie, glemt sin egen kultur og fornærmet sin egen fremtid. Det er derfor tid for os til ikke at begå fejl, der ikke kan rettes op, og reintegrere det serbiske folk i Det Europæiske Fællesskab, som det tilhører som belønning for at have bidraget til frihed for alle folkeslag i denne region. Derfor stemmer jeg imod den beslutning, som er fremlagt heri.
Sikkerhed i forbindelse med transport af nukleart affald
Ewing, Macartney
Vi stemmer for kompromisbeslutningsforslaget. Når nukleart affald transporteres, udsættes alle indbyggere i de berørte områder for alvorlig risiko. Alle lokale og regionale myndigheder i sådanne områder bør være berettiget til at få de fulde detaljer at vide, eftersom ansvaret for nødssituationer ligger hos dem.
Vi protesterer mod de risici, der er løbet under transporten til Dounreay af følgende grunde:
1) den beholder, der blev transporteret af de amerikanske fly, var under standarden;
2) Dounreay-anlægget skal efter planen lukke som følge af sikkerhedsfejl under internationale sikkerhedsstandarder;
3) Det Forenede Kongerige overholdt ikke kravene om, at alt oparbejdet materiale skulle returneres til oprindelseslandet;
4) Det Forende Kongerige tilsidesatte fuldstændigt Atomenergi-Inspektoratets forbud mod transport af nukleart materiale til Dounreay.

Pinel
 Tranport af farligt affald er et alvorligt problem, som man ikke skal tage let på. I den forbindelse indeholder den beslutning, vi i dag har udtalt os om nogle udmærkede elementer, som jeg går fuldt ind for. Vi kunne i øvrigt været gået endnu længere. Dog har en del kritik relativiseret disse gode punkter.
På det organiske plan er vi imod overnationale strukturers indblanding i miljøpolitikken. Faktisk er en plan for beskyttelse og øget kontrol nødvendig i alle medlemsstaterne. Men det er først og fremmest de nationale politiske myndigheder, der bør tage deres ansvar og søge at dirigere udviklingen i den rigtige retning.
Hvis visse lande endvidere udviser svaghed eller forsinkelser, hvad angår miljøbeskyttelsen, vil det være via de normale mekanismer inden for diplomati og internationale aftaler, at man igen kan afhjælpe eventuelle mangler.
Hvad angår det ændringsforslag, som PSE-Gruppen har fremlagt er det overraskende for folk, der hævder at tilhøre venstrefløjen og som bryster sig af at forsvare de svage. Nægter man at ville lade atomkraftaffald blive transporteret gennem tætbefolkede områder svarer det til at acceptere denne transport i tyndt befolkede egne. Denne tanke er skandaløs. Vi skal undgå de befolkede områder. Et punkt, det er nok.
Sidste, men ikke mindste punkt: vi kan ikke acceptere anklagen mod det franske elektricitetsværk, sådan som den fremgår af dette beslutningsforslag. Hvis der også her findes dårlige arbejdsgange, vil vores interne, nationale mekanismer klare problemerne.
Vi har derfor som helhed stemt imod denne beslutning.

Landing af sild til industriel anvendelse - Fiskeressourcerne i Østersøen, Bælterne og Øresund - Industrifiskeri
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er forhandling under ét om følgende betænkninger:
A4-0142/98 af Langenhagen for Fiskeriudvalget om forslag til Rådets forordning (EF) om fastsættelse af betingelserne for landing af sild til industriel anvendelse bortset fra direkte konsum (KOM(97)0694 - C4-0041/98-97/0353(CNS)); -A4-0139/98 af Kofoed for Fiskeriudvalget om forslag til Rådets forordning (EF) om syvende ændring af forordning (EØF) nr. 1866/86 om fastsættelse af tekniske foranstaltninger til bevarelse af fiskeressourcerne i Østersøen, Bælterne og Øresund (KOM(97)0675 - C4-0017/98-97/0354(CNS)); -A4-0201/98 af Kindermann for Fiskeriudvalget om industrifiskeri.
Langenhagen
Fru formand, min betænkning behandler et emne, som der føres en meget kontroversiel diskussion om i offentligheden. Jeg håber, at vi i dag kan tydeliggøre baggrunden for vores beslutning over for denne offentlighed. Bag den noget komplicerede titel gemmer der sig en tilladelse til industrifiskeri af sild i Østersøen. Hidtil har det været forbudt i Fællesskabets farvande.
Industrifiskeriet er en stærk branche. Over 30 millioner t fisk, det svarer til 30 % af den samlede fangstmængde i verden, til en værdi af ECU 3 milliarder anvendes til denne branche. Heraf fremstilles 6, 5 millioner t fiskemel og 1, 3 millioner t fiskeolie. Begge produkter er af høj kvalitet. Fiskemel anvendes især som dyrefoder til brugs- og pelsdyr. Fiskeolie bruges inden for akvakulturen, men der er også fiskeolie i margarine og stegefedt. Det ser ikke ud til, at der er tale om at give afkald på disse fiskerivarer p.t., da der ikke findes nogen ligeværdig erstatning.
Industrifiskeriet er udsat for kritik af flere grunde. På den ene side er der det grundlæggende spørgsmål om den kun indirekte udnyttelse af levende væsener til levnedsmidler. Desuden er det utvivlsomt sådan, at næringsgrundlaget for andre rovfisk, som f.eks. torsken, forringes ved landing af fisk til industriel anvendelse. Det samme gælder også havfugle og havpattedyr.
Endnu mere betænkeligt er dog problemet med bifangsten. Den er særlig kritisk ved industrifangst af brislinger, da de ofte optræder sammen med sild i én stime. Trods alle betænkeligheder er vi i Fiskeriudvalget nået frem til den opfattelse, at industrifiskeriet alligevel er acceptabelt, nemlig når det gennemføres mådeholdent, i overensstemmelse med reglerne og kontrolleret, især da vi ikke vil give afkald på dets produkter. Vi er også gang på gang blevet bestyrket i denne opfattelse af forskere.
I dag drejer det sig om en følgeakt i forbindelse med udvidelsen af Den Europæiske Union i 1995. På baggrund af tiltrædelsestraktaten må Finland og Sverige gerne fange sild i deres farvande til industriel anvendelse, da det er en traditionel aktivitet dér, og uden betænkningen i dag ville de to lande være nødt til at indstille denne aktivitet. Forslaget omfatter for det første tilladelse til at fortsætte industrifiskeri af sild i Østersøen, for det andet at industrifiskeri af sild dog fortsat skal være forbudt i alle andre farvande i Fællesskabet.
Jeg er indforstået med de to grundprincipper. Hermed er der fundet en vej for de to berørte lande, uden at det giver ulemper for deres traditionelle fangstaktivitet. Det hilser jeg udtrykkeligt velkommen. Forbuddet mod sildefangst til industriel anvendelse i andre farvande i Fællesskabet, især i Nordsøen, er så vigtigt, fordi sildebestanden dér befinder sig i en dårlig tilstand. Dette førte endda til en halvering af fangstkvoterne for sild i midten af 1996, og i 1997 fortsatte man med denne drastiske foranstaltning - drastisk for fiskerne.
Da bestandene allerede udnyttes kraftigt på grund af fiskefangst til direkte konsum, bør sildebestanden ikke belastes yderligere på grund af industrifiskeri. I Østersøen er situationen dog helt anderledes. Sildebestanden befinder sig her - ifølge forskerne - i en meget fin tilstand. I 1997 blev de samlede fangstmuligheder desuden kun udnyttet 50 %. Tyskland udnyttede f.eks. kun 13 % af sine fangstmuligheder. Men for at undgå lignende indgreb, som det var tilfældet ved nordsøsilden i Østersøen, og efter at nu også Tyskland og Danmark teoretisk kan drive industrifiskeri, skal nogle områder af forordningsforslaget skærpes. Det har jeg foreslået.
Forordningen må heller ikke som planlagt være gyldig i ubegrænset tid. I 2003 skal vi se på virkningerne af forordningen og i givet fald tilpasse den. Vi vil dog også rette en sidste appel mod industrifiskeriet i Østersøen ved alle foranstaltninger. Fiskeindustrien opfordres til at være kreativ og på langt sigt at gøre det muligt at udnytte østersøsilden, som der ikke er noget stort marked for p.t., også til direkte konsum. Jeg anmoder derfor om støtte til beslutningsforslagene og den samlede betænkning.

Kofoed
Fru formand, fru kommissær, mine damer og herrer, dette forslag, som er vedtaget af Kommissionen og allerede er trådt i kraft, er et resultat af forhandlingerne i Den Baltiske Kommission. Principielt kan jeg sige, at vi er enige i de foranstaltninger, man har truffet, men jeg har nogle bemærkninger, som mere er møntet på fremtiden. Vi er noget utilfredse med, at forslag sendes til høring i Parlamentet på så sent et tidspunkt. Vi burde have været færdige inden jul, således at vi kunne have fået en debat, der kunne have påvirket Rådets endelige beslutning.
Jeg vil gerne komme ind på selve forvaltningen af ressourcerne i Østersøen. For det første er der laksefiskeriet. Jeg kan ikke forstå, at man begrænser laksefiskeriet så kraftigt, som man gør, eftersom man ved, at der udsættes lakseyngel, som svarer til, at man kan fiske 700.000 laks, men alligevel sætter man kvoten til kun 400.000. Vores egen erfaring fra Østersøen er, at der er rigeligt med laks, men der ligger nogle politiske beslutninger bagved. Man har indtryk af, at man - for at beskytte den såkaldte vildlaks - vil begrænse fangsten af laks som helhed. I et bestemt land, nemlig Sverige, gør der sig nogle turistmæssige interesser gældende, idet man mener, at laksen skal fanges i elvene til gavn for turisterne. Det mener jeg er en fejlagtig indstilling. Grundlaget for denne disposition er nemlig ikke videnskabeligt bevist. Det er det ene punkt.
Et andet punkt er torske- og sildefiskeriet i Østersøen. Jeg er meget bekymret over udviklingen af disse to bestande, og derfor mener jeg, at Kommissionen bør tænke sig grundigt om og søge at begrænse kapaciteten. Vi har foreslået, at man skulle begrænse hestekræfterne pr. båd, således at man blev fri for de store trawlere, der kommer ned i Østersøen, når der er torskesæson, med det resultat, at der fiskes for kraftigt. Hvad angår sildefiskeriet i Østersøen er jeg ikke tilhænger af, at man fisker sild til fiskemel i Østersøen, for sildebestanden er ikke særlig stor i Østersøen, hvorfor man bør undlade at fiske til det formål. Jeg kan godt forstå, at Sverige og Finland gør det i den nordlige del af Østersøen. Men jeg mener, at dette også påvirker sildebestanden i resten af Østersøen, så derfor henstiller jeg til Kommissionen om at være mere forsigtig i fremtiden med hensyn til den slags fiskeri.
Yderligere vil jeg understrege, at man skal være mere opmærksom på bevaringsforanstaltningerne. Man skal indføre direkte forbud mod fiskeri i yngelperioderne og i de farvande, hvor fiskene yngler, således at fiskene frit kan reproducere sig selv. Det er på den måde, man opdyrker en bestand. Dernæst har jeg en bemærkning om det såkaldte flydetrawl. Det er et meget effektivt redskab, som imidlertid også tager andre fiskearter med end dem, der fiskes efter. Det er også medvirkende til, at der er problemer med fiskebestandene i Østersøen.
Endelig vil jeg nævne, at man ikke har undersøgt den økologiske balance i Østersøen. Jeg har en formodning om, at når man fisker 1 mio tons fisk i Østersøen og bringer den i land, så tilføres der ikke nok næringsstoffer til de bestande, der skal vokse frem. Jeg mener, at biologerne har taget alt for lidt hensyn til, at der også skal være næring nok til fiskebestandene. Ellers kan man ikke få en produktion. I landbruget ved man, at der skal tilføres jorden et kvantum næringsstoffer, som svarer til det kvantum næringsstoffer, der føres bort fra landbruget. Det er der ingen, der tænker på i fiskeripolitikken. Derfor henstiller jeg til Kommissionen, at den lader biologerne finde ud af, hvad der er den økologiske balance i et farvand, for vi skal også »dyrke« farvandet, således at det kan producere gode fødevarer til befolkningen.
Men ellers, fru kommissær, kan jeg sige, at vi tilslutter os forslaget, som det er, men gør opmærksom på, at der skal nye momenter ind i de forhandlinger, der skal føres næste år.

Kindermann
Fru formand, fru kommissær, Fiskeriudvalget, som jeg har forfattet den foreliggende betænkning for, fandt det nødvendigt at beskæftige sig med emnet vedrørende industrifiskeri i en initiativbetænkning, da der er tale om et kontroversielt og samtidig vigtigt emne, som der hidtil generelt ikke er taget rimeligt hensyn til, hverken i EuropaParlamentet eller i Den Europæiske Union. Det håber vi at kunne råde bod på med denne betænkning.
Det drejer sig her om fiskeri med meget tætmaskede net, hvor fangsterne er bestemt til industriel forarbejdning. Som målarter gælder jo normalt fisk, der ikke anvendes til direkte konsum eller kun i ringe grad anvendes til direkte konsum. Især i Nordsøen er denne type fiskeri meget betydelig, hvorfor betænkningen også er koncentreret om denne region.
Andelen af industrifiskeriet i den samlede fiskefangst i Nordsøen har i de sidste år ligget på næsten 60 %. Det betyder, at der her bliver fanget dobbelt så mange fisk til industriel anvendelse som i gennemsnit på verdensplan. Industrifiskeriet er dog ikke kun en vigtig branche på regionalt plan. Den er også genstand for kontroversielle diskussioner om økologisk forsvarlighed.
Mange vil endnu huske Greenpeace-kampagnen mod tobisfiskeri ud for den skotske kyst i sommeren 1996. I den forbindelse handler det om den kendsgerning, at der som følge af de tætmaskede net fanges endnu ikke kønsmodne konsumfisk som bifangst. På grund af de store fangstmængder ved målarterne i tobisfiskeriet beløber den årlige samlede fangstmængde sig til en million t. Derfor frygter mange for selve bestandene og for opretholdelsen af fødekæden. Fiskeriudvalget har klart indtaget det standpunkt, at fiskeri til industriel anvendelse kun kan forsvares, når princippet om vedvarende udbytte overholdes, og når fiskeri til direkte konsum prioriteres højst i konflikttilfælde.
I betænkningen slås det fast, at der førhen især i det blandede fiskeri og i brislingefiskeriet var et meget alvorligt problem med at kontrollere, om fællesskabsretten blev overholdt. Dette gav sig udslag i for store fangster af målarterne og en delvis gentagen overskridelse af den tilladte bifangstandel af beskyttede arter, især sild. Den store dødelighed blandt sild i Nordsøen, der foranledigede Rådet til at gennemføre nødforanstaltninger i sommeren 1996, skyldtes med sikkerhed også de store sildebifangster i industrifiskeriet, hvor sildeandelen endda delvist var størst.
Vi vil dog også udtale os om den positive udvikling. Rådet indførte i juli 1996 på Kommissionens forslag et loft for sildefangst i industrifiskeriet som en af de netop omtalte presserende foranstaltninger. Fiskeriet skal herefter indstilles, når dette loft er nået. Denne foranstaltning har vist sig at være meget virkningsfuld, især fordi de danske fiskerimyndigheder, inden for hvis område de fleste landingshavne for industrifiskere jo befinder sig, samme år indførte et omfattende overvågningssystem med stor stikprøveintensitet. De første tal for 1997 synes at vise en drastisk reducering af sildebifangsterne.
Vi mener dog, at man bør se på erfaringerne fra flere år, før man endeligt kan vurdere effektiviteten af det nye system. Rådet og Kommissionen valgte løsningen med de tilladte maksimumsfangstmængder for at reducere bifangsterne. Effektiviteten af sådanne foranstaltninger er ganske vist afhængig af en streng kontrol i landingshavnene, en kontinuerlig overvågning og registrering af fangsternes sammensætning samt af en præcis afslutning af fiskeriet, når bifangstmængden er opnået.
Det nye danske overvågningssystem ville kunne opfylde disse betingelser. Det skal dog også accepteres af fiskerne. Ellers er det ikke meget værd. Der er dog noget, der tyder på, at det ikke er alle fiskere, som accepterer det endnu. Vi maner derfor til forsigtighed og mener, at det er for tidligt at lempe andre bevarende foranstaltninger allerede nu, som Rådet og Kommissionen planlægger med forhøjelsen af den tilladte bifangstandel af sild i brislingefiskeriet fra p.t. 10 % til 20 %.
Vi har derfor vendt os mod en forhøjelse af bifangstandelen til 20 % både i beslutningsforslaget til min betænkning og i lovgivningsforslaget til Langenhagen-betænkningen, der især behandler sildefiskeri i Nord- og Østersøen. I andre fiskeriområder er der et presserende behov for handling. Det viser betænkningen tydeligt. Her skal især sperlingefiskeriet nævnes. Problemet med dette fiskeri ligger i den store bifangstandel af beskyttede arter, især af unge kuller og hvillinger. Det er to arter af konsumfisk, der har en meget stor dødelighed. Det er dog endnu værre, at de anslåede bifangstmængder for kuller og hvilling i industrifiskeriet udtages eksplicit af den årlige skatte- og kvoteforordning. Der er ikke tale om nogen øvre grænser for bifangst her, selvom bifangsterne i industrifiskeriet ligger højere i bestemte fiskerier end de tilladte fangster i konsumfiskeriet.
Denne tilstand er ikke længere holdbar. Vi har derfor som minimumsforanstaltning foreslået, at der tages hensyn til bifangsterne af beskyttede arter i den årlige fastlæggelse af de tilladte samlede fangstmængder, og at de tilskrives de pågældende medlemslande ved tildelingen af fangstkvoter. På denne måde ville de medlemslande, der driver industrifiskeri, få mulighed for at løse den konflikt, der er opstået på fællesskabsplan mellem industrien og konsumfiskeriet, i deres eget fiskerierhverv. Vi betragter dette forslag som det mest sobre og som den løsning, der er lettest at gennemføre i praksis. Skulle Rådet og Kommissionen være parate til at tage sig af dette problem, kan de være sikre på Parlamentets støtte, også i forbindelse med andre løsningsmuligheder og også i forbindelse med forhandlingerne med nordmændene.
Der er også behov for handling i tobisfiskeriet. Fiskeribiologer vurderer ganske vist, at bestandene ikke er truet takket være deres store reproduktionsevne. Men alligevel vil de ikke udelukke lokale gener på grund af dyrenes bundethed til stedet og bestemte konsumfisks, havfugles og havpattedyrs store afhængighed af tobisen som ernæringsgrundlag. Vi opfordrer derfor Kommissionen, også som følge af de store fangstmængder, til at anvende det forebyggende aspekt og til at sørge for, at der udarbejdes en forvaltningsplan, som man allerede har gjort i mange andre fiskeribedrifter. Denne plan bør også omfatte oprettelsen af beskyttelseszoner i økologisk følsomme områder. Desuden mener vi, at reduceringen af den p.t. tilladte bifangstandel i tobisfiskeriet til havs er mulig og derfor også bør indføres ved lov.

Hardstaff
Hr. formand, på vegne af De Europæiske Socialdemokraters Gruppe vil jeg gerne lykønske mine kolleger i Fiskeriudvalget, fru Langenhagen, hr. Kindermann og hr. Kofoed, med deres fremragende betænkninger, der har et fælles underliggende tema, nemlig bæredygtigt fiskeri i Nordsøen og Østersøen. Ligesom dem har jeg en meget stærk valgkredsinteresse i bevarelsen af fiskebestanden, i mit tilfælde navnlig i Nordsøen.
Jeg er særlig bekymret for indvirkningerne på det samlede hav-økosystem i Nordsøen af det intensive industrifiskeri, der navnlig drives af danske fartøjer. Arter som brisling, norsk skægtorsk og tobis må ikke anvendes til direkte konsum, men hvis store mængder skovles ind til brug som fiskemel til fodring af grise og kyllinger eller som fiskeolie til fremstilling af margarine og madolie og til fodring i akvakultur, bliver den følsomme økologiske balance skævredet, og fødekilderne for fiskearter som sild og torsk m.v., der anvendes til direkte konsum, udfiskes. Andre havdyr såsom sæler og fugle trues ligeledes som følge af de svindende fødekilder.
Jeg er særlig foruroliget over fiskeriet af sild til industriformål. Silden er en særlig næringsrig fisk for mennesker, men den findes desværre ikke længere i store mængder på vores fiskehandleres hylder. Tidligere var den, i hvert fald i Det Forenede Kongerige, en meget almindelig, billig men lækker og sund del af ernæringen for mange ikke så velbjergede familier. Nu er der langt imellem dem, og de koster meget mere. Fiskere, der fanger sild til direkte konsum, finder færre og mindre fisk. Fiskere fra min valgkreds mener, at industrifiskeriet er en af hovedårsagerne til denne tingenes tilstand, både fordi de mindre fisk, som de ernærer sig ved, fanges i store mængder, og fordi silden selv fanges i de meget tætmaskede net, der er nødvendige for industrifiskeriet, og det samme gælder ungtorsk.
Derfor er hr. Kindermanns betænkning særlig velkommen. Jeg opfordrer indtrængende til støtte af hans henstillinger om strengere kontrol med og begrænsninger af industrifiskeriet, og navnlig de henstillinger, der kræver omhyggelig økologisk overvågning, således at gyde- og opvækstområder kan beskyttes ved, at Kommissionen indfører beskyttelseszoner. Hans forslag til en tackling af problemet med de store bifangster i brislingefiskeriet ved streng kontrol med fangsterne og lukning af fiskeriet, når bifangstmængden er nået, er ligeledes positive veje frem til en sikring af sildebestandens overlevelse og genopbygning.

McCartin
Hr. formand, jeg vil gerne takke fru Langenhagen for hendes betænkning og også hr. Kofoed og hr. Kindermann. Til trods for alt det arbejde, der er blevet gjort, forbliver hele området omkring industrifiskeriet en lille smule mystisk, i hvert fald for mig. I Den Europæiske Union lander vi noget i retning af 10 % af verdens industrifangster, og de sælges for ca. 30 % af den værdi, som fisk til direkte konsum sælges for.
Det er også klart, at industrifiskerifangster indeholder en ukendt mængde spiselig og endog værdifuld fisk. Under omstændigheder, hvor der er mangel på fisk, og hvor den er dyr, som det er tilfældet i Den Europæiske Union, er det meget uøkonomisk at bruge nogen som helst fiskearter til industrielle formål, hvis den kan forarbejdes til direkte konsum. Det er også foruroligende at læse i begrundelsen - og det er blevet rejst af hr. Kindermann - at der blev fanget 100.000 t sild som bifangst i brislingefiskeriet i Østersøen indtil 1996. Det forekommer at være en usædvanlig stor mængde fisk. Jeg vil ikke modsætte mig Kommissionens forslag, som nævnes i Langenhagen-betænkningen, om at tillade industrifiskeriet at fortsætte i dette særlige tilfælde. Men jeg mener, at Kommissionen altid er under pres, når det gælder om at give for vidtgående indrømmelser til industrifiskerisektoren, og en udvidelse af retten til at fiske efter sild, selvom en del af den er af inferiør kvalitet, giver anledning til alvorlig tvivl, selvom Tyskland og Sverige ikke har fanget deres fulde kvote i Østersøen. Grunden hertil er uklar, men måske er det, fordi det kræver en for stor fiskeriindsats, fordi bestandene er i en så dårlig stand. Jeg mener ikke, at dette giver os anledning til at forvandle bestande af fisk egnet til direkte konsum til dyre- og fiskefoder.
Begrundelsen informerer os også om, at det på grund af den måde, hvorpå industrifisken oplagres, er umuligt at sige, hvor stor bifangsten er. Hvis vi fanger 3 millioner t fisk om året til industriformål i Den europæiske Union, hvor 7, 5 %- 8 % af denne er bifangst af spiselig fisk, så udgør dette en kvart million t af en vare, der er mangel på i Den Europæiske Union, når vi kun er 48 % selvforsynende. En kvart million t spiselig fisk, der anvendes til dyrefoder er for meget. Det er mere end hele den kvote, som en ønation som Irland får.
Disse betænkninger har været nyttige. Men vi må have yderligere oplysninger om dette emne, før vi kan nå frem til en rationel politisk beslutning.

Teverson
Hr. formand, når vi i Det Forenede Kongerige tænker på fiskeri, har vi en tendens til at tænke på fisk, som vi spiser, «fish and chips«, og måske endda fisk, som vi kunne finde på at spise på restauranter i og omkring Strasbourg.
Da jeg læste hr. Kindermanns fremragende betænkning - og jeg siger ikke bare dette af høflighed, det er en yderst fremragende betænkning - blev jeg chokeret, da jeg læste, at 30 % af fangsten på verdensplan, omkring 30 millioner t, anvendes i industrielt øjemed. Og dog er tallet for så vidt angår Nordsøen, der er udsat for et ekstremt miljømæssigt og økologisk pres, oppe omkring 60 %. Dette er et advarselssignal, som vi ikke kan overse. Hvad anvendes dette fiskemel så til? 75 % anvendes til dyrefoder, de andre 25 % til olier. Dette kunne altsammen erstattes af andre stoffer, der kunne dyrkes frem for at blive høstet fra havet.
For omkring et år siden tog jeg hen til en af de få fiskeforædlingsvirksomheder, der findes i min valgkreds i Plymouth. Dér blev jeg konfronteret direkte med problemet omkring industrifiskeriet. Denne virksomhed fanger, lander og forædler sild og makrel til større supermarkedskæder. Og dog kunne ejeren fortælle mig, at problemet for disse arter ikke var kvoterne, men at industrifiskeriet som følge af reglen om 10 % lovlig bifangst kunne fange mere af fiskebestandene end folk med legitime kvoter. Det er ikke kun et problem for mig forestillingsmæssigt, men det udhuler hele idéen om et kvotesystem, der er der for at blive respekteret.
Jeg blev især forbløffet over at læse i betænkningen, at den sildemængde, der blev fanget ved bifangst, er større end kvotaen selv. Der kan læres en del af dette. Inden for fiskeriet taler vi om den forebyggende tilgang. Her har vi et område, hvor vi virkelig er nødt til at være forebyggende. Det bliver vanskeligt at tøjle denne særlige industrisektor, og i Danmark er det en vigtig industrisektor. Men vi må ændre vores prioriteter. Vi må være forsigtige. Dette er en af de laveste dele af fødekæden i et havområde, der er under pres.
Jeg vil være meget interesseret i at høre fra Kommissionen om, hvilke planer den har for den langsigtede fremtid, når det gælder om at sikre, at dette fiskeri reduceres ret så betydeligt eller i det mindste, at det ikke vil få en skadelig indvirkning på havmiljøet på langt sigt.

Macartney
Hr. formand, dette har været en fascinerende forhandling. Jeg er enig med hr. Teverson i, at vi har haft tre fremragende betænkninger, der har bidraget til vores forståelse af et meget vanskeligt problem. For Danmark især er der en historisk afhængighed, som den danske regering har opmuntret til, og eventuelle foranstaltninger til ændring af balancen - som jeg er enig i - bør modsvares af kompensatoriske foranstaltninger. Dette er den form for udfordring, som vi måske bør belyse og drøfte nærmere.
Jeg vil gerne hylde hr. Kofoeds ærlighed og mod, når han konfronterer problemerne i Østersøen. Der er en lang række detaljerede spørgsmål, som han nævner, f.eks. fremstår lakseordningen for ham at være en ret så unuanceret ordning, der ikke tager passende hensyn til de sofistikerede forskelle mellem turister, der fanger vild laks, og folk, der fanger den som levevej. Han er kommet med en masse meget vigtige argumenter om motorstørrelser og forbud mod fangster under yngleperioder. Alle disse synes at være yderst fornuftige.
Og det samme gælder hr. Kindermann med hans vægt på bevarelse og en reduktion af sildebifangsterne. Dette er yderst vigtigt, og jeg håber, at vi vil lære en masse af disse betænkninger.
Den ene lære, jeg vil udlede af begge disse betænkninger, og ligeledes af fru Langenhagens betænkning, er følgende: når man lytter til, hvad der sker i Østersøen, f.eks. om drivnet, er det meget forskelligt fra det, der sker i andre områder såsom Det Adriatiske Hav og Biscayabugten. Jeg kan ikke se, hvorfor Den Europæiske Union skal påtvinge hele Europa én og samme ordning. Det hjælper med til at overbevise mig endog mere om, at vi må have en differentieret tilgang til dette i fremtiden.
Som nogle kolleger vil vide, er jeg for nærværende i færd med at arbejde med en regionalisering af den fælles fiskeripolitik. Dette er den slags ammunition og data, vi har brug for for at kunne sammensætte en regional tilgang under den fælles fiskeripolitiks »paraply«. Jeg takker ordførerne for deres bidrag.

Van Dam
Hr. formand, industrifiskeriet udgør bestemt i dets nuværende omfang en alvorlig trussel for fiskebestanden og økosystemet. Det er først og fremmest meget svært at acceptere, at disse skibe fisker store mængder fisk, som i princippet er egnet til menneskeføde, med henblik på forarbejdning til fiskemel og fiskeolie. Det er spild af en værdifuld fødevare- og proteinkilde. Der forsvinder også så store mængder føde til andre fiskearter, havfugle og havpattedyr. Det er derfor på høje tid, at princippet om bæredygtighed gøres konkret inden for industrifiskeriet.
Desværre konstaterer jeg, at dette princip ofte skubbes i baggrunden i Rådets beslutningsproces. Fordelingen af kvoter af tobis, hestemakrel og blåhvilling siger meget i denne henseende. Således er to tredjedele af det samlede kontingent for hestemakrel i Nordsøen tildelt Danmark, som forarbejder denne fisk til fiskemel. Og det sker, selvom denne art udmærket egner sig som menneskeføde. Der er således ikke her tale om en favorisering af fiskeri til menneskeføde.
Også Rådets holdning med hensyn til brislingefiskeriet vidner om en lidet energisk indsats. Med fastsættelsen af en samlet fangstgrænse for sild inden for brislingefiskeriet er der ganske vist taget et vigtigt skridt med hensyn til begrænsningen af bifangstproblemet. Men i hvert fald 10 % af den samlede sildefangst i Nordsøen forsvinder stadig i fiskemelet som bifangst ved brislingefiskeriet. Det drejer sig i den forbindelse først og fremmest om endnu ikke gydemodne sild, som fanges, inden de har bidraget til opretholdelsen af arten. En forhøjelse af den tilladte bifangstprocentdel for sild inden for brislingefiskeriet fra 10 til 20 %, således som Rådet besluttede den 24. marts, anser jeg derfor for meget uheldig. Dette fjerner enhver stimulering til at gå over til mere selektive fangstmetoder.
Endelig kommer behandlingen af kommissionsforslaget om industrifiskeri af sild i Østersøen for sent. Rådet har allerede opnået en politisk aftale herom. Parlamentets udtalelse behøver Rådet nu kun for formelt at kunne bekræfte den allerede indgåede aftale. Kindermann-betænkningen fortjener en mere seriøs behandling i Rådet. De anbefalinger, der er fremsat deri med henblik på fangstbegrænsninger, beskyttelse af økologisk følsomme områder, begrænsning af bifangster og lignende skal hurtigst muligt omsættes i handlinger.

McMahon
Hr. formand, det, vi her har med at gøre, er tre fremragende betænkninger. Ja, hvis De ser på begrundelsen, vil De se, at to af dem blev vedtaget enstemmigt, og kun én person afholdt sig fra at stemme om Langenhagenbetænkningen. Det er en angivelse af støttens bredde på tværs af udvalgene for de synspunkter, som de tre ordførere fremlægger.
De handler alle om samme tema: behovet for at se nærmere på industrifiskeriet. Der er behov for at drive forskning i industrifiskeri og industrifiskeriets indvirkning på fiskeindustrien. Det andet tema, de alle fremsætter, er det vigtigste aspekt i fiskeindustrien: er fisk fortrinsvis konsumfisk? Industrifiskeri er virkelig noget særligt. De peger alle på, at det væsentlige er konsumfisk. Det er, hvad vi som medlemmer af Europa-Parlamentet gør for vores vælgere - vi hjælper med til at sikre, at der er tilstrækkelige bestande.
Det tredje tema, der løber gennem betænkningerne, er behovet for bevarelse af bestandene. Hr. Kindermann nævner det med Rådets beslutning om for første gang i 1998 at fastsætte en kvote for tobis, som indtil da havde været en bestand uden kvoter. Der var ingen begrænsning på de mængder tobis, der kunne fanges i Nordsøen eller andre steder. Og det gav os i det vestlige Skotland et særligt problem. Der er et område kaldet »den lille banke«, hvor nogle danske og skotske fiskere i slutningen af sidste år næsten kom i slagsmål på grund af de fiskeriaktiviteter, der foregik der. Skotterne hævdede, at danskernes aktiviteter berørte torskebestandene. Der var et lille problem dér, men vi fik det bragt ud af verden.
Det er vigtigt, at der drives passende forskning i industrifiskeriets indvirkning på torskebestandene men også i hele havmiljøet. Hr. Kindermann talte om laks. Vi har et problem med vild laks. Det er vigtigt, at vi ser på industrifiskeriets indvirkning på dette område.
Vi må også se på bevarelsesforanstaltningerne. Hr. Kindermann nævner nettenes størrelse i de tekniske foranstaltninger i hans betænkning. Det passer ind i hr. Kofoeds tidligere betænkning om MGP IV, der fortrinsvis behandlede tekniske foranstaltninger.
Så vi må virkelig bringe disse ting sammen. Jeg lykønsker de tre ordførere for at have gjort et så fremragende stykke arbejde.

Piha
Hr. formand, Kommissionen har berettiget foreslået en forlængelse af forbuddet mod industrifiskeri uden for Østersø-området. Bagved forslaget ligger en bekymring for en generel reducering af silde- og østersøsildebestandene samt for fiskeriets negative miljøpåvirkninger. I de småmaskede net kan bl.a. havfugle havne som bifangst.
Situationen i Østersøen er alligevel en anden, for der er sildebestandene ikke truede og fiskerivirksomheden har endda en positiv virkning på havmiljøet. Fiskeriet reducerer mængden af genudsætninger og bidrager til torskeproduktionen. Desuden er fiskeriet meget vigtigt for de tyndtbefolkede kystområder. Kystområdernes udkomme er ofte afhængig af dette ene erhverv.
Det skal altså være muligt for Finland og Sverige at fortsætte industrifiskeriet af østersøsild i Østersøen. Ved tiltrædelsestraktaterne blev fiskeriet af sild til dyrefoder tilladt for disse lande indtil slutningen af år 1997. Den nye forordning skal efter min mening gælde med tilbagevirkende kraft allerede fra begyndelsen af i år og ikke fra 1999 som der er foreslået i ændringsforslaget fra Fiskeriudvalget.
Østersøens totalkvote er dog allerede høj. Skønt der ikke foreløbig er opstået problemer, skal fiskeriet og i særdeleshed dets effektivisering overvåges. Bestandighedens princip skal også føres ud i livet ved fiskeriet. Derfor støtter jeg Langenhagens forslag om ændringen af forordningen i lyset af de kommende videnskabelige redegørelser.
Med henvisning til Kofoeds betænkning undrer jeg mig over, hvorfor Kommissionen gav sin henstilling til medlemslandene i Den Internationale Kommission om fiskeri i Østersøen så sent, at fristen for indsigelser allerede var udløbet. Kommissionens forslag vedrørende fangst af skrubber og rødspætter er dog for denne gang nemt at acceptere.

Holm
Hr. formand, jeg vil gerne sætte fingeren på et meget vigtigt spørgsmål vedrørende Østersøen, nemlig rovdriften på den vilde laks. Den rovdrift på vild laks, der nu foregår i Østersøen, må stoppes, da laksen er stærkt truet. En af de vigtigste grunde til dette er drivgarnsfiskeriet. Specielt truet er den meget sjældne naturlaks, som næsten udelukkende findes i Sverige, men som også forekommer i Finland. Laksen fødes i de svenske Norrlandselve. Den forlader siden elvene og flytter ud i Østersøen for at spise sig stor. Det er imidlertid en farlig tid, laksen tilbringer ude i Østersøen. Den vigtigste årsag til dette er det omfattende industrifiskeri med drivgarn på op til 21 km.
At som hidtil med EU's godkendelse udstede begrænsninger og forbud mod sportsfiskeri i visse elve har kun en symbolsk betydning, da man samtidig tillader rovfiskeri med drivgarn. Dette må naturligvis stoppes!
En anden stor trussel mod naturlaksens overlevelse er sygdommen M-74, en sygdom, som blev opdaget i 1974, og M'et står for miljørelaterede sygdomme. Denne sygdom indebærer altså også en stor trussel mod naturlaksen og dens overlevelse. Der er derfor vigtige spørgsmål at tage op ved Østersøkommissionens næste møde og det er sager, som miljøpartierne i Sverige og Finland arbejder meget hårdt for.

Eisma
Hr. formand, det er tydeligt, at varig økologisk ansvarligt fiskeri i fremtiden er en udfordring, som vi står over for. Men vi er stadig meget langt fra den, frem for alt hvis vi ser på emnet industrifiskeri. Hvis vi løser de problemer, som dette medfører, betyder det langtfra, at vi udøver fiskeri på en bæredygtig måde. Det er blevet nævnt her i aften, at bifangst er et problem, men fangsten er også generelt alt for stor. Derfor vil jeg i lighed med det, som andre har sagt før mig, også have, at der i meget højere grad ses på alternative midler, f.eks. vegetabilske, for de produkter, som nu stadig fremstilles gennem industrifiskeriet. Til dyrefoder og fiskemelolie har man ikke brug for industrifiskeriet.
Naturligvis fortjener en økologisk politik ordentlige videnskabelige undersøgelser, men det betyder ikke, at vi som politikere har lov at vente, indtil disse rapporter offentliggøres. At vi venter for længe på større sikkerhed, som videnskabelige undersøgelser skulle give os, og derved ikke træffer beslutninger, betyder, at vi ikke kan leve op til vores ansvar. Jeg støtter alle tre betænkninger; de viser, at der kan gives en impuls til bæredygtighed inden for fiskeriet, men nu må vi vente på Kommissionen og Rådet. Jeg er meget spændt på, hvilke foranstaltninger de vil træffe.

Lindholm
Hr. formand, mange af os føler en stor og begrundet skepsis vedrørende industrifiskeriet. Det er derfor rart at kunne gratulere Langenhagen, Kindermann og Kofoed med tre gode og velafvejede betænkninger, i hvilke man bl.a. foreslår, at reglerne for bifangster af f.eks. ung torsk skærpes, at der indføres maksimumsgrænser, at kontrolmekanismen udvides osv.
Med tanke på Østersøens sårbarhed og at situationen der hurtigt kan forandre sig, er også forslaget om, at forordningen skal revideres før år 2003, positivt. Det er glædeligt, at andelen af industrifiskeri i Østersøen langsomt falder til fordel for forbrugsfiskeri. Vi håber det fortsætter sådan.
I Nordsøen har kritikken mod industrifiskeri med rette været stor på grund af omfanget og risikoen for økosystemerne. Kindermann foreslår, at et begrænset industrifiskeri kan accepteres, hvis det ikke kommer i konflikt med forbrugsfiskeriet. Dette skal altid have fortrinsret. Generelt burde kriterierne i Kindermanns betænkning også være anvendelige i Østersøen.

Thors
Hr. formand, for det første vil jeg gerne endnu en gang pointere, at østersøsilden i Østersøen faktisk er Baltic herring og ikke det samme, som den sild, vi taler om her i salen. Der har i det mindste været visse problemer med oversættelsen.
Som vi ved, er østersøsild og fiskeri af østersøsild særdeles vigtigt for erhvervsfiskerne i Finland, for skærgårds- og kystregionen. Jeg hilser derfor velkommen, har arbejdet for og efterlyst, at de undtagelser, som Finland og Sverige fik i medlemskabsforhandlingerne får en permanent karakter, så erhvervsfiskerne får vished om, at fiskeriet kan fortsætte. Jeg ved at kommissæren også har et godt kendskab til dette spørgsmål.
De omfattende begrænsninger af laksefiskeriet, som er gennemført i de seneste år, og som Kofoed sagde var uretfærdige, har yderligere forøget østersøsildefiskeriets betydning. Østersøsildefiskeriet til andet end menneskers forbrug står for 80 procent af hele den finske fangst; hoveddelen går til foder for pelsdyrbranchen. Så længe der ikke findes nogen afsætning til menneskeforbrug, bør vi kunne fiske på den måde, som foreslås. Da prisen for østersøsild beregnet til menneskers forbrug er højere, går så meget som muligt til menneskers forbrug.
Denne regelsamling er også principielt vigtig af to andre årsager. Den kan give et bidrag til en reduktion af overgødningen i Østersøen. Men undtagelsen er også vigtig på langt sigt, for at det skal blive muligt for fiskefarmerne i stadig større udstrækning at gå over til at brug fiskemel fra østersøsild i stedet for at anden næring tilføres vores vande.

Hautala
Hr. formand, jeg vil gerne takke kommissær Bonino for, at det er lykkedes for ham at indgå den svære aftale om forbuddet mod fiskeri med flydetrawl. Jeg synes, at forbuddet mod fiskeri med flydetrawl i Østersøen også snarest muligt skal tages under behandling. Det er nemlig ikke sandt, at der i Østersøen ikke fanges andre dyrearter, f.eks. sæler, i disse net. For det andet er det meget vigtigt, at vildlaksens vandring op til de nordlige elve fremmes. Der er sket noget lovende i den senere tid i denne sag, for der har været begrænsninger af fiskeriet med flydetrawl. Jeg har hørt, at den finske regering agter at tage fiskeriet med flydetrawl op ved mødet i Warszawa i efteråret. Der er grund til at støtte dette. Forhåbentlig slutter Sverige og Danmark sig også til dette.

Bonino
Hr. formand, ærede parlamentsmedlemmer, tillad mig at behandle de tre betænkninger under ét, da de har en direkte forbindelse med hinanden. Jeg glæder mig over, at Parlamentet med hensyn til et så omstridt emne som industrifiskeri - hvor der har været forskellige meninger fremme her i salen, også under debatten i dag - deler Kommissionens opfattelse - også selvom det har fremsat nogle yderligere forslag - og det især hvad angår nødvendigheden i at give dette fiskeri en rationel indfaldsvinkel, der tager højde for de reelle bestande samt for bifangsterne og kontrolproblemerne for de enkelte fiskeriaktiviteter. Her tænker jeg navnlig på den glimrende betænkning af hr. Kindermann, og Kommissionen sætter pris på, at hr. Kindermann fremhæver de fremskridt, der er sket med hensyn til kontrollen og administrationen af ressourcerne, samt Kommissionens ønske om at gøre yderligere fremskridt.
Kommissionen vil se grundigt på de forslag, der er indeholdt i hr. Kindermanns betænkning, men jeg vil i den forbindelse gerne fremsætte tre bemærkninger, og det skal også være et svar til hr. Teverson. For det første mener Kommissionen, at kontrolproblemet har førsteprioritet for industrifiskeriet, og det er derfor, at det netop er fartøjerne til industrifiskeri, der indgår i satellitovervågningens første fase, der, som de ærede medlemmer ved, tager sin begyndelse i juli måned. For det andet har Kommissionen fulgt sildefiskeriet i Nordsøen på meget tæt hold. Dette har også været genstand for en særlig betænkning, som De sikkert har stiftet bekendtskab med, og i hvilken vi får en oplysning, der måske ikke vil behage alle, nemlig at industrifiskeriet er bedre kontrolleret end andre former for fiskeri, eller at kontrollerne i hvert fald er mere effektive. For det tredje finansierer Kommissionen i øjeblikket nogle undersøgelser med hensyn til de mere langsigtede initiativer, da den ønsker at finde ud af, hvordan det helt præcist ser ud med økosystemet - alle medlemmerne kom i øvrigt ind på denne problematik. Kommissionen lægger navnlig vægt på at få en meget nøjagtig vurdering af konsekvenserne for industrifiskeriet fra Det Internationale Havundersøgelsesråd. Jeg tror, at man ikke bare skal følge fiskeriet, men at det især er vigtigt for os alle at få mere at vide om konsekvenserne for økosystemet.
Hvad angår enigheden om betingelserne for, at man kan og skal tillade sildefiskeriets anvendelse til andre formål end konsum, så foreslår hr. Langenhagen, at man godkender den generelle tankegang eller indfaldsvinkel, som Kommissionen har fulgt, navnlig med hensyn til sondringen mellem Østersøen og de andre områder, hvor de eksisterende forbud stadig skal være gældende. Hvis man ser bort fra de enkeltes holdninger eller værdier, så mener jeg faktisk, at man konkret må sige, at det reelt står fint til med sildebestandene i Østersøen. Det må vi tage hensyn til, og så se bort fra vores egne holdninger.
Jeg tror, at det er berettiget at sondre mellem de to områder, ikke kun med hensyn til bestandene, men også med hensyn til problemerne i forbindelse med bifangster. Det konkrete problem, som vi skal tage fat på, vedrører således betingelserne for, at man kan tillade sildefiskeri i Østersøen til andre formål end konsum.
Kommissionen forsøger i den forbindelse at skabe en balance mellem kravet om at indføre nogle betingelser, der forhindrer misbrug, og ønsket om at ikke kun at pålægge Unionens fiskere nogle begrænsninger, der ville sætte dem i en ufordelagtig situation i forhold til fiskerne fra de andre lande ved Østersøens kyst - og her tror jeg, at parlamentsmedlemmerne er enige med mig. Dette er en anden detalje, som vi må tage hensyn til. For tredjelandenes fiskere er det nemlig kun de tekniske foranstaltninger, der er vedtaget inden for rammerne af Den Internationale Østersøfiskerikommission, der gælder, hvilket hr. Kofoed også med rette understregede. Det, man skal gøre, er således at få Den Internationale Østersøfiskerikommission til at indføre nogle mere restriktive regler, der gælder for alle fiskerflåder og ikke kun for Unionens.
Kommissionen kan derfor ikke godkende de fremsatte ændringsforslag, og særligt ikke nr. 1 og 4, netop fordi, de kun ville pålægge fiskerne fra Fællesskabet nogle begrænsninger. I ændringsforslag 4 godkender Kommissionen naturligvis områdebegrænsningen, men som helhed kan den ikke godkende dette ændringsforslag, netop på grund af bestemmelserne om den efter Kommissionens mening alt for restriktive sammensætning af fangsterne.
Med hensyn til ændringsforslag 3 godkender Kommissionen den del, der drejer sig om gennemførelsesdatoen, mens den med hensyn til den del, der omhandler revisionsproceduren, ikke mener, at formuleringen er passende. Endelig godkender Kommissionen ændringsforslag 2.
Afslutningsvis vil jeg tilføje to bemærkninger om de tekniske foranstaltninger i Østersøen. Kommissionen deler ordføreren hr. Kofoeds opfattelse af de mangler, der er ved den allerede fastlagte ordning inden for rammerne af Den Internationale Østersøfiskerikommission med hensyn til fiskeriet i Østersøen. Disse mangler blev også understreget i indlægget. Som jeg allerede har slået fast, så ønsker Kommissionen at undgå, at foranstaltninger, der udelukkende gælder for Fællesskabet, skader vores fiskere, og Kommissionen vil derfor på det næste møde i førnævnte internationale kommission - hvilket hr. Kofoed i øvrigt også opfordrer til - bestræbe sig på at forbedre de tekniske foranstaltninger, der bliver besluttet i nævnte forsamling.

Formanden
Mange tak, fru Bonino.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 9.00.

Markedsudsigterne for fiskerivarer - Konservesindustrien for fiskeri- og akvakulturprodukter
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er forhandling under ét om følgende betænkninger:
A4-0204/98 af McCartin for Fiskeriudvalget om meddelelse fra Kommissionen til Rådet og Europa-Parlamentet om udsigterne for EU's marked for fiskerivarer: ansvar, partnerskab, konkurrenceevne (KOM(97)0719 - C4-0029/98); -A4-0137/98 af Varela Suanzes-Carpegna for Fiskeriudvalget om konservesindustrien for fiskeri- og akvakulturprodukter i Den Europæiske Union.Jeg beder hr. McCartin som talsmand om at tage ordet i højst 5 minutter.

McCartin
Hr. formand, Kommissionens meddelelse om udsigterne for EU's marked for fiskerivarer erkender stiltiende en række mangler i de nuværende politikker. Meget kort kan disse mangler beskrives på følgende måde.
For det første strider adskillige fænomener på markedet for fiskerivarer mod bestræbelserne på at bevare de fiskebestande, som hele fiskeindustriens fremtid er afhængig af. Ulovligt landede fisk, især for små fisk, bringes på markedet, og samtidig trækker man fisk af god kvalitet tilbage fra markedet, og derefter har man omdannelsen af denne fisk til fiskemel og fiskeolier af lav kvalitet. Det hænder endda, at fisk af god kvalitet smides i havet med støtte fra Fællesskabet, som herved forsøger at forhindre markedspriserne i at falde for meget. Jeg ved, at mængden af fisk, der bliver destrueret på denne måde, har været relativt lille i de seneste år, men selv 10.0-20.000 t er for meget.
For det andet kan der observeres et urimeligt misforhold mellem udbud og efterspørgsel inden for visse områder, hvilket lader forstå, at informationsstrømmen bør forbedres, og der bør gives stærkere incitamenter til producenterne om at tilpasse deres produktion til efterspørgslen og til aftagerne om at være mere opmærksomme på, hvad producenterne rent faktisk kan tilbyde.
Dette er tæt forbundet med et tredje sæt problemer i relation til Fællesskabets producenters konkurrenceevne. Importeret fisk udgør en øget udfordring, og konkurrenter udenfor nyder måske nogle gange godt af bedre fiskeområder, meget lave arbejdsomkostninger og undertiden statsstøtte, ja og en manglende ordentlig kontrol af deres aktiviteter.
Kommissionens meddelelse begunstiger en forbedring af situationen, navnlig ved først at reducere tilbagetagelsen. Fiskeriudvalget for sin del mener ikke, at Fællesskabet skal støtte det spild, som tilbagetagelsen medfører. Den midlertidige tilbagetagelse af fisk bør udvikles, eftersom den bidrager til at stabilisere uden at give anledning til spild, og salger af ulovligt landet fisk bør modvirkes ved at styrke kontrollen i havne især og også i de efterfølgende led i fødekæden.
Et system af nærmere bestemte havne - havne, der er bestemt til landing af fisk, og fisk kan kun landes i disse havne - er en idé, som udvalget helt bestemt også støtter.
Stimulering af producentorganisationer med henblik på at nå frem til et mere regelmæssigt udbud ved at indføre fangstplaner er noget, vores udvalg kan gå ind for.
Udvalget støtter ligeledes en tilskyndelse til forbedring af fællesskabsprodukternes kvalitet og en tilskyndelse til forbrugerne til at vælge sådanne produkter ved hjælp af certificering og mærkning, men der bør udarbejdes klare regler, således at vi kan undgå usikkerhed og konkurrenceforvridninger mellem de forskellige producenter.
Hvad importen angår, kan Fiskeriudvalget ikke blive enig med Kommissionen om, at systemet med referencepriser bør afskaffes. Fællesskabet bør ikke opgive muligheden for at intervenere i tilfælde af alvorlig uro på markedet. Fællesskabet bør desuden bestræbe sig på at modvirke den konkurrenceforvridning, der måtte følge af de meget lave arbejdsomkosninger eller af uanvarligt fiskeri i fartøjer, der fisker under bekvemmelighedsflag.
For at øge udbuddet fra fællesskabets producenter bør akvakulturens potentiale udnyttes fuldt ud. Dette kan undertiden være et kontroversielt område. Men der er samstemmighed i Fiskeriudvalget om, at der er et kolossalt potentiale for fjerntliggende regioner til at forsyne forbrugerne i Unionen med levnedsmidler af høj kvalitet, samtidig med at de ikke tilsidesætter miljømæssige hensyn, vandets sundhed og de vilde fiskebestandes sundhed, der undertiden kan blive berørt, hvis vi går ind i denne industri uden at have udført ordentlige undersøgelser, sådan som vi nogen gange har gjort det i tidligere tider.
I en Union, hvor vi kun har 48 %'s selvforsyning, er det ret klart, at der er regioner - især Galicien i det nordlige Spanien - hvor en veludviklet akvakultur kan yde et enormt bidrag til den lokale økonomis bæredygtighed, ja og forsyne hjemmemarkedet med fødevarer af høj kvalitet og samtidig være en turistattraktion, fordi frisk mad af høj kvalitet fra akvakultur kan tiltrække turister til regionen - folk, som kan lide frisk fisk indtaget i dens naturlige miljø.
Generelt set er den indbyrdes afhængighed mellem markedet og de andre strenge af den fælles fiskeripolitik yderst vigtig og må tages i betragtning.

Varela Suanzes-Carpegna
Hr. formand, fru kommissær, mine damer og herrer, jeg vil først lykønske resten af de kolleger, hvis betænkninger behandles i dag i denne forhandling under ét - fru Langenhagen, hr. Kofoed, hr. Kindermann og hr. McCartin - arbejder som jeg fulgte med interesse i Fiskeriudvalget, og som jeg i et tilfælde tog del i med mine ændringsforslag.
Men De vil kunne forstå, at jeg i dag koncentrerer mig om min egen betænkning, bl.a. fordi der er langt imellem de betænkninger, der drejer sig om forarbejdningsindustrien for fiskeriprodukter. Og alligevel er denne industri en hjørnesten i den fælles fiskeripolitik, og et meget vigtigt alternativ til en eventuel nedgang i beskæftigelsen i de kystområder, som er afhængige af fangstaktiviteten.
Forarbejdningen er sammen med markedsføringen og akvakulturen en supplerende aktivitet, der spreder de erhvervsmæssige aktiviteter inden for fiskeri og skaber arbejdsplader, samtidig med at den kan opsuge overskudsarbejdskraft i krisetider, hvor der tales om overkapacitet, omstrukturering og tilpasning af Fællesskabets fiskerflåde.
Kun konservesindustrien skaber i Den Europæiske Union ca. 50.000 direkte arbejdsplader og 75.000, når de indirekte medregnes. Eftersom beskæftigelsen gennemsyrer alle Unionens politikker, er disse tal betydningsfulde, især når vi kan tilføje, at arbejdspladserne befinder sig i perifere kystområder med få alternativer til fiskeriet.
Den initiativbetænkning, som jeg er ordfører for, og som er den første, der udelukkende behandler det, vi kunne kalde en delsektor for konserves inden for forarbejdningsindustrien, har haft til formål at gøre - Parlamentet, Kommissionen og Rådet - opmærksom på den situation, som Fællesskabets konservesindustri befinder sig i og på dens store potentiale - hvis den fortsat støttes, og hvis den ikke bliver genstand for politikker, der skader dens konkurrenceevne og favoriserer illoyal konkurrence fra produkter, der er fremstillet i tredjelande.
Fællesskabets konservesindustri står over for en stor moderniserings- og omstruktureringsudfordring, så den kan tilpasse sig globaliseringen af markedet og den miljømæssige, tekniske og sundhedsmæssige fællesskabslovgivnings kostbare krav, der skal være en garanti for de europæiske forbrugere.
Til det formål har den fået megen støtte fra Fællesskabet, som ikke kan andet end at fremme dens endelige modernisering, men især har den stået over for handelsaftaler med andre stater, som har muliggjort en åbning af vores markeder for produkter, der er vanskelige at konkurrere prismæssigt med på grund af deres lave lønomkostninger og sociale omkostninger og færre tekniske og sundhedsmæssige krav, som har en negativ indvirkning ikke blot på den endelige pris, men også, hvilket er mere alvorligt, på kvaliteten og på garantien for forbrugernes sundhed.
Med henblik på risikoen for at europæiske virksomheder flyttes og dettes negative virkning på Fællesskabets beskæftigelse indføres der en bedre kontrol med import fra lande uden for Unionen og de samme krav til dem som til de produkter, der er fremstillet i Den Europæiske Union.
Vores produkters kvalitet bør vi gøre til en konkurrencefordel, og der bør oprettes kontrolenheder mod svig, der er specialiserede inden for fiskeriprodukter, og et netværk af specialiserede laboratorier og et referencelaboratorium på fællesskabsplan, samtidig med at man samler sig om en politik, der støtter og stimulerer kvaliteten i virksomhederne og gennemfører reklamekampagner for europæiske konservesprodukter i hele Unionen og derved udnytter enhedsmarkedet og spredningen af produkter, der er fremstillet i hele området, ved at fremhæve de ernæringsmæssige kvaliteter og visse konservesprodukters bidrag til en sund og harmonisk ernæring, som f.eks. pelagiske fisk i olivenolie.
Etiketterne skal præcist angive indholdet og ikke med slægtsnavne, som det forekommer på visse produkter fra tredjelande, hvilket kan medføre risikoen for at vi tager katte for harer - hvis De tillader, at jeg bruger det spanske ordsprog - eller i dette konkrete tilfælde på grund af de forskellige arter, kvaliteter og priser på tun, at vi tager thunnus obesus eller patudo eller en anden art for at være den meget værdsatte thunnus alalunga eller hvid tun.
Fællesskabets forsyningspolitik med hensyn til råvarer bør leve op til de reelle behov i Fællesskabets industri og kun åbne for nye kontingenter, når disse er strengt nødvendige.
Der bør ske F&U med henblik på nye produkter, nye arter, nye præsentationer, og den fælles markedsordning for fiskeriprodukter bør tilpasses til industrien i forhold til fangstsektoren.
Kort sagt anmoder betænkningen Kommissionen om en seriøs og tilbundsgående undersøgelse af situationen i Fællesskabets konservesindustri, forslag til en særlig og global handlingsplan, en analyse af den gældende lovgivning - omfattende og spredt - og en erklæring af at konserves er følsomme varer, når de er genstand for godtgørelser i handelsaftaler.
Og jeg vil slutte med at sige, hr. formand, at betænkningen ikke er et mål men snarere et udgangspunkt, som Parlamentet kan tage et første skridt ud fra, den gør opmærksom på sektoren og lover - og det gør jeg som ordfører - at følge dens krav op for at kunne placere den europæiske forarbejdningsindustri for fiskerivarer, hvor den hører hjemme i verden som følge af dens tradition, prestige, kvalitet, potentiale, og fordi den skaber arbejdspladser, hvilket er vores samfunds største udfordring, som vi må gøre brug af alle politikker for at klare.

Baldarelli
Hr. formand, jeg tror, at forslaget til reformen af den fælles fiskeripolitik begynder at tage form, også selvom det som sædvanlig drejer sig om en politik, der navnlig vedrører Europa; som behandler problemerne i forbindelse med de europæiske farvande, og som næsten ikke er i stand til at have et anderledes forhold til tredjelandene. Jeg er delvist tilfreds med den måde, vi ændrer de internationale fiskeriaftaler på, men det vil ikke nytte noget, at vi foretager os det rigtige i de europæiske farvande, hvis vi ikke også tager fat på problemet med tredjelandene.
Som det er nu, betaler skibsrederne ITL 40 for et kilo tunfisk, hvilket er et latterligt lille beløb. En stor andel af dette produkt, nemlig 58 %, importeres af Det Europæiske Fællesskab. 65 % af importen er ikke genstand for toldtariffer, og der er også problemer på det hygiejniske og sundhedsmæssige område.
Jeg siger dette, fordi jeg er overbevist om, at vi ikke alene skal harmonisere den fælles fiskeripolitik, men også forholdet til tredjelandene. Her kan markedspolitikken bidrage med nogle løsninger. Jeg glæder mig over Kommissionens forslag og meddelelse, og jeg kan se, at man har truffet nogle fornuftige valg, også som følge af den debat, som Parlamentet har skabt. Jeg tænker navnlig på, hvordan Parlamentet har taget fat på spørgsmålet om producenternes organisationer, og hvordan man har forsøgt at beskytte de produkter, der fiskes i europæiske farvande, for at gøre disse genkendelige og iøjnefaldende for forbrugerne inden for rammerne af markedsreglerne, og for at deres kvalitet også skal være forenelig med et velfungerende økosystem. Dette er nogle meget vigtige aspekter.
Til dette formål skal vi fremme alle de positive særforanstaltninger, der muliggør en oprindelsesbetegnelse, og de skal være efterfølgere til Fællesskabets præferenceordning. Dette er efter min mening et vigtigt valg. Samtidig skal vi dog gå bort fra idéen med prisstøtte, der er meget generel og måske ikke altid nøjagtig. Vi skal mere præcist gå i retning af en indkomststøtte til fiskerne, og denne skal have en direkte forbindelse til den biologiske og miljømæssige balance. Ud fra dette synspunkt tror jeg, at det vil være meget hensigtsmæssigt at fremme en biologisk hvileperiode samt at befordre nærheden i arbejdet og mulighederne for en indkomstgaranti - der går længere end til det arbejde, som har direkte forbindelse til fiskeriet - idet man på en vis måde også udnytter de antropologiske kvaliteter i fiskerisektoren og i forholdet mellem fiskeren og havet, som risikerer i stadig større grad at gå tabt, hvis den handelsmæssige og økonomiske tankegang bliver dominerende. Vi har nemlig brug for også at videreføre denne kultur, der bygger på respekten for havet og på harmonien mellem de ressourcer, der må fanges. Denne harmoni skal genskabes, og her skal vi ikke blot være romantiske i vores opfattelse, men også anvende de videnskabelige instrumenter, der kan sikre en fornuftig forskning, så vi kan vurdere ressourcerne. Ud fra dette synspunkt skal vi ligeledes gøre bedre brug af en fornuftig overvågningspolitik, der udnytter de teknologiske innovationer optimalt. Jeg er derfor enig i, at vi på den bedst mulige måde skal anvende satellitsystemet som en grundlæggende del af kontrollen.
Jeg tror, at vi begynder at kunne se nogle vigtige signaler. Vi vil få lejlighed til at fortsætte denne debat, når vi får de dokumenter, der bliver fremlagt i forbindelse med reformen af fiskeriet fra år 2002. Fru kommissær, jeg tror, at De i Deres arbejde sammen med Parlamentet har taget nogle skridt i denne retning. Jeg er dog overbevist om, at der er nogle punkter, som vi skal arbejde på. Jeg tænker her på et punkt, som jeg gerne vil henlede Deres opmærksomhed på og gøre Dem lydhør over for, nemlig brugen af delfiner til militære forsøg. Jeg mener ikke, at vi kan acceptere dette længere. I bugten ved Marseille fandt man for nylig nogle døde delfiner, hvis hals var blevet sprængt i stykker af små bomber. Det er et punkt, der skal sættes på dagsordenen, så vi kan forhindre, at det sker igen.

Fraga Estévez
Hr. formand, fru kommissær, Fællesskabets marked for fiskerivarer er i en meget speciel situation. Den store afhængighed af import kan uden tvivl retfærdiggøre, at man tillader, at toldtarifferne konsolideres i GATT, hvor små de end er. Men ved siden af det er Den Europæiske Union ved at genneføre en toldafviklingspolitik, som efter min mening har nået alvorlige højder.
Enten på basis af aftaler som den generelle toldpræferenceordning eller inden for rammen af samarbejdsaftaler eller andre typer aftaler accepterer Kommissionen bestemmelser om hel eller delvis afskaffelse af told på fiskerivarer, som gør Fællesskabets industri mere og mere sårbar. Selvom dette i nogle tilfælde - jeg ønsker ikke at diskutere - kan være rimeligt, er det nødvendigt at forhindre, at der bliver ved med at opstå situationer - jeg ville endda kalde dem latterlige - som dem, der f.eks. forpligter Fællesskabets producenter af tunkonserves til at eksportere til USA med en told på 35 %, mens USA eksporterer til Den Europæiske Union med en told på 24 %. Dette er ikke - som De ved - et tilfælde, hvor fattigdommen eller behovet for at fremme et lands udvikling berettiger til en toldpræference på 11 %.
Derfor bekymrer det mig især - og jeg mener, at flere kolleger har sagt det før mig - med Kommissionens erklæring om at den forventede tendens for markederne er en lavere toldbeskyttelse. Derimod mener vi, at Kommissionen er forpligtet til i størst muligt omfang at beskytte sin egen produktion ved at udforme politikker, som bidrager til at forøge selvforsyningen ved at bremse sænkningen af toldbeskyttelsen eller forlange gensidighed ved at tillade en differentieret behandling af produkterne fra blandede virksomheder, som til syvende og sidst er i besiddelse af fællesskabskapital, ved - i modsætning til hvad der er dens intention - at opretholde referencepriserne og fremme prolongationspræmierne især som erstatning for tilbagetagelses- og destruktionsmekanismerne, da det paradoksalt nok på et marked, der har underskud af proteiner af god kvalitet, er omsætningen af fisk til olier og fiskemel, der har højest prioritet.
Derfor har vi allesammen i lang tid krævet en reform af den fælles markedsordning for fiskeri. Kommissionen har til sidst fremlagt dette dokument, som vi antager anviser retningslinjerne for det senere lovforslag, som den har forpligtet sig til at fremsætte inden årets udgang. Lad os håbe, at Kommissionen, som har været længe om at gå i gang med denne reform, tager højde for de forslag, som vores ordfører, hr. McCartin, har anført til sidst i sin betænkning med det formål, at det lovforslag, der skal komme, kan hjælpe Fællesskabets producenter hurtigst muligt.
Vi opfordrer især til iværksættelse af foranstaltninger, der kan garantere, at de importerede produkter har den samme hygiejneog sundhedsmæssige garanti, som kræves for vores produkter, med det formål at forhindre diskrimination og illoyal konkurrence og beskytte forbrugernes sundhed i Den Europæiske Union.
Det er kun, fru kommissær, nogle af de hurtige svar, som markedet for fiskerivarer har brug for. Betænkningen af McCartin og også den udtømmende og fremragende betænkning af Varela om fællesskabets konservesindustri indeholder mange andre, som, da de er grundlæggende, ikke må glemmes, når reformen af den fælles markedsordning skal iværksættes, ikke blot for at opnå, at den fungerer optimalt, som Kommissionen selv tilsigter, men for at give den en minimumsligevægt mellem import og egenproduktion på det eksterne område og mellem de forskellige interne produktioner, hvad angår EU-markedet.

d'Aboville
Hr. formand, jeg vil gerne udtale mig om McCartin-betænkningen, som behandler det vigtige spørgsmål om fremtiden for markedet for fiskeriprodukter i Den Europæiske Union.
Naturligvis kan det ikke bestrides, at efterspørgslen på det europæiske marked nødvendiggør en stor andel af importerede varer fra tredjelande. Men vi må ikke glemme, at 80 % af disse importerede varer allerede nyder godt af en toldpræferenceordning eller endda af ingen toldafgifter overhovedet. Således har ordføreren ret - og Fraga har understreget det før mig - når han vurderer, at Kommissionen har pligt til, så godt som muligt, at beskytte EU´s producenter og at nye foranstaltninger, der har til hensigt at afskaffe toldafgifterne på fiskeriprodukter fra tredjelande ikke er ønskelige.
Den fangst, som EU´s fiskere realiserer er først og fremmest betinget af det indlysende faktum: uden ressourcer, ingen fangst. Derfor skal vi naturligvis støtte den indsats, der sigter mod at regulere udbuddet efter markedets krav. Vi skal ligeledes, sådan som ordføreren har understreget det, anspore producenternes organisationer til at udarbejde foreløbige fangstplaner, og det er logisk på ferskvaremarkedet snarere at rette redskaber for indgreb ind mod reservelagre end mod lagre til destruktion.
Vi bør derfor støtte alle kvalitetsforsøg. Den aktuelle organisation af EU´s markeder giver helt klart mulighed for tildeling af støtte til de producentorganisationer, der indleder planer til forbedring af kvaliteten. Hvis denne støtte ikke har haft den succes, man kunne have forudset, er det ikke på grund at dens princip eller dens manglende projekter, men på grund af et utilstrækkeligt støttebeløb. Det er derfor vigtigt at gøre denne støtte mere tiltrækkende ved at forhøje beløbet.
Vi bør informere forbrugerne om disse fremgangsmåder ved især at støtte operationer til fremme at egnsprodukter, så snart disse produkter er underlagt en streng og kontrolleret kvalitetskontrol.
Jeg sætter dog spørgsmålstegn ved muligheden for og definitionen af øko labels, som der også er tale om. Kommissionen vil på dette område udbede sig fiskeriindustriens og andre interesseredes mening. Hvad vil det sige? Er det underforstået en officiel anerkendelse af øko labels, som tildeles af de til lejligheden oprettede organer, finansieret af f.eks. industrivirksomheder, som søger at opnå et positivt image i forbrugernes øjne? Eller af mange andre, hvis økologiske udtalelser ofte skjuler en gemen jagt efter kunder? Vi vil da se Kommissionen kimse ad de videnskabelige undersøgelse og være på slæb af en offentlig mening, der ikke er særligt bekendt med maritime spørgsmål, lettere desinformeret, nogle gange endda manipuleret, sådan som vi netop har set et grimt eksempel på.

Ephremidis
Hr. formand, laks, sild og andre havdyr er et meget appetitligt og tiltrækkende emne. Desværre er det samme ikke tilfældet med EU's fiskeripolitik. Den frembyder alvorlige problemer for det indre marked, idet den fortsat er for lille, i en størrelsesorden på ca. 60 %. Dette underskud dækkes med import fra tredjelande, hvor mange af dem holder lave priser på grund af det vi kalder "EU dumping«. Specielt negative har følgerne været for kyst- og småfiskeriet, der viser et fald i produktionen og beskæftigelsen, lige som også et fald i deres andel af det samlede fiskerimarked, til fordel for de store fiskeriflåder.
Hvert forsøg på at organisere markedet for fiskeriprodukter skal altså tage sigte på at beskytte og udvikle fiskeriet afbalanceret, det skal være tilpasset de enkelte steders særkender og det skal især beskytte det lille og mellemstore fiskeri samt kystfiskeriet, der udgør en betydelig kilde til indtjening, lige som også et betydeligt område for beskæftigelse, især i kystegnene og på øerne. Samtidig skal der tages særligt strenge foranstaltninger for at bevare fiskerireserverne og for at bevare havets økosystem, for at gøre noget effektivt ved det ulovlige fiskeri, losning og handel med fiskeriprodukter, en ting der også vil have positive resultater for forbrugerne selv, idet den vil give større garanti for produktets kvalitet og faste priser.
Den fælles fiskeripolitik må ikke gentage Den Fælles Landbrugspolitiks fejltagelser. Kommissionens forslag om et fald i fiskeriproduktionen og delvis udligning af tabt arbejdsfortjeneste i form af andre støtteordninger vil have de samme negative resultater som i landbruget, det vil sige et fald i beskæftigelsen og en stigning af importen fra tredjelande, en forstyrrelse af samfundsstrukturen, affolkning af kyst- og øområderne.
Jeg ville gerne sige mere, hr. formand, men jeg vil ikke misbruge tiden, så jeg vil komme med en skriftlig stemmeforklaring, for dette spørgsmål om fiskeriet er virkelig et stort emne for Fællesskabet og må behandles med både opmærksomhed og alvor af Kommissionen.

McKenna
Hr. formand, først vil jeg gerne lykønske kommissæren med hans succesfulde forbud mod drivnet. Det var på høje tid.
Det er meget vigtigt med en reform og konsolidering af markedet for fiskerivarer i EU. Fisk fanges for at blive solgt på markedet, og derfor er der via markederne frit spillerum for at forbedre den fælles fiskeripolitiks effektivitet såvel som fremme dens bevarelsesmål. I denne retning er den rolle, som markedet kan spille, særlig vigtig. Den politik, der går ud på at tage fisk tilbage fra markedet og nogle gange destruere den - bare fordi prisen er for lav, er fuldstændig uacceptabel. Det er skandaløst, at der eksisterer en sådan politik i vore dages verden med så megen fattigdom og sult både rundt omkring i verden og her i EU.
Vi har hørt om at fremme konsum af fisk som sund mad for at støtte fiskeindustrien. Dette er helt fint og godt, men det skal være betinget og selektivt. Vi må ikke være involveret i at fremme konsum af alle fisk uanset art, fangstområde eller anvendt fangstudstyr. Man kunne hævde, at nogle af bestandene i EU befinder sig i en så fortvivlet situation, at det ville være uagtsomt eller værre at fremme deres konsum.
Et andet spørgsmål, der lige blev rejst, er begrebet øko-mærkning, der bliver mere og mere populært. Fiskeriudvalget hørte en beretning om dette for nogle få måneder siden. Rækkevidden af et sådant begreb er, hvis jeg skal være positiv, virkelig stor. Men der er betingelser, der skal opfyldes for at undgå nogle ret så iøjnefaldende og alvorlige faldgruber. De kriterier, der anvendes af disse øko-mærker, skal være offentligt tilgængelige for alle, som er interesseret og skal være detaljerede og konkrete. F.eks. er det fuldstændigt meningsløst at sige, at en fisk blev fanget på en fiskeplads, der er bæredygtig eller ansvarligt forvaltet, idet en persons definition af »ansvarlig« kan variere meget fra en andens.
Verifikationen af sådanne påstande er også meget vigtig, hvis forbrugerne virkelig skal have tillid til dette. Det er her, det ømtålelige spørgsmål stilles om, hvem der skal være ansvarlig for at sikre, at påstandene holder. Hvilken rolle forestiller Kommissionen sig, at den skal spille inden for dette område, eller skal det være medlemsstaternes ansvar. Vi har alle set den energi, hvormed medlemsstaterne hidtil har kastet sig over overvågningen af fiskeriaktiviteterne, og jeg vil gerne høre Kommissionens syn på dette spørgsmål.

Macartney
Hr. formand, jeg lykønsker begge ordførere med det arbejde, de har lagt i disse meget interessante betænkninger. Hr. Varelas betænkning er lige så god som den lækre galiciske fisk, vi alle har konsumeret. Jeg har egentlig ikke noget at tilføje hertil.
Hr. McCartin har påtaget sig en række noget mere ømtålelige problemer i sin betænkning, og jeg lykønsker ham for at tage sig af dem. Vi har en lang række tæt sammenknyttede problemer omkring hele spørgsmålet med et frit marked og idéen om at beskytte de personers interesser, som er afhængige af fiskeriet i et særligt område. Jeg har allerede nævnt - og jeg tror, at Kommissionen tog det til efterretning - hele spørgsmålet omkring den eventuelle regionalisering af den fælles fiskeripolitik. Det er her, vi må begynde at se meget alvorligt på, hvad dette betyder i forskellige sammenhænge. Man starter helt klart fra en grundsten af relativ stabilitet. Det sætter grænser for, hvad der er muligt. Når man begynder at tale om lokale fartøjer, der lander lokalt, har man problemet med omgåelse af kvotereglerne. Der er ikke noget, der taler for forskelsbehandling som følge af nationalitet, men en forbindelse til den lokale havn må være en del af denne filosofi.
Som mange fiskere er jeg ikke glad for at centralisere landingshavnene. I Skotland har det helt bestemt været et stridens æble. Fiskere synes ikke om at få fortalt, at de kun kan lande i visse havne. Tværtimod ser de gerne frihed til at lande. Men jeg vil anbefale Kommissionen - og jeg tror, at det er en idé, der vil blive værdsat af fiskere over hele Europa - at den bør centralisere informationen om fiskepriser elektronisk. Fiskerne kunne så bruge radioer og andet elektronisk udstyr til at finde ud af, hvor de skal lande deres fisk. Jeg tror, at de vil gå ind for denne form for centralisering.
Endelig tror jeg med hensyn til hr. Baldarellis udsagn om at balancere udbud og efterspørgsel videnskabeligt, at dette vil blive støttet. De ændringsforslag, der er blevet fremsat af hr. Souchet fra I-EDN-gruppen, er alle meget gode, og vi vil stemme for de fleste af dem.

Souchet
Hr. formand, fru kommissær, på baggrund af den betænkning, som vores kollega McCartin har fremlagt, vil jeg gerne sige, at vi i dag står over for to forskellige politiske fremgangsmåder, hvad enten det drejer sig om fiskerieller landbrugsprodukter. Visse ønsker, som vores ordfører, at vi går i retning mod en helt liberal politik. Andre ønsker, som jeg, en politik, der stiler mod bedre at tage højde for producenternes specifikke interesser ved hjælp af en strengere iværksættelse af princippet om fællesskabspræference, en bedre udnyttelse af ferskvaremarkedet, en bedre organisation af fiskeriindustrien, en bevarelse af værktøjerne til indgreb på markedet og deres integration efter sektorens logik.
Selvom det er klart, at denne import fra tredjelande i dag er nødvendig for at opfylde et strukturelt behov på EU´s marked, som inden for fiskerivarer har stort underskud, er det nødvendigt at sørge for at denne samhandel med tredjelande sker på loyale konkurrencevilkår. Det er derfor jeg mener, at en øget kontrol med importreglerne haster meget, især kontrollen med oprindelsesreglerne og de sanitære regler, som bør være en prioritet inden for kontrolaktionen både på EU- og på nationalt plan.
Ferskvaremarkedets betydning for vores producenter og forbrugere er så stor, at der bør tages meget større hensyn hertil. De 15 ændringsforlag, som vi i vores gruppe har fremlagt, drejer sig især om en opskrivning af fællesskabets ferskvarer, som især foregår via en identifikation af produkterne, en tilpasset politik til forbedring af kvaliteten samtidig med en styrkelse af sektoren for fiskeriprodukter gennem en udbredelse af producentorganisationernes rolle og en større anerkendelse af de tværfaglige organisationer.
Endelig har vi, vedrørende indgrebet, fremlagt ændringsforslag, der sigter på at styrke tilbagetagningsmekanismen for at gøre den til et sikkerhedsnet, og derigennem bidrage til markedets stabilitet og til en bevarelse af industrien for fiskeriprodukter, og samtidig undgå at den bliver til en mekanisme, der sikrer en regelmæssig produktion af varer, der ikke finder afsættelse på markedet.
Disse ændringsforslag, hr. formand, er blevet udarbejdet med særlig tanke på fiskerisektorens særlige krav, da den hovedsageligt består af håndværksvirksomheder, som, når de vil kompensere et fald i fiskepriserne, tvinges til at øge deres produktivitet gennem øgede fangster.

Kindermann
Hr. formand, vi bifalder Kommissionens initiativ til at fremlægge og især at drøfte dens forestilling om markedsudsigterne for fiskerivarer i EU. Da man har valgt at udtrykke sig via en betænkning, er der mulighed for at føre en saglig diskussion. Tre indholdsrige ord nævnes i overskriften på meddelelsen: ansvar, partnerskab og konkurrenceevne, efter min mening i den rigtige rækkefølge.
Fisk er og vil også fremover være en knap ressource både inden for og uden for EU, når ca. 50 % af de fisk og fiskerivarer, der udbydes i EU, stammer fra import. I EU er de ikke til rådighed. Derfor er bevarelsen af fiskebestandene og markedspolitikken tæt forbundne. På verdensplan skal fiskeriaktiviteterne være indrettede på grundlag af princippet om vedvarende udbytte. Vi støtter udtrykkeligt begrænsende foranstaltninger for truede bestande. Det største problem er tilpasningen af fiskerikapaciteterne til de disponible bestande, og her bør man foretage det største indgreb.
Hvis man kun regulerer via markedet, er det efter min mening en symptomatisk handling. Det er ikke kun mig, der stiller spørgsmålene: Hvor meget af markedet ønsker vi at regulere? Hvor begynder og slutter deltagernes ansvar eller eget initiativ? Hvad ønsker vi - markedsøkonomi eller planøkonomi? Ensartede foranstaltninger til forvaltning af ressourcerne og markedsføring forudsætter et effektivt og især ækvivalent kontrolsystem. Kravet om kun at lande fiskerivarer i de havne, der er i stand til at udføre en effektiv kontrol, kan man virkelig kun støtte, men ikke, at fiskeriinspektørernes privilegier skal udvides til detailhandelen.
For det andet vil det også være uomgængeligt, at der som led i de næste WTO-forhandlinger og også ved bilaterale fiskeriaftaler inddrages sociale standarder, der i dag fører til konkurrenceforvridning i et ikke ubetydeligt omfang. Til sidst vil jeg gerne endnu en gang takke begge ordførere for deres meget fine betænkninger. Jeg håber, at vi også fremover kan arbejde med disse gode betænkninger i Fiskeriudvalget.

Gillis
Hr. formand, jeg bifalder min kollega, hr. McCartins betænkning, der behandler mange af fiskeindustriens problemer. Det er klart, at der til dato er foregået et betydeligt overfiskeri og i mange tilfælde også et ulovligt fiskeri i EU's farvande. F.eks. bliver de irske farvande regelmæssigt plyndret af store industrielle fartøjer fra andre EU-lande, hvoraf mange fisker med ulovlige net. Dette har haft katastrofale virkninger ikke blot for fiskebestanden men også for levebrødet for fiskerisamfund, der for størstedelens vedkommende er beliggende i fjerntliggende, perifere regioner af Den Europæiske Union, som har få andre alternativer, hvis de overhovedet har nogen.
To elementer er væsentlige, hvis vi skal redde de sidste fiskeområder fra total udfisken. Bevarelse og genopbygning af bestandene er en absolut og meget presserende prioritet, og det samme er en hensigtsmæssig kontrol med indførelse og håndhævelse af strenge straffe mod dem, der fisker ulovligt. Det er væsentligt at finde en balance mellem fiskeindustriens behov, forvaltningen af ressourcerne og de behov, som de folk, der lever af fiskeri og dens tilknyttede industrier, har. Vi må huske på, at Den Europæiske Union importerer 52 % af sit samlede fiskekonsum fra tredjelande. Så der er et stort marked at tilfredsstille.
Jeg tror, at akvakultur kan give os en del af løsningen til en genskabelse af balancen mellem import og fisk produceret inden for EU. Akvakultur er en værdifuld kilde til beskæftigelse, og den kan afbøde modgangen i de områder, der er berørt af nedgangen i fiskeriet. Vi har bevist, at vi kan opdrætte laks og skaldyr af højeste standard, hvor der tages alle de nødvendige forholdsregler for at sikre god miljøpraksis. Det er nødvendigt at bevare og fremme denne praksis ved at forbedre mulighederne for braklægning og lade de steder, der anvendes til fiskeopdræt, hvile og blive gennemstrømmet fuldstændigt.
Desuden må vi søge at nå frem til afbalancerede aftaler med vores partnere i udviklingslandene, hvor vi p.t. fisker, og kombinere dette med en ekspansion inden for akvakultur og derved beskytte deres fiskeressourcer og sørge for nye produktionskilder inden for EU.
Den fælles fiskeripolitik bør kombinere alle fiskeindustriens aspekter, således at vi kan skabe en bæredygtig fremtid for vores fiskerisamfund. En kombination af bevarelse og god forvaltning på den ene side og øget fiskeopdræt på den anden vil i nogen grad bidrage til at sikre denne fremtid.

Girão Pereira
Hr. formand, kære kolleger, fru kommissær, jeg vil gerne tale om betænkningen af hr. Varela Suanzes-Carpegna, som jeg lykønsker for det bemærkelsesværdige, jeg gentager, bemærkelsesværdige arbejde, som han har udført. Jeg tror, at betænkningen behandler alle de fundamentale problemer i denne sektor. Der er imidlertid nogle aspekter, som jeg synes bør fremhæves.
For det første: Fraværet af en passende ramme for støtteforanstaltninger til de eksisterende industrier kan true deres overlevelse. Det vil være vanskeligt, om ikke umuligt, at konkurrere med produkter fra tredjelande, hvis slutomkostninger er langt under Unionens, på grund af såvel lavere krav til de teknisk-sundhedsmæssige forhold som lønudgifter, der er helt anderledes i disse lande.
For det andet: Vi mener, at Den Europæiske Union skal styrke kvalitetspolitikken for sine produkter, stimulere industriens indsats med kvalitetspræmier, -registrering og -mærkning samt gennemføre reklamekampagner for at udbrede det europæiske produkts kvalitet og oprindelse.
For det tredje: Hvad særlig angår sardinkonservesindustrien, som Portugal er meget afhængig af (og som er den sektor, der er mest berørt), og efter associationsaftalen med Marokko, mener vi, at der omgående må træffes forholdsregler som de følgende: indførelse af en udligningsgodtgørelse for Fællesskabets konservesindustri og bevarelse af en afbalanceret støtteordning til oplagring og nedfrysning for at undgå prisudsving på markedet som følge af de sæsonbestemte forskelle (denne støtte bør kunne gives direkte til konservesindustrierne, såfremt disse kan godtgøre at have betalt mindsteprisen til produktionen); iværksættelse af en kampagne på fællesskabsplan, som skal fremme forbruget af sardiner og afledte produkter med dette produkts høje næringsværdi som argument; endelig mener vi også - og i overensstemmelse med det af ordføreren foreslåede - at Kommissionen hurtigt bør udarbejde en global undersøgelse af den aktuelle situation for denne industri, særlig vedrørende antal virksomheder, sektorens udvikling i de seneste år i de forskellige lande, således at konsekvenserne af åbningen af markedet for tredjelande bliver tilstrækkelig klargjort, oplysninger om produktion, råvarernes oprindelse, omfanget af eksport og import, beskæftigelse, teknisk-sundhedsmæssige normer, toldbestemmelser, og i almindelighed om den lovgivning, der gælder for sektoren, og endelig om kodificeringen af samme.

Novo
Hr. formand, fru kommissær, ærede medlemmer, enhver overhaling af den fælles markedsordning for fiskerivarer bør bl.a. sigte mod at bevare fiskebestandene, fastholde og forbedre reguleringsmekanismerne, styrke partnerskabet mellem producentorganisationerne og industrien, sikre produkternes kvalitet, fremme fællesskabsproduktionens bidrag til forsyningen af det interne marked, forsvare Fællesskabets produktion og forarbejdning internationalt mod social dumping, der lægger op til uacceptabel illoyal konkurrence.
Retningslinjer, der sigter mod øget deregulering og liberalisering vil medføre endnu lavere indkomstniveau hos fiskere og producenter og vil givet forværre forarbejdningsindustriens funktionsvilkår, vil bidrage til en stigende forringelse af hele fiskerisektoren i mange regioner, med negative følger for den økonomiske struktur og for beskæftigelsen, og vil kunne føre til en øget fiskeriindsats, som de erhvervsaktive fristes til for at afværge en forringelse af deres allerede utilstrækkelige levestandard.
Dette synes desværre at være grundlaget for Kommissionens dokument, især fordi det ikke sætter spørgsmålstegn ved de latterlige budgetmidler, der i dag er afsat til markedspolitikken, og fordi det søger at fremme dannelse af transnationale virksomheder. hvis ødelæggende følger for sektorens små og mellemstore traditionelle virksomheder - såvel i produktions- som i forarbejdningsdelen - er lette at forudsige.
Den nuværende fælles markedsordning må helt sikkert blive genstand for overvejelse. Det er f.eks. nødvendigt at ændre tilbagetagelsesmekanismerne, eventuelt gennem en formindskelse af den del, der er bestemt til destruktion af fangst. Mekanismen som sådan bør imidlertid opretholdes ved, at der sker en styrkelse af den, og/eller der skabes andre indkomststøtteordninger for producenterne, ligesom det også er nødvendigt at skabe støtteordninger for nedfrysning og industriel oplagring, således som fremgår af et ændringsforslag, som vi fremsatte til betænkningen af hr. McCartin.
Det er afgørende at bevare såvel fastsættelse af referencepriser som godtgørelsesordningen for tun. Det er i denne sammenhæng uacceptabelt, at den endnu ikke findes for sardiner, af hvilken grund vi genfremsætter et ændringsforslag herom, som vi håber bliver vedtaget.
Kvalitet, oprindelse og produktions- og forarbejdningsvilkår må attesteres. Der må tages særligt hensyn til de lokale markeder og disses forsyning, især på grund af de positive virkninger, som dette kan have for de små traditionelle kystfiskerflåder. Men der skal ligeledes tages hensyn til det forhold, at Den Europæiske Union importerer ca. 60 % af det, som den konsumerer, og der skal ske sikring af de fællesskabsprodukter, op imod hvilke der ikke sættes kvalitet eller bliver produceret under socialt eller miljømæssigt acceptable vilkår. Den toldmæssige nedrustning er ikke en uundgåelighed i nye internationale aftaler, hvor sektorens interesser er blevet ofret, uden at der i det mindste er blevet garanteret gensidighed på området.
I betænkningen, sådan som den allerede er blevet ændret - idet mange af de ændringsforslag, som vi forfægter, er blevet optaget - og man kan håbe, at den kan blive yderligere forbedret med denne diskussion i forsamlingen, vil Kommissionen, hvis den ønsker det, kunne finde tilstrækkelig med idéer til at ændre den nuværende fælles markedsordning for fiskerivarer uden at risikere sektorens bæredygtighed. Vi vil afvente de forslag til lovgivning, som De helt sikkert vil lade os komme i hænde endnu i indeværende år, fru kommissær.
Et ord om betænkningen om konservesindustrien, af hr. Daniel Suanzes-Carpegna. Jeg vil kun bruge lidt tid på den, for det er faktisk en god betænkning. Der er en god tekst, der, hvis dens forslag bliver fulgt, kan bidrage til at forbedre konservesindustriens vilkår. De to ændringsforslag, som vi har fremsat til Deres betænkning, kære kollega, sigter mod at mindske råvareomkostningerne uden at udsætte andre vigtige sektorer for risiko - som f.eks. olivenolie - og bidrage til at styrke producentorganisationerne, hvilket er afgørende, hvis der skal etableres gode partnerskaber mellem aktører inden for den samme sektor.

Medina Ortega
Hr. formand, dette aftenmøde om fiskeri har en melankolsk side. Der ligner mere et akademisk møde end et parlamentarisk møde, fordi vi diskuterer tekster, som er analyserende tekster og ikke lovgivningsmæssige tekster, og omkring disse mere akademiske tekster samles en række personer, som allerede kender hinanden meget, fordi vi er fiskeriets venner i Fællesskabet, men vi samles under nogle omstændigheder, som ifølge udvalgets betænkninger er indledningen til sektorens forsvinden. Jeg får altså en følelse af, at det er en type diskussion, som vi om nogle år tænker på med vemod, som dengang vi stadig kunne tale om Fællesskabet fiskeri. Og jeg vil især henvise til Kommissionens meddelelse om udsigterne for EU's marked for fiskerivarer.
Og jeg mener, at det er en god betænkning, det er en betænkning, der er meget seriøst og redeligt udarbejdet, og desuden udfylder den sin funktion. Det er en forudgående betænkning, udvalget har fastsat en frist indtil den 30 juni i år, det vil sige om en uge eller to, for modtagelse af referencer og synspunkter fra produktionssektorerne, de sociale aktører osv., og på basis af dette vil den uden tvivl fremsætte lovgivningsforslag.
Jeg mener, at betænkningen er udarbejdet med stor redelighed, og at den afslører sektorens problemer. Det grundlæggende problem, som er blevet nævnt af flere af de foregående talere, er, at 60 % af Fællesskabets forbrug af fiskerivarer er importvarer - Fællesskabet er kun selvforsynende med 40 % - og desuden er det en meget tydelig tendens, at hele Fællesskabets forbrug til sidst vil bestå i importerede varer. Jeg mener, at det sandsynligvis ville være en forsvarslinje.
Nogle gange er de nyheder, vi får om fiskeri, dårlige nyheder. Nogle gange får vi gode nyheder, men disse gode nyheder er ledsaget af en eller anden dårlig nyhed. F. eks. i aftalen den 8. juni træffer Ministerrådet (fiskeri) beslutning om forbud mod drivgarn, men det udsættes til den 31. december 2001. Og fra nu af og til den 31. december 2001 er der seks måneder i 1998, 12 måneder i 1999, 12 måneder i 2000 og 12 måneder i 2001, så det er muligt, at der ikke er nogen fisk, som har undsluppet disse destruktionsmaskiner til fiskeri, når forbuddet mod drivgarn endelig træder i kraft. Men der er i det mindste en vilje til at standse denne dårlige praksis.
Men nogle gang er de nyheder, vi får, udelukkende dårlige. F.eks. har der i de sidste dage i den spanske presse været nogle erklæringer fra de marokkanske myndigheder, der siger, at de ikke vil forny fiskeriaftalen, og ikke bare at de ikke vil forny fiskeriaftalen med Den Europæiske Union, men at de et år før aftalen udløber, eller mere end et år før tiden, vil stoppe en række fiskelicenser i et bestemt område, og det synes dermed som om, de ikke overholder deres forpligtelser over for Den Europæiske Union, uden at jeg til dato har hørt om nogen reaktion fra Fællesskabets side. Og det er en dårlig nyhed uden formildende omstændigheder.
Og for at undgå denne proces, vil jeg understrege de kommentarer, som formanden for vores Fiskeriudvalg, fru Fraga, har givet og konklusionerne i McCartin-betænkningen, som jeg mener, er en meget velovervejet og meget gennemarbejdet betænkning fra Fiskeriudvalget. Og jeg gør kommissæren opmærksom på punkt 14, 15, 16, 17 og 21. I afsnittene fra 14 til 17 understreger betænkningen af McCartin behovet for at opretholde et beskyttelsessystem for Fællesskabets marked. Det er rigtigt, at vi importerer flere og flere produkter, der ikke er fra Fællesskabet, men hvis vi sænker den beskyttelse, vi har, samtidig med at de fordriver os fra fiskeområderne, så inviterer vi dem til at fordrive os fra flere fiskeområder. På en eller anden måde er dette så tiltalende fiskerimarked i Fællesskabet den største fjende for Fællesskabets producenter, fordi vi hele tiden bliver bedt om mere, fordi der hele tiden forlanges mere af os, og fordi vi hele tiden får pålagt flere begrænsninger. Derfor er det vigtigt, at enhver indrømmelse inden for Verdenshandelsorganisationen, som Kommissionen forventer, bliver analyseret grundigt. For det andet tales der i punkt 21 om blandede selskaber - blandede selskaber med fællesskabskapital - som er en mulig løsning i det tilfælde, hvor fiskeriaftalerne ophører, det er faktisk et område, der kan udvikles. Det store spørgsmål er dog: Hvad vil der ske med Agenda 2000, og hvilke midler vil fiskerisektoren råde over efter perioden 2000-2006? Kan udvalget regne med, at der er midler nok til at støtte f.eks. de blandede selskaber og til at støtte alle de foranstaltninger, som nævnes i fællesskabsbetænkningen.
Kort sagt, hr. formand, vil jeg takke udvalget, som har lavet den, jeg vil også takke hr. McCartin for hans arbejde, og jeg kan sige, at vi afventer den anden del af denne betænkning, som uden tvivl vil komme meget snart med konkrete forslag og med nye initiativer fra udvalget.

Imaz San Miguel
Hr. formand, jeg vil først lykønske de fem ordførere, og jeg vil hovedsagelig koncentere mig om betænkningen om markedet for fiskerivarer af hr. McCartin.
Jeg mener, at udvalget har lavet en god analyse, og vi burde tænke at, ligesom vi har en fælles landbrugspolitik, som har til formål at sikre stabiliteten på landbrugsmarkederne og landmændendes indtægt, så skulle vi med henblik på problemerne i fiskerisektoren søge opfindsomme løsninger, som også stræber efter en fælles fiskeripolitik, som sikrer en vis stabilitet på markedet og fiskernes indtægt.
For vi har nogle midler, der er få, og problemerne hober sig op. Lad mig give et eksempel: For fisk som kulmulen, betalte man for 11-12 år siden lidt over 400 pesetas pr. kilo (ECU 2, 5 pr. kilo) i havnene, tolv år senere betaler man stadig den samme pris, mens udgifterne til gasolie, fiskernes udgifter, er steget forfærdeligt ... Dette fører i virkeligheden til en dynamik, der kan ende med at bringe selve fiskerisektorens overlevelse i fare.
I den sammenhæng understreges behovet for at fjerne eller mindske tendensen til bortfald af told i punkt 14 i betænkningen af McCartin. Vi må træffe foranstaltninger, således at Kommissionen, samtidig med at de internationale forpligtelser overholdes, kan beskytte vores sektor mest muligt.
Punkt 16 er også meget vigtigt i det omfang, vi skal stille nogle sociale minimumskrav til dem, der konkurrerer med os, inden for rammerne af de foranstaltninger som ILO forlanger, miljøhensyn over for fiskeressourcerne og på den anden side nogle sanitære forhold og kvalitetsforhold, der som et minimum kan sidestilles med vores varers.
Jeg mener, at vi er forpligtede til at sikre opretholdelsen af Fællesskabets fiskerisektor - og jeg er bevidst om den forskel, der er på den og på landbrugssektoren: Vi taler om et marked, der har brug for eksterne fiskeressourcer for at klare forsyningen - men vi må søge opfindsomme løsninger i den henseende.
Jeg vil ganske enkelt slutte med også at sige, at det er vigtigt, at vi på markedet lægger vægt på behovet for at undgå svig, og jeg slutter af med to korte advarsler om tunfilet fra landene i Fællesskabets generelle præferencesystem og det mulige bedrageri på Fælleskabets marked med torsk fra f.eks. Rusland via aftaler med andre lande.

Apolinário
Hr. formand, fru kommissær, kære kolleger, jeg tror, at den metode, som Kommissionen har valgt, er en rigtig metode. Ved at sætte denne meddelelse til debat, sørger Kommissionen for, at både Parlamentet, de forskellige sektorer og Rådet kan yde deres bidrag til det, der skal udgøre det efterfølgende lovgivningsinitiativ.
Men jeg vil gerne her fremhæve et aspekt, som er blevet omtalt i hr. McCartins betænkning, en betænkning, der giver et fremragende bidrag til denne debat, nemlig spørgsmålet om tredjelandes farvande, en problematik, som hr. Medina Ortega så udmærket har gjort til genstand for nogle tanker, som vi afgjort må tage med i vores overvejelser, da, som han så udmærket har sagt det her, forbruget af fiskevarer i Den Europæiske Union også udgør en attraktiv markedsfaktor, men som skaber vanskeligheder for opnåelse af fiskekvoter.
Med hensyn til Kommissionens dokument vil jeg gerne pege på nogle forholdsregler, som jeg mener er vigtige. For det første vil jeg vedrørende sardiner - og også i relation til den fremragende betænkning om konservesindustrien - gerne holde fast ved det, der er blevet sagt om behovet for en godtgørelsesordning for sardinindustrien. Derfor er det vigtigt, at gives støtte til nedfrysning og oplagring af denne fisk (og det ville også være en måde til at regulere markedet), en støtte, der skal styres via den mængde sardiner, som producentorganisationerne køber over tilbagetagelsesprisen. Jeg går endvidere ind for:
en præmie for de mængder, som producentorganisationerne afleverer til industrien ifølge kontrakt, fordi vi anser det for afgørende, at sektoren har stærke og aktive organisationer; -mulighed for at opbygge organisationer på tværs af brancherne; -opvurdering af oprindelsesbetegnelser, kvalitetsangivelser, navnlig gennem reklamekampagner på basis af oprindelsesbetegnelse; -nødvendigheden af at respektere princippet om fællesskabspræference i fødevarehjælp; -samt finansiel støtte til midlertidig eller endegyldig indstilling af industrielle driftsenheder, den eneste måde til at undgå yderst negative sociale virkninger oven i den særdeles elendige situation, som visse områder, der er meget afhængige af fiskeri, allerede befinder sig i.Og til slut vil jeg gerne fremhæve følgende: Denne reform vil koste flere penge. Det må man være klar over. Det vil mindst udgøre yderligere 30 mecu/år. Det er et punkt, som Parlamentet også må have med i sine overvejelser.

Viola
Hr. formand, fru kommissær, ærede kolleger, emnerne i betænkningen af Varela, som jeg navnlig vil komme ind på, er talrige og alt i alt behandlet på en god måde, med nogle efter min mening fornuftige løsninger i de fleste tilfælde. Der nævnes dog ikke noget om de internationale handelsaftaler eller problemerne i forbindelse med den gradvise reduktion af toldbeskyttelsen. Da de råvarer, der produceres i Fællesskabet, er utilstrækkelige, er det dog efter min mening nødvendigt dels at sikre forsyningen af forarbejdningsindustrien til de internationale markedspriser, og dels at forhindre, at man som følge af bilaterale samarbejdsaftaler bliver nødt til totalt at afskaffe toldsatserne for færdigvarer for at gøre det muligt at indgå en fiskeriaftale, som f.eks. aftalen med Marokko.
Det er netop disse toldfordele, som man gav Marokko, der i høj grad har været en medvirkende årsag til lukningen af mange fabrikker i den italienske sardinkonservesindustri. Vi vil gerne undgå, at tunkonservesindustrien kommer til at lide samme skæbne. Det er nemlig meget sandsynligt, at dette bliver tilfældet, hvis man ændrer den nuværende ordning, ifølge hvilken landene under Fællesskabets præferenceordning kan importere frosne tunfileter uden told. Jeg mener derfor, at det vil være meget nyttigt med en indgående undersøgelse af konsekvenserne af de såkaldte uregelmæssige tariffer, herunder den tarif, der gælder for importen af loins , der i modsætning til den generelle regel behandles som en færdigvare.
Hvad resten angår, så gør ordføreren ret i bl.a. at bede om et effektivt system til at kontrollere importen af konserves fra tredjelandene og produkternes oprindelse; om en resolut kvalitetspolitik, der skal ledsages af en passende reklamekampagne, og om at Fællesskabets konserves bliver erklæret for at være følsomme varer, så der kan ydes udligningsstøtte til tun- og sardinsektoren. Disse sektorer har en høj grad af arbejdskraft og ligger ofte i de svagest stillede regioner, og de er derfor vigtige i forbindelse med Den Europæiske Unions beskæftigelsespolitik.

Bonino
Hr. formand, ærede parlamentsmedlemmer, jeg tror, at den debat, vi har haft her endnu en gang understreger denne sektors kompleksitet og de mange forbindelser mellem dens elementer. F.eks. har mange i løbet af denne debat fortalt mig, at man burde udvikle anvendelsen af dambrug ikke kun i EU, men også i tredjelandene, og dermed også i vores bilaterale aftaler. Det er udmærket bortset fra, at man for at producere fisk i dambrug skal bruge fiskemel. Hvis jeg vender tilbage til den debat, vi gennemførte for knap halvanden time siden om fisk, der ikke er egnet til forbrug, vil vi komme til visse modsætninger.
Jeg siger dette simpelthen fordi jeg under den debat, jeg netop har hørt, har fundet de samme to tendenser, der bl.a. findes i Rådet, men også i fiskerisektoren, dog med en fællesnævner, hvis jeg har forstået Deres udmærkede betænkning ret, hr. ordfører. Denne fællesnævner vedrører nødvendigheden af et større engagement fra de offentlige myndigheder til fordel for ikke kun en overgang til en mere ansvarlig fiskerisektor, men også en støtte til sektoren så den kan tilpasse sig de nye økonomiske, handelsmæssige og sanitære betingelser. Så hvis jeg har forstået ret, er vi enige om at det er vigtigt at styrke organisationen af alle interesserede parter og give dem større adgang til nyskabelser.
Det vil altså sige en styrkelse af aktørerne i sektoren og i hele branchen. Men jeg stiller Dem så et spørgsmål, som flere af Dem allerede har stillet. Hvad så med kvalitetspolitikken eller de andre forslag, som er lagt frem, såsom forslaget om oprindelseskontrol? Det er muligt, men vi skal også kunne gennemføre kontrollen. Og jeg gør Parlamentet opmærksomt på, at vi allerede i dag har svært ved på troværdig vis at gennemføre reglerne om minimumsstørrelser. Så hvis dette er den ønskede fremgangsmåde, skal vi - og jeg tror, det var et spørgsmål fra McKenna - tænke på overvågnings- og kontrolbetingelser.
Visse parlamentsmedlemmer har anmodet Kommissionen om nye undersøgelser, nye analyser osv. Jeg vil ganske enkelt sige, at denne debat har varet fra 1996, at der har været afholdt to seminarer med Parlamentet i Quimper og Haag, at dette arbejde fortsætter i de pågældende tjenestegrene og i samarbejde med Parlamentet, at vi har hørt alles bidrag, at der også har været afholdt flere regionale møder med repræsentanter fra sektoren og, at tiden nu er inde for Kommissionen til at uddrage konklusionerne og drøfte en lovtekst, som skal klargøre mange ting. Tiden er inde for mig til at overholde det løfte, jeg gav om at fremlægge et forslag, som nødvendigvis vil blive omstridt fordi det er umuligt at behage alle.
F.eks. er der igen i denne debat fremsat flere forslag, som ikke nødvendigvis har relation til det spørgsmål, vi behandler. For på fiskeriområdet er det altid sådan, at så snart man åbner en debat om et specifikt aspekt, debatterer man mange aspekter. F.eks. hvad angår de økonomiske ressourcer. Jeg ved ikke, hvilke ressourcer vi vil have, ikke mere end De gør. Hvordan vil EU´s budgetbevillinger se ud for perioden 2000-2006? Jeg ved ikke mere end De gør. Som De ved, er det i princippet ikke på mit niveau, at man fastlægger budgetbevillinger.
Der er helt klart visse problemer i forbindelse med tredjelandene, som flere af talerne har refereret til. Jeg tager erklæringerne fra Marokko, som ikke længere vil opretholde fiskeriaftalen, til efterretning. Det er efter min mening ikke noget nyt. I øvrigt opstår der i mellemtiden nye kontakter. Derfor ville jeg nogle gange ønske, der var lidt mere orden og disciplin, når Kommissionen er eneste kompetente institution til at forhandle fiskeriaftaler. Jeg har ikke specielt brug for hjælp. Jeg ville bare gerne undgå at være generet af tilstedeværelsen af f.eks. EU-virksomheder, uden at nævne navne, der har private aftaler med tredjelande, som jeg har mandat til at forhandle med. Jeg ville også ønske, at medlemsstaterne indimellem ville huske, at kompetencen til forhandling af fiskeriaftaler er en EU-kompetence.
Det er sandt, at forvirring ikke hjælper nogen. Jeg gør her et lille sidespring, men vi har netop haft en debat, som også indeholdt en hel del sidespring.
Jeg har i denne debat fundet to tendenser, som fra nu af er typiske og traditionelle og to mål, som nogle gange er modsætninger. Der er på den ene side dem, der mener, at overensstemmelse med den fælles handelspolitik på dette område er en prioritet, og som altså har et specielt syn på intern politik, og på den anden side dem, som jeg også har hørt her i Parlamentet, som derimod vil styrke den interne politiks betydning hvad angår markedet. Kommissionen skal inden årets udgang finde en løsning og fremlægge et forslag, som jeg er helt sikker på, ikke vil behage alle.
Endnu en bemærkning til Varela-initiativbetænkningen. Der er trods alt overensstemmende punkter mellem Varela-betænkningen og McCartin-betænkningen. De understreger begge to, f.eks., vigtigheden af strengt at overholde de sanitære normer. Det er et vigtigt element også i forbindelse med handelspolitik. Jeg minder i øvrigt i den forbindelse om, at der kun findes fire eller fem sanitære inspektører i EU. Jeg har allerede sagt dette, men jeg ville blot minde om det i dag.
Der er også andre fællesnævnere. F.eks. oprettelsen af mekanismer, der gør det muligt at styrke foreningerne og de forskellige aktører i sektoren. Men bortset fra disse fællesnævnere, er der også visse analyser og forslag, som forekommer mig, hr, Varela, særligt dramatiske eller pessimistiske. For selvom det er sandt, at visse virksomheder, som vi i øvrigt kender, ikke har kunnet imødegå konkurrencen fra tredjelandene, bør vi også præcisere, at visse af disse virksomheder for at være ærlige, var forældede og at importen kun har fremskyndet en uundgåelige proces. Det sker i øvrigt, at de implicerede parter erkender dette.
Derudover skal jeg minde om, at Kommissionen allerede har indført normer for kommercialisering af tun og sardin på konserves, for dermed at garantere gennemsigtighed i handelstransaktionerne i denne sektor og alt dette for forbrugernes skyld. Der findes dermed rimeligt klare kriterier, som allerede er gennemført for sardiner og tun. Men problemet er, at man anmoder mig om en særlig støtte til denne sektor, og praktisk talt til skade for de øvrige sektorer. Jeg bør derfor meddele, at denne sektor allerede har opnået store økonomiske tilskud fra EU i forhold til andre. Det er i øvrigt sandt, at medlemsstaterne i 1995 selv besluttede ikke at forlænge kompensationsmekanismen til fordel for sardinen, netop fordi der blandt aktørerne og medlemsstaterne ikke længere var politisk vilje til at forfordele andre sektorer efter alt det, man allerede havde gjort. Medlemsstaterne kan på deres niveau, hvis de ønsker det, privilegere denne sektor, hvis de vurderer det nødvendigt for deres land, naturligvis med støtte fra sturkturfondene, som ligger under deres kompetence.
Tillad mig i denne forbindelse at understrege, at selv denne støtte, som allerede er udbetalt, eller som vil blive udbetalt i fremtiden, og som er fastlagt af medlemsstaterne, ikke fritager denne sektor for et bidrag til nyskabelser for dermed at rette kommercialiseringen mod merværdiprodukter, der er et udtryk for EU-teknologi snarere end mod basisprodukter, der ikke anvender avanceret teknologi og som dermed er offer for konkurrencen fra tredjelandene, hvor lønomkostningerne selvfølgelig er langt lavere.
Det er hovedlinjerne på dette område. Men hvad angår støtte til kompensationer, må jeg minde hr. Varela om, at den allerede er blevet afslået af medlemsstaterne i 1995.

Formanden
Mange tak, fru Bonino.
Mine damer og herrer, vi er nået til slutningen af denne forhandling med stor forsinkelse i forhold til det planlagte tidspunkt. Hr. Varela beder om ordet som ordfører, og han får det i højst et minut.

Varela Suanzes-Carpegna
Hr. formand, kommissæren bad om, at vi ikke hjalp hende, men at vi i det mindste ikke lagde hindringer i vejen for hendes arbejde. Og med hensyn til industriens konkurrenceevne, som vi taler om, vil jeg sige til hende, at det er klart, at der er nogle, som ikke er konkurrencedygtige, men det, vi beder om, er, at der ikke lægges dem hindringer i vejen. Og jeg har nævnt, at nogle aftaler er hindringer, og det er det, vi siger. Og hvis der er sanitære foranstaltninger men få inspektører, som De sagde, beder vi om, at der oprettes et netværk af specialiserede laboratorier til kontrol. De kan oprettes af landene selv, men det skal være på grundlag af et forslag fra Den Europæiske Union. Der findes konkrete foranstaltninger, fru kommissær, konkrete foranstaltninger, som vi beder om.

Formanden
Mange tak, hr. Varela.
Forhandlingen er afsluttet med stor forsinkelse i forhold til det planlagte tidspunkt, og jeg taler for os alle, når jeg takker Parlamentets tjenestegrene og tolkekabinerne for det overarbejde, vi har pådraget dem, på en arbejdsdag, der allerede i sig selv er meget anstrengende.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 9.00.
(Mødet hævet kl. 20.55)

