Återupptagande av sessionen
Ordföranden
Jag förklarar Europaparlamentets session för återupptagen efter avbrottet den 16 maj 1997.

Justering av protokoll
Ordföranden
Protokollet från föregående session har delats ut.
Finns det några synpunkter?

Marset Campos
Herr ordförande, jag måste tyvärr igen komma med en protest - något som jag även var tvungen att göra vid sessionen i Strasbourg, på grund av att en lastbil från Murcia lastad med tuggummi på väg till Ryssland bränts upp i Montpellier.
Det inträffade är mycket allvarligt, och jag skulle uppskatta ert ingripande för ett återetablerande av fri varutrafik.

Ordföranden
Tack så mycket Marset, vi noterar denna protest och ser till att den vidarebefordras omedelbart.

Macartney
Herr ordförande, den första punkten på föredragningslistan är ett meddelande från kommissionen om brådskande politiska ärenden av stor betydelse. Jag skulle vilja ta upp ett ärende som tagits bort från föredragningslistan, nämligen frågan om den norska laxdumpningen och laxstödet. Norrmännen har befunnits skyldiga och straffet skall meddelas i slutet av denna vecka. Jag vill att kommissionsledamoten talar om för oss vad som händer. Vi har inte hört någonting. Tydligen har vissa utskott i detta parlament lyckats få in vissa frågor på föredragningslistan under detta ämne, vilket innebär att vanliga parlamentsledamöter inte kan ta upp andra.

Ordföranden
Macartney, ni känner mycket väl vilka möjligheter arbetsordningen ger för att ta upp dessa frågor.

Andrews
Herr ordförande, ni minns att sedan jul har detta parlament intresserat sig särskilt för fallet med Roisín McAlisky, som var intagen på Holloway Prison i England. Hon har nu fött sitt barn och är ute på tillfällig permission. Efter fru d'Anconas personliga besök skulle jag vilja be er ingripa hos den nye engelska inrikesministern om att tillfälligt släppa henne fri att återvända hem med sitt barn, som ett bevis på det medlidande som Tony Blair och socialisterna lovade i detta särskilda fall under valet.

Ordföranden
Andrews, framläggandet av synpunkter i denna fråga hör inte hit. Jag upprepar att vi nu håller på att behandla synpunkterna till protokollet från föregående sammanträde.

Killilea
Herr ordförande, en ordningsfråga. Utifrån vad herr Macartney sade om den norska laxöverenskommelsen och med beaktande av dess allvarliga efterverkningar inom hela EU, skulle ni, herr ordförande, kunna förklara för mig hur vi skulle kunna ta upp ämnet och slå larm här i parlamentet. Vilka regler åberopar vi? Hur gör man?

Ordföranden
Killilea, ni är en erfaren parlamentsledamot och känner till de olika möjligheter som arbetsordningen ger för att ta upp dessa frågor, men det är säkerligen inte i form av en ordningsfråga just nu.
Det är inte jag som skall anvisa er om vilket tillvägagångssätt som skall användas. Det känner ni till själv.
(Protokollet justerades.)

Föredragningslista
Ordföranden
Vi har fått meddelande från rådet om att det på grund av andra åtaganden inte kan vara närvarande förrän från och med kl. 17.00 i dag.
Under dessa omständigheter ser jag mig tvungen att föreslå att vi börjar kl. 16.00 med den gemensamma debatten om två betänkanden från utskottet för ekonomi, valutafrågor och industripolitik, betänkandet av Christodoulou och av Randzio-Plath. Kl. 17.00 avbryter vi den gemensamma debatten för att inleda debatten om Europeiska rådets möte den 23 maj 1997, och därefter återupptar vi debatten om de ekonomiska frågorna, vilket blir mellan kl. 18.00 och 18.30.
Jag frågar parlamentet om det finns protester mot att vi ändrar föredragningslistan på föreslaget sätt.
(Parlamentet gav sitt samtycke.)

Ordföranden
Gruppen Union för Europa och Europeiska folkpartiets grupp har på grundval av artikel 113 i arbetsordningen begärt att betänkandet av Tomlinson för budgetutskottet om Europaparlamentets beräkning av inkomster och utgifter och ombudsmannens beräkning av inkomster och utgifter för budgetåret 1998 flyttas till sammanträdesperioden juni II. Även om dessa grupper kunde ha lagt fram sin begäran då debatten inleddes anser jag att det är korrektare att vi behandlar den nu, med större antal närvarande i kammaren.
Jag överlåter därför ordet till Oomen-Ruijten för motivering av denna begäran.

Oomen-Ruijten
Herr ordförande, jag skulle vilka ställa ett förslag på grundval av artikel 96 i reglementet och därmed uppmana er att låta Tomlinsonbetänkandet utgå ur dagens föredragningslista och föra upp den på föredragningslistan för vår andra junisession. Varför vi bör göra detta, och jag har förstått att herr Pasty framfört samma önskan, är att rapporten tar upp ett antal mycket känsliga ämnen som varit föremål för omröstning i budgetutskottet, och vi vet ju att dessa alltid bifalls av parlamentet med mycket små majoriteter. När det gäller de känsliga ämnena är våra fraktioner inte helt nöjda med utgången av omröstningen i budgetutskottet.
Jag skall ta ett par exempel. Finansieringssystemet för de politiska partierna. Jag har förstått att ett antal överenskommelser gjorts mellan fraktionsordförandena och att dessa tyvärr inte kommit med i Tomlinson-betänkandet. Vi skulle vilja ge både fraktionsordförandena och fraktionerna möjlighet att debattera detta utförligt.
Det gäller naturligtvis också förslaget om sessionerna i Strasbourg. Det kan vi inte prata os bort från. Det är också ett mycket känsligt förslag.
En tredje punkt, och även den måste vi ta upp här, är ett brev som personalkommittén sänt till oss alla och där det sägs att de förslag som ställts av budgetutskottet inom ramen för sekundära arbetsförhållanden kan få enorma konsekvenser för personalen. Vi måste åtminstone få möjlighet att diskutera detta inom fraktionerna.
Jag konstaterar dessutom att parlamentspresidiet inte haft någon omröstning idag, obekant av vilket skäl. Man hade inte haft något tillfälle. Jag konstaterar dessutom att det över huvud taget råder en otillräcklig samordning beträffande förslagen mellan våra fraktionsledningar. Det är skäl nog för mig och för vår fraktion, och även med tanke på att många av våra franska kollegor och några av våra irländska kollegor är frånvarande, att begära att rapporten skall bordläggas till den andra sessionsperioden i juni.

Fabre-Aubrespy
Herr ordförande, jag skulle å min grupps vägnar, gruppen nationernas Europa, vilja stödja begäran som läggs fram gemensamt av PPEoch UPE-gruppen.
Oomen-Ruijten tog just upp ett antal skäl, jag vill tillägga ytterligare ett: Budgettexterna diskuteras normalt under sessionsperioderna i Strasbourg. Med hänsyn till rapporterna om riktlinjer för budgeten och om prognoser vill vi absolut att de diskuteras här i Bryssel.
Till de argument som har framställts tror jag att man måste lägga till följande faktum, eftersom regeringskonferensen skall yttra sig om platsfrågan: Det är nödvändigt att inte ta för givet vad som kommer att beslutas och att fortsätta debattera budgetfrågor i kammaren i Strasbourg.
Detta är alltså anledningen till att gruppen nationernas Europa helt och hållet stöder begäran om att Tomlinsons betänkande dras tillbaka från föredragningslistan.

Wynn
Herr ordförande, som ni säkert kan gissa, tänker jag tala mot förslagen från fru Oomen-Ruijten. De skäl hon gav mig är enbart förevändningar. Detta har stått på dagordningen ganska länge nu. Det gick igenom budgetutskottet med en ordentlig majoritet. Då fanns inga problem. Vi upptäckte att det fanns problem i dag klockan 12.30. Detta är inte det sätt som parlamentet skall sköta sina angelägenheter på.
(Applåder från PSE-gruppen) Vad gäller problemen, som fru Oomen-Ruijten tar upp, så kommer de fortfarande att vara kvar i juni. Jag förslår att vi behåller det på föredragningslistan. Om det finns några punkter i betänkandet som hon inte håller med om, kan hennes grupp rösta mot dem i det sammanhanget och det löser frågan.
(Applåder från PSE-gruppen)
Ordföranden
Vi skall nu rösta om begäran att senarelägga betänkandet av Tomlinson.
(Parlamentet godkände begäran.)

Brådskande politiska frågor
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är meddelande från kommissionen om den aktuella och brådskande debatten om frågor av större vikt.
Jag informerar ledamöterna om att det gäller två ämnen: för det första situationen i demokratiska republiken Kongo och för det andra förbindelserna mellan Turkiet och Irak.
Situationen i demokratiska republiken Kongo
Pinheiro
I och med maktskiftet i Kinshasa är stunden inne att återgå till det bredare perspektivet kring de stora sjöarna och i Centralafrika, eftersom ingen av de många kriserna i regionen har lösts på ett hållbart sätt. Det finns alltjämt ett ömsesidigt beroende med politisk instabilitet, som orsakas av befolkningsrörelser, gränsöverskridande allianser och etniska mönster som korsar nationella gränser. En hotande risk för vidare våldsamma konflikter och mänskliga katastrofer föreligger fortfarande i den nya Republiken Kongo och dess nio grannar.
Det faktum att alliansen har sugits in i ett politiskt vakuum gjorde det möjligt för rebellerna att genomföra en militär kampanj som tog andan ur en, men det gjorde att alliansen satt med ett antal dåligt tränade och odisciplinerade nya rekryter och ett antal mycket löst kontrollerade avdelningar med särskilda etniska kännetecken, vare det Banjamulenge eller av fristående historiskt ursprung, som de så kallade gendarmes Katangis.
Den skarpa kontrasten mellan Kabilas humanitära åtaganden å ena sidan och den fortsatta förföljelsen av rwandiska flyktingar och trakasserierna mot internationella hjälparbetare å den andra, visade på en tydlig brist på sammanhållning eller brist på kommunikation inom alliansen, särskilt mellan det högsta politiska ledarskapet och de lokala militära befälhavarna. I den nuvarande kritiska politiska omorganisationen i demokratiska republiken Kongo kan denna brist på kontroll över de väpnade styrkorna orsaka allvarliga problem.
Dessutom skulle utvidgningen av Zaire-konflikten till grannländerna få långsiktiga konsekvenser, särskilt i Kongo-Brazzaville och Centralafrikanska republiken, där återvändande före detta rwandiska soldaters återkomst skulle riskera att störa den ömtåliga politiska och militära balansen. I Kongo-Brazzaville skulle det dessutom äventyra de kommande presidentvalen om de " beväpnade flyktingarna" från Rwanda och före detta Zaire skulle utlösa en våldsam kampanj mellan huvudkandidaterna. I Angola skulle eventuellt återvändande " legosoldater" av MPLA- och UNITA-ursprung äventyra fredsprocessen, som redan har stoppats en gång genom upptrappningen av våldet efter valen 1992.
Vad gäller Sudan har nedmonteringen av stödbaserna för anti-Musevenioppositionsrörelser i östra delen av före detta Zaire givit den ugandiska armén och dess sydsudanesiska allierade en strategisk fördel, som troligen kommer att leda till intensifierade strider och ökat tryck på regeringen i Khartoum. Denna konflikt, som alltså har pyrt i flera decennier, skulle kunna gå in i ett avgörande skede och leda till oväntade geopolitiska förändringar.
I Rwanda har gränsinfiltrationer med eller utan täckmanteln av flyktingåterbördande lett till en vitt spridd osäkerhet. I vissa regioner nära den kongolesiska gränsen förekommer konfrontationer dagligen mellan regeringstrupper och tungt beväpnade gerillagrupper. Om situationen försämras ytterligare, skulle det kunna leda till ett lågskaligt etniskt krig som i Burundi. Ett nytt och oroande element är den rapporterade alliansen mellan Babembe -milis och den väpnade burundiska oppositionen, CNDD, i södra Kivu. Den svarar mot det deklarerade ideologiska syftet för förövarna av det rwandiska folkmordet och deras burundiska sympatisörer, d.v.s. inledandet av en regional militär kampanj av " Bantu" -folket från de Stora sjöarna mot förmodade " hamitiska" inkräktare. Med hänsyn till det kritiska demografiska trycket i regionen skapar kombinationen av denna folkmordsideologi och den avancerade militariseringen av samhället en explosiv politisk blandning.
I den nya demokratiska republiken Kongo, annonserade Laurent Kabila att en ny regering skulle bildas inom ramen för ett presidentstyre. Vi hade hoppats på en regering med brett stöd, som omfattade alla politiska krafter, troligen med undantag för s.k. mobutister. Det faktum att en av de viktigaste ledarna för oppositionen mot Mobuto, Etienne Tshisekedi, har lämnats utanför, trots goda skäl, har upplevts som motverkande sitt eget syfte. Det faktum att herr Kabila lovade att ta fram en ny författning och hålla val inom två år är förståeligt, med tanke på att hans organisation är lös och att det krävs tid för att stabilisera landet, organisera det, ge det en regering och slutligen hålla fria val. Det är bättre att vänta och ha en bra valprocess, snarare än att hasta och ha någon typ av orättvis och korrumperad valprocess.
Låt mig avsluta med att säga att vi är mycket oroade över den humanitära situationen i regionen, främst för att bristen på kommunikation mellan ledningen för alliansen och en del av de militära ledarna på fältet har lett till massakrer på obeväpnade flyktingar. Detta är absolut oacceptabelt och Europeiska unionen har gjort detta fullständigt klart, inte bara i sin kommuniké utan även i möten som nyligen hållits med våra sändebud och Laurent Kabilas utrikesminister.

Ordföranden
Tack så mycket, Pinheiro.
Jag överlåter ordet till Robles Piquer.

Robles Piquer
Herr ordförande, jag vill fråga kommissionären om denna omfattande och balanserade förklaring i tillräckligt hög grad har vidarebefordrats till rådet. Jag anser det vara skandalöst att rådet i dag inte är här och jag anser att denna skandal inte annat än återspeglar den skandal som den europeiska frånvaron i det centralafrikanska dramat innebär.
Jag skulle också vilja veta om dessa argument och denna beskrivning av en ytterst dramatisk situation har vidarebefordrats med tillräcklig övertygelse och kraft, så att rådet, i egenskap av behörigt organ, kunde ha vidtagit tillbörliga åtgärder när det var aktuellt. Det verkar ha förekommit ett klart europeiskt tomrum som än en gång har fyllts av det nordamerikanska initiativet.

Pinheiro
Jag skulle här vilja nämna det uttalande som gjorts den 22 maj av ordförandeskapet på Europa unionens vägnar och som omfattar många av de här uppgifterna. Jag skulle också vilja understryka att en europeisk " trojka" igår samtalade med den nya Republiken Kongos utrikesminister och budskapet var det som jag just framfört ordagrant.
Jag skulle också som information till denna församling vilja tillägga att jag i eftermiddags fick tillfälle att diskutera situationen i Great Lake-området med president Julius Nyerere, och att kommissionen idag också sammanträdde med honom i två timmar för att vi skulle få lyssna till hans goda och erfarna råd som kännare av området.

Andrews
Vilka steg har kommissionen vidtagit för att frysa herr Mobutus tillgångar, som förvaras i medlemsstater. Kommer kommissionen att vidta rättsliga åtgärder mot dessa medlemsstater för att försöka driva in dessa tillgångar som rövats från det landet, så att de kan användas för att rekonstruera den nya demokratiska republiken Kongo. Jag skulle också vilja be kommissionen att uppmärksamma det faktum att det europeiska folket skulle välkomna herr Mobutu lika mycket som de skulle välkomna en fruktansvärd brottsling. Han bör under inga som helst omständigheter ges fristad i Europeiska unionen.

Pinheiro
Jag är rädd att kommissionen inte har befogenhet att göra det. Personligen delar jag helt era åsikter.

Kinnock, Glenys
Jag skulle vilja ställa två frågor till kommissionsledamoten. Är han inte uppmuntrad av den axel av afrikanska regeringar, vilken har utformats och för närvarande leds av Uganda, och som delar en liknande politisk, ekonomisk och militär syn på området kring de stora sjöarna och de problem som han har beskrivit? Hur har kommissionen tänkt att samarbeta med den här axeln på bästa sätt?
För det andra, är kommissionsledamoten medveten om att president Mandela uppmanade Väst att inte svartmåla herr Kabila i Kinshasa och inpräntade hos oss att det vore självmord för oss att föreslå att det till exempel grundas politiska partier i Zaire vid den här tidpunkten? Har kommissionsledamoten för avsikt att följa president Mandelas råd och instämma i att det inte är klokt av oss i Väst att, i det här läget, ge herr Kabila för många råd när han försöker att återupprätta lag och ordning i landet?

Pinheiro
Man måste inse att det fanns över 100 partier i före detta Zaire och det bidrog inte till demokrati. Så jag tenderar att instämma med president Mandela och president Nyerere när de säger att lag och ordning och säkerhet har högsta prioritet. Men, med det sagt, måste vi vara säkra på att vi inte går från en diktator in i ett autokratiskt system.
(Applåder) Därför är det mycket viktigt att det så snart som möjligt upprättas ett tydligt tidsschema över åtaganden för den konstitutionella processen och fria och rättvisa val. Vi anser att två år är den högsta gränsen och vi är beredda att arbeta med myndigheterna där för att se till att alla villkor för fria och rättvisa val i sinom tid uppfylls.

Fassa
Herr kommissionär! Laurent Kabila lyckades ta makten i demokratiska republiken Kongo delvis tack vare det starka stödet från Förenta Staterna. Finns det några planer inom kommissionen för att koordinera åtgärderna med de amerikanska eller att motarbeta de amerikanska åtgärderna om de skulle visa sig bli till hinder för den verkliga, och inte bara teoretiska, demokratiseringsprocess i Kongo som vi alla vill se förverkligad och som enligt er själv - om jag har förstått saken rätt - riskerar att inte komma till stånd?

Pinheiro
Den roll som USA spelade i alla faserna fram till dess att Kabila tog makten har inte fått tillräcklig uppskattning. Min personliga åsikt är att våra partners på andra sidan Atlanten hjälpte till att locka ut anden ur flaskan och efteråt försökte att på något sätt stoppa honom tillbaka igen. Men de klarade inte av det. Det var inte en erövringskampanj. Som jag sa i min redogörelse, sögs Laurent Kabila in i det maktvakuum som fanns i före detta Zaire.
Jag har hållit kontakt med USA om hur de ser på situationen och hur vi på bästa sätt kan samarbeta för att få lag, ordning och ett demokratiskt land. Europeiska unionen har redan uttryckt sin åsikt och vilja att hjälpa till vid rehabiliteringen och rekonstruktionen av den nya demokratiska republiken Kongo. Men missförstå inte. Det finns vissa nödvändiga förutsättningar som måste uppfyllas. Jag är inte beredd att skriva under någon blankocheck.

Aelvoet
Herr kommissionär, för några dagar sedan förklarade er kollega fru Bonino att de humanitära organisationerna ännu inte hade fått tillträde till ett antal platser i Kivu där det hade varit problem. Har det skett någon utveckling på detta område fram till idag?
För det andra hänvisade ni till nödvändigheten av att återställa law and order , och däri har ni fullkomligt rätt. Här måste man naturligtvis tänka på att när det finns problem, och sådana har redan uppstått till exempel i Kivu där förbundet för försvar av mänskliga rättigheter redan reagerat på ett antal förhållanden, måste det finnas möjlighet att reagera när mänskliga rättigheter inte respekteras. Vilka verktyg avser EUkommissionen att utnyttja på detta område?

Pinheiro
Enda orsaken till att jag inte gick in i detalj på den humanitära situationen var att jag redan hade dragit över tre minuter på min tid. Men Emma Bonino hade absolut rätt när hon slog fast att det humanitära problemet är ett mycket betungande problem. Vi överdriver det inte. Antalet flyktingar och fördrivna personer, oberoende av om i Tanzania, södra Zaire eller i grannländer, uppgår till åtminstone mer än 600 000. Vi talar om ett antal som är lika många som befolkningen i Bryssel, så dramatisk är situationen. Vi blev mycket besvikna när det lokala militära styret inte tillät att Förenta Nationernas centrum för mänskliga rättigheter och andra organ sände en mission för att undersöka behov av humanitär hjälp eftersom de satta villkoren var sådana att de inte kunde accepteras.
Från de kontakter vi haft med vårt särskilda sändebud, som träffade utrikesministern för demokratiska republiken Kongo verkar det som om svårigheterna har övervunnits och vi hoppas att en mission för att undersöka behov av humanitär hjälp inom demokratiska republiken Kongo kommer till stånd inom den närmaste framtiden.

Plumb, Lord
Det ekonomiska stödet till hela regionen kring de stora sjöarna under de senaste åren har varit avsevärt. Med tanke på förändringen och eftersom mycket av pengarna gick till flyktingläger under den tidsperioden, skulle jag vilja fråga kommissionsledamoten hur han ser på utvecklingen i framtiden och vart det ekonomiska stödet kommer att riktas?

Pinheiro
Vissa program har fortsatt, till exempel till humanitärt stöd och hälsoprogram. De har fortsatt trots svårigheter i hela Zaire. Vår avsikt är nu, vilket jag förklarade för den här kammaren för några månader sedan, att, när man har uppnått fred och stabilitet, kommissionen är beredd att genomföra en återuppbyggnads- och rehabiliteringsplan för regionen kring de stora sjöarna. Vi hoppas kunna lägga fram en sammanhållen plan som motsvarar behoven i den regionen.
Under tiden har vi gjort klart för vårt särskilda sändebud och för rådet och nu för detta parlament att vi är redo att mobilisera 90 miljoner ecu för att hjälpa till med de omedelbara behoven i demokratiska republiken Kongo, förutsatt att de villkor som jag nämnde förut, är uppfyllda. Jag hoppas verkligen att detta kommer att klaras ut före sommaren. Behoven är verkligen pockande och vi kan inte vänta på normala förfaranden för att avsätta och dela ut pengarna.

Katiforis
Herr ordförande, jag skulle vilja fråga ledamoten av kommissionen om han kommer att försöka att starta en undersökning inom ramarna för Internationella valutafonden och Världsbanken angående de skandalösa lånen som gavs till Mobutu, med full kännedom av de ansvariga som gav dem när de visste att de skulle förskingras, eftersom de i denna fråga hade rapporter från sina tjänstemän sedan 1988. Trots detta inte bara fortsatte de internationella organisationerna att låna ut utan de ökade dessutom på lånen.
Jag tycker att detta rättfärdigar att vi sätter igång en sådan undersökning eftersom det även är de europeiska skattebetalarnas pengar som har givits bort till Mobutus bedrägeri.

Pinheiro
Jag skulle vilja understryka att kommissionen inte är representerad i Världsbanken eller IMF men att medlemsstaterna är det. Så jag hoppas att medlemsstaterna agerar i enlighet med ert förslag, ty historien kan lära oss någonting om framtiden - jag avser utlåning. Och jag menar inte bara till diktatorer utan till hårt skuldsatta länder, som inte har någon möjlighet att betala tillbaka skulden på normalt sätt.

Vecchi
På mig verkar det, herr kommissionär - och rätta mig om jag har fel - som om den linje ni har redovisat bygger på ett antagande och två villkor. Antagandet är följande: i en situation som den i före detta Zaire, numera demokratiska republiken Kongo, där man tydligt märker närvaron av en supermakt, så måste man försöka undvika att Europa stängs ute från det nät av kontakter som landet och dess regering kommer att bygga upp i framtiden. De två villkor som ställs - som jag håller med om, men som jag gärna vill ha bekräftade, herr kommissionär - är: för det första måste det vara mycket tydligt att en demokratiseringsprocess har inletts - efter det att val har genomförts - och att det för att bevara lag och ordning inte krävs några förbud mot politisk verksamhet och politiska partier. För det andra kravet på att man ögonblickligen löser problemet med tillträde till de zoner där det finns flyktingar och att man får klarhet i frågan om eventuella massakrer.
Detta är enligt min mening vad frågan gäller, herr kommissionär.

Pinheiro
Bortsett från det faktum att ni inte nämnde tanken med att ha en brett förankrad regering, framställde ni det mycket bättre än jag.

Maij-Weggen
Herr ordförande, man har nyss hänvisat till hur Mobuturegimen förskingrat pengar som bland annat kommit från budgetanslag för utvecklingssamarbete. Är kommissionen beredd att undersöka hur mycket pengar från europeiska utvecklingsanslag som försvunnit i Zaire? Är kommissionen beredd att eventuellt delta i en process mot Mobutu för att åter frigöra dessa belopp från de enorma tillgodohavanden som uppenbarligen finns i banker i Schweiz och andra länder, så att pengarna kan komma Zaires befolkning till godo?

Pinheiro
Låt mig upprepa - för det är viktigt att parlamentet vet om det - att de fall av korruptionsmål som upptäckts i anslutning till kommissionens samarbete i princip är noll. Skälet är enkelt. Medlen förvaltas så att de betalar för tjänster och arbeten som utförts på projekten, det matas inte in på mottagarnas konton. Där detta ändå sker - t.ex. med Stabex - är kontrollen så sträng, att någon mer omfattande korruption i princip är omöjlig. Trots detta har vi bett våra tjänster att kontrollera situationen noggrant för att se till att de medel som anslagits åt oss användes korrekt och att det inte bara fyllde på herr Mobutos bankkonton.
Förhållandet mellan Turkiet och Irak
Van den Broek
Herr ordförande, vi talar nu om situationen i norra Irak. EU gjorde den 16 maj ett uttalande om den turkiska arméns operationer i norra Irak. Även om man kan ha förståelse för ingripanden mot grupperingar som förbereder eller genomför terrroristverksamhet, gjorde EU också klart att en lösning av det kurdiska problemet till sist endast är möjlig med politiska medel. En enträgen uppmaning riktades till Turkiet om att iaktta största möjliga återhållsamhet och att respektera de mänskliga rättigheterna. Turkiet uppmanades att så snart som möjligt dra tillbaka sina trupper från norra Irak. De turkiska myndigheterna har framfört att man inte avser att etablera någon permanent militär närvaro i norra Irak och att alla åtgärder vidtagits för att skona civilbefolkningen. Naturligtvis får verkligheten utvisa om dessa löften också kommer att infrias.
Det nuvarande läget i norra Irak påverkar i avsevärd omfattning det humanitära bistånd som EU-kommissionen lämnar i detta område via ECHO. För 1997 har totalt ungefär tio miljoner ecu anslagits till projekt som till största delen skall genomföras av icke- regeringsorganisationer och ofta under besvärliga förhållanden. Det säger sig självt att ett snabbt tillbakadragande av den turkiska armén är viktigt av denna orsak.

McMillan-Scott
Det är tydligt att situationen i Turkiet försämras och vi måste alla djupt beklaga den väg som militären har valt. I september 1996 fann Europeiska människorättsdomstolen militären skyldig till ett antal övergrepp och bara tre dagar därefter lade parlamentet fram och antog sin berömda resolution, där man deklarerade att åtgärder till stöd för demokrati och mänskliga rättigheter i Turkiet måste stödjas. Vid sidan av Piet Dankert har vi arbetar för att tillse att detta verkligen sker.
Med tanke på den försämrade situationen i Ankara och risken för att militären rör sig i riktning mot en möjlig statskupp, vad skulle Europeiska unionen inta för ställning om detta blev verklighet?

Van den Broek
Jag vet inte om det är så klokt att här kungöra en militär statskupp i Turkiet. Inte heller tror jag det är klokt att spekulera om vilken inställning man bör ha till en sådan kupp. Låt oss tala klarspråk. Ett land som Turkiet, som särskilt under de senaste månaderna på nytt velat påminna oss så tydligt om att man, åtminstone på lång sikt, är kvalificerad för medlemskap i EU får inte vara ett land som löser sina interna politiska problem med statskupper. Jag vill ärligt talat inte heller tro på detta. Detta hindrar inte att de interna politiska spänningarna i Turkiet är tydligt märkbara också för utlandet. Men vi bör trots det hoppas att, liksom jag så starkt har pläderat för en lösning av det kurdiska problemet med politiska medel, det skall finnas ännu starkare skäl att plädera för att även interna politiska spänningar skall få en politisk och inte en militär lösning.

Roth
Herr ordförande! Kommissionären vet ju, att många av kollegorna här har förknippat sitt samtycke till tullunionen med Turkiet med uppfyllande av kravet på ett omedelbart återtåg från norra Irak. Den senaste operationen med 30.000 soldater och ett femtiotal pansarenheter ägde rum 1995. Den aktuella operationen överträffar vida denna, vilket helt säkert är bekant. 50.000 soldater finns på plats, 250 pansarenheter, F4- och F16-bombare samt Cobra-helikoptrar. Det finns ingenting som tyder på, att ett återtåg kommer att ske inom överskådlig tid. Nu frågar jag kommissionären om denna intervention ur hans synpunkt är förenlig med folkrätten? Vad tänker sig kommissionen konkret att göra, för att forcera de turkiska militärernas tillbakadragande och vad menas med uttalandet, att Turkiet uppmanats till återhållsamhet? Vad innebär återhållsamhet? Och hur kan civilbefolkningens mänskliga rättigheter enligt din åsikt verkligen garanteras?

Van den Broek
Som vi vet är invasionen i norra Irak inte den första turkiska aktionen mot de norra delarna av detta land där, som ni också vet, ett maktvakuum råder, där ingen normal styrelse utövas, där kurdiska grupper strider inbördes om ledarskapet och där en av de kurdiska grupperna enligt turkisk utsago riktat en anhållan till Turkiet om att ingripa för att försvara dem mot PKKs aktioner i norra Irak. En liknande situation har vi sett utspela sig också under tidigare år. Och då som nu framförde EU å ena sidan att vi med kraft kategoriskt avvisade varje form av terroristverksamhet bedriven av PKK eller andra grupper. Samtidigt som vi också erkänner att Turkiet har rätt att skydda sin egen befolkning mot terroristverksamhet. Men att rättsstatens regler och principer måste iakttas vid ett sådant uppträdande. De elementära principerna för mänskliga rättigheter måste respekteras. Och att man, i synnerhet när det är fråga om militära aktioner, måste fördöma alla former av omåttligt våld där det inte längre finns någon proportion mellan mål och medel.
Till slut, och detta är problemets kärna, frågan om den icke lösta kurdiska problematiken som kräver att en politisk lösning av konflikten inleds, eftersom vi inte tror på en militär lösning. I detta sammanhang vill jag säga till den ärade ledamoten att vi inte kan tvinga fram särskilt mycket, men vad vi kan göra är att göra klart för Turkiet att EU och det internationella samfundet kommer att fortsätta att noga följa det sätt på vilket denna konflikt hanteras, i synnerhet när det gäller ett land med vilket vi redan under lång tid fört en dialog om denna problematik och i synnerhet när det gäller ett land som i sina relationer med EU söker ett närmare samarbete och till och med utökad integrering. Jag hoppas än en gång att just de turkiska förväntningarna skall vara skäl nog för att landet skall hörsamma de bekymmer som EU framfört också beträffande denna militära aktion och de uppmaningar som getts att så snart som möjligt avsluta den.

Green
För några veckor sedan ledde jag en delegation från mitt parti till Ankara, där vi sammanträffade med general Cevic Bir, ställföreträdande överbefälhavare för de turkiska väpnade styrkorna. Vid sammanträdet sa general Cevic Bir att vad honom anbelangade hade militären gjort allt de kunnat i de kurdiska områdena. Vad som nu behövdes var ett politiskt initiativ för att hantera några av de problem som det kurdiska folket som bodde i dessa områden hade. Bara några veckor senare ser vi nu 50 000 turkiska soldater som invaderar norra Irak för att ta itu med vad de kallar PKK-terrorism i dessa länder.
Det påminner mig om de löften som vi fick från någon som heter Tansu Ciller, då premiärminister, nu utrikesminister i Turkiet, att hon var bålverket mot en islamisk regering i Turkiet. Nu sitter hon i regering med en islamisk premiärminister i Turkiet. Håller kommissionsledamoten med mig om att detta parlament, kommissionen och rådet har förts bakom ljuset av de civila och militära myndigheterna i Turkiet och att det hänger på oss att avslöja detta dubbelspel från Turkiets regerings och militärs sida för det turkiska folket?

Van den Broek
Jag tror inte att EU behöver klargöra så mycket mer för den turkiska regeringen. När det gäller vår ståndpunkt och våra yrkanden rörande det som vi kategoriskt avvisar, nämligen å ena sidan varje form av terroristdåd från PKK, och det som vi lika litet accepterar, nämligen omåttligt våld eller systematiska grova kränkningar av mänskliga rättigheter också vid bekämpning av fenomenet terrorism. Jag tror inte vi kan bli mer tydliga på den här punkten.
Jag hörde att fru Green också nämnde antalet 50000 militärer. Antalet tycker jag ärligt talat är mindre viktigt. Andra oberoende källor talar om 30000. De turkiska myndigheterna själva anger över huvud taget inga siffror. Faktum kvarstår att det är fråga om en militär intervention på en grannstats territorium, som dock inte står under de centrala irakiska myndigheternas kontroll.
Det enda jag kan lova parlamentet är att vi i våra regelbundna kontakter och samtal med Turkiet kommer att fortsätta att yrka på även det som parlamentet begärt, och detta framför allt för att av det fortsatta hot som PKK utövar via sin terroristverksamhet än en gång kunna dra slutsatsen att samtal om en politisk lösning måste inledas. Detta inrymmer naturligtvis i sig en lösning även när det gäller den militära aktionen, som vi principiellt förkastar.

Alavanos
Herr ordförande, jag skulle vilja fråga ledamoten av kommissionen om han tror att Turkiets aktiviteter i Irak är en upprepad isolerad företeelse eller om den ingår i en allmän strategisk aggressivitet från Turkiets sida utanför sina gränser.
Är det en slump att det var femtiosjätte månad sker aggressioner och invasioner från Turkiets sida i Irak? Är det en slump att den turkiska armén sedan mer än 20 år ockuperar en del av republiken Cypern? Är det en slump att vi grannar västerut, Grekland, får utstå hot från Turkiet som slår mot den territoriella integriteten?
Med denna inställning, med denna allmänna aggressivitet från Turkiets sida, var finns Europeiska unionens gensvar och empati och förutseende? Och särskilt angående kurderna, eftersom ledamoten av kommissionen också refererade till PKK: s terrorism, så skulle jag vilja fråga honom om Europeiska unionen är klar att liksom i fallen med Tjetjenien och Jugoslavien, lägga fram förslag angående en politisk lösning av det kurdiska problemet till båda sidor?

Van den Broek
Det är inte bara så att Turkiet nu och även tidigare klart uttalat att man inte hyser något enda, jag upprepar något enda, territoriellt anspråk på Irak.
Det finns inte heller någon enda anledning för oss att anta att sådana anspråk finns, eftersom dessa inte på något sätt skulle kunna försvaras folkrättsligt. Jag vill också utgå från att det som Irak gör enbart och uteslutande har att göra med vad man anser att man måste göra med de medel som man anser berättigade för att värja sig mot eller åtminstone mera samlat ta itu med terroristhotet från PKK, som vi ju i ärlighetens namn måste beteckna som obestridligt. Det faktum att det äger rum på en grannstats territorium möjliggörs faktiskt enbart och uteslutande av den exceptionella situation som Irak självt befinner sig i, där landets norra del med sin befolkning som varit mycket utsatt ända sen början av 80-talet då konflikten mellan Iran och Irak började erbjuder den enda möjligheten till detta eftersom där inte finns någon styrelse och ingen central kontroll från Iraks huvudstad över detta område.
Vad vi kan göra för kurderna och för den kurdiska problematiken är i själva verket inte mycket mer än att sätta press på den turkiska regeringen för att öppna en dialog med representativa krafter för denna gruppering för att se om detta inte kan erbjuda något perspektiv mot en politisk lösning.
Som ni vet görs också på denna punkt regelbundna försök utanför Turkiet att samla olika grupper för att tänka igenom och samtala om detta. Om jag inte minns fel kommer det också inom kort att hållas ett seminarium i Nederländerna med deltagande av olika representanter.

Lindqvist
Jag tycker att kommissionärens svar är alldeles för svaga. Vi har ingått ett tullunionsavtal med Turkiet. I det avtalet förpliktar sig Turkiet att uppfylla vissa demokratiska krav som vi har ställt. Sedan tullunionsavtalet ingicks, har situationen i Turkiet förvärrats hela tiden. Vi har diskuterat frågan gång på gång och fått dåliga svar av kommissionären. Jag tycker att det är dags att vi ställer hårda krav på en avtalspart som anfaller sin egen befolkning i sitt eget land, och som vi sitter och lyssnar på månad efter månad.
Min fråga är: Är kommissionären beredd att sätta ett stoppdatum för när Turkiets anfallskrig mot kurderna skall vara slut? Om inte så sker, är kommissionären då beredd att föreslå att tullunionsavtalet med Turkiet avbryts?

Van den Broek
Om den ärade ledamoten yrkar på att det skall ställas ett ultimatum med ett upphävande av tullunionen som sanktion kan man å ena sidan fråga sig vilket intryck detta i verkligheten skulle göra med tanke på det faktum att EU för närvarande som följd av och tack vare denna tullunion har ett enormt handelsbalansöverskott gentemot Turkiet. Men alldeles bortsett från detta argument tror jag att även parlamentet är väl medvetet om det omsorgsfulla sätt på vilket i synnerhet EU-kommissionen under det gångna året har utvärderat, följt upp och gett rekommendationer för EU: s relationer med Turkiet, i syfte att gentemot Turkiet uppnå en väl genomtänkt politik bestående av många olika komponenter. I diskussioner med parlamentet har vi till sist också ställts inför parlamentets önskemål om att alla former av ekonomiskt stöd och ekonomiska verktyg skall frysas om inte verktygen direkt eller indirekt tjänar till att förbättra situationen för de mänskliga rättigheterna i Turkiet. Jag tycker att det under nuvarande omständigheter skulle vara mindre meningsfullt och även mindre verksamt att nu med hjälp av vad jag är benägen att kalla vilda slag i luften hota Turkiet med långtgående sanktioner om landet inte inom en bestämd tidsfrist slutar upp med sina aktioner mot det terroristiska PKK. Detta rubbar inte de politiska uttalande som EU tidigare gjort och inte heller löftet till parlamentet om att vi skall fortsätta att bemöda oss om att förbättra situationen.

Dankert
Kommissionären har uttalat, och därmed i praktiken också upprepat vad ministerrådet redan sagt, nämligen att det kurdiska problemet måste få en politisk lösning. Under associeringsförhandlingarna, alltså före invasionen i Irak, avvisades detta blankt av fru Ciller. Samtidigt hotar just nu en regeringskris i Turkiet. Samtidigt säger kommissionen: ja, det pågår några enskilda initiativ som bara väntar på underskrift, och det kan jag hålla med om. Vi följer situationen noga. Men om jag lägger till det kurdiska problemet och det hotande inre läget i Turkiet blir situationen så allvarlig att jag skulle vilja fråga kommissionären om han inte också tycker att det inom ramen för EU, och till exempel också NATO, krävs mer långtgående initiativ än de som pågår för ögonblicket.

Lambrias
Herr ordförande, med all min uppskattning för ledamoten av kommissionen Van den Broek, erkänner jag att jag inte förstår hur den allvarligaste kränkningen av den internationella rätten, överskridandet av gränserna, invasionen av ett annat land kan rättfärdigas av det faktum att det där inte utövas någon kontroll från Iraks regering.
Mitt land har tidigare utstått just sådana intåg av revolutionära element från, låt oss säga, ett främmande land, men skulle aldrig drömma om att det skulle kunna spränga världsordningen i luften genom att avskaffa gränser. Om alltså dessa Turkiets kränkningar, i kombination med hoten gentemot andra länder, är ursäktade bara p.g.a. det obevisade argumentet att den kurdiska revolten utgör en terror, så är detta en ursäkt som a priori ges till Turkiet och att sådana kränkningar tolereras tycker jag är en förolämpning mot parlamentet.

Van den Broek
Jag hoppas att vi här i parlamentet är och förblir överens om att bortsett från rättmätigheten hos politiska krav, vi stöder ju till exempel inte på något vis PKKs separatism, så stöder vi inte de politiska kraven, utan vad vi stöder är ett erkännande av kulturell identitet och liknande ting. Men även när det gäller rättmätiga krav bör vi eftersträva att kategoriskt och orubbligt förkasta terroristiska medel för att genomdriva kraven. Att PKK gjort sig skyldigt till detta torde vara allmänt bekant.
Nu vill jag än en gång upprepa, eftersom det från parlamentet frågas vad vi kan göra för att sätta ytterligare press på Turkiet: Både herr Dankert och herr Lambrias är väl underrättade om att det för närvarande utvecklas en enormt kraftig diplomati och politik i dialogen med Turkiet. Också när det gäller att åstadkomma en öppning i de bekymmersamma relationerna mellan Grekland och Turkiet beträffande tvisterna i Egeiska havet. Det iscensätts en enorm politisk-diplomatisk offensiv för att få de båda samfunden på Cypern, i alla fall Cyperns regering och turkcyprioterna, att via sina ledare sätta sig vid samma bord och i mitten av detta år starta förhandlingar om en politisk lösning för Cypern.
För det tredje strävar vi ständigt i våra överläggningar med den turkiska regeringen efter att tidigare givna löften som getts beträffande ny lagstiftning för att främja och ge bättre skydd för de mänskliga rättigheterna i Turkiet skall infrias och lagarna läggas fram för och godkännas av parlamentet.
Jag hoppas alltså att de ärade ledamöterna tror mig på mitt ord när jag säger att motivationen för att kräva förbättring av alla dessa situationer när det gäller Turkiet existerar i full utsträckning. Jag vill bara säga, när det gäller att nu försöka hitta en lösning på i synnerhet den kurdiska problematiken, och där jag gärna håller med herr Dankert om att den turkiska sidan inte uppfattar denna som ett riktigt problem och kanske då och då till och med förnekar att det existerar ett problem eftersom man bara ser problemet med terrorismen och inte dess bakgrund som ett kurdiskt problem, att vi för närvarande inte kan forcera fram någon lösning på denna punkt.
Allt detta motsäger inte att det som jag framförde i mina första svar beträffande signalerna till Turkiet om nödvändigheten av att så snart som möjligt avsluta denna militära aktion kvarstår oförändrat.

Ordföranden
Tack så mycket, Van den Broek.
Jag förklarar debatten om föredragningslistan för avslutad.

Alltför stora budgetunderskott - Riktlinjer för ekonomisk politik
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är den gemensamma debatten om följande dokument:
A4-0181/97 av Christodoulou för utskottet för ekonomi, valutafrågor och industripolitik omI.andrabehandlingsrekommendation om beslut om rådets gemensamma ståndpunkt inför antagandet av rådets förordning (C4-0174/97-96/0247(SYN)) om förstärkning av övervakningen av de offentliga finanserna samt av övervakningen och samordningen av den ekonomiska politiken; II.betänkande om förslag till rådets förordning (6931/2/97 - C4-0182/97-96/0248(CNS)) om påskyndande och klarläggning av tillämpningen av förfarandet vid alltför stora underskottoch
A4-0184/97, betänkande av Randzio-Plath för utskottet för ekonomi, valutafrågor och industripolitik om kommissionens rekommendation om de allmänna riktlinjerna för medlemsstaternas och gemenskapens ekonomiska politik för 1997 (KOM(97)0168 - C40190/97).
Christodoulou
Herr ordförande, den 28 november förra året antog parlamentet till första behandling resolutionerna angående stabilitetspakten som avsåg två förslag till förordningar. Det första var ett förslag till förordning angående en förstärkning av övervakningen av de offentliga finanserna, angående övervakningen och samordningen av riktlinjerna för den ekonomiska politiken grundad på samarbetsförfarandet, och det andra var ett förslag till förordning angående en klarläggning av tillämpningen av förfarandet vid alltför stora underskott grundat på ett förhandlingsförfarande.
Som ni vet åstadkoms en politisk överenskommelse vid Europeiska rådet i Dublin den 13 och 14 december 1996, om de allmänna principerna och de främsta elementen i stabilitetspakten. Europeiska rådet krävde till och med ett förberedande av en resolution som skulle innehålla medlemsstaternas, kommissionens och rådets åtagande om en sträng tillämpning av Fördraget och stabilitetspakten.
Fortsättningsvis mynnade det informella Ekofin-mötet i Noordwijk ut i ett principiellt avtal om texterna till de två förslagen till förordning och till Europeiska rådets förslag till resolution och vidarebefordrade till vårt parlament den gemensamma ståndpunkten som antagits angående det första förslaget, medan det krävde ett nytt samråd om det andra.
Under förberedandet av ändringsförslagen, som är föremål för behandlingen, tog man hänsyn till följande element:
För det första, Europeiska rådets i Dublin uttryckliga politiska vilja.
Vidare, Europeiska rådets beslut angående en korrekt tillämpning av stabilitetspakten, och samtidigt, det faktum att rådet döpte om den till stabilitets- och tillväxtpakten. Tyvärr reflekteras inte denna kvalitativa förbättring, såsom det uttrycks i den nya titeln, i texterna som skickades vidare till oss från Ekofin-rådet. Titeln ändrades, innehållet förblev ungefär det samma.
Införlivandet i förordningen av en övervakning av bestämmelserna för de medlemsstater som inte deltar i det tredje etappen av EMU är ytterligare ett begrepp som introducerades. Och medan kommissionens ursprungliga förslag enbart förutsåg presentationen av stabilitetsprogrammen från de medlemsstater som deltar i det tredje stadiet av EMU finns det nu även en separat del som även förutser för de icke deltagande länderna en presentation av konvergensprogrammen. Vi har lagt fram ett ändringsförslag som står i relation till detta och som jag kommer att analysera senare.
Vi bedömer att stabilitetspakten måste vara effektiv. Och effektiviteten förutsätter dess tillämpbarhet och dess trovärdighet. Och regleringarna som kommer att äga rum måste gå i denna riktning. Den relativa stelheten i bestämmelserna som föreslagits och dess i allmänhet automatiska och mekaniska karaktär tar inte hänsyn till ekonomins dynamiska karaktär, och särskilt till de monetära fenomenen och på detta sätt begränsas dess konsekventa tillämpning och följaktligen blir även förordningarnas och paktens trovärdighet lidande.
Slutligen förutser förslaget till förordning om tillämpningen av förfarandet för alltför stora budgetunderskott att sanktionen i form av en räntelös deposition bör omvandlas till böter. Här har vi ett mycket viktigt problem, i den betydelsen att kommissionens initiala förslag förutsåg en registrering av produkten för sanktionen i fråga - böterna och räntan - i gemenskapsbudgeten, medan en fördelning av summan i fråga, som det föreslagits, till de medlemsstater som inte har ett alltför stort budgetunderskott verkar utgöra den dominerande åsikten inom rådet. Själva denna fördelning utgör ett paradoxalt fenomen och jag skall inte kommentera det här, men jag skall påpeka att fram till idag har man fortfarande inte funnit någon rättslig grund och ett tydligt förfarande för en konkretisering av denna önskan från rådet. Hursomhelst, även om det ännu inte finns någon definitiv position i rådet, är det ändamålsenligt att vårt motsvarande ändringsförslag röstas fram, såsom det har presenterats av budgetutskottet, eftersom det utgör ett uttryck för parlamentets vilja att bevara en enhetlig princip för budgeten, ett mycket grundläggande begrepp som vi måste bibehålla till varje pris. Med anledning av de svårigheter som rådet emellertid står inför för att finna rättsliga grunder, är det mycket troligt - här gör jag ett antagande, om ni så vill - att det kommer att föredra en registrering av de högsta summorna i budgeten och att fördelningen i fortsättningen kommer att ske med återupptagandet av en politik av ålägganden och kanske senare med en ändring av respektive monetära bestämmelser. Detta är emellertid inte en anledning för oss att inte rösta fram detta ändringsförslag även om det refererar till en text som ännu inte har antagit sin definitiva form.
Våra ändringsförslag har alltså som mål att förbättra pakten med avseende på dess huvudpunkter, och särskilt på följande:
För det första ger de Europeiska rådets resolution dess rätta dimensioner grundade på artikel å i de gemensamma bestämmelserna i Fördraget. Det kan antas att denna resolution ger de politiska orienteringarna för en strikt och punktlig tillämpning av stabilitetspakten, men den utgör inte en del av artiklarna och således har den inte ett rättsligt innehåll. Det är bara en allmän politisk inriktning.
För det andra introducerar våra ändringsförslag begreppet offentliga investeringar som utgör ett element för den avgörande ekonomiska utvidgningen och utvecklingen. Vi lägger på detta sätt ett visst väsentligt innehåll i utvecklingsbegreppet som tillfogas till avtalet från Europeiska rådet i Dublin. Och med glädje kan jag säga, herr ordförande, att detta har antagits både av rådet och av kommissionen för att införlivas i förordningens artiklar.
För det tredje, bestämmelserna angående konvergensprogrammen blir mer realistiska och introducerar i förordningen om övervakning ett begrepp till stöd för de medlemsstater som inte deltar i den tredje etappen, ett stöd mot spekulationen inom ramen för den nya mekanismen för likvärdighet mellan valutorna, dvs. ett skydd från organisationer inom Europeiska unionen i händelse av en spekulationsoffensiv. Även särskilda fall förutses, såsom när utgifterna som anknyter till skyddet av den territoriella integriteten i medlemsstaterna inte kan anses vara orsak till ett alltför stort budgetunderskott.
För det fjärde, utan att på något sätt utesluta en svångremspolitik - och jag betonar detta, herr ordförande - garanterar de en viss flexibilitet som är nödvändig för att stabilitetspakten skall vara funktionsduglig och få en tillämpbarhet och en trovärdighet. Många gånger tyder det absoluta på en brist på tillämpbarhet och följaktligen blir trovärdigheten lidande.
Och slutligen bibehåller de en grundläggande princip för budgeten, liksom jag nämnde tidigare, med bevarandet av böter och räntor i gemenskapsbudgeten. Detta är de grundläggande principerna som styr de föreslagna ändringsförslagen vilka jag föreslår att parlamentet skall rösta fram. De inryms i den enhetliga texten och de har alla godkänts av budgetutskottet.
Med hänsyn till den utveckling som har ägt rum fram till idag, Eurons behov av stabilitet och behovet av genomförbara förordningar, har ansträngningar gjorts för att undvika en presentation av ett stort antal ändringsförslag med syfte att betona de element som anses vara absolut oumbärliga. På grund av detta föreslår jag inte att parlamentet röstar om de ändringsförslag som inte innehåller det som utskottet för ekonomi, valutafrågor och industripolitik har godkänt, förutom de ändringsförslag som tar upp tekniska frågor, som jag just har fått och angående vilka jag kommer att ge min synpunkt senare.
Sammanfattningsvis föreslår jag, såsom föredragande, en ändring av den gemensamma ståndpunkten om förordningen om övervakning och beviljandet av ett yttrande angående förordningen om budgetunderskott, i enlighet med de ändringar som antogs av vårt utskott, vilket på detta sätt avslutar den andra behandlingen.
Tillåt mig att betona, samtidigt som jag avslutar mitt inlägg, vikten av frågan ur politisk och ekonomisk synvinkel och påminna om att en eventuell vägran från vår sida skulle kunna ge ett felaktigt budskap utåt och ses som en passiv hållning från Europaparlamentets sida angående viktiga beslutsfattanden. På grund av detta hoppas jag att det kommer att finnas ett brett godkännande och stöd för de synpunkter som uttrycks i dokumentet som behandlas. Vi anser emellertid att ett grundläggande villkor är att både kommissionen och rådet, som tyvärr inte är närvarande i denna stund, åtar sig att vid nästkommande rådsmöten som kommer att äga rum, att tillämpa de förslag som har godkänts, dvs. de som står i relation till Europeiska rådets resolution och de som står i relation till frågorna om tillväxten och de offentliga investeringarna samt övriga element som har antagits under trepartsdialogen och under de påföljande kommunikationerna som vi hade med rådet och kommissionen. Vi föreslår, med tilltro, en omröstning av dessa två förordningar. Jag vill hoppas, eller snarare är jag säker på, att både kommissionen och rådet kommer att acceptera att uppfylla de skyldigheter som de åtog sig inför oss.

Randzio-Plath
Fru ordförande! Den ekonomiska utvecklingen och, framför allt, den sysselsättningspolitiska utvecklingen inom unionen måste betraktas med stor oro och mot denna bakgrund får de allmänna riktlinjerna för medlemsstaternas och gemenskapens ekonomiska politik en särskild betydelse. Jag tycker, att vi under de gångna åren inte tillräckligt utnyttjat dessa allmänna riktlinjer för att faktiskt uppnå större gemensamhet, bättre sammanhållning inom den europeiska ekonomiska politiken, som också skulle givit återverkningar på åtgärder inom både den offentliga och privata sektorn. Därför måste vi under innevarande år - ett år före beslutet om vem som ska vara med i valutaunionen - ägna särskild uppmärksamhet åt hur dessa allmänna riktlinjer ska utformas. Jag beklagar mycket djupt, att kommissionen i princip anser, att vi - om bara målen för valutastabiliteten och budgetkonsolideringen följs och iakttas - så att säga helt automatiskt får den investeringsökning och tillväxt, som vi önskar, varigenom också följer halveringen av arbetslösheten fram till år 2000.
Jag anser inte detta vara tillräckligt utan tvärtom helt otillräckligt, för att i alla resolutioner kunna genomdriva grunderna till den politik, som också enar denna församling. Av detta skäl måste de allmänna riktlinjerna för den ekonomiska politiken baseras på mera än blott upprepning av konvergenskriterierna. Jag välkomnar visserligen, att kommissionen, vilket parlamentet också krävt, kommer att rikta utnyttjandet av offentliga medel mot produktiva investeringar och såtillvida även går ett steg längre än i sin kommentar till den ekonomiska utvecklingen under fjolåret. Jag anser, att vi, i mycket större utsträckning än vad som hittills angivits i de allmänna riktlinjerna, måste koncentrera oss på att främja investeringar. Vi behöver benchmarking för investeringar, vi behöver så att säga en inriktning ty när vi ser att investeringarna under förra året enbart i Förbundsrepubliken Tyskland sjunkit från 18 till 1, 1 miljarder, då vet vi i vilket svaghetstillstånd vi befinner oss och det är bara gemensamt som vi kan arbeta oss ur detta tomrum.
Jag skulle än en gång vilja trycka speciellt på en punkt: just därför att det är så viktigt, att vi agerar gemensamt måste de allmänna riktlinjerna vara mycket mera bindande, så att de också går att konkret använda och omsätta. Därför vore det viktigt, att utforma inriktningen så, att sysselsättningspolitiken skulle kunna bli en normgivande mall för alla andra riktlinjer. Således är det nödvändigt att så att säga integrera de allmänna riktlinjerna för den ekonomiska politiken och sysselsättningspolitiken, för att vi bättre ska kunna gynna den ekonomiska politiken med hänsyn till skapandet av nya arbetstillfällen.
Jag anser detta verkligen vara viktigt, eftersom råvaran till Europeiska unionen är människan och varje investering i människan i form av utbildning och vidareutbildning, ett livslångt lärande, liksom också i form av understödjande åtgärder som forskning och utveckling och främjande av nyskapande kommer att hjälpa oss, att verkligen göra framsteg inom Europeiska unionen. Vi kan inte underlåta, att ständigt påpeka, att besluten från toppmötena i Essen fram till och med Dublin alltjämt väntar på att bli förverkligade. Därför måste vi förändra ramvillkoren, även om det står fullständigt klart, att vi inte förbiser en inriktning mot valutastabilitet och konsolidering av budgeten, utan tvärtom arbetar vidare med detta.
Vi bör i detta Europaparlament enas om några krav: vi behöver bättre styrning av offentliga medel mot produktiva investeringar, de privata företagen måste i högre grad tas in i åtagandena med avseende på främjande av ekonomi och sysselsättning och det måste finnas mera gemensamhet i de ekonomiska riktlinjerna samt bättre sammankoppling av de riktlinjer, som tillämpas i medlemsstaterna och gemenskapen. Vi ska hela tiden tänka på, att det inbördes beroendet mellan ländernas ekonomi ökat i en sådan utsträckning, att vi inte kan föreställa oss detta, och att således naturligtvis inga åtgärder i en medlemsstat sker utan återverkningar på åtgärderna i en annan medlemsstat.
Jag anser det vara viktigt, att också de politiska aktörernas uttalanden blir klarare, eftersom vi enbart genom att trovärdigt ge uttryck för klara politiska riktlinjer, liksom även genom att entydigt fastställa valutaunionens början till den 1.1.1999, kan de ekonomiska aktörerna åter vinna förtroende. Vi behöver inte bara ytterligare investeringar och företagens förtroende, utan vi behöver folkets förtroende. Vi har rekordstora sparbeting inom Europeiska unionen - unika i historien - men de människor som har pengar konsumerar inte och de andra, som inga pengar har, kan inte konsumera. Av detta går det att inse, att ökningen av efterfrågan och ökningen av människors köpkraft är oerhört viktigt.
Jag skulle än en gång vilja påpeka hur stor betydelse det har, att skattebelastningen följer faktorn arbete, eftersom detta är ett sätt att faktiskt stärka människors köpkraft. Jag lägger särskild vikt vid detta, i synnerhet i samband med de åtgärder som måste vidtas med hänsyn till ramvillkoren. Jag skulle också än en gång vilja mana till, att vi inom Europeiska unionen via sammanlänkning och inriktning av riktlinjerna arbetar mot målsättningen med en hög sysselsättningsnivå. Vi måste verkligen sträva efter att i våra riktlinjer uppnå synergieffekter, som inte längre kan uppnås av en enskild stat för sin ekonomi och sin befolkning.
Därför tycker jag det är kolossalt viktigt, att inrikta de ekonomiskt politiskt relevanta åtgärderna mot en målsättning och knyta samman struktur- och finanspolitik. Medlemsstaterna å sin sida måste till slut uppfylla sin skyldighet, att också i realiteten ställa kompletterande medel till förfogande för de mot arbetsmarknadspolitiska mål inriktade strukturfonderna. Annars är det inte mycken mening med den europeiska politiken. Åliggandena måste uppfyllas på gemenskapsplanet men också av medlemsstaterna i Europeiska unionen.
(Applåder)

Hernández Mollar
Fru ordförande, vi har i utskottet för sysselsättning och socialfrågor analyserat - med för lite tid, men med stort intresse - de förordningar som i dag är föremål för denna debatt. Vi har gjort vår analys mot bakgrunden av det som är vårt största orosmoment, nämligen hur sysselsättningen, i vår sociala modell, påverkas av de åtgärder som föreskrivs i förordningarna för övervakning av medlemsstaternas ekonomiska politik och underskotten i de offentliga finanserna, inför den spännande etapp som Europeiska unionen står inför.
Dessa förordningar avspeglar hur nödvändigt det är att medlemsstaternas ekonomiska politik framskrider parallellt och stärker den monetära unionen, eftersom det är lönlöst att tala om en gemensam valuta om ekonomierna är divergerande så att man inte kan garantera en stabil situation i fråga om priser och tillväxt. Därför är det uppenbart att samordnandet av effektiv och sysselsättningsskapande politik förutsätter att man kan utgå från en stabil och kontrollerad budgetsituation och konvergerande ekonomier.
Med detta som bakgrund tror jag också att det för att anpassa målen är nödvändigt - tillsammans med behovet att rådet beaktar arbetslöshetssiffrorna och skapandet av sysselsättning vid sin analys av stabilitets- och konvergensprogrammen - att också analysera, inte så mycket underskottets storlek, som dess natur. Därför måste uppmärksamheten speciellt fästas vid de offentliga utgifter som gäller särskilt grundutbildning, vidareutbildning och investeringar i infrastruktur, som har gynnande återverkningar i de europeiska regionerna, särskilt i tider av kris.
Detta är inte på något som helst sätt i konflikt med det faktum att en sanerad budgetsituation är grundläggande viktig för snabb respons i svåra ekonomiska lägen och för möjligheten att kunna kontrollera statsunderskottet. Samtidigt utgör dessa också grundläggande element för ekonomisk tillväxt och påföljande ökning av sysselsättningen. Detta är avsikten med de ändringsförslag som utskottet för sysselsättning och socialfrågor lägger fram till dessa förordningar.
Det är samtidigt nödvändigt att också beakta den övergripande situationen i ett land, innan man tillgriper sanktioner av den storleksordning som föreskrivs i förordningarna om alltför stora underskott. För övrigt anser jag att dessa förordningar är ett bra verktyg som kommer att bidra till ökad trovärdighet och ökat förtroende för den framtida monetära unionen.
Å andra sidan, när det gäller de ekonomiska riktlinjerna för 1997, råder det inget tvivel om att Europeiska unionen i denna stund står inför en utmaning som bara kan jämföras med upprättandet av Europeiska unionen. européerna, och framför allt de som regerar över deras öden, har inlett äventyret med att sammanslå sin ekonomiska, humanitära och sociala potential för att bemöta ett obestridligt behov: att arbeta och överleva på en marknad som är allt mer global, allt mer tekniskt inriktad och allt mer präglad av inbördes beroendeförhållanden. Den monetära unionen är ett steg i processen att sammanslå krafterna. Arbetslösheten, unionens allvarligaste problem, kan inte bara mätas i siffror - den drabbar framför allt unga medborgare, äldre eller handikappade kvinnor och män, och vi kommer att få känna av följderna om vi inte lyckas uppnå huvudmålet i detta äventyr, dvs. skapa sysselsättning.
I dag har europeiska arbetstagare ställt sig vid ingången till parlamentet och krävt att det framtida avtalet skall ha ett specialkapitel som tar upp sysselsättningen. Att slå dövörat till för dessa krav vore att göra Europeiska unionen en björntjänst. Men genom att lyssna ger vi ett tecken på vår sympati och vår solidaritet gentemot dem. Vi har tyvärr också faktorer som utgör allvarliga hinder för vårt europeiska projekt, såsom arbetstagare som attackerar andra arbetstagare, vilket de spanska transportchaufförerna nyligen har utsatts för, oredan och brist på balans i socialtrygghetssystemen och en arbetsmarknad som är för stelbent på europeisk nivå. Därför uttrycker utskottet för sysselsättning och socialfrågor igen, med erkännande för den ansträngning som kommissionen gör genom de stora ekonomiska riktlinjer som här debatteras, sin oro på grund av den höga arbetslöshetsnivån i unionen. För att bekämpa arbetslösheten krävs tillväxt och inre efterfrågan. Tillväxt får vi när det uppstår tillförsikt, och tillförsikten har medborgarna när investeringarna är produktiva, när systemen för sysselsättning och social trygghet är effektiva och när arbetstagarna, både kvinnor och män, får en lön som är rättvis och tillräcklig.
Lyckligtvis verkar den ekonomiska politiken och sysselsättningspolitiken löpa parallellt och i kommissionens dokument tas dessa upp i en specialpunkt för att, genom strukturella reformer, gynna skapandet av sysselsättning. Men detta är inte tillräckligt. Det är nödvändigt med ett bättre utnyttjande av de instrument som unionen har tillgång till, såsom utskottet för sysselsättning och socialfrågor och de fleråriga programmen, för att man bättre skall kunna samordna den ekonomiska politiken och sysselsättningspolitiken och även underlätta en högre grad av debatt mellan de sociala interlokutörerna på europeisk nivå.

Willockx
Fru ordförande, ärade kollegor, i budgetutskottet har vi i första hand sysselsatt oss med en genomgång av bokföringsmetoderna och av hur man skall tillämpa de vitesbestämmelser som gäller för medlemsstater som i framtiden bryter mot 3 %-regeln. Vi har anslutit oss till föredraganden Christodoulous förslag om att se till att proceduren inte leder till någon procedurfråga. Vi anser att stabilitetspakten i själva verket utgör en del av det globala projektet med en enhetlig valuta och där vill vi medverka på ett konstruktivt sätt. Det har också föranlett ett informellt trepartssamtal där vi kunnat göra vår röst hörd inför rådet. Här och idag skulle jag än en gång vilja framhålla att vi står inför ett procedurproblem som kan bli svårt att acceptera demokratiskt, nämligen att få veta vilken ståndpunkt som rådet intar till frågan om det finns eller inte finns en rättslig grund för hur vitesbeloppen skall fördelas bland de stater som inte brutit mot regeln.
Inom budgetutskottet tycker vi att det sätt på vilket detta är tänkt att ske inte är möjligt och vi anser att det skulle innebära ett oacceptabelt prejudikat. Vi hänvisar här till andra förekommande viten, till exempel inom jordbrukssektorn eller inom strukturfonderna, där intäkterna från dessa viten får ingå i unionens budget. Så är inte fallet här och vi fruktar att prejudikatet i framtiden, framför allt om flexibiliteten i framtiden kommer att tillämpas inom flera områden, kommer att förvandla budgeten till en kakofoni. Därför yrkar vi med kraft på att vårt ändringsförslag till artikel 16 skall tas upp till debatt för att snarast möjligt, helst före morgondagens omröstning, få en förklaring från rådet beträffande den juridiska grundval som åberopas och som vi hittills ännu inte fått någon klarhet om.

de Silguy
Fru ordförande, ärade parlamentsledamöter, dagens debatt ger oss möjlighet att granska både stabilitets- och tillväxtpakten och den ekonomiska politikens allmänna riktlinjer. Det är en passande kombination, för kommissionen önskar genomföra dem och på så sätt visa att villkoren för hur den ekonomiska och monetära unionen skall förverkligas och fungera befinner sig i ett sammanhang. Pakten och samordningen av medlemsländernas ekonomiska politik kommer att varaktigt trygga stabiliteten, tillväxten och sysselsättningen i Europa.
Först och främst skulle jag vilja klargöra ett antal punkter om stabilitets- och tillväxtpakten. I första hand vill jag här tacka Christodoulou, både personligen och å kommissionens vägnar, för hans utmärkta arbete, hans känsla för ansvarstaganden och hans ytterst användbara bidrag till preciseringen av den här pakten.
Till följd av det informella trepartssamtalet som hölls den 6 maj tog kommissionen till sig två stora frågor som upptar föredraganden. I det avseendet har den inte sviktat i sitt enträgna försvar av parlamentets ståndpunkt gentemot rådet. Dessa farhågor gäller först och främst definitionen av en bättre interinstitutionell balans inom ramen för den här pakten och, för det andra, förstärkningen av de offentliga investeringarnas roll.
Kommissionen kan alltså acceptera merparten av föredragandens ändringsförslag, nämligen ändringsförslagen 1, 2 och 3, angående ministerrådets resolution, ändringsförslagen 5 och 8 som avser utgifterna för offentliga investeringar, såväl som ändringsförslag 6, dess andra del, och nr 9, likaså dess andra del, samtliga för förordningen som grundas på artikel 103.5. På samma sätt är kommissionen beredd att acceptera ändringsförslagen 1, 2 och andra delen av 4 för förordning 104.C.
Ett par ord om ändringsförslagen, nämligen om ändringsförslag 5 i den här förordningen. Jag vill påminna om att Europaparlamentet, trots att det inte finns något beslut från rådet, naturligtvis kan rösta igenom ett ändringsförslag om texten som rör ändringarna. Men jag vill påminna om att parlamentet yttrar sig om kommissionens förslag till ändring. Kommissionen står på den här punkten fast vid sitt ursprungliga förslag om fullständig budgetering. Den kan inte ta med Europaparlamentets ändringsförslag, eftersom den är mån om att behålla sitt förhandlingsutrymme och sin roll, i förhållande till utvecklingen av debatterna i rådet. Samtidigt kan jag försäkra er om att kommissionen skall göra vad som krävs för att Europaparlamentets budgetära prerogativ respekteras till fullo och för att man skall kunna finna en lösning som är förenad med öppenhet.
Vad gäller den ekonomiska politikens allmänna riktlinjer så erbjuder de ett ytterst viktigt instrument för en bättre samordning av den ekonomiska politiken i Europa. Det här året kan de bekräfta att den makroekonomiska strategin bär frukt, eftersom återhämtning bekräftas. På grundval av det här uppmuntrande konstaterandet vill kommissionen påminna om att endast en strikt respekt av konvergenskriterierna kan göra det möjligt att gå vidare med policy-mixens lugnare förhållanden och på så sätt bidra till en varaktig förbättring av tillväxten och därmed av antalet nya arbetstillfällen och produktiva investeringar i Europa.
I det sammanhanget syftar de allmänna riktlinjerna till att ge ny kraft åt Europeiska unionens ekonomiska strategi. Det är framför allt en strategi i sysselsättningens tjänst. Kommissionen kan inte acceptera den kritik som går ut på att kommissionens rekommendation inte skulle bemöda sig om att tillräckligt utveckla villkoren för tillväxt och sysselsättning, för den är mycket väl medveten om det allvarliga i Europas gissel: arbetslösheten.
I det avseendet är det angeläget för mig att göra två konstateranden. För det första är sysselsättningen inte något som kan förordnas. Skapandet av arbetstillfällen är ett resultat av en stark, varaktig och balanserad tillväxt. De noterade positiva resultaten i fråga om konvergens gör det möjligt att eftersträva policy-mixens lugnare förhållanden, vilket gynnar tillväxten och sysselsättningen. Andra konstaterandet: i motsats till Europaparlamentet är kommissionen väl medveten om den avgörande roll som efterfrågan har i en tillväxtprocess. Och om efterfrågan ökar snabbare än utbudet, eller om efterfrågan stimuleras på artificiell väg, då kommer instabiliteten i ekonomin att öka. Då blir korrigeringar nödvändiga och de skulle hota policy-mixens lugnare sida, dvs. tillväxten och sysselsättningen.
Jag tror att jag skulle kunna lugna Randzio-Plath, som jag personligen fann en smula pessimistisk, eftersom det särskilt är konsumtionen som ökar i Europa: +1, 9 % under 1997, +2, 4 % under 1998, men efterfrågan i termer av investeringar utvecklas också: investering i utrustning, eftersom vi förutser +4, 8 % under 1997 och +6, 3 % under 1998. För att stimulera en nettoökning av antalet arbetstillfällen rekommenderar också kommissionen det här året att medlemsstaternas ekonomiska politik samordnas i större utsträckning, även i fråga om sysselsättning. Jag vill påminna om att en övervakning i fråga om sysselsättning inrättades redan 1995 på kommissionens initiativ. Och på grundval av de program som årligen läggs fram av medlemsstaterna antas en gemensam rapport från " ekofin-rådet" och " sociala rådet" av Europeiska rådet vid mötet i december.
Kommissionen anser det nödvändigt att följande stora handlingslinjer eftersträvas. För det första måste man främja innovationen, forskningen och utvecklingen samt förbättra skol- och yrkesutbildningssystemen. För det andra är det nödvändigt att marknaden för varor och tjänster fungerar bättre. För det ändamålet skall kommissionen presentera en åtgärdsplan för den inre marknaden för Europeiska rådet i Amsterdam. För det tredje bör man gå vidare med reformeringen av arbetsmarknaden, kommissionen anser inte att det bör leda till lägre löner, utan till en rimlig anpassning av lönestrukturen, i förhållande till skillnader i produktivitet. Alltså en strategi för sysselsättningen, men också en strategi som frigör investeringen. Sådan är vår rekommendation.
Kommissionen har, liksom kammaren, gjort ett ganska nedslående konstaterande, även om de sista siffrorna som jag har angett visar att pessimismen ändå måste mildras. Konjunkturundersökningarna gör faktiskt redan nu gällande att producenternas förtroende växer och att investeringarna i unionen är som mest lönsamma sedan 1960talet.
Kommissionen konstaterar för övrigt att lönearbetarna har bidragit till saneringen av den makroekonomiska ramen genom lönemoderation. Följaktligen bedömer den att det är nödvändigt att arbetsgivarna nu drar nytta av möjligheten som de utmärkta ekonomiska villkoren ger dem, och för merparten av dem, möjligheten som deras finansiella situation ger dem, för att ge ny fart åt investeringar som skapar arbeten.
Stimuleringen av investeringar bör främst avse privata investeringar - jag vill påminna om att de utgör 85 % av det totala antalet - och alla slags investeringar: materiella, immateriella och mänskliga investeringar. Men kommissionen rekommenderar också att utgiftsnivån på de offentliga investeringarna bevaras, i synnerhet investeringar i de transeuropeiska näten. Ni vet redan att dessa utgifter är avgörande för att ge unionen en varaktig tillväxtpotential på medellång sikt. De är en investering i framtiden för kollektivet i sin helhet.
Tillåt mig att avslutningsvis mycket snabbt säga att jag anser att vi nu har nått en balanserad kompromiss när det gäller stabilitets- och tillväxtpakten först och främst, och inbegripet de av era ändringsförslag som kommissionen accepterar att ta med (dvs. det huvudsakliga när det gäller innehållet och ett stort antal när det gäller kvantiteten). Den kompromissen gör det möjligt för parlamentet att göra sin ståndpunkt gällande då den avgörande texten skall antas. Nu måste vi sätta punkt, för vår tid är slut om vi skall respektera tidtabellen.
Tillåt mig, även det avslutningsvis, att bemöta förslaget från föredraganden, RandzioPlath, om de allmänna riktlinjer som gäller ett interinstitutionellt avtal för verkställandet av artikel 103 i fördraget. Kommissionen har för sin del alltid sagt sig vara beredd att skapa ett sådant avtal, såvitt rådet kan återta det för sin räkning. Är det inte så att kommissionen på senare tid verkligen har ansträngt sig för att knyta Europaparlamentet närmare den multilaterala övervakningsprocessen? Jag tror att dagens debatt intygar det.
I det avseendet, mina damer och herrar, önskar jag till sist betona nödvändigheten av att våra två institutioner samordnar sina ansträngningar för att den här pakten och dessa rekommendationer skall verkställas, för att på bästa sätt åtfölja introduktionen av euron inom ramen för de villkor och den tidtabell som anges av fördraget.
(Applåder)

Randzio-Plath
Jag har inte helt förstått kommissionären och skulle vilja veta, om han är beredd att ta med Europaparlamentets förslag i sitt förslag till allmänna riktlinjer för gemenskapens och medlemsstaternas ekonomiska politik.

Christodoulou
Fru ordförande, jag vill tacka ledamoten av kommissionen för godkännandet av förslaget som skedde tidigare och för tillkännagivandet att han accepterar dessa ändringsförslag.
Jag ville be honom att åter tänka över ändringsförslag nummer 4 i den första förordningen, i den ursprungliga reflexionen 10, med tanke på sin egen ståndpunkt har kommissionen, såsom det presenterades i rådet, accepterat detta ändringsförslag. Kommissionen säger konkret i sin egen text, vilken av en händelse har kommit i min händer, fru ordförande, att: " whereas this mechanism..." - och den refererar till skyddet av växelkursmekanismen, dvs. ERM:
Medan denna mekanism också kommer att hjälpa dem - de länder som inte är medlemmar i den ekonomiska och monetära unionen - att motstå obefogat tryck på sina valutor från valutamarknaderna.
(EL) Precis samma sak säger även vi i den ursprungliga reflexionen med detta ändringsförslag och jag frågar mig varför kommissionen inte accepterar det.
Alltså, tillsammans med de andra som ledamoten av kommissionen har godkänt och för vilka, jag upprepar, jag är tacksam, ber jag honom att återigen se över denna fråga och tänka att han kanske kan godkänna den också.

Ordföranden
Christodoulou och Randzio-Plath! Kommissionären kommer att i slutet av debatten än en gång få ordet för att svara på era frågor. Nu får debatten först gå vidare.

Donnelly, Alan
Fru ordförande, jag skulle vilja tacka de två föredragandena för deras betänkanden, som jag skall kommentera i korthet senare. Först skulle jag dock vilja säga till kommissionsledamoten att hela beteendet under förfarandet för stabilitets- och tillväxtpakten har varit en sorglig rad incidenter där man om och om igen har försökt att utesluta det här parlamentet från att delta i debatten. Det är bara tack vare detta parlaments ihärdighet som vi nu kommit så långt att kommissionen rekommenderar att det skall anta några av våra ändringsförslag. Jag hoppas att vi i framtiden kan ha en bättre relation när vi arbetar med dessa oerhört viktiga ekonomiska och monetära frågor.
Det finns en motsägelse i kommissionsledamotens yttrande i dag. Å ena sidan pratade han om breda ekonomiska riktlinjer, det faktum att kommissionen har som mål ökad forskning och utveckling, ökad tillväxt och bättre utbildningssystem. Å andra sidan presenterar han en stabilitetspakt för oss, som har ordet " tillväxt" kopplat till det, även om ingenting sägs om tillväxt i pakten, bara om stabilitet, som potentiellt undergräver varje åtgärd som vi kan vidta för att främja forskning och utveckling, utbildningssystem och tillväxt. Kommissionsledamoten vet ju att stabilitetspakten, felaktigt använd, kan verka ytterst deflationistiskt, minska tillväxten och öka arbetslösheten. Det är därför som jag insisterar på att kommissionen uppfyller sitt ansvar enligt Fördraget om Europeiska unionen så att inte stabilitetspakten används av de krafter i finans- och ekonomiministrarnas råd som vill underminera utvecklingen av sysselsättningen inom Europeiska unionen.
Om vi vill ha tillväxt och stabilitet i Europeiska unionen, måste vi öka investeringarna. För närvarande står investeringarna för 19 % av BNP. Kommissionens egna ekonomer antyder att investeringarna måste öka till 25 % av BNP. Hur skall vi klara av det till synes oförenliga i Stabilitetspakten och kamp mot upplåning och budgetunderskott, och ökade investeringar inom Europeiska unionen? Till och med herr Ciampi, i sitt betänkande om konkurrenskraft, sa att offentliga investeringar har en nyckelroll när det gäller att stimulera privata investeringar i den europeiska ekonomin. Därför är det kommissionens ansvar att se till att vi stödjer offentliga investeringar, att vi inte hindrar dem, så att det kan leda till ökade privata investeringar och bättre tillväxtmöjligheter inom gemenskapens ekonomi.
Jag säger till kommissionsledamoten att vi mycket noga skall bevaka kommissionens roll och rollen för organisationer som den monetära kommittén, som saknar insyn och demokratisk legitimitet. Kommer kommissionsledamoten att stå emot den monetära kommittén kommer han att uppfylla sitt ansvar enligt Maastrichtfördraget?
Jag skall avsluta med en kommentar om sysselsättning. Kommissionsledamoten underströk behovet av att sysselsättningen ökar inom Europeiska unionen. Nu skall vi införa pakten för stabilitet och tillväxt. Vi lägger fast de sista instrumenten för styrning av den monetära politiken. Vi måste aktivera Europeiska investeringsfonden och upplåningen på gemenskapsnivå för att kompensera för den upplåning som medlemsstaterna själva inte klarar. Det är därför som jag ber er, herr kommissionsledamot att från nu och fram till nästa års årliga ekonomiska rapport och breda ekonomiska riktlinjer, kämpa för att försvara vad kommissionen och toppmötet i Essen beslutade att göra, nämligen att stödja Delors- och Santerinitiativen om upplåning på gemenskapsnivå för att bidra till att öka investeringsnivåerna.

von Wogau
Fru ordförande, bästa kollegor! Denna stabilitetspakt är säkerligen ett av de viktigaste stegen på vägen mot den europeiska valutaunionen och det är en helt avgörande fråga, om det lyckas att i rätt tid fatta ett beslut om denna stabilitetspakt i Amsterdam.
Som ni hört under debatten föreligger det vissa meningsskiljaktigheter mellan parlamentet och även kommissionen men i första hand rådet om denna stabilitetspakt. Därför har vi fört förhandlingar med rådet och vi har haft en mycket konstruktiv dialog med den nederländske finansministern och nuvarande rådsordföranden Zalm. Det har handlat om tre frågeställningar: för det första en snarast institutionell fråga, nämligen korsreferenser mellan Europarådets resolutionsförslag och de båda riktlinjerna, för det andra om frågan om införandet av den gyllene regeln i stabilitetspakten, nämligen den regel, som ni känner till och som säger, att investeringarna i budgeten måste vara högre än de nya skuldsättningarna. Den tredje punkten rör budgeten, som Willockx just presenterat så uttrycksfullt och utförligt. Vår åsikt var, att det inte går att skapa en specialbudget för inbetalning av bötesbelopp utan att ev bötesbelopp måste tillfalla Europeiska gemenskapens budget. Det var det som dessa förhandlingar avsåg.
Jag tror mig kunna säga, att det framgått vid förhandlingarna, att rådet eventuellt skulle tillmötesgå oss på två punkter, nämligen i frågan om korsreferenser, liksom också i frågan om den gyllene regeln. Vad beträffar budgeten är jag ännu inte helt säker. Enligt min uppfattning har vi visserligen rätten på vår sida, ty rådets jurister söker alltjämt med en viss desperation efter rättsliga grunder till en lösning och jag tror, att detta skulle kunna leda till, att våra förslag i slutänden accepteras.
Till slut skulle jag med eftertryck vilja framhålla en sak: det är av helt avgörande betydelse, att vi nu inte pratar om en förskjutning av rapporten eller något liknande, utan att vi nu beslutar, att vi imorgon kommer att rösta om detta och avge vårt yttrande. Jag kan inte alls förstå det men jag har nämligen hört att det inom den socialistiska gruppen förekommit en diskussion om bordläggning resp återförvisning till utskottet. Jag skulle vilja påstå, att detta är utomordentligt farligt och att detta under inga förhållanden får ske! Vi måste rösta om Christodoulous rapport imorgon.
(Applåder)

Giansily
Fru ordförande, ärade kolleger, när det gäller ett så här viktigt ämne tror jag att det är nödvändigt att först påminna om några mycket enkla principer.
I de flesta av våra länder är den största utmaningen arbetslösheten. Men nu är det så att en förbättring av situationen på arbetsmarknaden går via en högre tillväxt, och den kan man inte styra över. Den är ett resultat av sunda parametrar. Budgetunderskott har aldrig skapat arbetstillfällen, annars skulle vi veta det - vi skulle befinna oss i en situation av översysselsättning. I det avseendet är observationen av situationen i Förenta staterna och Nederländerna klargörande.
Likaså bör tillväxten, på medellång sikt öka genom efterfrågan och stödjas av kloka investeringar till största delen från företag som är konkurrensutsatta till 85 %. Idag kan vi konstatera att efterfrågan tar ny fart, och det på sunda grunder, vilket borde stimulera till investeringar.
Till sist är det produktivitetsvinsterna som medger tillväxt och det finns därför anledning att vara uppmärksam på utvecklingen av lönerna och underskotten. Alla dessa skäl gör att texterna som vi idag diskuterar får en avgörande betydelse för den ekonomiska och monetära unionens framtid. I det avseendet motsvarade det informella rådets möte i april, som var en framgång, enbart, om jag får säga det, en juridisk tonsättning av besluten som fattades av Europeiska rådet i Dublin i december.
Vi är också övertygade om det oumbärliga och nödvändiga i att Europaparlamentet så snart som möjligt antar de texter som läggs fram till oss och som gäller de alltför stora budgetunderskotten samt en förstärkt övervakning och samordning av budgetpolitiken, för att vi i tid skall kunna disponera över färdiga texter för toppmötet i Amsterdam.
I det perspektivet får samtliga texter som berör oss helt naturligt vårt bifall, både vad gäller de som avser ERM 2 och stabilitetspakten, liksom de som hör till artiklarna 103.5 och 104.C, likaså Christodoulous utmärkta betänkanden.
Fru ordförande, ärade kolleger, i fråga om kampen mot alltför stora budgetunderskott noterar jag också att det föreslagna systemet är utformat för att huvudsakligen vara förebyggande och avstyrande. Det framstår inte som ett tillvägagångssätt som prioriterar sanktioner.
För att avsluta skulle vi idag vilja lyckönska kommissionen, som har lyckats få igenom förslaget om att den budgetära övervakningen i framtiden inte längre uteslutande skall utövas nationellt, utan också på gemenskapsnivå. Det handlar om ett ytterst viktigt steg för att få ett sammanhållet budgetbegrepp i unionen, och det kommer att vara särskilt användbart för oss i den multilaterala makroekonomiska dialog som skall föras med Europeiska unionens viktigaste partner.

Cox
Fru ordförande, jag talar för den liberala gruppen om herr Christodoulous betänkande. Jag skulle i själva verket kunna fatta mig mycket kort, eftersom jag nästan helt och hållet håller med det som sades av herr von Wogau. På frågan om korsreferenser mellan en politisk deklaration av rådet och förordningarna, håller den liberala gruppen med om att dessa skall hållas till ett minimum. Rörande frågan om den s.k. gyllene investeringsregeln kan vi stödja referenser till artikel 104c i de relevanta styckena inom ramen för det multilaterala övervakningsförslaget.
Avseende stabilitetspakten välkomnar den liberala gruppen den tonvikt som parlamentet har lagt vid behovet av att ränta på insättningar och på böter som uppkommer under denna pakt, i princip, skall falla under egna intäkter. Slutligen håller jag helt och hållet med herr von Wogau. När vi nu har säkrat ytterligare försäkringar från rådet och med tanke på den avgörande betydelsen av stabilitets- och tillväxtpakten för EMU, är min grupp på inga villkor beredd att skjuta upp omröstningen till i morgon.

Ordföranden
Jag förklarar den gemensamma debatten för avbruten.
Den återupptas efter debatten om resultaten från Europeiska rådets möte den 23 maj 1997.

Europeiska rådets möte den 23 maj 1997
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkandet från rådet och ett uttalande av kommissionen om resultaten från Europeiska rådets möte den 23 maj 1997.

Patijn
Herr ordförande, jag tackar hjärtligt för att jag har fått vara närvarande här idag. Detta är första gången som jag framträder i era nya lokaler. Jag hoppas att EUs framtid blir lika blomstrande som ert nya hus.
Jag skall kort rapportera om det informella sammanträde med EU-rådet som ägde rum i Noordwijk den 23 maj. Den enda punkten på dagordningen var regeringskonferensen. Med tanke på den informella karaktären hade vi inga formella ärenden på bordet och inga uttalanden gjordes heller. Detta betyder inte att det informella rådsmötet inte var väl förberett.
Ordförandeskapet fick på grundval av de dittills förda förhandlingarna tillfälle att drygt en vecka före rådsmötet i Noordwijk lägga fram ett slags sammanfattande arbetsdokument som egentligen inte hade någon status men ändå gav en klar återspegling av förhandlingarna, åtminstone så som de dittills uppfattats av ordförandeskapet. Papperet gav, trots att det inte hade någon status, en klar indikation åt de fördragsslutande parterna om var vi stod och vilken väg som nu borde följas enligt ordförandeskapets förslag. Texten, eller i alla fall återgivningen av förhandlingarna, debatterades vid en informell session i gruppen av personliga representanter som ägde rum i Houthem utanför Maastricht den 16 och 17 maj. Till största delen har era representanter från EU-parlamentet kunnat ta del av den. Därefter avhölls tisdagen den 20 maj en debatt om texten mellan utrikesministrarna. Jag blev mycket glad över att få se också er närvara och lämna era bidrag. Jag skulle också rent allmänt vilja komplimentera er för den kommunikativa och konstruktiva roll som både ni och era företrädare på alla nivåer, också i de informella kontakterna, spelade med ordförandeskapet och med förhandlingskonferensen om detta ämne. Jag skall strax återkomma till detta. Det är till god nytta för oss.
I Noordwijk ägde också, och detta vill jag uttryckligen framhäva, som brukligt ett möte rum med er som talman för EU-parlamentet och med ett anslutande kort åsiktsutbyte. Jag vill gärna tala om att detta är ett av EU-rådets fasta inslag. Före Amsterdam, och vi utgår fortfarande från att regeringskonferensen skall kunna avslutas i Amsterdam, finns ännu några flaskhalsar att lösa upp. Detta framkom också i Noordwijk.
Men allmänt sett var det regeringschefernas bedömning att man hade gjort mycket goda framsteg rörande konferensen. Ytterligare ett antal ämnen togs upp, bland annat granskningen. Här togs bland annat upp: en bättre förankring av mänskliga rättigheter i fördraget, införande av en icke-diskrimineringsprincip, ett kapitel om sysselsättningen, återinförande och stärkande av det sociala protokollet med upphävande av det brittiska förbehållet i detta avseende, en ny juridisk grundval för öppenhet och transparens, konsolidering av EU-parlamentets lagstiftande roll och även förenkling av procedurer, utvidgning av EU-domstolens jurisdiktion inom framför allt den tredje pelaren, och bekämpning av bedrägeribrottslighet. Detta är ett antal ämnen där ordförandeskapet har uppfattningen, vilket också framkom under uttalandena i Noordwijk, att konferensen är mycket nära enighet. Detta hindrar inte att det fortfarande filas hårt på texterna. Men sådant hör alltid till spelet, där i ett givet ögonblick politikerna måste överlåta arbetet till sina undersåtar och framför allt också till juristerna. Då får man det slaget av arbete.
Jag vill också uttryckligen meddela att det i Noordwijk framkom att det ännu finns ett antal ärenden där det inte råder enighet. Det gäller framför allt införandet inom hela EU av fri rörlighet för personer. Det gäller integreringen av Västeuropeiska Unionen i EU och flexibiliteten. Här finns ännu ingen politisk enighet. Trots detta framgick det av den allmänna politiska bedömning som regeringscheferna gjorde i Noordwijk först och främst den klara politiska viljan, dokumenterad redan i debatten i Haag den 20 maj och därefter bekräftad av regeringscheferna i Noordwijk den 23 maj, att framgångsrikt runda av den internationella regeringskonferensen med ett Amsterdam-fördrag under EUrådets möte i Amsterdam. Det uttalades också klart - och det är vi tacksamma för - att det på grundval av det material som ordförandeskapet har tillgång till också finns utsikter till ett sådant Amsterdam-fördrag.
Bortsett från den allmänna förhandlingsrundan uppehöll man sig i Noordwijk också vid ett antal delfrågor. Det gällde framför allt institutionella frågor. Detta är frågor där ordförandeskapet faktiskt hittills har tvekat att omsätta sina åsikter i fasta fördragstexter eller förslag, eftersom vi har måst gissa oss fram till hur en slutgiltig konsensus ungefär skulle kunna se ut. Det gäller i första hand EU-kommissionens effektivitet och sammansättning. På denna punkt gav åsiktsutbytet i Amsterdam en mycket klar politisk antydning som ordförandeskapet tacksamt tar emot, och det gäller då främst ett stärkande av EU-kommissionens ordförandes roll i den politiska ledningen av denna viktiga europeiska institution. Det rådde en absolut samstämmighet om att ett viktigt element för att stärka EU-kommissionens effektivitet och legitimitet, särskilt under de omständigheter där antalet medlemsstater ständigt kommer att öka under det kommande seklet, var att ordförandens roll klart stärktes. Här angavs också detaljerat - juristerna bland oss får klara ut hur stärkandet skall gå till - att EU-rådet skall utnämna ordföranden i EU-kommissionen i fyra till fem på varann följande faser. Utnämningen måste därefter bekräftas och godkännas av EU-parlamentet, det vill säga av er. Därefter vidtar den fas där medlemsstaterna utnämner sina kommissionärer i samförstånd - och nu använder jag ordet samförstånd, men den exakta juridiska formuleringen får anstå - med ordföranden. Det sker alltså konsultationer vid utnämningen av kommissionärer och det skall råda samförstånd. Beträffande medlemsstaternas rätt att förslå kommissionärer skall hela kommissionen än en gång för att erhålla godkännande och legitimitet, åtminstone bildligt talet, infinna sig inför EUparlamentet och erhålla dess imprimatur.
Det står också klart att EU-rådet önskar, och det kommer vi också att få formge, att kommissionens interna organisation blir mer rationell i framtiden. Idéerna till detta har dagens kommission själv redan utvecklat i global form och man hoppas på allmänt godkännande vid regeringskonferensen och framför allt på att också ordföranden skall få en stark ställning vid tilldelningen och fördelningen av portföljer. Vi skall också titta på om han kan få en viss tilldelningsrätt, men detta är ännu inte förhandlat och läget är ännu inte klart.
Mindre klart är hur det exakt skall bli med EU-kommissionens storlek och sammansättning. Det har på den här punkten skett ett mycket öppet politiskt åsiktsutbyte över hur de politiska riskerna med denna fråga skall hanteras, eftersom den under regeringskonferensen växt ut till den för medlemsstaterna politiskt mest känsliga frågan. Det perspektiv som i diskussionen framfördes som ett alternativ, nämligen att vissa medlemsstater i framtiden kanske inte kommer att bli företrädda i EU-kommissionen utan kommer att få ingå i ett rotationssystem, har lett till starkt motstånd i denna fråga från ett antal medlemsstater under regeringskonferensen. Det står klart att detta innebär en avsevärd politisk risk för hela resultatet om inte denna punkt sköts ytterst omsorgsfullt och till alla medlemsstaters belåtenhet.
Ur överläggningarna i Noordwijk framkom en antydan om att denna fråga inte bör drivas till sin spets, vilket skulle kunna innebära att det verkliga beslutsfattandet om exakt hur frågan om EU-kommissionens storlek och sammansättning skall regleras i framtiden skulle uppskjutas till det ögonblick då det med hänsyn till tillträdandet blir oundvikligt. Om då tre, fem eller sex medlemsstater anmäler sig som nya medlemmar i EU och dessutom anmäler en tillträdande kommissionär når man snabbt den verkliga smärtgränsen. Det finns ett klart alternativ att uppskjuta det verkliga beslutsfattandet till detta ögonblick.
Man ägnade också utförlig uppmärksamhet, utförlig inom de tidsramar som mycket upptagna människor alltid måste verka inom, åt frågan om balansering av röster och kvalificerad majoritet. Det stod klart att ett stort antal regeringschefer fäster utomordentligt stor vikt vid en god och balanserad reglering av detta ämne som ju bland annat berör hela frågan om hur legitimiteten kan garanteras hos de majoriteter som uppbådas. Ännu finns ingen enighet om metoderna för detta. Vissa medlemsstater förespråkar en dubbel vägning eller en dubbel nyckel. Andra medlemsstater förespråkar uttryckligen en omfördelning av röstförhållandena inom EU-rådet. Det finns varianter och mellanvarianter som man ännu inte tagit några beslut om. Men vad som också står klart i sammanhang med den andra frågan om att de institutionella förhållandena måste ses över och vad som också är känsligt är utvidgningen av beslutsfattandet med kvalificerad majoritet inom den första pelaren.
Till sist, herr ordförande, och detta är något som inte direkt berör EU-rådet, men det är följden av den öppning som ni åstadkommit genom er närvaro i ministerrådet för tre veckor sedan. Ni föreslog därvid regeringskonferensen att avstå från obligatoriska utgifter i samband med utrikespolitiken och ni erbjöd er därvid att tillsammans med EUparlamentet åstadkomma en mellaninstitutionell överenskommelse så att förhållandena kan regleras på bästa sätt. Detta togs upp av regeringskonferensens ordförande herr van Mierlo, och han fick mandat från sina kollegor att uppta förhandlingar om detta. Vad jag nu skulle vilja meddela, herr ordförande, är att denna regeringskonferensens intention fortfarande finns hos de höga fördragsslutande parterna och att de första resultaten av sonderingarna mellan er och mig, vad mig beträffar, varit utomordentligt uppmuntrande. Jag vill än en gång uttryckligen tacka er för det initiativ som ni för tre veckor sedan tog i ministerrådet.
(Applåder)

Ordföranden
Tack så mycket, Patijn.
Jag överlåter ordet till Oreja.

Oreja Aguirre
Herr ordförande, herr tjänstgörande ordförande i rådet, ärade ledamöter. När det är mindre än tre veckor kvar till Europeiska rådets möte i Amsterdam, där regeringskonferensen skall avsluta sitt arbete, är det en läglig tidpunkt att utvärdera resultaten från de framsteg som hittills har genomförts och reflektera över konferensens mål efter Europeiska rådets informella möte i Noordwijk. Och när vi ser på de fjorton månader som har gått sedan Europeiska rådets möte i Turin vill jag betona den goda riktningen hos de tre aktörernas bidrag.
Jag vill först nämna de successiva ordförandeskapen i rådet och särskilt det nederländska ordförandeskapet. Det dokument som detta ordförandeskap lades fram vid mötet mellan Houtems personliga representanter är enligt min bedömning det som maximalt kan tillåtas av regeringarna och samtidigt det minimum som kan accepteras av de allmänna opinionerna. Det bereder mig därför nöje att uttrycka min uppskattning särskilt för Patijns arbete, utan vilket det skulle ha varit omöjligt att uppnå de aktuella resultaten.
För det andra vill jag nämna yttrandet av kommissionen den 28 februari 1996 som utgör en referenspunkt för konferensens ambitionsnivå.
För det tredje vill jag särskilt nämna det uttryckliga och konstruktiva bidraget från Europaparlamentet, dess representanter Guigou och Brok, och särskilt ordförandens agerande, både vid ministerkonferensen och vid Europeiska rådet.
Jag vill här påminna om något som kan verka uppenbart, dvs. orsakerna till att regeringskonferensen sammankallades. Det fanns tre mål: stimulera unionens politik, förbereda unionen med tanke på utvidgningen och svara mot det som åläggs enligt Maastrichtfördraget, som i vissa frågor förutsåg sammankallandet av konferensen år 1996 och sökte etablera bland annat den framtida identiteten hos ett gemensamt europeiskt försvar.
Vi kan fråga oss om konferensen hittills har uppfyllt dessa mål. Jag anser att man, för att kunna ge en exakt aktuell utvärdering, bör kunna utvärdera exakt var vi nu befinner oss och exakt vart vi är på väg. Den första punkten har redan behandlats av rådets ordförandeskap. Tillåt mig därför rikta blicken mot framtiden: Vart är vi på väg? Vart är konferensen just nu på väg? Vilken ambitionsnivå kommer det framtida avtalet att ha? Jag vill i detta sammanhang uttrycka min tilltro inför denna kammare om att vi är kapabla att slutföra konferensen på ett nöjaktigt sätt. Jag vill dock inte dölja min oro, eftersom förhandlingarna är i slutskedet och det ännu finns en hel del att göra. Jag är också angelägen om att konferensen avslutas med en ambitionsnivå som ger Europeiska unionen förutsättningarna att bemöta de utmaningar som ligger framför oss de närmaste åren.
Europa behöver en djup reform som stärker dess demokratiska legitimitet, som förbättrar effektiviteten hos dess institutioner, som svarar mot medborgarnas bekymmer och som tillåter oss att tala med en enda röst på den internationella scenen. Tillåt mig att framföra en syntes - grundad på min bedömning och kommissionens bedömning - om konferensens sätt att hantera dessa mål. Vad gäller målet att närma Europa till medborgarna så finns det enligt min uppfattning två stora frågor: sysselsättningen och socialpolitiken och samarbetet i rättsliga och inrikes frågor.
Vad beträffar sysselsättningen så har resultatet av konferensens arbete åtminstone hittills varit positivt, och det finns samförstånd mellan staterna i fråga om att det nya fördraget skall innehålla ett kapitel om sysselsättningen. Inom ramen för Essenstrategin ger inbegripandet av specifika bestämmelser för sysselsättningen möjlighet att förbättra samordnandet av de olika staternas nationella politik samt även möjlighet att se på sysselsättningen som en fråga av gemensamt intresse för alla stater, underlätta erfarenhetsutbytet och, framför allt, fungera effektivare i kampen mot arbetslösheten på unionsnivå. Jag måste dock uttrycka min oro i fråga om en mycket konkret punkt: risken för att stimulansåtgärderna för sysselsättningen försvinner från originaltexten på grund av vissa staters opposition. Detta skulle minska unionens effektivitet i sociala frågor. Jag anser därför att det är väsentligt att denna punkt finns kvar i det framtida fördraget. Vad gäller socialpolitiken så skall det sociala protokollet finnas med i det framtida fördraget så att man får ett slut på den onormala situation som godkändes i Maastricht. Jag är dock orolig för att man håller kvar enhällighetskravet för fattandet av de viktigaste sociala besluten, något som mekaniskt införlivats i fördragets protokolltext. Jag anser dock efter sammanträdet i går att det finns betydande framsteg i fråga om kampen mot den sociala uteslutningen.
Beträffande rättsliga och inrikes frågor har konferensen koncentrerat sitt arbete på tre stora ämnen. Det första gäller ett " gemenskapsinförlivande" av frågor i anslutning till asyl, invandring, kontroll av yttre gränser, visum och administrativt och civilrättsligt samarbete, för att på så sätt säkra att gemenskapens institutioner progressivt till fullo deltar i de på varandra följande faserna. Denna process, som i början grundades på en initiativrätt delad mellan kommissionen och medlemsstaterna, med enhälligt fattade beslut, skulle komma in i en slutfas där kommissionen innehar ensamrätt på initiativrätten och besluten skulle fattas med kvalificerad majoritet. Frågan är på intet sätt ännu avslutad, och samma gäller frågan om Europaparlamentets deltagandeform, som för kommissionens del bör vara medbeslutandeförfarandet.
Det andra ämnet gäller en avsevärt förbättrad tredje pelare med nya rättsliga instrument och, för första gången, Europaparlamentets deltagande med en viss roll - om än begränsad - i domstolen.
Det tredje ämnet gäller integreringen av Schengen i fördraget, genom ett protokoll som gör det möjligt för unionen att få in ett förstärkt samarbete mellan flera stater i anslutning till de europeiska säkerhetsfrågor som fram till nu, såsom vi alla vet, har genomförts utanför fördraget. Trots de obestridliga ambitionerna i texten från ordförandeskapet angående dessa tre ämnen vill jag här och nu uttrycka orsaken till min oro. Jag är orolig för att de svårigheter som uppstår på grund av denna text kan leda till att förhandlingarna utmynnar i ett anspråkslösare slutresultat. Om det blir så, upplever medborgarnas att de ett eller annat sätt har svikits i fråga om sina förväntningar. Dessa medborgare vill å ena sidan ha fungerande frihet till rörlighet inom unionen, för att kunna flytta, bo och arbeta i andra medlemsstater, och å andra sidan vill samma medborgare att invandringspolitiken, kontrollen av de yttre gränserna och kampen mot den organiserade brottsligheten genomförs på ett effektivt sätt, tillsammans med rörelsefriheten. Jag anser att det vore beklagligt om slutförhandlingarna utmynnar i frustration angående våra mål och att status quo bibehålls. Det skulle sannolikt vara det stora misslyckandet i anslutning till regeringskonferensen. Jag frågar mig hur vi skall lyckas förklara för våra medborgare att man efter så många månader av förhandlingar inte lyckas göra framsteg inom detta ämne.
En annan fråga som jag tycker verkar mycket känslig för medborgarna är det allmänna hälsotrygghetssystemet. Med tanke på att gemenskapspolitikens alla områden skall garantera en hög skyddsnivå, så har vi den stora nyheten i artikel 129, i de rättsliga grunder som garanterar antagandet av bindande bestämmelser med kvalificerad majoritet och med Europaparlamentets medbeslutande. Jag anser det vara grundläggande viktigt att parlamentets fulla deltagande garanteras.
Det finns också ett annat ämne jag vill ta upp och som rådets ordförandeskap nämnde för en stund sedan. Det gäller förenklingen. Det är nödvändigt att vi kan lägga fram resultatet från konferensen på ett klart sätt, i en fördragstext där uppläggningen har omstrukturerats. Vi har tyvärr ännu inte uppnått detta mål.
Jag skall kort ta upp kapitlet gemensam utrikes- och säkerhetspolitik. Jag anser att det framtida fördraget kommer att medföra förbättringar i fråga om de instrument och förfaranden som används för beslutsfattandet. Genom upprättandet av en central för planering och analys skulle Europeiska unionen få möjlighet att disponera över den kapacitet som behövs för att förutse och behandla grundläggande utrikespolitiska element, och förekomsten av en generalsekreterare skulle, tillsammans med kommissionens ordförandeskap, garantera unionens representation utåt. Här måste man hela tiden eftersträva att det förekommer fullt samförstånd mellan rådet och kommissionen under hela förfarandets gång. Jag tror att det också vore möjligt att underlätta beslutsfattandet genom att använda kvalificerad majoritet med hjälp av en mekanism som separerar de samförståndsbeslut som fattas i Europeiska rådet från de majoritetsbeslut som fattas i rådet (allmänna frågor). Här får vi också in frågorna i anslutning till den konstruktiva nedläggningen av röster, något som håller på att tränga in i diskussionerna vid konferensen.
Alla dessa tekniska förbättringar är otillräckliga om det inte finns uttalad politisk vilja från medlemsstaternas sida att driva en verkligt gemensam utrikes- och säkerhetspolitik. Med andra ord sagt så måste vi undvika risken att införa mer byråkrati i den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken. Europa måste ha en utrikespolitik som gör det möjligt att tala med en enda röst på den internationella arenan och denna utrikespolitik måste åtföljas av en trovärdig försvarspolitik för att den skall kunna genomföras. Jag skall inte gå in på temat finansiering av den gemensamma utrikesoch säkerhetspolitiken, eftersom detta för en stund sedan behandlades av rådets ordförandeskap. Jag litar på att detta interinstitutionella avtal snart kommer att få en lycklig utgång.
I fråga om handelspolitiken är det oundgängligt att vår verksamhet blir effektivare, särskilt i fråga om Världshandelsorganisationen. Tidigare har artikel 113 tillåtit gemensamma och effektiva åtgärder gentemot våra partners inom varuhandeln. I dag ökar handelsutbytet hela tiden, framför allt i fråga om tjänster, immateriell egendom och investeringar, och därför måste artikel 113 anpassas till denna nya verklighet. Om konferensen inte lyckas med att modernisera vår gemensamma handelspolitik har Europa gått miste om en god chans att ställa sig i främsta ledet i förhållande till våra konkurrenter. Jag måste också bekänna att jag är oroad av det faktum att ordförandeskapets text i slutet av förhandlingarna kan vara ännu svagare eller t.o.m. innehålla regressiva element. Om det är så, anser jag det vara bättre att överge ändringen och låta artikelns ursprungliga version stå kvar.
Jag skall avsluta med några ord om institutionerna. Förhandlingarnas tredje stora kapitel är den institutionella reformen. Frågan om kommissionen var föremål för debatt vid Europeiska rådets informella möte i Noordwijk, och ordförandeskapet har tagit upp denna fråga på ett omfattande sätt. Därför kommer jag att fatta mig mycket kort. Man har nämnt frågan om att ge kommissionens ordförandeskap större befogenheter och stärka Europaparlamentets effektivitet och legitimitet, genom att ratificera den utnämning som gjorts av Europeiska rådet.
Det finns också andra frågor som fortfarande är inte är avklarade och som sannolikt kommer att ligga på bordet fram till sista stund. Jag avser här särskilt frågan om kvalificerad majoritet. Vi har från kommissionen till leda upprepat att upprätthållandet av enhällighet i en utvidgad union kommer att leda till förlamning. Inom detta område är status quo inte acceptabel. Det går självfallet att tillåta undantag till den kvalificerade majoriteten när det gäller konstitutionella eller nästan konstitutionella frågor, införlivandet av nya medlemsstater eller beslut om egna medel, men den kvalificerade majoriteten bör utgöra det normala om vi vill undvika att Europeiska unionen faller i förlamning och ineffektivitet.
Jag skall också ta upp frågan om medbeslutandet och på denna punkt kommer jag att vara mycket klar: utvidgandet av medbestämmandet till frågor av lagstiftningskaraktär kan under inga omständigheter anses vara en ren koncession till detta parlament eller till de sektorer som är de största anhängarna av den europeiska integrationen. Jag är allvarligt oroad med tanke på att detta kan vara inställningen hos vissa av konferensens deltagare. Medbestämmandet är en grundprincip som skall vara med om att forma Europeiska unionens konstitutionella struktur, både i ekonomiska och sociala frågor och inom alla områden som påverkar medborgarnas rättigheter och skyldigheter. Jag anser det vara otänkbart att unionen i framtiden skulle kunna avstå från en politisk medling där de sociala krafterna och de europeiska medborgarna finns representerade när det gäller att fatta beslut som markerar åtgärdslinjerna för politikens olika områden. Detta är ett grundläggande krav för demokratin.
Jag skall avslutningsvis, herr ordförande, komma med en reflexion. Jag är medveten om att många viktiga frågor inte har kommit med i mitt inlägg. Jag har föredragit att koncentrera mig på det jag anser vara väsentligt. Jag är säker på att många frågor som tas upp av ledamöterna kommer att fördjupas och klargöras i debatten, och om någon saknar ett omnämnande om flexibiliteten, vill jag påminna om att vi hade en monografisk debatt om detta ämne i detta parlament för några månader sedan. Det som för mig är viktigt just nu är att vädja till de närvarande politiska krafterna med hänvisning till konferensens aktuella situation. Vi befinner oss i ett kritiskt skede. De tre följande veckorna kommer att vara avgörande för beslutet om vilken modell som skall upprättas för Europeiska unionen. Slutförhandlingarna kommer att vara ytterst hårda, åtagandena kommer att vara svåra och de nationella intressena divergerande i många frågor, men än så länge är inget avgjort, inget är definitivt vunnet eller förlorat. Därför vill kommissionen vädja till Europaparlamentet för att detta, tillsammans med kommissionen, kräver en sista ansträngning av medlemsstaterna i förhandlingarnas sista skede.
Just nu står mycket på spel vid konferensen: vår förmåga att konstruera en union som är stark, trovärdig, kapabel att fördjupa den politiska unionen och samtidigt öppna sig för utvidgning, utan att förfalla till urvattning, och samtidigt bevara den dynamiska karaktären hos gemenskapens integrationssätt. Detta är utan tvivel vår stora utmaning. Att avstå från detta mål vore att avstå från vårt mål. Det vore att försvaga unionens förmåga och därigenom göra unionens alla medborgare svagare. Det vore också att avstå från närvaron på den internationella ekonomiska och politiska scenen. Därför vill jag göra en sista vädjan till parlamentet. Jag anser att vi måste ena våra krafter för att garantera att denna europeiska samhällsmodell bibehålls i det framtida fördraget, och för detta måste parlamentet och kommissionen vara beredda att kämpa.
(Applåder)

Ordföranden
Tack så mycket Oreja, för denna koncentrerade information som på ett utmärkt sätt kompletterar det som Patijn lade fram för rådet.
Jag överlåter ordet till Green.

Green
Herr ordförande, jag skulle vilja börja med att tacka rådets ordförande och kommissionsledamot Oreja för deras bidrag i dag. Det var i enlighet med sin positiva och soliga natur som rådets ordförande gav sin som vanligt optimistiska version av vad han tror skall ske under regeringskonferensen. Kommissionsledamot Oreja var bara något mer realistisk, för att inte säga mer ärlig i sin bedömning av hur han tror att det skall gå.
I det här parlamentet hoppas jag att det inte finns någon - särskilt inte i min grupp - som önskar ett negativt, svårt eller konstigt slutresultat. Vi önskar ett positivt resultat av toppmötet i Amsterdam. Vi är övertygade att så kan bli fallet om vi kan få något inflytande över processen eftersom det är avgörande för unionens utveckling in i nästa årtusende att resultatet blir positivt. Men, om vi lyssnar på rådets ordförande, visar det på rädslan och ängslan hos människorna inom Europeiska unionen.
Han gjorde klart att de känsligaste frågorna var de som rörde de institutionella frågorna. Jag skulle hellre ha sett honom säga att den politiskt mest känsliga frågan är hur vi verkligen skall kunna stärka skapandet av sysselsättning och den sociala dimensionen, gå framåt med att skapa en bättre miljö, bättre konsumentskydd, bättre folkhälsa. Min oro över det han sade bottnar i att dessa frågor redan är föremål för ett brett samförstånd och att det inte finns mycket i dem. Det är därför som det är så lätt att åstadkomma en politisk konsensus kring dem.
Det är viktigt att vi gör det politiskt klart att medborgarna i Europeiska unionen bryr sig om skapande av sysselsättning. Om vi menar allvar med ett kapitel i fördraget som behandlar sysselsättningsskapande, då vill våra medborgare höra annat än bara fromma ord. De vill minst att fördraget ger oss rätt att börja starta samordningen av våra makroekonomier för att skapa sysselsättning på gemenskapsnivå. Det är det enda sättet som sysselsättningskapitlet kommer att ha någon mening.
På samma sätt är jag, vad gäller den sociala dimensionen, glad över att det sociala protokollet kommer att integreras i Fördraget om Europeiska unionen och förtjust över att man 1 maj, arbetarnas dag, fick se en Labourregering väljas i Storbritannien, som kan se detta bli verklighet. Men vi vill även ha en förstärkning av det sociala protokollet. Vi vill se steg mot jämlikhet mellan könen och mot en antidiskrimineringsklausul med ett riktigt innehåll. Vi vill att dessa behandlas med en omröstning med kvalificerad majoritet och enligt medbeslutandeförfarandet och inte enhällighet, som vi misstänker kommer att hända, i synnerhet vad avser antidiskrimineringsklausulen.
Detta är de saker som kommer att påverka människorna i unionen. Detta är de saker som borde vara drivkraften under de regeringskonferensens sista dagar, att stärka dessa saker, att bära fram ett tydligt budskap till vårt folk. Kommissionsledamot Oreja gjorde ett mycket talande uttalande, när han sade att vad vi har är ett minimum som människor kan acceptera - ett minimum! Och det oroar mig och min grupp mycket. Vi vill se unionen gå framåt, men dess första prioritet måste vara att hantera dessa frågor som i så stor utsträckning har destabiliserat den allmänna opinionen i unionens medlemsstater vad gäller värdet av Europeiska unionen för dem och deras familjer.
Låt oss se en verklig stöt framåt, inte bara fromma ord utan ett verkligt steg framåt med fördraget. Min grupp kommer att bedöma fördraget utifrån om det infriar förhoppningarna hos människorna inom unionen.
Den måste också göra unionen redo för utvidgning och det betyder institutionella förändringar. Vi skulle ha kunnat hoppas på att våra regeringar skulle förstå, att för att ha en effektiv union måste vi få institutionella förändringar. De borde vara automatiska om vi skall se en utvidgning av unionen mot länderna i Öst- och Centraleuropa. Så det finns verkligen ett tvång att förbereda unionen för en utvidgning genom att först behandla den institutionella frågan, som måste åtgärdas. Vi behöver, till exempel, reducera unionens beslutförfaranden till tre, och vi vill se det bli verklighet. Det har länge varit ett krav från detta parlament och vi hoppas att det blir verklighet. Och naturligtvis vill vi se en utvidgning av omröstning med kvalificerad majoritet och enligt medbeslutandeförfarandet. Vi vill se allt detta som kommer att garantera att detta parlaments rättigheter upprätthålls.
Vi kan inte, och tänker inte acceptera en minskning av någon av detta parlaments rättigheter - vare sig på budget- eller lagstiftningsområdet - på något område. Jag hoppas att detta kommer att beaktas mycket noga av regeringskonferensen.
(Applåder)

Brok
Herr ordförande, bästa kollegor! Jag skulle vilja tacka både den nuvarande rådsordföranden och kommissionär Oreja inte bara för de uttalanden de gjort här utan för att jag under de senaste månaderna också fått en känsla av, att de båda är beredda att acceptera parlamentets argument och även omsätta en rad av våra förslag resp bidra till att de omsätts. För detta vill jag framföra mitt personliga tack.
I denna församling har jag under årens lopp hört stora ord från stora européer och under de senaste veckorna har jag kommit att tänka på två uttalanden, ett av den förre italienske presidenten Sandro Pertini och ett av Václav Havel. I båda dessa kom det mycket tydligt till uttryck, att vi inte behöver ett teknokratiskt Europa utan ett medborgartillvänt Europa i medborgarnas tjänst.
När jag betraktar hur regeringsförhandlingarna går till i praktiken grips jag ibland av tvivel om huruvida vi verkligen lever upp till dessa normer. Det blir allt mera komplicerat och allt svårare, att göra de europeiska besluten förståeliga för medborgarna, att ge medborgarna möjlighet att förstå vem som ansvarar för vad och att kontrollera vem som fattar bra och dåliga beslut samt att framföra till honom/henne, att han/hon genom sin påverkan kan styra saker och ting i rätt riktning.
Detta leder mig särskilt in på frågan om handlingsförmågan hos Europeiska unionen och denna regeringskonferens, som är avsedd att förbereda utvidgandet av denna europeiska union. Alla talar om, att majoritetsbesluten har utvidgats men alla för också fram sina undantag, som han/hon fått med sig från sina nationella ministerier och det är nästan omöjligt för förhandlarna, att se till, att inte det hela utmynnar i ett resultatlöst spel. I dessa dagar, alldeles innan regeringskonferensen avslutas, bör vi erinra oss, att enhällighetsprincipen utgör misstroendets och fantasilöshetens princip. Man håller fast vid enhällighetsprincipen emedan man inte har förtroende för sina partners och fruktar, att en majoritet fattar beslut, som strider mot egna nationella intressen.
Detta tycker jag är en bitter insikt, eftersom alla någonstans hittar ett nytt exempel på detta misstroende och jag vill bara förtydliga detta på några punkter. Rådets ordförandeskap försöker i själva verket i samband med handelspolitikens artikel 113 att utvidga majoritetsbesluten att också omfatta tjänster, investeringar, copyright osv. Detta är emellertid uppenbarligen bara möjligt, om det samtidigt upprättas ett protokoll med underprotokoll, där hundratals - nej, nu överdriver jag - en mängd undantag skrivs in och först när hänsyn tagits till dessa är man beredd att fatta majoritetsbeslut.
Om det då blir så, att man vid utvidgande av principen om majoritetsbeslut alltid först måste göra ett specialavtal i form av protokoll i en fråga, då leder detta i slutänden till en situation, som kanske också leder till handlingsförmåga men under alla omständigheter till fullständig juridisk fastlåsning av Europeiska unionen och inte längre till liv inom Europeiska unionen! Det finns en hel rad ytterligare exempel på detta.
Hur ser då verkligheten ut? Det är ju så, att det praktiskt taget inte heller i samband med lagstiftningen om den inre marknaden förekommit något fall, där majoritetsomröstning ägt rum och där något land har tvingats offra sina nationella intressen eller har förlorat en omröstning. Slutligen har också i de fall, där majoritetsbeslut fattats, hela tiden förhandlingarna baserats på samförståndsprincipen. Varför går det då inte, att göra likadant även inom andra områden?
Vilken konsekvens får detta vid utvidgningen? Många medlemsstater har ännu inte tänkt på, att det, som de hittills i nationellt intresse förespråkat med enhällighet, i en utvidgad gemenskap vänds till motsatsen, även sett ur det nationella intressets synvinkel! Jag skulle här i detta sammanhang vilja nämna exempelvis frågan om strukturfonderna, utan att närmare kommentera detta.
Vi diskuterar alltjämt kring suveränitetsprincipen men då alltid bara kring formella och inte innehållsmässiga aspekter och medborgarna har här kommit mycket längre. I samband med den tredje pelaren och det, som under den tredje pelaren ska göras till gemenskapssak, talas det mycket om, att man inte kan göra detta och att den nationella suveräniteten påverkas. Detta är överhuvudtaget inte av intresse för medborgarna! Jag menar, det de vill ha är lösningar och vi vill åstadkomma en ny politik och inte ett nytt styrande skikt. Vi vill ha en europeisk säkerhets- och utrikespolitik, som för med sig sådana beslutsprocesser att vi går framåt. Den får emellertid inte vara så regelstyrd, att visserligen majoritetsbeslut finns inskrivna någonstans men att dessa är omgärdade av enhällighetsprincipen, som stryper allting!
Vi vill ha socialpolitik i förbättrad form, grundläggande rättigheter och större öppenhet. Den aktuella regeringskonferensen är på väg att se till, att Europaparlamentet eventuellt får mera rättigheter men vi vill också hoppas, att detta inte bara kommer vårt Europaparlament tillgodo, utan att även Europeiska unionen får utbyte därav.
(Applåder)

Ordföranden
Tack så mycket, Brok.
Jag överlåter ordet till Azzolini.

Azzolini
Herr ordförande, herr kommissionär, mina damer och herrar. Vi kan inte dölja vår förvåning och oro inför hur arbetet med regeringskonferensen framskrider, vilket har visats i det nyligen genomförda toppmötet i Noordwijk. Även om vi inser det enorma arbete som det holländska ordförandeskapet har lagt ner och den positiva attityden från många medlemsstaters sida - något som jag för min grupps räkning uppriktigt vill tacka för - så måste man fördöma det faktum att i Noordwijk, där man skulle komma fram till bredast möjliga lösningar för att förverkliga intentionerna i Maastrichtfördraget, segrade än en gång de djupt rotade nationella instinkterna. Visst är insatserna i spelet höga: att utöka Europeiska unionens befogenheter innebär en gradvis minskning av den nationella suveräniteten. Det är därför knappast förvånande att så fort man försöker röra vid nationella förmåner, så får idealen ge vika för partsintressen.
Vi vill inte tro att det är som den framstående spanske professorn Rafael Gómez Peréz har sagt, att det europeiska idealet är förbrukat. En gång gav Europatanken - i kulturellt avseende - upphov till idén om ett gemensamt fosterland. Men den naturliga känslan av att vara " européer" har suddats ut efterhand eftersom européerna inte längre känner sig som ett folk och därmed har de också slutat sträva efter att förverkliga tanken på ett enat Europa. Vi tror i stället att Europa skulle kunna få stor betydelse för sina egna invånare, åt resten av världen. Men för att kunna göra detta måste Europa också och framför allt, genom en kraftfullare politik och starkare institutioner, förverkliga den politiska dimensionen vad gäller sitt agerande på världsscenen, framför allt gäller detta Europaparlamentet, med ett totalt engagemang från medborgarnas sida. Det är denna anda som, enligt vår mening, bör genomsyra regeringskonferensen, för att man skall kunna skriva om ett fördrag som nu är otillräckligt med tanke på de stora utmaningar som ligger framför oss under de kommande decennierna.
Visserligen har Europeiska gemenskapen som bekant gjort stora framsteg från den dag den föddes, men det får inte vara tillräckligt. Vi vill se ett Europa som inte sviker de ideal som grundarna hade, som just i den politiska dimensionen såg Europatankens verkliga styrka. Vi vill se ett Europa som är starkt, fritt, demokratiskt, som står i sina medborgares tjänst och ökar deras välbefinnande och välstånd. Utökandet av Europeiska unionens befogenheter måste emellertid åtföljas av en lösning på det allvarliga problemet med det demokratiska underskottet inom unionen. Man kan inte flytta över makten, och därmed den demokratiska kontrollfunktionen, från de demokratiska parlamenten till beslutsfattande organ som inte är demokratiskt valda. Vi måste vara mycket uppmärksamma när det gäller maktbalansen. Ett expansivt Europa som vill spela en huvudroll på den internationella scenen, som vill vara trovärdigt och starkt, måste ha ett tydligt mandat från sina medborgare: antingen skall man, som i alla demokratier, ge medborgarna fullständig suveränitet via valda demokratiska institutioner, med fullständiga maktbefogenheter, eller också kommer medborgarna inte att känna att de lever i ett gemensamt fosterland utan i en geografisk konstruktion med övernationella, avlägsna och opåverkbara institutioner.
Herr ordförande! Det är de europeiska medborgarna vi måste tänka på när vi reformerar den Europeiska unionen!

Brinkhorst
Herr kommissionär, detta är näst sista gången som parlamentet debatterar regeringskonferensen innan besluten fattas i Amsterdam. Det står klart att varje fraktion har sin egen ambitionsnivå. Jag skall kort ta upp fyra punkter på vilka vi i den europeiska liberala, demokratiska och reformistiska partifraktionen bör fråga oss: blir Amsterdam en framgång eller ett misslyckande?
För det första: medbestämmande. Mycket har sagts. Medbestämmande är väsentligt på alla områden där lagstiftning sker. Vi är bekymrade över att, där frågor förs över från den tredje till den första pelaren, justitie- och inrikesfrågor visserligen får kvalificerad majoritet i den första pelaren, men att parlamentets rättigheter trots detta inte beaktats fullt ut. Det är väsentligt att också EU-domstolens roll kvarstår. Detta är garantin för en verklig rättsstat, och artikel H är ett juridiskt monster, herr statssekreterare.
Kvalificerad majoritet. Det finns fortfarande 35 fall där enhällighet skall råda. Så kan gemenskapen inte fungera. Kan rådsordföranden uttala att ordförandeskapet på denna punkt kommer att ta nya initiativ för att reducera antalet fall med enhällighet?
För det tredje: en gemensam utrikes- och säkerhetspolitik utan de nödvändiga verktygen fungerar inte. Integreringen av den västeuropeiska unionen i EU är nödvändig för att åstadkomma trovärdiga verktyg för en utrikespolitik. För närvarande finns inte dessa verktyg. Västeuropeiska unionen framstår fortfarande mer som en NATO-satellit än som ett verktyg för EU.
Till sist, herr ordförande, förenkling. Till min sorg anges i ordförandeskapets förslag en pro memorie-post. Kollegan Oreja har också berört denna. Medborgarna kommer att bedöma fördraget efter om det verkligen innehåller nya förenklingar och ny klarhet. Den text som vi idag har framför oss är, inte på grund av det nederländska ordförandeskapet utan på grund av rådets vanmakt, oklar och Maastricht har upphöjts till oklarheten i kubik. Jag önskar ordföranden mycken framgång i hans arbete under de kommande dagarna.
(Applåder)

Puerta
Jag vill konstatera att Patijn och Oreja här tydligt kan se att alla företrädare uppskattar deras närvaro i parlamentet i denna stund och praktiskt taget alla ger sitt erkännande åt det nederländska och det irländska ordförandeskapets goda arbete, åt det att våra representanter Brok och Guigou har varit väl framme och åt det att parlamentets tidigare ordförande Hänsch och den nuvarande ordföranden GilRobles har gjort en ansträngning beträffande parlamentets närvaro vid konferensen. Men trots detta måste vi uttrycka vår oro.
I dag har kommissionär Oreja - och vi hittar knappast en lika bildad och välbetänksam kommissionär i hela Europeiska unionens historia - upprepade gånger uttryckt sin oro. Han har gjort det i vänlig ton, men har uttryckt en stor oro i kommissionens namn, och jag uttrycker i detta parlament en stor oro som representant för de tio miljoner medborgare som har röstat på de partier som ingår i vår grupp, och då är vi en liten grupp. Tänk på, ordförande Patijn, vilket antal röster som har givits till stöd för de större grupperna, ty detta parlament är inte en akademisk sammanslutning för debatter och analys, utan en samling representanter för de europeiska medborgarna, vilket ni är väl medveten om och respekterar.
Vi vet att regeringskonferensen går vidare efter att alla har uppfyllt sina plikter, men hur är det med innehållet? Står innehållet på samma nivå som förväntningarna? Är det svaret på dagens politiska problem? Vi ger självfallet vårt stöd för att medborgarna skall ha arbete och sysselsättning, men också för att unionen skall ha en politisk struktur. I denna stund, när det har förflutit nästan tio år sedan Berlinmurens fall, vill jag få sagt att de europeiska medborgarna står vid klagomuren - och det är inget skämt. Med arbetslöshet, med ångest, med problem. Vi måste dela dessa problem och ge tillgång till lösningar. Därför vill jag kort ta upp några exempel på det som oroar oss. Beträffande arbetsformen är det uppenbart att ni håller på att söka den sista instabila balansen i sista stund och det måtte oroa medborgarna att deras regeringsrepresentanter inte klarar av att etablera spelets regler och en trovärdighetskodex för fattandet av så viktiga beslut.
Och detta kan, måste jag säga, leda till en situation som påminner om fördraget från Maastricht - en populär nederländsk stad vars namn ändå inger misstroende i halva Europa, eftersom Maastrichtfördraget gjordes med ryggen mot den offentliga opinionen. Det är en situation som inte får upprepas. Jag vill inte skylla på Patijn - vars gester indikerar att han inte heller vill ta på sig skulden och att han inte är ansvarig för Maastrichtfördraget - men vi måste fatta klara beslut för att samma situation inte skall uppstå. Vad innehållet beträffar så handlade det om att ta ett stort steg mot den politiska unionen med en institutionell återbalansering för att avhjälpa det demokratiska underskottet. Så kommer inte att ske, utan man kommer att ta små steg, eftersom inte ens parlamentet kommer att ha kapacitet för ett samtyckesförfarande för revideringen av fördrag i framtiden. Vi tror inte att det kommer att finnas ett verkligt medbeslutande i så viktiga frågor som budgetar eller lagstiftningsprocesser.
Det finns ett visst misstroende gentemot parlamentet och det är nödvändigt att ta dessa viktiga steg mot en politisk union. Vi talar inte om parlamentets betydelse som en sammanslutning utan vi talar om en europeisk demokratisk väv. I den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken finns det ingen politisk vilja att ta dessa steg, och när det gäller att främja den finans- och socialpolitik som skall tjäna medborgarna är vi rädda för att detta inte kommer att lyckas. Det är säkert att det kommer att finnas ett kapitel som tar upp sysselsättningen och att det kommer att införlivas ett socialt protokoll - som sannolikt är bättre än det förra - men huvudmålet är inte ett retoriskt mål gällande sysselsättning eller socialpolitik som begränsar sig till bistånd, utan målet skall vara att skapa en socioekonomisk politik som inte totalt underordnar sig konvergenskriterierna.
På grund av tidsbrist kan jag inte gå in på bristen på lösningar för utvidgningen. Vi är i en situation av ren övergång, men jag begär, rådsordförande Patijn, att vi vid denna konferens inte låter berget föda en mus, som inte löser de problem som Europeiska unionen, dess folk och dess medborgare lider av.
(Applåder)

Roth
Herr ordförande, bästa kollegor! I dagens debatt handlar det också om den roll vi som Europaparlament ger oss själva. Är vi med avseende på den kommande regeringskonferensen - den kommande konferensen i Amsterdam - vänliga, stillatigande och beskedliga? Är vi något slags petitionärer, som tigger om ytterligare rättigheter hos rådet? Är vi allt, utom uppstudsiga, för att genom att uppföra oss väl få en aning mera eller förlora en aning mindre? Utgör vi de nationella regeringarnas förlängda arm och avstår vi i föregripande lydnad från absolut nödvändiga krav på regeringskonferensen? Nej, helt säkert är detta inte vår roll!
Jag är övertygad om, att det är Europaparlamentets absoluta uppgift, att just här och nu otvetydigt tala öppet ty det rör sig om ingenting mindre än Europeiska unionens framtida förmåga. Det handlar om att skapa en verklig europeisk demokrati. Det handlar om en jämvikt mellan politisk och ekonomisk integration i Europa. Det handlar om att utveckla en gemensam civil utrikespolitik. Det handlar om det paneuropeiska perspektivet, om att möjliggöra unionens utvidgning. När jag emellertid betraktar och prövar, vad som hänt hittills, då måste jag verkligen med stor bestörtning och oro konstatera, att medlemsstaternas regeringar f n styr en reform av Europeiska unionen i de spår, som - hela tiden med hänvisning till den större effektiviteten - ytterligare bryter ned demokrati, transparens och öppenhet till förmån för teknokratiska och mellanstatliga procedurer och därigenom sätter den ursprungliga idén om utveckling av en europeisk demokrati på spel.
Det föreliggande fördragsförslaget ger inget adekvat svar på unionens sociala, ekologiska och demokratiska kris och innebär inte bara en otillräcklig reform utan också att växeln lagts om åt fel håll. Kungörelser om mänskliga rättigheter och ickediskriminering utgör bara tomma ord utan några garantier som kan utkrävas på laglig väg. Den fria rörligheten för personer, en av de högsta kvaliteterna i Europeiska gemenskapen förskjuts tills det blir sju torsdagar i en vecka. Det s k gemenskapsinförandet av delar av den tredje pelaren är ett bedrägligt paket ty med införandet av majoritetsprincipen finns ingen plats för Europaparlamentets medbeslutande och Europadomstolens kompetens. Läs själva i kapitel H: Europadomstolen ska tvärtom reduceras.
Europol ska byggas ut och få operativ kompetens utan utvidgning av de demokratiska kontrollmekanismerna. Detta innebär en urholkning av rättsstatens principer! Gemensam utrikespolitik måste utgöra freds- och säkerhetspolitik med målsättningen, att bygga upp ett hela Europa omfattande säkerhetssystem och detta innebär nu inte precis en integration av VEU, vilket snarare innebär ett steg mot militarisering av Europeiska unionen, den enda fredsgemenskapen.
Avslöjande är också det demonstrativa uppgivandet av sysselsättningsmålet: av det utlovade sysselsättningskapitlet blev oförbindligt ordbajs, synnerligen oansvarigt sett ur massarbetslöshetens synvinkel. Att Europaparlamentet eventuellt inte får ytterligare rättigheter, vilket den tredje stora europén denna vecka, Elmar Brok, just berättat för oss, utan att det kanske till och med ska få mindre rättigheter, det förundrar då inte längre någon! Ingen orsak till glädjeyttringar, utan istället larmberedskap 1 ty med detta Maastricht II-avtal blir Europas framtid osäkrare!
(Applåder från V-gruppen)

Dell'Alba
Herr ordförande, mina damer och herrar! Låt mig vända mig till rådets ordförande - men också till ordföranden för de representanter som håller på att förhandla fram det nya förslaget till fördrag - och fråga om de har insett vilken enighet, en sällsynthet bland oss, som har manifesterats här i denna kammare vad gäller kommentarerna till det som sker och det förslag som de har yttrat sig i positiva ordalag om.
Enligt min mening visar reaktionerna i kammaren vilken oro som finns i parlamentet, en oro som för övrigt också uttryckts av kommissionen. Jag vet att man under den här veckan borde slutföra arbetet. Låt oss hoppas att förslaget till fördrag kommer att finnas tillgängligt så snart som möjligt, i juni, före ert toppmöte i Amsterdam, med precisa svar på de olika frågorna.
Men det är när det gäller de politiska frågorna som jag skulle vilja vända mig till er, herr ordförande, på samma sätt som många av mina kolleger, för att säga: var försiktiga! Den 16 och 17 juni är en viktig etapp, visst: det är den etapp när ni skall slutföra förhandlingarna. Men det verkar som om ni närmar er denna viktiga etapp på sämsta tänkbara sätt, på grund av en serie objektiva omständigheter, och att ni har nått fram till ett minimiavtal om ett minimiinnehåll vad gäller revideringen av Maastrichtfördraget. Jag skall inte gå in på detaljer, utan helt enkelt fråga er om ni tror att den 16 och 17 juni är det enda tillfället, enda chansen, att avsluta arbetet med denna text, som om ett avtal mellan femton statsöverhuvuden och regeringar i sig skulle vara tillräckligt och det inte skulle krävas - vilket vi redan har sett med Maastricht - ett så omfattande stöd som möjligt från den allmänna opinionen i medlemsstaterna, och jag undrar vad ni har att erbjuda den om innehållet i fördragsreformen är det som nu avslöjas för oss en liten bit i sänder.
Aldrig tidigare har den europeiska utrikes- och samarbetspolitiken varit så negativ, har den producerat så mycken politisk impotens, som under åren efter det att vi har utarbetat PESC. Ert svar på detta blir att om möjligt förstärka samarbetet på regeringsnivå och att eventuellt föreslå att man låter en funktionär på mellannivå få ansvaret för alltsammans.
På alla andra frågor är svaret ni ger inte politiskt: det är ett tekniskt svar, ett kraftlöst svar som vi fruktar inte ens har stöd från medborgarna. Tänk på detta och tänk framför allt på att om det inte finns tillräckligt med substans, så kanske den 17 juni inte blir sista chansen att avsluta det nya förslaget till fördrag.

Cellai
Jag hoppas att rådets ordförande och kommissionär Oreja inte blir arga på mig om jag inte kan låta bli att peka på motsättningarna mellan den förres grundläggande optimism och den senares djupa oro, kanske realism. Av de två förhållningssätten är det uppenbart att åtminstone den ena är en aning framtvingad. Vilket slags Europeisk union håller på att växa fram, kommissionär Oreja? Uppenbarligen inte den politiska unionen, den enda verkliga utgångspunkten för de europeiska idealen, och tydligen inte heller ett socialt Europa som inte bara är prat, om det är sant att det fortfarande finns länder som, ställda inför den ökande arbetslöshetens dramatiska skådespel, fortsätter att lägga hinder i vägen när det gäller att hitta lösningar. Det räcker inte med ett enda socialt kapitel eller ett socialt protokoll. Det finns med andra ord inte mycket som ger anledning till optimism vad gäller resultatet från det Europeiska rådets möte i Amsterdam nästa månad.
Regeringskonferensen som till varje pris, verkar det, måste avsluta sitt arbete nästa månad - och varför kan man inte skjuta upp det med tanke på att man kanske står inför ett minimiavtal? - riskerar att avsätta blygsamma resultat: berget som föder en mus.
Om man läser mellan raderna om toppmötet i Noordwijk, så inser man att Europeiska unionen riskerar att förvandlas till enbart en " ministerokrati" . Hur skall man annars kunna förklara det faktum att de som förhandlar om institutionella reformer, och inte bara om det, är representanter för regeringarna och inte personer som är valda av folken och som kan styra en skenande byråkrati? Och rädslan och oron hos de 370 miljonerna europeiska medborgare, vilken hänsyn tar man till det i processen?
Femton regeringschefer plus femton utrikesministrar har sammanträtt i fem timmar utan att lösa upp någon - jag upprepar, någon - av de knutar som sedan ett år har blockerat förhandlingarna. Vilket Europa håller vi på att bygga? Uppenbarligen inte ett Europa som berör medborgarna, som är upptagna av helt andra problem: arbetslöshet, fattigdom, social utslagning och våld som plågar hela Europa. Är det då absolut nödvändigt att utvidga Europa innan det fördjupas? Är det inte snarare nödvändigt att förbättra dess funktion och att skapa förutsättningar som gör det möjligt att möta de utmaningar, såväl interna som externa, som Europa står inför? Inga nya medlemmar borde godkännas innan institutionerna har reformerats i grunden med målet att möjliggöra en fördjupad politisk integration. Det behövs en ekonomisk och politisk fördjupning av Europeiska unionen genom ett starkt politiskt projekt. I annat fall blir den så stolt utropade ekonomiska och sociala sammanhållningen bara en sorglig och illusorisk hägring och Europa kanske en dröm att stoppa undan i byrålådan.

David
Herr ordförande, jag är glad över de goda framsteg som vi verkar göra. Det beror utan tvivel på det goda nederländska ordförandeskapet, men jag skulle också vilja påstå att det beror på den nya regeringen i Förenade kungariket. Regeringen praktiserar nu vad den har lärt i opposition och har på ett beslutsamt sätt öppnat ett nytt kapitel i sina relationer med resten av Europa.
Fram till denna dag, och särskilt i den s.k. icke-boken, finns tydliga tecken på att framsteg görs: införandet av ett socialt kapitel i själva fördraget, skapandet av ett sysselsättningskapitel, ett klokt utökande av majoritetsomröstningar, hårdare tag mot bedrägerier, satsningen på att utvidga sambeslutsbefogenheterna med parlamentet, mer praktiska arrangemang för GUSP och erkännandet att antidiskrimineringsfrågan ligger längst fram i ett demokratiskt, fritt samhälle. Allt detta är positiva åtgärder och vi bör inte underskatta deras betydelse.
Såsom redan har sagts finns det fortfarande svåra frågor som väntar på sin lösning, framtiden för VEU, antalet kommissionsledamöter och den besvärliga frågan om flexibilitet. Men vad som är klart imponerande vid det här laget är önskan bland alla medlemsstaternas regeringar att åstadkomma en verklig överenskommelse. Vi bör välkomna detta faktum. Om man lyckas uppnå en överenskommelse i Amsterdam, kommer det att ge oss en bas att bygga på för att gå framåt och arbeta med många av de frågar som människorna i Europa oroar sig för. Det skulle ge oss en bas för en reformering av den gemensamma jordbrukspolitiken, en bas för att fullborda den inre marknaden och skapa sysselsättning och tillväxt. Det kommer att ge oss en bas för att skapa ett medborgarnas Europa och en bas för att förbereda utvidgningsprocessen, som är nästa stora fråga på den europeiska dagordningen.
Dock, måste jag säga, räcker det inte. Jag hoppas verkligen att man noga beaktar det som har sagts av parlamentsledamöterna i dag. Det räcker helt enkelt inte att ha ett fördrag med en minimalistisk överenskommelse. Vi behöver ett fördrag som inspirerar människor, som samlar människorna bakom oss, ett fördrag som kan peka ut en mycket bättre framtid för oss och skänka oss hopp och inspiration. Ett minimalistiskt fördrag kommer inte att åstadkomma detta. Därför är det så viktigt att man noterar det som sägs här i dag. Låt oss hoppas att denna överenskommelse inte bara blir en som parlamentet till nöds kan acceptera utan en som de kan välkomna med entusiasm.

Maij-Weggen
Herr ordförande, det nederländska ordförandeskapet har efter EU-rådets informella möte i Noordwijk framfört att konstruktiva överläggningar ägde rum och att regeringscheferna är fast beslutna att komma fram till ett Amsterdam- fördrag. Den nederländske premiärministern har senare framfört att i varje fall ett beslut fattades, nämligen att stärka EU-kommissionens ordförandes ställning. Det låter ju mycket bra. Men jag skulle med detsamma vilja göra en randanmärkning till den sista punkten, och den ansluter till kritiken från Elmar Brok.
Om man bestämmer att kommissionens ordförande skall utses av rådet och att beslutet skall godkännas av EU-parlamentet, och om man ger kommissionens ordförande möjlighet att själv utse sina kommissionärer så är detta verkligen en förstärkning av kommissionens ordförandes ställning. Men om man sedan omedelbart också beslutar att inrätta en post inom rådet som generalsekreterare för utrikespolitiken har man med ena handen stärkt kommissionens ordförandes ställning och med andra handen försvagat kommissionens roll. Man har klätt på kommissionens ordförande ordentligt och samtidigt klätt av de fyra kommissionärer som ansvarar för utrikespolitiken.
Jag påminner om att parlamentet flera gånger uttalat sig mot en sådan generalsekreterare inom rådet. Det är en byråkratisk och teknokratisk lösning på ett politiskt problem. För övrigt ställer vi oss också frågan om det är möjligt för en ny ordförande för kommissionen att tillsätta individuella kommissionärer? Parlamentet har ständigt föreslagit att man skulle få rätt att avsätta inkompetenta kommissionärer. Hur går detta egentligen ihop?
Det andra påpekandet som jag vill göra behandlar ett annat tema som ligger parlamentet varmt om hjärtat. Det är att EU måste bli mer genomskinligt och mer demokratiskt. Nu har vi som parlament sista ordet i ungefär två tredjedelar av lagstiftningen och i ungefär två tredjedelar av budgeten. Jag har förstått att det kommer att tas en del steg framåt när det gäller den demokratiska kontrollen över lagstiftningen. Men jag har också fått höra att det i minst 35-40 frågor fortfarande skall krävas enhällighet. Det tycker jag är för mycket för att man skall kunna tala om ett genombrott. Situationen blir ännu allvarligare när jag får höra att, när en del av polis- och justitiepolitiken skall europeiseras, detta inte kommer att gå hand i hand med en stärkt roll för EU-parlamentet. Det tycker jag inte är acceptabelt. Jag tycker att vi måste varna det nederländska ordförandeskapet så att det inte uppstår ett nytt hål i den europeiska demokratin.
Ännu värre är rapporterna om EU-parlamentets budgetbefogenheter. Enligt rapporterna finns ingen möjlighet för parlamentet att också få sista ordet beträffande budgetens obligatoriska del. Det gäller då jordbruksbudgeten och EOF. Tillsammans är det 50 miljarder. Det är ju inte klokt att så mycket pengar skall ligga utanför parlamentets demokratiska kontroll. Vad som är ännu allvarligare är att också det nederländska ordförandeskapet är emot denna budgetbefogenhet. Denna inställning har varit så påfallande att man till och med bifallit en motion i Nederländernas parlament om att återkalla det nederländska ordförandeskapet till ordningen på denna punkt.
Sedan åter ett påpekande om den så kallade röstvägningen. Den nuvarande röstvägningen uppfattas i allmänhet som tillfredsställande. Det måste alltså till goda argument för att korrigera den. Det som vi tycker bäst om är att det även efter utvidgningen finns en bra jämvikt mellan stora och små EU-länder. Vad vi inte tycker är önskvärt är att de stora länderna kan rösta ner de små, det vill säga att just det händer som förebyggdes för 40 år sedan. Nederländerna måste som det största av de små länderna stå fast på de små ländernas sida. Nederländerna får inte heller uppge sin egen inställning på denna punkt, för då får vi en dominoeffekt.
Till sist ännu ett påpekande om bristen på transparens. Jag har förstått att lagstiftningsdokument kommer att finnas tillgängliga tidigare både för medborgarna, för de nationella parlamenten och för EU-parlamentet. Detta är bra och oundgängligen nödvändigt. Men om öppenheten hos EU-rådet när det skall besluta om lagstiftning hör jag inga bra rapporter. Tänker rådet på lagstiftningsområdet fortsätta att bete sig som en politbyrå som stiftar lagar bakom stängda dörrar? Hur skall vi kunna begära att länderna i Mellan- och Östeuropa skall demokratiseras när vi inte gör det själva?
Herr ordförande, jag skall sammanfatta mig. Parlamentet stöder rådet om det tar substantiella steg framåt i Amsterdam-fördraget. Men parlamentet kan aldrig acceptera att det demokratiska hålet i Europa inte minskas utan på vissa områden till och med förstoras. Jag önskar det nederländska ordförandeskapet all framgång, men frågan är inte om det kommer att bli något Amsterdam-fördrag, frågan är om det blir ett bra och acceptabelt fördrag som alla kan uppskatta, inte minst våra medborgare.

Van Bladel
Herr ordförande, om man är realist kan man inte ha några högt uppdrivna förväntningar på revideringen av Maastrichtfördraget. Det nederländska ordförandeskapet har heller aldrig gett intryck av att eftersträva alltför ambitiösa anpassningar, utan att istället ta ganska små gemensamma positiva steg framåt. I denna process handikappas det nu av valen i Storbritannien och Frankrike. Frågan kvarstår om ens de små stegen framåt kommer att kunna förverkligas.
Enligt min mening kommer Maastrichtfördraget och dess revidering för tidigt, och det har nu faktiskt överskuggats av gårdagens viktiga NATO-möte i Paris. Det må så vara. NATO har varit garantin för stabilitet i Europa. Men allt som allt måste man fråga sig vilka konkreta förnyelser som blir kvar på vårt europeiska hus när vi skall göra det användbart för nya boende. Då anser jag att det gäller medborgarnas säkerhet. Det måste bli en bättre beredskap till mer samarbete, frågan är bara hur. Varför ger man alltid bara tekniska svar på våra önskemål, som herr Dell'Alba förut sade, varför inte allmänpolitiska och konkreta? Varför inte säga att vi tar upp striden mot hasch från Marocko via Spanien och Frankrike, heroin från Turkiet via Tyskland och kokain från Surinam via Nederländerna? Detta är frågor som den nederländske ordföranden nyligen fick av herrar Donnay och Pasty. Det kom inget svar. Törs ni inte ge något svar eller är det något som det nederländska ordförandeskapet döljer?
Att täppa till det demokratiska hålet är i första hand en uppgift för rådet. Tyvärr har jag inte uppfångat några signaler om att någon förbättring är på väg. Jag tycker också, och där är jag fullkomligt överens med fru Maij-Weggen, att det inte är något gott tecken att EU-kommissionens effektivitet skall höjas genom att dess ordförande får större befogenheter. Det är att gå omvända vägen. Man börjar uppifrån medan man istället borde sätta häcksaxen i ett antal kommissionärer.
Parlamentet kan inte se några bra tecken på att dess roll kommer att förbättras, varken på lagstiftningsområdet eller beträffande dess befogenhet att besluta om budgeten. Allt som allt är jag minst av allt övertygad om att den nuvarande ordföranden har några klara intentioner om att öka EU: s hanterbarhet och därmed ge medborgarna i Europa förtroendet åter inför början av det tjugoförsta seklet. Men låt oss inte vara alltför pessimistiska. Det återstår ännu tre veckor till toppmötet i Amsterdam, och som kommissionären Oreja sade: inget har vunnits, men inget har heller förlorats.
Håll fast vid atmosfären från Noordwijk och försök åstadkomma de anpassningar som krävs för utvidgningen och för att väl uppfylla parlamentets roll. Jag önskar er all styrka.

Wiebenga
Herr ordförande, detta parlament måste idag, i den sista debatten före toppmötet i juni, uttala och på nytt inskärpa de önskemål som vi har. Jag skall här ta upp justitiepolitiken. När jag talar om den och har partierna om justitiepolitiken framför mig måste jag säga att mina känslor är blandade. Brottsbekämpningen liksom polissamarbetet har inte förts in under gemenskapen, och ordförandeskapet bör förklara hur man på europeisk nivå skall kunna bekämpa brottsligheten målmedvetet utan att enhällighetskraven eftersätts.
Också EU-parlamentets ställning inom denna pelare är fortsatt svag beträffande justitiepolitiken. Något bättre har det gått med EU-domstolens ställning inom justitiepolitiken, även om man också där kan göra en del randanmärkningar. Att föra in asyl- och immigrationspolitiken under gemenskapen är i sig bra, men det väcker också en del frågor. Jag säger i förlängningen av de bekymmer som kommissionären Oreja uttalade på denna punkt att det väl utgör ett absolut minimum av vad som bör göras inom gemenskapens ram. Om inte heller asyl- och immigrationspolitiken förs in under gemenskapens kan vi lika gärna kasta yxan i sjön, för att nu uttrycka sig på ren holländska.
Statssekreterare Patijn, som är landsman till mig, känner till det talesätt som jag tror är gångbart i hela Europa: kejsarens nya kläder. Statssekreteraren vet att folket jublade, men att kejsaren faktiskt inte hade något på sig. Statssekreteraren bör förhindra att talesättet här på nytt blir till verklighet. Jag önskar honom all styrka i de kommande förhandlingarna. Tack så mycket och tack även till H.C. Andersen från Danmark.
(Applåder)

Miranda
Herr ordförande! Man pratar så mycket om medborgarna, men det man känner till idag angående IGC: s arbetsutveckling ger oss en oundviklig slutsats: den att det varken tas hänsyn till reservationer, tveksamheter eller den kritik som uppkommit genom tidigare översyn av grundfördragen. Ändå värre är, att det verkar som man insisterar i samma riktning! Detta kan bevisas genom en vägran att åter allvarligt överväga den viktigaste och den mest förekommande frågan, som vi vet är frågan om den Ekonomiska och Monetära Unionen.
Just nu visar sig möjligheten att i fördraget innefatta ett socialt protokoll med ett kapitel om " sysselsättningen" i texten. Detta är något som vi länge efterlyst, och jag skulle vilja understryka att man inte skall göra sig några illusioner över hur beslutet effektivt skall följas om det förverkligas. En lösning på de sociala problemen, särskilt det enorma problemet med arbetslösheten, skulle först och främst kräva en ny nationalekonomisk politik och framför allt att den nuvarande monetära fixeringen som vi alla känner till skulle skrinläggas. Detta har man ännu inte gjort!
På andra områden finns det också anledning till oro. Inget planeras till exempel för att kapa de kända demokratiska underskotten. Och de nationella parlamenten glömmer som vi vet än en gång att en fördragsändring måste ratificeras.
Det finns redan klara förslag på andra nivåer som likaledes ger upphov till allvarliga invändningar. Så är det till exempel vad gäller övervägandet av rådets röster, samma sak gäller för förslagen om den nya sammansättningen av kommissionen, enligt vilka denna förlorar sin universella karaktär på lång sikt trots att den nu och i framtiden är den enda institutionen med initiativrätt.
En annan del kan man finna när det gäller det förstärkta samarbetet genom den otvetydiga karaktären av uteslutning som är underliggande och det som undan för undan kommer att visa sig uppmuntra till uppkomsten av handböcker, eller snarare om hur Schengenavtalet skall integreras i Fördraget.
Låt oss naturligtvis hoppas på resultat, men låt oss inte gömma undan vår djupa oro inför det som står på spel.

Voggenhuber
Herr ordförande, bästa kollegor! Det nederländska rådsordförandeskapet kommer ogärna till parlamentet. Det har förekommit upprepade fördröjningar - detta har också denna eftermiddag åter lett till irritation. Många av mina kollegor kan överhuvudtaget inte förstå detta och klandrar det mycket. Detta har jag stor förståelse för. Jag skulle också vara rädd för att med de resultat, som kan förutses av den aktuella regeringskonferensen, ställa mig inför de valda representanterna för de europeiska medborgarna och tvingas förklara dessa för dem.
Också jag skulle vara rädd för, att parlamentet skulle erinra sig löftena efter Maastricht, när det hette, att det skulle skapas en politisk union, de demokratiska bristerna i Europa skulle övervinnas, en gemensam arbetspolitik skulle skapas, där skulle bli balans mellan politisk och ekonomisk integration och förutsättningar skulle skapas för en utvidgning. Jag frågar mig, om inte rådsordföranden är mera rädd för detta parlament än vi skulle kunna få honom. När jag ser på resolutionsförslagen, då förefaller det som om majoriteten av denna församling fruktar, att parlamentet i denna stora drabbning mellan jättarna bland medlemsländerna, rådet och kommissionen skulle kunna sluta i en Don Quijote-roll.
Jag tror, att risken är mycket större för denna församling att sluta som Sancho Panza, som tyst muttrande drar sig tillbaka till ett buskage och ligger där på rygg med sin matsäckskorv och detta vore i Europas medborgares ögon en mycket mera beklagansvärd roll, än för att i denna historiska uppgörelse med avseende på massarbetslöshet, med avseende på en massiv demokrati- och acceptanskris inom unionen kämpa för att denna historiska möjlighet inte går förlorad och ingenting annat händer f n vid den aktuella regeringskonferensen.
Detta parlament är inte så maktlöst, som det framställer sig. Om kommissionen inte understödjer oss - och det har den inte gjort på ett och ett halvt år i dessa frågor - då kan vi sända ut den i kylan, om vi uppbringar egen makt och egen kraft för detta! Vi kan bojkotta budgetarbetet, vi kan förhindra samråd vid anslutningsförhandlingarna, vi kan vädja till de nationella regeringarna och inte minst till allmänheten, att ingå förbund med Europaparlamentet. För detta ändamål måste vi emellertid först uppbringa mod och kraft. Detta är den avgörande frågan de närmaste veckorna!

Paisley
Herr ordförande, jag välkomnar det sätt på vilket representanterna för den nyvalda brittiska regeringen har tagits emot av Europeiska rådet. Det framstår mycket tydligt att när vi nu går in i ett nytt årtusende kan och får Europa inte vara en stelbent sammanslutning utan snarare en omväxlande mångfald. Under århundraden har blodiga krig utkämpats för att åstadkomma denna enhet. De har misslyckats och de kommer alltid att misslyckas.
Den säkraste vägen framåt är helt säkert ett så nära samarbete som möjligt mellan de europeiska staterna, inte införlivandet av dessa stater i en europeisk superstat. Europa är inte ett land, det är en världsdel och därför kan man inte tvinga på det strukturerna från någon existerande stat i världen. Frågan om att säkra de yttre gränserna måste vara en fråga för en suverän stat och måste variera utifrån vad som passar dessa staters nuvarande förhållanden och utmaningar. Faktum är att enhetlighet inte nödvändigtvis innebär likriktning.

Swoboda
Herrar ordförande, rådsordförande och kommissionär! I föreliggande non-paper finns ett kapitel med rubriken " En effektiv och sammanhållen utrikespolitik" . Det står ju klart och uppenbart - jag tror för var och en - att det idag inte går att tala om en sammanhållen och effektiv utrikespolitik. Om vi ser på Albanien, om vi tittar på situationen i Kongo, haltar Europa, i den mån man överhuvudtaget har förmåga att göra något, alltid efter. Enbart hänvisningen till Kongo visar på en sak: under det att Europa alltjämt i många avseende lierat sig med den gamla regimen, som folk förknippar med korruption och egen vinning, har Amerika redan fört förhandlingar med den kommande regimen om prospekteringsrättigheter och andra ekonomiska fördelar.
Det visar sig alltså hur viktigt det är med en gemensam och sammanhållen utrikespolitik och jag är också - i motsats till vissa andra - av den uppfattningen, att det hela tiden just tack vare det nederländska ordförandeskapets verksamhet här skett en rad framsteg. Ändå är det på sin plats med några kritiska anmärkningar. När definitionen av utrikespolitik ges i kapitlet " Vad är utrikespolitik" så beklagar jag, att frågan om förebyggande och förhindrande av kriser, nödvändigheten av att här vidta mått och steg, bearbetats alltför lite och att man bara koncentrerar sig på EU och VEU.
Det måste också stå klart, att sammanslagningen i dess vidaste betydelse och i en avlägsen framtid inte får innebära, att militären får mer att säga till om i EU, utan jag tror tvärtom, att den civila komponenten, den fredsinriktade komponenten måste vara motsvarande stark, även gentemot EU. Vad gäller trojkans förslag är jag av den åsikten, att det är rätt, att här i viss utsträckning tala om en övergång och jag anser inte, att kommissionen försvagats; tvärtom håller jag det också för viktigt, att kommissionen hela tiden har en stark ställning.
Viktigt är också det som sagts om beslutsprocessen. Men där har jag en kritisk anmärkning och jag frågar mig hur ordförandeskapet ser på detta: å ena sidan finns enhälligheten med konstruktivt nedlagda röster, vilket är riktigt. Sedan finns i samband med genomförandet majoritetsbeslut och där finns åter möjlighet - och detta av nationella skäl - att blockera en sådan process, åtminstone tidvis. Jag kan visserligen inse, att det här går att finna många argument men att man å ena sidan skapar en gemensam utrikespolitik, där å andra sidan det nationella intresset emellertid i sin tur gör det möjligt, att förhindra denna gemensamma utrikespolitik, det kan jag inte helt inse. Jag står fast vid min åsikt, att när man har beslutsprocesser, då ska dessa inte i sin tur kunna blockeras av enskilda av nationella skäl.
Även för detta kapitel i utrikes- och säkerhetspolitiken gäller detsamma som redan tidigare för andra områden: parlamentets roll är krasst undervärderad. Vårt parlament har just genom beslut på den senaste tiden visat, att det är berett, att konstruktivt medverka i utrikespolitiken. Därför uppmanar jag rådet, att även inom utrikespolitikens område lyssna till parlamentet, d v s de demokratiskt valda ombuden.

Cardona
Herr ordförande! Arbetet med regeringskonferensen närmar sig sitt slut. I mer än två år har man riktat in sig på Fördraget om upprättandet av Europeiska unionen. Enligt vårt synsätt kommer denna översyn inte att nå upp till de mål som satts upp i själva fördragstexten. Det handlar om en minimalistisk översyn.
Det beklagar vi. Det verkar för övrigt inte vara möjligt att förändra vissa av de institutioner som avses i fördraget, medan det, när det gäller andra institutioner, inte har vidtagits några åtgärder alls. Det skulle vara tillbörligt att bekräfta den demokratiska legitimiteten hos en del kärnorgan som har beslutsbefogenheter inom unionen - vilken inte har befogenhet själv - och göra dem mer politiskt ansvariga inför respektive medlemsstater.
I motsatt fall blir de uppsatta förväntningarna och ambitionerna bara en frustration i slutändan. Den fråga som tornar upp är huruvida det skulle vara skäligt att förvänta sig mer av IGC när Maastrichtfördraget är så komplext, endast fyra år gammalt och i många fall existerande trots en negativ opinion i medlemsstaterna. Troligtvis inte! Men detta konstaterande bör kunna få följder.
Byggandet av ett Europa, så som jag tolkar det, bör vara sammanhängande och stabilt, särskilt för att det först och främst riktar sig till människorna. Liksom grundlagarna i varje medlemsstat, bör också Europas konstitutiva bestämmelser vara realistiska och nyktra.
De bör sammanfattningsvis vara tillägnade de värden och de principer som sammanlänkar alla Europas medborgare. De bör under inga omständigheter vara återspegling eller önskan hos vissa som, i motsats till andra, kan visa sig ovilliga att åstadkomma ett praktiskt genomförande. Byggandet av Europa bör ske genom Europas folks vilja och aldrig mot deras vilja.
Sammanfattningsvis skulle jag vilja avsluta med en önskan om att man trots allt från och med juni månad slutar att tala om Maastricht och börjar tala om ett nytt skede, om byggandet av ett gemensamt Europa.

Daskalaki
Herr ordförande, tiden är kort och det har redan sagts mycket angående delfrågorna. Regeringskonferensen ställer konkreta frågor och allmänna. Kommer Europa att lyckas med att inte göra den omtalade konvergensen som blir till en drivkraft för att upplösa den europeiska enhetligheten och en grund för euroskepticismen? Kommer det att lyckas med att inte göra miljoner arbetslösa till offer för siffrornas logik och för den internationella konkurrenskraften? Kommer det att lyckas med att bevara sitt sociala ansikte? Det är ett första åläggande. Men inte heller de andra utmaningarna inför framtiden är mindre allvarliga.
Europeiska unionen verkar ha glömt sina grundares visioner. Med den nära förestående utvidgningen som förevändning, en utvidgning som är både etiskt och praktiskt nödvändig, planeras vissa institutionella förändringar som konkret undergräver den Europeiska byggnaden och ökar vårt demokratiska underskott. Obefintligheten av en gemensam utrikespolitik och politisk säkerhet intensifierar de inre problemen av osäkerhet och genererar frågeställningar beträffande den berömda gemenskapssolidariteten, medan det i internationella sammanhang ofta gör Europeiska unionen svag och icke trovärdig. Medborgarnas och den sociala rättvisans enade Europa, det Europa som skulle ge lika möjligheter och tillfällen till kvinnor och män, det Europa som skulle visa sin auktoritet med sin mångkulturella och mångfärgade karaktär, med sin iver att för freden och de demokratiska värderingarna, detta var den första visionen. Vi har faktiskt inte rätt att offra det på ett altare av teknokratisk förvaltning av tveksam effektivitet, hur många revideringar tiderna än ålägger oss.

Ordföranden
Jag meddelar att jag mottagit åtta resolutionsförslag, som lagts fram i enlighet men artikel 37.2 i arbetsordningen .

Patijn
Herr ordförande, jag tycker det är lite besvärligt, eftersom vi nu befinner oss i slutskedet av förhandlingarna, att debattera om förväntningarna är för höga eller för låga. Vad blir resultaten? Kommer resultaten att bli en besvikelse eller en uppmuntran? Det här var bra. Det där var inte bra. Här är något som kunde gjorts bättre. Jag skulle faktiskt vilja lämna hela innehållsfrågan därhän. Däremot vill jag göra ett par politiska påpekanden.
För det första: Fru Green jämförde mig med kommissionären Oreja och tyckte att jag gav en väl optimistisk version av vad som pågick. Kommissionären Oreja var mer realistisk. Jag vill påminna om att jag avlade en rapport inför rådets informella möte i Noordwijk. Om jag då var optimistisk var jag det i fullt samförstånd med de församlade stats- och regeringscheferna. Om dessa lät höra optimistiska tongångar vid sammanträdet är det min plikt som underdånig tjänare att i korrekt form återge detta för EU-parlamentet.
Dessutom sade fru Green: ja, allt det där som ni är överens om är väl inget att tala om, det kan ju inte vara så viktigt eftersom ni så fort blev överens. Jag tycker det är synd att fru Green säger så, eftersom jag skulle vilja notera som ett politiskt faktum att ett av skälen till att vi blev överens var att det sedan den 1 maj sitter en ny regering i England. Och en hel mängd frågor som före den 1 maj utgjorde kontroverser med den brittiska regeringen är nu inte längre kontroversiella. Jag skall gå igenom några av dessa.
Godtagandet av en klar förankring av principerna för mänskliga rättigheter, både i rådets politiska verksamhet och i direktiv till EU-domstolen för dess rättsskipning, godtagandet av icke-diskrimineringsprincipen. Kapitlet om arbetsmarknaden är inte heller kontroversiellt längre. Man kan naturligtvis alltid fortsätta att fila på det finstilta, men också detta är tack vare den brittiska regeringens medgivande av att det inte längre är kontroversiellt. Inkorporerandet av det sociala protokollet och till och med en uppgradering av språket och räckvidden i fördragets sociala protokoll är nu inte längre kontroversiellt och detta tack vare den nya brittiska regeringen. Den nya brittiska regeringen medverkar bland annat till att förankra principen om öppenhet och transparens i fördraget, till EU-parlamentets konsoliderande lagstiftningsroll via en utvidgning av medbestämmandet, till en bra reglering av EU-domstolens jurisdiktion inom den tredje pelaren, samt till en bra reglering och till och med en förstärkning av bedrägeribekämpningen, där vi idag till och med diskuterat ändringsförslag från den nya brittiska regeringen. Om fru Green tycker att det inte är något att tala om och att det är okontroversiellt vill jag i alla fall tacka henne för att hennes parti och hennes regeringschef i London har förklarat att ett antal frågor inte längre är kontroversiella.
Men jag vill också göra ett helt explicit påpekande. Det finns enligt min uppfattning inte så många flera frågor som Amsterdam-fördraget kan stupa på. Men det finns en fråga där Amsterdam-fördraget verkligen kan stranda och det är den fria rörligheten för personer, införandet av asyl-, visum- och immigrationspolitiken inom gemenskapens ram och tillämpningen av EU-procedurer och EU-rättsregler på dessa inklusive en roll för EU-domstolen, samt domstolens medbestämmanderätt och rättsskipning. Om detta skulle misslyckas är det för att den brittiska regeringen, vars medverkan på de nyssnämnda punkterna vi välkomnat, inte kan springa ifrån fru Thatchers skugga för att nu få dessa frågor väl reglerade i fördraget. Den brittiska regeringen har inte gett någon som helst antydan om att ordförandeskapets tillvägagångssätt skulle vara principiellt acceptabelt och att frågan skulle kunna regleras efter korrigeringar och med hänsynstagande till det speciella läge som öststater alltid har, och kanske också med ett visst erkännande av det faktum att Storbritannien har andra traditioner än andra stater när det gäller personkontroller inom landet och vid gränserna, etcetera. Men vi måste få den brittiska regeringens medverkan beträffande den fria rörligheten för personer för att komma fram till ett fördrag i Amsterdam. Om detta inte sker hyser jag de starkaste farhågor för Amsterdam-fördraget.
Att skapa jobb: Enligt ordförandeskapets och konferensens bedömning är detta inte beroende enbart av ett kapitel om sysselsättningen. " Att skapa jobb" kräver en absolut samfälld ansträngning av alla EU: s organ på alla deras områden: den inre marknadens funktion, en liberal handelspolitik, en bra flankerande politik beträffande sociala åtgärder och beträffande sammanhållning och strukturfonder, en bra transportpolitik, stöd till uppbyggnaden av den transeuropeiska infrastrukturen. Alla dessa element har sin roll att spela. Det är absolut nödvändigt, om vi vill skapa förhållanden i Europa där marknaden och den enskilda sektorn kan fylla sin roll som motor för att skapa arbetstillfällen, att framför allt de horisontala, de drivande, de stimulerande och de förutsättningsskapande inslagen i alla politikens sektorer framhävs. Det är framför allt i kapitlet om arbetstillfällen som detta behandlas. Det är inte fråga om någon speciell vertikal kolonn där småjobb skapas, nej, det gäller att skapa ett horisontalt angreppssätt för hela frågekomplexet konkurrenskraft, ekonomisk förnyelse, fördjupning av det ekonomiska samarbetet mellan medlemsstaterna, skapande av förutsättningar under vilka näringslivet kan göra det som näringslivet är till för, nämligen att skapa ekonomisk tillväxt och sysselsättning.
Om jag har ytterligare några bekymmer kring konferensen, och därvid ansluter jag mig till vad en ärade ledamoten Brok redan sagt, så är det frågan om konferensen klarar av att förbereda EU på det tjugoförsta seklet och då i första hand på dess utvidgning. Som observatör av och deltagare i konferensen har jag bekymmer på denna punkt. Den institutionella förnyelsen - det kan gälla kommissionen, det kan gälla majoritetsbeslut, det kan gälla förenkling av procedurer - kräver ännu en extra spurt under konferensen. We have to go the extra mile for it . Detta kräver också att medlemsstaternas representanter vid konferensbordet följer Elmar Broks exempel och håller i minnet att det handlar om att förbereda sig inför det tjugoförsta seklet och om att förbereda utvidgningen. Jag tycker det är helt i sin ordning om man långt in på 2000-talet diskuterar legitimiteten av att varje medlemsstat har sin egen kommissionär. Men vid en viss tidpunkt måste diskussionen upphöra och institutioner och procedurer anpassas till det tjugoförsta seklet. Vi måste faktiskt få en antydan om detta i Amsterdam eller före Amsterdam.
Den tredje punkten, den punkt som togs upp av herrar Brinkhorst och Wiebenga, mina ärade landsmän och själsförvanter. De är bekymrade över rättsstatens kvalitet. Det håller vi gärna med om. Och därför uttrycker vi i fördraget, för medlemsstaterna i allmänhet och för ordförandeskapet i synnerhet, att EU är en union av demokratiska stater där vi vill hålla rättsordning och rule of law högt och på en hög kvalitetsnivå. Detta innebär i själva verket att vi i första hand är måna om att stärka det juridiska skyddet för de svaga, för människor som drabbas av oförrätter, för människor som diskrimineras på grund av sin nationalitet eller på annat sätt. Men vi får inte kasta ut barnet med badvattnet. När den ärade ledamoten herr Brinkhorst citerar artikel H så är det lite av bondfångeri för det gäller frågan om hur många promille eller tiondels promille av de 200000 asylprocedurer som nu behandlas av domstolarna i Europa som kommer att gå vidare till EU-domstolen i Luxemburg, där nu 200 ärenden om året avverkas med en genomsnittlig behandlingstid på två år. Det skulle innebära en total urledvridning av domstolens rättsskipning eftersom förfarandena tar alltför lång tid, och eftersom förfarandena tar lång tid och de nationella asylmyndigheterna måste vänta två, tre eller fyra år på att få rättens utslag i enskilda fall så betyder det också att medlemsstaternas egna asylprocedurer för det mesta kommer att gå down the drain . Vi måste hela tiden ha klart för oss realiteterna, gränserna för vad som är möjligt. Av den anledningen känner jag mig inte omedelbart träffad av prima facie-kritiken i dessa frågor. Detta ordförandeskap och denna konferens kommer enligt min uppfattning att ta ett viktigt steg framåt när det gäller rättsstatens kvalitet och rättsskyddet samt EU-domstolens ställning i ärendena inom den nuvarande tredje pelaren. Jag vill också meddela att det finns mycket små meningsskiljaktigheter inom regeringskonferensen om att EUparlamentet skall få full konsultationsrätt i mellanstatliga ärenden inom den tredje pelaren, något som parlamentet nu inte alls har.
Om jag under debattens gång då och då fick känslan av att vi inte talade om samma fördrag så är det inte något som jag vill eller kan förebrå er, utan det får tillskrivas det faktum att vi självfallet talar utifrån olika politiska perspektiv. Med en del talare skulle jag gärna vilja diskutera utifrån ett fördrag som är klart och som är undertecknat av regeringscheferna och väl genomarbetat till sitt innehåll, till det finstilta och till sitt sammanhang. Detta ordförandeskap står bakom de förslag som det har lagt. Vi gläder oss åt att förslagen i väsentlig utsträckning gått igenom, och jag har gett exempel på punkter där vi kunnat berömma oss av att ha uppnått enighet. Detta ordförandeskap kommer att göra allt, med stöd av EU-parlamentets inflytande och i sista hand av den viktiga medverkan som kommissionens ordförande Santer och kommissionären Oreja lämnat, för att så långt det är möjligt förhindra att resultatet under de sista förhandlingsveckorna förhandlas ner på ett oacceptabelt sätt.
Herr ordförande, här skulle jag vilja avsluta, och jag tackar er hjärtligt för den tid som jag fått tillbringa i ert sällskap.

Oreja Aguirre
Herr ordförande, ärade ledamöter. Efter de inlägg som vi har lyssnat till denna eftermiddag, bland annat inlägget som rådets ordförande nyss gjorde, vill jag inleda med konstaterandet om att denna debatt infaller vid en god tidpunkt. Vi är inne på slutrakan av förhandlingarna. Omgångens sista möten på ministernivå hölls den 20 maj och Europeiska rådets möte den 23 maj, och vi är i denna stund i en fas av permanent förhandling. Därför har denna debatt varit ytterst berikande för mig. Jag har fått höra om de olika politiska gruppernas bekymmer. Man har redan lagt fram ett antal resolutioner som i morgon går till omröstning, och som kommer att vara en mycket viktig referens för oss. Ni kan lita på att kommissionen kommer att uppmärksamt behandla alla resolutioner som antagits av parlamentet.
Jag vill också säga att jag inte har haft för avsikt att komma fram med optimistiskt eller pessimistiskt färgade visioner. Jag har lagt fram det som jag ser just nu, och framför allt har jag önskat fästa uppmärksamheten vid de aktuella farorna. Jag anser att ordförandeskapet har spelat en viktig roll under de senaste månaderna, men jag varnar om att vi just nu befinner oss på en kritisk nivå som inte tål ytterligare sänkning. Det är det som jag vill att alla skall fästa uppmärksamheten vid. Orsaken är inte att jag just nu skulle ha bekymmer på grund av dokumentet från ordförandeskapet. Det som oroar mig är en eventuell sänkning från nivån i ordförandeskapets dokument.
Beträffande inläggen skall jag börja med Greens inlägg, som rådets ordförandeskap omnämnde för en stund sedan. Jag vill betona betydelsen hos en del av de punkter som Green nämnde, närmare sagt de punkter som hänför sig till kampen mot diskrimineringen. Detta är ett av de ämnen som har behandlats på djupet under dessa veckor och jag anser att det är ett av de ämnen där det bör gå att finna en nöjaktig lösning.
Brok nämnde att Europa bör tjäna medborgarna och hänvisade därvid till en artikel som jag anser vara ytterst betydelsefull, nämligen artikel 113 - som även jag har hänvisat till. Det finns en strävan efter att den kvalificerade majoriteten även skulle omfatta tjänster och immateriell egendom. Denna fråga togs inte upp i fördraget eftersom den inte upplevdes som ett problem 1957. Då gällde de aktuella problemen varor, inte tjänster. Men vad är det som man handlar mest med i dag? Jo, med tjänster och immateriell egendom. Därför finns det ingen orsak att skilja mellan varor å ena sidan och tjänster och immateriell egendom å andra sidan. Därför är det också nödvändigt att vi går samman för att bättre försvara företagens, medborgarnas och européernas intressen. Detta är väsentligt, även om vi ännu inte har kommit dit hän. Brok sade att det kanske vore skäl att tänka på ett protokoll med undantag, och detta är utan tvivel en god formel: att ha en allmän norm och ett antal undantag, som tas upp i en protokollbilaga till fördraget.
Azzolini sade att Europa behöver en politisk dimension, och det är en dimension som vi måste eftersträva. Brinkhorst tog särskilt upp medbeslutandet och hänvisade till en artikel, artikel H, vilket bevisar att han är väl förtrogen med det ämne vi håller på att behandla. Det är precis denna artikel som i sin nuvarande version är ett hinder för att förhandsavgöranden skall kunna ställas inför domstolarna i frågor som berör den tredje pelaren. Detta vore mycket farligt eftersom det innebär eliminering av en möjlighet som dessa domstolar har. Om denna möjlighet skulle få bli kvar åtminstone för dem sista instansen så skulle detta utgöra en garanti för medborgarna, eftersom det skulle ge EG-domstolen en viktigare funktion.
Alonso Puerta har tagit upp fråga om trovärdighetskodex, som är ett centralt ämne. Det vi behöver är att vinna trovärdighet. Det har också förekommit något annat inlägg där man har föreslagit slutandet av en pakt med medborgarna, och det är ett uttalande jag stöder och som jag är särskilt öppen för. Jag anser att det är detta vi måste sträva efter och att detta borde vara resultatet från Amsterdam, dvs, att man kommer fram till en pakt med medborgarna, eftersom dessa definitivt bör utgöra centrum för fördraget. Jag vill också säga till Roth - som hänvisade till Europaparlamentets roll - att konferensen är öppen för detta. Jag hoppas också att å ena sidan antalet beslut skall minskas medan jag å andra sidan tror att vi kommer att gå framåt när det gäller frågorna om medbeslutande. Därför förstår jag mycket väl att ni inte - såsom Roth konstaterade - kan avstå från era krav, ni måste insistera på dem. Jag hoppas att de ingår i era resolutioner och jag tror att konferensens har dem framme på sitt bord. Det är riktigt, såsom Dell'Alba konstaterade, att det har förekommit enhällighet i detta forum, och det är ett viktigt faktum. Det är ett faktum som konferensen inte får vara omedveten om och samma gäller medlemsstaterna. Det förekommer enhällighet och en mycket samstämmig ställning i många frågor och jag anser att detta är något som vi särskilt måste beakta.
I andra inlägg har man betonat förstärkandet av parlamentets befogenheter, talat om kampen mot brottsligheten och att den inte skall införlivas under gemenskapen - det stämmer, man införlivar inte under gemenskapen, utan ger större befogenheter - och Miranda har talat om de nationella parlamentens roll. Jag vill konstatera att det finns en formel som i dag håller på att formas angående den roll som de nationella parlamenten kan spela i framtiden. Jag anser det vara mycket viktigt - och även en del andra talare har tagit upp detta - att Europaparlamentet kan använda samtyckesförfarandet när det gäller ändringar av fördraget. Det är ett anspråk som detta parlament alltid har haft, ett anspråk som i denna stund fortsätter existera och som jag anser ha enorm betydelse. Det är ytterst svårt att förklara för den allmänna opinionen, för medborgarna, att detta parlament inte använder ett samtyckesförfarande i fråga om ändringar som införs i fördraget. Parlamentet måste få känna att det har kommissionens fulla stöd.
I vissa inlägg har jag uppfattat en ton som är överdrivet pessimistisk. Till det vill jag säga att vi i denna stund fortfarande förfogar över en viss spelmån och att parlamentet har en ytterst viktig roll, eftersom det representerar de nationella suveräniteterna och den europeiska suveräniteten. Det är enormt viktigt att man känner till parlamentets önskningar och strävanden, och dessa kommer att synas i parlamentets resolutioner som, såsom jag konstaterade, kommer att finnas på vårt arbetsbord, utan tvivel hos kommissionen samt även hos regeringskonferensen. Jag hoppas att det som i dag känns osäkerhet kommer att i slutändan innebära att vi definitivt kan bygga upp ett Europa som är rättvisare, friare och mer solidariskt.

Ordföranden
Tack så mycket, kommissionsledamot Oreja.
Jag förklarar debatten för avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon, torsdag, kl. 11.00.

Alltför stora budgetunderskott - Riktlinjer för ekonomisk politik (fortsättning)
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är den gemensamma debatten om betänkande (A4-1781/97) av Christodoulou och betänkande (A-0184/97) av RandzioPlath för utskottet för ekonomi, valutafrågor och industripolitik om de alltför stora budgetunderskotten och gemenskapernas ekonomiska politik.

Theonas
Herr ordförande, under den minut jag har skulle jag vilja tacka Christodoulou och Randzio-Plath för deras förslag angående främjandet av rollen av de offentliga investeringarna under en period då den ohämmade spekulerande rörelsen av kapitalet och det faktum att allt underställs marknadens lagar karakteriserar den ekonomiska och sociala politiken inom Europeiska unionen.
Christodoulous ändringsförslag rör sig i rätt riktning i förhållande till rådets ståndpunkter, och därför stödjer vi det. Samma sak med vissa av Randzio-Plaths idéer. Det räcker emellertid inte med de föredragandes ansträngningar för att få den berömda stabilitetspakten eller de allmänna riktningarna för den ekonomiska politiken godkända. De mest akuta problemen med tillväxten, minskningen av de produktiva investeringarna, den explosionsartade ökningen av arbetslösheten, utbredningen av fattigdomen och det totala omstörtandet av socialförsäkringssystemet i Europa kommer att fortsätta i en intensiv rytm. En marginalisering av länder och ekonomier, en oregelbundenhet i arbetsförhållandena kommer att bli det direkta resultatet av Europeiska unionens avancerade politik.
Det är uppenbart, herr ordförande, att denna sociala och ekonomiska modell kommer att stå i total motsats till arbetskraftens förväntningar, och på grund av detta kommer de att kämpa för att förstöra den. Vi kommer att på alla sätt stödja denna kamp.

Wolf
Herr ordförande, bästa kollegor! Vi diskuterar med rätta i ett sammanhang om stabilitetspakten och de allmänna riktlinjerna för den ekonomiska politiken. Parlamentet har redan förra året uttalat sig för en policy mix , som skulle övervinna stabilitetsfeticismen. Lionel Jospin håller just på att vinna ett val i Frankrike, bl a med kravet på att den europeiska stabilitetspolitiken tas med i en ekonomisk regering. Jag tycker, att också kommissionen äntligen ska ge upp den nyliberala kolartron och istället för att fortsatt acceptera en situation, där en deflationistisk tävlan kombinerad med skattedumping leder utför, ändra riktning tillbaka mot plus, mot en situation och en politik utöver Keynes.
I sin intuition som bankman har Christodoulou ansett det vara rätt, som en kollega här har sagt - inte idag men i samband med dessa beslut - är fel. Att säga, att man också måste anta symboliska texter förstör trovärdigheten och trovärdighet åstadkoms inte genom automatisk-mekaniska formuleringar, genom att ersätta politik med algoritmer. Den går inte att åstadkomma genom förstörande sparande på investeringarna. Jag vill hänvisa till ytterligare en sak, som är dyrbar för Christodoulou, nämligen den territoriella integriteten. Den borde också vara dyrbar för oss med tanke på den allt bittrare sociala klyftbildningen i våra länder.
Den, som bygger på en stabilitetspolitik, som inte vilar på konsolidering av ekonomin, inte på ekosocial utveckling och realekonomisk konvergens och inte syftar till, att äntligen förverkliga de krav, som formulerats i tionde kapitlet av Delors vitbok, måste finna sig i invändningar: de fötter, som ska sparka ut er, står redan för dörren! Det har vi sett idag.

Blokland
Herr ordförande, stabilitetspakten kommer att täppa till öppningarna mot en smidig budgetpolitik. Varför? Framför allt därför att " no-bail-out" klausulen i fördraget i praktiken kommer att bli en papperstiger.
Det står klart att EU tar en stor risk om man låter EMU gå vidare enligt tidplanen i fördraget. En del medlemsstater ägnar sig för närvarande åt kreativ bokföring för att uppfylla EMU-normerna. Med en verklig konvergens har detta inget att skaffa. Det kommer att märkas när EMU är ett faktum. Om det inträder en ekonomisk tillbakagång omkring 1999 kommer flera EMU-deltagare att hamna på minus. I sådana fall kommer man att göra allt för att slippa ifrån sanktioner.
Den nuvarande formuleringen av rådets påbud ger möjlighet till manipulering av BNPutfallet. På denna punkt har jag därför tillsammans med min kollega Peijs lämnat in två tekniska ändringsförslag. Rådet måste bland annat ge en noggrannare definition av den metod som BNP-utfallet skall beräknas efter, så att man eliminerar deflaterande kreativa påhitt från bokhållare.
Det är ett dåligt omen att EU-kommissionen på denna punkt inte efter Noordwijk vidtagit någon åtgärd som kan ge ledning åt statistikerna. Turerna kring påbudets tillkomst inger inte mycket förtroende. Kan jag få be kommissionären att bete sig mer förtroendeingivande? Av en euroskeptiker kan man inte vänta sig att han skall lita på säljsnack kring euron och EMU. Den nederländare, tysk eller belgare som vill växla in sin pålitliga valuta mot en euro som är mjuk som smör har jag ännu inte träffat på.

Lukas
Herr ordförande! Stabilitetspakten för med sig en rad olösta frågor, vilka sträcker sig från ekonomisk-politisk moral till institutionella frågeställningar. Ett automatiskt och regelbundet införande av sanktioner i form av en räntefri tvångsinsättning och dess senare omvandling till ett bötesbelopp bör förordas med hänsyn till den erforderliga budgetdisciplinen. En alltför stor flexibilitet skulle här utgöra porten till oönskade utsvävningar. Något som emellertid helt måste avvisas är avsikten, att fördela från en budgetsyndare innehållet belopp bland de medlemsstater, som inte uppvisar något alltför kraftigt underskott och som medverkat till beslutet om denna pålaga.
Detta tillvägagångssätt luktar nästan som uppdelning av ett byte. Istället för att ytterligare försvåra en redan svår situation i ett land, måste tvärtom vägar sökas, att hjälpa detta land att övervinna problemen och det är just i detta syfte som också bötesbeloppet borde användas.
Om det ska gå att förverkliga valutaunionen, är en bestående stabilitet absolut nödvändig. Av rådet i detta sammanhang beslutade sanktioner vore emellertid utan möjlighet, att genomdriva dem, d v s åtminstone inkalla Europadomstolen, uddlösa hotelser. Å andra sidan skulle dessa åtgärder då sträcka sig långt utöver samordningen av den ekonomiska politiken, så som den angivits i artikel 103, vilket skulle innebära en ändring av avtalet med alla dess konsekvenser.
Det är svårt att föreställa sig en stabil valutaunion utan att samtidigt institutionalisera ekonomiskt samarbete och samordning. Den, som säger ja till valutaunionen, måste också säga ja till de nödvändiga förutsättningarna för att förverkliga och vidmakthålla den. För detta krävs emellertid en ny, interventionistisk ekonomi- och budgetpolitisk komponent, som ändrar primärrätten och därför i enlighet med artikel N måste behandlas av de nationella parlamenten.

van Velzen, Wim
Herr ordförande, redan i den första rundan ville jag framföra kritik mot den plädering som kommissionen och nu också rådet för att främja regionala löneskillnader inom vår union. Jag förstår ärligt talat inte alls varför kommissionen vill ha detta och vad man vill åstadkomma med det. Jag kan föreställa mig att man har tagit intryck av problemen i Tyskland efter återföreningen. Men jag tycker att det är att gå alldeles för långt när man generaliserar de problem som man haft där till en allmäneuropeisk politik. I förslagen finns heller inga ramar inom vilka detta skulle kunna ske. Även i den föregående diskussionen misslyckades kommissionen med att ange inom vilken politik detta skulle kunna höra hemma.
Saken blir allvarligare när vi betänker att det efter EMU kan förväntas att det konkurrenstryck som existerar mellan medlemsstaterna i högre grad än vad man ofta föreställer sig kommer att koncentreras på den sociala tryggheten och på lönebildningen. Jag kan inte utläsa annat än att kommissionen faktiskt anser att konkurrensen mellan medlemsstaterna, och nu också mellan olika regioner inom medlemsstaterna, i själva verket bör befrämjas efter att EMU trätt i kraft. Jag skulle bli utomordentligt tacksam om kommissionen här skulle vilja klargöra vilken som är den bakomliggande politiken och vilken politik man eftersträvar.
Som ni vet sker många företagsflyttningar inom EU, i mycket större utsträckning inom EU än ut ur EU. Många av dessa företagsflyttar har att göra med konkurrensen eller med dumpning. Hoover flyttade till England eftersom man där hade ryggen mot väggen och accepterade lägre löner än normalt och sociala villkor som var flera gånger sämre än i resten av England. Man accepterade detta eftersom man inte såg någon utväg. Det passar in i politiken att vi i varje fall har en level playing field av åtgärder. Detta ramverk saknar jag fullständigt i kommissionens taktik, och under de förutsättningar som nu formulerats kan parlamentet inte annat än motsätta sig den.

Ilaskivi
Herr ordförande, kollegan Christodoulou har sammanställt ett mycket intressant betänkande om den ekonomiska politiken, som det i sina huvuddrag är mycket lätt att ansluta sig till. En detalj kräver emellertid en närmare granskning.
Betänkandet betonar, att man hårt måste hålla sig till den gräns på tre procent som fastställts för budgetunderskottet. För det första är tre procent helt godtyckligt valt, och där dryga böter utmäts för överskridanden. Det skulle lika gärna kunna vara fyra, två och en halv eller varför inte noll procent. Därför är en viss flexibilitet på sin plats.
För det andra. Efter EMU: s tredje steg är händerna för den nationella ekonomiska politiken bundna. Man kan inte längre tillgripa valutakursändringar mellan eurovalutorna. Europeiska centralbanken binder upp penningpolitiken. Det enda kvarstående medlet är budgetpolitiken, där det åtminstone i länder med liten offentlig skuldsättning borde finnas manöverutrymme med tanke på sysselsättningsinvesteringar. Därför föreslog jag i ekonomiutskottet ett tillägg som emellertid förkastades. Ändringsförslaget löd som följer: " uppmanar rådet och kommissionen att noggrant följa utvecklingen av de olika medlemsstaternas budgetunderskott med målsättningen, att det, för att förhindra exceptionella störningar i ekonomin och allvarlig massarbetslöshet, skall vara möjligt att göra avsteg från treprocentsgränsen för underskottet, dock under den förutsättningen att underskottet konjunkturcykeln i sin helhet inte överstiger detta målä.
Eftersom motsvarande frågekomplex kommer upp senare i samband med Fourçans betänkande, där vissa ändringsförslag har godkänts, stöder jag kollegan Christodoulous tankar. Fastän arbetslöshetsgraden inte hör till konvergenskriterierna, borde omsorgen om sysselsättningspolitiken vara en central fråga för vårt parlament.

Gasòliba i Böhm
Herr ordförande, ärade ledamöter. Vår grupp delar den grundanalys som kommissionen har lagt fram i anslutning till riktlinjerna för de olika medlemsstaternas och gemenskapens politik. Det är uttryckligen kring detta ämne jag skall hålla mitt anförande.
Vi anser att det måste göras en fördjupning i fråga om vissa aspekter. Genomförandet av den ekonomiska och monetära unionen och införandet av en gemensam valuta för med sig behovet att ha tillgång till en genuin ekonomisk och monetär politik på Europeiska unionens nivå. Kommissionen har i detta sammanhang visat sig vara alltför reserverad och det vore nödvändigt att den i sina följande förslag äntligen skulle lägga fram ett antal riktlinjer för en genuin ekonomisk och monetär politik på Europeiska unionens nivå, utifrån förekomsten av en ekonomisk och monetär union och en gemensam valuta.
Vi vill också fästa särskild uppmärksamhet på främjandet av gynnsamma förhållanden för att få ett konkurrenskraftigare produktionssystem, men vi delar inte de åtgärder som vår kollega Randzio-Plath föreslår. Om målet är ett bättre produktionssystem som är konkurrenskraftigt på internationell nivå och som leder till ökad sysselsättning så kan detta enligt vår uppfattning inte uppnås genom ett diskriminerande främjande av offentliga investeringar, större ingrepp från den offentliga sektorn - som skulle leda till icke-önskade och omöjliga underskott inom den ekonomiska och monetära unionen - eller genom diskriminering på de offentliga investeringarnas nivå.
Vi anser däremot att man måste gå djupare inom en ram som är öppnare och konkurrenskraftigare, med ett system som sporrar till privata initiativ, privata investeringar och företagsinitiativ. Detta är på det sättet man kan skapa sysselsättning och uppnå bättre ekonomiska framsteg.

Katiforis
Herr ordförande, det är beklagligt att de allmänna riktlinjerna för ekonomin begår brott mot skyldigheterna. Det är rådets plikt att konstatera att en politik är misslyckad när misslyckandet är uppenbart. Europeiska unionens sysselsättningspolitik vars mest fullkomliga formulering ges i vitboken om konkurrenskraften, produktiviteten och sysselsättningen, har misslyckats bedrövligt.
Det handlar om att vi till år 2000 skall ha sänkt arbetslösheten till hälften i förhållande till 1995. År 2000 är nästan här, arbetslösheten har inte minskat, eller ens på väg att göra det. Det minsta någon kunde förvänta sig var att de allmänna riktlinjerna skulle ge en kraftig larmsignal och konstatera misslyckandet. Istället för detta upprepar de det välkända rättfärdigandet av en ytterst begränsande politik, som stabilitetspakten nu lovar oss att vidmakthålla.
Det är uppenbart att vi har nått punkten för att inleda den döva dialogen, herr ordförande. Men då de officiella förlorar sin hörsel, då förlorar de sin värdighet i en demokrati. En premiärminister som hade förlorat hörseln har redan fallit, och andra kommer att falla och även er tur skall komma herr ledamot av kommissionen, och då kanske vi kommer att kunna förstå varandra såsom enkla medborgare och inte såsom dignitärer.

Ettl
Herr ordförande! Efter kommissionärens uttalanden idag är det verkligen än en gång nödvändigt, att påpeka, att vi har över 20 miljoner arbetslösa i Europa, att var femte ung människa är arbetslös och inte kan hitta något arbete och att kommissionens rekommendation till allmänna riktlinjer för den ekonomiska politiken verkligen kan betecknas som uddlös. Detta kan sannerligen inte utgöra något perspektiv för Europas arbetstagare. Mot denna bakgrund och för att återigen ta upp sysselsättningsfrågan har Europas fackföreningar kallat till dagens aktion. En appell, en uppmaning, som vi som parlamentariker måste ta på absolut allvar för att säkerställa social stabilitet och social fred.
Inte utan skäl riktas fackföreningarnas krav mot Amsterdam för att åter ställa tillrätta det som försummades i Maastricht. Att koncentrera nästan allt på penningvärde, stabilitet och konsolidering av offentliga budgets är inte nog! Om det inte lyckas, att få rådet att verka mot att få med en aktiv sysselsättningspolitik i de allmänna riktlinjerna för den ekonomiska politiken, om det inte lyckas att åstadkomma en policy mix inom den ekonomiska politiken enligt artikel 13 för att uppnå en sysselsättningseffektiv tillväxt, kommer vi att få uppleva en tillbakagång i Europa och stå inför konflikter.
Jag välkomnar här föredragandens klara språk och hennes krav på större förbindlighet, där kommissionen i denna fråga uppenbarligen inte var i stånd att sörja för denna.

Torres Marques
Herr Ordförande! Kommissionsledamot de Silguy avlutade idag sitt tal med att säga att man inte skapar jobb genom att lagstifta om det. Jag skulle vilja påminna om att man däremot kan skapa arbetslöshet genom lagstiftning, och det är det som vi socialister vill undvika.
Stabilitetspakten förutsågs inte i Maastrichtfördraget, och det behövdes inte heller, enligt oss. Det som står där har redan mycket vist och klokt begränsat det sätt på vilket den ekonomiska situationen kommer att utvecklas i de medlemsstater som ansluter sig till euron. För att denna pakt, som inte har någon rättslig grund, skulle bli politiskt godtagbar, tillsatte rådet ordet " tillväxt" efter " stabilitet" , utan att emellertid ändra innehållet i dokumentet.
Det vi nu kräver är att de förslag som lagts fram och som översatts i betänkandena av Christodoulou och Randzio-Plath, liksom den större fokuseringen på sysselsättningen, godkänns. Inom stabilitetspakten föreslås automatiska påföljder och böter som vi tycker är oacceptabla.
Institutionaliseringen av en interinstitutionell beslutsprocess, så som föreslås av vår kollega Randzio-Plath, som integrerar rådet, kommissionen och Europaparlamentet, kommer att ge Europas medborgare garantin att besluten kommer att tas med hänsyn till tillväxt och skapande av nya arbetstillfällen.

de Silguy
Herr ordförande, jag skall försöka svara på alla frågor som har ställts till mig under denna tvådelade debatt. Jag tar frågorna i tur och ordning och jag ber parlamentsledamöterna om ursäkt om jag, under den tid jag har till förfogande, inte har tid att svara grundligt på alla frågor.
Randzio-Plath - och på den här punkten svarar jag också Ettl - kommissionen har i sitt förslag om allmänna riktlinjer redan tagit upp mycket från er resolution om den ekonomiska årsrapporten. Jag vill påminna er om att vi, på er begäran, har företagit informella rådfrågningar, till och med innan vi lade fram förslaget. Nu har de allmänna riktlinjerna fastställts och rekommendationen ligger på bordet. Jag skulle vilja säga att det är i rådet som debatten äger rum. Min uppfattning är att det är mer verkningsfullt och effektivt att stödja kommissionens framstötar, om man vill gå i den riktning som parlamentet förespråkar, för att inte, som förra året, riskera att se rådet anta en mer restriktiv attityd än vad ni skulle önska.
Christodoulou, jag skall bemöta problemet med ändringsförslag 4, andra delen, som ni tog upp. Efter att ha sett över och ytterligare reflekterat över er fråga under sammanträdets avbrott, kan jag säga er att kommissionen inte kan ta med den här delen av ändringsförslag 4. Det rör sig om en subjektiv bedömning som inte passar in i en text av förordningskaraktär. Dessutom skulle jag vilja säga att begreppet redan återfinns i övervägande 10. Till sist, Christodoulou, tycker jag att uttrycket " olämpliga påtryckningar" är onödigt provokativt och jag är förvånad över att en framstående f.d. centralbankschef kan ge efter för sådana lockelser.
Donnelly, jag skulle först och främst vilja klargöra att kommissionen enligt min mening inte har snålat med sina insatser för att göra Europaparlamentet delaktigt i förberedelserna av stabilitets- och tillväxtpakten. Jag har räknat: det är idag sjätte gången som jag talar inför er kammare eller era utskott. Och jag vill tillägga att trepartssamtalen kom till stånd tack vare kommissionens handlande. Jag vill också tillägga att ändringsförslagen som har accepterats av kommissionen, efter parlamentets första behandling, har övertagits av kommissionen och accepterats av rådet. Jag ser inte hur det skulle kunna gå annorlunda vid andra behandlingen.
Tillåt mig, Donnelly, att säga er att jag inte delar er mening om stabilitets- och tillväxtprogrammets deflationseffekt. Konsolideringen av budgetarna under den pågående återhämtningen gynnar vad man på ekonomisk jargong kallar crowding-in i investeringar. Investeringar i utrustningar kommer att öka med 4, 8 % under 1997 och med 6, 3 % under 1998. Jag vill påminna er om att en utveckling av investeringarna från 6 till 7 % per år stöder en tillväxtökning från 3 till 3, 5 %, på medellång sikt, vilket möjliggör en ökning av sysselsättningen från 1 till 1, 5 %.
Stabilitets- och tillväxtpakten gör det definitivt möjligt att återfinna handlingsutrymmen som tidigare inte existerade och att undvika att den monetära politiken blir överbelastad, vilket naturligtvis skulle medföra en alltför restriktiv policy mix . Jag vill tillägga att stabilitetspakten möjliggör en budgetär flexibilitet, när de strukturella budgeterna är i balans kommer den att göra det möjligt att låta de automatiska stabilisatorerna verka fullt ut under perioder av minskad tillväxt. Här har jag just gjort en ekonomisk förevisning, men i mer enkla termer gäller det att ta reda på hur investeringarna skall finansieras, vare sig de är statliga eller privata, när hälften av hushållens sparande idag går till finansiering av statsskulden, med den nivå på underskott som vi fortfarande har. Ja till att finansiera investeringar, men också ja till att minska budgetunderskotten, vilket gör det möjligt att använda pengarna för att finansiera statliga investeringar snarare än att betala av statens skulder.
Jag kan försäkra er, Donnelly, att kommissionen tar sitt ansvar. Den tog sitt ansvar då den presenterade grönboken. Den tog sitt ansvar då den presenterade förordningarna om den juridiska statusen. Och slutligen tog den sitt ansvar i den interinstitutionella dialogen för att göra parlamentets ståndpunkt gällande, så långt det var möjligt.
von Wogau, den gyllene regeln för statliga investeringar som ni nämnde alldeles nyss kommer att uppnås 1998, eftersom budgetunderskotten, av våra prognoser att döma - förutsatt att inte politiken ändras - kommer att vara 2, 5 % 1998 och ökningen av statliga investeringar mellan 2, 5 % och 2, 8 %. Vad gäller resten, käre vän, tror jag att jag har svarat på era tre frågor under mitt inledande anförande.
Giansily, jag håller med er i er analys av stabilitets- och tillväxtpolitiken. Jag skulle vilja säga Cox att jag också instämmer i hans analys, Wogau gör för övrigt samma bedömning och när det gäller ändringsförslagen tror jag att jag har svarat både Wogau och Lukas i mitt inledande anförande.
Wolf, jag anser att policy-mixen gör det möjligt att övervinna det ni kallar stabilitetsfetischism. Ännu en gång, en mindre strikt policy-mix främjar tillväxten och sysselsättningen eftersom den möjliggör mindre strikta monetära villkor. Med en uppmjukad policy-mix finns det ingen konflikt mellan stabilitetsmålet och budget- och löneutvecklingen. Vi strävar nu mot en sådan policy-mix . När det gäller den ekonomiska regeringen - jag väljer inte ordet fetischism, låt oss kalla det vad vi vill: om en katt är grå eller svart spelar ingen roll, bara den fångar möss - tror jag, Wolf, att det som är viktigt för oss idag, det är att vara i stånd att verkställa det som vi har inrättat. Vi har inrättat instrumenten för ekonomisk samordning. Nu är det upp till politikerna att tillföra ett praktiskt innehåll och att verkställa det vi har inrättat.
Blokland, när det gäller en viktig fråga som ni tog upp, och som avser det ni kallar redovisningsvolterna, skulle jag vilja nämna att det existerar ett visst antal regler. Vi styrs inte av djungelns lag i den frågan. De reglerna är det europeiska systemet för de nationella räkenskaperna, SEC, SEC 79 för att vara precis, såväl som ett direktiv om BNP. Dessa instrument definierar väl BNP och på den punkten behöver man inte tillfoga något till stabilitets- och tillväxtpakten. Just nu stöder kommissionen fullt ut statistikernas ansträngningar som syftar till att förbättra beräkningen av BNP. Det är ett viktigt arbete. Jag tror inte att stabilitetspakten är det rätta stället för de arbetena. Ni säger för övrigt att den allmänna opinionen inte tror på euron. Om jag kan lugna er: den allmänna opinionen tror på euron, åtminstone att döma av de opinionsundersökningar som vi följer regelbundet.
Van Velzen, ni talade om det mycket intressanta problemet med regional lönedifferentiering. Jag tror att det är en normal ekonomisk mekanism som inte bestrids av någon ekonom. Det bästa beviset för det är att det skulle finnas en betydande regional arbetslöshet om den regionala lönedifferentieringen inte fanns. Jag tänker i synnerhet på Mezzogiorno. För övrigt är det förmodligen inte en slump att de italienska fackföreningarna nyligen har erkänt denna regionala differentiering och att de har accepterat den.
Ilaskivi, ni ville veta varför vi stannat vid siffran 3 %. Det finns flera förklaringar. Den som först kommer för mig består i att när man har en nominell tillväxt på 5 %, 3 % reeelt och 2 % inflation, för att hålla en nominell tillväxt på 60 % av BNP, får man inte ha ett budgetunderskott på mer än 3 %. Men siffran är inte viktig. Jag anser personligen att redan 3 % i budgetunderskott är mycket. Ty för många av våra medlemsstater innebär det att staten varje år spenderar 20 % mer än den får in. Jag utmanar alla företag, stora som små, att överleva med att spendera 20 % mer än de tjänar.
Ilaskivi, ni tog också upp problemet med anpassningar i händelse av asymmetriska chocker. Ni vet att de senaste 25 årens asymmetriska chocker i stor utsträckning förstärktes av skilda politiska åtgärder. Det kommer inte längre att vara möjligt med den ekonomiska och monetära unionen. Under normala förhållanden kommer de budgetära och politiska stabilisatorerna och löneanpassningen att vara tillräckliga.
Gasòliba i Böhm, jag kan inte helt hålla med er när ni hävdar att man inte skall stimulera tillväxten med hjälp av offentliga investeringar, och jag vet inte om det skulle glädja Randzio-Plath särskilt mycket. Vi måste bevara den offentliga investeringen, vi måste bevara de stora näten. Jag visade alldeles nyss, i mitt inledande anförande, att de kommande generationernas framtid, våra länders framtid, i vissa fall vilar på mycket omfattande offentliga investeringar som bara staterna borde eller kan förverkliga, och som de i alla fall borde bidra till. Samtidigt erkänner kommissionen att statliga investeringar de senaste åren har drabbats, och det är av den anledningen som den endast kan beklaga sig för rådet att man inte följer kommissionens förslag avseende de stora näten.
Jag tror att jag har svarat på nästan alla era frågor. Tillåt mig bara att som avslutning först och främst säga - och därmed kommer att jag att svara på ett antal farhågor som har tagits upp, särskilt på slutet, av Torres Marques, Ettl, och Katiforis - att stabilitetsoch tillväxtpakten varken är mer eller mindre än Maastrichtfördraget. Under förhandlingarna har kommissionen särskilt sett till att ingenting ytterligare än det som anges av fördraget har tillfogats. Stabilitets- och tillväxtpakten sammanför, slutligen, två förordningar, en som grundas på artikel 103.5, den andra på artikel 104, vilket syftar till att fördragets bestämmelser skall få verkan, och till sist att helt enkelt upprätta eurohusets inre förordning.
Jag avslutar genom att säga att det verkliga problemet idag är arbetslösheten. Vi är helt medvetna om det. Men man kan inte tro att vi kommer att skapa arbetstillfällen ur tomma intet. Vi kan inte skapa arbetstillfällen, inklusive för de unga, om vi inte återger Europa villkoren för en sund och varaktig ekonomisk tillväxt. Tack vare vår strategi har vi sedan ett antal år tillbaka successivt återupprättat den situationen. Vi måste nu fullfölja den ansträngningen, vi bör kröna den med inrättandet av euron som definitivt kommer att säkerställa stabilitets- och tillväxtsituationen - de två termerna är inte motstridiga - men vi måste också, man måste vara väl medveten om det, acceptera våra ansvarstaganden gentemot den strukturella arbetslösheten, den förtjänar att man vidtar strukturella åtgärder såsom forskning, undervisning, utbildning, och jag tänker särskilt på en sänkning av de avgifter som tynger arbetskraftsindustrierna.

Ordföranden
Tack, herr de Silguy.
Herr Christodoulou begärde ordet för ett kort påpekande.

Christodoulou
Herr ordförande, jag ville påminna ledamoten av kommissionen om att den grekiska texten som refererar till detta ändringsförslag, vilket jag hade bett honom att godkänna, refererar till ett oberättigat tryck på valutamarknaden. Jag är säker på att varje mer eller mindre prestigefylld centralbanksdirektör ofta använder sig av det här uttrycket. Begreppet ett oberättigat tryck på växelmarknaden är välkänt och tillämpas väldigt ofta.
Jag ville också påpeka, herr ordförande, för ledamoten av kommissionen att anledningen till att vi krävde vissa ändringsförslag var att underlätta tillämpningen av stabilitetspakten. Stabilitetspakten, såsom den ser ut, är så inflexibelt att dess tillämpning för mig och för många andra som har studerat det, och det är frågan om praktiska människor som har kontakt med marknaderna, inte har någon större tillämpbarhet. Det som vi alltså försökte göra var att lägga fram vissa ändringsförslag som skulle förenkla tillämpningen av detta avtal och förenkla också för kommissionen. De antogs inte. Jag hoppas i alla fall att parlamentet i morgon kommer att rösta för detta avtal så att vi kan gå vidare, eftersom det faktiskt måste godkännas, även i denna form.
Dock måste ledamoten av kommissionen komma ihåg att när vi kommer att träffas någon gång i framtiden, kommer denna stabilitetspakt att tillämpas inom den ram för vilken det utformas just nu. Det har ingen flexibilitet och följaktligen verkar dess tillämpning mycket svår därför att, liksom vi alla har kunnat konstatera utifrån finansiella, ekonomiska, monetära och andra utvecklingar under de första åren av 90talet, 1990 och 1991, att där det inte finns någon flexibilitet blir resultatet katastrofalt. Det verkar som om de flesta av dem som har redigerat texten inte har lärt sig denna lektion och följaktligen har vi något som är inflexibelt och inte tillämpbart. Jag hoppas att jag har fel. Jag är emellertid rädd för att jag har rätt.

Randzio-Plath
Herr ordförande! Jag skulle än en gång till kommissionären vilja framföra i vilken hög grad vi i detta parlament naturligtvis är tacksamma för, att det varit möjligt att föra den informella dialogen med kommissionen, även ifråga om de allmänna riktlinjerna för den ekonomiska politiken. Det vore bra, om kommissionen kunde arbeta för förhandlingar med parlamentet. Både valutautskottet och Ecofin har redan antytt sig vara beredda till detta. Detta innebär, att det inom ramen för synpunkter på och utarbetandet av de allmänna riktlinjerna åter borde vara möjligt med någon form av förhandling med parlamentet, eftersom ett faktum är riktigt: även om avtalet inte specificerar helt specifika instrument för trepartssamtal, så är det dock möjligt, att dessa tre institutioner samråder kring livsviktiga allmänna politiska riktlinjer och detta för att främja övervinnandet av massarbetslösheten. Det vore bra, om även kommissionären ville arbeta för detta. Slutligen vore jag mycket tacksam mot parlamentsordföranden om han ville se till, att parlamentets beslut i morgon, också med avseende på de allmänna riktlinjerna för den ekonomiska politiken, så snart som möjligt lämnades till såväl valutautskottet som det nederländska rådsordförandeskapet, så att bearbetning och en dialog eller trepartssamtal kan äga rum i tillräckligt god tid.

de Silguy
Herr ordförande, jag skulle mycket snabbt vilja tacka Christodoulou och Randzio-Plath för ett gott samarbete och för vårt arbete med dessa två viktiga dokument. Samtidigt som jag varmt tackar Christodoulou för den insats han har gjort, skulle jag vilja att han också förstår att vi har tagit med och fått rådet att acceptera det maximala antalet ändringsförslag som det var möjligt att få det att acceptera. Jag tror nu att den kompromiss som ligger på bordet är väl avvägd och att det är nödvändigt att göra ett juridiskt dokument av den. Jag tror också, Christodoulou, att den innehåller tillräckligt med flexibilitet. Jag vill ändå påminna er om att det är förslaget, initiativet, från kommissionen och den fulla kapaciteten i rådets beslut som ligger till grund för stabilitetspakten. Däri återfinns också ramen. Det är upp till politikerna att få den att leva.
Tack, Randzio-Plath, för era yttranden. Jag är helt öppen för reflektion, för att se hur man i själva verket kan knyta Europaparlamentet närmare arbetet med de allmänna riktlinjerna för den ekonomiska politiken. Jag tror att vi har lagt en etapp bakom oss det här året. Vid tillfället för debatten om den ekonomiska årsrapporten lade för övrigt en av era kolleger, Donnelly, fram förslag för att förbättra förfarandet. Vi skall fundera över det. Jag kommer att göra det i en konstruktiv anda, eftersom jag tror att en förstärkt och öppnare dialog är ett nödvändigt villkor i dagens Europa för att få våra medborgare att acceptera den ekonomiska politiken.

Ordföranden: -
Tack, herr kommissionär.
Den gemensamma debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl.11.00.

Skattesystem i Europeiska unionen
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande (A4-0169/97) av Secchi för utskottet för ekonomi, valutafrågor och industripolitik om kommissionens rapport (KOM(96)0546 - C4-0054/97) om beskattningen inom Europeiska unionen: rapport om skattesystemets utveckling.

Secchi
Herr ordförande, mina damer och herrar! Det är med största nöje som jag skall redogöra för detta betänkande som jag anser vara av stor betydelse.
Låt mig först säga att det faktum att Europaparlamentet ägnar sig åt skattesystemet i Europeiska unionen och de nationella skattesystemens utveckling ungefär två veckor före det Europeiska rådets möte i Amsterdam måste ses som positivt, eftersom detta ger medborgarnas representanter en möjlighet att uttrycka sina egna åsikter i en fråga som i detta forum borde få maximal uppmärksamhet och förhoppningsvis bli föremål för nyskapande beslut för att man skall kunna lösa upp en situation där man sedan alltför länge har suttit fast.
Europeiska rådets möte i Amsterdam kommer att ägna sig åt handlingsplanen för den inre marknaden, med avsikten att bestämma tidpunkter och metoder för att genomföra alla de åtgärder som krävs för att kunna förverkliga en inre marknad före övergången till den gemensamma valutan och innan man inleder förhandlingarna om utvidgningen av Europeiska unionen. Europaparlamentet instämmer i dessa krav och hoppas att man i Amsterdam skall kunna nå fram till resultat som står i överensstämmelse med medborgarnas och de europeiska ekonomiska aktörernas förväntningar.
Mot den bakgrunden får frågan om skattesystemen en alldeles speciell betydelse, eftersom den inre marknaden inte kommer att kunna fungera tillfredsställande utan tydliga framsteg när det gäller samordning och harmonisering av alla de delar som är viktiga för dess funktion, samtidigt som man också äventyrar den gemensamma valutan. Detta innebär absolut inte att man skall åsidosätta närhetsprincipen när det gäller skattefrågor, utan snarare att man utsätter den för en kritisk granskning för att undvika att tillämpningen av närhetsprincipen inte skadar de grundvärderingar för vilkas skull den med all rätt har tagits med i fördragen.
Den Europeiska kommissionens utredningar och diskussioner, som Europaparlamentet har mottagit med glädje och studerat uppmärksamt pekar, å ena sidan, på en fortgående försämring av situationen mot skadliga former av skattekonkurrens och, å andra sidan, på behovet av nya idéer, under förutsättning att man bibehåller den grundläggande målsättningen att eliminera principen om enhällighet för beslut i rådet som rör denna fråga, något som parlamentet upprepade gånger har krävt. Överdrifterna när det gäller skattekonkurrensen har skapat och skapar fortfarande negativa effekter vad gäller den inre marknadens funktion genom att förvränga flödet av varor, tjänster, kapital och entreprenörer, och vad gäller sysselsättningen på grund av den allt högre kostnaden för arbetskraften jämfört med de konstanta lättnaderna för kapitalkostnaderna, och slutligen vad gäller medlemsstaternas skatteintäkter på grund av den allt hårdare skattekonkurrensen, vilket som nettoeffekt, med tanke på den ökande internationella rörligheten för kapitalet och vissa andra faktorer, medför att situationen förvärras.
Analysen av skattesystem som idag existerar i Europeiska unionen har visat att ingen enskild medlemsstat idag, på grund av den fortgående processen med att förstärka den inre marknaden, på egen hand kan eliminera de hinder som finns för en fri cirkulation av varor, personer, tjänster och kapital, eller bekämpa fenomenet med urholkningen av skatteintäkterna. Dessutom, mot bakgrund av den gemensamma valutan, där valutapolitiken är överstatlig, oberoende och inriktad på prisstabilitet, måste man ur skattepolitisk synpunkt förena vad som krävs för att det europeiska produktionssystemet och dess inre marknad skall fungera väl med medlemsstaternas behov, som är att behålla en viss kontroll över den egna skattepolitiken för att kunna bevara sin egen fördelningspolitik och socialpolitiken i allmänhet, samtidigt som det totala manöverutrymmet, även som en följd av tillväxt- och stabilitetspakten, har minskats.
Den enda realistiska lösningen blir därför att förverkliga former för att göra skattesystemen gemensamma inom rimliga gränser, vilka tidigare har antytts, och att på så sätt korrigera situationen med en överdriven subsidiaritet, som förefaller skadlig för såväl gemenskapens som den enskilda medlemsstaternas intressen.
Med tanke på att medlemsstaterna uppenbarligen inte är särskilt angelägna att ändra på reglerna om enhällighet så kan man tänka sig provisoriska former som kan bidra till en lösning av problemet genom, till exempel, ett avtal om frivillig begränsning inom vissa speciella och klart definierade skatteområden.
Detta är innebörden i den uppförandekod som etablerar ett antal regler för att garantera samordningsformer mellan de olika skattesystemen och med anledning av vilken utskottet för ekonomi, valutafrågor och industripolitik förelägger Europaparlamentet ett antal precisa förslag som skall framföras till kommissionen och rådet. Jag skulle kunna läsa upp de olika förslagen, men avstår för att inte dra ut på tiden. Jag hoppas emellertid, avslutningsvis, att Europaparlamentet tar detta tillfälle i akt för att visa sin tydliga och självständiga uppfattning i en fråga som är så känslig och komplicerad, men där det blir nödvändigt att göra ytterligare framsteg, eftersom det annars kommer att bli omöjligt att förverkliga en större ekonomisk och social samhörighet.

Monti
Herr ordförande! Låt mig först av allt säga att jag är mycket glad över att vara här idag för att diskutera skattesystemet. Jag anser nämligen att Europaparlamentets roll, även i denna fråga, bör vara att stimulera och stödja, och Secchis betänkande och förslaget till resolution som är så innehållsrika ger gott hopp om att parlamentet verkligen skall kunna bidra till att det görs framsteg i frågan. Idag, när dessutom sysselsättningsproblemen i Europa står i centrum för uppmärksamheten är det speciellt lämpligt att diskutera skattesystemen. Det blir faktiskt allt tydligare att det finns en direkt koppling mellan bristen på samordning på skatteområdet inom den Europeiska unionen och den allvarliga arbetslösheten. Och när vi talar om den ekonomiska politiken utanför de rent monetära aspekterna, så bör naturligtvis skattepolitiken betraktas som en viktig fråga.
Den mycket splittrade utvecklingen i Europa som är ett resultat av obalanser i skattesystemen är bekant - Secchi har redan pekat på detta. Skatten på kapital har sjunkit medan skatten på arbete har gått upp, vilket är precis motsatsen till det som krävs för att få till stånd en sysselsättningsvänlig politik. När den gemensamma valutan blir verklighet kommer olikheterna i fråga om kapitalbeskattning att bli ännu tydligare.
Kommissionen har haft tillfälle att diskutera dessa frågor, framför allt under de senaste åren, med medlemsstaterna och med parlamentet. Låt mig påminna om tillsättningen av gruppen för skattepolitik, som utgörs av personal från de olika finansdepartementen. Om man bortser från svårigheterna som hänger samman med de enhälliga besluten, så beror svårigheterna att göra framsteg i skattefrågan enligt kommissionens uppfattning främst på att de olika frågorna behandlas isolerade från varandra. Att rikta finansministrarnas uppmärksamhet på behovet av en mer sammanhängande strategi vad gäller skattesystemets utformning, verkar med andra ord vara ett nödvändigt steg för att få deras godkännande av besluten.
Parallellt med gruppen om skattepolitiken med personliga representanter för finansministrarna, har kommissionen i denna fråga även lyckats engagera Europaparlamentet - och för detta är jag mycket tacksam. Framför allt har vi inom utskottet för ekonomi, valutafrågor och industripolitik vid ett flertal tillfällen diskuterat frågor om beskattning. Framför allt Secchis betänkande är ett viktigt bidrag till den pågående diskussionen och försöken att utarbeta en handlingsplan för skattepolitiken som har som mål att slutföra den inre marknaden och se till att den verkligen fungerar.
De diskussioner som pågår, såväl inom Europaparlamentet som inom rådet, har gjort det möjligt att lägga en grund på vilken vi kan bygga vidare med förhoppningen att uppnå konkreta resultat. I förslaget till handlingsplan för den inre marknaden har vi faktiskt utnyttjat ett antal av de idéer som ingick i Secchis betänkande. De faktorer som för närvarande behandlas i handlingsplanen för den inre marknaden är: regler som garanterar en effektiv beskattning av gränsöverskridande kapitalflöden, åtgärder för att ta bort beskattningen i form av innehållande vid källan av ränte- och royaltybetalningar mellan företag i samma koncern samt en uppförandekod som syftar till att begränsa den skattekonkurrens som skadar medlemsstaternas möjligheter att driva in skatter - de olika moment som skall ingå i koden och som anges i Secchis betänkande, kommer att utgöra ett viktigt bidrag till detta arbete. Detta är åtgärder som syftar till att eliminera den förvridning av konkurrensförhållandena som uppstår på grund av en bristande enhetlighet vad gäller de direkta skatteuttagen.
Herr ordförande! Vi är fullt medvetna om att det inte kommer att bli lätt att få rådet att godkänna samtliga förslag, men jag är övertygad om att detta är den strategi man måste följa om man vill göra verkliga framsteg inom skattepolitiken. En samordnad strategi är nödvändig och vi kommer att föra den vidare. Förslaget till handlingsplan för den inre marknaden hänvisar för övrigt till nödvändigheten av att skapa ett gemensamt system för momsen och att se över gemenskapens olika regler för skatten på energiprodukter.
Låt mig till slut kommentera ytterligare en fråga som tas upp i betänkandet och som rör gemenskapens åtgärder mot skattebedrägerier. Det internationella bedrägeriet och de internationella bedragarna bryr sig varken om nationella gränser eller skattemässig jurisdiktion. Det är därför nödvändigt att stryka under behovet av samarbete mellan medlemsstaterna och att förstärka de preventiva åtgärderna vad gäller skattebedrägerier.
För att ge nya impulser i detta arbete har kommissionen föreslagit ett ambitiöst program med namnet FISCALIS. Programmet skall hjälpa de nationella myndigheterna att samarbeta bättre genom att ge dem adekvata instrument. Samarbetet blir hela tiden allt viktigare med det nya momssystem som kommissionen föreslagit. FISCALIS kommer utan tvekan att innebära en omedelbar förbättring av de nuvarande momssystemen. Jag är emellertid rädd för att dessa förbättringar inte kommer att kunna kompensera alla brister i det gällande systemet. De luckorna kan endast fyllas igen med hjälp av en radikal förändring av det system vi har föreslagit.
Jag tackar er för att ni har gett mig en möjlighet att översiktligt presentera utvecklingen vad gäller skattesystemen inom Europeiska unionen. Jag vill med glädje fortsätta samarbetet med Europaparlamentet i denna fråga och vill gärna bekräfta att jag står till parlamentets disposition.

Ordföranden
Tack, herr Monti.

Pomés Ruiz
Herr ordförande, efter de goda orden från kommissionär Montis med godkännande av min kollega Seccis arbete inom vår uppgift att göra beskattningen till ett element som gynnar skapandet av sysselsättning och rikedom, vill jag med mina ord betona och ge tillbörlig betydelse åt det som kommissionen konstaterar, nämligen att alla förslag till gemenskapsingripande i fråga om beskattningen måste vara fullständigt anpassade till subsidiaritetsprincipen.
Det är uppenbart att beskattningssuveräniteten i dag är inte bara är delad mellan femton medlemsstater. Vi har nämligen också stater såsom Spanien där det finns autonoma områden, s.k. comunidades, t.ex. Navarra, som har vissa egna befogenheter att avgöra om beskattningen, utan inverkan av den inre marknaden. Dessutom, vilket vår kommissionär väl känner till, när vi går in i den monetära unionens tredje fas kommer kravet på att underskottet inte får överstiga 3 % av BNP att tvinga alla stater och alla skatteadministrationer att anpassa sin utgiftsnivå till inkomsterna. Med andra ord, om de administrationer som har utgiftsbefogenheter har frihet att avgöra om utgiftsnivån så måste de också ha frihet att avgöra om vilken typ av skatteinkomster de vill ha och hur de skall indrivas. Jag uttrycker mitt absoluta stöd för skapandet av en förfarandekodex som skall hjälpa undvika tvivelaktiga sätt att använda beskattningssuveräniteten, men det är inte här och nu som vi skall diskutera frågan om att det är subsidiaritetsprincipen som bör råda i gemenskapens åtgärder, vilka bör grunda sig på den aktuella respekten för beskattningsbefogenheterna. Det är uppenbart att vi i framtiden måste tänka att det bara när ingripandena från gemenskapshåll verkligen respekterar subsidiaritetsprincipen som vi kan uppnå respekt för och ett tillämpande av de former som kommer från kommissionen och rådet.

Cardona
Herr ordförande! Det är bekant att den sociala sysselsättningsoch budgetpolitiken oundvikligen är sammanknippad med beskattningen. Bedrägerier och skatteflykt, systemens komplexa utformning, otillräckligheten hos mekanismerna för informationsutbyte, den ökade skattebördan på arbete, ökningen av off-shore-områden och mer fördelaktiga skattesystem samt hindren för den fria rörelsen för kapital till följd av de splittrade reglerna för uppbördsmaterial och skattesatser, såsom för royalty och sparande, är naturligtvis faktorer som ger upphov till fenomenet skattekonkurrens.
Den effektiva lösningen på dessa frågor är ett krav för alla dem som precis som jag anser att den gemensamma, fria och rättvisa marknaden också kräver skattesystem som är rättvisa, likvärdiga och neutrala. En effektiv lösning på dessa frågor är ett krav hos alla som liksom jag anser att den gemensamma marknaden som skall vara fri och rättvis också skall kräva skattesystem som är rättvisa, lika för alla och neutrala. Man trodde att man skulle finna ett svar på dessa problemställningar i det betänkande som vi behandlar här.
Vi anser nu att det inte är helt och hållet så.. Vi konstaterar faktiskt att i detta sammanhang unionsfördraget inte tagits med, med lösningar som, om man omsätter dem i praktiken, kan kapa de problemtoppar som uppkommit genom den skatteurholkning som gemenskapsinstitutionerna hittills inte kunnat hantera.
Vi talar här om det direktiv som tillkommit genom artikel 220 om upprättandet av bilaterala avtal på skatteområdet. Som vi vet avser fördragen alla inkomstkategorier, samt vill undvika dubbelbeskattning, verka för en harmonisering av den effektiva källskatten och hindra skatteflykt. Man har inte, vad man vet, analyserat och framför allt undersökt hur dessa bestämmelser har mottagits och tillämpats inom gemenskapen. Jag ställer mig frågande och jag frågar hur man kan avancera mot mekanismer som exempelvis de som förändrar bestämmelsen om enhälligheten i skattefrågor, utan att man konkret prövat de politiska konsekvenserna och genomförandet av de här åkallade konventionerna.
Det är så att gemenskapen ännu inte kommit längre än direktivet om vinstbeskattningen, om företagskoncentrationer och kostnader vid överföringar mellan associerade företag. Harmoniseringen av skatterna på räntekapital ligger fortfarande sedan år och vilar i politikens korridorer. Jag tror bestämt att förslag som redan prövats och inte fått någon nämnvärd framgång måste förnyas och prövas igen. Detta är enligt mitt sätt att SE saken inte ett adekvat förslag.
Under de här omständigheterna måste det effektiva skapandet av en gemensam marknad, bekämpningen av arbetslösheten, förbättringen av de sociala förhållandena och borttagandet av hinder för de fria rörelserna ske genom en koncentrerad politik och genom uppmuntran till att bilaterala avtal skall slutas i skattefrågor. Och när skattesuveräniteten ifrågasätts, som nu, bör enligt min åsikt det som fastställts och consensusen gälla.

Cox
Herr ordförande, å liberala gruppens vägnar vill jag först säga att vi välkomnar Secchi-betänkandet och vi gratulerar föredraganden. Detta är ett oerhört ambitiöst betänkande. Det är bra att vara ambitiös, men liberala gruppen, även om den inte uttryckligen är emot allting som sägs i betänkandet, har ännu inte nått en reflektionsnivå som gör att vi kan vara för allting i betänkandet.
Jag vill särskilt kommentera två saker. Det första är stycke 3, hänvisningen till att utöka unionens befogenheter vad avser skatteharmonisering till att omfatta inte bara direkt skatteharmonisering, bolagsskatt, kapitalbeskattning etc. Vi har massor med ogjort arbete på det befogenhetsområdet, som är mycket utvecklat men inte avslutat, nämligen harmonisering, eller för att vara mer exakt, närmandet av indirekt beskattning, som moms och liknande. Detta är mer trängande, innan vi går vidare med den direkta beskattningen.
Min andra allmänna synpunkt gäller omröstningsreglerna. Vi hyser vissa tvivel över om parlamentet har reflekterat tillräckligt - och särskilt om vår grupp har gjort det - för att säga att vi önskar majoritetsomröstningar i rådet även på skatteområdet. Vi har kommit så långt att vi accepterar det, även om det ännu inte kommit ut ur regeringskonferensen, för indirekta skatter, men inte ännu för direkta skatter.
Så vi skall inte gå hela vägen till att helt ta åt oss alla betänkandets ambitioner, samtidigt som vi inte nödvändigtvis är emot utvecklingen att tänka i samma riktning. Men inte nu, inte precis före regeringskonferensen. Vi anser inte att det är dags.

Hautala
Herr ordförande, jag vill varmt gratulera kollegan Secchi för ett utomordentligt betänkande och jag tackar också kommissionären Monti för att han låtit ekonomiutskottets ledamöter delta i ingående samtal om beskattningen. Enligt min mening hör just beskattningen till de frågor, där Europeiska unionen måste gripa till handling. Också medborgarna förväntar sig detta. I sista hand kan man säga, att hela den europeiska välfärdsmodellen vilar på hur vi lyckas utforma beskattningen. För ögonblicket är vi mycket upptagna av de stora offentliga utgifterna, men lika stor omsorg borde ägnas åt de minskade inkomsterna i olika medlemsländer.
Jag lyckönskar kommissionen till den analys den gjort om de dramatiska förändringar, som under de senaste åren ägt rum på beskattningsområdet. Det centrala budskapet är, att de produktionsfaktorer som är mest lättrörliga söker sig till områden med den mest gynnsamma beskattningen, och då hamnar det mänskliga arbetet som inte förflyttar sig lika lätt under en orimlig skattebörda. Så här kan det inte fortgå, om vi vill avskaffa arbetslösheten. Kravet på harmonisering är desto större ju mer lättrörliga produktionsfaktorer det är fråga om. Kapital, till exempel banktillgodohavanden, är en sådan produktionsfaktor som lätt skaffar sig vingar och där beskattningen bör harmoniseras.
En prövosten för kommissionen är hur den lyckas med att åstadkomma en gemensam energibeskattning. Jag tror att Europaparlamentet gör sitt bästa för att stödja kommissionens strävanden.

de Rose
Herr ordförande, med tanke på att man med skatt avser en avgift som myndigheterna kräver att fysiska eller juridiska personer skall erlägga, huvudsakligen för att täcka offentliga utgifter, framstår skatten tveklöst som en av de främsta instrumenten för statens ekonomiska intervention.
Av den anledningen, och på samma grunder som den monetära och sociala politiken, hör ett sådant prerogativ till den nationella suveräniteten. Men vad kan man nu konstatera? Inte nog med att vi, i konvergenspaktens namn, påtvingas en respekt för godtyckliga kriterier som har blivit ologiska under en period som gränsar till recession - vilket resulterar i att man föreskriver en strikt monetaristisk ekonomisk politik som berövar oss budgetinstrumentet - utan Bryssel angriper också skatteinstrumentet. Ekonomins roll är att tjäna samhället och inte tvärtom.
Min grupp motsätter sig konfiskationen av skatteinstrumentet med harmonisering och samordning som täckmantel. Således, snarare än att förespråka ett förbund av suveräna nationer som utgör en enhetlig marknad som främjar den inre frihandeln, begär kommissionen att medlemsstaterna skall avstå från sina prerogativ i syfte att underställa dem de centralistiska och auktoritära europeiska institutionernas växande kontroll.
Hur är det för övrigt möjligt att inte notera galenskaperna i kommissionens rapport? Tillåt mig att påminna er om några slående exempel. Hur skall man samordna skattesystem som är lika varierande som olika utan att ifrågasätta balansen i varje nationellt skattesystem, system som är ett resultat av en långsam och gradvis utveckling? Hur skall man förena analytiska skatter med syntetiska skatter, fördelningsskatter med progressiva skatter, direkta skatter med indirekta skatter, skatt på kapital med skatt på arbete?
Varför, och hur, skall man harmonisera femton nationella skattesystem då specialiserade bilaterala skattekonventioner redan löser flertalet frågor på ett pragmatiskt sätt? Hur kan man tala om skillnader som är så betydande att de skapar en illojal skattekonkurrens mellan medlemsstaterna? Ingen av unionens femton stater är, vad jag känner till, ett skatteparadis. Anledningen till utvandring står mindre att söka i förmånliga skattelagstiftningar än i intressanta arbetsvillkor i termer av löner och livskvalitet.
Hur kan man kämpa mot skattebedrägerier på europeisk nivå utan att behöva skapa ett jätteregister, medan det skulle räcka med att sammanföra och centralisera uppgifterna som finns i de nationella skatteregistren? Vilken balans skall man finna mellan en nödvändig lättnad av de obligatoriska uppbörderna, i synnerhet för att de små och medelstora företagen ekonomiskt skall kunna bemöta Förenta staterna och de länder som nu är på frammarsch, och upprätthållandet av inkomster som gör det möjligt att säkerställa respekten för de konvergenskriterier som har pålagts oss? Hur skall man harmonisera de obligatoriska uppbördssystemen utan att ifrågasätta vissa sociala trygghetssystem (för den som säger uppbörd säger skatter, men också socialavgifter, vare sig de dras av lönen eller betalas av arbetsgivaren)?
För att avsluta skulle jag vilja säga att jag än en gång har en känsla av att man ytterligare vill skära ned på de få nationella prerogativ som den ekonomiska unionens medlemsstater fortfarande har, nämligen det särskilt känsliga område som skattesystemet utgör. Det är lätt att agitera för chimären om ett begränsat skattetryck för att låta oförrätten - skatteharmoniseringen - passera. Men när kommer då inskränkningen av vår nationella suveränitet, denna krympande domän, att upphöra?

Amadeo
Herr ordförande! Egentligen borde det inte finnas så mycket att tillägga efter det som har sagts av föredraganden och kommissionären. Men jag ser det som en plikt och även ett nöje att kommentera de synpunkter som framförts av två så aktade personer, som båda är docenter vid det mest prestigefyllda italienska universitetet. Jag skall försöka göra ett litet påpekande och det är en ära att kunna göra det.
Secchis betänkande kommer fram till en viktig slutsats som borde få oss att tänka efter. I betänkandet sägs: " På grund av att den inre marknaden gradvis håller på att fullbordas, förmår inga enskilda medlemsstater idag på egen hand eliminera de återstående skattehinder som blockerar den fria rörligheten för varor, personer, tjänster och kapital, och inte heller bekämpa skatteurholkningens effekter." Och föredraganden tillägger att " Skattekonkurrensen riskerar i sista hand att öka den allmänna skatteurholkningen på grund av kapitalets fria rörlighet och möjligheterna till bedrägerier och skattefusk" . Skattesystem som inte är harmoniserade och den skattekonkurrens som blir en följd av detta blir betydelsefulla faktorer i den process som skall leda till att den inre marknaden fullbordas och den gemensamma valutan förverkligas.
När det gäller att vidta åtgärder för att fullborda den inre marknaden, så gäller det enligt mitt förmenande att förena ett antal krav: för det första att de olika skattesystemen gör det möjligt att utveckla ekonomiska verksamheter i flera olika medlemsstater, varför man måste upprätta skattesystem som är enkla, korrekta, effektiva och baserade på ett beskattningsunderlag som medför lägre skattesatser med möjlighet att vidta stimulerande skattesänkningar för de små och medelstora företagen. För det andra, behovet av ett slutgiltigt system för momsberäkning, som är enklare och effektivare för att man skall kunna avskaffa splittringen och fragmenteringen av marknaderna och de möjligheter till bedrägeri som skapas av det nuvarande systemet, skevheter som framför allt drabbar de små och medelstora företagen. För det tredje, avskaffandet av de skattehinder som har en negativ effekt på företagen, framför alt vad gäller de gränsöverskridande kapitalrörelserna. För det fjärde gäller det att stödja en större flexibilitet på arbetsmarknaden genom att undvika dubbelbeskattning av arbetare, framförallt vad gäller livförsäkringar och pensionssystem.
Utvecklingen av skattesystem som bestraffar arbete beskrevs redan i vitboken " Tillväxt och konkurrenskraft" , som docent Monti just har påpekat, och detta är en av de viktigaste faktorer som jag vill rikta såväl föredragandens som kommissionärens uppmärksamhet på.

Randzio-Plath
Herr ordförande! Med rätta har Europakommissionen i sitt strategidokument utgått från att skattepolitiken inom Europeiska unionen behöver omorganiseras. Jag anser, att det inte är valutaunionen utan den inre marknaden och den fria rörligheten för kapitalet som kräver, att vi åter tänker över skatteharmoniseringen och äntligen också vidtar åtgärder. Jag välkomnar varmt att i strategidokumentet tas upp alla områden, där en lösning behövs på kort eller medellång sikt. Det rör sig här om ett bättre samarbete inom skatteområdet, en nyorientering med avseende på harmonisering av företagsbeskattningen, liksom också om harmonisering av kapitalvinstbeskattningen. Här gäller det att på en europeisk inre marknad undvika en orättvis lokaliseringsortskonkurrens och att bidra till, att verkligen skatterättvisa råder inom Europeiska unionen. Å andra sidan får inte heller den negativa sifferlek drivas vidare, som bygger på förekomsten av skatteparadis, genom snedvridning av lokaliseringsortskonkurrensen grundad på orättvisa skatteförmåner och genom andra snedvridningar, vilka tyvärr möjliggörs av skatterättsliga bestämmelser.
Inom området företagsbeskattning behöver vi enhetliga definitioner och beräkningsunderlag. Jag tror, att vi omgående måste börja med att omsätta Rudingutskottets rekommendationer. Vi behöver inom detta område också göra åtskillnad mellan beskattning av uttagna och återinvesterade vinster. Där krävs verkligen omgående handling. Detta parlament har sedan länge talat om harmonisering av kapitalvinstbeskattningen och också föreslagit lösningar. Mycket viktig är insikten, att konkurrens inte bara kan mätas enligt aspekten om statliga bidrag. Precis lika skadlig kan också den ruinerande skattekonkurrens vara, som vi har inom Europeiska unionen och mot denna bakgrund är det verkligen på tiden, att kommissionens strategidokument får oss att agera och att Secchi-betänkandet hjälper oss i vår egenskap av Europaparlament att ännu en gång klart ta ställning.

Paasilinna
Herr ordförande, Secchis betänkande präglas av sakkännedom liksom också kommissionens analys. En fungerande inre marknad kräver fungerande strukturer. Mer rättvisa skattesystem är en förutsättning för sysselsättning och balans. Efter införandet av den gemensamma valutan står alla medlemsstaters offentliga ekonomi under noggrann detaljerad kontroll. Varför skulle inte samma kontroll godkännas också för beskattningen?
Det största problemet är att beskattningen alltmer inriktas på arbetskraften. Av någon anledning tror man att de arbetskraftsintensiva företagen är rikare eftersom beskattningen av dem är ohemul i jämförelse med exempelvis automatiserade företag. När vi utvecklar skattesystemen måste vi omedelbart gripa oss an med att rätta till den snedvridna beskattningen. Minimikravet är att de arbetskraftsintensiva företagen i skattehänseende åtminstone vore i ett jämbördigt läge med automatiserade företag. I annat fall tynar vårt samhälle bort inför den automatisering som undgår beskattning.

Wibe
Låt mig bara på dessa korta sekunder förklara varför jag och den svenska partigruppen inte kan rösta för detta betänkande. Våra invändningar rör framför allt punkt 4, där det talas om att skattebesluten inte längre skall fattas med enhällighet i rådet, och punkt 9, där det talas om att skatterna i unionen inte får öka. Vi anser att rätten att bestämma statens inkomster och utgifter är en oavvislig demokratisk rättighet för varje nation i unionen. Om medborgarna i ett land i demokratisk ordning beslutar om att höja eller sänka sina skatter, skall inte vi kunna gå in och hindra detta.
Herr ordförande! Med hänvisning till varje lands rätt att i demokratisk ordning fastställa sina egna skatter kommer vi därför att rösta nej till Secchis betänkande.

Monti
Herr ordförande, mina damer och herrar! Låt mig bara helt kort försäkra er att kommissionen kommer att ta största möjliga hänsyn till de olika synpunkter som har framförts och låt mig också lugna er på ett par punkter. Vissa av er har uttryckt oro vad gäller närhetsprincipen. I kommissionens ställningstagande intar närhetsprincipen en central ställning, men vi befinner oss i en fas där medlemsstaterna, som fortfarande hävdar att de är fullständigt suveräna vad gäller skattesystemen, i själva verkat har förlorat denna självständighet och den försvinner i allt högre grad till fördel för marknadskrafterna på grund av integrationen och öppenheten. Genom att hjälpa medlemsstaterna till en bättre samordning hjälper vi dem i själva verket att uppnå sina egna nationella mål.
När det gäller den indirekta beskattningen, så har arbetet kommit längre, men även när det gäller den direkta skatten så är det nödvändigt att göra framsteg och att göra det snabbt, framför allt när det gäller kapitalrörelser, vilket flera parlamentsledamöter har påpekat. Detta är nödvändigt för att den inre marknaden skall fungera och det kommer att bli ännu viktigare när den gemensamma valutan blir verklighet. Då, när alla andra snedvridande faktorer har försvunnit, som transfereringskostnader och växelkursrisker, kommer det enda som återstår för att styra kapitalrörelserna att vara skillnaderna i skattesystemen. Och detta är inte ett effektivt sätt att allokera resurser. Därför förstärker den gemensamma valutan ytterligare kraven på ett minimum av samordning av kapitalbeskattningen.
Framför oss har vi ett mycket svårt arbete, men om Europaparlamentets hållning är den som framgår av Secchis betänkande och av motionen, så kommer vårt arbete att få ett gott stöd av er.

Ordföranden
Tack, herr kommissionär.
Jag förklarar debatten för avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 11.00.
(Sammanträdet avbröts kl. 20.25 och återupptogs kl. 21.00.)

Inre marknadens följder och effektivitet
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande (A4-0160/97) av Harrison för utskottet för ekonomi, valutafrågor och industripolitik om kommissionens meddelande (KOM(96)0520 - C4-0655/96) om den inre marknadens följder och effektivitet och om kommissionens arbetsdokument: " Översyn av den inre marknaden 1996" (SEK(96)2378 - C4-0007/97).

Harrison
Fru ordförande, i dag har varit ETUC-dagen till förmån för sysselsättning och Europa ropar med rätta efter arbete för sina 30 miljoner arbetslösa. Men den snabbaste vägen för EU att säkra dessa jobb är genom ett strikt fullbordande av Europas största företag, den inre marknaden med 370 miljoner människor och genom att genomföra alla dessa viktiga hjälpåtgärder som fördjupar och komplementerar marknaden, för vilken EMU och den gemensamma valutan är det främsta exemplet. Mitt betänkande föreslår att förena slutförandet av den gemensamma marknaden med ett av EMU: s viktigaste datum skulle kunna vara det mål och den satsning som skulle kunna blåsa nytt liv i Europeiska unionen på tröskeln till ett nytt århundrade.
Detta års rapport om den inre marknaden är ovanlig och lovande av ett mycket viktigt skäl. För första gången har vi sett en del verkliga bevis på belöning som kommer av att ha ordnat den inre marknaden. Kommissionsledamot Montis utmärkta forsknings- och undersökningsserier beskriver väl effekten av att ha en marknad inom olika sektorer i Europa och hur Europas konkurrenskraft har skärpts så att vi kan utmana och lyckas på världsmarknaden.
Se bara på de siffror som framgår av herr Montis 39 artiklar. Omkring 900 000 arbetstillfällen har skapats som en direkt följd av marknaden. EU: s BNP steg mellan 1987 och 1993 med 1 1/2 %. Inflationstalen inom EU har sänkts med ca 1 1/2 %. Ekonomisk konvergens och sammanhållning mellan regioner har fördjupats medan perifera länder har stärkts så att vi talar om Irland som en atlantisk tigerekonomi. Den inre marknadens program med mer än 280 direktiv har trasat sönder ton av byråkrati. 100 00 nationella normer och märkningslagar, 60 miljoner tull- och skatteformaliteter har rivits sönder och slängts på sophögen.
Men även om det är goda nyheter, återstår mycket att göra och finare priser står där att vinnas. De " svarta hålen" som kommissionsledamot Monti beskriver dem, statlig upphandling och statsstöd återstår att hantera. Skapandet av en inre marknad vad gäller energi, privata pensioner och mediaindustrin återstår fortfarande att åstadkomma. En rörlig arbetskraft, bistådd och understödd av grundläggande utbildnings- och träningsprogram förblir ett mål. Små och medelstora företag är fortfarande askungar på marknaden, som skapades främst med tanke på storföretagen. Fortfarande har bara 56 % av åtgärderna från 1985 genomförts av alla medlemsstater.
Och det är här som pudelns kärna ligger. Det är den medlemsstat som skenheligt stödjer marknadens princip men som är den största syndaren när det gäller genomförandet, kontrollen och garantin av respekten för den inre marknadens regler. Titta bara på fallet med tekniska regleringar. Omkring 450 nationella tekniska regleringar införs varje år. Vissa medlemsstater bryr sig inte ens om att meddela kommissionen om dessa nationella variationer, som har den effekten att de undergräver marknaden. Min, och parlamentets, vädjan till herr Monti är att nämna vid namn de länder som öppet bryter mot överenskomna regler, och jag välkomnar att kommissionens förslag till åtgärdsplan för att komplettera marknaden tar hänsyn till detta.
Men det räcker inte med att bara iaktta marknadens regler. Aktiv politik, som genomförandet av TEN för telekommunikation, energi och transport är viktiga delar av den europeiska infrastrukturen. Medlemsstaterna måste stödja, inte blockera dessa kloka stödjande åtgärder. Men främst av allt borde medlemsstaterna värna om mannen och kvinnan på gatan, inbegripet konsumenten, som har rätt till ett effektivt skydd. Dessutom har 120 miljoner europeiska konsumenter - med andra ord Europas barn - rätt att kräva att marknaden arbetar för dem. Öppna gränser främjar inte bara affärsmän utan även pedofiler.
Slutligen är jag nöjd med att Storbritanniens nye premiärminister, Tony Blair, har deklarerat att det viktigaste målet för hans ordförandeskap för Europeiska unionen, 1998, är att få uppleva genomförandet av den inre marknaden. I sanning en ny marknad för ett nytt Europa och ett nytt hopp för alla våra folk.

Berger
Fru ordförande! Utskottet för rättsliga frågor och medborgarrätt har i sitt yttrande till kommissionens meddelande likaså låtit uttrycka sin besvikelse över att den inre marknaden hittills inte till fullo kunnat motsvara de på den ställda förväntningarna.
Liksom vi också redan i andra rapporter kritiskt tvingats konstatera ligger medlemsstaterna alltjämt långt efter när det gäller att omsätta de riktlinjer, som kommit fram efter vitboken; i många fall fungerar de fortfarande överhuvudtaget inte till förfång för medborgarna och ekonomin. De vid tillfället uppenbarligen till kommissionens förfogande stående juridiska medlen är inte tillräckliga för att den ska kunna fullgöra sin roll som avtalens vårdare. Vi understödjer därför alla förslag, som ger kommissionen och medborgarna tillgång till förbättrade juridiska medel mot brott mot den inre marknadens föreskrifter.
Inom vissa områden förefaller det överhuvudtaget svårt att tala om en inre marknad. Vi har idag redan diskuterat en hel massa om skatter. Ett exempel skulle jag vilja återge i samband med skillnaderna i mervärdeskatt. När det gäller växtskyddsmedel är det uppenbarligen, liksom tidigare, helt i överensstämmelse med EU-riktlinjerna att i ett land bara 3 % mervärdeskatt läggs på och i ett annat land 20 % mervärdeskatt. Det är lätt att förstå, att denna snedvridning inte låter företagen tro på en inre marknad och att också skadliga miljöåterverkningar förekommer inom detta område. Vi kräver därför en komplettering av programmet för den inre marknaden, i synnerhet vad gäller harmonisering inom mervärdeskatteområdet, liksom också med avseende på företagsbeskattning.
Här ska emellertid också framhållas, att även andra av kommissionen mycket ärligt påpekade effekter av den inre marknaden egentligen borde stämma oss till eftertanke. De hittillsvarande effekterna på sysselsättningen kan snarast betecknas som ytterst torftiga. Blott 300.000 till 900.000 tillkommande arbetsplatser - ackumulerat över ett antal år - bevisar, att enbart den inre marknaden inte kan lösa sysselsättningsproblemet. Den ökade trafikintensiteten har fått konsekvenser, som kanske inte gör det möjligt för EU, att klara de internationella förpliktelserna vad gäller CO2 -reducering.
Därför understödjer vi kommissionen i allt, som kan hjälpa den, att i dessa avseenden arbeta effektivare och vi vädjar till medlemsstaterna, att inte lura sig själva och sina medborgare på de positiva effekterna av den inre marknaden.

Monti
Fru ordförande! Jag gläder mig åt Harrisons utmärkta betänkande. Det är ett betänkande som är rikt på uppslag för oss, med tanke på att vi nu står inför utarbetandet av den slutliga versionen av handlingsplanen för den inre marknaden. Och i planen har vi faktiskt redan tagit med ett stort antal av de synpunkter som anges i ert betänkande, Harrison. Jag hoppas att jag av detta kan dra slutsatsen att kommissionen kan räkna med ett beslutsamt stöd från parlamentet när det gäller att förverkliga själva planen.
Handlingsplanen för den inre marknaden som kommer att presenteras vid Europeiska rådets möte i Amsterdam i juni har sin upprinnelse i den analys som ingår i meddelandet om den inre marknadens följder och effektivitet, som är föremål för betänkandet som presenterats idag i denna församling. Vår handlingsplan beskriver de åtgärder som i första hand måste vidtas för att den inre marknaden fullt ut skall kunna understödja övergången till en gemensam valuta, som kommer att äga rum den 1 januari 1999.
Vi är alla överens om behovet av en ny nivå i det politiska engagemanget för att kunna garantera en inre marknad som motsvarar de sociala behoven och som utvecklar sin fulla potential, vilket ännu inte har skett vad gäller sysselsättning, tillväxt och konkurrenskraft.
I det kraftfulla politiska initiativ som handlingsplanen innebär, ingår ett mycket allvarligt åtagande som vi föreslår de europeiska institutionerna och medlemsstaterna. Arton månader ligger mellan oss och den 1 januari 1999. Det är en kort period och vi är medvetna om att vi inte hinner komma fram till överenskommelser i alla detaljer. Men vi måste prioritera i vårt arbete så att vi kan nå konkreta resultat och förverkliga en dynamik där en fungerande inre marknad verkligen blir en grundförutsättning för utvecklingen av Europeiska unionen.
Låt mig ta detta tillfälle i akt för att visa hur vår handlingsplan även har inspirerats av de ställningstaganden som Harrison gör i sitt betänkande. Jag tänker göra det genom att helt kort anknyta till fyra punkter. Den första gäller behovet av att ytterligare effektivisera de redan befintliga reglerna för den inre marknaden. Denna faktor är av avgörande betydelse om vi vill öka förtroendet hos de företag som kräver en bättre och snabbare tillämpning av gemenskapsrätten i de olika medlemsstaterna.
Ett andra prioriterat mål är kampen mot de viktigaste marknadshindren, som är resultat av skattehinder och konkurrensbegränsande åtgärder. Endast enhetligare och bättre samordnade skattesystem kan göra att de europeiska företagen verkligen börjar se den inre marknaden som en enda stor nationell marknad. Idag är vi långt ifrån detta mål. Ett viktigt inslag i ett sådant skattepaket bör innehålla en uppförandekod i vilken medlemsstaterna förbinder sig att uppträda öppnare och mer samordnat för att man skall kunna undvika skattekonkurrens. En strängare attityd gentemot konkurrenspolitiken är också nödvändig för att man skall kunna garantera att den inre marknadens dynamik inte fuskas bort genom konkurrensbegränsande åtgärder från företagen eller statliga subventioner.
Ett tredje mål för handlingsplanen är att eliminera de återstående sektorsvisa hindren för en integration av marknaderna. Vi vill begränsa antagandet av nya lagar till ett absolut minimum inom ramen för en politik som syftar till att förenkla den befintliga lagstiftningen snarare än att skapa nya lagar. I visa speciella fall - jag tänker på finansiella tjänster och elektronisk handel - kan det emellertid visa sig nödvändigt med ny lagstiftning, liksom det är nödvändigt att fatta beslut om redan lagda förslag inom bioteknik och bolagsrätt, en sektor där kommissionen diskuterar hur man skall kunna anpassa ett förslag om en europeisk bolagsordning i ljuset av rekommendationerna från Davignongruppen, på initiativ av kommissionär Flynn och mig.
Slutligen den fjärde och mycket viktiga punkten, som jag gläder mig åt att kunna redogöra för i närvaro av kommissionär Flynn: handlingsplanen innehåller förslag som skall befästa den inre marknadens sociala dimension inom två huvudområden: skyddet av de anställdas rättigheter och utvecklingen av rörligheten inom den inre marknaden. Kommissionen är övertygad om att den industriella omstruktureringen, som även stöds av marknadsintegrationen, är nödvändig och positiv för unionen men vi är medvetna om att den kan leda till allvarliga sociala återverkningar. En fullständig respekt för gemenskapens regler om medbestämmande är en absolut förutsättning för att man skall kunna garantera ett politiskt stöd för den inre marknaden.
I handlingsplanen uppmanar kommissionen Europaparlamentet och rådet att komma överens om prioriterade åtgärder vid behandlingen av de förslag till lagstiftning som planen innehåller för att man skall kunna uppnå bästa möjliga resultat inom den begränsade tidsfrist - jag nämnde arton månader - som anges i dokumentet.
Låt mig å andra sidan försäkra er om att kommissionen inte nödvändigtvis tänker sig ett formellt interinstitutionellt avtal, utan snarare begär ett politiskt engagemang så att den föreslagna lagstiftningen behandlas med den yttersta skyndsamhet. Man bör med andra ord komma överens om en brådskande behandling i det här fallet, såväl vad gäller de förslag som diskuteras i parlamentet - bioteknik, avreglering av gasleveranser, öppenhet inom informationssamhället - som vad gäller de förslag som kommissionen kommer att presentera inom kort och som kommer att ingå i handlingsplanen.
Fru ordförande! Jag är mycket tacksam över den uppmärksamhet som Europaparlamentet har ägnat meddelandet " Inre marknadens följder och effektivitet" , och jag gratulerar ännu en gång Harrison till den goda kvaliteten på hans betänkande. Kommissionen förväntar sig ett konkret samarbete när det gäller att utarbeta handlingsplanen och i det sammanhanget skulle det vara glädjande om Europaparlamentet kunde ge en signal om att man instämmer i att den handlingsplan som jag har beskrivit i stora drag i kväll, verkligen är det bästa instrumentet för att nå de mål vi eftersträvar, ge en signal om att man instämmer i de angivna målen och att man tänker stödja den inriktning som vi har angivit för att omvandla dessa mål i konkreta åtgärder och att man är beredd - jag begär mycket av parlamentet, men jag vet att den inre marknaden är viktig för parlamentet - att göra de prioriteringar som krävs vid behandlingen av de lagförslag som handlingsplanen innehåller.

Billingham
Fru ordförande, jag skulle också vilja gratulera Lyndon Harrison för det mycket uttömmande och utforskande betänkandet, som söker komplettera den inre marknaden. Jag skulle vilja ta upp tre av de behandlade frågorna som är ytterst viktiga.
Den första rör små och medelstora företag, som han med rätta beskriver som ryggraden i den europeiska ekonomin. De hindras fortfarande av för mycket regleringar, byråkrati och bokstavligt talat hundratals lagar, vilket gör deras börda outhärdlig. Denna börda måste, som kommissionsledamoten sade, lättas och procedurer måste förenklas.
För det andra skulle jag vilja stödja kravet i Harrisons betänkande på att komplettera de transeuropeiska näten. Energi, transport och telekommunikationer är avgörande för att skapa en plattform för ekonomisk framgång i Europa. Framgång betyder arbeten och en dag som denna när tusentals arbetare demonstrerar utanför vårt parlament för sina rättmätiga krav på arbete, är detta ett positivt sätt att återupprätta balansen och uppfylla deras krav. Utöver det ger de transeuropeiska näten en god grund för allmänt stöd universal åt offentliga tjänster för alla våra medborgare i Europa, gör deras liv bättre och bygger en bättre framtid.
Slutligen är jag säker på att kommissionsledamot Monti inte kommer att bli förvånad över att jag stödjer Lyndon Harrisons förslag om arbetskraftens rörlighet och en gemensam europeisk sysselsättningspolitik. Medan jag talar har franska skidlärare och myndigheter förhindrat en enda engelsk skidlärare från att arbeta i de franska Alperna. Och detta trots de försäkringar som gjordes av kommissionsledamoten för sex månader sedan att det inte bara var olagligt utan också att han skulle beordra de franska skidlärarna att rätta sig därefter.
Detta betänkande går långt mot att skärpa lagstiftningsförfarandena inom EU och därför välkomnar jag det.

Peijs
Fru ordförande, all respekt för vår föredragande herr Harrison som har skrivit en utmärkt rapport om ett mycket viktigt ämne. Genomförandet av den inre marknaden har redan orsakat en revolution i EU-länderna. De något överspända förväntningarna i Cecchini-rapporterna har visserligen inte alltid infriats, och då tänker jag framför allt på de uppskattade miljontals extra arbetstillfällena, men investeringarna har ökat ordentligt. Inflationen har gått ner. Mellan 300000 och 900000 nya jobb har trots allt skapats. Ekonomierna i Europas länder har blivit starkt sammanflätade. Men det återstår ännu mycket. Om man tittar på de offentliga upphandlingarna så har Tyskland och Frankrike helt struntat i direktiven på detta område. Jag tycker detta är något som måste uppmärksammas. Inte heller när det till exempel gäller marknaden för finansiella tjänster och försäkringar kan man tala om någon inre europeisk marknad. Här återstår mycket att göra.
Många åtgärder har ännu inte genomförts av medlemsstaterna. För att ge en ny impuls åt fullbordandet av den inre marknaden kommer EU-kommissionen att i juni lägga fram en handlingsplan för EU-rådet i Amsterdam. Denna är absolut nödvändig. Medlemsstaterna genomför å ena sidan för sent och å andra sida tillfogar de så många regler att lagen till slut ser mera ut som en julgran än som en seriös lag. Också parlamentet hittar i ärlighetens namn också på sådant ibland. Harmoniseringsmålet har med tiden förlorats ur sikte och barriärerna finns kvar.
Sedan var det de små och medelstora företagen. Som också kommissionen konstaterar i sitt arbetsdokument med titeln " Återblick på den inre marknaden under 1996" har de små och medelstora företagen tjänat mindre på den inre marknaden än storföretagen. Med stöd av herr Harrisons resolution vill också min fraktion uttala sina bekymmer över detta. Fullbordandet av den inre marknaden måste innebära större fördelar för de små och medelstora företagen genom till exempel ökad export, och därvid kommer euron och alla betalningssystem som kommer att uppstå runt euron att bli till god hjälp.
Dessutom utgör kostnaderna för att uppfylla de nya administrativa, tekniska och skattemässiga lagarna kring den inre marknaden ett stort problem för de små och medelstora företagen. Jag får be kommissionären att lyssna uppmärksamt på de problem som de små och medelstora företagen har. För de små och medelstora företagen är en enkel och klar lagstiftning mera ändamålsenlig än en massa subventioner som är svåra att få beviljade.
Vad vill egentligen de små och medelstora företagen? De vill ha bättre verktyg för samråd i form av till exempel en ekonomisk dialog, en handelsdialog och en social dialog, kanske till och med en skattedialog, men framför allt samråd med den små och medelstora företagen. De vill ha bättre kollektiva utvecklings- och forskningsprogram för de små och medelstora företagen och att programmen skall bli mer lättillgängliga.
Den tredje punkten. Minskning av de finansiella kostnaderna för att verka över gränserna och av kostnaderna för internationella banktransaktioner. Detta direktiv skall lanseras samtidigt med euron. Jag tror inte att vi kommer att få några mer problem med detta. Jag hoppas att handlingsplanen fungerar. Den inre marknaden är ett av de viktigaste framsteg som EU gjort och utan den nya impulsen skulle vi med de nya inträdena ha att vänta en urvattning av den inre europeiska hemmamarknaden.
Strikt handläggning och disciplin från medlemsstaternas sida är nödvändig för att vi skall kunna hantera den inre marknaden.

Boogerd-Quaak
Fru ordförande, också jag vill tacka herr Harrison för hans rapport och särskilt för att vissa ändringsförslag blivit införda. Jag skulle vilja be herr Monti och eventuellt också herr Flynn, som ju också är närvarande här, att ägna extra uppmärksamhet åt två aspekter på den inre marknaden. Det gäller dels skatteaspekterna inom den inre marknaden och dels den försäkringssida av den inre marknaden som fru Peijs redan berört. Om vi bland annat också tittar i fru Bergers rapport och ser att pensionsfonderna inte kan verka i vissa medlemsstater och alltså inte erbjuda sina tjänster där och inte heller investera, förstår vi att den här sidan av den inre marknaden har gått snett.
Samma sak gäller för vissa erbjudanden från banksektorn. Jag kan nämna exempel, till exempel i tjänsteutbytet mellan mitt eget land, Nederländerna, och Belgien, där en bank vill erbjuda en tjänst i form av ett hypotekslån för en bostad i Belgien och hypoteket sedan inte får dras av vid deklarationen. Jag vet visserligen att detta faller under Bachman-domen, men det är vi inte mycket hjälpta av.
Jag vill alltså rikta en enträgen uppmaning till båda kommissionärerna att särskilt uppmärksamma bland annat dessa aspekter av den inre marknaden som berör medborgarna, när de vill utnyttja tjänster som tillhandahålls i ett land och sedan vill hantera tjänsten skattemässigt eller på annat sätt i ett annat land. Detta behandlas i Berger-betänkandet och står även i ändringsförslag 12.
Till sist vill jag också fästa uppmärksamheten på statuten om företag. Jag hoppas att kommissionen lyckas att i juni i Amsterdam åstadkomma att statuten om företagen nu verkligen blir avklarad.

Porto
Fru ordförande! Kommissionen skall gratuleras, genom ledamot Monti och vår kollega Harrison, för de betänkanden som presenteras och som åstadkommit en lämplig utvärdering av den erfarenhet som erhållits genom införandet av den gemensamma marknaden.
Det råder inga tvivel om den positiva roll som 80-talets åtgärdspaket haft, först med Vitboken från 1985 och sedan med fastställandet av ett datum för det förenklade lagstiftningsförfarandet genom Enhetsakten. Det handlar om den otvivelaktigt positiva utveckling som skett, vilken är utöver vad som förutsågs i Cecchini-rapporten, vars prognoser dock var överdrivet optimistiska, men för vilka man faktiskt inte kunde förutse Berlinmurens fall och tillbakagången som skedde under början av 90-talet.
Enligt de siffror som nu tagits fram och som preciserats med utgångspunkt från flera olika modeller, är det dock hur som helst positivt att den gemensamma marknad 1993 kunde få till stånd en ökning på mellan trehundra- till niohundratusen arbetstillfällen och 1, 1 till 1, 5 % ökning av Europas BNP, liksom att den bidragit till en sänkning av inflationen på 1, 1-1, 5 %.
Vi kan dessutom inte begränsa oss till att observera dessa siffror utan att veta om vi, med de svårigheter som uppkommit, skulle ha klarat oss bättre utan dessa åtgärdspaket, och även om det verkar säkert att svaret är negativt skulle de nuvarande problemen säkert varit värre, t.ex. arbetslösheten, som till grunden orsakats av den tekniska utveckling som vi måste ha för att inte orsaka obotlig skada för den framtida utvecklingen.
Även om vi haft en så positiv utveckling räcker det ändå inte med att nu komplettera det som ännu inte gjorts eller göra vissa små förbättringar. I samband med införandet av euron är det viktigt att det åter finns ett globalt och ambitiöst initiativ, med en knippe samstämmiga förslag till åtgärder som, förutom att de innebär omedelbara mål som skall uppnås, också skall vara mobiliserande för entusiasm och engagemang på europeisk nivå.
Bara på det sättet är det möjligt att ge sig i kast med de utmaningar som finns i samband med skapandet av nya fasta arbeten inom konkurrenskraftiga sektorer på världsnivå. Det är min önskan med detta lilla inlägg.

Monti
Fru ordförande! Låt mig tacka för de bidrag som denna diskussion har lämnat till färdigställandet av kommissionens handlingsplan. Utan att gå igenom samtliga inlägg vill jag speciellt peka på den vikt som har fästs vid de små och medelstora företagen, vilket är en central punkt i handlingsplanen, framför allt vad gäller förenklingen av lagstiftningen, och den uppmärksamhet som alla har ägnat åt respekten för den inre marknadens regler, dvs. problemet med enforcement med hjälp av instrument som gör kontrollen av att den inre marknadens regler verkligen efterlevs effektivare och snabbare.
Jag tänker inte beröra andra punkter, även om de är väl så viktiga - från en europeisk bolagsordning till finansiella tjänster - och jag avslutar med ett påpekande: i ett ögonblick när uppmärksamheten är så starkt inriktad på den gemensamma valutan, på tidsplanen för den gemensamma valutan, så får vi inte glömma att den ekonomiska och monetära unionen visserligen innebär en gemensam valuta men även en ekonomisk union och att, för att få till stånd utveckling och sysselsättning i den europeiska ekonomin är en fullständig ekonomisk union lika viktig som den monetära union som blir ett komplement till den ekonomiska unionen. Den inre marknaden är den centrala pelaren i den ekonomiska unionen och därför måste alla de ansträngningar som vi gör gemensamt för att fullständigt förverkliga den gemensamma marknaden enligt mitt förmenande ses mot den bakgrunden, vilket innebär ett verkligt stöd för tillväxt och sysselsättning i Europa.

Ordföranden
Jag tackar kommissionären så mycket.
Jag förklarar debatten för avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl 11.00.

Icke-konventionell medicin
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande (A4-0075/97) av Lannoye för utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentskydd om den ickekonventionella medicinens juridiska status.

Lannoye
Fru ordförande, utan risk för att missta sig tror jag att man kan slå fast att harmoniseringen av de nationella lagstiftningarna rörande medicinska yrken och läkemedel praktiskt taget är en fullbordad process i Europeiska unionen.
När det gäller icke-konventionell medicin, det vill säga terapeutiska metoder som inte är erkända av läkarsamfundet, är man långt ifrån där. Skillnaden i rättsliga förfaranden inom Europeiska unionen är faktiskt ganska anmärkningsvärd. Vi lever därför med ett motsägelsefullt system. Min uppfattning är att vi så snart som möjligt måste få slut på den situationen.
När jag säger skillnad i lagstiftningar, kan jag ge några exempel. I Tyskland t.ex. är de homeopatiska och antroposofiska medicinerna upptagna i läkemedelsförteckningen. I Förenade kungariket är osteopat- och kiropraktoryrkena erkända, lagliga yrken som är väl etablerade, och detsamma gäller för kiropraktorerna i de skandinaviska länderna, Sverige, Danmark och Finland.
Det är några tydliga exempel, då alla dessa yrken är illegala i andra europeiska länder. Utövandet av dessa terapeutiska metoder accepteras ibland, men kan likaså dras inför domstol, om det inte är helt förbjudet.
Jag tror alltså att det är tid för att, som jag sade, få slut på de motsägelsefulla förhållandena och att bemöta en allt större efterfrågan från patienterna. Man kan faktiskt inte förneka det uppenbara: fler och fler europeiska medborgare vänder sig till dessa s.k. icke-konventionella terapier. Siffrorna från undersökningar som har genomförts av Europeiska kommissionen är talande, eftersom upp till 50 % av de utfrågade har vänt sig till de här terapierna.
Vilken är innebörden i det betänkande som utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentskydd föreslår er? Det är just att engagera sig för ett erkännande av dessa icke-konventionella terapier, naturligtvis genom att stödja sig på den kunskap vi redan har (särskilt den kunskap vi får från de länder där detta erkännande redan är ett faktum), på nödvändiga studier som skall bevisa effektiviteten i de terapier som skall legaliseras, på kravet på en högre utbildning för utövarna - det handlar inte om att slumpa bort examensbevis och erkännande - och slutligen med stöd av en organiserad dialog mellan de som innehar allopatisk medicin och de som innehar icke-konventionell medicin, en dialog som kan leda till ett samförstånd som får de båda metoderna att komplettera varandra.
Detta är det väsentliga i betänkandets andemening och innehåll som föreslås av miljöutskottet och som, hoppas jag, majoriteten i parlamentet kommer att stödja imorgon.
Jag skulle vilja dra nytta av min återstående tid för att motbevisa vissa påståenden som jag anser skadliga. Det handlar faktiskt inte om att öppna dörren för charlataner, att erkänna vad som helst, att föra in oreda i fråga om ansvaret för hälsa, i motsats till vad vissa påstår. Tvärtom, jag tror att det enda sättet att skydda de seriösa utövarna mot charlataner och att skydda patienterna, det är att anta en lämplig lagstiftning. Att skyla sitt ansikte inför verkligheten, nämligen att många använder sig av icke-konventionell medicin, är inte en ansvarsfull politisk hållning. Det är en konservativ hållning som, i alla händelser, förr eller senare kommer att falla ihop som ett korthus inför fakta.
Jag skulle för övrigt vilja dra nytta av tiden för att här citera den indiska regeringens hälsominister, i ett kort utdrag av ett tal han nyligen höll vid WHO: s femte session som han var ordförande för: " Vi måste också erkänna de traditionella systemens plats som många länder med all rätt är stolta över. Vi bör inte försumma dessa system i vår nit att endast skriva under på dagens vetenskap och teknologi" . Han nämner Indien som på egen hand har bidragit till att skapa tre medicinska system som ger en möjlighet till vetenskaplig kunskap och en mycket rik litteratur som har möjliggjort ett effektivt svar på vissa sjukdomar. Han gör inte anspråk på att finna ett svar på alla sjukdomar, men på vissa sjukdomar.
Han fortsätter: " För att bemöta den moderna världens krav har dessa tillvägagångssätt fått en rättslig ram och en organiserad struktur i Indien. Man har tagit itu med en standardisering, väl utformade utbildningar existerar för att leda fram till ett register för utövare. Det kan vara intressant att organisera en internationell konferens på temat om traditionella medicinska system så att deras möjligheter uppmärksammas, att göra sig av med missförstånd och att besluta om positiva rekommendationer, så att de i stor utsträckning kan antas."
Det är vad den indiske hälsoministern säger. Mitt förslag är att man låter sig inspireras av det talet, inte bara för traditionell medicin men också för mer moderna tillvägagångssätt som också har en plats och som, anser jag, borde ha hemortsrätt. Europaparlamentet är säkerligen den mest lämpliga platsen för att utlösa den mekanismen.

Alber
Fru ordförande, bästa kollegor! Rättsutskottets uppgift var att kontrollera, huruvida Europeiska unionen och gemenskapen överhuvudtaget besitter kompetens att reglera frågor kring alternativ medicin. Vi har sagt ja till detta. Det är riktigt, att hälsoskydd, hälsopolitik etc nämns i en mängd bestämmelser i fördraget, t ex i artiklarna 3 O och S, 36, 56, 100 A 3, 129 osv. Riktigt är också, att gemenskapsrättsakter inte avses i alla dessa bestämmelser.
Emellertid går det att av detta frekventa omnämnande av hälsoskydd dra den slutsatsen, att hälsoskydd också måste utgöra en väsentlig beståndsdel i den europeiska politiken. Den gränsöverskridande dimensionen härrör naturligtvis i synnerhet från frågan om bosättning och frihet att utöva verksamhet, även för ickekonventionella läkare, liksom också från rörligheten för varor - motsvarande läkemedel - och självfallet också rörligheten för tjänster - patienterna beger sig till läkaren, d v s ett fritt, gränsöverskridande val.
Vi anser, att i synnerhet artiklarna 54, 63 och 100 A passar in som juridiska principer. Visserligen är det riktigt, att i specialfallet i artikel 57, stycket 3, bara " läkarliknande yrken" , en systematisk sammanfattning, kan gälla som lämplig juridisk princip, eftersom denna formulering är så allmänt hållen, att den inte enbart avser och begränsas till läkare ur den klassiska skolan utan naturligtvis också kan omfatta icke-konventionell medicin. Men nu står i denna artikel 57 i andra stycket om harmoniseringskompetens. Här skulle kunna sägas: det finns ju ännu ingen nationell rättspraxis resp lagstiftning, d v s endast i vissa länder, och därför går det inte alls att harmonisera, eftersom det ännu inte finns någonting. Trots detta anser vi, att här finns en kompetens, eftersom det föreligger risk för, att en rättsosäkerhet uppstår till följd av de olika nationella bestämmelserna och inte heller den nationella suveräniteten eller subsidiariteten, som vi idag kallar denna princip, strider mot detta.
En andra punkt: rättsutskottet är av den åsikten, att vi inte ska komma med olika riktlinjer för enskilda alternativa mediciner, eftersom en fråga är mycket omtvistad: vad är alternativ medicin? Detta kan utvecklas till skolmedicin men också glida iväg till magi eller mani eller esoterik. Under alla förhållanden är det mycket viktigare, att komma med en principriktlinje och därför vill vi inte ha någon abstrakt definition och inte heller sju olika riktlinjer.
Personligen måste jag också säga: för mig finns den viktigaste alternativmedicinen överhuvudtaget inte med, nämligen rött och vitt vin!
Vi tycker att det är viktigare, att komma med en principiell riktlinje, som omfattar allmänna punkter och gäller för allt. Den viktigaste principen måste vara ett mycket gott patientskydd. Fru ordförande, klockan kanske går fel. Jag har ännu inte pratat i tre och en halv minut!
(Skratt, applåder) Den viktigaste principen är patientskydd och därför föreslår rättsutskottet, att vi måste ta fram mycket hårda kriterier för utbildning av dessa alternativläkare. Det måste inte ovillkorligen röra sig om en läkare, som kan uppvisa ett motsvarande utbildningsbevis men under alla förhållanden måste det säkerställas, att hon/han känner till motsvarande allmänmedicinska grundbegrepp och naturligtvis ska sedan de enskilda organisationerna vara med och bestämma vad som ska gälla som utbildningskriterier.
Ett exempel är den tyska naturläkarlagen. På denna nivå bör vi också reglera alternativ medicin. Till detta kommer motsvarande upplysningsskyldigheter och ansvarsförsäkringar. Problemet är något större än vad som går att förklara på två minuter och eftersom ju ingen kommer att hålla några längre tal härefter, tror jag att jag kan dra över tiden motsvarande. Kort sagt, har rättsutskottet kommit till resultatet att gemenskapen har befogenhet att reglera dessa frågor och därför ska vi i patienternas intresse och för dem, som söker bot, också genomföra denna reglering.

Ordföranden
Jag har noterat, att man gärna lyssnar till dig, Alber, men jag har sagt, vilket du tidigare inte uppfattat, att vi har en ovanligt lång föredragningslista denna kväll och om vi vill vara klara med vårt möte till midnatt går detta bara, förutsatt att tiden innehålls. Detta betyder, att jag redan nu måste insistera på, att efterföljande talare håller sig inom tiden.

Roth-Behrendt
Fru ordförande! Jag ska försöka hålla mig till tiden, eftersom nu plötsligt den klocka går rätt, som tidigare gick fel för Alber, för vilket jag måste tillstå att jag inte är otacksam. I och med det som Alber sagt för rättsutskottets räkning har nämligen redan en del av det avverkats, som jag skulle vilja nämna och det är således överflödigt att tala om kraven på bosättningsfrihet och frågor kring den inre marknaden.
Låt mig därför säga något om andra områden: inom Europeiska unionen har vi ett stort mått av tolerans i det inbördes umgänget och jag hoppas att det lyckas oss att ha det också i diskussionen kring denna punkt på föredragningslistan. Vi pratar här inte om lagstiftning utan vi pratar om ett betänkande på initiativ av Europaparlamentet med vilket vi försöker få kommissionen att inse nödvändigheten av en lagstiftning. Men när jag betraktar det religionskrig, som under de senaste månaderna förts av läkarnas intresseorganisationer, då är jag inte helt säker på vad det handlar om här.
För oss gäller det dock, vilket Alber tacksamt nog redan beskrivit, att dels framställa, säkerställa och garantera principerna för den inre marknaden - och här gäller det bosättningsfrihet - och dessutom att åstadkomma en hög grad av patientskydd. Jag vet inte vem som har rätt, eller som tror sig ha rätt, att frånta människor friheten att välja behandling. Läkare ger jag inte denna rätt. Jag tillåter inte att läkare med sin utbildning bestämmer vad som är bäst för patienterna. Det finns i de olika medlemsstaterna olika situationer, d v s i vissa länder finns kiropraktorer, vissa massageformer, naturläkare, akupunktur o s v och jag förväntar mig, att detta görs tillgängligt också för andra medlemsstater och andra patienter, om de önskar denna tillgänglighet. I min grupp och jag hoppas och tror, att det är så också bland mina kollegor inom andra grupper, har vi mycket stort förtroende för myndiga medborgares i Europeiska unionen rätt att fritt välja och fritt besluta. Detta innebär, att jag tror att de själva i viss mån kan besluta vad de vill ha. Av denna anledning är en hög och viktig målsättning, att vi kräver, att dessa människor, som utför terapi på patienter, vet vad de gör, d v s att de har motsvarande utbildning.
Det kräver Lannoye och miljöutskottet i sitt betänkande. Vi kräver, att alla de människor, som utövar någon form av läkekonst - oavsett vilken - har en motsvarande utbildning och också vet sina begränsningar och när de måste säga: nu måste en skolmedicinare, en kirurg, en invärtesläkare ta över något, som jag inte längre klarar av. För detta måste de ha en motsvarande utbildning, för detta måste de vara kvalificerade och denna kompetens måste vara reglerad över hela Europa, ty jag förväntar mig, att patienternas säkerhet är säkerställd på samma sätt i Storbritannien, på Irland, i Danmark och i Spanien.
När det är så, när utbildningsbevisen och studievägarna är reglerade, då är patienterna inom Europeiska unionen skyddade och patienterna har möjlighet, att själva besluta vem de litar på och vem som ska behandla dem. Detta är till detta vi uppmanar kommissionen. Vi uppmanar den att agera och framlägga en motsvarande lagstiftning.

Liese
Fru ordförande, mina damer och herrar! Under de senaste veckornas och månadernas debatt har vi fått ta del av en stor mängd extrema åsikter och i kväll kommer vi åter att få uppleva, att de extrema åsikterna bryter sig mot varandra. Jag skulle därför som inledning på mitt anförande vilja anslå en något försonligare ton. Jag är själv s k skolmedicinare. Jag har åtnjutit en medicinsk utbildning och arbetar också alltjämt, i den mån min tid tillåter, inom den konventionella medicinens område. Jag tror, att det råder samstämmighet om att - vilket också många kollegor säger - det gjorts enorma framsteg inom den konventionella medicinen under de senaste decennierna och att den s k konventionella medicinen hjälper många människor.
Å andra sidan måste vi emellertid inse, vilket jag också vet av praktisk erfarenhet, att många människor inte finner vad de söker hos den konventionella läkekonsten. I synnerhet i samband med kroniska sjukdomstillstånd eller vid hälsorubbningar tar många människor mycket ofta s k icke-konventionella medicinmetoder i anspråk. Detta har naturligtvis sina orsaker. Jag är, liksom många kollegor, av den uppfattningen, att metoderna till största delen inte har någon som helst verkan utöver placeboeffekten. Trots detta tas de i anspråk av folk.
Jag tror, att detta framför allt beror på, att naturläkare och andra, som använder sig av icke-konventionell medicin, lyssnar på folk. Därigenom fyller de en funktion, som uppenbarligen ingen annars längre fyller i samhället. Detta kan inte enbart belastas läkarna ty p g a avräkningssystemet, p g a kostnaderna har läkarna inte alltid möjlighet att ta sig så mycket tid med patienterna som kanske skulle behövas. Det är också en fråga om vårt samhälle totalt sett. Sönderfallet av familjebanden, inom vissa sektorer kanske också det större avståndet till kyrkan, leder till att traditionella strukturer, som sörjt för att man alltid haft någon som lyssnat, bortfaller.
I vissa länder inom den europeiska unionen finns det naturläkare och liknande, i andra länder finns de inte. Kanske har det faktum, att det t ex i Italien inte finns denna form av naturläkare med det faktum att göra, att där alltjämt andra mekanismer fångar upp dessa saker. Jag vet det inte och det är också mycket svårt för oss, att i kväll bedöma detta. Jag vill bara ge er något att tänka på. Vi bör inom den konventionella medicinen inte alltid bara föreställa oss, att allt kunde vara perfekt, utan vi måste också begrunda orsakerna.
Min grupp har emellertid allvarliga problem med betänkandet av Lannoye i dess föreliggande form. Jag har länge försökt, att på något sätt sammanlänka de olika ståndpunkter, som råder inom parlamentet. Jag tror, att det emellertid finns ett kärnproblem, som vi inte kan kringgå med aldrig så bra kompromissförslag. Lannoyes betänkande vill å ena sidan ha största möjliga valfrihet för patienter och terapeuter. Å andra sidan vill det också ha största möjliga säkerhet och här finns ett problem. För vissa metoder har det efterhand visat sig, att de har styrkta effekter, vilka också kan kontrolleras vetenskapligt. Jag förordar mycket varmt, att vi främjar dessa metoder kraftigare och att också läkare använder sig av dessa i större utsträckning. Å andra sidan finns det metoder, vilka i sig avvisar en principiell vetenskaplig kontroll. Den som använder sig av den, tror att metoden hjälper och är till och med övertygad om detta. Tredje man kan emellertid inte kontrollera detta på grundval av vetenskapliga kriterier. Frågan är hur man i en sådan situation kan bestämma gränsen mellan bruk och missbruk? Hur ska man egentligen kunna föra en skadeståndsprocess, om det inte är möjligt att utföra en objektiv kontroll?
Jag anser, att här måste vi än en gång tänka igenom det hela grundligt, också därför att naturläkare i Tyskland och i andra länder delvis säger: det skulle kunna vara farligt, om Europa fastställer mycket stränga kriterier, eftersom det skulle kunna leda till, att vi inte längre kan praktisera i vårt land på det sätt som vi gjort hittills. Vi får också kritiska skrivelser från användare av icke-konventionell medicin, som säger: håll hellre fingrarna borta! Subsidiaritetsfrågan måste också i detta avseende tas upp en gång för alla.
Därför tror jag, att alla dessa skäl borde få oss, att inte acceptera Lannoyes betänkande i dess nuvarande form. Detta är inget nej till den s k mjuka medicinen men det är dock ett nej till det hittills otillräckliga försöket att åstadkomma en harmonisering på det europeiska planet.

Cabrol
Fru ordförande, ärade kolleger, låt oss inte missta oss. Föredraganden tar om sin gamla refräng, men med nya ord. Efter att under flera år ha pratat om parallell medicin, kompletterande teknik och alternativa terapier diskuterar han nu icke-konventionell medicin med oss, och därigenom hoppas han få oss att glömma att det bakom det ordet gömmer sig esoteriska begrepp, shiatsu och sikh bland andra. Vaga begrepp, svävande, okontrollerbara.
Faktum är att föredraganden helt enkelt begär att ett direktiv erkänner dessa så kallade mediciner och de som utövar dem. Men med vilka garantier? Betänkandet förblir vagt på den punkten. Med ett examensbevis? En universitetsexamen? Nej. Ett examensbevis som utfärdas av utövarna själva " efter en självreglering inom yrkeskåren" . Dessa utövare skulle alltså uppträda som jury, medan de både är domare och part i målet. Skulle ni anförtro er hälsa till sådana utövare? Skulle ni, som jämförelse, sätta er i ett flygplan som styrs av en icke-konventionell pilot?
Föredraganden vill övertyga oss genom att framhålla att vissa av dessa utövare åtnjuter en form av legalt erkännande i vissa medlemsstater. Skulle han vilja att vi anpassade oss efter de mest slapphänta staterna, när det gäller ett sådant seriöst område? För övrigt tvekar han inte att ge vissa artiklar i fördraget en felaktig innebörd, särskilt artikel 57.3. Ändringsförslag 10 begär att dessa icke-konventionella tillämpningar utvärderas. Men av vem? Av en seriös och auktoriserad vetenskaplig kommitté? Inte alls. Av en sammansatt kommission där utövare av både konventionell och icke-konventionell medicin ingår. Man tror att man drömmer. Man skulle kunna tro att man befann sig mitt i en religiös eller facklig diskussion.
Men detta ändringsförslag går längre. För att förenkla det förespråkar han i följande stycke helt enkelt kommissioner där bara behöriga utövare av icke-konventionell teknik ingår. Utövare som har gjorts behöriga av vem? Naturligtvis, i ändringsförslag 11 sägs det att man omedelbart måste upphöra med att förfölja dessa " respektabla utövare" . Här ser man hur öronen spetsas i de påtryckningsgrupper som stöder det här projektet. Nu är betänkandet i full gång och begär självklart att läkemedelsförteckningen, förteckningen över godkända mediciner, skall reformeras och, varför inte, som i ändringsförslag 15, att läkemedel och utövare ersätts av socialförsäkringen.
En märkvärdig paradox uppstår då parlamentet ständigt kräver mer säkerhet i fråga om konsumentskydd, samtidigt som man skall anförtro dessa konsumenters hälsa - våra medmänniskors, våra barns hälsa - till personer utan examensbevis eller med skenbara examensbevis, och som använder obeprövade läkemedel, allting på skattebetalarnas bekostnad. Nej, detta är lite väl magstarkt! Jag är säker på att ni, kära kolleger, kommer att avslå ett betänkande som skulle misskreditera oss hos den allmänna opinionen.
Till sist, herr föredragande, sluta upp med att överhopa oss med dessa skrivelser som tillverkas på löpande band och som undertecknas på samma oläsliga sätt. Det förtjänar varken ni eller vi. Tror ni inte att de här pengarna skulle komma till större nytta om de användes för ett verkligt hälsoarbete?

Kestelijn-Sierens
Fru ordförande, herr kommissionär, ärade kollegor, den icke-konventionella läkekonsten i alla sina former och discipliner är en realitet som vi måste ta hänsyn till. Som rapportören nyss sade har vissa medlemsländer redan erkänt en del former, men de förekommer också i medlemsländer där ännu ingen av dessa discipliner erkänns. Om vi idag skulle rösta mot rapporten innebär det inte att den icke-konventionella läkekonsten i morgon inte längre skulle förekomma. Tvärtom skulle vi därigenom ge fritt fram för okvalificerade utövare. Att förneka denna realitet är enligt vår mening ett felaktigt tillvägagångssätt och erbjuder ingen lösning på det illegala utövandet av icke-konventionell läkekonst.
I patienternas, läkarnas och den icke-konventionella läkekonstens utövares intresse uppmanar vi därför kommissionen att genomföra en grundlig undersökning som kan ge oss svar på följande frågor: Är vederbörande disciplin säker och effektiv? Vilket är dess tillämpningsområde? Vad kan man behandla med den och vad kan inte behandlas? Är det en kompletterande disciplin som har sin plats bredvid den klassiska läkekonsten eller vill den helt ersätta denna? Och till sist, i vilka medlemsländer är vederbörande disciplin redan erkänd? Vilka villkor gäller i de olika medlemsstaterna? Och vilken utbildning finns att tillgå?
Så länge kommissionen inte har genomfört en sådan studie kan det enligt vår mening inte bli tal om någon samordnad lagstiftning eller om legalisering på europanivå.
Vidare anser vår fraktion att problemet om ersättning från socialförsäkringen skall utgå eller ej är en helt subsidiär fråga. Vi motsätter oss ändringsförslag 15 som föredraganden inlämnat.
Den liberala fraktionen hoppas att en majoritet kommer att ställa sig bakom denna rapport, som är en acceptabel kompromiss, och i synnerhet godkänner den första delen av sammanfattning 2 i rapporten. Detta är helt grundläggande för oss. Om detta inte sker ser vi oss nödsakade att rösta emot rapporten som sådan, vilket vore att beklaga.

Ahern
Fru ordförande, jag reser mig för att välkomna detta betänkande, som försöker skapa någon slags harmoni i denna snarast kaotiska symfoni. Det allmänna accepterandet av alternativ medicin är ett faktum, men hur det regleras inom Europeiska unionen är inte lika självklart. Föredraganden har gjort ett storartat försök att åstadkomma konsensus utifrån ett stort antal kulturella erfarenheter.
För den engelsktalande världen skulle jag våga säga att accepterandet av ickekonventionella mediciner är en grundläggande del av vår kultur och utgår från tre olika spår. Ett, den del av den europeiska traditionella medicinen som uteslöts som västallopatisk medicin utvecklad under 1800-talet utifrån apotekares och kirurgers verksamhet - och jag talar särskilt om manipulativ medicin och medicinalväxter och även om homeopati.
Två, den traditionella medicinen i icke-europeiska länder som överväldigades av kraften i det västerländska tankesättet, också under 1800-talet. Tre, det faktum att kvinnor försvann som primära hälsovårdare, när medicinen blev institutionaliserad på 1800-talet och tidigt 1900-tal.
På dessa tre spår talar vi om att innefatta det som uteslöts, vilket är en viktig del av den europeiska demokratin. Så vi pratar inte bara om att lyssna och bry sig om, utan om verkliga metoder. Många av dessa discipliner är mycket djupa och har sina egna praktiska traditioner som är mycket effektiva.
Låt oss vara kloka och anta detta förståndiga förslag, annars riskerar vi stora motsättningar och till och med missämja inom unionen. I vilket fall som helst kommer Förenade kungariket och Irland att förbli centra för den icke-konventionella medicinen. Vi har traditionen av reglering via yrkesorgan, inte den typ av rättsliga grund som är vanlig i andra stater i unionen. Detta är helt problemfritt på många områden av det kulturella livet i dessa länder. Finanssektorn är ett belysande exempel.
Jag vill be kommissionsledamoten att ta hänsyn till de ändringsförslag som jag har lagt fram för De Gröna, vilka prioriterar de delar av icke-konventionell medicin som redan nu åtnjuter någon form av erkännande och organisation på europeisk nivå. Jag hoppas att vi kan anta detta utmärkta betänkande.

Blokland
Fru ordförande, de icke-konventionella läkarna har gjort ett bra arbete, för nu finns en ny rapport på parlamentets föredragningslista som vill förbättra de icke-konventionella behandlingsmetodernas status.
Vad rör nu detta sig om?
För blotta ögat verkar erkännandet av den icke-konventionella behandlingsmetoderna att röra sig om en intressekonflikt. Den gängse medicinska vetenskapen har i allmänhet inte mycket till övers för de icke-konventionella behandlingsmetoderna. Man betraktar dem inte bara som konkurrerande utan kallar dem ibland till och med farliga eller ovederhäftiga. Bakom denna konflikt ligger enligt min mening en fundamental meningsskiljaktighet rörande den syn som man har på människorna och på vad sjukdom egentligen är.
Det utkast till resolution som nu ligger framför oss försöker slå en bro mellan de " objektiva vetenskapsmännen" och de icke-konventionella läkarna, och det verkar man ha lyckats ordentligt med. Med rätta inskärps i de två första styckena behovet av en grundlig undersökning av behandlingsmetodernas säkerhet och effektivitet. Därmed för man bort diskussionen från den emotionella sfären.
Vad jag därvid dock inte gillar är att man nu åberopar EU-rätten för att fälla utslag i en tvist som primärt förs på nationell nivå, nämligen motsättningen mellan skyddet av patienten mot kvacksalveri och patientens fria val.
Artikel 57, tredje stycket, i fördraget tolkas alldeles för vitt när man också vill föra in icke-konventionella behandlingsmetoder bland de paramedicinska yrkena. Detta var uppenbarligen inte artikelns syfte, vilket också både EU-kommissionen och EU-rådets ordförandeskap har förklarat. Det kanske går att bekräfta än en gång. Artikeln i fråga lägger nämligen tonvikten just vid samordningen av de förutsättningar under vilka vissa paramedicinska yrken får utövas inom medlemsstaterna.
Jag skulle därför tycka bättre om att med hänvisning till subsidiariteten få denna fråga reglerad på medlemsstatsnivå.
Bara den fria etableringsrätten bör behandlas på europanivå. Det ekonomiska får här inte dominera över det medicinskt-etiska. Detta pris får de icke-konventionella läkarna finna sig i att betala: de måste hålla sig till de regler som gäller i etableringslandet. Regler som tillkommit på demokratisk väg. Det är faktiskt inte heller så dumt, eftersom framgångsrika undersökningar av icke-konventionella behandlingsmetoder kan leda till att den konventionella läkekonsten berikas med beprövade, säkra och effektiva behandlingsmetoder.
Att tvinga fram mer frihet via europeiska regleringar tycker jag inte är någon tillåtlig väg att gå.

Féret
Fru ordförande, jag skulle först vilja välkomna föredragandens insats inom ett såpass specialiserat område. Lannoye har alltid gjort intryck på mig med sin enorma kunskap i ekologi. Men läkekonsten är en helt annan vetenskap och jag är bedrövad över att tvingas konstatera att Paul Lannoye har fått dålig rådgivning, dålig ledning och dålig information för framställningen av betänkandena om ickekonventionell medicin.
Alla utövare av konsten att bota, och jag är en av dem, erkänner det onödiga, ja t.o.m. det farliga i att alltför ofta ta till tekniska hjälpmedel för att göra en bra diagnos. Kemoterapin utgör likaså en del av den terapeutiska arsenal som skall användas med urskiljning och försiktighet. Jag har också alltid varit anhängare av upplärning i och en kompletterande användning av medicinsk teknik som inte är så påträngande - när den utövas på ett riktigt sätt, såsom homeopati, naturmedicin, akupunktur och mesoterapi, som tyvärr glömdes bort i det här betänkandet.
Men vilken terapeutisk metod man än väljer så är det en självklarhet att läkekonsten endast kan praktiseras av läkare som har fått en fullständig utbildning vid våra europeiska fakulteter som är de bästa i världen, vilket inte kan bestridas. De sällsynta misstag eller övergrepp som har begåtts av några läkare kan inte berättiga att man lämnar konsten att bota i händerna på hälsoprofeter, vars verksamhet snarare påminner om häxkonst än om läkarvetenskap.
När ett flygplan störtar till följd av ett misstag av piloten, är det ingen som kommer på tanken att utbilda icke-konventionella piloter. Jag envisas alltså med att alla mina kolleger som inte är läkare skall inse den oavvisliga nödvändigheten av att integrera undervisning i mjuk, alternativ eller icke-konventionell medicin i universitetsstudierna för alla läkare. Den okränkbara principen primum non nocere kan inte endast förbehållas allopatin utan skall tillämpas för konsten att bota i alla dess former.
Jag anser att det är min skyldighet att inte rösta för betänkandet, samtidigt vill jag framföra mitt mycket uppriktiga beklagande till föredraganden.

Needle
Fru ordförande, ofta uppmanas ledamöter i detta parlament av medborgarna att lägga fram fördelarna och nackdelarna med Europeiska unionen. Mycket ofta förklarar vi för dem med begrepp som rättigheter och skyldigheter, friheterna och rättigheterna på den inre marknaden och det sociala och juridiska ansvar som är avgörande för dess rättvisa genomförande.
Debatten om icke-konventionella mediciner, som otvivelaktligen är kontroversiell, utkristalliserar den bredare debatten. Våra medborgare kräver rättigheter. Konsumenter visar tydligt sitt behov av icke-konventionella medicinska produkter och behandlingar. Studier, t.ex. av UK Consumers' Association, visar att en av fyra nu väljer att gå till ickekonventionella praktiker. Dessa försöker i sin tur att få rätten till fri rörlighet inskriven i fördraget. Ändå är det så att helt respektabla osteopater och kiropraktorer, till exempel, som har laglig rätt att utöva sitt yrke i vissa stater, t.ex. min egen, riskerar svåra straff i andra, för att inte prata om att de inte får någon uppmuntran.
Så krav på förändring kommer från både patienter och potentiella helare. Men för potentiella lagstiftare finns ett ansvar. Risken med överdrivna mirakelkurer, en sänkt standard och otillräcklig reglering är uppenbar, även om internationella organ som är starka, till exempel inom homeopati, har arbetat mycket hårt för att höja medvetandet och standarden.
Det är därför herr Lannoyes envishet med att ta fram detta initiativ i parlamentet i dag förtjänar att applåderas och bör stödjas i omröstningen i morgon, som min fina kollega fru Roth-Behrendt har uppmanat oss till i kväll. Det kanske inte är perfekt, för vi har fått höra ledamöter argumentera både för och emot i kväll, men det representerar ett steg i rätt riktning mot bättre tillgång och större valmöjligheter för patienter, avlägsnande av hinder för ansvarsfulla och noga reglerade praktiker, erkända normer för utbildning och kvalifikation och möjligheten till en förnuftig integrering i framtida konventionella hälsovårdssystem när då blir lämpligt.
Detta har välkomnats allt eftersom av British Medical Association sedan 1993, och samtidigt som vi måste arbeta med kommissionen och andra organ för att noga granska framtida förslag och även mycket noga beakta kvarstående, uppriktiga reservationer, vore det ett riktigt och ansvarsfullt steg av detta parlament att i morgon leda vägen framåt med en öppen inställning för att hantera några av de ytterst konkreta hälsobehoven hos medborgare runtom i Europa.
(Applåder från vänster)

Ordföranden
Mina damer och herrar, jag måste vända mig till läktarbesökarna. Vi har en fast arbetsordning och den säger med avseende på åhörarläktarna: åhörare ska förbli sittande och hålla sig lugna. Den, som ger uttryck för bifall eller ogillande, blir omgående avvisad från åhörarläktaren av ordningsvakterna. Jag skulle bara vilja tala om detta för er, eftersom det är så det faktiskt sköts. Vi vill, att folk har möjlighet, att höra vad som avhandlas här men de får inte blanda sig i det på det ena eller det andra sättet, vare sig det handlar om samtycke eller ogillande. Jag skulle vilja be er, att hålla er till detta, eftersom jag annars tvingas uppmana ordningsvakterna, att avlägsna er från åhörarläktaren.

Trakatellis
Fru ordförande, först vill jag betona att den medicinska vetenskapen är en och enhetlig och att det inte finns någon alternativ eller ickekonventionell medicin, liksom det inte finns någon alternativ fysik, kemi eller arkitektur.
För det andra, den medicinska vetenskapen har redan bevisat sin stora insats såväl för hälsoskyddet som för rehabiliteringen när hälsan störs. Detta är tydligt med tanke på ökningen av medellivslängden hos människan, men även med tanke på de välkända erövringarna med vaccinen, de förvånande framstegen inom diagnostiska och kirurgiska metoder. Idag anses ingreppen på hjärtat vara nästan enkla.
För det tredje påminner jag här om att medicinstudierna är mångåriga och arbetsamma och att de vanligtvis totalt överstiger tio år.
För det fjärde, i det medicinska utövandet deltar förutom läkarna, andra vetenskapsmän och yrkesmän, såsom fysiker, kemister, farmaceuter, psykologer, sjukgymnaster och andra, och alla samarbetar för patientens bästa och alltid under den ansvarige läkarens ansvar. Detta skulle också kunna ske med vissa grupper som behandlas av föredraganden, vilken tvärtom vill göra dem oberoende och ge tillstånd till ickemedicinskt utbildade att utöva medicinska handlingar. Detta är jag fullständigt emot.
För det femte påminner jag igen om att för att bemötandet av en hälsofarlig situation skall vara effektivt måste en korrekt diagnos ställas. Här är faran stor med tanke på att behandlingen som ordineras av en icke-medicinskt utbildad, utan en fullständig diagnos av sjukdomen, kan medföra risker och kanske fatala förseningar av rätt ingripanden i behandlingen och detta är en grundläggande punkt i den medicinska vetenskapen, vilken tyvärr underskattas i betänkandet.
För det sjätte är det fortfarande känt att inget nytt läkemedel introduceras inom medicinen om det inte har genomgått mångåriga och beprövade tester för att ansvaret för dess spridning skall kunna tas, något som också förbises i betänkandet som vi diskuterar.
För att avsluta, herr ordförande, vill jag betona att den europeiske medborgarens hälsa, som är det mest värdefulla av det goda, måste stå under läkarnas ansvar och alla de övriga paramedicinska yrkesgrupperna som vill tjäna patienten måste samarbeta med dessa. För övrigt, fram till idag har medicinen bevisat att den åtar sig detta ansvar och med strålande resultat.
Jag vill hoppas att vårt parlament kommer att förkasta betänkandet som jag tror kommer att medföra, om det röstas igenom, att vi tar många steg bakåt med tanke på den europeiske medborgarens hälsoskydd.

Linser
Fru ordförande! I diskussionen om rättfärdigande av den alternativa medicinen gentemot skolmedicinen dras hela tiden den bristande medmänskligheten och sönderfallet av förtroendeförhållandet mellan läkare och patient upp. Jag skulle här kraftigt vilja betona, att medmänsklighet, förtroende och personligt engagemang inte beror på behandlingsmetoden utan blott och bart på den behandlande personen, d v s på läkaren eller terapeuten.
I den aktuella rapporten välkomnas mycket varmt det klara och omissförståeliga kravet i beaktandesats J, där kliniska studier och omfattande vetenskapliga verksamhetsprovningar krävs som en förutsättning för erkännande av ickekonventionella medicinska riktningar. Efter positivt fullbordande av en rad på detta sätt genomförda tester motsvarar en behandlingsmetod de facto skolmedicinska krav på verkningsmekanismer, som kan styrkas och verkställas. Att ta sin tillflykt till nya alternativa läkemetoder, vilka fram till idag enbart delvis gått att styrka, är fel väg att gå. Riktigare vore att enligt beprövad medicinsk tradition utföra omfattande och skoningslösa provningar av nya lösningsförslag och läkemetoder, för att vid framgång så snabbt som möjligt integrera dessa i skolmedicinen, för att som motpol till en under senare år kanske alltför tekniskt och utrustningsintensivt bedriven skolmedicin få en mänskligare medicin, som bygger på att se människan som en helhet och på människans självläkande krafter.
Slutligen skulle jag också vilja komma till en ekonomisk aspekt på detta problem. Det, som vi alla betalar dyrt med våra bidrag, måste leda till positiva effekter som kan styrkas. Detta grundläggande kvalitetskrav är vi skyldiga inte bara patienterna, utan också skattebetalarna. Som exempel har ordföranden i den tyska föreningen för försäkringskasseanslutna läkare igår i detta sammanhang konstaterat: det går inte an att alla på bekostnad av solidaritetssamhället arbetar med tibetanska trummor eller meditativ blomsterkonst, bara därför att det någon gång hjälpt en försäkrad! Det är för lite, för att erkännas som läkemetod och understödjas ekonomiskt.

Aparicio Sánchez
Fru ordförande, det kriterium som lades fram av RothBehrendt delas inte av alla medlemmar av Europeiska socialdemokratiska partiets grupp, eftersom vi anser att den progressiva inställningen till de så kallade alternativa medicinerna inte går ut på att man låter valfriheten råda över alla andra värden. Det är en ultraliberal inställning. Det handlar i stället om att utveckla alternativa mediciner, se till att de går vidare, att de omfattas av lagstiftningen, men på sådant sätt att man hela tiden garanterar, eller minst skyddar, medborgarnas hälsa, trygghet och lagliga rättigheter.
Vi anser att betänkandet av Lannoye inte följer denna linje, utan tvärtom. Därför har vi lagt fram ett antal ändringsförslag och kommer att rösta emot en del artiklar, och t.o.m. mot hela betänkandet om t.ex. punkt 2 bibehålls i nuvarande form. Med detta försvarar vi två grundprinciper. Den första är att alla som utövar någon form av så kallad alternativ medicin i Europeiska unionen skall ha en allmän medicinsk grundutbildning och en officiell titel som garanti för denna utbildning. Titeln kan vara läkare, eller också kan den vara naturläkare, homeopat eller liknande, men det måste finnas en officiell titel som är utgiven av utbildningsmyndigheten. Vi kan inte utgå från den aktuella situationen i praktiken och låta en så kallad kommission utvärdera eller garantera yrkesutövarens kvalifikationer. Den andra grundprincipen är att behandlingarnas effektivitet och ofarlighet måste utvärderas av vetenskapliga eller akademiska institutioner med hjälp av bland annat vetenskapliga, biologiska och statistiska metoder. Utvärderingen får absolut inte grunda sig på en självreglering inom yrkeskåren, såsom föredragande på ett reaktionärt sätt konstaterar.
Detta och de andra förslagen är enligt vår bedömning inte kompatibla med de vetenskapliga garantier som de europeiska systemen för examina och diplom bör ha, inte med medborgarnas trygghet och inte heller med detta parlaments funktion.
Jag vill till slut säga att medicins historia på samma sätt som mänsklighetens historia är en kamp mellan kunskaper och övertygelser. När kunskaperna ökar får övertygelserna ge vika. Kommer medicinen en dag att vara en exakt vetenskap? Säkerligen inte. Det slutliga resultatet kommer alltid att vara ett misslyckande eftersom det gäller att bekämpa döden, och det är svagheten hos alla biologiska vetenskaper. Men det får aldrig vara en ursäkt för medicinen att överge de vetenskapliga grunder som bygger på förnuft och kunskaper.

Poggiolini
Fru ordförande! Låt mig bara helt enkelt och uppriktigt säga att med detta betänkande vill man godkänna att personer som inte har den utbildning som anges i de europeiska direktiv som reglerar kursplanerna för de medicinska fakulteterna, de som etablerats för att tillåta en fri rörlighet för läkare inom Europeiska unionen, utför behandlingar som är typiska för läkarkåren.
Man säger att dessa terapeuter inte vill utöva läkaryrket utan bara vill kunna bota patienter i enlighet med den så kallade alternativmedicinens regler, men det finns inget tvivel om att, genom att ge de europeiska medborgarna möjlighet att utöva alternativa behandlingsformer, så ger man dem även förtroendet att hantera den mycket känslig diagnosfasen, utan att de har den utbildning som krävs. Det är endast när man har kunnat identifiera den sjukdom det rör sig om i det aktuella fallet, dvs endast efter en diagnos, som man kan avgöra vad som är rätt behandling. Diagnosen är en av läkarens viktigaste uppgifter: en diagnos som inte utförs korrekt och snabbt för sjukdomar som kan botas av läkarvetenskapen, vilken som bekant har gjort enorma framsteg under de senaste åren, kan i många fall innebära att man äventyrar medborgarnas hälsa, och ibland deras liv.
Kommissionen har föreslagit en ändring, som inte antogs av föredraganden, som innebär att man undersöker de alternativa medicinernas effektiviteten och ofarligheten innan ett eventuellt direktiv antas. Många kolleger som är positiva till resolutionen har röstat för detta ändringsförslag eftersom de trots allt ännu inte är övertygade, ännu inte är helt säkra på effektiviteten och ofarligheten hos terapiformer vilkas giltighet ännu inte har vetenskapligt belagts.
Efter godkännandet av det ändringsförslag som innebär krav på en preventiv fördjupad undersökning vad gäller alla icke-konventionella mediciners ofarlighet och effektivitet, står vi nu inför en resolution, herr kommissionär, som är absurd och motsägelsefull, eftersom alla andra synpunkter och artiklar i resolutionen har inriktningen att påverka kommissionen att i samtliga medlemsstater godkänna att man utövar så kallad alternativ medicin. Jag kommer med andra ord att rösta emot denna resolution, tillsammans med hela min grupp, i de europeiska medborgarnas intresse och även därför att jag anser att detta under alla omständigheter är en fråga som hör hemma under närhetsprincipen, vilket skulle göra det möjligt för de enskilda medlemsstaterna att reglera denna fråga i enlighet med sina egna vanor och traditioner.

Kronberger
Fru ordförande! Lannoyes betänkande gör oss medvetna om, att det också mycket intensivt handlar om frågan om finansiering av hälsan och att det också här finns sektorer, där man vill se till, att denna inte förändras. Jag tror emellertid, att en systematisk uteslutning av läkemetoder, vilkas empiriska effekter visserligen går att se men som inte kan förklaras och inte verkställas på det traditionella vetenskapliga sättet, utgör en olycklig självbegränsning av skolmedicinen.
Jag tror, att erkännandet av de komplementärmedicinska metoderna inte bara tjänar till att skydda patienterna mot scharlataner och kvacksalvare utan att detta också skulle berika skolmedicinen genom konstruktiva och tankeväckande idéer. Jag hänvisar till den helhetssyn på människan, som säger att människan totalt sett utgör mera än summan av sina beståndsdelar. Det vore illa ställt med den traditionella västerländska medicinska vetenskapen, om den inte skulle kunna övertyga genom sin höga kvalitet utan det vore nödvändigt för den att befästa sin ställning genom ett lagstadgat monopolkrav.
Varje vetenskapligt anspråk på absoluthet leder förr eller senare till totalitära strukturer. Jag tror mot denna bakgrund, att vi bör acceptera Lannoyes tankeväckare.

Malone
Fru ordförande, jag skulle vilja gratulera föredraganden. Han har lagt ned mycket arbete sedan detta egeninitiativsbetänkande först hänvisades till utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentskydd för nästan tre år sedan i oktober 1994.
Som vi vet praktiserar tusentals människor runtom i Europa kompletterande medicin och det har diskuterats ingående på gemenskapsnivå under de senaste åren. Herr Needle sade att en av fyra hade tagit del av kompletterande medicin och sett fördelarna med grenar som t.ex. shiatsu eller - som i fallet med min egen mor, där konventionell medicin inte förslog - fått stor lindring av akupunktur.
Många som praktiserar konventionell medicin inser att traditionell medicin har mycket att erbjuda. Självständigt tänkande människor måste inse att hela vår framtida hälsa och välbefinnande otvivelaktligen ligger i en bra blandning av de två. Jag ber kommissionen att nu gå vidare med ett förslag till direktiv. Det finns ett klart behov av att reglera kompletterande medicin och yrkeskvalifikationerna hos de som tillämpar den måste få juridiskt erkännande. De måste få rätt att röra sig fritt inom unionen, om de uppfyller vissa grundläggande krav.
Kommissionen är bäst skickad att ställa upp dessa regler. Därför skulle jag här i kväll vilja uppmana kommissionsledamot Flynn att utarbeta ett förslag till direktiv och medlemmarna att stödja betänkandet och de ändringsförslag under vilka jag skrivit mitt namn.

Heinisch
Fru ordförande! Jag är övertygad om, att de icke-konventionella medicinriktningarna kan vara av väsentlig nytta för patienterna. I princip anser jag att där finns ett behov av handling på det europeiska planet men vill framför allt framhålla, att ingrepp i organiserandet av sjukkassornas bidrags- och ersättningsskyldigheter inte kräver någon europeisk reglering. Dessa regleringar ligger kvar hos medlemsstaterna i enlighet med subsidiaritetsprincipen. Viktigt för mig som praktiserande apotekare är att betänkandet ger en värdefull impuls till diskussion kring frågan om självmedicinering. Mera självmedicinering krävs i många stater när det handlar om översyn av hälsovårdssystemen.
Därför måste apotekare engagera sig i frågor om självmedicinering och bidra med sina kunskaper i rådgivningssamtal vid val av en behandling med mjuka läkemedel. Under alla förhållanden krävs en säker bedömning av sjukdomens art och riskernas omfattning. Icke-konventionella läkemetoder bygger på samma naturlagar men försöker att i högre grad frammana de i kroppen inneboende självläkningskrafterna. Det är också viktigt att framhålla, att olika behandlingsmetoder inte utesluter utan kompletterar varandra.
Totalt sett viktigast i sammanhanget är att patienten garanteras en mycket hög säkerhetsnivå och det måste tillses, att patienten får utförlig information om de ickekonventionella medicinska metodernas kvalitet och effektivitet, liksom också om de eventuella riskerna. Så hög kompetens som möjligt och upplysningsskyldighet ska därför eftersträvas. Kompetensnivån på det europeiska planet måste minst motsvara den, som redan krävs för exempelvis naturläkare i Tyskland och i Sverige. Utöver detta måste det till skydd för patienten vara obligatoriskt med en ansvarsförsäkring, som inte får vara sämre än ansvarsförsäkringar för skolmedicinare.
Min erfarenhet från utskottet för framställningar visar, att vi mycket ofta har olika åsikter om erkännande av utbildningsbevis på det europeiska planet. Så finns det i fördraget ingen grund för att verksamhet inom icke-konventionell medicin skulle vara utesluten från erkännande. Med hänsyn till den eftersträvade gränsöverskridande rörligheten borde erkännande av utbildningsbevis främjas också inom detta område. Generellt får det inte vara så, att det i ett land, där yrket som icke-konventionell medicinare inte existerar, därigenom inte heller går att utöva det.
Det förefaller mig också nödvändigt, att i telemedicinens och teleshoppingens tidevarv se över, inte harmonisera, studieplanerna inom medicin och farmakologi på det europeiska planet och jag skulle likaså vilja föreslå, att erbjuda universiteten ett kursutbud inom de icke-konventionella medicinriktningarna. Jag välkomnar Lannoyes ide att ta fram utredningar om de icke-konventionella medicinriktningarna, lägga dessa utredningar till grund för utarbetandet av eventuella samordnande rättsföreskrifter och att främja utvecklingen av forskningsprogram inom detta område.

Ebner
Fru ordförande! När man följer denna debatt får man delvis ett intryck av att ha läst fel underlag. Här talas om häxkonster, om jämförelser med luftfarten. Jag tror inte att man gagnar saken genom att ägna sig åt ren polemik och försöka att helt enkelt förtiga resp helt annorlunda framställa saker och ting. Konstaterandet, att det i vissa stater finns olika bestämmelser eller problem, utgör snarare uppmuntran än motargument till Lannoyes betänkande.
Med rätta har här religionskriget skarpt kritiserats. Det räcker emellertid inte med att bara skarpt kritisera det, när sedan en kvinnlig kollega, som gjort detta därför själv gör samma fel och genast kör över läkarna. Min grupp har kraftiga reservationer och kommer att rösta mot rapporten. Det finns emellertid delegater inom vår grupp, som hoppas att kommissionen äntligen ska göra något i harmoniseringsfrågan och att det äntligen utreds ordentligt hur det egentligen ligger till med effektivitet, ofarlighet och användningsområde. Vi hoppas också, att området får en bestämmelse till skydd för folkhälsan, yrkena - både befintliga och, i de fall detta är möjligt, i framtiden uppkommande - samt även skolmedicinen. Vi, t ex min kollega Oomen-Ruijten och jag, är av denna uppfattning.
Även om jag inte kan bifalla alla punkter och ändringsförslag, är jag ändå i stora drag för Lannoyes betänkande och jag instämmer helt med innehållet i Heinischs anförande.

Matikainen-Kallström
Fru ordförande, jag tackar Lannoye för ett gott betänkande som lyft fram de problem som anknyter till den icke-konventionella medicinen. Vid sidan av den konventionella medicinen, och som ett stöd för den, har den s.k. icke-konventionella medicinen vuxit fram. Vi måste hålla i minnet att den konventionella och icke-konventionella medicinen inte utesluter varandra, utan i många fall tvärtom stöder varandra till fördel för patienten. Själv har jag fått hjälp av båda formerna av medicin.
I de olika länderna i Europa är emellertid den konventionella medicinens ställning och roll helt olika. Begreppet icke-konventionell medicin uppfattas på olika sätt. Till exempel har utbildade kiropraktiker redan fått en legitimerad ställning i många medlemsstater, som exempelvis i Danmark, Finland, Sverige, Finland och Förenade kungariket. På grund av den olikartade inställningen vore det problematiskt att införliva den ickekonventionella medicinen i sin helhet med de sociala trygghetssystemen i Europa. Såsom Lannoye påpekar är också konsumenten på grund av dessa omständigheter i helt olika ställning i de olika länderna.
Enligt min mening borde man noggrant definiera de vårdformer, som inte hör till den konventionella medicinen, liksom också den utbildning som skall krävas av den som utövar dessa vårdformer, för att patienten vid val av vårdform skall få bästa möjliga information om de olika möjligheterna. Det är viktigt att nå fram till en gemensam lagstiftning för att kunna fastställa nivån på de utbildningsanstalter som erbjuder yrkesutbildning på området för att kunna vägleda dem som efter utbildningen söker sig ut i arbetslivet, för att kunna övervaka arbetet och fortbildningen, samt inte minst för att kunna garantera en effektiv och säker vård för patienten.

Flynn
Fru ordförande, för kommissionens räkning skulle jag vilja gratulera föredraganden herr Lannoye för bredden och djupet i detta egeninitiativsbetänkande om icke-konventionell medicin. Det är dock bara rättvist att jag redan från början talar om att kommissionen inte delar alla dessa slutsatser.
Området för icke-konventionell medicin är mycket aktuellt och känsloladdat. Diskussioner i frågan leder ofta till fasta och vitt skilda uppfattningar inom och utom de vetenskapliga kretsarna. I själva verket är skillnaderna i åsikter och inställning mycket uppenbara i parlamentet i kväll. Skillnaderna i uppfattning avspeglas, som betänkandet själv pekar på, i den olika inställning som lagstiftningarna i medlemsstaterna har. Därför anser kommissionen att tiden ännu inte är mogen för att genomföra den grundliga studie av icke-konventionella mediciner och behandlingar som herr Lannoye förordar.
Vid sammanställandet av en sådan rapport måste kommissionen förlita sig på nationell information och politik för att utvärdera behovet av åtgärder på gemenskapsnivå. Men eftersom vi är så långt ifrån att uppnå konsensus på detta område är det inte troligt att en sådan studie, om den skulle genomföras nu, skulle kunna utmynna i några avgörande slutsatser. Dessutom, med tanke på de mycket begränsade budgetanslagen för folkhälsoprogram har vi varit tvungna, som ni vet, att lägga fast prioriteter för gemenskapsåtgärder och de stränga budgetbegränsningarna tillåter oss inte att göra några nya åtaganden för närvarande.
Betänkandet uppmanar också kommissionen att harmonisera villkoren för utövande av icke-konventionell medicin i de olika medlemsstaterna. Som svar på denna specifika begäran vill jag börja med att påpeka att det allmänna systemet för erkännande av examina, som har existerat i några år nu, redan garanterar fri rörlighet för utövare mellan medlemsstater som erkänner icke-konventionell medicin som en gren skild från konventionell medicin.
Som ingressen i betänkandet pekar på, är det alldeles riktigt att kommissionen enligt artikel 57 skulle kunna föreslå ett direktiv som, i enlighet med överenskomna bestämmelser om träning och utbildning, skulle kunna föreskriva att det i varje medlemsstat skapas ett eller fler godkända yrken på det här området. Men ett sådant direktiv skulle, i enlighet med fördraget, kräva ett enhälligt godkännande av medlemsstaterna. Jag måste vara ärlig och säga, att utifrån den skillnad i inställning som jag pratade om tidigare, är det inte troligt att några verkliga framsteg skulle kunna göras på ett sådant här förslag inom en överblickbar framtid.
I en mer positiv anda skulle jag vilja säga, vad gäller kosttillskott att kommissionen i sin grönbok om livsmedelslagstiftning som antogs i den 13 april 1997, tillkännagav sin avsikt att inleda tekniska konsultationer så snart som möjligt om behovet och den möjliga omfattningen av gemenskapslagstiftning. Vad gäller farmaceutisk lagstiftning om icke-konventionella läkemedel, bygger gemenskapens lagstiftning inom området för läkemedelsprodukter på de tre kraven kvalitet, säkerhet och effektivitet.
Huvudproblemet med icke-konventionella läkemedel är beviset på effektivitet. En särskild inställning intog direktiven 92/73 och 92/74 för vissa homeopatiska läkemedel, där en produkt tilläts att saluföras utan att den uppfyllde kravet på effektivitet. Kommissionen är beredd att undersöka vilka möjligheter som finns att med det angreppssättet gå de synpunkter som uttrycks i resolutionen till mötes.
Vad gäller den specifika frågan i punkt 5 i förslaget till resolution, vad gäller budgetpost B6-7142 i Biomed-programmet, vill jag informera er att det inte var lagligen möjligt att genomföra de forskningsprojekt som det hänvisas till eftersom icke-konventionella mediciner inte ingår i målen för detta specifika program. Å andra sidan, vad gäller budgetpost B6-8332, som det hänvisas till i inledningen till förslaget till resolution, har en rapport av en grupp konsulter som behandlar forskning om homeopati nyligen publicerats. Jag har tagit med mig ett exemplar som information till den ärade ledamoten, ytterligare exemplar kommer att finna vägen till parlamentet genom de vanliga kanalerna.
Dessutom har kommissionen publicerat en anbudsinfordran om en studie om medicinalväxtprodukter. Ett kontrakt om denna studie kommer snart att tecknas och vi förväntar oss att resultatet av studien kommer att hjälpa kommissionen att utvärdera situationen och att ta fram möjliga förslag till en specifik lagstiftning. Även om kommissionen anser att det kommer att ta tid att på gemenskapsnivå lägga fram ett grundligt svar på alla de frågor som ställs i denna resolution, är jag säker på att herr Lannoyes betänkande kommer att utgöra ett viktigt bidrag till den debatt som redan pågår i många av våra medlemsstater.

Rübig
Herr kommissionär! Har ni för avsikt att ta fram en grönbok inom detta område? Folk har ett mycket stort behov av klargörande inom detta område. Hur kommer framtidens utbildningsnormer att se ut och går det att speciellt inom forskningens område här ange nya prioriteringar?

Flynn
Fru ordförande, det är inte kommissionens avsikt att föreslå publicerandet av en grönbok nu. Övriga punkter behandlades i mitt svar.

Ordföranden
Tack så mycket, kommissionären!
Jag förklarar debatten för avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl 11.00.

Sociala aspekter på boende
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande (A4-0088/97) av Crowley för utskottet för sysselsättning och socialfrågor om bostadsfrågans sociala aspekter.

Crowley
Fru ordförande, jag skulle vilja börja med att tacka sekretariatet i utskottet för socialfrågor och sysselsättning, Nik Lane för allt hans arbete och även tjänstemännen från min egen grupp, fru Emma Petroni och herr Denis Smyth. De har lagt ned ett otroligt arbete på vad jag anser vara ett mycket viktigt och nödvändigt betänkande som behandlar de sociala aspekterna på boendepolitiken inom Europeiska unionen.
Jag skulle vilja förmedla ideologin bakom betänkandet till ledamöterna och också skingra den rädsla som vissa ledamöter kan ha mot det. Ett av de viktigaste argumenten som framkom i utskottet, när detta betänkande först skulle diskuteras var frågan om subsidiaritet. Genom dialog, förhandlingar och kompromisser med andra grupper i utskottet och andra berörda parter har jag försökt att överbrygga dessa svårigheter på vissa områden. Ni kommer därför att finna att det inte finns något krav i betänkandet på att en grundläggande rätt till bostad införs i fördragen. Det hade med ett sådant krav från början, särskilt med tanke på det kommande toppmötet i Amsterdam.
Europeiska unionen har dock redan en del befogenheter vad avser boendet. I Europeiska kol- och stålgemenskapen finns en särskild budgetpost och en särskild reserv för att ge förmånliga lån för att bygga och köpa nya bostäder åt gruv- och stålverksarbetare och även för renovering och modernisering av bostäderna i gruv- och stålregioner. Som ledamöterna känner till, löper EKSG ut 2002. Det finns ingen anledning varför inte Europeiska unionen skulle ta över dessa befogenheter. Maastrichtfördraget ger oss möjlighet till det och också att behålla de reserver som finns kvar under dessa budgetposter och använda dem under en ny politik för Europeiska unionen.
Den mänskliga aspekten på det vi arbetar med är enorm: 18 miljoner människor är hemlösa i Europeiska unionen, som gäller som det rikaste ekonomiska blocket i världen. 13 miljoner människor bor i otillräckliga eller tillfälliga bostäder. Vi talar om nästan 10 % av befolkningen i Europeiska unionen som lider på grund av att det saknas en samordnad och tillräcklig boendepolitik. Och trots de enorma arbetslöshetssiffror som nyligen presenterades av kommissionen, minskar antalet människor som påbörjar hantverkarutbildning för varje år som går. Det betyder att det om fem till tio år inte kommer att finnas tillräckligt många utbildade snickare, rörmokare, och så vidare för att klara efterfrågan.
Vi bör se på detta positivt och inte negativt, på Europa som sluter de mest utsatta i samhället till sitt hjärta, på ett förverkligande av den sociala modellen bakom Europeiska unionen så att det välstånd som skapas i denna union når varje medborgare och att ingen skall hamna i ekonomiska olägenheter på grund av hinder som rests genom gemenskapsbeslut.
Vid sidan av detta har vi möjlighet att skapa ny sysselsättning och ny utbildning. Under min forskning och mina diskussioner vid utarbetandet av betänkandet, träffade jag byggnadsförbund i medlemsstaterna och de sade sig vara villiga att bidra finansiellt till ett bostadsbyggnadsprogram i samarbete med lokala och nationella myndigheter. Jag ber Europeiska unionen att engagera sig för att förenkla framtagandet av de bästa förfarandet från varje medlemsstat, för att visa hur en hållbar bostadsutvecklingspolitik skulle kunna fungera och även att sporra till ordentliga tränings- och ledarskapsfärdigheter för drivandet av dessa program.
Slutligen, vad gäller avfolkningen av landsbygden, är detta ett problem som kan lösas. Under de senaste tio åren har vi sett en minskning av landsbygdsbefolkningen i Europa med 48 %. Detta har medfört svåra problem i storstadsområden, där hyreshusen har ökat snabbt, där det inte finns tillräckligt med service, vägar, skolor och så vidare. Detta har i sin tur medfört sociala problem som drogmissbruk och kriminalitet. Genom positiva åtgärder kan vi skapa nya bostäder åt människor på landsbygden, gjuta nytt liv i samhällen på landsbygden och lyfta bort en del av det tryck som ligger på städerna.
Sammanfattningsvis skulle jag vilja be alla ledamöter att ta åt sig den ideologi och tro som ligger bakom detta. Det är en Folkets stadga för ett bättre Europa. Det visar att vi kan agera för de verkliga behoven hos varje europeisk medborgare. Jag ber alla ledamöterna att stödja det.

Waddington
Fru ordförande, mina damer och herrar, jag skulle vilja prata om en del av detta betänkande, nämligen frågan om hemlöshet. Det är en av orsakerna och konsekvenserna av social utestängning. Det är ett berövande som, tillsammans med arbetslöshet, fattigdom, social isolering och otillräcklig utbildning förmörkar livet för miljoner medborgare i Europa. Hemlöshet påverkar särskilt de unga, de gamla och de utsatta grupperna i samhället.
I min egen stad, till exempel, är den största enskilda anledningen till hemlöshet nämligen våld mot kvinnor och barn i deras hem. För hemlöshet är en del av ett komplicerat, flerdimensionellt utsatthetsmönster, den kräver en koordinerad insats från myndigheternas sida, en insats som är lyhörd för de hemlösas behov och längtan, som tar hänsyn till det faktum att hemlösa människor behöver arbete, skola, hälsovård och en inkomst lika mycket som en bostad.
Det är därför som utskottet för socialfrågor och sysselsättning uppmanar att kommissionen sätter upp en insatsstyrka från berörda generaldirektorat för att ta fram integrerade strategier för att bekämpa social utestängning. Det är därför som vi säger att de hemlösa själva och deras organisationer skall konsulteras om relevanta gemenskapsprogram. Huvudansvaret för att förse människor med bostad ligger hos berörda myndigheter i medlemsstaterna. Men om den Europeiska gemenskapen menar allvar med sin önskan att bygga ett samhälle för alla, kan gemenskapen bidra till medlemsstaternas arbete. Vi skulle, till exempel, kunna använda medel från strukturfonderna. Vi skulle kunna lyfta rådets veto mot fattigdomsprogrammet för att utforska nya initiativ som åtgärdar boendeproblemen tillsammans med behoven av en hållbar utveckling av landsbygd och stad, utbildning och sysselsättning.
Vi kan skapa nya vägar för att integrera de som är hemlösa och utestängda. Jag hoppas att herr Crowleys betänkande, som jag gratulerar honom till, kommer att bidra till den processen och till att påskynda byggandet av ett socialt Europa i Amsterdam nästa månad.

Pronk
Fru ordförande, det finns ett nederländskt talesätt som lyder: ju senare på dagen desto vackrare folk. Jag hoppas att det stämmer här, men vi har inte så mycket att komma med i detta viktiga ämne.
Nyligen har EU-kommissionen offentliggjort fattigdomsstatistiken för Europa. Av denna framgår att ett stort antal människor lever i relativ fattigdom, alltså i jämförelse med människorna i deras omgivning. Av dessa människor är en tredjedel arbetslösa, en tredjedel pensionärer och en tredjedel har arbete. En stor del av dessa människor är alltså ännu ganska unga. Om vi tittar på statistiken över bostadslösa ser vi också att över hälften av dem är mellan 20 och 40 år. De flesta av dem har tidigare haft arbete men då för det mesta tillfälliga och osäkra anställningar. Fattigdom och dåliga eller inga bostäder hänger alltså starkt ihop med varandra. Båda delarna kan bidra till social utslagning av de berörda. Det är därför nödvändigt att den principiella rätten till en anständig bostad till rimligt pris förverkligas i praktiken genom en konkret politik. men denna politik måste i första hand föras av lokala och nationella myndigheter.
Internationellt gjordes i fjol vid Habitat-konferensen i Istanbul en ansats till bostadsförsörjning för alla, och både på lokal, nationell och global nivå måste man gå till handling. På europanivå kan EU uppträda som samordnare av vissa aspekter av bostadspolitiken. Eventuellt kan man iscensätta ett europainitiativ i form av ett pilotprojekt.
När det gäller PPE: s ändringsförslag till Crowley-betänkandet vill jag understryka att den tyska texten till ändringsförslag 13 från Thomas Mann gäller. Detta innebär att projekt enbart kan ges tekniskt stöd, till exempel teknisk hjälp vid låneansökan. Ändringsförslaget innebär inte att bostadsprojekt skall finansieras på europanivå.
Om föredraganden kan stödja våra ändringsförslag med detta förtydligande kommer PPE-fraktionen att i morgon acceptera föredragandens rapport. Jag vill för övrigt hjärtligt lyckönska honom till hans verk och jag tycker att han gav ett utomordentligt imponerande anförande om nödvändigheten att göra något åt bostadspolitiken. Frågan är bara vem som skall göra det och hur.

Mezzaroma
Fru ordförande! Crowleys betänkande innehåller alla de element som krävs för att det skall kunna anses vara fullständigt tillfredsställande och för att kunna ge en adekvat lösning på problemet med de sociala aspekterna på boende. I mina hemtrakter, i Rom, säger man att om inte byggandet skjuter fart så skjuter inte heller ekonomin fart. Varför då inte utveckla denna sektor i Europa, där den skulle kunna skapa mycket sysselsättning? Men förutom att medföra sysselsättning, så ger ett tryggt boende också en möjlighet att stödja och hålla samman det som är samhällets kärna, familjen. Varje människa har rätt att ha en anständig och ekonomiskt överkomlig bostad. Vissa familjer borde faktiskt ha en bostad gratis.
Bostaden som tillflyktsort, som mötesplats och referenspunkt för de personer som stötts ut av samhället, de gamla, familjehem för handikappade. Tänk vad viktigt det är att man i bostadsområdena - såväl de nya som de gamla - bygger familjebostäder där handikappade personer kan fortsätta att leva när deras föräldrar är borta.
Men detta parlament och kommissionen måste ge utrymme åt denna sektor som är så viktig i socialt hänseende. Hinder finns det gått om: det saknas tillräcklig finansiering. Jag känner väl till byggnadssektorn - innan jag blev europarlamentariker byggde jag hus - och jag vet att den är blockerad, att det är en sektor som inte tillförs nya medel. EIB finansierar ännu inte dessa typer av hus, reglerna är fortfarande för komplicerade, de stora och små företagen har svårt att förflytta sig i Europa.
Problemet kommer med andra ord att lösas först när vi hittar en adekvat lösning på detta problem, som är ett ekonomiskt problem, om vi nu inte vill diskutera frånvaron av program.
Betänkandet berör alla de sociala aspekterna och det behandlar även de stadsplanefrågor som hänger samman med byggnadssektorn. Och stadsplanering är viktig om vi skall kunna befria människorna från de ghetton som skulle bli resultatet om byggnadssektorn enbart handlade om att bygga hus utan skydd för spekulation. Avslutningsvis, fru ordförande, vill jag säga att vi måste bygga större hus, så att detta vårt gamla Europa kan ha många barn.

Boogerd-Quaak
Fru ordförande, ärade kollegor, vår fraktion känner sympati för de tankar som ligger bakom rapporten eftersom den ger uttryck för omsorg om grupper i samhället som behöver denna omsorg. Men som liberal fraktion bedömer vi ändå att vi inte kan rösta för rapporten, och detta beroende på att vi fört upp alltför många frågor på europanivå för att sedan inte kunna förverkliga dem. När vi till exempel ser att det i övervägande - står att medlemsstaterna har en allmän tendens att undandra sig sitt ansvar för bostadspolitiken kan vi inte hålla med om att detta skulle vara sant. Och det finns fler frågor i rapporten som för upp för mycket ansvar på europanivå, och Europa klarar inte av att förverkliga detta. Vi har ingen juridisk grundval på denna punkt. Detta är skälen till att vi har sagt att vi inte kommer att rösta för rapporten. Vi är inte emot ett handlingsprogram som sådant, om detta kan stimulera till typprojekt. Men det är också det enda som vi kan diskutera.

Moreau
Fru ordförande, mer än 18 miljoner personer som är hemlösa eller som har dålig bostadsmiljö i Europeiska unionen - det är en oacceptabel situation, och den riskerar att förvärras ytterligare.
Vad vi har framför oss är en av de mest dramatiska konsekvenser av den politik som grundas på ekonomisk vinning, en politik som på en och samma gång gynnar fastighetsspekulationen på ett överdrivet sätt och ökar arbetslösheten, osäkerheten, utslagningen. Marknadens obönhörliga lag tillämpad på bostäder kastar ut miljoner människor på gatan, särskilt de unga som inte kan få något fast jobb. Rätten till bostad utgör emellertid en grundläggande mänsklig rättighet.
Betänkandet väcker en del intressanta förslag, t.ex. åtgärder mot spekulationen i städerna och EU-finansiering av projekt som läggs fram av medlemsstaterna. Men jag bedömer inte att en integrerad europeisk politik, vilket för övrigt är just det betänkandet kräver, kan vara en bra lösning, först och främst för att erfarenheten visar, tyvärr, att de flesta av gemenskapens politikområden har lagt de sociala normerna på en lägre nivå, för de anpassas aldrig efter den högsta nivån.
Sedan vill jag betona att kriterierna för Maastricht och de som gäller övergången till den gemensamma valutan påtvingar kraftiga nedskärningar av den sociala uppbyggnaden och av bostadsbidragen. Bostadsproblemen, som är beroende av varje stat, är inte på något vis olösliga. De kräver att politiken ger den sociala bostaden den plats och de medel som den rätteligen skall ha.
Jag skulle vilja ta upp tre typer av lösningar som kan vara några tankespår. Först och främst för att främja byggandet av bostäder till rimliga priser: materialbidrag, sänkning av bankernas räntor och beskattning av spekulation. När det gäller de hemlösa: att bygga härbärgen som gör det möjligt för dem att återhämta sig, att upprätta förläggningar där mänskliga rättigheter respekteras, och där det finns en social service som kan ta sig an olika problem som dyker upp.
Men framför allt måste man undvika att antalet hemlösa ökar. För det måste de ociviliserade vräkningarna upphöra, de bör förbjudas då en hyresskuld har sociala skäl. Att befinna sig på gatan innebär oftast att man oåterkalleligen påbörjar ett liv på marginalen. Att inte längre ha tak över huvudet innebär, i synnerhet för barnen, ett fruktansvärt trauma. Specialiserade kommissioner kan hjälpa och göra skuldtyngda hyresgäster ansvariga.
Slutligen bör viktiga bidrag ges till välgörenhetsorganisationer, som gör oumbärliga insatser och som generöst uppoffrar sig för att lindra de mest utblottades lidanden. Jag skulle här åter vilja betona nödvändigheten av att upprätta anslag, på EU-nivå, till förmån för kampen mot fattigdomen.
Att försöka lösa bostadsproblemet på ett grundläggande sätt innebär att bryta med de finansiella marknadernas logik och att sätta människan, inte pengarna, i samhällets centrum.

Ojala
Fru ordförande, i denna kammare är det allmänt brukligt att gratulera föredraganden till ett utomordentligt arbete. När jag denna gång uttalar mina gratulationer, kommer de verkligen och uppriktigt direkt från hjärtat. Brian Crowley har i detta betänkande, som tillkommit på eget initiativ från parlamentets och socialutskottets sida, på ett utomordentligt sätt lyft fram den centrala betydelse som bostadspolitiken har som en del av socialpolitiken. Övriga åtgärder på sysselsättningens och socialpolitikens område är förgäves om inte människor har en ordentlig bostad, varifrån man kan gå till sitt arbete, där man kan uppfostra sina barn och där man kan vila på sin fritid.
Vi har nu fått klart för oss att det finns väldiga skillnader i bostadspolitiken mellan de olika medlemsländerna. Vissa medlemsländer använder upp till tre procent av sin nationalprodukt till bostadspolitiken, andra under en procent. Vi kan också säga att bostadspolitiken är ett skamligt misskött område i gemenskapens verksamhet. Vi har ännu möjlighet att utöva påverkan så att man vid toppmötet i Amsterdam i grundfördragen skriver in en sådan artikel rörande socialpolitiken, som skulle skapa en rättslig grund också för bostadspolitiska åtgärder inom gemenskapen. Detta är en utmaning för oss under de kommande veckorna.

Flynn
Fru ordförande, för kommissionens räkning skulle jag vilja gratulera herr Crowley till hans betänkande och alla ledamöterna som har bidragit till debatten. Medan vi alla är rätteligen oroade över de problem som skapas av hemlöshet, finns det strikta gränser för hur mycket kommissionen får och försöker göra på det området. I grunden är bostadsfrågor en fråga för medlemsstaterna och kommissionen anser inte att den har någon viktigare roll att spela i det fysiska tillhandahållandet av bostäder.
Herr Crowleys resolution föreslår att förmånliga bostadslån skulle kunna utformas i enlighet med EKSG. Detta var visst ett program som gjorde mycket nytta på sin tid, men dessa lån är nu mindre betydelsefulla än de var. Efterfrågan på dem har i flera av medlemsstaterna sjunkit så mycket att en del av medlen som avsatts förblir outnyttjade. Ordningen avslutas faktiskt i år.
Strukturfonderna har nämnts som en möjlig källa till bostadsfinansiering. Detta har inte varit fallet förr, även om Urban Community Initiative, till exempel, har koncentrerats till områden med dåliga bostäder. Även om jag inte vet vad kommissionen kommer att föreslå inom ramen för reformer efter 1999, undrar jag om förmånliga bostadslån verkligen kan ges prioritet före, till exempel, våra sysselsättningsbehov.
Mer positivt dock, medan kommissionen inte kan finansiera bostäder som sådana, försöker den att bidra till ansträngningarna att bekämpa hemlösheten och de sociala effekterna av dåliga bostäder. Vi håller helt och hållet med om den vikt som resolutionen lägger vid behovet av att anta ett integrerat synsätt att lösa de komplicerade ekonomiska, sociala och kulturella problem som är upphov till dem.
Ett utmärkt exempel på detta integrerade synsätt var programmet Poverty III, som använde sig av ett synsätt där flera olika organ arbetade mot fattigdomen. Programmet stödde ett brett spektrum av projekt, från att förbättra kåkstäder i Grekland till renovering av nedkörda socialbostäder i Edinburgh. Bostadsprojekt av något slag fanns faktiskt med i nästan tre fjärdedelar av de projekt som stöddes.
Herr Crowleys resolution nämner även IGLOO-initiativet. Kommissionen har redan givit stöd för att bidra till skapande av ett europeiskt nät och jag hoppas mycket på att vi skall kunna fortsätta att stödja sådana aktiviteter även i framtiden. Jag vill tacka herr Crowley för ett betänkande med mycket eftertanke. Kommissionen kommer att beakta hans förslag med vederbörlig omsorg och materialet från medlemsstaterna är värt att studera.

Ordföranden
Tack så mycket, kommissionär Flynn!
Jag förklarar debatten för avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl 11.00.

Europeiska informationssystemet (EIS) - Informationsteknologi för tulländamål
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är den gemensamma debatten om följande betänkanden:
A4-0062/97 av Terrón i Cusí för utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter och inrikesfrågor om förslaget till rådets akt (12029/94-9277/1/95 - C4-0249/95) om utarbetandet av en konvention om Europeiska informationssystemet (EIS); -A4-0060/97 av Schulz för utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter och inrikesfrågor om rådets akt (C4-0248/95 och C4-0520/95) av den 26 juli 1995 om utarbetandet av konventionen om användning av informationsteknologi för tulländamål, konventionen som utarbetats på grundval av artikel K 3 i Fördraget om Europeiska unionen, om användning av informationsteknologi för tulländamål och avtalet om provisorisk tillämpning mellan vissa av Europeiska unionens medlemsstater av konventionen som utarbetats på grundval av artikel K 3 i Fördraget om Europeiska unionen om användning av informationsteknologi för tulländamål.
Terrón i Cusí
Fru ordförande, jag vill först uttrycka min uppskattning för det samarbete som alla grupper har gjort i utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter och inrikesfrågor och den goda inställning som de har visat gentemot detta betänkande. Jag vill också tacka för våra svenska kollegors tålamod när de så sent fick den svenskspråkiga versionen av den berörda konventionen till sitt förfogande. De arbetade på den engelska versionen tills den svenska översättningen slutligen kom ut och nu kan vi redan diskutera detta betänkande.
I dag, fru ordförande, har rådet och kommissionen redogjort för hur regeringskonferensens framskrider, särskilt frågorna som berör den fria rörligheten för personer, ett av de unionens mål som är långt ifrån uppnått. Den aktuella debatten kunde därför inte vara lämpligare.
Vi diskuterar i dag en av rådet framlagd konvention genom vilken man etablerar ett europeiskt informationssystem som skall ersätta Schengeninformationssystemet. Jag skall inte i dag gå in på vilka erfarenheter man har av Schengeninformationssystemet eftersom vi inom detta ämne helt nyligen har antagit ett betänkande av van Lancker, till vilket jag hänvisar. Jag skall koncentrera mig på det som jag anser vara det mest grundläggande i mitt betänkande: anhållan om en ändring av den rättsliga grunden för etablerandet av det europeiska informationssystemet.
Rådet har lagt fram för oss en konvention på grundval av artikel K 3 i Fördraget om Europeiska unionen. Artikel K 3 hänför sig till artikel K 1 i samma fördrag, och artikel K 1 behandlar överskridande av de yttre gränserna, invandringspolitiken, politiken i fråga om medborgare i tredje land, det civil- och straffrättsliga samarbetet, tullsamarbetet, polissamarbete för att hindra och bekämpa terrorism, olaglig narkotikahandel och andra former av internationell brottslighet. EIS rör sig enligt min uppfattning inom ett helt annat område. Det huvudsakliga ändamålet med EIS är att erbjuda en kompensationsåtgärd i fråga om upphävandet av de inre gränserna, ett område där gemenskapen innehar exklusiv kompetens enligt artikel 7a i Fördraget om Europeiska unionen. Artikel K 1 i samma fördrag stadgar att det samarbete som beskrivs i denna artikel inte skall påverka Europeiska gemenskapens befogenheter. Till följd av denna exklusiva kompetens kunde man vänta sig, vilket är precis det vi föreslår för EIS, gemenskapliga bestämmelser.
Parlamentet har redan vid flera tillfällen uttryckt - och det med beaktande av att den fria rörligheten för personer borde ha genomförts redan efter antagandet av Romfördraget, dvs. för praktiskt taget fyrtio år sedan - att kontrollen av personer vid det yttre gränserna bör ordnas på samma sätt som kontrollen av varor. Om vi tittar på innehållet i EIS märker vi ännu tydligare att det är lämpligt med gemenskaplig lagstiftning. I samband med EIS handlar det visserligen om polissamarbete, men inte uttryckligen enbart i fråga om terrorism, olaglig narkotikahandel och andra former av internationell brottslighet.
Huvudmålet med EIS är att spåra upp nationellt efterlysta personer, kontrollera rörelserna hos personer som är underställda kontroll på nationell nivå, men genom upphävandet av de inre gränserna kan dessa personer inte alltid kontrolleras på denna nivå. Det betyder att EIS är, såsom konstaterades, en kompensationsåtgärd för att uppnå denna fria rörlighet för personer. Genom att ändra den rättsliga grunden och använda gemenskapliga bestämmelser kunde man erhålla flera fördelar, såsom ett tillfredsställande hörande av Europaparlamentet i en fråga där det inte ens är garanterat att de nationella parlamenten kan utöva denna kontroll på ett effektivt sätt. Denna formel skulle också ge möjlighet till ett snabbt ikraftträdande. Jag tror att våra erfarenheter t.ex. från Schengen- eller Dublinavtalet gör att vi får misstänka det värsta. Det har tagit oss tio år att anta en konvention. Likaså måste kommissionen få en klarare roll. Och när vi i en gemenskaplig jurisdiktion har en fråga som gäller personuppgifter måste utan tvivel rättsdomstolen eller förstainstansrätten ingripa t.ex. när det handlar om reklamationer från medborgarna eller en enhetlig tolkning av denna konvention.
Konventionen om det europeiska informationssystemet är å andra sidan kopplad till den så kallade konventionen om de yttre gränserna. Denna koppling är inte motiverad och, enligt mitt sätt att se på saken, finns det ingen som helst orsak att etablera den, eftersom EIS redan har som mål - vilket jag upprepade gånger konstaterat - att kompensera detta bortfall av kontroll vid de inre gränserna. Kontrollen av de yttre gränserna genomförs under alla omständigheter, med eller utan koppling till konventionen om de yttre gränserna. Om vi etablerar denna koppling faller vi i den fällan att vi måste vänta på att konventionen om de yttre gränserna träder i kraft, en väntan som kan bli mycket lång. En bestämmelse kan däremot inte underställas en konvention på grundval av artikel 6 i fördraget.
För att ta upp en konkret punkt så anser jag att man bör följa upp allt i anslutning till flyktingar och visumsökande. Det är en farlig utveckling att man, medan det ännu inte finns harmonisering i frågan, tar in denna fråga i systemet, eftersom asylsökande som fått avslag kan, fru ordförande, hamna i kategorin av icke-önskvärda utlänningar. Jag anser detta vara en tillräckligt allvarlig orsak för att en sådan situation måste undvikas till varje pris. Jag anser det också vara otroligt att den enda fråga som uttryckligen citeras i konventionen är kampen mot den olagliga invandringen. Jag anser att man i stället måste tala om kontroll av invandringen.
Det finns vissa andra detaljer som jag anser borde ändras i konventionen men jag ville koncentrera mitt inlägg på den ändring som vi begärde angående den rättsliga grunden. Och om den genomförs, så anser jag att vi har ett bevis på att det som rådet regelbundet lägger fram för oss är något mer än vackra ord, något mer än goda föresatser, och att det finns politisk vilja att driva unionens mål om fri rörlighet för personer framåt

Schulz
Fru ordförande, bästa kollegor! Jag ansluter till det, som yttrats av min kvinnliga kollega Terrón i Cusí, varvid jag kommer att uppehålla mig vid ett annat informationssystem, som ska byggas upp inom den europeiska unionen: det tullinformationssystem, som har till djupare mening att bidra till en bättre uppföljning av svåra brott mot de enskilda staternas lagbestämmelser inom tullsektorn. Meningen med detta informationssystem ska vara, att tullmyndigheterna ska komma i ett sådant läge, att de så snabbt som möjligt ska kunna få fram för bekämpning av svåra förbrytelser nödvändig information och kunna utbyta denna så snabbt som möjligt, för att komma i ett läge, där det går att bygga upp effektiva samarbetsmodeller och få tillgång till effektiva kontrollåtgärder i samband med transport av varor, behandling av transportföretag, val av transportmedel och vid uppkommande former av bedrägerier och kriminalitet i en mera omfattande form än vad som hittills varit fallet och genom tillgång till dessa data komma fram till bättre strategier för bekämpning av kriminalitet.
Det är planerat att detta informationssystem ska hantera de typer av brottslighet, som inom Europeiska unionen utvecklar sig ut över gränserna, göra analyser och ställa dessa till förfogande för de nationella myndigheterna. Detta fungerar emellertid naturligtvis enbart under förutsättning, att man också samlar in dessa uppgifter om dem, som begår brottsliga handlingar, d v s detta informationssystem kommer också att innehålla personrelaterade data.
Så långt, så väl. Detta är en förnuftig och riktig idé och Europaparlamentet bör understödja myndigheterna inom Europeiska unionen, både tullmyndigheter och andra berörda nationella myndigheter, när det gäller att kraftigare än vad som hittills varit fallet bekämpa den kriminalitet, som ju inom detta område ökar allt mera och vi stödjer alla ansträngningar för att också bygga upp för detta ändamål erforderliga informationssystem.
Vad vi inte kan ställa oss bakom är, att Europaparlamentet i samband med ikraftträdandet, i samband med framtagningen av själva informationssystemet och i samband med den lagstiftningsprocedur, som erfordras för att överenskommelsen ska träda i kraft, som vanligt lämnats utanför. I artikel 6 i Fördraget om Europeiska unionen stadgas, att Europaparlamentet ska rådfrågas i samband med åtgärder som upprättandet av tullinformationssystemet. Vad har rådet gjort? Det har - och jag ber er att noga notera detta, eftersom det är ett vanligt handlingssätt från rådets sida - låtit konventionen träda i kraft och undertecknat den innan Europaparlamentet hade tillgång till texterna på de officiella språken. Detta betyder, att delegaterna i denna värda församling - de utgör inte något större antal i kväll, vilket jag för övrigt väl kan förstå - har fått befatta sig med detta projekt genom att de till att börja med även måste kämpa för att få fram det erforderliga dokumentet på de aktuella språken.
Utöver detta har parlamentet sedan tvingats notera, att den rådfrågning, som i princip ska äga rum i kväll, är fullständigt värdelös och att allt det, som vi diskuterar i kväll, är helt meningslöst, eftersom konventionen redan vidarebefordrats till de nationella parlamenten för ratificering.
Här handlar det om uppbyggnad av ett informationssystem, som kan omfatta varje medborgare i Europeiska unionen, ty i denna överenskommelse finns det ställen i texten, där det exempelvis sägs, att det framtida Europeiska informationssystemet ska samarbeta med alla nationella myndigheter, vilka kan beröras av datainsamling för detta informationssystem utan att det definieras i överenskommelsen vilka nationella myndigheter som avses med detta och på vilka sätt dessa nationella myndigheter kan vidarebefordra erforderliga data till tullinformationssystemet.
Överhuvudtaget förefaller det som om det inom Europeiska unionen, hela tiden med ringaktning av de fritt valda företrädarna för folket, praktiskt taget utbrutit en tävling om informationssystem. Vi har just hört av Terrón i Cusí, att vi har det Europeiska informationssystemet och här talar jag om tullinformationssystemet, vi har Schengeninformationssystemet och även EUROPOL har ett eget informationssystem och dessa informationssystem bearbetar delvis insamlade data parallellt och överlappande. I framtiden kommer det för en europeisk medborgare bara att vara möjligt, att undandra sig registrering i någon form av informationssystem genom att uppehålla sig utanför Europeiska unionen, vilket dock inte får ske i något av de avsedda central- och östeuropeiska anslutningsländerna, eftersom de intensivt deltar i de europeiska informationssystemen resp uppbyggnaden av dessa. Det utgör skillnaden mellan de stater, som vill ansluta sig, och Europaparlamentet. Den polske inrikesministern vet med säkerhet mera om tullinformationssystemet än Europaparlamentets föredragande, det kan jag försäkra er. Detta gäller för övrigt också för de andra informationssystemen.
En gång fanns tanken, att skapa ett enhetligt, stort informationssystem, i vilket tullinformationssystemet, det europeiska informationssystemet, EUROPOL och Schengen skulle sammanfattas, så att säga en informationsstorebror utanför de nationella parlamentens kontroll och inte underställd Europaparlamentets kontroll. Det vore fina jobb för dem som skulle administrera ett sådant informationssystem. De kunde nämligen samla in data efter eget godtycke utan att de hos någon behövde redovisa hur dessa data används.
Skulle någon sedan som enskild medborgare i Europeiska unionen inom detta stora juridiska område av någon anledning komma i kontakt med ett sådant informationssystem och finna det olämpligt med de data om sin egen person, som finns lagrade i detta informationssystem, skulle det inte finnas möjlighet att klaga hos Europadomstolen, eftersom denna överraskande nog inte heller är behörig instans för detta informationssystem.
Efter den omfattande beskrivningen av detta synnerligen demokratiska förlopp tillåter jag mig att göra följande principiella anmärkning: den, som vill vinna medborgarna i Europeiska unionen för detta underbara framtidsprojekt Europa, vilket skulle kunna bidra till att lindra svårigheter inom Europeiska unionen, den, som vill vinna medborgarna för att vara med i detta projekt, måste ge medborgarna en känsla av att vi lever i ett demokratiskt rättssystem. I samband med informationssystem av den typ, som jag talar om i kväll och som har ett mycket gott syfte, nämligen kvalificerad brottsbekämpning, kan det emellertid inte tolereras, att de elementära, demokratiska grundförutsättningarna, d v s det medborgarrättsliga skyddet och det lagliga upprättandet av de juridiska principerna, inte garanteras.
Dessa garanteras inte, när artikel K6 i Maastrichtfördraget ständigt överträds! Under dessa förhållanden kommer vi inte att kunna övertyga medborgarna i Europeiska unionen om att det är bra att vara med i denna union. Jag ska också tala om för er varför: det kan vara så, att medborgarna på gatan - om de nu är tyskar - i kväll gläder sig åt att Borussia Dortmund har besegrat Juventus från Turin och att dessa medborgare inte intresserar sig för tullinformationssystemet, vilket jag tror, liksom att det vid första anblicken också är dem egalt huruvida Europaparlamentet arbetar med detta, eller den tyska riksdagen, eller något annat nationellt parlament, vilket jag likaså kan anta. Men när de i längden märker, att hela lagstiftningen för Europeiska unionen med avseende på den inre säkerheten inte längre diskuteras vare sig i deras nationella parlament eller i vårt parlament, när de märker att system byggs upp, som har möjlighet att påverka deras vardag, utan att medborgarna alltjämt har möjlighet att medverka till att dessa företeelser kommer till stånd, då är jag tämligen säker på att misstroendet gentemot dessa institutioner tilltar. Det förtroende måste öka, som dessa institutioner behöver, för att bekämpa dem som är farligast för utvecklingen inom Europeiska unionen - utöver ministerrådet, som, om det fortsätter på den inslagna vägen, verkligen ständigt utsätter sig för faran att bli kritiserat för att vara ett odemokratiskt organ. Det, som verkligen utgör en fara för oss, är den organiserade brottsligheten, vars bekämpande bör och också måste vara målsättningen för alla dessa institutioner. De kommer emellertid endast att kunna genomföra detta effektivt och framgångsrikt om deras agerande baseras på verkligt demokratiska principer.
Det har dessvärre återigen inte skett i detta fall. Jag beklagar därför, att vi med vårt betänkande måste påpeka, att ett i grunden mycket bra projekt än en gång blivit omtvistat och även vid ratificeringarna i de nationella parlamenten kommer att vara och förbli omtvistat på samma sätt som nu är fallet med EUROPOL därför att rådet än en gång i sin gränslösa visdom, vilken jag i kväll nu undantagsvis vill beteckna som arrogans, underlåtit att i rätt tid rådfråga parlamentet.

Bardong
Fru ordförande, bästa kollegor! Jag skulle här framför allt vilja åberopa budgetkontrollutskottets yttrande, både vad gäller konventionen om användning av informationsteknologi för tulländamål och den konvention om Europeiska informationssystemet, som just presenterats för er.
Samarbetet inom tullområdet för fram frågan om gränsdragning mellan första och tredje pelaren och gäller därmed olika kompetensområden. Här handlar det om hjälp i tjänsteutövningen mellan medlemsstaternas myndigheter och om deras samarbete med kommissionen på det gemenskapsrättsliga området. Följden av detta blir då, att blotta informationsutbytet för tulländamål bygger på två olika juridiska principer, vilket inte direkt gagnar syftet att förbättra tullmyndigheternas samarbete.
I sammanhanget har vi att göra med en snarast vilseledande rubrik och framför allt med en föga integrationsinriktad målsättning. Kommissionen åligger blott att svara för det tekniska genomförandet av detta system. I övrigt skapar konventionen inga som helst förbindelser till kommissionens övriga databanker, vilka delvis redan nämnts, t ex SCENT eller IRENE, databanken för bedrägeribekämpning, eller IDA för den inre marknadens funktion. Därigenom har emellertid inte uttryckligen hänsyn tagits till skydd av gemenskapens ekonomiska intressen.
Tullmyndigheterna måste bekämpa och förhindra brott mot gemenskapens lagar och mot de enskilda staternas lagbestämmelser. Därför ska då också på ett synnerligen komplicerat sätt utgifterna för detta system tas upp i EU-budgeten och fördelas på medlemsstaterna. Tullinformationsutbytet ska enligt Fördraget om Europeiska unionen beredas plats inom ramen för EG-fördraget. Tyvärr har emellertid rådet givit efter för vissa medlemsstaters önskemål och placerat avtalet inom det mellanstatliga området, man skulle också kunna säga låtit det förkomma. Den konstgjort bibehållna flytande nivån mellan det mellanstatliga och det gemenskapsstatliga planet i samband med dessa konventioner kan enligt min mening inte effektivt gynna bekämpningen av bedrägerier och skyddet av gemenskapens ekonomiska intressen.
Den i resolutionen ingående uppmaningen till kommissionen att pröva, om systemet inte inom ramen för Romfördraget ska ersättas med en förordning eller riktlinje, ger bara mycket försiktigt uttryck för denna problematik. Överenskommelsen om upprättandet av Europeiska informationssystemet ska också förbättra effektiviteten av kontrollen - denna gång vid unionens yttre gränser - framför allt med avseende på specifikation av sökta personer eller föremål.
Den tjänar, vilket redan kommit till uttryck, förverkligandet av den redan 1990 utom ramen för Romfördraget av några medlemsstater undertecknade konventionen om genomförande av Schengen-konventionen. Detta europeiska informationssystem är nu enbart avsett att finansieras genom bidrag från medlemsstaterna. Inga som helst bindningar till någon av gemenskapens avdelningar - t ex enheten för bedrägeribekämpning - finns angivna och inte heller finns någon uppgift om tillgång för kommissionens tjänstemän till detta informationssystem.
Dessa informationssystem är viktiga och nödvändiga. Detta går jag också med på. Dock måste jag besviket konstatera, att detta sannerligen inte utgör någon gyllene väg för den europeiska lagstiftningen eller för skapandet av europeiska inrättningar. Vidare, även parallell uppbyggnad sker och där skapas sedan alltjämt ömsesidiga skiljeväggar. Det är inte vad vi önskar och behöver! Tyvärr går det inte heller att säga, att regeringskonferensen - även om detta nyckelord dyker upp i sammanhanget - nu kommer att avhjälpa det hela, i varje fall inte ännu. Dessvärre!

Schaffner
Fru ordförande, ärade kolleger, då utskottet för rättsliga frågor och medborgarrätt lämnade sitt yttrande om konventionen om upprättande av ett europeiskt informationssystem, förfogade det endast över ett utkast till konventionen från december 1995, som då fortfarande granskades av rådet.
Parlamentets delaktighet inom ramen för artikel K6 är inte tillräcklig och är beroende av den goda viljan hos varje ordförandeskap. Den omgärdas inte av juridiktionsgarantier som kännetecknar parlamentets delaktighet i den lagstiftande processen, i kraft av artikel 138b i fördraget. Artikel K6 anger att ordförandeskapet informerar och/eller samråder med parlamentet inom ramen för kapitel 6. Det franska ordförandeskapet sände utkastet till konventionen om upprättande av ett europeiskt informationssystem till parlamentet i form av en skrivelse, som snarare kan karakteriseras som information än samråd. Inte desto mindre beslutade parlamentet att avge ett yttrande.
Föremålet för den här konventionen är att inrätta de medel, och även de villkor, som skall föregå den fria rörligheten för personer. EIS-konventionen är ett instrument för konventionen om överskridande av medlemsländernas yttre gränser. Dessa två konventioner är tätt sammanfogade.
Medlemsstaternas polis- och rättssamarbete som inrättats av EIS-konventionen i syfte att snabbt kunna sprida information om personer som bör eftersökas, övervakas eller arresteras (med rättsliga garantier som upprättats av konventionen), kommer att möjliggöra framsteg för att förverkliga personers fria rörlighet.
Å andra sidan är Schengens informationssystem den modell som EIS har kopierat. I enlighet med den modellen består EIS av två delar, en nationell och en distinkt funktion för tekniskt stöd. Detta tudelade system medför oundvikligen nackdelen att varje stat tillämpar två rättsordningar: sin egen rätt och konventionens rätt. Därmed kommer problemet oundvikligen att uppstå för signalementet, såsom det förutses i artikel 4.
Om konventionens många internationella instrument vittnar om vikten av de behandlade frågorna fruktar det rättsliga utskottet att denna mångfald skapar en ytterligare komplexitetsfaktor, som t.o.m. kan skjuta upp tillämpningen av EISkonventionen i all oändlighet. Utskottet beklagar likaså att frågorna som rör domstolen behandlas vid sidan av konventionen. Att integrera dem skulle ha förstärkt konventionens juridiska säkerhet då den skall tillämpas.
För att till sist avsluta skulle jag personligen vilja säga att jag verkligen beklagar att utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter och inrikesfrågor inte har bedömt det lämpligt att samråda med det rättsliga utskottet, då dess föredragande avsåg en ändring av den rättsliga grunden. Om man vid toppmötet i Amsterdam skulle överföra frågorna om överskridande av gränser, invandring, osv. till gemenskapspelaren, vilket är mycket troligt, kommer det att vara nödvändigt att omvandla konventionen till en förordning, men det var förhastat att göra det innan regeringskonferensens avslutning.

Cederschiöld
Fru ordförande! Att döma av närvaron i kammaren tycks medborgarna inte vara så värst " upphetsade" över dessa tekniska frågor. Därför skulle jag, när jag ser alla tolkarna runtomkring mig, vilja rikta ett särskilt tack till dem som kämpar med oss denna sena timma när det faktiskt är så glest här.
Ämnet har emellertid politiskt viktiga implikationer. Medborgarna måste kunna känna sig trygga i Europa. Brottslingarna anpassar sig snabbare än den rättsliga verksamheten till de nya gemensamma förhållandena. Ett Europa utan fungerande brottsbekämpning eller med haltande rättsordning får inte det breda, folkliga stöd som behövs för att unionen skall utvecklas så att det som människorna förväntar sig och hoppas på genom det europeiska samarbetet kan levereras, t.ex. fri rörlighet.
En fri rörlighet med avvecklade inre gränser förutsätter kompensatoriska åtgärder i form av EES, huvudsakligen vid den yttre gränsen, i syfte att göra gränsbevakningen mer effektiv. Det finns anledning att informera varandra i medlemsstaterna, inte bara om försvunna personer, utan också om försvunna och förfalskade föremål. När det gäller kriminella personer registreras dessa, när det finns välgrundad anledning att anta att de står i begrepp att begå eller har begått mycket allvarliga brott.
Brottsbekämpningen inom unionen baseras på spridning av information mellan nationella myndigheter. Fyra informationsnät är aktuella. Det är rimligt att det finns vissa skillnader mellan dessa, eftersom de har olika syften; ingen vill ju ha ett " storebrorseuropa" . Därför måste man vara försiktig med gigantiska informationsnät. Insamlandet av information måste vara omgärdat med tydliga begränsningar, men också innehålla för sammanhanget vital information, eftersom det annars aldrig kan bli ett vitalt redskap i brottsbekämpningen och då inte har någon funktion att fylla. Samtidigt bör man dock betänka att den överskottsinformation som inte kan undvikas måste hanteras med stor försiktighet och hållas på lägsta möjliga nivå.
Vi beklagar att rådet har tagit så lång tid på sig att få fram översättningarna. Parlamentet kan givetvis inte ta ställning till en lagtext som inte finns på alla språk, varför rådets agerande skulle kunna tyda på en nedvärdering av det demokratiska inslaget i den europeiska processen. Om ärenden hade grundats i artikel 235, hade rådet kunnat undvika att komma i denna tråkiga dager. Vi har därför lagt ett par ändringsförslag för att också formellt följa upp denna inställning. Bardong utvecklade PPE-gruppens syn på dessa frågor ur ett konstitutionellt perspektiv så väl att jag hoppar över den delen och nöjer mig med att påpeka att det är värdefullt om de kan hamna inom unionens ram.
Avslutningsvis skulle jag vilja citera von Wogaus skrivelse från utskottet för ekonomi, valutafrågor och industripolitik till utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter och inrikesfrågor. Där står följande: " Konventionen skapar det informationssystem som är nödvändigt genom konventionen om personers passering av de yttre gränserna, lägger fram de konkreta grunderna för ett större samarbete på det rättsliga och polisiära området samt på tullområdet, möjliggör förbättring av personers (och föremåls) säkerhet på unionens territorium och bidrar till att undanröja hindren för att de nationella ekonomierna skall fungera väl: kamp mot den underjordiska ekonomin, illegal handel på alla områden (narkotika, vapen), terrorism, kriminalitet, brottslighet, förskingring av kapital." Sedan önskar man en snabb ratifikation av denna konvention så att medborgarna skall kunna röra sig fritt. Denna goda insikt som finns i båda utskotten bör snarast omsättas i praktisk handling och ses som ett viktigt steg på vägen mot fri rörlighet.

Kinnock, Neil
Fru ordförande, jag skulle vilja kommentera betänkandena genom att först ta upp Shulz' betänkande och därefter Terrón i Cusís. Å kommissionens vägnar skulle jag vilja tacka parlamentet för det betydande arbete som utförts i diverse utskott med konventionen om användning av informationsteknologin för tulländamål. Som kammaren känner till, är syftet med konventionen om tullinformationssystem att skapa en databas som innehåller arbetsinformation om känsliga ämnen, som t.ex. narkotika, vapen, pornografi osv., vilka för närvarande ligger utanför gemenskapens rättsliga behörighet, och som kan användas tullmyndigheterna i medlemsstaterna.
Som kammaren också känner till har, parallellt med denna konvention, en ny förordning om ömsesidig hjälp och administrativt samarbete i tull- och jordbruksfrågor antagits av rådet den 13 mars. Därför utgör naturligtvis CIS under konventionen ett komplement till CIS under förordningen. Följaktligen har kommissionen ingen initiativrätt på tullområdet under den tredje pelaren.
Men med tanke på kopplingen till CIS under den ovannämnda förordningen, kommer kommissionen att leda den tekniska infrastrukturen för CIS under konventionen, utan att ha någon tillgång till informationen i detta system. Kammaren känner säkerligen också till kommissionens aktiva intresse av kampen mot bedrägerier och kommissionen anser att ett stärkt tullsamarbete mellan medlemsstaterna, i synnerhet genom användningen av datoriserade system, på ett avgörande sätt bidrar till att effektivisera sådana ansträngningar.
Vår praktiska erfarenhet är att de aspekter av organiserad brottslighet, som tullmyndigheterna ställs inför, berör överlappande både första och tredje pelaren. Det är därför som kommissionen, med respekt för de rättsliga begränsningar som härrör ur unionsfördraget, har verkat mycket hårt för att tullpersonal på fältet skall använda sig av ett enda datoriserat system. CIS-konventionen faller uppenbarligen inom denna ram.
Därför, för att sammanfatta, medan den tekniska infrastrukturen som används för CIS under förordningen också kommer att användas för CIS under konventionen, kommer det i rättsliga termer att finnas två olika system i överensstämmelse med pelarstrukturen i Europeiska unionen. Kommissionen samtycker till de riktlinjerna i Schulz' betänkande. Men, efter ha noterat de många referenserna till kommissionen i detta betänkande, känner kammaren alltför väl till att kommissionen inte har någon initiativrätt på detta område och måste ta hänsyn till Europeiska unionens pelarstruktur.
Naturligtvis kan de frågor som rests i Schulz-betänkandet lösas inom ramen för regeringskonferensen och jag vet att detta parlament och kommissionen är eniga i denna fråga. Jag skulle därför vilja inbjuda parlamentet till att fortsätta stödja överföringen av administrativa aspekter av tullsamarbete, vilka för närvarande faller under avdelning 6 av fördraget, från den tredje pelaren till gemenskapens sfär. Naturligtvis bör och skall de civil- och straffrättsliga aspekterna av tullsamarbete kvarstå under den tredje pelaren. Men, som ledamöter av parlamentet och kommissionen har diskuterat, finns det gemensamma fördelar med ett administrativt tullsamarbete och en sådan förändring skulle i sin tur medföra allmänna fördelar, utan att det skulle uppstå en konflikt med medlemsstaternas distinkta intressen.
Jag rekommenderar detta betänkande till parlamentet och jag tackar Schulz och hans kollegor för deras användbara arbete.
Jag vänder mig nu till Terrón i Cusís betänkande om Europeiska informationssystemet. Jag måste säga att kommissionen delar föredragandens oro över att EIS-konventionen har blockerats i ministerrådet och att vår oro är desto mer markerad av den klara kopplingen mellan EIS-konventionen och konventionen om kontroll vid yttre gränser. Kommissionen samtycker också till föredragandens förslag att Europadomstolen också bör involveras i frågor rörande konventionerna under artikel K3.
Jag skulle vilja utnyttja tillfället att under denna diskussion reda ut några missförstånd som blivit uppenbara. För det första, Europeiska informationssystemet (EIS) kommer att ersätta Schengen-informationssystemet (SIS). Vi kommer därigenom att få endast ett system och inte två. För det andra, Eurodac-systemet handlar om möjligheten att ta fingeravtryck på asylsökande och berör tillämpningen av de Dublin-konventionen. För det tredje, Cirea och Cirefi är inte informationssystem, de är arbetsgrupper i ministerrådet. Kommissionen har vid ett flertal tillfällen påpekat att termen " Centre " i bägge dessa benämningar skulle kunna leda till missförstånd, så jag vill understryka att i detta fall betyder Centre grupper och inte platser. Jag hoppas att det är kristallklart nu.
Jag håller med föredraganden om att vi måste vara försiktiga så att vi undviker överlappande informationssystem i framtiden, till exempel med Europol-systemen. Samtidigt är kommissionen övertygad om att införandet av EIS-systemet kommer att leda till tydligare och mer rationella informationssystem och vem vet, en dag kanske det kan leda till tydligare och mer rationella debattider i detta parlament.
Avslutningsvis skulle jag vilja göra en allmän kommentar om en institutionell fråga, som löper som en röd tråd genom bägge de betänkanden som diskuterats i kväll. Terrón i Cusí föreslår att EIS-konventionen görs om till förordning. Jag måste säga henne, att det är tveksamt huruvida artikel 235 i fördraget skulle kunna tillämpas i praktiken, eftersom den precis som artikel K3 kräver enhällighet i rådet.
De frågor vi har diskuterat här i kväll visar att det vore mycket enklare om vi hade en gemensam rättslig ram. Det var därför som kommissionen föreslog för regeringskonferensen att allting under avdelning 6, med undantag för polissamarbete och rättsligt samarbete skulle överföras till den tredje pelaren. En sådan ändring i fördraget skulle underlätta vårt arbete både med EIS och CIS och ge enbart fördelar för gemenskapen och dess människor. Jag hoppas därför att parlamentet kommer att fortsätta stödja kommissionen förslag under regeringskonferensen och att det nya fördraget kommer att betyda att vår gemensamma önskan om större effektivitet kan bli verklighet. Jag är tacksam för det arbete som lagts ned av Terrón i Cusí och hennes kollegor med ett betänkande som ger ytterligare substans åt kraven på progressiva förändringar.

Ordföranden
Tack så mycket, kommissionär Kinnock!
Jag förklarar debatten för avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl 11.00.

Lufttrafikföretagens skadeståndsansvar vid olyckor
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är andrabehandlingsrekommendationen (A4-0172/97) från utskottet för transport och turism om rådets gemensamma ståndpunkt (C4-0092/97-95/0359(SYN)) inför antagandet av rådets förordning (EG) om lufttrafikföretagens ersättningsansvar vid olyckor (Föredragande: González Triviño).

González Triviño
Fru ordförande, jag vill inledningsvis tacka alla personer som deltar i utskottet för transport och turism för den ansträngning, den hängivelse och det samarbete de utfört för att driva fram denna sak. Jag vill också tacka Europeiska gemenskapernas kommission för den känslighet den har visat gentemot de ändringsförslag som lagts fram av parlamentet och dess mottaglighet för yttranden från parlamentet. Slutligen vill jag också tacka Isidoro Sánchez, som verkade som ledamot av parlamentet under två år och som är den person som satte i gång detta.
I Europeiska unionens länder har lufttransporterna under de senaste åren genomgått en ökning utan like, närmast på grund av följande faktorer:
Vi har för det första högre lönenivåer som gör att detta transportmedel är tillgängligare för fler.
Man har för det andra infört liberaliseringsåtgärder och öppnare konkurrens inom Europeiska unionen, vilket har tillåtit en betydande sänkning av priserna inom lufttrafiken.
Likaså har de teknologiska framstegen gett möjlighet till en intensivare användning av luftfartygen, som dessutom har större kapacitet än för 20 eller 40 år sedan. Resultatet är att antalet flygpassagerare inom Europa har stigit med cirka 10 miljoner per år under de senaste åren. De nyaste siffrorna från europeiska flygtrafikförbundet indikerar att man redan har överskridit 150 miljoner passagerare per år. Detta är en mycket hög siffra som tydligt visar att lufttransporter regelbundet används av en mycket stor andel av den europeiska befolkningen.
När det gäller täckningen för försäkringarnas ersättningsansvar gäller dock fortfarande Warszawakonventionen och Haagprotokollet, som med 40 år på nacken är mycket föråldrade, och det av uppenbara skäl. Man kan självfallet inte i dag tillämpa samma kriterier för försäkringsskyddet som man tillämpade för ett transportsystem som i sina första faser ansågs vara mycket riskfyllt och som dessutom användes av en minoritet av befolkningen. Detta har lett till en absurd situation där flygpassagerarna har ett försäkringsskydd som är sämre än vägpassagerarna, trots att statistiken visar att lufttransporterna har utvecklats till det säkraste transportmedlet av alla, med i medeltal cirka 700 dödsoffer per år.
En studie som gjorts för kommissionens räkning visar t.ex. att de efterlevande till en affärsman på 40 år som mister livet vid en vägtrafikolycka kan vänta sig en ersättning på cirka 650 000 ecu medan motsvarande ersättning vid en flygolycka är 30 gånger mindre. Detta beror på att upprätthållandet av de minimigarantier som föreskrivs i Warszawakonventionen fortsätter vara den internationella normen, utom när det gäller flygbolag vars länder har antagit avvikande nationella normer.
Det verkar å andra sidan inte under några omständigheter vara rättvist att man inte vidtar åtgärder för att förenhetliga försäkringsskyddet för alla Europeiska unionens medborgare. Därför är det kommissionsinitiativ som i dag utvärderas i denna kammare mycket lovvärt.
De debatter och synpunktsutväxlingar som hållits i utskottet för transport och turism visar att det existerar enhällighet mellan de olika politiska grupperna när det gäller att stödja kommissionens initiativ.
Föreskrifternas grundläggande aspekter är följande:
Det finns för det första ingen laglig eller avtalsenlig gräns för flygbolagens ersättningsansvar om passagerare skadas eller dör.
För det andra så föreskrivs ett ersättningsbelopp på 100 000 ecu i det fall att flygbolagen kan påvisa att de har vidtagit alla nödvändiga åtgärder för att undvika skada för passagerarna. Dessutom måste man genom förhandsbetalningar se till att offrens eller förmånstagarnas tvingande ekonomiska behov omhändertas snarast. Det är viktigt att konstatera att antagandet av dessa skyddsåtgärder inte leder till beaktansvärda ökningar av transportkostnaderna eftersom försäkringspremierna varierar mellan 1 och 3 promille av flygbolagens kostnader. Det är också nödvändigt att omnämna det faktum att det kommer att finnas passagerare i Europeiska unionen som har ett sämre försäkringsskydd när de embarkerar ett flygplan som tillhör ett bolag utanför gemenskapen. Till detta måste konstateras att föreskrifterna förpliktar sådana bolag till att klart och tydligt informera sina passagerare om att ersättningsskyddet i dessa fall är lägre än i resten av unionen. Det är väntat att ikraftträdandet av dessa föreskrifter leder till att de förbättrade skyddsnivåerna för flygpassagerarna får större utbredning, såsom skedde med det frivilliga avtalet som undertecknades i Kuala Lumpur i oktober 1995 och till vilket totalt 83 av de stora flygbolagen har anslutit sig.
Det är också viktigt att konstatera att IATA: s juridiska utskott nyligen har slutfört sitt förslag till revidering av Warszawakonventionen. Förslaget överlåts i slutet av detta år eller efter årsskiftet till organisationens diplomatiska konferens. Om rådet, vilket är att vänta, måste ta ställning till innehållet i den text som vi i dag debatterar, för att få den i linje med de internationella standarderna inom området, hoppas och önskar vi att den slutliga texten på nytt ges till parlamentet för samråd.

Megahy
Fru ordförande, det har skett många ändringar mellan första och andra behandlingen. En sak förblir dock densamma, debatten verkar äga rum klockan tio i tolv. De av oss som flyger regelbundet har år för år sett det ökande antalet passagerare på våra flygplatser. Lyckligtvis är risken för att de skall skadas mycket liten och jag blev verkligen lugnad av den imponerande statistiken som föredraganden presenterade för att bevisa det. Men när en katastrof inträffar, krävs ett fullgott system för försäkringsskydd som ger konsumenten fullständig och rättvis kompensation och snabb tillgång till medel för att klara brådskande åtaganden.
Denna förordning är en stor hjälp i detta avseende och utgör ett stort steg framåt på konsumentskyddets område inom EU. Det är ett där det har varit stor enighet mellan institutionerna och även mellan ledamöterna i detta parlament. Fram till nu har flygtransportörernas skyldigheter reglerats av Warszawakonventionen från 1929. Den är ganska gammal - i själva verket lika gammal som jag och det är ganska gammalt. Den behöver naturligtvis uppdateras och många av de frivilliga överenskommelser som har ingåtts mellan europeiska och andra flygbolag visar på detta. Förordningen samlar dessa och förbättrar dem betydligt.
Det ursprungliga förslaget, som kommissionen lade fram har stärkts betydligt av ändringsförslag i parlamentet vid den första behandlingen såsom ju även rådets gemensamma ståndpunkt antyder, när den säger att den tar med sig de flesta av ändringsförslagen, de flesta av dem stödda av parlamentet själv. Utskottet för transport och turism och de två föredragandena kan vara nöjda med ett väl utfört arbete.
Jag välkomnar särskilt det faktum att förordningen avskaffar alla ekonomiska ersättningsgränser, om flygbolaget har felat. Detta krävs för att hålla jämna steg med de kraftigt höjda belopp som utdöms i domstolar under sådana omständigheter. Till och med i fall där flygtransportören gjorde allt han kunde för att undvika en olycka, skall det nu gälla strikt ansvar och det finns faktiskt förslag om förskottsbetalningar i händelse av dödsfall. Detta har behövts länge och förstärker förordningen betydligt. Naturligtvis gäller bestämmelserna bara europeiska flygbolag, men jag kan med glädje konstatera att flygbolag utanför gemenskapen måste informera sina passagerare om sina villkor när de köper biljett.
Slutligen, som jag sade, är detta en förbättring. Men när europeiska passagerare flyger mer och mer utanför Europa och nya, och ibland tvivelaktiga, flygbolag bildas, måste vi göra allting vi kan för att träffa nya överenskommelser med andra delar av världen för att se till att skyddet för flygresenärerna utökas än mer.

McIntosh
Fru ordförande, jag beklagar att ett så viktigt ämne som säkerhet för flygresenärer behandlas så sent. Men jag skulle vilja tacka alla för att ni har stannat här i kväll, i synnerhet tolkarna och, naturligtvis kommissionsledamoten och de andra talarna.
Europeiska folkpartiets grupp välkomnar kommissionens förslag till förordning och jag skulle vilja tacka föredraganden herr Gonzáles Triviño för hans arbete. Det är viktigt att inse att den gemensamma ståndpunkten avspeglar huvudsyftena med förslaget. Dess huvudpunkter är mycket viktiga: att uppdatera ansvarsnivåerna för transportörer, att inse de lägre risker som är förknippade med flygning i dag men samtidigt de högre ersättningar som betalas ut till offer för transportolyckor. Det är viktigt att ersättningsbegränsningarna tas bort när flygbolaget visas ha felat och att införa en strikt ansvarsbegränsning upp till motsvarande 100 000 särskilda dragningsrätter.
Det viktigaste är att icke-EU-bolag måste informera passagerarna om sina transportvillkor vid billjettköpet. Situationen i Europa i dag är tyvärr mycket splittrad och i denna förordning och våra kommentarer till den bör vi understryka behovet av en likformig tolkning av ansvaret. Förslaget till förordning är därför oerhört välkommet.
Min grupp kommer att stödja ändringsförslagen med undantag för ändringsförslag 4 av herr Wijsenbeek. Vi anser att den ursprungliga texten är bättre och starkare. Vi rekommenderar detta förslag till parlamentet och vi riktar ett särskilt tack till vår föredragande herr Gonzáles Triviño för det utmärkta arbete och till kommissionsledamoten för hans tålamod här hos oss i kväll.

Jarzembowski
Fru ordförande, herr kommissionär! Eftersom vi alla är överens, skulle jag bara vilja nämna två bagateller. Jag är en aning sorgsen över att rådet inte följt kommissionens förslag att låta de nya bestämmelserna träda i kraft efter sex månader utan först efter ett år. Jag inser visserligen att flygbolagen måste anpassa sig men jag ansåg att kommissionens förslag var bättre, som angav att det räcker med sex månader och sedan har flygresenärernas skydd förbättrats väsentligt. Det hade varit bättre.
Kanske skulle kommissionären ändå säga något om parlamentets ena förslag, vilket jag anser vara synnerligen viktigt. Med ändringsförslag 4 från min kollega González Triviño har vi uppmanat dig att se till, att jämförbara ansvarsbestämmelser införs till förmån för passagerarna vid alla kommande lufttrafikförhandlingar med tredje land. Som bekant gör ju rådet ofta livet besvärligt för dig i samband med förhandlingar med tredje land. I så måtto är vår vädjan, att det genom lagar sörjs för, att något händer inom ramen för förhandlingar med tredje land. Att införa samma skyddsrättigheter för våra flygresenärer på utländska flyglinjer är väl en angelägenhet som avspeglar vår gemensamma övertygelse. Om vi emellertid gemensamt skulle besluta om detta och kommissionären understödjer detta, då skulle rådet ställa till mindre svårigheter för oss och framför allt för kommissionären. I så måtto skulle det glädja mig om du tar ställning till detta speciella förslag från min kollega González Triviño och ändå antar parlamentets förslag, nämligen att i samband med alla förhandlingar med tredje land göra detta till en central fråga.

Kinnock, Neil
Fru ordförande, det finns en fördel - och jag tror bara en - med att träffas och diskutera viktiga frågor vid den här tiden på kvällen. Det befrämjar en sorts lagkänsla, som bara är till det goda, särskilt i utvecklandet av en större solidaritet mellan kommissionen och parlamentet. Jag är mycket tacksam mot de ledamöter som har uttryckt sin tillfredsställelse över det faktum att kommissionsledamoten är här för att lyssna till deras intressanta debatt i kväll. Vi är alla här, naturligtvis, utan kostnad för de europeiska skattebetalarna.
Som parlamentet vet och som ledamöterna har sagt, innebär detta förslag en rättslig ram åt en välkommen förändring och förbättring av skyddet av flygresenärernas intressen. Trots att det finns en liten skillnad i uppfattningar gentemot rådet är framstegen mot antagandet av förordningen garanteras och det faktum att den gemensamma ståndpunkten helt eller till del innehåller 15 av de 19 ändringsförslagen från parlamentets första behandling, göra att kammaren med rätta kan känna sig nöjd.
Huvudsyftet med det ursprungliga förslaget varm som parlamentet känner till, att avskaffa de sedan länge omoderna ansvarsbegränsningarna i Warszawakonventionen, lägga fast en strikt ersättningsgräns på 100 000 särskilda dragningsrätter, ca 120 000 ecu och att specificera kraven för att flygbolag skall göra förskottsutbetalningar till människor som har rätt till sådan ersättning. Jag kan med glädje konstatera att alla dessa syften är intakta. Den enda förändringen av betydelse som rådet gjorde var att stryka åtagandet att lägga fram förordningen i förhandlingar med tredje land. Det förslaget har nu åter lagts fram i ändringsförslaget från utskottet för transport och turism, som vi har hört under debattens gång.
Som parlamentet vet anser kommissionen att detta ändringsförslag och förslaget i det är ett användbart och legitimt förslag som, utan att bryta mot Warszawakonventionen, syftar till att uppmuntra transportörer i tredje land att tillämpa samma försäkringsnivåer som flygbolag inom gemenskapen, när de förra opererar inom gemenskapen. Kommissionen kan därför godta ändringsförslag 1 och 4. Den kan också informera parlamentet att i våra inledande diskussioner med central- och östeuropeiska länder om flygtransport har kommissionen redan antagit detta synsätt genom att kräva att deras flygtransportörer tillämpar sådana försäkringsnivåer när de opererar till, från och inom gemenskapen.
Kommissionen kan även godta ändringsförslag 2 och 3 att ersätta artiklarna 6.2 och 6.3 i den gemensamma ståndpunkten. Det är viktigt att uttömmande information om transportörens ansvarsvillkor är tillgängliga för passagerarna precis som herr Gonzáles Triviño korrekt har hävdat. Transportvillkoren innehåller även annan information av intresse för passagerarna och en hänvisning till de villkoren har också ett klart värde. Det föreslagna systemet skulle innebära att det inte fanns något behov av olika meddelanden som fästs på biljetten, vilket tar hand om det problem som pekats på i korrespondens på senare tid med IATA.
Jag skulle å det varmaste vilja tacka herr Gonzáles Triviño och utskottet för transport och turism för deras utmärkta arbete i detta ämne, och inte bara för betänkandet som vi granskar i kväll. Jag är mycket tacksam för det kontinuerliga stöd som parlamentet hela tiden har givit kommissionen för detta förslag.

Ordföranden
Tack så mycket, kommissionär Kinnock!
Jag förklarar debatten för avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl 11.00.
(Sammanträdet avslutades kl 00.05.)

