Justering av protokollet från föregående sammanträde
Talmannen
Protokollet från gårdagens sammanträde har delats ut.
Finns det några synpunkter?

Corbett
Fru talman! Låt mig påpeka ett mindre fel: i den engelska versionen av protokollet anges det i slutet av det avsnittet att Napolitano är ordförande för CONT - jag antar att det syftar på budgetkontrollutskottet. I själva verket är han ordförande för utskottet för konstitutionella frågor.

Talmannen
Vi skall rätta till det, herr Corbett.
(Protokollet justerades.)
  

Sakellariou
Fru talman! Det gäller en känslig fråga för vårt parlament, i samband med debatten om utvidgningen. Det gäller en förklaring från det turkiska utrikesministeriet beträffande kollegan Poos betänkande om Cyperns anslutning till Europeiska unionen. I denna förklaring angriper det turkiska utrikesministeriet på ett oschysst och förolämpande sätt en kollega, som har lagt fram sitt betänkande för ifrågavarande utskott. Detta utskott har antagit betänkandet i denna form med enbart två röster emot. Jag har förståelse för att parlamentarismens nivå i Turkiet ännu inte är så hög att man där kan förstå det som står i detta betänkande och vilket ansvar, om man får kalla det så, som kollegan Poos har tagit på sig. Det är parlamentets betänkande. Därför vill jag också få en reaktion från parlamentet på detta oschyssta angrepp.
Fru talman, som ett exempel på smaklösheten står det här i denna förklaring under punkt 1:
"parlamentsledamoten är känd dels för sitt motstånd mot Turkiet, dels för sin privata anknytning till den cypriotiska administrationen."
Det är ett förtal, som närmar sig en förbrytelse. Jag skulle gärna vilja att inte kollegan Poos, utan vårt parlament och även kommissionen reagerar på denna beskyllning från Turkiets sida!
Tack så mycket, fru talman!
(Applåder)

Talmannen
Tack. Vi skall titta på detta mycket noggrant.
Det föreligger inga andra ordningsfrågor.
Jag skall bara säga till Helmer att tjänstemän just nu håller på att sätta den brittiska flaggan på plats igen. Det var problem med den i förmiddags och vi har försökt att lösa detta omedelbart.

Läget i Mellanöstern
Talmannen
Nästa punkt på föredragningslistan är rådets och kommissionens uttalanden om situationen i Mellanöstern.

Neyts-Uyttebroeck
. (FR) Fru talman, herr kommissionär, mina damer och herrar! Till att börja med ber jag om ursäkt för min lilla försening, men jag kommer direkt från Bryssel. Jag hoppas att ni har förståelse och tackar er för det.
Mina damer och herrar! Såsom minister Louis Michel angav redan när han inställde sig vid utskottet för utrikesfrågor, mänskliga rättigheter, gemensam säkerhet och försvarspolitik den 28 augusti, stegras sedan flera månader våldet i Mellanöstern vilket resulterar i att förtroendet mellan parterna fullständigt raserats och att en djup känsla av maktlöshet uppstått bland alla berörda befolkningar.
Det går tyvärr knappast en dag utan att blodiga händelser och nya provokationer äger rum och därmed skjuter upp verkställandet av ett eldupphör på obestämd tid, liksom slutet för en fruktansvärd serie av repressalier, samtidigt som listan över offer bara blir längre. Denna situation, som nyligen beskrevs av minister Vedrine som förfärlig och upprörande, orsakar självfallet djup oro när det gäller stabiliteten för en region som ligger så nära oss. Det internationella samfundet kan inte längre tolerera denna upptrappning och måste bestämt fördöma de faktorer som gör att situationen förvärras och som för närvarande bl. a. utgörs av palestiniernas terrorism och självmordsattacker i Israel. Dessa terroristhandlingar är extra avskyvärda, eftersom de drabbar oskyldiga civila och bara leder till att Israel tillämpar en alltmer repressiv politik.
Palestinska aktivisters angrepp på israeler, vare sig de är bosättare eller militärer, från tätbebyggda områden under palestinsk kontroll, men även Israels överdrivna och oproportionerliga maktutövning ger bara ytterligare näring åt raden av våldshandlingar. Användning av stridsflygplan i bostadsområdena, missilernas systematiska förstörelse av byggnader som hyser polisen och den palestinska myndighetens säkerhetstjänst och morden på palestinska aktivister är inte händelser som övertygar i en strategi som syftar till fred och säkerhet. Den israeliska militärens inkräktande i de områden som övergått i palestinsk kontroll är också ett brott mot de avtal som undertecknats. Stängningen av de palestinska institutionerna i östra Jerusalem, bl. a. Orient House, och beslagtagandet av arkiven är politiska åtgärder som knappast gagnar en lugnare situation.
Fru talman, mina damer och herrar! Om vi i dag ser på utsikterna för ett återupptagande av en direkt dialog, hur långt har vi då kommit? Till att börja med är det i ett mycket oroväckande sammanhang av radikalisering av de olika parter som är inblandade i konflikten, som Israels utrikesminister, Simon Peres, nyligen offentligt föreslog att en direkt dialog med den palestinska myndigheten skulle återupptas i syfte att minska våldet och se till att vapenstilleståndet följs, två målsättningar som hittills verkat vara omöjliga att uppnå. Vid ett besök i området nyligen lyckades den tyska utrikesministern, Joshka Fischer, få den palestinska ledaren att gå med på ett sådant möte, alltså mellan Arafat å ena sidan och Simon Peres å den andra.
Vi hoppas att det nuvarande dödläget när det gäller säkerheten kan brytas tack vare ett sådant möte, vilket naturligtvis måste förberedas mycket noga och alltså måste föregås av diverse kontakter på mellannivåer. Det är för övrigt för att hjälpa till vid dessa förberedelser som Europeiska unionens särskilda sändebud, ambassadör Moratinos, åkte till området i slutet av augusti. Tyvärr blev han mycket snabbt tvungen att ändra sitt uppdrag, eftersom det uppstått en ny härd av våldsamheter och spänningar på grund av Israels mord på ledaren för Palestinas befrielsefront, Abul Ali Mustafa, den 27 augusti. Det mordet gav upphov till en väldigt våldsam konfrontation i södra Jerusalem, där den judiska kolonin Gilo finns, samt i ytterområdena kring den palestinska västra Jordanbanken i sektorerna Beit Jalla och Betlehem.
Under mycket hårda internationella påtryckningar och tack vare den mycket intensiva pendeldiplomatin av Moratinos, av hans säkerhetsrådgivare och av gruppen europeiska observatörer men även tack vare direktkontakter per telefon mellan Peres och Arafat har ett lokalt vapenstillestånd åstadkommits, vilket lett till att den israeliska armén morgonen den 29 augusti dragit sig tillbaka från Beit Jalla.
Inom ramen för förberedelserna inför ett möte och ett samtal mellan Peres och Arafat har den höge representanten, Solana, tillsammans med ambassadör Moratinos, på nytt rest till området. Han anlände i Jerusalem söndag den 2 september i år. Den 3 och 4 september för han ett antal samtal med de palestinska och israeliska myndigheterna. Han kommer alltså att kunna meddela utrikesministrarna sina intryck och sin analys vid mötet i Genval, inte långt från Bryssel, den 8 och 9 september.
(FR) Fru talman, mina damer och herrar! När det gäller Europeiska unionens ansträngningar skulle jag vilja understryka att Belgien inom ramen för sitt ordförandeskap ställt upp tre målsättningar för att bidra till att lösa krisen i Mellanöstern, nämligen främjande av en ekvidistanspolitik som är absolut nödvändig om Europeiska unionen inte vill diskvalificera sig i israelernas ögon, en ökad roll för Europeiska unionen i regionen, bl. a. genom ett optimalt utnyttjande av det anseende som Europeiska unionens höge representant för utrikespolitiken, Javier Solana, åtnjuter sedan han deltog i toppmötet i Sharm El Sheikh, och inom ramen för utarbetandet av Mitchellkommissionens rapport, och slutligen större enighet mellan Europeiska unionen och Förenta staterna, med tanke på den centrala roll som amerikanerna spelar i varje lösning av Mellanösternfrågan.
Låt oss nu ett ögonblick återgå till ekvidistansen, vars princip och motivering inte alltid uppfattas rätt. Vissa går så långt som att påstå att Europeiska unionen nu instämmer i de palestinska och arabiska ståndpunkterna. Det anser jag vara en villfarelse. Låt oss till att börja med komma ihåg att en av svårigheterna just beror på att Israel motsätter sig varje inblandning av FN i lösningen av konflikten, med motiveringen att denna världsorganisation skulle vara partisk genom att de tjugotvå länderna i arabförbundet och de femtiofem medlemmarna i organisationen för den islamiska konferensen skulle missbruka sitt numerära övertag. Försöken - och i dag handlar det om mer än bara försök ­, det faktum alltså att man i Durban assimilerat sionismen med rasismen och därmed omvandlat den israelisk-arabiska konflikten till en ras- och religionskonflikt, när det egentligen handlar om en politisk konflikt som kräver en politisk lösning, kommer naturligtvis inte att göra saken bättre. Lyckligtvis har FN:s generalsekreterare Kofi Annan personligen genom en betydligt mer nyanserad inställning lyckats vinna den hebreiska statens aktning och förtroende.
Hur skulle Europeiska unionen, när det gäller ekvidistansen, kunna vara partisk och agera till förmån för en av parterna i en konflikt, när den har en partnerskapsrelation med både Israel och den palestinska myndigheten? Unionen har för övrigt också förbindelser med Syrien och Libanon inom ramen för Barcelonaprocessen, vars målsättning bl. a. är just att upprätta ett område för stabilitet, fred och välstånd i Europa-Medelhavsområdet.
Avslutningsvis, mina damer och herrar, är ekvidistansen förenlig med Osloavtalen. Dessa utesluter faktiskt alla åtgärder som innebär ett förhastat omdöme om resultaten av, jag citerar, "slutförhandlingarna genom vilka parterna förhandlar direkt sinsemellan om en slutlig lösning av Palestinafrågan".
Efter ordförandeskapets målsättningar skall vi nu titta på vad som hänt med Europeiska unionens senaste ansträngningar. Europeiska unionen stödde rapporten från kommissionen som skulle fastställa fakta, allmänt kallad Mitchell-kommissionen, och vars rekommendationer publicerades den 21 maj i New York och accepterades av båda parter. Europeiska unionen har även givit sitt stöd till Tenetplanen om eldupphör, som trädde i kraft den 13 juni när den accepterades av båda parter. När det gäller respekten för detta avtal vet vi hur långt vi kommit. Icke desto mindre syftar denna plan till att förstärka säkerhetssamarbetet mellan den israeliska och palestinska säkerhetstjänsten.
För att fylla tomrummet som uppstått genom avsaknaden av en direkt dialog har man inom Europeiska unionen kommit överens om en strategi för närvaro i området genom att kontinuerligt låta höga politiska ledare besöka det. Inom ramen för förberedelserna av det belgiska ordförandeskapet besökte vår utrikesminister Louis Michel själv de sex mest berörda länderna under en sexdagars resa mellan den 18 och 25 april.
Sedan dess har utrikes- och premiärministrars liksom Solanas resor till området avlöst varandra i en jämn ström, vilket också våra tyska och italienska kollegers turnéer nyligen vittnar om liksom de som planeras inom kort av den irländska utrikesministern och Luxemburgs premiärminister. Trots ett mycket fulltecknat tidsschema hoppas ordförandeskapet kunna återvända till området inom kort, exempelvis i början av november om situationen tillåter det.
Fru talman! Jag måste också erkänna de ansträngningar som gjorts av olika institutioner och personer inom Europeiska unionen och betona den extremt aktiva roll som kommissionär Patten spelar för att garantera mer än den palestinska myndighetens ekonomiska överlevnad. Han gör självfallet betydligt mer än så. Det är uppenbart - och det är inte tillräckligt känt - att Europeiska unionen hittills är den största givaren i området och till den palestinska myndigheten, och utan våra ekonomiska ansträngningar, utan den stora fantasi och uppfinningsrikedom som krävs för att fortsätta att ställa tillräckliga likvida medel till myndighetens förfogande för att den skall kunna fungera, skulle situationen vara oändligt mycket svårare.
Fru talman, mina damer och herrar! I samband med rådet (allmänna frågor) den 16 juli definierades tydligt vad man inom Europeiska unionen förväntade sig av parterna. För att bidra till att lugnet i området återvänder uttalade sig unionen särskilt till förmån för principen att inrätta ett opartiskt övervakningssystem och man ansåg att detta system skulle tjäna båda parters intresse. Detta förslag fanns med i den korta förklaringen från statscheferna efter G8-toppmötet den 21 juli i Genua, som jag verkligen måste nämna här. De femton medlemsländerna fortsätter att diskutera villkoren för detta system. Avslutningsvis har naturligtvis också ordförandeskapet uttalat sig för rådets räkning varje gång som vi bedömt det nödvändigt.
Fru talman, mina damer och herrar, herr kommissionär! Den förödande galenskapen - det finns inga andra ord - som förkroppsligats av det fortsatta våldet och terrorismen, visar sig varje dag fullständigt oförmögen när det gäller att ta sig ur krisen. Den allvarligt försämrade säkerhetssituationen och den totala avsaknaden av förtroende mellan parterna gör sannolikt alla framtidsutsikter bedrägliga när det gäller att få huvudpersonerna att själva sätta stopp för konfrontationerna. Stöd utifrån förefaller därför nödvändigt.
På detta plan skulle ett opartiskt övervakningssystem - även ett blygsamt sådant - kunna tjäna båda parters intresse och garantera att Tenetplanen verkställs och att rekommendationerna från Mitchellplanen genomförs omedelbart och i sin helhet, med respekt för tidsplaner och ordningsföljder.
I avvaktan på detta måste ett återställande av lugnet betraktas som båda parternas ansvar. Det betyder att de båda måste ompröva sin hållning. Å ena sidan måste de palestinska myndigheterna vidta åtgärder för att tygla våldet och terrorismen, annars kommer den politiska processen att misslyckas. Israel måste å sin sida skapa förutsättningar som gör det möjligt att återvända till förhandlingsbordet, främst genom att så snabbt som möjligt mildra alla de restriktioner som tynger det palestinska folket. Det fortfarande mycket lokala vapenstilleståndet som avtalades den 28 augusti i sektorn Beit Jalla Betlehem-Gilo och som följs, måste konsolideras och utvidgas till andra konflikt- och spänningsområden i Gazaremsan och Västra Jordanbanken.
Inledandet av en direkt dialog måste göra det möjligt för parterna att - på villkor att läget är stabilt ute på fältet - stegvis övergå från att hantera en kris till att söka efter lösningar på krisen. Den stegvisa utvidgningen och vapenstilleståndets efterlevnad tycker jag är de omedelbara målen med den direkta dialogen. Sektor för sektor egentligen - samt förbättring av palestiniernas levnadsförhållanden och arbetsvillkor.
(NL) Det räcker dock inte med det. Politiska perspektiv måste också kunna ges mycket snabbt. De politiska perspektiven får vi genom Mitchell-rapporten, vilken i sin tur endast är en deletapp på vägen mot ett definitivt återupptagande av förhandlingarna om en permanent stadga för de palestinska områdena. Det är hög tid att vi återgår till orden och andan i Osloavtalet.
Vi får inte glömma att det avtalet givit viktiga resultat som absolut måste bevakas. De problem som uppstått är inte så mycket en följd av ofullkomligheten i det avtalet som det faktum att parterna inte lyckats följa alla delar av avtalet lika noggrant.
Fru talman, mina damer och herrar! Även om de intensiva slutförhandlingarna, förhandlingar som skulle vara slutliga och som ägt rum mellan juli 2000 och januari 2001, från Camp David till Taba, inte gjort det möjligt att uppnå ett ramavtal, dels på grund av misstag som begåtts av samtliga berörda parter, men också artificiellt tvingande tidsplaner, kan man ändå aldrig nog betona i vilken grad djärva framsteg uppnåtts i skissandet av möjliga lösningar på extremt känsliga och komplexa frågor vars omfattning för båda lägren verkligen är grundläggande. Att klättra uppför sluttningen kommer förvisso att blir svårt. Men man måste i första hand sträva efter att återupprätta det förlorade förtroendet dels mellan de två parterna, dels i möjligheterna med en tillfredsställande lösning förhandlingsvägen. Det är anledningen till att de två parternas regeringar snabbt måste ersätta pessimismen som genomsyrar den allmänna opinionen, som skakas av katastroferna, med hoppet om en bättre framtid grundat på säkerhet, ömsesidig respekt och fred. Endast en politisk process som konkretiserar utbytet av mark mot fred, som sätter stopp för ockupationen och gör det möjligt att låta en hållbar suverän palestinsk stat växa fram som är demokratisk och fredlig och åtar sig att samexistera med Israel, endast då kan när allt kommer omkring den hebreiska staten, och i förlängningen hela regionen, garanteras säkerhet, stabilitet och fred som deras folk hoppas på. Mina damer och herrar! Vi kan inte slå oss till ro med en framväxande krigs- och våldslogik hos båda sidor. Det blir en hård kamp, men vi måste börja den.
(Applåder)

Talmannen
Tack fru minister! Jag lämnar omedelbart ordet till kommissionär Patten.

Patten
. (EN) Fru talman! Ministern har tydligt och uttömmande skildrat det nuvarande läget i Mellanöstern och som ministern sade, och alla i detta parlament känner till, så har situationen i området bara blivit värre och värre och hotar att bli ännu värre.
När jag funderade på vad jag skulle säga i morse så slogs jag än en gång av skillnaden i styrka mellan de adjektiv och de substantiv som vi använder för att beskriva situationen och styrkan i de verb som vi använder i våra försök att lösa den. Det är verkligen ett ytterst svårlöst problem.
Det fortsatta våldet - enligt nyheterna i morse har det inträffat ännu en självmordsbombning i Jerusalem - beskyllningarna som aldrig vill ta slut och parternas vägran att höja sig över sina oförrätter och välja den fredliga vägen är inte bara djupt beklagligt utan även frustrerande för var och en i det internationella samfundet som försöker finna en väg ut ur det nuvarande dödläget.
Båda parter har, som ministern sade tidigare, misslyckats med att gripa den möjlighet som rekommendationerna i Mitchellrapporten erbjöd och som erbjöds ännu en gång i Tenetplanen. Men återigen kommer vi tillbaka till att det inte finns någon bättre utgångspunkt för att få slut på våldet och lägga grunden för en fredlig och blomstrande framtid än Mitchells rekommendationer. Vad finns det för alternativ?
Alternativet är ännu mer blodsutgjutelse, en internationell tvist som förvandlas till en bitter fejd och fortsatta indirekta skador på internationell nivå som vi har sett den här veckan vid konferensen i Durban.
Så vad kan Europeiska unionen göra under dessa omständigheter? Ministern förklarade mycket tydligt den ytterst viktiga roll som ordförandeskapet har spelat genom att försöka mobilisera den internationella opinionen kring förslag som erbjuder en väg framåt. Ministern beaktade även insatserna från Europeiska unionens samtliga utrikesministrar och, självfallet, Javier Solana, som har försökt att föra israeler och palestinier tillsammans och få dem att återvända till förhandlingsbordet.
Vi måste självfallet fortsätta att försöka övertala alla berörda att omedelbart genomföra samtliga rekommendationer i Mitchellrapporten och inte bara några av dem. Vi kommer att fortsätta att göra det och att framföra det budskapet. Vi måste även mana parterna att minska den misstro som har ackumulerats under de senaste månaderna. De måste åter bekräfta sitt engagemang för de grundläggande långsiktiga målen för fredsprocessen i Mellanöstern, säkra gränser för Israel genom skapandet av en livskraftig palestinsk stat som ett resultat av förhandlingar på grundval av relevanta FN resolutioner.
Palestinska ledare måste dagligen visa att de förbehållslöst fördömer och motsätter sig angrepp på oskyldiga och våld i alla dess former. Kritiker antyder ibland att vi i Europeiska unionen inte har varit tillräckligt kraftfulla i vårt fördömande av terrorismen. Det är en grovt orättvis kritik. Till exempel, ordförandeskapet fördömde, i sitt uttalande efter angreppet i Jerusalem den 9 augusti, utan förbehåll bombningen av ett köpcenter i Jerusalem och uttryckte sin avsky för det fega angreppet som till största delen krävde oskyldiga civilas liv. Efter attacken i Haifa den 12 augusti gjorde ordförandeskapet ännu en gång ett uttalande som fördömde den senaste självmordsbombningen i starkast möjliga ordalag och påpekade att dessa attacker som är riktade mot israeliska medborgare är extremt avskyvärda och motbjudande.
Så vi har tydligt visat att vi motsätter oss terrorismen i alla dess former. Men om vi skall ha en bättre möjlighet att få slut på våldscykeln och försvaga de radikala krafterna måste palestinierna kunna se verkliga möjligheter till en förbättring i sina dagliga liv. Detta bör innefatta genomförandet av befintliga avtal mellan Israel och palestinierna. Till att börja med, upphävande av avspärrningarna, överföring av skatteinkomster, säker passage mellan Gaza och Västbanken, flygplatsen öppnas på nytt och skapandet av exportmöjligheter som kommer att göra det möjligt för palestinierna att dra fördel av sina överenskommelser med Europeiska unionen och andra parter.
(Applåder) Jag kan inte för allt i världen förstå hur någon kan tro att ytterligare utarmning av de palestinska territorierna och ökad arbetslöshet bland unga palestinier på något vis kan bidra till ett återställande av säkerheten. Jag är övertygad om att vi alla tog med oss något givande att läsa under vårt sommaruppehåll. Jag tillbringade en stor del av sommaren med att läsa om 1930-talet och om förhållandet mellan ekonomisk utarmning, ekonomiska umbäranden och politisk extremism i det ena landet efter det andra. Vi måste fortsätta att upprepa gång på gång att det inte är genom att försöka göra så stor skada som möjligt och utöva ett så hårt tryck på de palestinska territorierna som man kan återställa säkerheten och lägga grunden för en framtid där båda parter kan leva lyckligt och vänskapligt tillsammans.
(Applåder)Tredje parts övervakning av att dessa avtal genomförs korrekt och en fungerande tvistlösningsmekanism skulle uppenbarligen vara till hjälp när det gäller att komma tillrätta med palestiniernas frustration över det nuvarande uteblivna genomförandet av befintliga avtal. Allt detta skulle bidra till en pånyttfödelse för den palestinska ekonomin, göra palestinierna delaktiga i deras egen framtid och förbättra möjligheterna till en bättre framtid som uppnås genom politiska förhandlingar. Dessa ansträngningar behöver stödjas av en rad förtroendeskapande åtgärder för att övervinna den djupa misstro som för närvarande råder, inte bara mellan de ledande politikerna utan även mellan de två folken. Detta är ett område som parlamentet med rätta har intresserat sig särskilt mycket för. Jag vill påminna parlamentet om att kommissionen enbart under de senaste två åren har anslagit omkring 50 miljoner euro till fredsbyggande program som särskilt skall främja israeliskt-arabiskt och israeleiskt-palestinskt samarbete. Dessa program främjar freden genom gemensamma projekt och medvetandegörandekampanjer för tolerans och fred.
Vi har en viktig roll att spela genom att stödja de besinningsfulla rösterna varhelst de finns. Det förhåller sig tyvärr så att de sansade bara kommer att bli färre och färre ju längre denna fruktansvärda situation pågår, men de visar ett betydande mod i sina egna grupper och förtjänar vårt fortsatta stöd.
Kommissionen är redo att använda alla de instrument som står till dess förfogande för att hjälpa till att lindra de mycket allvarliga ekonomiska svårigheter som palestinierna står inför. Vårt stödpaket till den palestinska myndigheten är ett framgångsrikt exempel på hur Europeiska unionen kan lämna märkbart, snabbt och effektivt bistånd och jag är ytterst tacksam för parlamentets stöd i vårt arbete.
Europeiskt stöd för den palestinska myndighetens budget är säkerställt fram till november och arabstaterna överväger just nu att utsträcka sitt budgetstöd till årets slut. Det är ännu alltför tidigt för att göra några konkreta tillkännagivanden när det gäller ytterligare åtgärder från kommissionen. Vi har bara kommit halvvägs i vår nuvarande stödinsats och avvaktar att palestinierna skall uppfylla ett antal villkor, vilket skall följas av en utvärdering och en analys av de tämligen dystra framtidsutsikterna för ekonomin i dess helhet och skattesituationen.
Palestiniernas behov under år 2002 och bidrag från andra givare måste beaktas i samband med den analys av den ekonomiska situationen i de palestinska territorierna som för närvarande genomförs av Världsbanken. Det förväntas att denna analys kommer att vara klar i slutet av september. Så snart dessa uppgifter är tillgängliga kommer kommissionen att överväga hur vi bäst kan bidra ytterligare till internationella insatser. Vi kommer naturligtvis att hålla nära kontakt med parlamentet angående vår bedömning av den palestinska myndighetens ekonomiska behov och vår fortsatta beslutsamhet att säkerställa att även under de nuvarande förfärliga omständigheterna beror vårt ekonomiska bistånd, vad den palestinska sidan beträffar, på öppenhet, tillbörlig försiktighet i användningen av budgeterade medel och ett åtagande från den palestinska sidan att bekämpa korruptionen. Allt detta är saker som har påpekats för oss av ledamöter av denna kammare och de bär upp vår beslutsamhet att säkerställa en lämplig överenskommelse mellan oss själva och palestinierna innan vi börjar betala ut pengar i budgetstöd.
Under tiden kan jag bara upprepa det som ministern uttryckte så vältaligt för en liten stund sedan. Vad som krävs är ett nytt engagemang för Mitchellplanen snarast möjligt. I annat fall kommer situationen att förvärras än mer och leda till betydande skador i hela regionen.
(Applåder)

Talmannen
Jag tackar kommissionär Patten och ger genast ordet till Galeote Quecedo.

Galeote Quecedo
Fru talman! Det är sant att den rådande situationen är en fruktansvärd ond cirkel med hot och våldshandlingar från båda parter, som till exempel det attentat som inträffade för bara några timmar sedan i västra Jerusalem.
Vi måste alla fråga oss hur vi har kunnat hamna i denna situation , när Israels dåvarande arbetarregering i januari i år lade fram ett förslag till avtal som i dag förefaller oss vara nästan otänkbart. Men dessutom skulle premiärminister Sharon i dag kunna fråga sig om den känsla av osäkerhet som hans landsmän känner är större eller mindre än den som fanns innan valet, som han vann med bred marginal. Även Yasser Arafat skulle kunna fråga sig om hans folk i dag lever bättre eller sämre än för elva månader sedan när intifadan inleddes.
Jag tror inte att det handlar om att söka efter skyldiga, jag tror inte att vi bör begå misstaget att göra en enkel tolkning av händelserna, men avbrottet i förhandlingarna har sannerligen orsakat ett djupt intryck på de israeliska och palestinska opinionerna.
I Israel resulterar detta i att breda vänstersektorer i landet - framför allt de som var mest inblandade i förhandlingarna i Sharm El Sheik, Camp David och Taba - känner djup en besvikelse gentemot den palestinske ledaren. Denna känslomässiga reaktion förenas med en mer eftertänksam reaktion från vissa företrädare för den politiska högern i Israel som är eniga om att vägra samtala med Arafat. Fru talman, min grupp anser att den attityden är ett stort misstag, och att den inte på något sätt bidrar till att återuppta fredsprocessen.
Under de nuvarande förhållandena kan det hända att Arafat fortfarande har kvar ytterligare manöverutrymme för att bromsa våldet, men denna marginal är säkerligen mindre än den som de israeliska myndigheterna kräver. Hur som helst kan man inte skönja någon ljusning i horisonten för en alternativ möjlighet till samtal från palestinskt håll. Säkerligen är inte situationen i de palestinska territorierna uppbygglig på något vis, där medborgare lever i djupt förnedrande och ovärdiga förhållanden, eftersom de radikala fundamentalisterna har lagt beslag på området.
De palestinska myndigheterna måste nu mer än någonsin bevisa att de är beredda att uppfylla och se till att ett fredsavtal uppfylls, ett avtal som på intet vis kommer att helt uppfylla alla deras förhoppningar. Trots den pessimism som råder mellan parterna, eller kanske just på grund av denna, är det internationella samfundets roll nu oundgänglig.
Europeiska unionen har för närvarande en bredare handlingsmarginal, och den måste vi dra nytta av med hjälp av konkreta insatser och genom att använda vår ekonomiska potential i området med politisk avsikt och vi måste försäkra oss om att det stöd vi bidrar med medför konkreta fördelar för befolkningen och naturligtvis att stödet sammanhänger med respekten för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna. Vi måste även sträva efter en bättre och närmare samordning med den nordamerikanska regeringen och dess medlaransträngningar.
Fru talman, nu när Madridkonferensen firar tio år måste Europeiska unionen rädda principen "fred per territorium", som var en inspirerande faktor i fredsamtalen. Precis som för tio år sedan måste vi européer även denna gång fördubbla våra ansträngningar, och av den anledningen skulle min parlamentariska grupp vilja be det belgiska ordförandeskapet att påkalla rådets uppmärksamhet på behovet av att förstärka vår särskilde representant Moratinos förhandlingslag.
(Applåder från höger)

Barón Crespo
Fru talman, fru tjänstgörande rådsordförande, herr kommissionär, ärade ledamöter! För det första vill jag å den socialistiska gruppens vägnar uttrycka vår sorg över de senaste dödsoffren som har skett precis i dag och utgå från ett faktum: att vi har gått tillbaka till retoriken och händelserna från den situation som hade börjat förbättras från och med Madridkonferensen.
Jag kommer inte att lägga ut texten med en beskrivning av vad som sker just nu. Däremot anser jag att vi européer måste anse oss vara involverade och inblandade i denna process. Jag föredrar att tala om det i stället för om jämlik behandling, fru tjänstgörande rådsordförande, eftersom en konsoliderad, suverän och demokratisk stat som Israel och ett möjligt embryo till stat för ett folk som ännu inte har ett hemland, inte kan behandlas jämlikt.
Enligt min åsikt är det viktigt att tillägga denna faktor - som ett budskap till Sharons regering - att politiken "öga för öga, tand för tand" inte leder till något annat än katastrof. Vi européer vet lite grand om detta, eftersom vi har brutit med denna politik genom skapandet av Europeiska unionen. Dessutom är inte ekonomisk och human kvävning rätt sätt att lösa konflikten och en politik av det slaget leder endast till att extremisterna från båda lägren förstärks. Därför anser jag att vi måste klargöra detta för Israel, med all den vänskap vi känner för landet.
För det andra, fru talman, undertecknar vi européer för första gången ett avtal. Vi var närvarande i Sharm El Sheik och just nu befinner sig den höge representanten i Jerusalem. Våra utrikesministrar Fischer, Michel och Ruggiero besöker för närvarande området och jag anser att detta visar på Europas vilja. Enligt min åsikt skall vi dock inte bara visa politisk vilja, utan parlamentet måste även hjälpa till att finna ett ljus i änden av denna tunnel. Därför föreslog jag talmanskonferensen - och detta har godtagits - att vi i stället för att utarbeta en resolution i dag, omedelbart, utan att känna till resultatet av de åtgärder som har vidtagits, skall använda det vapen som Maastrichtfördraget ger oss och att vi lägger fram en rekommendation på ett sådant sätt att utskottet för utrikesfrågor under denna månad kan utvärdera om det sker förbättringar eller inte.
Jag anser att man i detta spel med dödliga förtecken som Israel och palestinierna är invecklade i även måste kunna begära att det finns positiva symboler. En av dessa, som jag anser vara viktig, är att Orient House i Jerusalem öppnas igen, eftersom det alltid har varit en fredssymbol. Jag erinrar om att jag som ordförande för Europaparlamentet hade tillfälle att besöka Orient House. Att bränna alla broar till dialog leder ingenstans.
Slutligen, fru talman, är det mitt i denna dramatiska kris hoppfullt att det finns israeliska och palestinska röster som har civilkurage nog att tillsammans underteckna ett upprop. Jag syftar på det upprop som vissa av huvudpersonerna i fredsprocessen under de senaste åren har gjort tillsammans, till exempel Beilin och Ashraui, som tillsammans har undertecknat ett manifest - jag har originaltexten på engelska - i vilket de under titeln "No to bloodshed, no to occupation, yes to negotiation, yes to peace" ger uttryck för åsikter som ledningen för Europeiska Socialdemokraters Parti har beslutat att tillsammans stödja vid sitt möte på söndagen.
Jag kommer att citera ett avsnitt i detta upprop som, enligt min åsikt, sammanfattar den vilja vi måste visa i den här processen. Där står följande: "We still believe in the humanity of the other side, that we have a partner for peace and that a negotiated solution to the conflict between our peoples is possible".
Detta är den linje som vi européer måste stödja. Vi måste vädja till amerikanerna att vara mer aktiva och att de återigen försöker leda in folken i regionen på rätt väg.

Esteve
Fru talman, fru tjänstgörande rådsordförande, herr kommissionär! Jag kommer inte att betona hur allvarlig situationen är eller att den har eskalerat. Däremot vill jag understryka vad kommissionär Patten har sagt: våldet kanske inte har nått sin högsta nivå. Ibland säger vi att "värre kan det inte bli", men i det här fallet är det möjligt att situationen försämras. Därför har vi inte bara en skyldighet att lösa problemet utan vi måste självfallet även undvika att situationen försämras.
Men förutom att vi försöker sätta stopp för våldet genom att föra dialog, anser jag att det är på sin plats att tillägga vissa aspekter som är direkt förknippade med de mänskliga rättigheterna till det som föregående talare har sagt. Naturligtvis utgör de oskyldiga offren i sig ett direkt brott mot de mänskliga rättigheterna. Följaktligen är det nödvändigt att särskilt erinra om och betona, såväl inför Israel - som ofta använder sig av statens makt på ett oproportionerligt sätt - som inför palestinierna - vilka inte kontrollerar sina aktivister - att de mänskliga rättigheterna ständigt kränks.
Europaparlamentet måste nu enligt min åsikt vara mottagligt när det gäller det faktum som har påtalats av några icke-statliga organisationer: fyra palestinier riskerar att avrättas om inte Yasser Arafat omvandlar de domar som avkunnats mot dem om interna aktiviteter på palestinskt område eller för samarbete med fienden. Jag anser att parlamentet måste försöka se till att dessa avrättningar inte verkställs.
Att återuppta dialogen: på den tid jag har till mitt förfogande vill jag - på grund av att läget har försämrats, Durbankonferensen medför naturligtvis inte något annat än en försämring av situationen - gå in på vad jag anser vara de åtta punkter som man kan ge ett klart stöd till.
För det första anser jag att det är nödvändigt att lösa problemet med opartiskhet, och att det måste vara en prioriterad fråga. Jag håller med om att opartiskhet inte är detsamma som jämlik behandling, herr Barón, jag håller med om detta. Jag anser att opartiskhet är det rätta konceptet, men i politiken når man ofta inte opartiskhet utan jämlik behandling. Följaktligen kan jämlik behandling vara ett instrument, även om jag helt klart anser att målet är opartiskhet. Jag anser att det är brådskande och viktigt att återställa opartiskheten gentemot alla parter och i synnerhet inför Israel.
För det andra måste man självklart insistera på att Europeiska unionen sänder opartiska observatörer till området.
För det tredje är det nödvändigt att fortsätta på den väg som stakades ut i och med Mitchellrapporten. Det finns ingen annan, åtminstone inte för tillfället.
För det fjärde måste olämplig tillämpning av Barcelonaprocessen i konflikten i Mellanöstern undvikas. Barcelonaprocessen drabbas av konflikten i Mellanöstern, men den är inte den rätta vägen för att lösa denna konflikt.
För det femte är det nödvändigt att betona behovet av att Förenta staterna och Ryssland deltar.
För det sjätte måste naturligtvis alla slags kontaktflöden uppmuntras maximalt, vilket redan görs.
För det sjunde måste ministrarnas, kommissionens och rådets agerande inriktas på att främja dialogen mellan Arafat och Peres, mellan palestinier och israeler. I det här sammanhanget, fru talman, väntar vi med stort intresse på den rapport som Solana kommer att lägga fram och som Neyts-Uyttebroeck redan har aviserat.
För det åttonde - och här är jag överens med Barón - är alla symboler positiva, alla möjligheter är positiva, som till exempel att öppna Orient House igen, allt är viktigt för att konflikten inte skall växa och det grundläggande är att man leder tillbaka processen till fred och dialog.

Lagendijk
Fru talman! De tråkigaste politiska debatterna är de rituella politiska debatterna. Debatter där alla säger att läget är allvarligt och därefter upprepar vad de sade förra gånge också. Debatten om Mellanöstern riskerar att bli litet av rituell debatt. Parlamentet, även vi, vi ber ständigt att Europeiska unionen skall spela en aktivare roll. Rådet och kommissionen säger därefter: vi gör vårt bästa men vi kan inte göra något och vi är inbördes splittrade. Tydligast är den vision som lades fram av Louis Michel förra veckan.
Det är tydligt även för oss, även för mig, att utan Förenta staterna går det inte att lyckas med en diplomatisk framgång. Men vad gör Förenta staterna? I det avseendet ansluter jag mig till en kommentar av Hans van den Broek, Pattens föregångare som kommissionär för utrikesfrågor, som sade att Förenta staterna egentligen för en deklaratorisk politik. Det säger att det måste göras annorlunda. De uppmanar parterna att sluta och vidare händer det inget alls. Om Europeiska unionen vill göra samma sak, måste det vara tydligt och får vi alla här inte längre tala om en aktiv roll för Europeiska unionen i Mellanöstern.
I den här debatten skulle jag ännu en gång vilja göra ett försök att bryta den rituella debatten, det här dödläget, genom att utnyttja Europeiska unionens ekonomiska roll. Jag börjar, ärligt talat, få nog av att kommissionen och rådet sedan säger: Herr Lagendijk! Ekonomiska sanktioner hjälper inte. Precis som Louis Michel sade förra veckan: vi vet var vi börjar men vi vet inte var vi slutar. Det jag vill, det jag uppmanar till är inte alls några ekonomiska sanktioner à la Irak. Det är inte alls det detta handlar om för mig. Det handlar för mig om att det är omöjligt för oss i Europeiska unionen att fortsätta göra det vi alltid har gjort, medan området står med ett krig för dörren. Det är att bedriva handel med israelerna och helt enkelt vara den största givaren till palestinierna. Det kan inte vara så att vi helt enkelt fortsätter som om inget hänt medan kriget står för dörren.
Det enda jag skulle vilja veta är, och det är min fråga till kommissionen och rådet: skulle ni vilja vara så vänliga att undersöka möjligheterna - jag säger det mycket försiktigt - att via de ekonomiska band som vi har med båda parter, jag betonar med båda parter, försöka utöva påtryckningar för att få tillbaka båda parter till förhandlingsbordet. I det avseendet blev jag glatt överraskad att även Van den Broek, Pattens föregångare, tänker i samma banor. Jag inser att det är svårt. Det är kanske till och med omöjligt. Det får dock inte vara så att det vilar ett tabu över Europeiska unionens användande av ekonomiska medel. Rådet och kommissionen har vid upprepade tillfällen sagt att de vill göra allt för att bryta dödläget. Till det tycker jag även det här medlet hör. Var snäll och låt inte Europeiska unionen göra samma fel som Förenta staterna genom att endast säga att det måste göras annorlunda och sedan inte göra något mer, även om det gör ont.
(Applåder från Verts/ALE-gruppen)

Wurtz
Fru talman! Mellanöstern upplever nu den mörkaste tiden sedan Osloavtalen och till och med tidigare.
Att tala om ekvidistanspolitik i detta sammanhang, fru tjänstgörande rådsordförande, har inte mycket mening. Det innebär inte att man tar parti mot Israel om man radikalt fördömer den nuvarande regeringens politik, en politik som en statsman som Yitzhak Rabin hade klarsynen och modet att vända ryggen till, till priset av sitt eget liv.
Utplåningen av varje framtidsutsikt till rättvis fred för det palestinska folket motsvaras tyvärr, bortom det berättigade motståndet från ett ockuperat folk, av blodiga attentat mot oskyldiga israeliska civila. Dessa oacceptabla handlingar ger i sin tur näring åt hatet och hämndlystnaden.
Denna gräsliga onda cirkel var exakt det som vi fruktade mest om Ariel Sharon skulle väljas, och det är där vi befinner oss nu.
Jag instämmer i kommissionär Pattens förslag. Att göra allt för att försöka bidra till att komma ur denna dödsfälla måste bli vår viktigaste uppgift. I den andan kan man bara, och jag säger det efter Enrique Barón, med stor tillfredsställelse och djup beundran, välkomna den synnerligen värdiga och modiga handling som denna sommar utförts av en grupp israeler och palestinier, ministrar, parlamentsledamöter, författare och jurister som publicerat en gemensam förklaring där de åtar sig att arbeta tillsammans, på grundval av principer som erkänns av det internationella samfundet, för att åter bygga upp förtroendet och förhoppningarna om fred.
Parallellt med våra diplomaters lovvärda ansträngningar föreslår jag att vi skall ge vårt stöd till detta initiativ genom att utnyttja alla medel som står till vårt förfogande. Exempelvis genom att bjuda in de två huvudpersonerna, den tidigare israeliske ministern Yossi Beilin och den palestinske ministern Yasser Abed Rabbo eller genom att tilldela dem Sacharovpriset, eller genom att inrätta en europeisk kommitté för stöd till den gemensamma förklaringen. På detta sätt gör vi på vårt sätt freden en tjänst och jag tackar er på förhand.
(Applåder från GUE/NGL-gruppen)

Collins
Fru talman! Att förhoppningarna om en rättvis och varaktig lösning på den israelisk-palestinska konflikten har försvagats under de senaste månaderna är en anledning till djup oro och beklagande för oss alla. Vi är alla medvetna om att våldsnivåerna har trappats upp på ett farligt sätt och att den oproportionerliga och urskillningslösa användningen av våld har resulterat i att många oskyldiga civila har mist livet.
Det är uppenbart att parterna nu i själva verket backar från sina tidigare åtaganden i stället för att bygga vidare på dem. Våldet och provokationerna har stegrats till nya höjder och detta är den viktigaste orsaken till att parterna nu inte längre för en dialog. Dialog är den enda vägen framåt för om vi skall kunna få slut på våldet i Mellanöstern den här gången. Om dialogen uteblir fylls tomrummet bara av ömsesidiga missförstånd, rituella fördömanden och fruktan.
En av de viktigaste utmaningarna för Europeiska unionen och det internationella samfundet i stort är att se till att aktiv och effektiv medling återupptas i Mellanöstern. Det finns ett trängande behov av övervakning av tredje part för att för det första få slut på våldsamheterna som nu inträffar dagligen och för det andra se till att fredssamtalen återupptas. Det är även på tiden att hindren för ett genomförande av Mitchellrapportens rekommendationer undanröjs. Vi bör för ett ögonblick påminna oss att denna undersökningskommissions viktigaste slutsatser inkluderar följande rekommendationer: Israels regering och den palestinska myndigheten skall ånyo bekräfta befintliga avtal och omedelbart upphöra med all användning av våld; säkerhetssamarbetet skall återupptas; en avkylningsperiod bör införas och alla former av uppvigling bör motverkas.

Dupuis
Fru talman, fru tjänstgörande rådsordförande, herr kommissionär, kära kolleger! Wurtz talade om Mellanösterns mörkaste tid. Han tänkte kanske på Riad Al-Turk, den största syriske motståndaren, som på nytt arresterats i dag. Han tänkte kanske på de obehagliga bilderna av femtio homosexuella som behandlades på det sätt man i dag kan se i Egypten. Han tänkte kanske på Al-Sadaouis process. Han tänkte kanske på Ibrahimis process, också i Egypten. Han tänkte kanske på alla dessa kvinnor i Saudiarabien och andra länder som inte har några som helst rättigheter i sitt eget land. Det är Mellanöstern i dag, det Mellanöstern man inte talar om. Det är det Mellanöstern man uppmuntrar till icke-demokrati, till icke-rättsstat, och gentemot Israel fortsätter man att tänka sig och föreslå en ekvidistanspolitik.
Fru Neyts! Jag tror inte att det inom politiken är möjligt - och ännu mindre i detta speciella fall - att föreslå en ekvidistanspolitik. Europeiska unionens politik skall förvisso vara en politik som främjar freden, men framför allt och först och främst en politik som främjar demokratin. Och vi är mycket långt därifrån.
Vi visste, och i dag vet vi det ord för ord, hur långt Barak gick i sin djupa strävan efter att åstadkomma ett rättvist fredsavtal med palestinierna, och vi vet att endast viljan hos Arafat och de demokrater som omger honom saboterade och förstörde denna fredsprocess. Det finns självfallet de här i kammaren som skulle vilja att Sharon förde en annan politik. Tyvärr är inte Sharons politik särskilt annorlunda. Han har förvisso begått några misstag, men i stort sett motsvarar han en djup känsla hos israelerna som i dag inte längre har något förtroende - och jag tror att man kan förstå dem - för denna palestinska motpart (det är inte det palestinska folket som åsyftas). Jag tror att det är här som det grundläggande problemet finns och Europeiska unionen kan inte, herr Patten, svara genom att tänka på sociologiska förslag till att förbättra de ekonomiska villkoren. Frågan är politisk. Det är frågan om Europeiska unionens delaktighet i denna process. En delaktighet som den är skyldig till också enligt historien. I stället för att fortsätta att göra framsteg genom att gå bakåt när det gäller utvidgningen kan Europeiska unionen bara föreslå en fullständig och total anslutning av Israel och dess fem miljoner invånare till Europeiska unionen. Det är enda sättet att garantera israelernas säkerhet, och därmed palestiniernas, liksom morgondagens fred. Resten är bara ord. Vi har, som min kollega Lagendijk sade, uttalat dessa ord ofta. Vi kanske också måste börja att bedriva politik.
(Applåder från TDI-gruppen)

Belder
Fru talman! Rådets ordförande Michel skrädde inte orden när han i förra veckan talade i utskottet för utrikesfrågor, mänskliga rättigheter, gemensam säkerhet och försvarsfrågor om Europeiska unionens funktion i den israelisk-palestinska konflikten: dess roll är mycket begränsad. Det beror främst på två saker, erkände Michel ärligt: Israel betraktar EU som pro-palestinskt, alltså inte som en opartisk extern medlare i granntvisten och dessutom råder det i Europeiska rådet ingen enhällighet när det gäller en gemensam strategi för Mellanöstern.
Vad gör EU nu gentemot detta? EU kan i varje fall mildra kritiken om pro-palestinsk partiskhet genom att rådet, kommissionen och de enskilda medlemsstaterna tar tydligt avstånd från den oerhörda anti-israeliska hets som just nu förs runt och på FN-konferensen mot rasism i Durban. Samtidigt bör de europeiska institutionerna öppet fördöma agerandet av den palestinska myndighetens ordförande. Arafats beskyllning att Israel för en rasistisk politik underblåser bara det palestinska våldet.
Under tiden försöker den tyske utrikesministern Fischer få Europeiska unionens medlemsstater på en linje för att få igång fredprocessen i Mellanöstern igen. I den tyska pressen står det att hans planer, sammanfattade i ett non-paper, får stöd av fyra stora EU-medlemsstater (Frankrike, Storbritannien, Spanien och Italien) och av den höge representanten Solana. Har kommissionen och de övriga ledamöterna av rådet inte tillfrågats? Jag lägger till en fråga också: har det skett någon samordning med den amerikanska regeringen? Både rådets ordförande Michel och non-paper understryker att Washington är oumbärligt för att få loss fredsprocessen igen.
Kärnan i non-paper är medlingen och anordnandet av en första träff mellan Israels utrikesminister Peres och Arafat. Det mötet skall fungera som en försiktig början på en fredsprocess i etapper. Särskilt i non-paper krävs att palestinierna skall göra slut på våldet, men det är inte längre ett absolut villkor för israelisk-palestinska samtal. Tolererar inte Europeiska unionen på det sättet egentligen den palestinska intifadan, vilken nu växt till en riktig gerillarörelse med fullt utrustade paramilitära enheter? Om rådet och kommissionen kringgår den grundläggande frågan, så kommer alla välmenande medlingsförsök obönhörligen att stranda.

Sichrovsky
Ärade fru talman! Vi har som européer endast en chans som förlikningsmän, nämligen om vi inte bara uppträder neutralt gentemot båda sidor, utan också hyser nödvändig respekt för alla konfliktpartners behov och förväntningar. Den tyske utrikesministern Fischer har kanske här visat på hur en europeisk förlikning skulle kunna se ut, i motsats till den finske utrikesministerns pinsamma jämförelser mellan nationalsocialisternas förbrytelser och Israel, respektive den belgiske utrikesministerns aggressiva angrepp mot Israel. För mig var det också en chock att se affärer i Bryssel med skylten "Vi för inga israeliska varor". Kanske kommer europeiska politiker någon gång att inse att ingen här intresserar sig för deras personliga tolkningar av konflikten. Det är vår uppgift att hjälpa till att lugna ned konflikten, och detta är bara möjligt om man erkänner det palestinska folkets behov av oberoende och frihet, men samtidigt erkänner Israels behov av säkerhet och framför allt också erkänner Israel som demokrati.

Salafranca Sánchez-Neyra
Fru talman! De senaste attentaten och aktionerna visar klart och tydligt att våldsspiralen inte stannar av nu i början av skolåret. Detta våld har nu kostat 150 palestinska barn och ungdomar samt många tiotal israeliska barn livet.
Efter de uttalanden vi har hört från rådets tjänstgörande ordförandeskap och kommissionen står det klart att Europeiska unionen inte står och inte får stå oberörd inför denna situation och att målet att åter sätta sig vid förhandlingsbordet - även om vi är många som drömmer om en ny Madridkonferens - nu nästan förefaller utopiskt inför målet att våldet omedelbart måste upphöra.
Jag vet inte om våldet börjar upphöra i och med nästa möte mellan Peres och Arafat - det får tiden utvisa - men vad som däremot enligt min åsikt förefaller klart är att två grundläggande villkor är nödvändiga för att få ett slut på våldet.
För det första, parternas goda vilja. Det är uppenbart att "dialogen" med självmordsattentat och bombningarna med F15 och F16 måste upphöra. De sansade måste nu ta initiativet, såsom Patten uttryckte det så väl. Jag anser att tiden nu är kommen för de sansade och Europeiska unionen måste stödja alla dessa valmöjligheter.
För det andra är det nödvändigt att det internationella samfundet agerar: Förenta staterna och Ryssland - där den israeliska premiärministern befinner sig i dag - och Europeiska unionen, som måste ha alla kort på hand för att kunna spela den roll som tillkommer den på grundval av två ovillkorliga förutsättningar. Rådets tjänstgörande ordförandeskap nämnde en av dessa: det finns en internationell legalitet som ständigt överträds och som måste återupprättas. För det andra måste Europeiska unionen engagera sig i en enda sak: freden. Man måste dock vara medveten om två saker: att freden måste vara ett resultat av rättvisa och att återhållsamheten, fru talman, blir en last när man inte vill engagera sig för en sådan rättvis sak som freden.

Menéndez del Valle
Fru talman! Israels inrikesminister har just förklarat att "palestinierna med terrorismen försöker demoralisera Israels medborgare, ändra deras dagliga liv och injaga rädsla i dem i syfte att få regeringen att gå med på politiska eftergifter". Tyvärr är det nu länge sedan Sharons regering dramatiskt ändrade palestiniernas dagliga, personliga och kollektiva liv.
Sharons regering misstar sig när den anammar filosofier som den som minister Landau har givit uttryck för, eftersom palestiniernas mål inte är att få Israels regering att gå med på att göra politiska eftergifter. Ingen kan ge bort något som inte tillhör den. Palestiniernas mål är helt enkelt att lagen skall råda, att bestämmelserna i den internationella rätten respekteras och att de tillämpas såsom de så vidlyftigt har lovats i flera årtionden, även om det för tillfället är fruktlöst.
Palestiniernas krav är tydliga och klara och det är lätt för medborgarna att godvilligt instämma i dessa krav med glädje. De begär helt enkelt att den militära ockupation som de är utsatta för upphör. Det är även på sin plats att erinra om att de inte kämpar mot den israeliska ockupationsmakten för att israelerna är judar, utan för att Israel är en ockupationsmakt. De kräver att de israeliska bosättningarna, som envist håller sig kvar på deras territorium med det uppenbara motivet att omöjliggöra en livsduglig palestinsk stat, evakueras. Kort sagt, de strävar efter att en verklig oberoende stat utropas.
Enligt min åsikt har Europeiska unionen en moralisk skyldighet att medla fram ett system som leder till att ockupationsmakten respekterar den internationella rätten innan det är för sent. Så enkelt är det. Jag anser också att de politiskt förnuftiga och intelligenta krafterna i Israel bör mobilisera sig för att övertyga sina medborgare att ju längre ockupationen och förtrycket varar, desto radikalare kommer palestinierna att bli.
Jag avslutar med att gratulera kommissionär Patten till hans anförande, och jag håller helhjärtat med om det han säger.

 Gahrton
Fru talman! Det var ganska beklämmande att lyssna på rådets företrädare, eftersom hon tycks tro att Mellanösternkonflikten utspelas mellan jämbördiga parter som vi bör behandla jämlikt - équidistant. Har rådet glömt att det handlar om en militärt och ekonomiskt överlägsen ockupationsmakt som i strid med folkrätten förtrycker en ursprungsbefolkning och stjäl dess mark? Ockupanten har dessutom totalt stöd av USA. Varför skall då EU behandla Israel och Palestina lika? Behandlade vi Milosevic och kosovanerna lika? Behandlade vi Mandela och apartheidregimen lika? Behandlade ni i Belgien era ockupanter och era motståndskämpar lika? Nej, allt detta är naturligtvis absurt. Vårt eget conflict prevention network har i en rapport förordat att vi bör utöva ekonomiska påtryckningar på Israel. Då frågar man sig, Patten, om ni har beslutat att lägga ner CPN därför att CPN kommer med obekväma sanningar?
Enligt gårdagens Süddeutsche Zeitung skall nu EU - eller rättare sagt de fem stora medlemsländerna i EU, vi övriga små tillfrågas inte - enligt ett non-paper bedriva en Mellanösternpolitik som är godkänd av USA. Det är således ett krav att den skall vara godkänd av USA. Vad har det blivit av EU:s roll som försvarare av folkrätten? Vad har det blivit av ambitionerna på en självständig utrikespolitik? Vad har det blivit av ambitionerna att komplettera det utmärkta ekonomiska och administrativa stödet till palestinierna med en genomtänkt och stark politik? De tycks ha evaporerat och blivit till intet. Jag beklagar det.

Morgantini
Fru talman! Jag hade helst inte velat tala i dag, för egentligen är orden värre än stenarna i Palestina. Jag är väldigt trött på ord som inte har någon förankring i verkligheten och jag börjar tvivla på parlamentets och våra institutioners styrka och inflytande.
Ibland känner jag mig som barnet i sagan "Kejsarens nya kläder". Vi vet alla precis vad det är som händer. Sharon talar och handlar tydligt och säger det i sina inlägg i parlamentet: att bomba, döda med sikte på bland annat de palestinska ledarna, att jämna husen med marken, inte bara för att förstöra hus, utan enligt en klar plan. Under perioden från den 23 juli till den 22 augusti då jag var i Palestina och Israel såg jag hur man jämnade husen i bosättningarna med marken för att erövra mer mark. Jag såg ockupationen av Orient House och den israeliska flaggan som hissades omedelbart, en rent kolonialistisk gest. Sharon fortsätter alltså efter sin plan, som innebär att endast 42 procent av territoriet skall återlämnas till palestinierna, vilka tvingas leva i bantustan, utan en stat, utan några gränser. Han säger det rent ut. Varför tror vi inte på det Sharon uttryckligen säger? Varför jämställer man ockuperade och ockupanter?
Liksom rådets ordförande anser jag också att situationen är vedervärdig och monstruös, men jag tycker också att det är vedervärdigt och monstruöst hur vi beskriver fakta ibland. Jag anser självklart att det är vidrigt och kriminellt att kasta bomber mot civilbefolkningen i Tel Aviv, men jag tycker att det är viktigt att säga att kärnfrågan är att sätta punkt för den israeliska militära ockupationen.
Jag har träffat Arafat flera gånger - senast tillsammans med franska och amerikanska delegationer - och han sade: "Vi begär inte det omöjliga. Vi begär att internationell rätt skall följas. Det är detta vi vill, och jag har gått med på allt: G8, Sharm el Sheik, Mitchell." Det var inte Arafat som sade nej till Mitchell-planen utan Sharon, eftersom Mitchell-planen innebär ett stopp för bosättningarna och de fortsätter att breda ut sig än i dag. Bakom sammandrabbningarna och våldet ligger egentligen en plan som man fortsätter att följa: flera förstörda hus och flera bosättningar. Detta är ett grundläggande hinder för möjligheterna till fred. Jag var med när Hanan Ashrawi, Yaser Abed Rabbo, Yossi Beilin och Galia Golan lade fram sitt dokument i Ramallah: de vill ha fred, en rättvis fred. Det är också vad de modiga israeler vill ha som försvarar allas rättigheter och som tillsammans med mig och många andra sov över i de bombade palestinska husen i Beit Jala.
Europa måste verkligen handla! Jag tackar kommissionär Patten för det han sade och instämmer i Galeotes förslag som syftar till att förstärka vår politiska närvaro i området. Jag anser verkligen att det är viktigt att det skickas internationella observatörer, men den som säger nej till dem är åter igen Israel. Varför skall inte detta sägas? Varför skall det inte spela in? En dialog är avgörande för freden, men respekt för rättigheter och respekten för mänskliga rättigheter är lika viktig och kan inte ses som en separat fråga.

Muscardini
Fru talman! Några decennier efter Förintelsen och utrotningen av judar i Sovjetunionen visar Durban att antisemitismen fortfarande frodas i det tredje årtusendets politik. Om inte Europa intar en tydlig ståndpunkt mot de uttalanden som har gjorts i Durban, enligt vilka sionism är detsamma som rasism, ger vi ytterligare ett dråpslag till västerlandets förmåga att överleva som sinnebilden av en kultur som står för nationernas och folkens rätt och vi störtar åter ner i den avgrund där vi befann oss på de nazistiska koncentrationslägrens och de kommunistiska förföljelsernas tid.
När EU gjorde sin stämma hörd efter attentatet mot diskoteket i Israel - några timmar efter Arafats besök i Europaparlamentet i Bryssel - och attentatet mot pizzerian började man hoppas på en återupptagen dialog. Men Europa har förlorat sig i tystnad igen. Terroristattacker mot civila mål i Israel har blivit vardagsmat som tvingar den israeliska armén att försvara civilbefolkningen. Å andra sidan har även civila israeler vid några tillfällen glömt respekten för palestiniernas mänskliga värdighet. Våldet har blivit både ett symtom och en symbol för ett dramatiskt skeende i historien, under vilket Europa emellertid inte klarar av att göra sin röst hörd, inte ens kommer ihåg att palestiniernas ledare faktiskt aldrig har beordrat sina styrkor att upphöra med våldet utan i stället har släppt ut Hamas- och Jihad-terrorister ur fängelset.
Vi måste inse att terrorismen håller på att bli internationell och att det fordras ett starkt politiskt engagemang för att stå emot denna negativa utveckling. Europa hjälper den palestinska myndigheten ekonomiskt i betydande omfattning: vi skulle vilja ha garantier för att unionens pengar också används för att hjälpa befolkningen att arbeta för freden och inte för att beväpna terrorister. Mot bakgrund av den senaste utvecklingen begär vi en detaljerad rapport om detta. Vi vill att Europa av både Israel och Arafat skall kräva en riktig fredsprocess och inte bara de ord och bomber som terrorismen under dessa år och dessa månader har frambringat.

Laschet
Fru talman, kära kolleger! Vi har i dag hört många resolutionsformuleringar i denna debatt, men jag tror att kommissionärens inlägg har klargjort att man bara kan uppnå säkerhet genom samarbete, genom att gripa in i strukturerna och tvinga de inblandade att samarbeta. Detta formulerande av resolutioner är i detta läge överhuvud taget inte meningsfullt. Det var ju också vår europeiska erfarenhet att man 1950 skulle förena kol och stål, så att den tusenåriga krigföringen mellan tyskar och fransmän upphörde. Kol och stål motsvaras i Mellanöstern i dag av turism, vatten och energi. Här måste vi främja samarbetsprojekt och ändra vår politik.
Alltsedan 1993 har vi i stor utsträckning - med miljarder euro - stött de palestinska autonoma myndigheterna, eftersom vi ville att fredsprocessen i Oslo skulle bli framgångsrik. Men om ni i dag talar med fredsrörelsen i Israel, märker ni att parlamentsledamöter, som bara för några år sedan sattes i fängelse för att de talat med Arafat, i dag säger: Vi vill inte prata mer med honom. Han stoppar inte våldet, han ligger bakom allt detta våld, som vi också upplevde i natt. Det är ju bara i ett sådant läge som Sharon överhuvud taget kunde komma till makten. Därför behöver vi en ny kontakt för samarbete.
Herr kommissionär, jag skulle därför vilja protestera mot er slutsats att dessa anslag om 10 miljoner euro till den palestinska budgeten fram till november är en bra sak. Sådana schablonbetalningar kan man göra för att stabilisera en budget, men vi behöver nu villkora medlen, inte göra några schablonbetalningar i denna storleksordning.
För det andra: Vi får inte heller fortsätta att ovillkorligt betala till multilaterala institutioner som exempelvis FN:s flyktinghjälpsorganisation UNWRA. Jag skall läsa upp något för er ur en skolbok som används av UNWRA i palestinska flyktingläger. Där står det: "Förintelsen av judarna var ett riktigt och oundvikligt ont." Där prisas Adolf Hitler, och man talar om judarnas destruktiva kraft på 1930-talet. När man lär åtta- och nioåriga barn något sådant, när man lovordar självmordsattentat, när man förhärligar martyrskap, då måste Europeiska unionen med sina värderingar säga: Detta kommer vi inte under några omständigheter att finansiera!
Därför ber jag om att man mycket noggrant tittar på vad som lärs ut i de palestinska skolorna och i flyktinglägren av UNWRA. Sådan antisemitism och sådana yttringar får inte stödjas med våra pengar!
(Applåder)

Zimeray
Fru talman! Mellanöstern har upplevt en svart sommar och jag beklagar djupt att jag måste konstatera att Europeiska unionen har sin del av ansvaret.
Vid flera tillfällen har mänskliga bomber som utrustats av Hamas och uppmuntrats av den palestinska myndigheten låtit Israels hjärta bada i blod och varje gång har Europeiska unionen nöjt sig med verbala fördömanden, och samtidigt fortsatt att mycket generöst finansiera den palestinska myndigheten som just frisläppt de farligaste terroristerna.
Kan man hoppas på att spela en trovärdig roll när man fortsätter att, utan någon som helst kontroll, betala avsevärda summor till en myndighet vars enda auktoritet består i namnet, och som fortfarande är en av världens mest korrumperade politiska enheter?
I en rapport från Europeiska revisionsrätten nyligen framkom allvarliga brister i funktionen och ett stort antal förskingringar som ägt rum under Yassir Arafats ansvar. Har sanktioner vidtagits? Har öppenhet krävts, herr kommissionär? Kommissionens tillmötesgående och oförlåtliga saktmod kunde tvärtom bara uppfattas som en uppmaning att fortsätta på denna olycksbringande väg.
I Camp David var freden möjlig som ni vet, den fanns där. Vad gjorde Arafat? Ännu en gång led han brist på Sadats mod och grusade alla förhoppningar. I Camp David sade han nej till freden. En månad senare återuppstod intifadan. Och den här gången bar den spår av ett verkligt antijudiskt korståg och de farligaste terroristerna var fria.
Reagerade kommissionen och rådet konkret på detta nya brott mot Osloavtalen? Ställde de bara de minsta krav för stödet? Återigen nej, och jag vill påstå att generationer av unga palestinier fortsätter att uppfostras till martyrer och till hat, och att detta finansieras av Europeiska kommissionen.
Hur kan man undgå att se att denna intifada i dag visar sitt rätta ansikte - fanatiskt, mystiskt, galet - och vägrar att erkänna Israels existens. Man kan naturligtvis kritisera Israel, men hur kan man undgå att se att kritiken av Israel, när den är systematisk, obalanserad och orättvis, eller till och med när ingendera parten får rätt, kan fungera som lösnäsa åt den antisemitism som fortfarande lever?
Fru talman, mina kära kolleger! Historikern Léon Poliakov hade helt rätt när han sade: "antisemitismen är att vägra en människa rätten att existera för att han är jude, antisionismen är att vägra en stat rätten att existera för att den är judisk".

Van Orden
Fru talman! I juli hade jag tillfälle att besöka Mellanöstern med mina kolleger Galeote, Laschet och Morillon. Vi hade samtal med utrikesminister Peres och ordförande Arafat och andra mycket högt uppsatta personer där.
Man klargjorde för oss att förslagen i Mitchellrapporten fortfarande accepteras av båda sidor. Problemet är hur de skall genomföras. Detta kan inte påbörjas förrän det blir ett slut på terrorismen och så sent som i går var det ännu en självmordsbombning i Jerusalem. Européerna bör sluta att grubbla över om de har en roll. Det har de. Frågan är om de kommer att bruka den på ett balanserat och positivt sätt. Förenta staterna och européerna måste arbeta i samförstånd och måste se upp så att de inte spelas ut mot varandra.
Tidigare har Europeiska unionen snarast betraktats som en anhängare till palestinierna. Det var en institution som sökte sin roll. Nu håller Solana på att vinna även israelernas förtroende genom ett mera balanserat och realistiskt tillvägagångssätt utan att alltför mycket tala om för parterna vad de bör göra. Ordförandeskapets kommentarer denna förmiddag om nödvändigheten att vara opartisk gav mig ny tillförsikt.
På den palestinska sidan är risken den att oförsonligheten får nytt bränsle av händelser som FN-konferensen om rasism i Sydafrika, av inflytandet från radikala arabiska krafter i området och av sammanbrottet för förbindelserna mellan israeliska och palestinska säkerhetstjänster. I stället för att undertrycka Hamas, Islamiska jihad och andra extremistgrupper gör de palestinska säkerhetstjänsterna nu alltför ofta gemensam sak med extremisterna.
Jag accepterar helt och hållet Pattens analys att fortsatt utarmning av palestinierna inte skulle motverka terrorismen, men jag anser att Europeiska unionen borde kunna få större politisk utdelning av sitt ekonomiska inflytande på palestinierna. Vi måste klargöra att fortsatt ekonomiskt stöd förutsätter att palestinierna slår ner extremisterna med större kraft och konsekvens.
Vi måste även ta itu med frågan om internationella övervakare. Tidigare erfarenheter är inte goda. Det är troligast att en ökad internationell närvaro på plats kommer att ske i form av ett återupptagande av sambandet mellan de israeliska och palestinska säkerhetstjänsterna med förstärkning av amerikanska och europeiska element. Det är möjligt att detta inte kommer att hamna på löpsedlarna men genom att undanröja missförstånd och effektivare åtgärder mot extremisterna skulle det faktiskt kunna bidra till att skapa några av förutsättningarna för fred.

Sakellariou
Fru talman, fru rådsordförande, herr kommissionär! Hjärtligt tack för det som ni här har anfört, i synnerhet för det klarspråk som ni, fru rådsordförande, har använt, och som man inte alltid återfinner i rådets uttalanden. Ni har också betecknat det som den israeliska regeringen gör, nämligen att mörda de motståndare som de beskyller för att vara terrorister, som mord. Med tanke på detta faktum tycker jag att det är pinsamt och ibland smaklöst att hänvisa till skolböcker, när man ser att Orient House är ockuperat, att det förekommer invasioner och ockupationer på palestinskt territorium och att palestinska polisstationer systematiskt förstörs på bekostnad av människoliv. Om man då säger att Arafat är ansvarig för det som sker där, då är man inte särskilt välinformerad om de politiska förhållandena.
Alla våra försök och erbjudanden har hittills slagit fel, att vi skickade ut observatörer - det gläder mig att kollegan Van Orden också förespråkar detta - allt detta misslyckades på grund av den israeliska regeringens vägran att acceptera detta. Inte heller Mitchellrapporten, som vi alla stöder såsom varande en gemensam referenspunkt, kan tillämpas, eftersom den israeliska regeringen under Sharon - och mot honom finns en anmälan i ert land, fru rådsordförande, och därför kan han inte heller inbjudas till Bryssel - vill tolka Mitchellrapporten och bestämma när den skall tillämpas. Med tanke på denna situation kräver jag inte längre ett starkare deltagande i processen. Vi vill visserligen, men vi accepteras inte. Har vi någon annan möjlighet? Vi har ett avtal med Israel och vi måste överväga - herr kommissionär, ni nämnde också detta tidigare på grund av brott mot avtal - huruvida vi kan upprätthålla detta avtal som det är eller om vi måste avbryta det.

Cushnahan
Fru talman, fru tjänstgörande ordförande, herr kommissionär! Våldsspiralen i Mellanöstern gör oss blinda för det faktum att det för inte så länge sedan, i stället för den rådande känslan av hopplöshet, fanns optimism och förhoppningar att en varaktig fred var inom räckhåll. Tyvärr kom dessa förhoppningar att grusas obarmhärtigt och det är svårt att glömma att den nuvarande intifadan härrör direkt från Sharons onödiga och provokativa besök på Tempelberget i Jerusalem. Det finns emellertid ingenting som rättfärdigar de följande terrorhandlingarna från någondera sidan och det är svårt att se hur man skall kunna nå ett eldupphör i den nuvarande situationen som är så känslomässigt laddad och där konfliktområdena är så vidsträckta.
Det är uppenbart att det enda sättet att bryta det nuvarande dödläget är genom ingripande av en tredje part. Den enda tredje part som kan komma ifråga är en grupp av internationella observatörer. Vi vet att detta är acceptabelt för Förenta nationerna och palestinierna, men det har tyvärr avvisats av israelerna. Förenta staterna stödjer den israeliska ståndpunkten. Dess blinda lojalitet är paradoxalt nog till skada för Israels sak. Istället för att vara en marionett i israelernas händer borde Förenta staterna agera självständigt och använda sitt inflytande för att pressa israelerna att upphöra med sitt våld, på samma sätt som vi inom EU måste använda vårt inflytande på palestinierna för att de skall göra sammaledes. Om både vi och Förenta staterna arbetar tillsammans för en gemensam sak finns det en liten möjlighet att vi kan hejda den pågående glidningen mot regional konflikt och än en gång återuppliva fredsförhandlingarna på grundval av Mitchellrapportens rekommendationer. Detta bör även framdeles vara vårt huvudmål.

Neyts-Uyttebroeck
. (FR) Fru talman, herr kommissionär, mina damer och herrar! Jag skulle först av allt vilja tacka alla som uttalat sig under denna debatt och framfört sin ståndpunkt, men som även uttryckt de känslor och den oro de känner inför tragedin i Mellanöstern, naturligtvis inbegripet det fruktansvärda som hände i går.
Mina damer och herrar! Jag förstår bara alltför väl att det inför den uppenbarligen oändliga serien av våldshandlingar och våldsreaktioner är mycket frestande att i första hand ge efter för känslan, vare sig den är positiv eller negativ. Det är fullständigt mänskligt och om en sådan reaktion inte fanns skulle man kunna fråga sig var vår mänsklighet fanns. Men jag tror att om vi vill bidra till en lösning måste vi kunna behärska dessa känslor och gå förbi dem. Man måste också kunna behärska frustrationen - och Gud skall veta att den finns i detta slags Echternach-procession där man tar tre steg framåt, två bakåt och ibland två framåt och tre bakåt - och alltid måste börja om, ta upp tråden igen, aldrig bryta kontakten med den ena eller den andra, hantera - jag ber om ursäkt för det råa uttrycket - moroten och piskan, utifrån vad omständigheterna tycks kräva. Det är vad jag tror att ordförandeskapet försöker göra, och naturligtvis alla instanser inom Europeiska unionen, självfallet med vetskap om att genom att dag efter dag anstränga sig, och försöka rädda möjligheterna till en lösning, är risken att inte bli omtyckt av vare sig den ena eller den andra mycket stor.
Jag skulle vilja bekräfta uttalandena från dem som erinrat om att Europeiska unionen i denna del av världen, som ligger så nära vår, i dag spelar en mycket större roll än för några år sedan. Men det är också extremt många av er som sagt att ingen lösning kan åstadkommas utan ett mycket aktivt och dynamiskt stöd, mycket större än i dag, från den amerikanska administrationen och andra instanser eller regeringar.
Avslutningsvis, och jag skall sluta här fru talman, skulle jag ändå vilja säga till dem som kritiserat konceptet med ekvidistans, vilket de naturligtvis har rätt att göra, att upprätthålla sin position på lika avstånd från varandra, innebär inte att man anser att de har samma villkor. För att säga det på engelska, och det blir mina sista ord, "equidistance is not equalising the parties involved".

Poettering
Fru talman! Jag har en fråga till rådets ordförande. Det meddelas i dag i pressen att Israels ministerpresident inte tagit emot Europeiska unionens höge representant. Sharon träffade alltså inte Solana. Kan rådet ge oss närmare information? Beror det på att det inte fanns tid till det, eftersom ministerpresident Sharon rest till Moskva, eller fanns det en politisk avsikt med att inte ta emot den höge representanten? Är rådet välinformerat om detta? Det skulle jag gärna vilja veta.

Neyts-Uyttebroeck
. (FR) Fru talman! För närvarande kan jag inte besvara frågan exakt. Men jag är naturligtvis fullständigt beredd att samla in all nödvändig information för att ge er svaret senare.

Talmannen
Tack, fru minister.
Jag ger nu ordet till kommissionär Patten.

Patten
. (EN) Fru talman! Om jag får lov att göra en kort betraktelse över den senaste frågan så kan jag inte tro att någon på allvar skulle vägra att träffa min vän och kollega, Solana. Ingen har gjort mer än Solana för att försöka föra fredsprocessen framåt i Mellanöstern, och parlamentet har hyllat honom både i dag och vid andra tillfällen för den roll han har spelat som Europeiska unionens representant i Mellanöstern.
Det har varit en intressant debatt som har varit koncentrerad kring några välbekanta och centrala ämnen. Det finns vissa meningsskiljaktigheter, men i stort sett kan man säga att de flesta ledamöterna har samma uppfattning om situationen och att det kanske finns en gemensam känsla av frustration om hur vi på bästa sätt skall kunna bidra till en lösning av denna förfärliga situation som bara blir värre och värre. Vi kommer naturligtvis att återkomma till ämnet om och om igen under de kommande veckorna, och vi kommer då att kunna besvara några av de mycket positiva förslag som har framförts under denna debatt. Till exempel Galeotes förslag om de resurser som står till förfogande för ambassadör Moratinos, som har gjort ett så enastående arbete.
Jag skulle vilja kommentera inläggen av Zimeray och Laschet och jag skall göra det med all den diplomatiska behärskning jag är känd för, inte minst i Asien. Under de senaste två åren har jag haft den stora förmånen att lyssna till hundratals tal i denna kammare, antagligen mer än någon annan kommissionär. Jag måste säga att jag inte har hört många tal som har varit mindre välunderrättade än Zimerays. Jag skulle önska att även Laschet hade varit lite bättre informerad.
Jag känner inte till någon seriös kommentator om Mellanöstern som hävdar att vi skulle vara betjänta av att den palestinska myndigheten tvingades på knä. De flesta ledamöterna av detta parlament är medvetna om kommissionens ansträngningar att säkerställa att det europeiska biståndet till den palestinska myndigheten används korrekt, ekonomiskt och på sätt som främjar pluralism, rättsstatsprincipen och hederlig förvaltning på de palestinska territorierna. Det förvånar mig att den ärade gentlemannen inte känner till att varje månads utbetalning måste sanktioneras av Internationella valutafonden innan vi betalar ut några pengar. Detta för att säkerställa att de medel som anslås av detta parlament används förnuftigt.
Detta är frågor som har varit föremål för långvariga diskussioner med parlamentet, som med rätta är angeläget om att säkerställa att de europeiska skattebetalarnas pengar används korrekt, öppet och för goda ändamål. Det skulle vara mig ett nöje att återkomma till detta ämne i framtiden, men jag vill understryka den här punkten i dag därför att jag inte anser det vara gagnfullt när ledamöter av denna kammare ger intryck av att vi inte använder de europeiska skattebetalarnas pengar förnuftigt.
Jag vill även beröra en fråga som jag sysslat med om och om igen. Om jag tar upp den ännu en gång i dag så kan jag kanske bespara en eller två av de ärade ledamöterna, som ännu inte har förstått vad saken gäller, att ta upp den på nytt i brevväxling och i tal i parlamentet i framtiden. Det påstås gång på gång, inte minst i vissa delar av den israeliska pressen, att Europeiska unionen har medverkat till att finansiera palestinska skolböcker som innehåller antisemitiska avsnitt.
Jag vill var mycket tydlig på denna punkt. Inga av de projekt till stöd för den palestinska myndigheten och inga av de projekt till stöd för UNRWA som finansieras av Europeiska kommissionen, inbegriper produktion eller distribution av läroböcker. Det är sant att vi i år, till exempel, har bidragit med 35 miljoner euro till UNRWAs utbildningsbudget på 170 miljoner euro. Jag vill bara påpeka att vi inte är den största bidragsgivaren till den budgeten. Den största bidragsgivaren är Förenta staterna och jag tror inte att det finns någon som vill göra gällande att Förenta staterna genom att bidra till UNRWA:s utbildningsbudget skulle vara skyldigt till något av det som vi anklagas för i kommissionen. Biståndet till utbildningssystemet är koncentrerat på infrastruktur, utrustning och direkt bistånd till löpande omkostnader för skolundervisningen, såsom lärarlöner. Det skulle knappast bidra till att öka säkerheten på de palestinska territorierna om ett stort antal lärare avskedades, därför att ingen har råd att betala deras löner.
Dessutom har vi aldrig fått någon begäran från den palestinska myndigheten att finansiera läroplaner eller läroböcker. Vi avvisar varje försök att använda utbildningssystemet som ett verktyg för att främja intolerans och hindra ansträngningarna från de parter som fortfarande är engagerade för fred i Mellanöstern. Det är i detta sammanhang särskilt beklagligt att skolbarn kan komma att utsättas för intolerant propaganda av parterna i konflikten.
Kommissionen har alltid och kommer alltid att koncentrera sitt bistånd på att främja en anda som kännetecknas av fred, tolerans och respekt för mänskliga rättigheter i Mellanöstern. Färska undersökningar av palestinska böcker visar att det antisemitiska språkbruk som fanns i äldre egyptiska och jordanska läroböcker, använda av den palestinska myndigheten och UNRWA, i synnerhet före 1994 och 1995, håller på att utmönstras. Dessa nya böcker har, med rätt eller orätt, kritiserats för att de inte förmedlar ett tydligt budskap om fred och vänskap med det israeliska folket. Jag skulle önska att förmedlade ett sådant budskap. Läroböcker kommer emellertid inte att förändra vardagslivets tragiska verklighet i de palestinska territorierna eller i de palestinska lägren.
Det är viktigt att UNRWA genomför ett omfattande program för tolerans och medvetande i sina skolor för att motverka negativ påverkan på eleverna, men det kan inte vara så lätt för en lärare i lägren att undervisa barnen om tolerans och medvetande när de går ut i lägret på kvällen och ser stridsvagnar och vapen och stenkastning. Att undervisa i program för tolerans och medvetande i de lägren måste vara en av världens svåraste arbetsuppgifter.
Jag ber de ärade ledamöterna som gör tämligen ensidiga ställningstaganden i dessa frågor att ägna en tanke åt de som arbetar dag ut och dag in i lägren och på annat håll i Mellanöstern för att försöka främja anständighet och de värden som vi delar i denna kammare. Jag anser att tämligen billiga angrepp på det som uträttas av UNRWA och andra inte är sådant som man skall behöva lyssna på i detta parlament.
(Applåder) Till sist skulle jag vilja säga något om Lagendijks tal, eftersom jag vanligtvis är överens med den ärade gentlemannen. Hans inlägg brukar vara bland de mest tankeväckande, intressanta och välinformerade bidragen till våra diskussioner. Vi vill naturligtvis alla vidta åtgärder å Europeiska unionens vägnar som skulle göra en dålig situation i Mellanöstern bättre.
Det är naturligtvis även möjligt för oss att överväga eller vidta steg som skulle göra en dålig situation ännu värre. Den ärade ledamoten talar om ekonomiska åtgärder. Det är sant att vi har ett mycket viktigt ekonomiskt förhållande med både Israel och med den palestinska myndigheten samt med de andra staterna i regionen. Jag är inte omedveten om vad det förhållandet har för konsekvenser i politiska termer. Vi försöker, som jag har sagt tidigare, att säkerställa att det bistånd vi ger den palestinska myndigheten främjar pluralism, hederlig förvaltning, en oberoende domarkår, främjar rättsstatsprincipen och demokrati. Det är vad vi bör göra.
Vi kräver även av de israeliska myndigheterna att våra avtal med dem respekteras såväl bokstavligen som till andan - det var vad vi sade till dem under våra diskussioner på mötet om tullsamarbete i juli. Men jag har mycket allvarliga betänkligheter om att gå längre än så. Erfarenheterna av ekonomiska sanktioner i internationella frågor är - tyvärr - inte särskilt positiva. Jag har stor respekt för den ärade ledamotens åsikter och jag är övertygad om att vi kan fortsätta vårt meningsutbyte i denna fråga, men det skulle nog krävas en hel del övertalning för att övertyga mig om att vi skall börja använda sanktioner för att utforma en effektivare politik för Europeiska unionen i Mellanöstern.
Det är naturligtvis lättare att se på vilket sätt vårt förhållande till parterna kan stärka freden på lång sikt än att se hur det ekonomiska förhållandet skulle kunna gagna freden på kort sikt. Jag kan förstå frustrationen, men jag förblir icke desto mindre tveksam beträffande det lämpliga i att använda ekonomiska sanktioner.
(Applåder)

Talmannen
Tack, herr kommissionär, för era mycket exakta svar.

Neyts-Uyttebroeck
. (FR) Fru talman! Innan vi avslutar debatten har jag fått uppgifter som gör det möjligt att besvara frågan från Poettering. Eftersom det ändå är en viktig fråga och avsaknaden av svar skulle kunna skapa missförstånd, skall jag delge kammaren de uppgifter som rådets sekretariat just lämnat till mig. Den höge representanten Javier Solana är kvar i Jerusalem för att invänta Sharons återkomst från Moskva. Sharon har föreslagit att de skall träffas i morgon och mötet kommer alltså att äga rum i morgon.

Zimeray
Fru talman! Jag blev personligen angripen av kommissionär Chris Patten, liksom av flera parlamentsledamöter, och det är anledningen till att jag anser att vi ändå har rätt att svara. Det är faktiskt inte normalt att kommissionen får sista ordet genom att ge sig på parlamentsledamöterna och bl. a. påstå att det inte åligger parlamentet att kontrollera kommissionens beviljande av medel, bl. a. till den palestinska myndigheten.
Jag vidhåller allt det jag sagt om den palestinska utbildningen. Och även om böckerna inte finansieras direkt av Europeiska unionen så gör undervisningen det. Och det som Chris Patten just sagt innebär ett berättigande av en utbildning i hat och martyrskap.

Talmannen
Jag förklarar debatten avslutad.

Utvecklingen under år 2000 vad gäller anslutningen av de tolv kandidatländerna
Talmannen
Nästa punkt på föredragningslistan är gemensam debatt om följande frågor:
muntlig fråga (B5-0331/01) från Brok för utskottet för utrikesfrågor, mänskliga rättigheter, gemensam säkerhet och försvarspolitik till rådet om utvidgningsprocessen,
betänkande (A5-0251/2001) av Carlsson för utskottet för utrikesfrågor, mänskliga rättigheter, gemensam säkerhet och försvarspolitik om Estlands ansökan om medlemskap i Europeiska unionen och läget i förhandlingarna (KOM (2000)704 - C5-0604/2000 - 1997/2177(COS)),
betänkande (A5-0252/2001) av Schroedter för utskottet för utrikesfrågor, mänskliga rättigheter, gemensam säkerhet och försvarspolitik om Lettlands ansökan om medlemskap i Europeiska unionen och läget i förhandlingarna (KOM(2000)706 - C5-0606/2000 - 1997/2176(COS)),
betänkande (A5-0253/2001) av Souladakis för utskottet för utrikesfrågor, mänskliga rättigheter, gemensam säkerhet och försvarspolitik om Litauens ansökan om medlemskap i Europeiska unionen och om förhandlingsläget (KOM(2000)707 - C5-0607/2000 - 1997/2178(COS)),
betänkande (A5-0254/2001) av Gawronski för utskottet för utrikesfrågor, mänskliga rättigheter, gemensam säkerhet och försvarspolitik om Polens ansökan om medlemskap i Europeiska unionen och läget i förhandlingarna (KOM(2000)709 - C5-0609/2000 - 1997/2174(COS)),
betänkande (A5-0255/2001) av Jürgen Schröder för utskottet för utrikesfrågor, mänskliga rättigheter, gemensam säkerhet och försvarspolitik om Tjeckiska republikens ansökan om medlemskap i Europeiska unionen och det aktuella förhandlingsläget (KOM(2000)703 - C5-0603/2000 - 1997/2180(COS)),
betänkande (A5-0256/2001) av Wiersma för utskottet för utrikesfrågor, mänskliga rättigheter, gemensam säkerhet och försvarspolitik om Slovakiens ansökan om medlemskap i Europeiska unionen och läget i förhandlingarna (KOM)(2000)711 - C5-0611/2000 - 1997/2173(COS)),
betänkande (A5-0257/2001) av Queiró för utskottet för utrikesfrågor, mänskliga rättigheter, gemensam säkerhet och försvarspolitik om Ungerns ansökan om medlemskap i Europeiska unionen och läget i förhandlingarna (KOM(2000)705 - C5-0605/2000 - 1997/2175(COS)),
betänkande (A5-0258/2001) av Van Orden för utskottet för utrikesfrågor, mänskliga rättigheter, gemensam säkerhet och försvarspolitik om Bulgariens ansökan om anslutning till Europeiska unionen och om förhandlingsläget (KOM(2000)701 - C5-0601/2000 - 1997/2179(COS)),
betänkande (A5-0259/2001) av Nicholson of Winterbourne för utskottet för utrikesfrågor, mänskliga rättigheter, gemensam säkerhet och försvarspolitik om Rumäniens ansökan om medlemskap i Europeiska unionen och läget i förhandlingarna
(KOM(2000)710 - C5-0610/2000 - 1997/2172(COS)),
betänkande (A5-0260/2001) av Volcic för utskottet för utrikesfrågor, mänskliga rättigheter gemensam säkerhet och försvarspolitik om Sloveniens ansökan om medlemskap i Europeiska unionen och om förhandlingsläget (KOM(2000)712 - C5-0612/2000 - 1997/2181(COS)),
betänkande (A5-0261/2000) av Poos för utskottet för utrikesfrågor, mänskliga rättigheter, gemensam säkerhet och försvarspolitik om Cyperns ansökan om medlemskap i Europeiska unionen och om förhandlingsläget (KOM(2000)702 - C5-0602/2000 - 1997/2171(COS)),
betänkande (A5-0262/2001) av Stenzel för utskottet för utrikesfrågor, mänskliga rättigheter, gemensam säkerhet och försvarspolitik om Maltas ansökan om medlemskap i Europeiska unionen och om förhandlingsläget (KOM(2000)708 - C5-0608/2000 - 1999/2029(COS)).

Brok
Fru talman, kära kolleger! Vi genomför denna årliga debatt för att stödja kandidatländerna, kommissionen och rådet så att de i sina förhandlingar så snabbt som möjligt kan förverkliga utvidgningen och också kan förmana en eller annan, eftersom framstegen på flera områden inte är sådana som vi skulle önska oss. Vi vill påpeka att det är vi som i slutändan måste ratificera det.
Enligt vår uppfattning bör utvidgningsprocessen inte underkastas någon ytterligare fördröjning. Vi bör alla skapa interna förutsättningar av institutionellt eller annat slag så att kandidatländerna inte blir en gisslan för vår egen reformprocess. Vi bör klargöra att alla kandidatländer är jämställda och att därför länder som Ungern och Tjeckien får det antal mandat i Europaparlamentet som de har rätt till.
Vidare bör vi klargöra att det förutom kandidatländerna och Europeiska unionen inte finns någon som har inflytande på Europeiska unionens utvidgning. Detta är enbart en angelägenhet för Europeiska unionen och kandidatländerna. Vi vill i dessa uttalanden också klargöra att på grund av det som vi sade förra året, nämligen att de första kandidatländerna skall kunna delta i Europavalen år 2004, måste anslutningsfördragen med sådana länder som är mogna för det, inklusive ratificeringsförfarandet, som man också måste räkna med, avslutas i slutet av år 2002.
I det sammanhanget är det nödvändigt att det i betänkandena i de enskilda länderna klargörs var styrkan och svagheten hos de enskilda länderna finns. Jag tackar uttryckligen föredragandena av betänkandena om de enskilda länderna, för att de på ett så engagerat sätt har tagit sig an respektive land.
Det handlar inte bara om att dessa länder juridiskt införlivar acquis communautaire, utan de måste nästa år också bevisa att de är i stånd att genomföra detta administrativt, så att de verkligen blir mogna för ett medlemskap. Vi är naturligtvis på det klara med att det i vissa fall blir nödvändigt med övergångsbestämmelser, både i vissa fall i unionens intresse och i enskilda kandidatländers intresse. Men vi vill klargöra att övergångsbestämmelserna bör vara så få som möjligt och så kortfristiga som möjligt, för att vi på så sätt mycket snabbare skall komma fram till en enhetlig union med färre snedvridningar av konkurrensen. Här förefaller det viktigt att inte heller den ekonomiska utvecklingen ännu kan betraktas som tryggad i alla länder, och att denna förmåga att bli mogen för marknaden, att ta del i den europeiska inre marknaden, som kommissionen ju förra året mycket tydligt slog fast för de enskilda länderna, i slutändan också är ytterligare en viktig punkt som bör granskas.
Helt medvetet vill vi inte nämna några favoriter för anslutningen till Europeiska unionen, eftersom vi av erfarenhet vet att ett land som i dag kanske ligger ganska långt framme, nästa år, när det skulle kunna vara dags, eventuellt inte klarar av det på grund av felaktiga inrikespolitiska beslut och felslagen utveckling. Därför är detta en äkta regattaprincip, där var och en har samma chanser och där det i slutändan bedöms, vem som kan ansluta sig, och när det kan ske.
Här bör vi också hos oss internt säga att vi har betraktat de ekonomiska frågorna av utvidgningen, inom ramen för budgetförordningen, så som den ser ut, som uppklarade fram till 2006. Jag anser att vi med phasing in- och phasing out-perioder på lämpligt sätt kommer att få kontroll över detta.
Den inre säkerheten anses av våra medborgare som en viktig fråga i samband med utvidgningen. Därför kan vi bara uppmuntra kommissionen att vara särskilt tydlig och förhandla seriöst på dessa områden, och vi anser också att frågorna som rör den yttre säkerheten spelar en stor roll. Enligt min uppfattning bör så många EU-länder som möjligt samtidigt vara medlemmar av Nato, men det är ett beslut som varje land måste fatta individuellt. Ju fler det är, desto större chanser har vi att utveckla en enhetlig europeisk säkerhets- och försvarspolitik.
Vi bör bara ställa det krav på kandidatländerna som medlemsstaterna i Europeiska unionen i dag själva uppfyller, och inte packa in alla möjliga önskemål i förhandlingspaketet. De skall bara uppfylla det som också vi uppfyller i dag. Vi får inte skapa flera nya bördor.
(Applåder)
Herr kommissionär, när euron införs nästa år har vi ju mer penningmedel till förfogande, och vi bör då genomföra en stor kampanj för att klargöra att den ekonomiska och politiska nyttan med utvidgningen är mycket större än allt som vi diskuterar när det gäller kostnader. Om vi kan utvidga området för säkerhet och för ekonomiskt välbefinnande i Europa, är det den största politiska prestation som vi kan åstadkomma detta årtionde för att garantera säkerhet och fred på vår kontinent. Denna stabilitet bör vi stärka i motsvarande mån.
De länder, utöver de tolv länder som vi i dag för konkreta förhandlingar med, som i dag inte kan bli medlemmar i Europeiska unionen, som inte bör eller vill bli det, bör vi också erbjuda en annan möjlighet än fullt medlemskap, så att vi kan binda dessa länder till Europeiska unionen. Länder som Ukraina och andra får inte glömmas bort i detta förfarande, om vi på sikt vill ha stabilitet på denna kontinent.
(Applåder)

Neyts-Uytebroeck
Fru talman, herr kommissionär, damer och herrar! De senaste femtio åren har det skett stora framsteg i uppbyggnaden av Europa. Det europeiska projektet har en stor dragningskraft och har bidragit till fred, stabilitet, demokrati och välfärd. Den dragningskraften är så stor att Europeiska unionen i dag gör sig klar att fördubbla sitt medlemsantal. Utvidgningsprocessen är i sig ingen ny erfarenhet för unionen men på grund av omfattningen, kandidatländernas mångfald och den politiska och historiska dimensionen saknar den nuvarande utvidgningsprocessen motstycke. Under dagens debatt skulle jag tillsammans med er vilja ta upp tre frågor: 1 varför denna utvidgning?; fastän jag tror att det är en självklarhet på det här halvklotet, 2 och det kommer antagligen att intressera er ännu mer: hur långt har förhandlingarna nu kommit exakt och 3 hur skall vi förbereda oss inför framtiden?
Varför denna utvidgning? Ni, fru talman och ärade kolleger, vet det men kanske sipprar något av det jag skall säga ändå igenom väggarna till den här lokalen och hamnar det hos den allmänhet som regelbundet undrar över den frågan och som naturligtvis är i sin fulla rätt att göra det.
Europas framtid och unionens utvidgning är framgent oupplösligt sammanbundna med varandra. Utvidgningen är Europas framtid. I enlighet med de mål som fastställdes i Helsingfors har Europeiska rådet i Nice gjort det möjligt för EU att ta emot nya medlemsstater. I Nice hade vi enkelt kunnat förkasta den kompromiss som nåtts, men vi valde att inte göra det för att inte sända ut ett felaktigt budskap, nämligen ett budskap om ett obeslutsamt och ett hjärtlöst Europa och det dessutom vid en illa vald tidpunkt, nämligen aftonen innan Europas återförening. Utvidgningen ger konkret form åt den storsinta och öppna visionen i det ursprungliga europeiska projektet. Det beslutet, som vid Europeiska rådet i Göteborg helt riktigt stämplades som irreversibelt, återspeglar den vikt som Europas grundare på den tiden lade vid internationell solidaritet och som medlemsstaterna fortfarande gör i dag.
Att utvidga unionen är en historisk skyldighet. De folk som genom historien varit åtskilda alltför länge, måste få chansen att återförenas. Förutom den verkligt historiska utmaningen är utvidgningen även ett politiskt projekt. Det projektet kräver en större ansvarskänsla av oss, europeiska ledare och folkvalda. Vi måste i fortsättningen göra allt för att garantera våra medborgare en stabil, säker och lyckosam framtid i ett utvidgat Europa. Den utvidgningen trängde sig på och tränger sig fortfarande på för att förhindra varje destabilisering i de länder som nu är kandidatländer och även symtomen på en sådan destabilisering. I det sammanhanget tänker jag på den växande flyktingströmmen, den ökande brottsligheten och så vidare.
De tragiska händelserna på Balkan det senaste tio åren har visat att ett område inte kan stabiliseras utan att driva på och förstärka utvidgningsprocessen och associeringsprocessen. I vissa länder i före detta Jugoslavien har den destabiliseringen lett till en försämring av rättsstaten och till att nya härdar av internationell kriminalitet uppstått. EU måste satsa mycket hårt för att bekämpa de transnationella kriminella nätverken. Det var inom ramen av en strävan efter stabilisering som en associerings- och stabiliseringsprocess inleddes efter Zagrebkonferensen, vilket naturligtvis utmynnar i ett europeiskt perspektiv.
För övrigt är de gynnsamma följderna av utvidgningen påtagliga redan nu. I Central- och Östeuropa har det bildats stabila regimer som antagit de gemensamma värdena eller de värden som de har gemensamt med oss, såsom demokratin, rättsstaten, respekten för de mänskliga rättigheterna och skyddet av minoriteter. Den påtagliga förbättringen av säkerheten i Europa och nya perspektiv för den ekonomiska utvecklingen är en direkt följd av detta. Utvidgningen, även om den fortfarande måste omsättas i praktik, gör Europa redan nu mer välmående och ökar redan Europas inflytande. Dessutom ser vi även, för att ta det rent materialistiskt, att antalet utländska direktinvesteringar och då menar jag europeiska investeringar i kandidatländerna, bara ökar. EU är i dag den viktigaste handelspartnern för de tretton kandidatländerna. Medlemsstaterna får alltså en hel del fördelar. Det utvidgade Europa kommer att ha 500 miljoner invånare och i ekonomiska termer kallar vi dem då för 500 miljoner konsumenter. Det är tillräckligt för att göra det möjligt för EU att, även på det ekonomiska området, göra sin specifika karaktär gällande och försvara denna i en värld som allt mer blir "en by" för att uttrycka det som en kanadensisk sociolog gjorde.
Mina damer och herrar! I kandidatländerna har utvidgningen visat sig vara ett starkt incitament för att garantera övergången till en marknadsekonomi. Det visar sig alltid svårt att genomföra denna övergång, till och med mycket svårt. I flera stater har dessa omvandlingar emellertid redan lett till en snabb och sund tillväxt som gör det möjligt att höja folkets levnadsstandard. Hur långt har nu förhandlingarna kommit? Såsom det belgiska ordförandeskapet lovat fortsätter man sedan juli det arbete som inleddes av det svenska ordförandeskapet, med respekt för de principer som man kom överens om i Nice, och enligt den tidsplan som fastställdes vid toppmötet i Göteborg. Ordförandeskapet är mycket noga med att inte frångå sin roll att underlätta processen, att inte ersätta kommissionen utan låta den och behöriga kommissionärer ta hand om uppgiften och uppdraget att bedriva förhandlingarna. Presentationen av vårt arbetsprogram när det gäller utvidgningsförhandlingarna, vid rådet (allmänna frågor) i juli, mottogs väl av medlemsstaternas regeringar, som alla betonade betydelsen av att kontrollera det verkliga genomförandet av de åtaganden som kandidatländerna gjort, såsom Elmar Brok gjorde i utvecklingen av den fråga han ställde till oss.
När det gäller förhandlingskapitlen vill vi se till att alla påbörjas. För Malta saknas ännu kapitlet om jordbruk och för Bulgarien måste ytterligare åtta kapitel inledas. I enlighet med slutsatserna från Göteborg kommer också det belgiska ordförandeskapet att stödja de ansträngningar som gjorts och görs av Rumänien, där fjorton kapitel fortfarande måste inledas. För flera kandidatländer är den "kritiska massan" för det kapitel som provisoriskt avslutats på väg att uppnås.
Med "kritisk massa" avser jag att antalet kapitel som redan förhandlats och där provisoriska avtal slutits, är sådant att frågan om att behandla kandidatländerna olika utifrån deras egna meriter blir alltmer konkret och därmed alltmer brådskande, liksom frågan om hur förhandlingarna skall avslutas. Och detta tillfälle kan mycket väl komma tidigare än man kunde ha trott för bara kort tid sedan.
Det belgiska ordförandeskapet bemödar sig att upprätthålla den snabba takten i förhandlingarna. Vid det första mötet med suppleanterna, som ägde rum den 27 juli, kunde sju kapitel granskas och fem avslutas. Hittills har alltså sju kapitel kunnat avslutas med samtliga kandidatländer. Det gäller kapitlen om statistik, små och medelstora företag, forskning, utbildning, hälsa och konsumenter, liksom utrikesfrågor. De kapitel som återstår att förhandla om är - vilket sannolikt inte kommer att förvåna er - bland de svåraste. Utöver de som gäller fri rörlighet för arbetstagare samt miljön har vi tagit upp rättsliga frågor och inre angelägenheter, konkurrens, transporter, energi, fiske, jordbruk och beskattning. Inom vissa av dessa områden har påtagliga framsteg gjorts. Men, fru talman, mina damer och herrar, herr kommissionär! Utvidgningsprocessen kan självfallet inte endast begränsas till att avsluta kapitel. Varje land måste också fortsätta att anpassa sig till de ekonomiska och politiska kriterierna från Köpenhamn och verkligen genomföra dem.
Detta gäller särskilt ett land med vilket vi ännu inte inlett några förhandlingar. Jag talar självfallet om Turkiet. Vid sitt besök i Ankara i juli erinrade den belgiske utrikesministern Louis Michel de turkiska myndigheterna om att det verkligen ligger i deras intresse att koncentrera sig på att genomföra partnerskapet inför anslutningen, vilket kommer att göra det möjligt för Turkiet att anpassa sig till de politiska kriterier som fastställdes i Köpenhamn. När det gäller Cypern gläds vi åt de framsteg som gjorts i anslutningsförhandlingarna.
Men förhandlingstakten beror inte enbart på kommissionens, rådets eller ordförandeskapets ansträngningar. Ibland kan yttre händelser påverka dem eller störa dem. Jag tänker exempelvis på inledningen av valkampanjen i Polen, eller den nya bulgariska regeringens tillträde. Jag räknar emellertid med en positiv utgång i båda fallen, ja jag tror att dessa förändringar inte kommer att bromsa förhandlingstakten som hittills varit hög för dessa två länder.
Kommissionens publicering i november av fördjupade rapporter om läget för kandidatländernas förberedelser kommer också den att vara viktig. De uppgifter de innehåller kommer att göra det möjligt för ordförandeskapet att vid Europeiska rådet i Laeken ge kommande ordförandeskap tydliga angivelser om det fortsatta arbetet.
Hur kan man slutligen, fru talman, mina damer och herrar, förvalta framtiden? Slutsatserna från Europeiska rådet i Nice och Göteborg gav ny fart åt utvidgningsprocessen. Kvaliteten i denna process är nu lika viktig som kvantiteten förhandlade kapitel. I det sammanhanget skulle jag till Elmar Brok vilja säga att han gör rätt i att uppmana oss att inte kräva mer av kandidatländerna än vi kräver av oss själva, det är åtminstone min personliga uppfattning. Det är helt sant, men kandidatländerna har ändå allt intresse av att på bästa sätt garantera genomförandet av regelverket, annars riskerar det inledande stadiet av deras anslutning till Europeiska unionen att bli mycket plågsamt och besvärligt för dem, och jag tror att vi måste hjälpa dem att undvika en sådan situation. Genomförandet av de målsättningar som fastställdes i Nice och i Göteborg kommer att bero på två mycket viktiga faktorer. Till att börja med viljan hos medlemsstaterna, dvs. hos oss, att omsätta de åtaganden vi gjort i handling. Det åligger oss att fastställa gemensamma ståndpunkter med respekt för de tidsfrister som fastställs i färdplanerna och i förekommande fall fastställa övergångsperioder, även om det kan och kommer att leda till svårigheter. Den andra faktorn är, som jag sade, kandidatländernas möjlighet att i tid tillhandahålla inte bara tillräcklig och substantiell information om sin förmåga att anpassa sig till de kriterier som krävs, men även sin förmåga att visa prov på att det inletts.
Fru talman, damer och herrar! Jag skall avsluta det här, men först vill jag ändå säga något om resultatet av den irländska folkomröstningen och då främst med avseende på utvidgningen. Resultatet av folkomröstningen har lett till diverse spekulationer om utvidgningens genomförbarhet. Även om utvidgningen rent juridiskt är genomförbar utan att alla medlemsstater ratificerar fördraget skall det dock understrykas att om fördraget inte ratificeras så ger det en helt felaktig politisk signal till kandidatländerna nu när opinionen där börjar ifrågasätta nyttan med den här processen och upplever det som en begränsning av den nyss återvunna suveräniteten. Jag måste då alltid tänka på premiärministern i ett av kandidatländerna som för inte så länge sedan i Bryssel sade: man har nu i tio år sagt oss att vi skall ansluta oss om tio år. Om det här pågår för länge så börjar folk och regeringar att tappa sitt tålamod.
Med tanke på utvidgningens omfattning och på dess institutionella följder yrkar jag för en realistisk, ansvarsfull och ambitiös hållning från unionens sida. Utvidgningen av EU måste verkligen vara försvarbar, det betyder att unionens vitala funktioner måste garanteras. Det är ju tydligt, fru talman, damer och herrar, herr kommissionär, att utvidgningen sätter press på grundläggande delar av gemenskapspolitiken - och då tänker jag på den gemensamma jordbrukspolitiken och politiken med avseende på strukturfonderna. Det kommer att krävas mod och beslutsamhet av medlemsstaterna, och alltså av oss alla, för att lösa det här.
Utvidgningen kräver dessutom en ambitiös hållning när det gäller utstakandet av en ny gemensam politik. En riktig gemensam politik för bekämpning av brottsligheten och harmonisering av vår asyl- och invandringspolitik är mer nödvändig än någonsin. Dessutom måste unionen även göra större insatser när det gäller den gemensam utrikes- och säkerhetspolitiken. Unionen måste skaffa sig de medel som behövs för att angripa en destabiliserande kris vid det utvidgade Europas gränser, alltså morgondagens Europa. Det är livsviktigt att unionen har tillgång till de medel som behövs för att göra något åt situationen i instabila områden.
Vartefter de första anslutningarna närmar sig, måste unionen förstärka dialogen med det utvidgade Europas grannländer. Det kommer att handla om och det handlar redan nu om att lugna dessa länder angående utvidgningens följder för partnerskaps- och samarbetsavtalen - och jag tänker då speciellt på en mycket fruktsam och omfattande dialog med Ryssland, men inte bara med Ryssland.
Till sist skulle jag vilja säga att utvidgningen fortsätter vara ett politiskt projekt. Genom att driva det här projektet bra eller dåligt kommer Europas enighet att förstärkas eller försvagas. Det måste i vårt samhälle föras en bred debatt för att tydligt förklara riskerna och fördelarna med projektet. Missförstånd måste arbetas bort. Den oro som medborgarna i medlemsstaterna, och även i kandidatländerna, känner måste tas på allvar och välgrundade svar måste ges på alla frågor. Nu när de första anslutningarna närmar sig måste det ges tydligare information än vad som hittills varit fallet.
Utvidgningen ger enorma möjligheter. Det finns dock villkor och begränsningar för båda parter. För trovärdighetens skull är det nödvändigt att båda parter anstränger sig för detta. Det belgiska ordförandeskapet, fru talman, herr kommissionär, damer och herrar, har åtagit sig att hålla kvar den höga hastigheten i förhandlingarna. Det skall se till att villkoren för anslutning uppfylls. Kandidatländerna måste göra ännu större insatser när det gäller införandet av gemenskapens regelverk. Vägen är lång, vägen är mycket lång, men målsnöret är i sikte. Vi kan nu snarare börja räkna i månader i stället för i år. Från och med nu kan vi också säga till alla kandidatländer som vi inlett förhandlingar med att de är blivande medlemsstater.
Det är utan tvivel så, damer och herrar, och det vill jag sluta med, att anslutningen av på sikt minst tolv länder och på längre sikt kanske tretton länder kommer att göra vår union annorlunda än den varit hittills. Det har varit fallet vid varje ny anslutning. Varje ny stat som ansluter, varje ny befolkning, har medfört något extra. Jag skall inte gå in på detaljer, eftersom det kan ge upphov till avundsjuka och det är inte meningen. Det är tydligt att det även kommer att vara så när de nya medlemsstaterna kommer med. Det äventyr som vi började på för cirka tio år sedan - vad gäller idén i alla fall - närmar sig alltså ett framgångsrikt slutförande, men den framgången kommer endast att bli av om vi alla gör de insatser som kommer att behövas.

Talmannen
Fru rådsordförande! Jag tackar er för ett mycket fullständigt inlägg och jag ger nu ordet till kommissionär Verheugen, samtidigt som jag erinrar om att våra framstående gäster har en i princip begränsad talartid, naturligtvis med all den flexibilitet som krävs.

Verheugen
Fru talman, fru rådsordförande, mina damer och herrar ledamöter! Nästan ett år har gått sedan den förra stora debatten om utvidgningen i Europaparlamentet. Jag välkomnar därför tillfället att titta på resultatet av detta år, och beskriva de uppgifter som vi fortfarande har framför oss.
Först vill jag hjärtligt tacka Europaparlamentet, alla dess grupper och alla dess utskott för deras starka engagemang när det gäller förfarandet i samband med EU:s utvidgning. De har alla i stor utsträckning bidragit till att ge trovärdighet åt detta historiska projekt och att demokratiskt legitimera utvidgningsförfarandet. Kommissionen räknar även i fortsättningen, i förhandlingarnas avgörande slutfas, med parlamentets stöd, och det gläder mig att kunna slå fast att det efter föredraganden Broks inlägg, och efter den skildring som rådets ordförande gjort, även i fortsättningen finns en stor, bred och bärkraftig samstämmighet mellan de tre institutionerna parlamentet, rådet och kommissionen.
Efter toppmötena i Nice och Göteborg står det fast att det blir en utvidgning, och detta snart. The point of no return ligger definitivt bakom oss. Projektet kan nu inte avbrytas. Jag vill inte än en gång ta upp kontroversen gällande Nicefördraget, men jag vill påpeka att detta fördrag innehåller förutsättningar för slutförandet av anslutningsfördragen som vi inte kan avstå från. Också jag tvivlar på om fördraget utgör den bästa tänkbara lösningen både när det gäller frågan om den institutionella anpassningen och när det gäller den som många - även jag - anser vara den nödvändiga kombinationen av fördjupning och utvidgning. Men jag befarar att det alltid kommer att finnas olika uppfattningar om vad som är den bästa tänkbara lösningen på detta problem. Att leva i Europa betyder nu en gång att man tvingas leva med kompromisser. Kommissionen propagerar därför nu eftertryckligen för att Nicefördraget ratificeras här i Europaparlamentet och i medlemsstaternas parlament.
Vi är alla medvetna om att fördraget redan har missat det första hindret - folkomröstningen i Irland. Svaret på en sådan folkomröstning kan inte bli något enkelt "fortsätt på det viset". Med devisen "Blunda och fortsätt " kommer vi att lida skeppsbrott och missa ett stort historiskt tillfälle. Utvidgningen får inte bli offer för en tilltagande alienation mellan Europas medborgare och de europeiska institutionerna och beslutsprocesserna. Svaret på varningssignalen från Irland är också - men inte bara - en fråga om att förmedla saker på ett riktigt sätt. Kanske begär Europas medborgare ett svar som är mer principiellt och flerbottnat. Det finns i mina ögon en inre koppling mellan debatten om Europas framtid och debatten om våra framtida gränser. Denna koppling måste vi åstadkomma.
Nice har skapat förutsättningar för att förhandlingarna skall inriktas på de egentliga substantiella frågorna, vilket kandidatländerna absolut önskat. Den skiss för utvecklingen som kommissionen lagt fram och som stats- och regeringscheferna godkänt är mer än en tidtabell för förhandlingarna. Det handlar i själva verket om ett eget åtagande för de 15 medlemsstaterna att inom vissa tidsrymder också finna gemensamma ståndpunkter på de områden där intressena ligger långt ifrån varandra. Därigenom säger man samtidigt till kandidatländerna att deras ansträngningar lönar sig, och att ingenting kommer att dras i långbänk.
Efter närmare ett år kan vi konstatera att Nicestrategin har motiverat kandidatländerna enormt, och att införlivandet av gemenskapsrätten förlöper snabbare och mer friktionsfritt. Samtidigt visar kandidatländerna mer flexibilitet när det gäller att anpassa sina ståndpunkter, så att man kunnat uppnå verkliga genombrott i förhandlingarna. Behandlingen av frågan om arbetstagarnas fria rörlighet är ett lärorikt exempel på detta.
I Göteborg definierades sedan tydligt den önskade tidsramen för de första anslutningarna. Detta skedde vid rätt tidpunkt. Å ena sidan gjorde framstegen i förhandlingarna det möjligt att fastslå mållinjen för de kandidatländer som är tillräckligt förberedda, och å andra sidan ger beslutet från Göteborg det nödvändiga stödet för parlamenten och regeringarna i kandidatländerna för att mobilisera alla krafter och bemöta de skeptiker som finns.
Att välja Europavalet år 2004 som en referenspunkt för anslutningarna är en idé som dök upp för ett år sedan här i Europaparlamentet. I vår debatt förra året uppnådde vi samförstånd om detta. Jag är mycket glad över att vi lyckats att faktiskt genomföra det som man beredde marken för vid toppmötena i Nice och Göteborg. Jag tror att det var ett klokt beslut att inte fastslå några specifika anslutningsdatum för enskilda länder i Göteborg, eller att definiera grupper för anslutning. De grundläggande principerna i processen fungerar - nämligen individuella förtjänster, differentiering och möjligheten att ta igen försprång. Om vi håller fast vid dessa principer får vi ett naturligt, faktiskt anslutningsscenario som enbart är avhängigt av förhandlingsresultaten. Kommissionen kommer att beslutsamt hålla fast vid denna linje. Jag säger detta också för att bemöta uppfattningen att det i slutändan ändå kommer att handla om rent politiska beslut, politiska här i ordets sämsta betydelse.
Kommissionen kommer att föreslå varje enskild kandidat att ett anslutningsfördrag avslutas först när den är övertygad om att kandidatlandet är väl förberett och alla villkor är uppfyllda. Jag kommer därför inte heller i dag att spekulera över hur många och vilka nya medlemmar som kommer att vara representerade redan i nästa Europaparlament. Jag kan i dag bara säga att av de 12 länder som vi förhandlar med har 10 länder beslutat sig för att man vill utnyttja tidsperspektivet från Göteborg. Det vore en svår indiskretion om vi nu skulle säga till enskilda kandidater: "Ni kommer i vart fall att vara med" eller "Ni måste hur som helst vänta lite". Således måste vi inom oss förbereda oss på att vi måste godkänna en första anslutningsgrupp om upp till 10 kandidatländer. Det låter dock mer dramatiskt än det är, ty dessa 10 representerar tillsammans ca 75 miljoner medborgare, medan alla 13 kandidaterna tillsammans ändå uppgår till 185 miljoner invånare.
Rådets ordförande har redan påpekat hur långt vi har kommit i förhandlingarna. I själva verket kan jag bekräfta att frågan om substans i de enskilda kapitlen är viktigare än en ren sammanställning av siffrorna. Man kan nämligen helt och hållet föreställa sig att länder som har avslutat färre kapitel än andra ändå har kommit längre i sina förberedelser.
Hur svåra de frågor är som nu skall behandlas har visat sig i exemplet med arbetstagarnas fria rörlighet. Den kompromiss man kommit fram till på grundval av kommissionens förslag kommer att ge den hittills mest liberala och flexibla lösningen på detta problem. Vi kommer att ha så stor fri rörlighet som möjligt, men för en rad av år också så stor säkerhet som vi behöver.
Jag vill också använda detta exempel till att än en gång visa på kommissionens förståelse för sin egen roll vid utvidgningen. Kommissionen skall tillvarata hela unionens intressen. Det ligger i hela unionens intresse att man vid utvidgningen inte ställer högre krav på någon medlemsstat än det som är faktiskt möjligt. Likaså måste kommissionen i sina förslag ta hänsyn till vad som är drägligt för kandidatländerna och de blivande medlemmarna, och vad som inte är det. Utan förmåga till kompromiss kommer vi inte att uppnå de nödvändiga framstegen, i synnerhet som vi nu har mycket kontroversiella frågor framför oss, nämligen inre angelägenheter och lagstiftning, konkurrens, skatter, transport, budget, regionalpolitik och jordbruk.
När det gäller förhandlingskapitlet inre angelägenheter och lagstiftning är en central fråga skyddet av de blivande yttre gränserna. Här har vi att göra med en klassisk målkonflikt. Å ena sidan skall utvidgningen inte orsaka någon ny uppdelning av Europa. Det skall inte skapas någon ny skiljelinje. De ofta hundratals år gamla traditionella kontakterna över gränserna skall inte omöjliggöras eller försvåras på ett outhärdligt sätt, framför allt inte där man på båda sidor av gränsen talar samma språk och där det finns nära kulturella bindningar.
Å andra sidan kommer vi att i slutet av denna utvidgningsrunda ha en östgräns som kommer att sträcka sig nästan från Nordkap till Bosporen. Denna gräns måste motsvara de nuvarande EU-medborgarnas säkerhetsbehov. Gränssäkerheten hör till de förutsättningar som man inte kan avstå från. Nya medlemmar kommer att kunna integreras i Schengensystemet fullt ut först när gränskontrollen i full utsträckning motsvarar Schengenstandarden.
De andra frågorna, exempelvis skatter och konkurrens och i stor utsträckning även jordbruk, väcker enorma sociala frågor. Här handlar det å ena sidan om den inre marknadens funktion, men å andra sidan också om social sammanhållning i länder under omvandling. Vi måste besluta om hur stor flexibilitet som unionen kan acceptera, så att utvidgningen i de blivande nya medlemsländerna inte upplevs som en social chock vid dagen för anslutningen.
När det gäller jordbruket har vi att göra med ett regelverk som kan förändras väsentligt under de närmaste åren. Detta får många iakttagare att tro att det vore bättre att först besluta om jordbruksreformen och först därefter tala med kandidatländerna om jordbruket. Om vi gjorde på så vis, då vore detta en ny förutsättning. Det skulle inte finnas någon tillnärmelsevis tillförlitlig tidtabell för utvidgningen. Avslutningen på projektet skulle ligga i ett obestämt fjärran.
Med tanke på finansieringen av utvidgningen kommer kommissionen att se till att effekterna på budgeten av dess förslag till förhandlingspositioner helt och hållet överensstämmer med de utgiftstak som man kom överens om i Berlin för tiden fram till 2006. Här måste man naturligtvis ta hänsyn till de nödvändiga anpassningar som föreskrevs i Agenda 2000 för antalet nya medlemsstater. Men vi kommer inte heller i fråga om dessa anpassningar att överskrida det tak som beslutades om i Berlin 1999.
Nu vill jag ta upp läget i själva kandidatländerna. Övertagandet av gemenskapsrätten går nu överallt mycket snabbt framåt. De flesta länder har vidtagit mycket effektiva organisatoriska åtgärder för att kunna bli klara med det väldiga lagstiftningsarbetet i rätt tid. Även de instrument man tagit till, i synnerhet the twinning och det interparlamentariska samarbetet, har visat sig hålla måttet.
Läget för uppfyllandet av Köpenhamnskriterierna kommer kommissionen att skildra i framstegsrapporterna för år 2001. Dessa rapporter kommer att diskuteras och slutbehandlas i kommissionen i början av november.
Redan i dag kan man säga följande: De senaste årens trend fortsätter. Alla kandidatländer som är med i förhandlingarna fortsätter att uppfylla de politiska kriterierna. Det är entydigt att utsikterna till ett medlemskap på ett avgörande sätt har gynnat stabiliseringen i de unga demokratierna i Öst- och Centraleuropa. Hur värdefull denna stabilitet i systemen är för hela Europa, ser vi överallt där det inte finns några konkreta utsikter till en anslutning. Det visar sig i allt högre utsträckning att konkreta förväntningar på en anslutning är den starkaste och mest effektiva motorn för nödvändiga reformer.
Jag vill göra det helt klart att kommissionen även i fortsättningen i förhandlingarna kommer att insistera på att mänskliga rättigheter och rättigheter för minoriteterna respekteras i full utsträckning. Hit hör också förbudet mot varje diskriminering på grund av ålder, kön, sexuell läggning eller religiös övertygelse. Vi iakttar även i fortsättningen noga situationen för minoriteterna och den demokratiska utvecklingen. Det är betecknande att nationella minoriteter i kandidatländerna är särskilt intresserade av en snabb anslutning, ty för dem är ett medlemskap i Europeiska unionen det effektivaste skyddet.
Medan läget för de ryska minoriteterna i de baltiska länderna kontinuerligt förbättras, fortsätter integrationen av romerna att utgöra en stor och besvärlig fråga. Det vore en ren illusion att tro att den sociala och kulturella diskrimineringen av romerna skulle kunna avskaffas före anslutningen. Innan vi hunnit så långt kommer det att dröja årtionden. Men vi kräver av alla kandidatländer att de utvecklar och genomför trovärdiga strategier för att bättre integrera romerna, och detta före anslutningen.
En strimma av hopp vid horisonten ser jag äntligen också i Rumänien i fråga om situationen för barnhemsbarnen och beträffande geschäftet med adoptioner. Jag vill vara försiktig, eftersom vi redan upplevt många besvikelser, och eftersom tidigare många vackra ord inte åtföljts av handling. Detta börjar nu att ändras med den nuvarande regeringen. Ett viktigt tecken var beredvilligheten att låta ett moratorium för internationella adoptioner träda i kraft.
Vi har så överväldigande belägg för att det hittillsvarande systemet medvetet och avsiktligt har gynnat missbruket av barn att internationella adoptioner får möjliggöras först efter en grundläggande reform av hela systemet. Jag är övertygad om att föräldrar med seriösa önskemål om barn och seriösa icke-statliga organisationer, som hjälper dem att uppfylla denna önskan, är de första att förstå att skyddet av barnen mot eventuellt missbruk måste vara vår första prioritering. Här vill jag nämna att man i första hand kan tacka Europaparlamentets föredragande för Rumänien, Baroness Nicholson, personligen för att det otroligt korrupta systemet upptäcktes, och att de nu märkbara framstegen väl inte hade skett utan hennes envisa insisterande.
(Applåder)
Beträffande de ekonomiska kriterierna kan vi också vid utformningen av de nödvändigtvis stränga måttstockarna konstatera att den positiva trenden fortsätter också här. Marknadsekonomiska reformer har ännu inte genomförts överallt, men marknadsekonomin har överallt drivits igenom. Till största delen finns det redan konkurrensförmåga på den inre marknaden, eftersom utbytet av varor och tjänster mellan EU och kandidatländerna redan i hög utsträckning avreglerats.
En annan fråga är den totala ekonomiska situationen. Här bör man vara mycket, mycket realistisk. Visserligen uppnår kandidatländerna högre tillväxtsiffror än de 15 medlemsländerna i EU genomsnittligt gör, men det ekonomiska avståndet är fortfarande jättelikt. Någon verklig harmonisering kommer man att kunna tala om först efter mycket lång tid. Även här bör man snarare tänka i tidsrymden av en hel generation. Likaså kommer inte heller efter anslutningarna någon dramatisk ekonomisk effekt av utvidgningen att inträffa i de nuvarande medlemsländerna. De positiva ekonomiska effekterna märks i stor utsträckning redan. De kommer att öka kontinuerligt. Någon stark årlig tillväxt kommer dock utvidgningen till att börja med inte att medföra, men gränsregionerna och grannarna till de blivande medlemsstaterna kommer generellt sett att märka starkare positiva effekter.
Den ekonomiska effekten bör dock inte underskattas. EU:s tillväxt kommer att stärkas långsiktigt och hållbart. Europeiska unionens roll i den internationella konkurrensen blir starkare. Ekonomi- och finansministrarna och kommissionen följer med argusögon den makroekonomiska inriktningen hos de blivande nya medlemsländerna. Inflationssiffror och budgetunderskott är delvis för höga. Bytesbalanserna i några kandidatländer uppvisar strukturella svagheter. Dialogen med kandidaterna om makroekonomisk stabilitet är intensiv, och målsättningen är obestridlig.
Mot bakgrund av det förestående införandet av euron vill jag än en gång erinra om att de nya medlemsstaterna inte automatiskt kommer att höra till euroområdet. Detta kräver särskilda förberedelser och ett särskilt beslut. Maastrichtkriterierna måste uppfyllas fullständigt. Men det kommer heller inte att finnas någon opting out ur den monetära unionen. För närvarande finns det en klar prioritering: först Köpenhamnskriterierna för anslutningen, sedan Maastrichtkriterierna för euron.
Jag kan redan i dag säga att kärnpunkten i kommissionens nästa strategidokument kommer att vara bedömningen av det tredje Köpenhamnskriteriet, nämligen den fullständiga tillämpningen av gemenskapsrätten. Detta är en helt logisk följd. Hittills handlade det i första hand om övertagandet av regelverket i sig. Nu handlar det i första hand om förmågan att helt genomföra och tillämpa det. Som ni vet såg vi förra året fortfarande många brister på detta område. Vi har energiskt uppmanat kandidatländerna att undanröja dessa brister. Här måste jag upprepa det som jag sagt vid ett tidigare tillfälle: Fortsatta graverande brister när det gäller administrativ förmåga och rättsväsende kan utvecklas till allvarliga hinder för en anslutning.
Innan jag slutar vill jag säga ett par ord om två regionala problem, nämligen Cypern och Kaliningrad. Vårt strategiska mål är fortfarande att ansluta ett förenat Cypern som en ny medlemsstat. Därför stöder vi även i fortsättningen med eftertryck FN:s generalsekreterares ansträngningar att lösa Cypernkonflikten. Det gläder mig mycket att kunna säga att vi har ett nära och tillitsfullt samarbete med Förenta nationerna i denna fråga. Det var inte någon tillfällighet att FN:s generalsekreterares möte med ledaren för turkcyprioterna, Denktas, förra tisdagen i Salzburg föregicks av ett möte mellan Denktas och mig dagen innan. Jag har anledning att tacka utrikesministrarna i Grekland, Turkiet och Cypern samt ordförandeskapet och den särskilde representanten från FN, Förenade konungariket och USA för en nära samordning och en konstruktiv dialog i denna fråga. Jag hoppas verkligen att det nu åter kommer att hända något i Cypernfrågan och att samtal om substantiella frågor snart kommer i gång!
Vi bör nu koncentrera alla ansträngningar på att lösa konflikten och ta avstånd från spekulationer om vad vi skall göra om detta inte lyckas. Besluten från Helsingfors gäller, och de ger oss all den handlingsfrihet som vi behöver.
Kaliningrad är en helt annan fråga. Den gäller effekterna av utvidgningen på våra grannar, i detta fall på Ryssland. Med fullt erkännande av den ryska suveräniteten över Kaliningradområdet har vi lämnat förslag till Ryssland om hur Kaliningrad i framtiden kan dra nytta av sitt läge som en sorts ö inom EU. Dialogen om detta har kommit i gång, även om det går något trögt. Vi önskar oss här ett snabbare tempo. De omedelbara grannarna i regionen, Polen och Litauen, delar vårt sätt att se på saken. Det gäller rent allmänt att utvidgningen inte skall tillfoga tredje part någon skada. Just när det gäller Ryssland är jag djupt övertygad om att Ryssland kommer att ha fördelar av det, så snart den politiska och ekonomiska dynamiken i den utvidgade unionen ger full effekt vid de ryska gränserna.
Nu kvarstår en enda fråga: Hur skall vi säkerställa att människorna i Europeiska unionen och kandidatländerna samtycker till målet med utvidgningen? Här måste vi göra fortsatta ansträngningar. Jag stöder det som Brok sagt om detta. Jag känner en rejäl skepsis mot opinionsundersökningar. Men man kan inte ignorera resultaten av Eurobarometern och åsiktstrenderna i kandidatländerna. Jag vill dock varna för att betrakta frågan om acceptans som ett rent förmedlingsproblem. När man inom politiken har problem med att förmedla saker och ting, ligger orsaken enligt min erfarenhet i politiken.
Utvidgningen utlöser ängslan hos många människor. Såvitt denna ängslan hänför sig till fakta, kan vi bemöta den genom att informera dem och göra dem delaktiga. Men om denna ängslan är obestämd eller en del av ett rent allmänt obehag över hur de europeiska frågorna utvecklas, då krävs det mer än en kommunikationsstrategi. Då handlar det om kärnfrågan: Vad betyder Europa egentligen fortfarande för människorna i Europeiska unionen? Hur kan vi återigen göra idén med det europeiska enandet så begeistrande som den en gång var?
Om dagens europeiska union inte inspirerar människorna, hur skall vi då kunna räkna med att utsikterna till ett ännu större EU skall utlösa positiva förväntningar? Svaren på dessa frågor måste vi finna i en annan debatt, men denna debatt har börjat. Om vi därvid utvecklar klarhet om målen och språket, om vi uppbringar tillräckligt mycket mod och visioner, då kommer det heller inte att saknas samhällelig acceptans av utvidgningen!
(Applåder)

Poettering
Herr talman, fru rådsordförande, herr kommissionär, kära kolleger! Jag vill först rikta ett ord till rådet. Ta det inte personligt, minister Neyts-Uyttebroeck, vi uppskattar er som person, vi är alltid glada när ni är här, och ni gör ett utmärkt arbete. Men vi förhandlade länge fram och tillbaka om tidpunkten för denna debatt, för att göra det möjligt för rådets ordförande Louis Michel att närvara. Sedan enades vi om denna tisdag. Nu stannade han kvar i Durban, vilket jag inte alls vill kritisera som ett enskilt fall, men jag vill påpeka att rådet måste reformeras,
(Applåder) och att utrikesministrarna är fel personer, inte bara därför att EU-politik inte är någon utrikespolitik, utan därför att utrikesministrarna överhuvud taget inte har tid att uppfylla sina förpliktelser i Europeiska unionen! Vi kommer att tala om governance - senare kommer kommissionens ordförande Prodi att säga något om det - och ändringen måste börja i rådet, inte bara med tanke på öppenheten, utan vi behöver också nya strukturer för att de ansvariga ledamöterna i de nationella regeringarna skall vara ständigt närvarande här i parlamentet. Med andra ord, för att konkretisera detta, fru Neyts-Uyttebroeck: Om ni nu hade full förfoganderätt över Europapolitiken och inte vore beroende av er utrikesminister, skulle vi välkomna detta! Det är alltså inte någon personlig kritik av er.
(Applåder)
Det gläder oss mycket att det här i parlamentet gruppövergripande finns en bred majoritet - också tillsammans med kommissionen - om frågorna beträffande utvidgningen, och vi säger med fullt eftertryck - kollegan Brok har också sagt detta -: Utvidgningen är till fördel för alla, och vi måste också säga det i våra medlemsländer! Också de nationella politikerna måste påpeka att utvidgningen är till fördel för dagens Europeiska union och för kandidatländerna. Ingen skulle ju för 20 år sedan ha trott att vi i dag kan tala om att länderna i Centraleuropa skall kunna gå med i vår värdegemenskap. Det är ändå en storartad historisk utveckling!
Och jag vill också säga ett ord av uppskattning till kandidatländerna, som efter 50 år av kommunism har påbörjat en väldig reform. Det är inte enkelt, det som ni gör där, och vi bör, i stället för att alltid i Europeiska unionens länder bara tala om att vi befarar vissa hot, också någon gång säga ett ord av uppskattning till människorna i kandidatländerna för att de gör denna väldiga ansträngning.
(Applåder)Kandidatländerna har också sin värdighet. Jag har ingen förståelse för när regeringschefer i Europeiska unionens länder säger till regeringscheferna i kandidatländerna: Ja, vi måste kräva en lång frist för den fria rörligheten, eftersom vi har nationella val. Även kandidatländerna har en värdighet och en inrikespolitisk situation, och det bör våra nationella regeringschefer också inse.
(Applåder)Jag tror inte att det kommer att ske någon folkvandring. Jag har siffrorna för Förbundsrepubliken Tyskland: Under de senaste tio åren har 900 000 människor kommit från Polen till Tyskland, men 700 000 av dessa har också vänt tillbaka. Herr kommissionär, ni har helt rätt: Om länderna har en utsikt till att bli medlemmar i Europeiska unionen, då beger sig ju deras medlemmar inte på vandring, utan stannar hellre kvar i sin hembygd! Det är ändå ett helt naturligt mänskligt förhållningssätt, och låt oss därför inte demoniseras av denna fråga, låt oss inte missbruka den av inrikespolitiska skäl! Vi behöver mycket flexibilitet i frågorna som gäller den fria rörligheten.
Herr kommissionär, jag välkomnar uttryckligen det som ni sagt om gränskontrollerna. Å ena sidan måste gränserna förbli öppna, och rätten till asyl måste garanteras. De människor som vid de yttre gränserna vill in i unionen, måste också behandlas på ett människovärdigt sätt, och därför satsar vi på ett europeiskt gränsskydd. Vi bör vara solidariska, alltså länderna utan yttre gränser bör vara solidariska med länder som har en yttre gräns. Ett europeiskt, multinationellt sammansatt gränsskydd vore ett förnuftigt sätt att här vårda en ömsesidig solidaritet.
Naturligtvis måste vi också tänka på gränsregionerna i de nuvarande länderna i Europeiska unionen, som kommer att få problem, och jag har sett i ett pressmeddelande att ni också visar er särskilt intresserad av dessa gränsregioner. Vi kommer att öka acceptansen även i våra gränsregioner.
Jag vill peka på ett mycket konkret problem, herr kommissionär, nämligen på utvecklingen i Rumänien. Vi ser med stor oro att ett oppositionsparti där, som inte är representerat i parlamentet, men som har en lång tradition bakom sig, PNTCD, förra veckan förbjöds på grundval av diskutabla rättsliga argument, och jag ber er att ni undersöker denna sak, ty demokrati och uppgörelser på demokratisk grundval har ett högt värde, och vi bör beakta det i länderna.
Ett sista påpekande, ärade minister Neyts-Uyttebroeck: Vi vet ju att Europapolitiken är i goda händer hos er. Vi närmar oss toppmötet i Laeken, och om det fattas beslut om konventet, om en konferens, var snäll och se till att också kandidatländerna inkluderas i denna process, med tanke på samråd och information, ty det är vi skyldiga dessa länder, eftersom vi ju kommer att ha en gemensam framtid tillsammans med dem i Europeiska unionen.
(Applåder)

Hänsch
Herr talman, kära kolleger! Om nu någon förväntar sig en saftig kontrovers mellan parlamentet och kommissionen eller parlamentet och rådet, eller rent av en saftig kontrovers mellan de stora partierna här, då måste jag göra dem besvikna. Att göra utvidgningen till en framgång är vår gemensamma önskan och kommer också att förbli vår gemensamma önskan, och det lämpar sig inte för partipolitisk knivkastning, herr Poettering. Därför har jag inga svårigheter med att meddela Brok och alla andra att min grupp kommer att rösta för resolutionsförslaget från utskottet för utrikesfrågor, mänskliga rättigheter, gemensam säkerhet och försvarspolitik, också betänkandena om utvidgningen, nämligen alla betänkanden om de enskilda länderna. Här kan det finns den ena eller andra skillnaden i tyngdpunkt här eller där, men totalt sett motsvarar både resolutionen från utskottet för utrikesfrågor, mänskliga rättigheter, gemensam säkerhet och försvarspolitik och betänkandena om de enskilda länderna min grupps principer och kriterier för en fortsatt utvidgningsprocess.
Vi stöder och samtycker också till kommissionens strategi som Verheugen i dag har lagt fram. Vi håller fast vid förtjänstprincipen för slutförandet av förhandlingarna med kandidatländerna, och vi samtycker också till ert koncept att säga att det år 2004 även kan vara 10 kandidatländer, som har klarat av att avsluta förhandlingarna i enlighet med våra kriterier. Det måste inte vara 10, men det kan vara 10. Det ställer vi in oss på. Vi samtycker också till att skifta uppmärksamheten i kommande betänkanden från införlivande av gemenskapsrätten till tillämpning och genomförande av gemenskapsrätten. Det är i själva verket en av de viktigaste punkterna, som vi måste klara upp och hålla fast vid fram till slutförandet av anslutningsfördragen.
Men vi uppfattar måldatumet inte enbart som ett tillfälle för kandidatländerna. Vi ser måldatumet 2004 också som ett påtryckningsmedel för medlemsstaterna själva, nämligen att inte bara se på hur och hur långt kandidatländerna löser sina problem, utan också att se till att medlemsstaterna själva inte skapar nya problem för anslutningen. Det handlar också om detta, när vi har ställt år 2004 i utsikt som måldatum. Naturligtvis talar vi - och här instämmer jag i det som Verheugen, Brok och Poettering sagt - om riskerna, om belastningarna, om bristerna i den nuvarande utvidgningsprocessen. Där finns det många punkter. Men om vi vill att människorna i Europa skall stödja detta, det som vi planerar, och det som vi måste göra, då handlar det inte bara om att tala om belastningar och risker. Då måste vi också tala om vad vi alla tillsammans i Europa vinner genom utvidgningen. Låt oss då tala om att det i fråga om reformen av den gemensamma jordbrukspolitiken naturligtvis handlar om finansiering och om reform. Det är riktigt.
Men låt oss också tala om att det då handlar om en förstärkning av konsumentskyddet i Europa. Låt oss tala om att livsmedelssäkerheten i unionen kommer att finnas kvar och måste förstärkas ytterligare efter utvidgningen. Låt oss tala om att utvidgningen inte utgör någon risk för miljöskyddet, tvärtom, att EU-normerna inom några få år kommer att gälla i hela Europa och inte bara i västra delen. Det är också en fördel för oss, inte bara för östeuropéerna. Låt oss göra klart för människorna i EU att internationell brottslighet och korruption kan bekämpas bättre inom Europeiska unionen, än om Östeuropas stater stannar kvar utanför. Om de lagar, som vi har skapat för att bekämpa den internationella brottsligheten, också gäller i Östeuropa. Låt oss tala om att utvidgningen innebär en fördel för oss alla, eftersom vi kommer att vinna mer politisk, ekonomisk och även ekologisk betydelse i världen, i en värld, som globaliseras allt mer. Att vi gemensamt i Europa har större chanser att möta utmaningarna med globaliseringen, än om vi i Europa differentierar oss i öst eller väst eller norr eller syd. Och ekonomisk och social sammanhållning i Europa kommer att sträcka sig över hela Europa, och det är en fördel inte bara för öst, utan det är också en fördel för oss.
Finansieringen fram till 2006 är säkrad. Men det betyder ju inte att utvidgningen kommer att ske till nollkostnad. Helt säkert inte. Det kommer att kosta. Men det är även dyrt att avstå från utvidgningen. Det kostar mycket mer än utvidgningen. Det kostar ekonomisk, social, ekologisk och politisk stabilitet i Europa, framför allt kostar det förtroende. En icke-utvidgning berövar Europa dess framtid. Vi står i grund och botten inför ett steg, som kan jämföras med situationen 1989/1990 för hela Europa. Det handlar inte om den ena eller andra övergångsfristen, inte om en bättre eller sämre funktion för det ena eller andra projektet eller programmet eller fonden. Det handlar inte heller om den ena eller andra fördelen för det ena eller andra landet. Det handlar om något mycket enkelt: Det handlar om framtiden för alla européer. Och där befinner vi oss bara i början av debatten. Efter misslyckandet i Nice har vi också stora förhoppningar på det belgiska ordförandeskapet.
Denna debatt om Europas framtid bör inte bara föras i medlemsstaterna, utan den måste också föras i Öst- och Centraleuropas länder och på Cypern och Malta!
(Applåder)

Cox
Herr talman! Sedan vår debatt om utvidgningen förra året har det gjorts betydande och erkännansvärda framsteg. Under det gångna året har flera av staterna i Helsingforsgruppen i allt väsentligt redan hunnit ifatt de i den tidigare Luxemburggruppen. Detta är ett år då det eftertryck och den geist som det svenska ordförandeskapet har ägnat denna uppgift har burit frukt. Jag är förvissad om att våra vänner i det belgiska ordförandeskapet kommer att fortsätta och fördjupa denna process.
Jag välkomnar det faktum att Europeiska rådet, uppmuntrad av Europeiska kommissionen, satte datum för nästa Europaval som en preliminär tidsplan, samtidigt som man framhåller och respekterar det faktum att vi skall fortsätta med en differentierad analys av varje enskilt fall. Det är inte alls omöjligt att tio stater kan vara klara till dess och om det visar sig vara fallet skulle det vara mycket glädjande. Men de som är klara till dess bör inte hindras av dem som kanske inte är det och därför måste vi hålla fast vid denna uppfattning om differentiering som ett ledmotiv varigenom vi bör analysera resultaten.
Opinionsundersökningar tyder på att medborgarnas stöd är oroväckande lågt. Kommissionären har helt rätt i att vi inte bör låta oss påverkas alltför mycket och följa varje opinionsundersökning, men när de är så samstämmiga så betyder det något. Jag skulle än en gång vilja gratulera kommissionen till den fördjupning och utvidgning av informations- och kommunikationspolitiken som har genomförts under de senaste 12 månaderna. Men det är helt klart att bara det inte kommer att vara tillräckligt. Vi behöver politiskt ledarskap och politiska visioner. Vi måste hålla fast vid det övergripande perspektivet om vi skall kunna övertyga människor om innebörden av det här historiska projektet. I det sammanhanget kommer frågan om arbetskraftens fria rörlighet. Å min grupps vägnar måste jag säga att liberaldemokraterna i denna kammare inte alls är nöjda med att tanken på ett fullständigt förbud för arbetskraftens fria rörlighet så snabbt har blivit allmänt accepterad politik. Vi anser att det verkligen kan vara en belastning, men mer empiri och eftertanke hade kunnat underlätta saken. Oavsett om det är empiri eller realpolitik som för oss fram till denna slutsats, så vill min grupp när allt kommer omkring bara uppmana varje medlemsstat att begrunda sitt eget ställningstagande och om möjligt välja att inte delta i just denna politik. Jag känner till att fyra stater, Irland, Danmark, Sverige och Nederländerna redan har gett uttryck för ett sådant ställningstagande. Jag vill uppmana andra stater att göra detsamma.
Men i detta finns det ett annat verkligt problem. Gränsregionerna är de områden där vår europeiska integrationsprocess kommer att utspela sig. Vi i denna kammare måste uttrycka vår omsorg för en förbättring av regionalpolitiken för dessa områden för det är de som kommer att få bära de omedelbara konsekvenserna av utvidgningen. Denna solidaritet är något som vi som européer måste tillföra denna debatt med större kraft, i stället för att helt enkelt bara låta lokala eller nationella intressen driva frågan.
När det gäller det nuvarande läget i debatten om utvidgningen så träffar jag många vänner inom politik och diplomati i kandidatländerna som är bekymrade över de spänningar som har kommit i dagen. Min uppfattning är att de bör se detta som en anledning till tillförsikt. Vi har nu börjat ta itu med de verkliga problemen. Skuggboxningen är över och dessa spänningar återspeglar det faktum att vi nu befinner oss mitt i en process full av liv och kraft.
Till sist tre mycket korta punkter som jag inte hinner utveckla närmare. Jag skulle önska att kommissionen kan försäkra mig att misslyckandet att inrätta utbetalningsställen för Sapard i så många stater beror på orsaker som inte kommer att bromsa överföringen av den finansiering som vi har anslagit till strukturreformer inom jordbruket. För det andra, välkomnar jag vad kommissionären sade om Cypern och Kaliningrad. Jag hälsar med glädje vad han säger om våra optimala önskemål för Cypern och jag hoppas att FN-processen kommer att komma igång med understöd från honom och andra, men vi måste komma ihåg att aldrig låta det bästa bli det godas fiende. Till sist, både rådet och kommissionen har i dag lämnat ett viktigt budskap när det gäller den irländska folkomröstningen. Ja, det är möjligt att det finns lagliga möjligheter att komma förbi de juridiska spetsfundigheterna, men det finns en politisk signal och ett politiskt budskap i detta och den signalen måste vara att oavsett hur kritiska vi må vara mot Nicefördraget, och det är vi alla, så är det en politisk nödvändighet att vi övervinner den svårigheten själva och det har ingenting med utvidgningen att göra.

Hautala
Herr talman, ärade ordförande för rådet, ärade kommissionär! På min grupps vägnar vill jag allra först påpeka att vi är oerhört nöjda över att förhandlingarna under det senaste året verkligen har framskridigt med god fart och att man har kunnat slutföra kapitel efter kapitel. Min grupp ser verkligen år 2004 som ett sådant mål i tidtabellen, då det är möjligt - inte säkert, men möjligt - att till och med tio nya länder kan ansluta sig till Europeiska unionen. En så stor grupp skulle när de ansluter sig naturligtvis medföra den fördelen att vi undviker nya skiljelinjer mellan ansökarländerna, och jag anser att detta är vad vi mycket seriöst måste sträva efter.
Kollegan Hänsch beskrev på ett bra sätt att utvidgningsprocessen gagnar både de nuvarande och framtida medlemsländerna av Europeiska unionen; alla kan dra nytta av detta. Jag vill dock betona att detta betyder att vi verkligen måste förmå skapa en sådan ekonomisk och samhällelig dynamik, för att dessa fördelar skall förverkligas redan under tiden som föregår medlemskap. Här vill jag framhäva att min grupp betonar att den europeiska samhällsmodell som vi även hoppas att kandidatländerna eftersträvar, är en samhällsmodell för hållbar utveckling, vilken omfattar tanken om att den hållbara utvecklingen utöver att den är ekonomiskt hållbar även måste vara ekologiskt och socialt hållbar. Vi måste framhäva att kandidatländerna måste se mycket seriöst på den gemenskapslagstiftning som strävar efter att förstärka dessa specifika drag. Det behöver inte sägas att barns rättigheter och principen om icke-diskriminering är sådana principer som vi som européer måste hålla fast vid.
Herr talman! Vår grupp önskar att man för att påskynda denna dynamik kunde ta ytterligare resurser i bruk. Här hänvisar jag till att det inom gemenskapens finansieringsramar för 2000 - 2006 eventuellt finns resurser att frigöra, eftersom det alldeles uppenbart inte kommer några nya medlemsländer redan år 2002. De resurser som frigörs tack vare detta kunde användas redan under tiden som föregår medlemskap, som instrument för jordbruk och strukturpolitik för att förstärka denna positiva dynamik. Vi vill att den gemensamma jordbrukspolitiken ändras kraftigt i den riktningen att man i stället för att betala direkta stöd till storbönder i Europeiska unionen eller kandidatländerna, effektivt skulle överföra dessa resurser till att utveckla landsbygden och till kvalitetsinriktad livsmedelsproduktion.
Slutligen, herr talman, är en mycket väsentlig brist i denna process att medborgarnas deltagande i den tillsvidare har varit synnerligen svagt. Vi vill vara med och dryfta hur vi kan öka medborgarsamhällets delaktighet i utvidgningsprocessen även i kandidatländerna, eftersom det för tillfället verkar gå så att endast samhällets smala eliter upplever sig ha nytta av utvidgningen och de arbetar för utvidgningen. En stor del av människorna är trots allt villrådiga och fruktar att det leder till problem för dem. Man måste ta hänsyn till kvinnornas ställning och kampen mot fattigdom, och dessa aspekter vill vår grupp prioritera.

Brie
Herr talman, fru rådsordförande, herr kommissionär! I min grupps namn vill jag slå fast att vi - i varje fall med stor majoritet - tillmäter de central- och östeuropeiska staternas anslutning till Europeiska unionen strategisk betydelse, och bestämt stöder denna anslutningsprocess. Fru rådsordförande, jag tror att, när ni har jämfört denna anslutningsprocess med andra, man rent av ännu tydligare måste klargöra att denna anslutningsprocess kvalitativt ändå har en helt annan storleksordning, inte bara på grund av antalet stater, språk, territorium och befolkning, utan historiskt sett, eftersom det här handlar om att man långtgående kulturellt öppnar dörrarna gentemot Central- och Östeuropa vilket ännu knappast diskuterats, eftersom det handlar om en ekonomisk och social utmaning av fullständigt nya mått, och naturligtvis också på grund av de långtgående utrikes- och säkerhetspolitiska konsekvenserna.
I relation till detta är min enighet med flera av de föregående talarna ändå begränsad. Jag tror att regeringspolitiken och även kommissionens politik ändå uppvisar några graverande brister, även om jag mycket väl noterar ert engagerade arbete, kommissionär Verheugen, framstegen i förhandlingarna och EU:s stora stöd för anslutningsprocessen. Jag vill framhålla fem punkter:
För det första: Enligt min åsikt har medborgarna bara gjorts delaktiga i ytterst ringa omfattning.
För det andra: Möjligheten att genom östutvidgningen övervinna Nicekrisen, att demokratiskt och socialt utforma den europeiska integrationen, eftersträvas knappast.
För det tredje: Kandidatländernas likaberättigande har enligt min åsikt inte genomförts i tillräckligt hög utsträckning. Det gäller i lika hög grad den redan berörda frågan med de alltför långa övergångsfristerna för arbetstagarnas fria rörlighet, som det som avtecknar sig som ouppklarat för överföringar till jordbruket.
För det fjärde: Det beslut kommissionen nyligen fattat rörande finansieringen av gränsregionerna är, det måste jag tydligt säga, oförsvarligt. Ni, herr Verheugen, gav för ett år sedan helt andra löften i dessa regioner. Det är det man bedömer er efter, det är det jag bedömer er efter. Men framför allt handlar det, det vet ni mycket väl, och det har andra redan berört här, om att utvidgningen, just i dessa regioner, upplevs direkt. Den som vill att detta blir en ekonomisk, social och politisk framgång och inte en grogrund för nationalistiska stämningar, måste ändra denna situation.
För det femte: Det är för mig helt otillfredsställande att antalet tjeckiska och ungerska ledamöter i detta parlament beslutades på ett odemokratiskt sätt i Nice, och att det fortfarande inte ändrats.
Kollega Hänsch, jag är också förvånad över att mitt ändringsförslag i detta ärende till betänkandet om Tjeckien stötts av Europeiska folkpartiet och andra i utskottet för utrikesfrågor, mänskliga rättigheter, gemensam säkerhet och försvarspolitik, men inte av majoriteten socialdemokrater. Huruvida detta nu beror på att man tar hänsyn till de nationella regeringarna, som har beslutat detta, vet jag inte. I varje fall bör vi vara ense om att parlamentet i denna fråga kompromisslöst kommer att kräva en ändring.
Jag vill tacka alla kolleger för deras betänkanden, även kollegan Brok. Jag tror att en kritisk, eftertänksam hållning till många aspekter i strategin om östutvidgningen också har formulerats. Men jag vill påpeka två meningsskiljaktigheter, som delvis också gäller andra betänkanden. Det är för det första den stereotypa inriktningen på den ekonomiska och socialpolitiska avregleringen och privatiseringen, där jag anser att man i denna utsträckning tagit en oacceptabel social delning och förstörelse med i beräkningen.
För det andra: Det gäller kollegan Broks betänkande. Det sägs där att utvidgningen av EU och Nato kompletterar varandra på ett meningsfullt sätt, men man anser att EU:s utvidgning åt öster också erbjuder möjligheter till en produktiv och kooperativ utformning av det europeisk-ryska förhållandet. Men utvidgningen av Nato, i synnerhet på de villkor den nuvarande USA- och Natopolitiken medför, är enligt min uppfattning förenad med allvarliga och delvis föga kalkylerbara risker.
Avslutningsvis, herr kommissionär, fru rådsordförande, är det fortfarande min stora önskan att medborgarna inte primärt skall uppleva EU:s utvidgning genom glassiga broschyrer, utan just genom en demokratisk social och ekologisk verklighet uppleva den som sin angelägenhet och vara med att utforma den.

Collins
Herr talman! Utvidgningen av Europeiska unionen är en oåterkallelig process. Vi måste vara mycket tydliga på denna punkt. När det gäller förhandlingarna om utvidgning och anslutningsprocessen slogs i slutsatserna från EU-ledarnas toppmöte i Göteborg fast att "färdplanen" bör göra det möjligt för de länder som är redo för det att slutföra förhandlingarna till slutet av 2002. Jag är övertygad om att vi kommer att göra betydande framsteg när det gäller förhandlingarna om utvidgning under det belgiska ordförandeskapet för Europeiska unionen. Viktiga kapitel om vilka det sades att de kommer att öppnas under det belgiska ordförandeskapet inbegriper konkurrenspolitik, transporter, energi, beskattning, tullunionen, veterinär- och hygienaspekter på jordbruket, fiske, rättsliga och inrikes frågor och ekonomisk styrning.
Det är möjligt att uppnå målsättningen att avsluta förhandlingarna om utvidgning med de länder som har kommit längst till slutet av 2002. De ledande kandidaterna stänger nu kapitel provisoriskt i ett imponerande tempo och det ledande kandidatlandet, Cypern, har nu avslutat 23 kapitel. Men det är lika viktigt att Europeiska unionen och kandidatländerna kommer igång med förhandlingarna om de svårare kapitel som hittills har förblivit stängda. Det ligger i samtliga avtalsslutande parters intresse att de nyckelfrågor som ännu inte har lösts diskuteras, får en lösning och kan avslutas. Vi måste alla fortsätta att spela en aktiv och konstruktiv roll i utvidgningsprocessen.
Utvidgningen av unionen är en ekonomisk och politisk möjlighet för Europa. Utvidgningen av den inre marknaden torde vara ett reellt och påtagligt intresse för europeiska exportörer och europeiska företag som vill investera utomlands. Utvidgningen av Europeiska unionen kommer att bidra till stabiliteten på kontinental nivå. En utvidgad union kommer att kunna spela en mer positiv och inflytelserik roll internationellt, både politiskt och ekonomiskt. Den kommer att gagna konsolideringen av demokratiska och civila strukturer i Öst- och Centraleuropa. Den kommer att bidra till utvecklingen av större marknadsekonomier.
Vårt bidrag till organisationer såsom Världshandelsorganisationen skulle förstärkas i högsta grad genom utvidgningen av Europeiska unionen. Som irländsk ledamot av Europaparlamentet vill jag gripa detta tillfälle och upprepa att resultatet av folkomröstningen om Nicefördraget på Irland inte bör tolkas som en röst mot utvidgningen av Europeiska unionen. Den allmänna opinionen på Irland är starkt för utvidgningsprocessen, vilket visas av en Eurobarometerundersökning för inte så länge sedan då man kom fram till att 59 procent av det irländska folket är för utvidgningen av unionen. Denna siffra är den näst högsta bland de 15 medlemsstaterna i Europeiska unionen. Förhoppningsvis kommer resultatet från denna Eurobarometerundersökning att återspeglas nästa gång de irländska väljarna får möjlighet att fatta beslut i frågan.

Välkomsthälsning
Talmannen
Många vänner, politiker och diplomater från kandidatländerna följer våra överläggningar från åhörarläktaren. Jag hälsar er mycket välkomna till kammaren. Jag hoppas att ni har utbyte av debatten och finner den konstruktiv.
(Applåder)

Utvecklingen under år 2000 vad gäller anslutningen av de tolv kandidatländerna (fortsättning)
Martelli
Herr talman, herr kommissionär! I den debatt om utvidgningen som vi hade tidigare i dag framkom att det i huvudsak föreligger ett samförstånd både vad gäller inriktningen och metoderna. För övrigt har det flera gånger påpekats att utvidgningen inte bara är en fråga om unionens utbredning i geografiskt, ekonomiskt och politiskt hänseende, om medlemskap för tio, tolv eller kanske tretton länder företrädesvis från Europas centrala och östliga delar som har tragiska erfarenheter av femtio års kommunism, utan att utvidgningen handlar om själva unionen som sådan.
Det var dessutom ordförande Prodi som i det kanske vackraste tal han har hållit som ordförande, det vid universitetet i Lublin, ordagrant sade att "i och med utvidgningen måste den politiska pakt unionen grundar sig på förändras och förnyas".
Detta innebär således naturligtvis inte bara att vi måste vara noga med att tillse att kandidatländerna uppfyller de tre kriterier som fastställdes i Köpenhamn: frihet, demokrati och mänskliga rättigheter, en konkurrensutsatt och konkurrenskraftig ekonomisk marknad som kan möta de inre utmaningarna i unionen och sedan ett successivt införlivande av gemenskapens regelverk, vilket som kommissionär Verheugen påminde om i förmiddags även innebär att den europeiska rätten införlivas till fullo, vilket kanske kommer att visa sig bli den svåraste övergången, den största svårigheten för kandidatländerna.
Nej, det handlar just om att diskutera, utforma och motivera ett europeiskt projekt från grunden igen. Vi kan inte heller genast leta upp en nödutgång, så att säga, i reformerna, i det institutionella bluddret. Som både Michel Barnier och Pascal Lamy så riktigt påpekade kan inte diskussionen om de institutionella reformerna komma före framtagandet av en politisk plan. Genomförandet kan inte komma före idén, annars löper vi risken att vi genom att vi inte talar om vad Europa gör inte heller kommer att veta vad Europa är längre.
Vilket är då det projekt som först och främst debatten i detta parlament skall koncentrera sig på, detta parlament som är den enda verkligt demokratiska instansen och kanske den enda kraft som också kan involvera den allmänna opinionen?
Ett Europa som är federalt vad dess valuta beträffar, som är mellanstatligt vad dess försvar beträffar och som är ett öppet handelsområde vad dess ekonomi beträffar innebär uppenbart betydande möjligheter, men också betydande tvetydigheter. Det finns de som tror att man kan lösa dessa tvetydigheter genom att upprätta ytterligare ett dokument vid sidan av stadgan med rättigheter, det vill säga en riktig konstitution. Det finns också de som frågar sig om vi verkligen behöver en europeisk konstitution, en konstitutionell patriotism som efter tyskt föredöme skulle ersätta en patriotism som annars inte finns.
Andra anser att projektets kärna är förstärkandet, fördjupandet av det ekonomiska samarbetet kring euron, och detta skulle bättre än något annat klargöra Europas förhållande till globaliseringen och bli ett mått på vår förmåga att, åtminstone på europeisk nivå, verkligen vara globala. Ytterligare andra anser att kärnpunkten är en utrikes- och säkerhetspolitik som i verklig mening är gemensam.
Nå, om jag skall uppehålla mig vid denna punkt ett ögonblick visar den debatt om Mellanöstern vi just hade i förmiddags att detta verkligen är kärnan i våra svårigheter, om än inte projektets kärnfråga. Kommissionär Patten sade med rätta i förmiddags att vi känner oss frustrerade med vår vilja att bidra till fredsprocessen, eller snarare återupptagna förhandlingar, eller ännu hellre eld upphör i Palestina på grund av de händelser som har tilldragit sig under de senaste timmarna.
Självfallet gläder det oss att höra att vi inte finansierar antisemitiska läroböcker med europeiska pengar, men jag tycker uppriktigt sagt inte att detta är huvudsaken i den diskussion vi måste starta oss emellan. Det som saknas är politiken, den politiska beslutsamheten, den politiska handling som när det gäller Mellanöstern till exempel skulle kunna vara det medlemskap för Israel i Europeiska unionen som många gånger har föreslagits av våra radikala vänner och andra: detta vore ett beslut som verkligen skulle ändra på sakernas tillstånd, genom att det skulle trygga Israel samtidigt som landet och hela regionen engageras i en ny säkerhetspolitik.
Genom att sätta dessa frågor - om en starkare euro, om det institutionella bygget och om en i verklig mening gemensam utrikes- och försvarspolitik - i centrum skulle vi kunna ge det europeiska projektet det innehåll det saknar i dag och som utvidgningen kräver av oss.

Bonde
Herr talman! Junirörelsen röstar för utvidgningen, men avtalen måste också vara så bra för ansökarländerna att väljarna får lust att rösta ja. EU-toppen måste lära sig av folkomröstningarna i Danmark och på Irland. Som utvidgningsförhandlingarna nu ser ut kommer man att få en nej-majoritet i ett eller flera länder. Hemlighållande av dokument och brevväxling är en säker väg till misstro. De måste ha någonting att dölja när de inte vågar visa alla papper kommer människor att tänka. Jag har under ett par år försökt att få en "obyråkratisk" elektronisk kopia på de regler som ansökarländerna skall godkänna, men kommissionen vägrar fortfarande att gå med på detta. Varför inte göra väljarna tjänsten att lägga ut alla handlingar på Internet så att de kan läsas i Karup och Prag, och i Bogense och Budapest? Jag kräver inte offentlighet vad gäller interna förhandlingspositioner eller militära hemligheter, men dokument som skall leda fram till lagar måste fram i ljuset nu!
Vi måste också diskutera om vi ställer rätt krav på ansökarländerna. Var och när har våra medborgare visat intresse för att få lov att köpa billig mark i östländerna? Skulle vi inte kunna erbjuda övergångsordningar för mark för jordbruk och fritidsjordbruk tills de t ex har nått upp till 90 procent av vår inkomst? Vem i västvärlden har lust att betala understöd till människor i Östeuropa som på grund av oss tvingas lämna sin sysselsättning? Skulle vi inte kunna tillåta längre övergångsordningar så att de kan anpassa sig till konkurrensen på den gemensamma marknaden, men skydda sina lokala marknader tills de blivit mer konkurrenskraftiga.
Skulle vi inte kunna vara lite mer storsinta och flexibla? Varför inte låta de 12 ansökarländerna vara med och skriva samarbetsunderlaget inför nästa fördrag? Varför inte låta Nicefördraget ge upphov till ett fördrag som kan antas vid folkomröstningar i alla länder - ett fördrag för ett öppet, "slankare", friare och mer demokratiskt Europa? Då skulle utsikten om medlemskap skapa entusiasm bland invånarna och ge röstresultat med ja-majoriteter. Människor skulle förenas istället för att splittras - låt detta bli en utmaning!

Raschhofer
Herr talman, ärade kolleger! Kommissionen skriver i rapporten om framstegen i Tjeckien att Tjeckiska republiken fortsätter att uppfylla de politiska kriterierna från Köpenhamn. Detta uttalande är anmärkningsvärt. I kommissionens rapport finns inte ett enda ord om Benesdekreten. Kommissionen förbiser att upprätthållandet av Benesdekreten, som rättfärdigar fördrivningen av och mordet på tusentals människor efter andra världskriget, står i klar motsatsställning till de anslutningskriterier som gemenskapen ställt upp.
Tjeckiens hållning, när man inte vill upphäva dessa, betyder att man ignorerar fundamentala grundläggande värden och mänskliga rättigheter, som EU uttryckligen bekänner sig till. Därigenom ger Europa en signal som skadar EU:s trovärdighet när det gäller grundläggande och mänskliga rättigheter.
Som österrikisk företrädare också ett ord om Temelin. Temelin uppvisar avsevärda säkerhetsbrister. Även kommissionens säkerhetsrapport om Temelin bekräftar att Österrikes betänkligheter mot reaktorn är berättigade. Trots detta försöker Tjeckien att skapa fullbordade fakta genom att aktivera reaktorn. Denna hållning är inte förenlig med ett umgänge i partnerskap. Hävstången för att lösa detta problem ligger i Bryssel. Jag förväntar mig ett europeiskt initiativ om avstängning.
Kommissionär Verheugen, ni har betecknat Temelin som det säkraste kärnkraftverket i Europa. Det är inte bara föga hjälpsamt, utan kontraproduktivt, när man vill finna en gemensam möjlighet för att stänga det.

Talmannen
Debatten kommer att återupptas kl. 15.00.

Dell'Alba
Herr talman! Jag begärde ordet för att informera ledamöterna om att vice ordförande Kinnock i går kväll under debatten om de muntliga frågorna från Harbour och Guy-Quint sade och bekräftade att alla ledamöter skulle få kommissionens skriftliga svar i går kväll. Dessa uppgifter stödde sig vice ordföranden på när han svarade de närvarande ledamöterna som inte visste någonting.
Kontroller visar att dessa handlingar inte kom varken i går eller i morse, och man vet inte när de kommer. Jag ville nämna detta eftersom det - med tanke på tonläget i gårdagens debatt - enligt min mening vore en gyllene regel om ledamöterna i kommissionen kunde säga sanningen till ledamöterna och inget annat!

Talmannen
Vi skall ta upp den saken med kommissionens tjänsteenheter och se om vi kan se till att ni får dem så snart som möjligt. Om det har gjorts ett åtagande, så är jag övertygad om att man kommer att respektera det.

Swoboda
Herr talman! Till det som kollegan Dell'Alba sagt vill jag, utan att försvara kommissionen, bara rapportera att jag i dag också talat med vice ordförande Kinnock och att rapporterna redan är på väg. Man hade bara ett tekniskt problem, det var alltså inte tvetungat, utan bara ett tekniskt problem.

Harbour
Herr talman! Låt mig säga några ord såsom både initiativtagare och upphovsman till denna fråga. Även jag träffade Kinnock denna förmiddag för att diskutera svaren från i går. Hans tjänstemän försäkrade mig att rapporten verkligen hade skickats till parlamentet i går för att delas ut till ledamöterna. Så detta är något som måste undersökas, eftersom Kinnock i går sade klart och tydligt att kommissionen är angelägen om att genast ge ledamöterna ett svar på innehållet i min fråga.
Vi bör undersöka detta. Om kommissionen har skickat rapporten till parlamentet, så är det vårt ansvar att den inte har delats ut. Om förseningen beror på kommissionen bör vi fråga vad den beror på.

Talmannen
Vi skall undersöka saken och försöka ta reda på vad som har gått fel.

OMRÖSTNING
(KOM(2000) 092 - C5-0381/2000 - 2000/2197(COS))

Före omröstningen:
Thors (ELDR). Herr talman! Jag ber om en kontroll av den andra delen av skäl M. I den svenska språkversionen står att det är fråga om att stärka det europeiska medborgarskapet. Motsvarande begrepp finns nog i den engelska versionen, medan det i den franska versionen talas om nationalité. Nationalitet och medborgarskap är icke samma sak. Vi stöder ett europeiskt medborgarskap.

Talmannen
Enligt min text är det helt klart. Där står det:"... och stärka det europeiska medborgarskapet". Det är den texten vi röstar om.
(Parlamentet antog resolutionen.) Talmannen. Därmed avslutas omröstningen.
RÖSTFÖRKLARINGAR
Betänkande (A5-0243/2001)av Hans-Peter Mayer

Fatuzzo
Herr talman! Med sitt dokument inleder Mayer processen med antagande av direktiv om ett europbolag, det europeiska aktiebolaget.
Jag deltog i debatten i går och sade att ett europabolag är någonting positivt, och att kunde se mig själv badande i guld i ett badkar fyllt med euro för att fira framgångarna för det europeiska aktiebolaget.
Jag vill spinna vidare på tråden från i går eftermiddags genom att säga att det kom in många pensionärer som sade: "Eftersom du nu badar i guld, varför inför vi inte också en europeisk pension, så att även alla vi pensionärer blir lika rika som de europeiska aktiebolagen?" Jag hoppas alltså att en europeisk pension snart kan införas.

Titley
Herr talman! Jag välkomnar det faktum att vi till sist har löst den här frågan om stadgan för europabolag. Det är bara logiskt att om vi har en gemensam marknad så bör även systemet för registrering av företag vara enhetligt, vilket bör förenkla registreringen och minska byråkratin. Inom försvarsindustrin har vi under de senaste åren sett betydande samarbete och konsolidering över gränserna, men vi har inte hjälpt de företagen eftersom vi inte har erbjudit dem en enhetlig företagsstruktur. Förhoppningsvis kommer detta nu att ändras.
Vi måste även tänka på att det finns andra frågor som vi behöver ta itu med, såsom det sätt på vilket företag beskattas och hur vi griper oss an det. Och om vi verkligen vill uppmuntra gränsöverskridande konsolideringar så måste vi se på hur pensionsfonder hanteras, så att människor kan ta sina pensioner med sig när de arbetar inom en enda företagsstruktur.

Berthu
. (FR) Jag vill uttrycka de största förbehåll mot det nya förslaget till stadga för europabolag, eftersom det förefaller mig komplicerat och onödigt och riskerar att så småningom leda till resultat som vi inte vill ha.
Kravet på en enhetlig stadga för aktiebolag på europeisk nivå, som går utöver mångfalden i den nationella rätten, är ett gammalt federalistiskt krav, nästan lika gammalt som gemenskapen, eftersom de första diskussionerna inleddes 1959 och kommissionens första formella förslag härrör från 1970. Men denna idé strider mot nationell rätt som är djupt förankrad i varje folks mentalitet, exempelvis socialrätten - bl. a. när det gäller de anställdas inflytande - eller skatterätten. Ärendet har diskuterats i trettio år utan att framsteg gjorts, och alla hade resignerat inför det faktum att inget hände, vilket inom parentes kan innebära att en lösning inte är så brådskande, och att man mycket väl kan leva utan den.
Plötsligt lyckades det franska ordförandeskapet vid rådet i Nice i december förra året att, sannolikt i en strävan efter att till varje pris visa på resultat, uppnå ett avtal. Men i verkligheten består den stadga som fastställdes på detta sätt i att de nationella sociala rättigheterna placeras sida vid sida, vilket innebär att parterna kan välja mellan de olika möjligheterna, och dessutom finns inga skattebestämmelser.
Det nya förslaget förefaller därför komplext och otillräckligt. Ingen lyckas för övrigt bedöma det ordentligt. Utskottet för sysselsättning och socialfrågor i vår kammare förklarar att "vissa organisationer (vilka?), hävdar att en stadga för europabolag kommer att medföra årliga besparingar på 30 miljarder (enligt vilka beräkningar?) för det europeiska näringslivet". Men de europeiska industriföretagen skriver den 24 oktober 2001 till ledamöterna att "Vi skulle vilja erinra om vår ståndpunkt: en stadga för europabolag kommer inte att ge någon betydande ekonomisk fördel om den inte åtföljs av ett avtal om ett lämpligt skattesystem". Och det avtalet finns inte i dag. Staterna vill i dag behålla sin skattebehörighet.
Under sådana förhållanden förefaller stadgan för europabolag, som inte har något omedelbart intresse, framförallt eftersträvas på grund av de omständigheter den skulle kunna medföra genom att nationella rättigheter destabiliseras av en överstatlig stadga, som utskottet för sysselsättning och socialfrågor till och med drömmer om att göra tillämplig på små företag. Om förslaget gick längre skulle det leda till förvirring och avhändande för staterna, utan att vara till fördel för Europa. I sitt nuvarande skick riskerar den förvisso att förbli oanvänd. Det är det bästa som skulle kunna hända. Men likriktningens ideologer kommer inte att ge upp så lätt.

Crowley
 - (EN) Fru talman! I likhet med många av mina kolleger är jag mycket glad över att vi, efter 30 år av förhandlingar och många misslyckade försök till sist har fått fram en kompromisstext till stadga för europabolag. Den text som antogs av rådet hade mitt fulla stöd. Men jag var och är emot de ändringsförslag som har antagits och som stödjer harmoniseringen av skatter.
Vi önskar alla att det skall vara möjligt för företagen att verka på EU-grund inom ett gemensamt regelverk. Detta kan skapa sysselsättning och bidra till ekonomisk tillväxt i hela unionen.
Under det senaste årtiondet har Irland successivt minskat beskattningen, vilket har lett till ökad sysselsättning, ett större budgetöverskott och fortsatt hållbar tillväxt.
Jag är motståndare till en standardisering eller harmonisering av skatterna och dessa frågor kan och måste lösas genom samordnade åtgärder.

Figueiredo
. (PT) Som ni vet har detta förslag till direktiv diskuterats sedan 1970, och trots den minimala överenskommelsen som man lyckades komma fram till vid Europeiska rådet i Nice med utarbetandet av bestämmelser till en stadga och ett förslag om arbetstagarnas roll, är det ju så att det första steget nu tagits för att verkligen skapa ett europabolag som juridisk person.
Europabolagets viktigaste syfte är att ta bort hindren för de företags rörlighet och funktion som är verksamma i hela Europa, genom att göra deras samgående möjlig, underlätta för de multinationella företagen att vidga sin affärsverksamhet till flera länder i Europeiska unionen och göra eurons och den inre marknadens fördelar möjliga. Förslaget avser också för övrigt att skapa en stadga för ett överstatligt bolag, och därmed ge det europeiska kapitalet en identitet och ett ansikte.
Så de nuvarande bestämmelserna tar i första hand upp frågor om bildande, och vädjar om att EG-rätten och den nationella rätten skall fylla de juridiska luckor som finns. Det är inte bara en tillfällighet att föredraganden i huvudsak tar upp frågan om en harmonisering av skatteregler och skapandet av en gemensam ram på andra områden, som t.ex. konkurrens, arbetstagares deltagande och konkurs.
Det är ju så att föredraganden med denna förordning vill skapa en koppling till direktivet om arbetstagarnas roll och han bekymrar sig för de små och medelstora företagen, men det är ju så att syftet med förordningen är att hjälpa de stora multinationella företagen och Unices intressen, varför förslaget till arbetstagarnas deltagande är otillräckligt. Ännu mer oacceptabla är de ändringsförslag som ELDR gjort, och därför tänker vi rösta emot dem.

Gahrton och Schörling
 En stadga för Europabolag har varit föremål för diskussion i EU sedan 70-talet.
Den europeiska bolagsform, Societé Européenne (SE), som toppmötet i Nice enades om, inklusive direktiv om arbetstagarnas delaktighet, verkar vara så långt det är möjligt att komma, med tanke på de 15 medlemsländernas olika lagstiftning.
Vi stöder rådets förslag och avvisar ändringsförslagen som kräver enhetliga EU-bestämmelser angående beskattning.

Posselt

. (DE) Herr talman! Jag vill inte avge någon röstförklaring. Jag är bara här för att höra kollegernas röstförklaringar, framförallt kollegan Fatuzzos, och jag ber er hjärtligt att göra något åt detta oväsende. Det är en outhärdlig brist på respekt mot dem som här avger röstförklaringar.

Talmannen
Jag känner till problemet. Vi förstår alla hur ni känner det, men det är mycket svårt att få kolleger att lämna kammaren stillsamt. De har alltid någonting annat att göra. Men vi skall påpeka saken så ofta som möjligt.
Betänkande (A5-0231/2001) av Menrad

Fatuzzo
Herr talman, Posselt, käre kollega! Inte nog med att det förs en massa oväsen när jag gör mina röstförklaringar, jag fick också höra i morse att Regina Bastos från Portugal har lagt fram ett förslag till ändring i arbetsordningen som syftar till att ta bort röstförklaringarna och täppa till munnen på Fatuzzo. Jag applåderar detta initiativ, som vi måste rösta om i kammaren. Således kommer jag att få reda på i vilken utsträckning Fatuzzos röstförklaringar uppskattas. Vad beträffar Menrads betänkande röstade jag för, eftersom jag anser att de anställda skall informeras om vad som kommer att hända med dem när företaget stängs. Jag skulle vilja att inte bara de anställda tillfrågades, utan också de före detta anställda, pensionärerna från detta företag.

Konrad
Herr talman, mina damer och herrar! Ett av de bra resultaten med Nicefördraget är europabolaget, och vi talar nu inom ramen för Menrads betänkande om arbetstagarnas inflytande, som jag välkomnar. Jag beklagar bara att vi när vi ständigt utvidgar arbetstagarnas rättigheter, och just i det ögonblick vi sänker trösklar, så som sker i detta betänkande - från 1 000 medarbetare till 500 medarbetare när det gäller tillämpningen av detta medbestämmande - också överanstränger detta europabolag. Detta europabolag skall dra företag till Europa. Europa som lokaliseringsort skall bli mer öppet, skall stärkas med denna nya bolagsform. Därför är det helt nödvändigt att vi också, även när det gäller frågan om medbestämmande, behåller vårt omdöme och inte betungar dessa företag på detta sätt med dessa nya rättigheter, så att de helt enkelt inte längre blir intressanta för dem som vill komma till Europa, respektive genom detta europabolag vill bli rörligare på den inre marknaden i Europa. Detta har man enligt min uppfattning inte tagit tillräcklig hänsyn till, och därför har jag vänt mig emot det.

Bordes, Cauquil och Laguiller
. (FR) I direktivet från Europeiska rådet föreslås att kompletterande rättigheter skall beviljas arbetstagare i europabolag. Dessa påstådda rättigheter begränsas till inflytande för "arbetstagare i SE-bolagets förvaltnings- eller tillsynsorgan".
Inte ens med beaktande av parlamentets ändringsförslag kommer dessa minoritetsföreträdare att kunna påverka något beslut. Dessutom vill lagstiftarna till och med frånta dem yttrandefriheten bland arbetskamraterna genom att påtvinga dem sekretess. Konsekvensen blir att dessa företrädare endast inbjuds att bekräfta sina chefers politik eller hålla tyst.
Vi vägrar att godkänna detta hyckleri och vi har därför avstått från att rösta om texten.

Caudron
. (FR) Det förefaller mig viktigt att ta upp i vilken miljö detta förslag till direktiv befinner sig, som har till syfte att komplettera förordningen om europabolag när det gäller arbetstagarnas inflytande.
Europeiska kommissionens första förslag till förordning härrör från 1970. Det lades fram för Europaparlamentet i slutet av 80-talet. Bland de viktigaste punkterna i detta direktiv kan nämnas obligatoriskt inflytande för arbetstagarnas företrädare, skyldighet till information och samråd i förvaltnings- eller tillsynsorganen och skyldighet att erhålla deras godkännande innan beslut genomförs om att upphöra med eller decentralisera verksamheten, minska eller utöka verksamheten, ändra verksamheten, inrätta dotterbolag eller holdingbolag samt förfarandet för val och modus operandi för arbetstagarnas företrädare beroende på gällande praxis i medlemsstaterna. Dessa förslag föll på frågan om inflytande. Det krävdes ytterligare en rad förhandlingar innan Europeiska rådet i Nice nådde ett avtal den 20 december 2000.
När det gäller förslaget till direktiv om information och samråd med arbetstagarna är det tänkt att inflytandenivån skall förhandlas fritt mellan de deltagande företagen och arbetstagarna som företräds av en särskild förhandlingsgrupp. Om resultatet av förhandlingarna skulle leda till att rätten till inflytande minskar kvarstår den majoritet som krävs för att kunna besluta om att anta ett sådant avtal som utgörs av rösterna från två tredjedelar av medlemmarna i den särskilda förhandlingsgruppen, som företräder minst två tredjedelar av arbetstagarna. Om förhandlingarna misslyckas planeras en alternativ förordning där rätten till inflytande garanteras.
Ändringsförslagen från vårt Europaparlament syftar till att fastställa minimikrav när det gäller information, inflytande och samråd med de anställda, tillnärmning av tillämpningsvillkoren som fastställts av medlemsstaterna om detta inte ifrågasätter förvärvade rättigheter, garanti för att förhandlingar om arbetstagarnas inflytande skall genomföras även vid en avsevärd omstrukturering efter att europabolag inrättats, införande av tydliga bestämmelser för styrelsens informationsskyldighet, särskilt när det gäller informationens innehåll, garanti för att valet eller utnämnandet av företrädare för arbetstagarna i förvaltnings- eller tillsynsorgan i europabolaget genomförs i enlighet med gällande lagstiftning i medlemsstaterna.
Jag skall avslutningsvis säga att jag röstat för ändringsförslaget som syftar till att ändra den rättsliga grunden för detta förslag. Det förefaller mig faktiskt som om Europaparlamentet bör besluta gemensamt om en lagstiftning som kommer att gälla 75 procent av de europeiska arbetstagarna!

Lang
. (FR) Trettio år av hårda förhandlingar, dispenser och undantag, en rättslig grund som bara tjänar till att ge oäkta makt till kommissionen i Bryssel, ett förslag till att omvandla ett direktiv till en förordning genom att påtvinga oss en grupp för genomförande... Stadgan för europabolag är verkligen rena gasverket. Och det minsta man kan säga är att det knappast åstadkommer någon entusiasm hos de ekonomiska och politiska aktörerna.
Det är ju faktiskt så att det verkliga intresset av europabolaget är att det införs som endast en beståndsdel i överstatlig rätt. För det är precis som med den gemensamma valutan: en ideologisk konstruktion som syftar till att med kraft ersätta nationella strukturer för att påtvinga en okontrollerbar beslutsnivå inom gemenskapen.
Vissa påstår sig vara oroliga för arbetstagarnas rättigheter. Men i direktivet placeras tydligt dessa rättigheter efter styrelsernas absoluta rätt att inrätta ett europabolag. Det tillåter till och med en tillbakagång i deras rätt till inflytande.
Vi står helt enkelt inför ytterligare en etapp av en allt snabbare globalisering som börjar med harmonisering på europeisk nivå. Inför denna framtidsutsikt skulle det förvisso vara en fördel för alla ultraliberala att förfoga över arbetskraft som själv är globaliserad, med svagast möjliga rättigheter. En slags avart av harmoniseringen av arbetstagarna på världsnivå som vänsterextremisterna som säger sig vara "mot globaliseringen" i dag kräver med hjälp av stora slagord.
Den största avvikelsen består sannolikt i denna objektiva allians mellan den kapitalistiska internationalismen och den omstörtande eller marxistiska internationalismen för att tvinga fram beslutsnivåer över nationerna, deras demokratiskt valda regeringar och deras demokratiskt valda parlament. Nationen är ändå den enda nivå där arbetstagarnas sociala och politiska rättigheter, frihet och välstånd för alla finns och bäst kan försvaras.

Meijer
. (NL) Utan företag som producerar varor och levererar tjänster kan människans samhälle inte existera. Det faktumet får inte få oss att glömma att företagen även kan utgöra ett hot mot samhället. De vill ha så låga skatter som möjligt, så litet medbestämmande som möjligt från arbetstagarna och så få regler som möjligt om skydd mot miljöförorening och djurmisshandel. Främst stora företag är inriktade på att ge så mycket vinst som möjligt till ägarna och ofta även så höga optioner som möjligt för styrelsen. Det strävandet efter vinst kolliderar ofta med strävandet efter en så hälsosam miljö som möjligt, förebyggandet av yrkessjukdomar, en säker arbetsmiljö, demokratisk beslutsprocess och en önskan om tillräckliga finansiella medel för att bekosta offentliga inrättningar. Därför måste det ordnas en så stor öppenhet som möjligt, så att samhället i sin helhet kan vara med och döma över vad företagen gör. Dessutom bör företag som överträder de reglerna under inga omständigheter få några bidrag från europeiska fonder.
Betänkande (A5-0282/2001) av Menrad

Fatuzzo
Herr talman! För några dagar sedan var jag vid Como-sjön. Jag kunde beundra skönheten hos denna mycket vackra sjö som vi har i Italien från en båt. Ombord på denna båt träffade jag emellertid en löntagare som sade: "Jag är mycket glad över att ni skall anta Menrads betänkande, som innebär att jag, som anställd, får reda på när jag skall bli avskedad. Jag kommer att få veta det i god tid, så detta är verkligen en glad nyhet! Men varför kan inte de anställda få information om inte bara när de skall bli avskedade utan även om när de kommer att få pension, vilken omfattning den pension de skall få kommer att ha och kort sagt om allt det som är viktigt för de anställda att känna till om sin pension? Nu vet de absolut ingenting!"

Andreasen, Busk, Haarder, Jensen och Riis-Jørgensen
. (DA) Vi har röstat för ändringsförslag 4. Inte för att vi är emot lämpliga sanktioner vid tillfällen då arbetsgivaren eller arbetstagarrepresentanterna inte efterlever direktivet, utan för att vi är emot punkt 2 i artikel 2, nr xiii), som kan skapa problem för i dag ytterst välfungerande nationella avtalsbaserade system.

Bordes, Cauquil och Laguiller
. (FR) Vi har inte genom vår negativa röst velat förhindra detta betänkande från att gå igenom för att ta hänsyn till önskemålen från ett antal fackföreningar.
Att vi avstår innebär emellertid att vi vänder oss emot förslag som under förevändning att utvidga arbetstagarnas rättigheter tydligt försvarar arbetsgivarintressena.
Man talar om "konkurrenskraven" men bortser från kravet att garantera arbetstagarna rätten att leva och erhålla lön. För betänkandets författare är det ett krav att hjälpa arbetsgivarna. När det däremot gäller arbetstagarnas rättigheter är de till att börja med begränsade till rätten att informeras om de avskedanden som man påtvingar dem och det är inte fråga om att förhindra dem.
En enkel vetorätt förvägras företagsnämnderna samtidigt som endast ett förbud mot avskedanden skulle kunna skydda arbetstagarna med tanke på det ökande antalet kollektiva avskedanden, inbegripet i de stora företagen som sedan år tillbaka gör enorma vinster.
Vad är då detta "partnerskap mellan arbetsgivare och arbetstagare" som lovprisas i betänkandet, där den ena parten har rätt att fatta beslut som förstör livet för ett stort antal arbetstagare, eller till och med en hel region, medan den andra parten inte har någon som helst rättighet, inte ens den att rädda sitt arbete?

Bushill-Matthews
. (EN) De konservativa i Förenade kungariket tror på principen om företagsråd. Men vi anser även att det är företagen och deras anställda som skall bestämma vad som passar dem bäst, snarare än att EU skall fastställa det genom en lagstiftning med "en storlek för alla".
Företagsråd skall utgöra en länk mellan arbetsgivare och arbetstagare. En alltför detaljerad lagstiftning kan göra dem till ett hinder. Flexibilitet, inte rigiditet är vad som krävs.
Det enda område där det finns ett behov av större rättssäkerhet är i frågan om sekretess i en tid av fusioner och förvärv. Vi har inte kommit längre i den frågan.

Caudron
. (FR) Först av allt skall jag erinra om att den huvudsakliga målsättningen med direktiv 94/45/EG är att undanröja hindren för information, samråd och kommunikation med personalen i europeiska företag. Det stämmer att detta direktiv införlivats inom tidsfristen. Det stämmer också att dess tillämpning resulterat i att ett stort antal europeiska företagsråd inrättats. Ca 650 företagsråd har på detta sätt inrättats i företag med minst 1 000 anställda, och minst 150 i två medlemsstater. Det finns emellertid fortfarande i EU 1 800 företag som uppfyller villkoren, bl. a. när det gäller gränserna för när ett europeiskt företagsråd måste inrättas, enligt bestämmelserna i direktivet.
Alla minns för övrigt fortfarande omstruktureringarna och de kollektiva uppsägningarna nyligen som satte ljuset på bristerna i den europeiska lagstiftningen. Det är oacceptabelt att anställda informeras via pressen om beslut som rör deras företag. Vi har skyldigheter gentemot de europeiska medborgarna, som alltmer tvivlar på förekomsten av en europeisk social modell.
Denna period av industriell omvandling måste få oss att diskutera för att förbättra befintliga bestämmelser. Det är vad som sker i betänkandet från utskottet för sysselsättning och socialfrågor eftersom det i samband med detta tillämpningsbetänkande fastställs riktlinjer för Europeiska kommissionen vid utarbetandet av ett förslag till ändring av direktivet om europeiska företagsråd (som planeras till 2002).
Det kommer att handla om följande förbättringar: en exakt definition av begreppen information och samråd med arbetstagarna, en allmän skyldighet att kalla till extraordinära möten i det europeiska företagsrådet, så snart som möjligt och när det är lämpligt, inrättande av ett utökat samrådsförfarande om bestämda frågor som särskilt intresserar arbetstagarna, en sänkning av gränsen för antalet anställda i företag som berörs av direktivet från 1000 till 500 anställda för hela företaget och från 150 till 100 per anläggning i minst två medlemsstater, införande av sanktioner på nationell och europeisk nivå om inte direktivet respekteras.
Också jag ber därför Europeiska kommissionen att införliva dessa förslag i sitt förslag till ändring av direktivet om europeiska företagsråd.

Krivine och Vachetta
. (FR) Mindre än 5 procent av de företag som berörs av direktivet om företagsråd från 1994 samlar personalrepresentanterna mer än två gånger per år, 60 procent har inte ens inrättat något företagsråd och i de få fall de inrättats har det skett på bekostnad av arbetstagarnas representation i de nationella företagen, bl. a. i termer av tid för uppgifter och utbildning. Det illustrerar tydligt arbetsgivarnas vägran att informera och samråda med arbetstagarnas företrädare, och deras strävan efter att ensamma besluta om miljoner anställdas framtid.
De senaste sociala programmen som utarbetats av ledningarna för AOM, Marks & Spencer, Lu-Danone eller Moulinex har ännu en gång visat att arbetsgivarnas och småspekulanternas intressen strider mot de anställdas och folkens behov. Det som i dag är viktigt för de anställda med tanke på de sociala programmen är att kunna förbjuda avskedanden, inte bara att få information om dem i förväg och på ett annat sätt.
Resolutionens förslag om avskedanden är symboliska och utan effekt för de tusentals anställda vars arbete redan avskaffats. Vi stöder alla bestämmelser som möjliggör bättre information och fler rättigheter för de anställdas företrädare, liksom alla åtgärder som ger större möjligheter att inleda de mobiliseringar som krävs för att arbetsgivarnas planer skall misslyckas.

Meijer
. (NL) Inget företag kan fungera utan de personer som gör arbetet. Bland personerna på arbetsgolvet fins det stora kunskaper om vad som går fel och hur det kan göras bättre. Den kunskapen förbises ofta; de personerna har ju inte anställts för att döma. Det traditionella maktförhållandet utgår från att endast egendom och ledning räknas. Arbete verkar inte vara något annat än ett nödvändigt ont som inte ens har något med företaget att göra utan endast anlitas tillfälligt från yttervärlden. Vid omorganisationer beslutar aktieägare och chefer och då står arbetet längst ner på dagordningen. Tusentals personer kan behöva gå för att en annan produkt som kräver andra färdigheter anses vara mer vinstgivande, för att produktionen flyttas till ett land med lägre löner eller till och med för att man vill straffa arbetstagarna för deras önskemål om förbättring. Tyvärr föreslår inte föredraganden att arbetstagarna får rätt till en fri tillgång till information och till ett upphävande veto. En upphävande vetorätt gör det möjligt att alternativ först undersöks och utarbetas i all öppenhet och med utnyttjande av all tillgänglig expertis och att det blir ett slut på det monopol som ett företags ägare och styrelse har vid en omstrukturering.
Betänkande (A5-0267/2001) av Blokland

Bordes, Cauquil och Laguiller
. (FR) Det är betecknande för oförmågan hos de europeiska myndigheterna att de efter åtta år av förhandlingar inte ens kan erhålla tillförlitlig information om avfallsproduktionen, särskilt industriavfallet, och om bearbetningen. Det är ett sätt att erkänna sin oförmåga att på detta område bedriva en politik som kan begränsa skadorna och förhindra miljökatastrofer nu och i framtiden.
I motiveringen görs oskuldsfullt gällande att staterna "inte kunnat enas", att det fanns "ett stort motstånd i rådet" och att "näringslivet" sagt nej.
Internationellt samarbete skulle behövas när det gäller bearbetningen av visst avfall, särskilt från kärn-, kemi- och oljeindustrin. Men oförmågan hos de europeiska myndigheterna återspeglar de nationella staternas avsiktliga oförmåga. Ingendera parten har för avsikt att stöta sig med de privata intressena i de stora industrikoncernerna, och inte heller, i syfte att ta hänsyn till samhällets miljöintressen, påtvinga dem ytterst stränga åtgärder som skulle kunna minska deras vinst.
Vi har avstått från att rösta på grund av de halvhjärtade förslagen i betänkandet.
Betänkande (A5-0250/2001) av Koukiadis

Berthu
. (FR) Vi har bestämt röstat emot Koukiadis betänkande eftersom han med ett skrämmande gott samvete föreslår att öka repressionen för att bättre tillämpa gemenskapsrätten, utan att först ta reda på om det ökande antalet dåliga tillämpningar inte är ett uttryck för en ökad klyfta mellan Europa och dess folk. Inte vid något tillfälle frågar man sig i betänkandet om bristerna i tillämpning som upptäckts inte skulle vara ett resultat av en slags försvarsreaktion från nationer eller individer mot en rätt som de känner står utanför dem, som är alltför petnoga, eller som antagits enligt antidemokratiska principer.
De lösningar som föreslås på flera ställen i betänkandena från Europaparlamentet eller rapporterna från kommissionen består i att öka dosen överstatlighet, förstärka sanktionerna, och främja en allt snabbare och alltmer direkt tillämpning av gemenskapsrätten genom att ytterligare köra över de nationella parlamenten. I kommissionens vitbok nyligen om de europeiska styrelseformerna finns till och med den otroliga tesen att gemenskapsrätten skulle vara alltför detaljerad eftersom rådet och parlamentet skulle öka tydligheten, eftersom de inte har tillräckligt stort förtroende för kommissionen. Kommissionen skulle därför få mer fria händer för att förbättra kvaliteten i gemenskapsrätten!
Man ser framför allt nu en rörelse ta form som syftar till att påskynda införlivandet av direktiven i nationell rätt, genom snabba metoder, såsom beslut som nyligen användes av den franska regeringen. Dessa metoder, som undanröjer de nationella parlamentens grundläggande roll, kommer bara att ytterligare minska kopplingen mellan gemenskapsrätten och verkligheten i medlemsstaterna. Den enda lösningen är tvärtom att återupprätta nationernas och de nationella parlamentens roll i den europeiska beslutsprocessen.

Talmannen
Därmed avslutas röstförklaringarna.
(Sammanträdet avbröts kl. 13.05 och återupptogs kl. 15.00.)

Schroedter
Herr talman! Jag är intresserad av att få veta var kommissionen befinner sig - kommissionären är här, vi har redan saknat er - och huruvida rådet i dag inte också kommer att delta i denna viktiga debatt om de enskilda länderna, som egentligen är den substantiella debatten om utvidgningen. Jag är mycket besviken över att detta uppenbarligen inte är fallet. Kanske kan ni notera det i en lämplig skrivelse. Jag anser att man inte respekterar detta parlament när denna viktiga debatt om de enskilda länderna, som verkligen är en central beståndsdel av utvidgningsprocessen, inte följs av rådet.

Utvecklingen under år 2000 vad gäller anslutningen av de tolv kandidatländerna (fortsättning)
Talmannen
Ledamot Schroedter, ni var en smula för snabb med era påpekanden. Jag höll fortfarande på att läsa upp anledningen till att vi befinner oss här och vi skall fortsätta med debatten. Efter detta tänkte jag informera kammaren om varför Annemie Neyts inte längre är här. Hon är upptagen här i parlamentet, vid konferensen för utskottsordförandena, vilka har bett henne närvara. Så fort hon är färdig kommer hon tillbaka. Kommissionär Verheugen var däremot inte sen att komma, så ni fick avbryta er kritik mitt i.

Talmannen
Nästa punkt på föredragningslistan är fortsatt debatt om utvecklingen under år 2000 vad gäller anslutningen av de tolv kandidatländerna.
Jag meddelar dessutom att jag har mottagit ett förslag till resolution i enlighet med artikel 42. 5 i arbetsordningen.

 Carlsson, Gunilla
. Herr talman! I dagarna är det tio år sedan Estland återvann sin självständighet. Efter murens fall har världen blivit tryggare och vårt hem Europa mer hoppingivande och dynamiskt. Förutsättningarna för det europeiska samarbetet ändrades radikalt med murens fall, och hittills har unionen kunnat leva upp till detta.
Närvaron av det framgångsrika Västeuropa och politiska visionärer som Kohl, Reagan, Thatcher och för all del Gorbatjov har del i denna framgång, men främst var det enskilda människors frihetslängtan som möjliggjorde denna omvälvande förändring av vår samtid. Det var modiga män och kvinnor, både unga och gamla, som fruktade repressalier men som älskade friheten mer.
Herr talman! Det är ett fantastiskt arv att ha fått uppleva denna frihets- och frigörelsevinst. Låt oss påminna om hur demokrati vann över diktatur och att förtryck förbyttes i frihet. Utvidgningsprocessen måste ses i detta perspektiv. På samma sätt som kol- och stålunionen lyckades med sin uppgift att säkra freden i Europas deltagande länder, måste vi nu se till att Europeiska unionen ökar friheten och möjligheten för fler att få ta del av den fria rörligheten, att öka välståndet, att utveckla mångfald och att bidraga till att lösa våra gemensamma problem med miljön och brottsligheten.
Detta är antagligen inte en lika dramatisk uppgift som det en gång var att förena arvsfiender, men jag tror att det är en minst lika stor uppgift, att den inrymmer lika mycket vinster men kanske är svårare att genomföra. Just därför är det min partigrupps absolut viktigaste uppgift att fortsätta att slåss för frihet och att nu skapa delaktighet på lika villkor med vårt brödrafolk i Öst- och Centraleuropa. På så sätt visar vi också, inte minst för dagens unga, att vi tror på ett EU som förmår förändra sig för att leva upp till sina egna ideal.
Detta får inte vara något vänta-och-se-projekt. Lika aktivt som ansökarländerna arbetar, lika engagerat skall EU vara. Jag vill ge en eloge till kommissionens arbete i denna del men sätter fortfarande ett frågetecken för rådets ambition och förmåga.
Låt mig så säga några ord om Estland, detta fascinerande lilla land vid Östersjön. Estland har genom målmedvetenhet, god politisk ledning och samarbete kommit långt i förberedelser för EU-medlemskap. I mitt betänkande försöker jag åskådliggöra att EU på många områden har mycket att lära av esterna, exempelvis på handelns område och inom det vi kallar den nya ekonomin.
Utvecklingen i Estland utgör i mångt och mycket en framgångssaga, där det har skett oerhört mycket under dessa tio år. I betänkandet har jag tagit upp säkerhetspolitiken. Vi kan inte se EU-utvidgningen isolerat eller önsketänka att EU besitter förmågor som idag helt saknas. Detta vet estländare, som även vill se ett snart deltagande i Nato. Estländare som varit fördrivna, förtryckta och förtvivlade i diktaturens och kommunismens Sovjet känner att försvaret av friheten är det enskilt viktiga. Vi i PPE-DE-gruppen delar deras analys och stöder dem i detta.
Gruppen De gröna här i parlamentet är oroad över fattigdom i ett land som upplevt remarkabelt ökat välstånd sedan frigörelsen. Jag uppfattar de grönas ändringsförslag som ett försök att slå vakt om bestående strukturer och en social modell som har cementerat arbetslösheten i EU. Jag tror för min del att EU:s ekonomi behöver mer dynamik och mindre hegemoni, och därför vill jag inte biträda det ändringsförslaget.
Slutligen några ord om minoriteter, i Estlands fall främst en stor andel rysktalande. Detta är ingen enkel fråga. Det handlar om gamla oförrätter, om fördomar och om makt. Förutsättningen för lyckad gemenskap och integration är en fungerade rättsstat och institutioner och lagar som är icke-diskriminerande, men det räcker inte. Det politiska ledarskapet måste ta dessa frågor på allvar även i praktiskt arbete. Det gäller lika fullt i våra egna länder. Att överbrygga motsättningar förutsätter tolerans och ömsesidig respekt och tar tid. Även i detta avseende, herr talman, är Estland på rätt väg.
Jag vill tacka mina kolleger som har deltagit i detta, och jag vill också rikta ett tack till utskottskansliet.

Schroedter
Herr talman! Rådet kan jag tyvärr ännu inte hälsa välkommet, fastän jag har en del att säga. Herr kommissionär, ärade kolleger! Vid tjatandet om direktstödet i jordbruket eller den kommande fördelningen av strukturfonderna går det ibland förlorat att projektet att övervinna det delade Europa är av historisk vikt och har en betydelse som Europa också kommer att bedömas efter ute i världen. Fortsatta klenmodiga fördröjningsdiskussioner skadar inte bara projektet, utan Europa som helhet. Därför vädjar jag till rådet att tillsammans med parlamentet och kommissionen göra allt för att de första medlemmarna skall kunna delta i Europavalen 2004. Med tanke på hur långt förhandlingarna hunnit är det realistiskt att tro att det kommer att handla om 10 länder. Det betyder också att inte bara ett baltiskt land, utan alla tre kommer att vara med där. Om det skulle inträffa ytterligare förseningar i fråga om utvidgningen, finns också risken att de negativa effekterna på befolkningen i våra länder kommer att leda till problem. Redan nu är situationen med den ökande utlokaliseringen av företag till de östra grannländerna på grund av miljö- och socialdumpning ohållbar.
EU:s miljö- och socialnormer kan dock bara genomföras om det finns ett reellt medlemskap. Jag vill bara nämna ett exempel från Lettland: Jag finner det otroligt att EU-företag i Lettland kan tillåta sig att bojkotta den sociala dialogen, medan kommissionen bara tittar på. Utvidgningsprocessen kännetecknas överhuvud taget av att de rättigheter att delta som tillkommer medborgarna inte spelar någon roll. Skall vi då förvånas över befolkningens sjunkande intresse i kandidatländerna, om utvidgningen nästan enbart är ett projekt för den politiska eliten?
Herr Verheugen, ni tog upp den positiva inställningen till utvidgningen från de nationella minoriteternas sida. Det kan jag inte hålla med om när det gäller den ryska minoriteten i Lettland. Överhuvud taget pågår det inte någon samhällelig debatt om framgång och problem med utvidgningen respektive anslutningsprocessen, och inte heller är det någon gemensam process. Kommunikationsstrategin är ett separerat projekt mellan öst och väst, och som sådant är den redan felaktigt utformat strukturellt sett. Den förhindrar att man gemensamt lär känna varandra. Hur många människor i väst känner till de europeiska skatterna i de baltiska kulturerna, hur många känner verkligen till vad som är av betydelse där? I våra länder är det självklart att de som är berörda av dem är med och utvecklar projekten i städer och på landsbygd. I kandidatländerna är det en top down-process som styrts av kommissionen. Varför fäster ni ingen vikt vid samma grad av deltagande som krävs av medlemsstaterna här? Också i Lettland är förvaltningen den svagaste punkten, och en förvaltning är ju bara stark när den utgör en serviceinrättning för alla medborgare, oberoende av social ställning och språk. Den måste kunna organisera deltagande och genomföra det.
Lettland som ett övervägande lantligt präglat land är särskilt drabbat av vansinnet i att EU:s misslyckade jordbrukspolitik nu skall exporteras till kandidatländerna. Det måste ändå bli ett gemensamt projekt att omvandla direktstödet till en ekologiskt och socialt hållbar strukturutveckling. Det skulle inte bara vara en fördel för Lettland, utan också för konsumentskyddet och därigenom för hela befolkningen i EU och kandidatländerna. Jag vill än en gång betona att den sociala dimensionen absolut kommer till korta i hela denna process. Det är en illusion att tro att samhälleliga omvandlingsprocesser kan behärskas enbart med hjälp av fria marknadskrafter. Vi får inte ignorera den oroväckande klyftan mellan fattiga och rika. Men vi skulle kunna minska den, om idén med ett Europa för medborgarna skulle uppfattas som en gemensam politisk uppgift oberoende av region och social ställning.

Souladakis
. (EL) Herr talman! Genom att i dag diskutera de tolv betänkandena om de tolv kandidatländerna bidrar vi positivt till en utveckling vars slutresultat vi sannolikt ännu inte kan inse vidden av. Jag önskar och hoppas att detta parlament och kommissionen, vars mandat upphör i början av 2005, kommer att få den möjligheten och äran att göra dessa tolv länder till medlemmar i Europeiska unionen i den nya europeiska arkitekturen, som självklart inte får ha som mål att skapa nya gränser, utan måste ha som mål att skapa en enhet av stater och folk som strävar i riktning mot de gemensamma målen fred, socialt välstånd och globalt samarbete. Jag tror att detta, som politiskt mål, är det största målet för oss alla, och vi måste alla verka för det plikttroget.
Jag är den tredje föredragande för de baltiska länderna. De tre ländernas problem - liksom de flesta kandidatländernas problem - påminner mycket om varandra, vilket beror på att länderna kommer från samma socioekonomiska politiska system och nu förändras. Det speciella med dessa länder hör samman med det faktum att utvidgningarna av Europeiska unionen fram till nyligen har ägt rum med länder som haft likartade sociala och ekonomiska system. Nu handlar det om länder som har förändrats och gått från de tidigare systemen med planekonomi och statlig kontroll till marknadsekonomi och demokrati. Detta steg, som enar Europa både ideologiskt och politiskt, utan att upprätta gränser som delar upp någonting mellan oss som vi inte får dela upp, är därför mycket positivt.
Litauen, som det betänkande som jag föredrar handlar om, har samma allmänna problem och två särskilda. Det ena av landets särskilda problem gäller kärnkraftverket i Ignalina och det andra Kaliningrad. I fråga om Ignalina tror jag att man kommer att vidta alla de åtgärder som är nödvändiga både för att trygga Litauens energiförsörjning och för att bemöta de sekundära och primära följderna för landets samhälle och ekonomi, och jag tror att saker och ting kommer att utvecklas i rätt riktning. När det gäller Kaliningrad spelar denna ryska enklav verkligen en speciell roll, för det är just där den politik kommer att bestämmas som skall göra det möjligt för oss att skapa ett nytt Europa, som fastän det inte är enat inom samma ekonomiska och politiska ram kommer att samarbeta och samexistera, inte kollidera, och ha en gemensam framtid.
Jag tror att kommissionär Verheugen, som har visat en hög politisk handlingsförmåga, kommer att spela en viktig roll för denna utveckling. Han har bevisat att han kan göra det även i andra svåra fall. För, vi får inte lura oss själva, de konkreta politiska problemen är inte alltför många. Jag skall säga några ord om Cypern, eftersom Cypern nämndes tidigare, trots att frågan inte ligger inom ramen för mitt anförande, och jag vill säga att jag det förvisso är bra att kommissionär Verhaugen framhåller att det finns ett problem som står i samband med Turkiets ockupation av norra Cypern. Men han säger emellertid samtidigt att man i Helsingfors bestämde att Cyperns anslutning inte skall vara beroende av om frågan om norra Cypern löses eller inte. Det betyder enkelt talat budskap i alla riktningar i fråga om det politiska Europas vilja att gå framåt på grundval av principer och åsikter, utan att låta någon tala om hur frågor som rör mänskliga rättigheter, demokrati, internationell legitimitet och internationella rätt skall hanteras. Jag hoppas, och är säker på, att kommissionär Verheugen kommer att göra sitt allra bästa i detta hänseende.
När det gäller morgondagen är den avgörande frågan vad vi, som européer, förväntar oss: Ett förenat Europa som integreras genom utveckling eller en värld i smått där allt kretsar kring snäva ekonomiska termer. Om Europa och Europas folk verkligen vill följa - och jag anser att vi måste följa - ett ideal, en vision, måste den visionen vara social och politisk, inte inskränkt och kortsiktigt ekonomisk. Jag anser därför att det är mot visionen av ett integrerat fredens, samarbetets, sammanhållningens och utvecklingens Europa som vi måste vända oss och att det är visionen av det Europa som vi måste ge till folken i våra länder, och glömma de betydelselösa meningsskiljaktigheterna i frågor som är av övergående karaktär och utan intresse för framtiden.

Gawronski
. (IT) Herr talman! Större delen av de länder som förbereder sig för att bli medlemmar i Europeiska unionen har det verkligen inte lätt för närvarande, särskilt inte Polen. Just nu, i det mest avgörande ögonblicket, vid det sista trappsteget, när entusiasm och gemensamma avsikter skulle ha behövts som mest, börjar polackerna som många andra att fundera, att tänka och att fråga sig om de uppoffringar som fordras, om de så kallade inträdeskostnaderna inte är högre än fördelarna, än de möjliga och framtida vinsterna.
En viss farlig skepticism sprider ut sig och riskerar att underminera samförståndet om medlemskap i unionen. Kommissionär Verheugen talade om detta i förmiddags och detta är också anledningen till att vi i ett ändringsförslag, som jag hoppas kommer att antas i morgon, har begärt att kommissionen skall öka sina insatser för kampanjen för information om och marknadsföring av Europeiska unionen, för att övertyga polackerna om att det är viktigt att de finns med i Europa, både för oss och för dem.
Polackernas skepticism beror delvis på att högerregeringens mandatperiod håller på att gå ut efter en lång tid av tydliga och bestämda åtgärder, trots en del svårigheter och viss instabilitet, och att ekonomin som var den post-kommunistiska världens stolthet, med en hög och konstant tillväxt på 7 procent om året, nu har börjat visa tecken på en inbromsning efter den stora dynamiken under de senaste åren. Till detta kommer de naturkatastrofer som drabbade Polen i somras, översvämningar och tornador som orsakade stora skador på både egendom och människor.
Vänstern, post-kommunisterna, den nuvarande oppositionen - som kommer att få majoritet igen i valet den 23 september, om några få dagar alltså - bidrar verkligen inte till någon ljusning utan tenderar att underblåsa stämningarna och ge en inte helt betryggande bild av Polen, för att sedan utmåla sig som fosterlandets frälsare. När denna vänster kommer till makten kommer den självklart inte att på något sätt ändra på den nuvarande polska regeringens beslutsamma och kompetenta arbete, som innebär att man gör allt för att landet snarast möjligt skall komma in i Europa. Det råder inget tvivel om vänsterns engagemang för detta eftersom alla de polska partierna, både från höger och vänster, för några få dagar sedan undertecknade ett uttryckligt samarbetsavtal med detta som mål.
Man skall inte dölja att det fortfarande finns problem kvar att lösa, problem som vi räknar upp i vår resolution. Jag skall nämna några exempel. Miljöskyddet var helt bortglömt och övergivet under den långa kommunistdiktaturen och befinner sig nu i ett bedrövligt skick. Att förbättra luftens och vattnets kvalitet till Europeiska unionens standard kräver jättelika ansträngningar och investeringar, som inte är tänkbara utan extern hjälp och utan de övergångsperioder som Brok nämnde i förmiddags. Apropå miljön skulle jag vilja säga till vissa ledamöter, som med rätta brinner för frågan och har lagt fram ändringsförslag, att jag till stor del instämmer i dem men inte har godkänt dem eftersom de är för specifika och detaljerade.
Ett annat känt problem är jordbruket, som känner av konsekvenserna av de polska jordbrukarnas heroiska motstånd mot kollektiviseringen under sovjetisk dominans och nu är ytterst fragmenterat. För Polen, där 26 procent av befolkningen bor på landsbygden, griper omstruktureringen av jordbruket in i många andra sektorer, till att börja med har vi behovet att hitta nya arbetstillfällen.
Ett annat problem är sedan frågan om östgränsen, som kommer att bli unionens gräns mot Ukraina och Vitryssland: en gräns som å ena sidan måste vara öppen, men också ogenomtränglig för brottslighet och maffia. Kommissionär Verheugen tog upp även detta i förmiddags.
Avslutningsvis är vi övertygade om att Polen snarast möjligt kommer att bli medlem i EU, under 2004, och det gläder oss att kunna konstatera att det belgiska ordförandeskapet - som vi hörde i förmiddags - vill ge förhandlingarna ny fart och dynamik. Som sades kommer Polen att komma in i Europa, men det är rättare att säga "komma tillbaka" in i Europa, eftersom landet är en del av Europa sedan århundraden. Bara på grund av en abnorm diktatur förmenades Polen under många decennier sin verkliga plats i historien och geografin.
(Applåder)

Schröder, Jürgen
Herr talman! Jag vill inte säga något om innehållet i mitt betänkande om Tjeckien. Om man har läst betänkandet kommer man också att märka att den kritik som under förmiddagen i slutet av debatten kom från höger, är oberättigad. Där har nämligen en del sagts om detta.
Tillåt mig att ta ställning till den senaste utvecklingen. Förra veckan fick vi veta från Tjeckien att regeringen har ett mycket ambitiöst program; den vill nämligen ha uppfyllt anslutningskriterierna fram till juni 2002 och därmed ha betraktat anslutningsförhandlingarna som avslutade. Man har hittills avslutat 19 av 31 kapitel, och till slutet av detta år skall ytterligare sex nyckelkapitel ha avslutats. Kommissionär Verheugen har med all rätt sagt att uppfyllandet av kapitel naturligtvis inte är det allena saliggörande och inte heller någon indikator för hur långt ett land kommit. Tjeckien har dock kommit en god bit på väg, och man bör inte tro på dem som i det landet desorienterar befolkningen. Så sent som förra veckan påstod en ledande tjeckisk politiker att Europeiska unionen är en stelbent, tungrodd och kostsam angelägenhet.
Tillåt mig, herr talman, att analysera dessa tre felaktigt använda begrepp. Europeiska unionen är inte stelbent. Om det i denna europeiska gemenskap, som i dag är Europeiska unionen, finns en konstant, så är det önskemålet om förändring och möjligheten till detta. Alltsedan 1950-talet har Europeiska gemenskapen ständigt förändrats, och vi står i dag till och med inför möjligheten och nödvändigheten att återigen utvidga denna unionen. Den som alltså säger att denna skapelse är stelbent, han vet inte vad han talar om.
För det andra: tungroddheten. Man får här inte förväxla två saker. Naturligtvis är Europeiska unionen en stor skapelse, men den kan ändå manövreras. Man kan jämföra den med ett stort fartyg, som färdas över ett stort hav. Det kan manövreras, och ändå är det stort, liksom även Europeiska unionen är. Beslutsförfarandet tar säkert tid i Europeiska unionen, det är ibland också utdraget, men vad kan man egentligen förvänta sig i en gemenskap med 15 suveräna stater, där varje stat - för övrigt inte minst de små - utfrågas om vad de anser. Alla kommer alltså till tals, och även detta borde man alltid betänka i dessa kretsar i Tjeckien. Tungrodd är den alltså inte, unionen. Och inte heller stelbent.
Det tredje argumentet, att den är kostsam, stämmer i sig allra minst, ty reformerna och omvandlingsprocessen skulle hur som helst ha måst äga rum i de länder som befriat sig från kommunismen, oberoende av om de ansluter sig till Europeiska unionen. Härtill kommer: Det finns två möjligheter i Europeiska unionen, antingen får man pengar eller betalar in pengar. De som får pengar - och hit hör nu redan Tjeckien - borde egentligen inte få beklaga sig. Beträffande dem som betalar in pengar har det under de senaste årtiondenas utveckling också visat sig att det går riktigt bra för dem, när de betalar in pengar till Europeiska gemenskapen respektive unionen, eftersom pengarna på något sätt alltid kommer tillbaka.
Dessa tre argument är alltså helt enkelt populistiska, milt sagt. Jag vill avslutningsvis säga att det också när det gäller hur kostsamt det är finns saker som inte kan uppskattas och förklaras i mark och pfennig och inte i euro. En sak har dessa kretsar som förtalar EU i Tjeckien glömt, nämligen önskemålet från dess grundare - fred i frihet. Det är något som hittills har förhindrat krig - och för övrigt också bortdrivande av människor. Tjeckien är trots vissa saker, som förklarats i mitt betänkande, exempelvis beträffande Temelin, på god väg. Det bör inte någon låta sig skrämmas av, Temelin är inte något hinder på vägen in i Europeiska unionen.
Tillåt mig avslutningsvis ännu ett påpekande, som jag också gjorde förra året i mitt betänkande. Jag kommer från Sachsen, en grannstat till Tjeckien; jag satt tidigare på den socialistiska tiden i samma båt som tjeckerna, jag vill göra det också i framtiden, men i en annan båt, i en båt där tjeckerna får vara med och styra. Men ingen i Tjeckien får tro att det är enbart tjeckerna som beslutar vart båten skall gå, ty det är inte Europeiska unionen som vill gå med i Tjeckien, utan tjeckerna vill in i EU. Men tjeckerna kommer garanterat att vara med och besluta om Europeiska unionens kurs i framtiden.
(Applåder)

Wiersma
. (NL) Herr talman! Den nuvarande regeringen i Slovakien har sedan 1998 gjort stora framsteg i anslutningsprocessen. Då var skepticismen stor i Bryssel, men nu närmar sig landet det främsta ledet av kandidatländer. Det är inte längre sämre än medlemmarna i den så kallade Luxemburgklubben om man ser till antalet avslutade förhandlingskapitel. Det är värt en gratulation. Till regeringen, men även till befolkningen i Slovakien som kunnat uppbringa tålamod för genomgripande reformer som naturligtvis även har sina skuggsidor.
Ta till exempel den oacceptabelt höga arbetslösheten. Den höga hastigheten vid förhandlingarna förklaras inte bara av den energiska regeringen. Slovakien är ett av de mindre kandidatländerna och kan därför vara litet flexiblare. Det utnyttjar landet på ett klokt sätt. Stödet för EU-medlemskap är oförändrat högt och man kan tala om en politisk enighet i den frågan i Slovakien. Man kan dock undra om en regering med en annan sammansättning hade kunnat göra lika snabba framsteg.
Det återstår dock kritikpunkter. I ljuset av rådets och kommissionens strategi att nästa år avsluta ett antal förhandlingar, förtjänar dessa punkter med kritik extra uppmärksamhet. Om Slovakien vill hålla jämn takt med täten så måste extra insatser göras för det. Därför är det, med all respekt, inte Europaparlamentets roll att i första hand vara artigt utan att ge de rätta anmaningarna. Därför har jag tagit med flera av mina kollegers kritiska kommentarer från de olika utskotten i mitt betänkande. De talar för sig hoppas jag, jag kan inte räkna upp allihop här.
Införlivandet av gemenskapens lagstiftning sker i ett högt tempo i Slovakien, vilket för övrigt, precis som i andra kandidatländer, ger upphov till en undran över om alla de nya lagarna verkligen kan tillämpas och om det finns tillgång till tillräckligt kvalificerad personal för det. Det gäller främst med avseende på den finansiella kontrollen, för vilken det i Slovakien visserligen har utarbetats ett lagförslag, men man kan undra om landet tillräckligt snabbt kommer att kunna bearbeta EU-bidragen på ett adekvat sätt när det blivit en medlemsstat i Europeiska unionen. Lyckligtvis håller Slovakiens regering på att rekrytera extra tjänstemän och det är i sig ett viktigt steg. Kommissionär Verheugen angav i morse helt rätt att den här frågan skall prioriteras, och det vill jag gärna ge honom mitt stöd för. Jag skulle också gärna vilja införa orden öppenhet och insyn som nyckelbegrepp i det sammanhanget. I början av året förskräcktes vi av nyheterna om oegentligheter som begåtts av en hög tjänsteman som var ansvarig för fördelningen av EU-medlen. Regeringen ingrep naturligtvis och det är ju lovvärt i sig. Utredningen pågår fortfarande, fallet måste enligt oss undersökas noga, nämligen även för att fastställa om det handlar om en enstaka händelse eller om ett exempel på en mer systematisk företeelse. I det här sammanhanget skulle vi också gärna ha tillgång till en första utvärdering av det program för bekämpning av korruption som den slovakiska regeringen antog för en tid sedan.
Jag har tidigare regelbundet uttryckt min oro över de stora löneskillnaderna mellan de olika regionerna i Slovakien. Inte heller i det avseendet är landet unikt och genom medlemskapet i Europeiska unionen kommer det naturligtvis inom kort att finnas nya möjligheter att göra något åt det. Jag har dock fortfarande en känsla av att många planer genomförs mycket långsamt. Det är synd eftersom det handlar om kärnan i förhållandet mellan rik och fattig i Slovakien.
Situationen med avseende på inrättandet av folkvalda regionala styrelser är bekymmersam. Den decentraliseringen är viktig ur EU-synpunkt eftersom förvaltningen därigenom blir effektivare och den demokratiska kontrollen förbättras. Parlamentet antog nyligen ett antal beslut, men de befanns inte tillfredsställande av de slovakiska regeringsparterna. Därigenom har det uppstått press på koalitionen. Nu hotar, ett år innan ett möjligt slutförande av förhandlingarna, en regeringskris vars följder inte är helt överskådliga. Vi beslutar inte om den regionala nyindelningen av Slovakien. Vi får dock be att det yttersta görs för att förhindra en kris. Den nuvarande koalitionen har ett uppdrag att slutföra och den ungerska minoritetens engagemang i det sammanhanget fortsätter att vara av oförminskad betydelse. Detta önskemål understryks dessutom av dem själva. Vid en vidare behandling av det här ämnet måste det ändå vara möjligt att komma fram till ett slutresultat som är godtagbart för alla. Det innebär att var och en måste foga sig, eftersom var och en är ansvarig för sammanhållningen inom regeringen. En fri omröstning i parlamentet är inte alltid den bästa lösningen.
Vi fortsätter få klagomål om behandlingen av minoriteter och inte bara från Budapest. Framsteg har gjorts när det gäller romerna. Man kan dock ställa sig undrande till hastigheten och de lokala myndigheternas vilja till helhjärtade insatser för förbättringar. Otäcka incidenter förekommer fortfarande. Jag fortsätter upprepa att vi nästa år, vid den slutliga utvärdering som vi hoppas på, skall få oss redovisade de första konkreta resultaten av politiken avseende romerna.
Det blir ett spännande år för Slovakien, ett år av hårt arbete för att behålla den höga hastigheten i förhandlingarna och förhoppningsvis får vi nästa år uttala oss om ett slutresultat.

Queiró
Herr talman! Om debatten om utvidgningen som vi nu ägnar oss åt förra året hade den egenheten att den ägde rum precis på dagen tio år efter Berlinmurens fall, har inte dagens debatt upphört med att äga rum i samband med något som vikigt som hänt - även utan samma symboliska laddning - som nu efter två lika viktiga händelser. Det är för det första toppmötet i Nice, då de europeiska stats- och regeringscheferna bestämde sig för att införa en reform av EU:s institutioner för att anpassa dem till ett Europa utvidgat till ytterligare tolv länder. Om något går fel här är vi nog alla överens om att projektet med utvidgningen skulle ta många långa år. För det andra toppmötet i Göteborg, med vilket det svenska ordförandeskapet avslutades. De europeiska statscheferna hävdade bestämt i sina slutsatser att utvidgningen var oåterkallelig, en tidsgräns har för första gången fastställts till årsskiftet 2002 då förhandlingarna skall vara avslutade med de kandidatländer som blivit godkända enligt det uppsatta målen för de länderna, och redan 2004 kommer de att kunna delta som medlemsländer i valet till Europaparlamentet.
Till denna politiska kompromiss bör den vikt som getts principen om differentiering läggas, enligt vilken kandidatländerna skall fortsätta att enbart bedömas enligt sina egna meriter. Det är i det sammanhanget som betänkandet om Ungerns anslutning till Europeiska unionen måste analyseras och hur anslutningsförhandlingen har gått under det senaste året. Ungerns anslutning till Europeiska unionen är sannerligen en nationell fråga för det landet. Ett bevis på detta är den överenskommelse som skett mellan samtliga ungerska politiska partier med mandat i parlamentet som stöder en anslutning och det samförstånd som uppnåtts om ett genomförande av en folkomröstning om detta avgörande steg för deras gemensamma framtid.
Genom att samla all sin energi för att kunna uppnå detta nationella mål har Ungern redan kunnat avsluta förhandlingarna med kommissionen om ett väsentligt antal kapitel, (22 av totalt 30), vilket gör att vi kan förvänta oss att det går att avsluta förhandlingarna, som utgår ifrån att Ungern kan slutas i Europeiska unionens famn före utgången av 2002, så som det bestämdes i Göteborg.
Denna omständighet, tillsammans med den road map som finns som anger tydligt avgränsade förhandlingar, är av högsta politiska vikt eftersom den inte bara låter ansvariga ungrare, liksom för övrigt EU:s förhandlare, planera och genomföra sitt arbete enligt tidigare fastställd tidsplan utan också bidrar till att man kan undvika att det skall uppstå tvivel och misströstan i det ungerska samhället, orsakad av omöjligheten att komma fram till kompromisser ifråga om när anslutningsförhandlingarna skall vara avslutade.
Herr talman! När det gäller hur anslutningsförhandlingsförfarandet går är de viktigaste aspekterna jag vill framhålla att de har kontinuitet, även om en del nytt har hänt som jag kan ta upp. När det gäller de första är det naturligtvis på sin plats att ta upp Ungerns ekonomiska situation, vilken fortsätter med stora steg framåt trots de tecken på försvagning som man märker överallt annars. Bruttonationalinkomstens tillväxt ligger kring 6 procent, exporten fortsätter att visa mycket goda resultat, liksom bostadsinvesteringarna. Även konsumtion, arbetstillfällen och externa investeringar visar mycket positiva siffror. Som avslutning kan jag säga att Ungern i dag har en marknadsekonomi på stark frammarsch, och om den fortsätter att öka när det gäller strukturreformer och konsolidering av de offentliga finanserna kommer den att kunna klara av pressen från konkurrensen och marknadskrafterna, utan större besvär, inom Europeiska unionen.
Inflationen är fortfarande hög, kring 10 procent, vilket regeringen måste se upp med och vidta lämpliga åtgärder för så att trycket från ökande priser minskas. Och sedan har vi situationen med den romska befolkningsgruppen som fortsätter att vara besvärande trots de åtgärder som vidtagits i fråga om program på medellång sikt. Därför vill vi understryka att det programmet måste kompletteras med konkreta och snabba åtgärder med socialt stöd inom bl.a. undervisning, sysselsättning, bostad och hälsovård, överenskomna med företrädare för de grupperna och kontrollerade tillsammans med dem. Några av dem har redan inletts.
Jag kan nämna ytterligare en sak: Ansvariga ungerska politiker har tagit fullt ansvar för behovet att intensifiera kampen mot korruption, och antagandet och genomförandet av ett ganska komplett korruptionsbekämpande lagpaket med omedelbart ikraftträdande förtjänar att nämnas. Vi vet vilken svår situation de länder fick ärva som har en liknande nutidshistoria och belägenhet som Ungern, och vi vet att denna kamp måste inledas i hela Europeiska unionen och utanför den.
Herr talman, ärade ledamöter! Ungern har nyligen antagit en lag som rör skydd av ungerska minoriteter som bor i grannländerna vilket väckte olika reaktioner och polemik, nämligen i Rumänien och Slovakien, där de flesta av dessa minoriteter bor och arbetar. De ungerska myndigheterna hävdar att denna nya lag inte får någon verkan utanför landet och den kommer inte att få några följder som inte harmoniserar helt och hållet med gällande lagstiftning i grannländerna där dessa minoriteter finns. När det gäller detta måste jag understryka det som står i betänkandet, dvs. att kommissionen måste lägga fram en utvärdering av den här typen av lagar när det gäller deras förenlighet med gemenskapens regelverk och vädja till Ungerns goda grannsämja och samarbetsvilja med sina grannländer, och allmänt med medlemsstaterna. Den omständigheten att denna lag har en bestämmelse - artikel 27 - som fastställer att gemenskapens lagstiftning gäller över landets inhemska regler och att den ungerska regeringens har talat om en öppning för att bilateralt diskutera frågor som rör deras tolkning och tillämpning med grannländerna får oss att se med optimism på en lösning av eventuella problem som kan komma att uppstå.
Herr talman! Den korta tid vi får för att tala som föredragande räcker inte till för att gå längre än att presentera de viktigaste slutsatserna i detta betänkande. Vi är dock övertygade om att våra kolleger kommer att vara med oss då de läser, analyserar och stöder den. Därmed kommer Europaparlamentet att fortsätta ge sitt oundgängliga bidrag i denna process av återseende av folkgrupper och europeiska stater, genom att göra medborgarna i EU-15 och kandidatländerna verkligt medvetna om fördelarna och skyldigheterna som följer på återföreningen till Europa.

Van Orden
. (EN) Herr talman! Under det gångna året har vi bevittnat en mycket uppmuntrande utveckling när det gäller Bulgariens framsteg mot anslutning. Även om utvecklingen otvivelaktigt har varit fylld av besvikelser på många områden så inträffade för tre månader sedan en mycket dramatisk politisk vändpunkt i Bulgarien. I de allmänna valen den 17 juni såg vi hur det styrande partiet UDF blev fullständigt besegrat av en ny politisk kraft, Nationella rörelsen Simeon II, ledd av den tidigare kung Simeon. Denne är nu, som Simeon Sakskoburggotski, premiärminister och kommer nästa vecka att besöka institutioner inom Europeiska unionen och Nato i Bryssel för första gången. I valen föredrog omkring 60 procent av väljarkåren att rösta på partier som inte var representerade i det tidigare parlamentet. Det var en dundrande misstroendeförklaring för den sittande regeringen och ett djupt känt krav på verkliga framsteg, förbättringar och förändring: ett språng ut i det okända.
Den tidigare UDF-regeringen ställdes inför oerhörda svårigheter och jag vill ge den det erkännandet att den var framgångsrik på många områden. Det var den första post-kommunistiska regeringen som satt hela sin mandattid. Den påskyndade Bulgariens ansökan om medlemskap i Europeiska unionen och placerade Bulgarien i en ställning där man kunde inleda formella anslutningsförhandlingar i februari 2000. Som ett resultat har man nu framgångsrikt stängt 11 förhandlingskapitel. Ytterligare 10 har öppnats och förhandlingar pågår om dem. Det förväntas att ytterligare fem kommer att öppnas i år. Således kommer det bara att återstå fyra kapitel som skall öppnas i början av nästa år.
På den makroekonomiska nivån kan man konstatera en utomordentlig tillväxt av BNP. Under alla de internationella svårigheterna, först med Milosevicregimen i grannlandet Jugoslavien, därefter Kosovokonflikten och nu senast under spänningarna i grannlandet Makedonien har Bulgarien hela tiden varit en stöttepelare för regional stabilitet. Bulgarien har hela tiden agerat på ett sätt som varit till stöd för Europeiska unionens och Natos politik, men den regionala instabiliteten har oundvikligen påverkat den bulgariska ekonomin och investerarnas förtroende för regionen.
Men det är helt klart att det inte räcker med den formella förhandlingsprocessen och ambitionen att gå vidare med reformer. Det politiska systemet i Bulgarien har visserligen bekräftat sin demokratiska stabilitet. Visserligen har man börjat bygga upp strukturer för att ta itu med de grundläggande problemen som har att göra med svag administrativ kapacitet, korruption och utestängda minoriteter. Faktum är att nästan alla människor i Bulgarien, genom alla dessa svårigheter och omvälvningar, knappast har erfarit några förbättringar i sina egna liv och sin egen levnadsstandard.
Mitt betänkande är i själva verket en slutrapport om den senaste regeringens arbete och en indikering av de problem som den nya administrationen måste ta itu med. Den utmaning som den nya regeringen står inför är att bevara sin sammanhållning och att omvandla sin strävan, sitt ambitiösa program till konkret verklighet.
Det jag har hört hittills har varit mycket uppmuntrande. I synnerhet när det gäller ekonomin så balanserar den nya regeringsgruppen sin vitalitet och entusiasm med professionell kompetens och ett stort mått av blygsamhet om man beaktar de uppgifter den har framför sig. Regeringens prioriteter är kontinuitet och förberedelserna för medlemskap i Europeiska unionen och Nato, påskyndande av politiska och ekonomiska reformer, den koncentrerar sig på skattereformer som skall stimulera ekonomin, tränga ut korruptionen, reformera domstolsväsendet, modernisera tullväsendet och gränssäkerheten samt rättsliga förändringar för att säkerställa att Bulgarien har en fungerande marknadsekonomi genom förändringar av banklagstiftning och förbättringar av konkurslagstiftningen.
På många sätt kommer den nya regeringsgruppen som en frisk fläkt. Den har en tydlig dagordning och den är beredd att överväga nya lösningar genom att använda goda erfarenheter från andra länder. Den kommer att bedömas efter kvaliteten snarare än kvantiteten av dess lagstiftning, efter dess förmåga att genomföra sin politik och efter dess beslutsamhet att få till stånd verkliga reformer som gagnar befolkningen i stort på ett påtagligt sätt. Detta kommer inte att vara lätt i en tid av regional kris och internationell ekonomisk nedgång. Det är dags att bygga bredast möjliga samförstånd för reform i Bulgarien.
Bulgarien satte på förhand som mål att förhandlingarna skall avslutas senast 2004 och leda till medlemskap i Europeiska unionen senast 2007. Många anser att detta är ambitiöst men inte orealistiskt. Jag har gått med på att avlägsna sådana syftningar från mitt förslag till resolution, så att det stämmer bättre överens med andra betänkanden om utvidgning. Jag stöder inte ändringsförslag som vill sätta ytterligare villkor för Bulgariens ansökan om medlemskap. Varje kandidatland skall naturligtvis bedömas efter sina egna framsteg mot anslutning, utan några dolda politiska hinder och utan att vara tvungen att följa samma väg som något av de andra kandidatländerna. Jag är förvissad om att denna kammare kommer att ge Bulgarien och dess nya regering all uppmuntran på dess väg mot anslutning till EU och Nato och stödja mitt förslag till resolution. Jag är övertygad om att Bulgariens nya regering kommer reagera positivt på de påpekanden jag har gjort.

Nicholson of Winterbourne
- (EN) Herr talman! Jag tackar mina kolleger i utskottet för utrikesfrågor, mänskliga rättigheter, gemensam säkerhet och försvarspolitik för att de har gett mig ännu en möjlighet att arbeta med Rumäniens anslutning till Europeiska unionen. Just nu har Rumänien en unik möjlighet, utan motstycke i modern tid, att göra mycket snabba framsteg. För första gången i mannaminne har det en demokratiskt vald stabil regering. Det har ett tydligt politiskt ledarskap, en större förståelse för Europeiska unionens gemensamma värderingar och synnerligen goda ekonomiska signaler.
Reformprocessen har kommit igång under Europeiska kommissionens beskydd och tack vare den rumänska regeringens ansträngningar i fråga om gemenskapens regelverk pågår för närvarande förhandlingar om ett större antal kapitel än man hade väntat. Om Rumänien fortsätter att göra framsteg på detta sätt och har modet att genomföra de smärtsamma politiska strukturreformerna så finns det ingenting som kan hindra Rumänien från att gå med i Europeiska unionen utan förseningar, och det är glädjande att veta att 79 procent av rumänerna är entusiastiska över detta framtidsperspektiv.
Anslutningsprocessen fortsätter. Antalet kapitel ökar och jag har nöjet att tillkännage att kommissionen skulle kunna få ta emot samtliga ståndpunktsdokument från ministeriet till jul om den klarar av det. Det är säkerligen vad ministeriet för europeisk integration i Rumänien hoppas på. President Iliescu förklarade i Göteborg att han hoppas och tror att samtliga kapitel kan fullföljas under hans ämbetstid. I parlamentet är vi bestörta över att viseringsrestriktionerna ännu inte har avskaffats och jag är övertygad om att det finns fler än vi som är det. Justitieministrarna och inrikesministrarna träffas i dag och jag hoppas verkligen att de skall komma fram till att viseringsrestriktioner inte längre är nödvändiga för rumänska medborgare. Det är glädjande att konstatera att Tysklands ambassadör till Rumänien öppnade den nya ambassaden i förra veckan genom att lägga grundstenen och säga att den nya ambassaden inte kommer att ha någon viseringsavdelning.
Rumäniens regering har bestämt sig för att den vill bedömas efter sina handlingar och inte efter sina ord. Den har redan uträttat ett utomordentligt arbete på det utrikespolitiska området genom Rumäniens ordförandeskap i OSSE och gjort storartade framsteg i sitt förhållande till Världsbanken och Internationella valutafonden. Det må vara att den hemsöks av fattigdom men positiva förändringar har inträffat: produktiviteten inom industrin har ökat med 17 procent och inflationen sjunker litet i sänder.
Frankrike är fortfarande den största investeraren i Rumänien, men andra medlemsstater i EU som Tyskland, Italien, Grekland och Förenade kungariket är på väg in. Rumänien har samtidigt stärkt sitt förhållande till Nordamerika och i synnerhet med Förenta staterna. Men Rumäniens öde förblir i Europa och hennes framtid är med Nato och Europeiska unionen. Det är dock möjligt att det bittra arvet från Ceausescu är orsaken till att det tog längre tid för den politiska viljan till förändring att träda fram i Rumänien än i några av de andra kandidatländerna från det forna Sovjetunionen. Behandlingen av barn i Rumänien blev, som kommissionären nämnde i förmiddags, snabbt en skräckhistoria i medier världen över.
I dag är Rumänien emellertid inne i en förändringsprocess, hela tiden med hjälp av kommissionens oklanderliga arbete i Bryssel och Bukarest och med vägledning från gamla vänner över hela det politiska spektrumet här i parlamentet. Vi arbetar som ett team för att bistå Rumänien i hennes framsteg mot Europeiska unionen.
Som kommissionären sade vid ett annat tillfälle finns det ingenting som kan hejda integrationsprocessen. Rumänien är en integrerad del av den processen och under de senaste månaderna har det skett snabba sociala förändringar. Homosexuellas rättigheter är nu inskrivna i lagen, en lag mot människohandel har nyligen antagits och en lag om våld i hemmet har godkänts. En barnlag om barnens rättigheter som kommer att införliva både nationella och internationella adoptionslagar är nu under arbete.
Högnivågruppen för rumänska barn närmar sig registrering. Detta kommer att inbegripa en de vises kommitté som när tiden är mogen skall bedöma huruvida Rumänien på nytt kan komma i fråga för internationella adoptioner. Det är absolut nödvändigt att barnlagen inte jäktas igenom.
Nationella adoptioner har fördubblats under de senaste månaderna och 20 000 barn lämnar denna vecka specialskolor för att återvända till vanliga skolor och ett vanligt liv. Det är storartade framsteg. Här vill jag ge ett erkännande åt mina spanska kolleger i Europaparlamentet som har utsatts för många påtryckningar från olika familjer i Spanien. Jag är glad över att den nya rumänska regeringen har utnämnt mycket kompetenta ämbetsmän som skall granska de problem som dessa spanska familjer står inför. Jag kommer att hålla ett noggrant öga på detta och rapportera tillbaka till mina spanska kolleger.
Slutligen, har Rumänien mycket att erbjuda Europeiska unionen och världen. Medvetandet om dess status som en del av Europa redan under det romerska riket är djupt rotad och verkar som en uppmuntran till att arbeta sig igenom dessa svåra tider för att i sinom tid bli en full medlem av Europeiska unionen.

Volcic
. (IT) Herr talman! Slovenien hoppas att korsa mållinjen som ett av de första av de 12 fartyg som 2004 blir medlemmar i Europa-gemenskapen, för att låna kommissionär Verheugens bildspråk. Det fastslogs också i förmiddags att regattan inte kan vända om. Ljubljana hoppas nämligen att färdigställa ett europeiskt regelverk under det spanska ordförandeskapet, det vill säga under andra halvåret nästa år, och på så sätt hålla den höga takt som bland andra det nuvarande belgiska ordförandeskapet begär.
Slovenerna har varit flitiga när det gäller att avsluta kapitlen i regelverket och de har lyckats lösa vissa mycket komplicerade frågor: ett representativt exempel är miljöfrågan, vilket europeiska besökare i Ljubjana har intygat. Slovenien har överraskat Europeiska unionen genom att, dessutom i förtid, avsluta förhandlingarna om fria kapitalströmmar redan i våras, trots vissa problem med opinionsbildarna.
Europeiska gäster i Ljubljana har fått förklarat för sig vilka svårigheter den slovenska regeringen skulle få med den allmänna opinionen om det skulle bli en försening, om slovenerna, som uppenbarligen har glatt sig åt slutsatserna från tidigare toppmöten och sedan åt Göteborg, skulle få stanna utanför.
Som vanligt under den sista fasen innan ett land blir medlem i EU dyker skeptiker upp, men det handlar ofta om inrikespolitisk taktik. Slovenien inser att landet måste lösa frågan om återlämnande av egendom inom utsatt tid, även om domstolsförfaranden i vissa fall - ganska betydande sådana - har bromsat processen.
Men anmälningstiden är dock utgången och det finns förseningar även när det gäller privatisering av utländsk egendom.
Slovenien är emellertid ett av de länder där, trots den makro- och mikroekonomiska stabiliteten, investeringar med utländskt kapital är mycket små: ofta handlar det bara om att förnya tidigare gjorda investeringar. En större insyn har begärts - ett ord som används ofta i denna kammare nu för tiden - när privatiseringen fortsätter, så att utbudet av företag, banker och företag på marknaden inte blir en rent nationell historia där utländska investerare hålls borta.
Det har fastslagits regler för privatiseringen, nu äntligen också av de stora bankerna, i vilka staten - åtminstone under en viss period - kommer att behålla en slags golden share, eller ett så kallat vetopaket. Inom denna sektor finns det ett intresse från utlandet och förhandlingar pågår.
Slovenien är för närvarande mycket aktivt i arbetet med en stabilisering av Central- och Sydeuropa och sedan Milosevic försvann har frågan förlorat något av sin dramatiska laddning. På detta område finns det psykologiska förbehåll: "Vi har inte ens kommit in i EU än - säger en del observatörer - men det internationella kapitalet riskerar redan att begränsa vår suveränitet". Det är ett fenomen som man kan märka också i andra små, tidigare realsocialistiska länder. Man får dock intrycket att Slovenien inser att landet måste öppna sin finansmarknad inom de tidsramar som fastslås i avtalet med EU.
Olika åtgärder, som till exempel ökade resurser till domstolarna som dignar under en för stor arbetsbörda eller inrättandet av en rörlig domargrupp som skall förstärka de lokala instanserna, där de värsta förseningarna råder, är ägnade att underlätta arbetet med de många väntande civilmålen, som ofta gäller just återlämnande av tillgångar och egendom.
Kommissionen klagar i sitt betänkande på det administrativa systemets långsamhet: också på detta område har det vidtagits lagstiftningsåtgärder. Slovenien förbereder sig för att ändra sin grundlag, så att den anpassas till det europeiska förbundets krav.
När det gäller förhållandet till grannländerna skall man komma ihåg en överenskommelse med Österrike på kulturområdet, i vilken man erkänner att det finns en tysktalande folkgrupp i landet och, för inte så länge sedan, fastställdes - och detta är mycket viktigt - land- och havsgränser mot Kroatien, vilka för närvarande håller på att ratificeras av de båda parlamenten. Dessa är de viktigaste händelserna som har med samarbetet över gränserna att göra.
De makroekonomiska indikatorerna är fortfarande positiva, inflationen och arbetslösheten är längre än genomsnittet inom EU och BNI är inte långt från det europeiska genomsnittet. Tack vare de förberedelser som har gjorts, eller håller på att göras, tycks Slovenien för närvarande vara väl rustat för inträde i Europeiska gemenskapen.

Poos
Herr talman! För andra året i rad har jag äran att lägga fram betänkandet om Cyperns ansökan om medlemskap i Europeiska unionen. Förslaget till resolution som ni har framför er antogs i utskottet med 55 röster för, 2 mot och 1 nedlagd röst och utgör en kontrastrik sammanfattning.
Å ena sidan betonas Cyperns utmärkta åtgärder när det gäller att anta regelverket: 23 kapitel har redan avslutats och de återstående kapitlen innebär inte några oöverstigliga hinder. Å andra sidan beklagar man i förslaget att öns delning fortsätter. De förhoppningar som det internationella samfundet satte till de lokala förhandlingarna, som genomfördes under FN:s överinseende, tillintetgjordes i november förra året genom Denktas unilaterala tillbakadragande från processen. Detta tillbakadragande har hittills stötts av Turkiet.
Eftersom värdefull tid för att lösa det politiska problemet före anslutningen på detta sätt slösats bort kan er föredragande bara rekommendera Europaparlamentet att bestämt vidhålla sin tidigare ståndpunkt som bygger på internationell rätt och rättvisa. Denna ståndpunkt, som också innehas av FN, Europarådet och samtliga europeiska institutioner - Europaparlamentet, rådet och kommissionen - bekräftades den 10 maj 2001 av Europadomstolen för de mänskliga rättigheterna.
I den politiska lösning vi önskar kan inte en situation accepteras som skapats genom tvång. Den måste i stället dra ett streck över det förgångna och bestämt se framåt. Förenta nationernas generalsekretariat föreslog grekcyprioterna och turkcyprioterna ett federalt system grundat på en demokratisk modell som respekterar vars och ens särdrag. Sådana modeller fungerar i flera europeiska länder - Tyskland, Belgien, Schweiz och andra - där de också visat sig livskraftiga och vitala.
Alla rester från förr, oavsett vilka ömsesidiga fel som lagts på hög sedan 1960 (flyktingproblem, egendom, tillbakadragande av trupperna, etc.) kan finna en förhandlingslösning, som vid behov stöds av det internationella samfundet. Cypernproblemet är inte olösligt om den politiska viljan finns för att nu ge den lite fart. Det kalla kriget är slut. Alla murar har fallit i Europa. Gårdagens fiender har blivit samarbetspartner. Det skulle tjäna alla länder i regionen, och särskilt Turkiet, om detta stridsäpple försvinner.
Öns båda grupper vill vara en del av Europeiska unionen, det visar de senaste undersökningarna. De som valt orörlighet som enda strategi, kanske som överlevnadsstrategi, bör respektera deras vilja.
Genom att säkerställa en stor majoritet för förslaget till resolution om Cypern kommer Europaparlamentet att förstärka Kofi Annans förhandlingsposition. I slutet av 2001 och början av 2002 får FN:s generalsekreterare en sista möjlighet till ett genombrott i förhandlingarna mellan befolkningsgrupper. Om dessa ansträngningar fortsätter att saboteras av den ena parten kommer historien att definitivt fördöma dem som sätter sig emot den internationella ordningen. Europeiska unionen kan då bara respektera åtagandet på högsta nivå i Helsingfors i december 1999, nämligen att en politisk lösning inte är en förutsättning för Cyperns anslutning till Europeiska unionen.
Under tiden kan er föredragande bara vädja till Cyperns behöriga regering om att den bestämt skall bidra till att undanröja de återstående hindren så att anslutningsförhandlingarna kan avslutas före slutet av 2002.

Stenzel
Herr talman! Detta är redan det andra betänkandet om Malta som jag får lägga fram. Det råder inget tvivel om att Europaparlamentet positivt och konstruktivt stöder och bedömer anslutningsprocessen för Malta, denna lilla Medelhavsö i skärningspunkten mellan Europeiska unionen och Afrika. Betänkandet inriktar sig å ena sidan på Köpenhamnskriterierna, som gäller i samma utsträckning för alla kandidatländer, och går å andra sidan in på Maltas särdrag, som orsakas av dess öläge och av dess ekonomiska och sociala struktur.
Beträffande Maltas politiska grundläggande situation har ju ingenting ändrats. Malta uppfyller fortfarande de politiska kriterierna från Köpenhamn. Dess institutioner är demokratiska och fungerar friktionsfritt. Det finns inga särskilda problem i fråga om de mänskliga rättigheterna. Beträffande hela situationen med de ekonomiska, sociala och kulturella rättigheterna är situationen tillfredsställande. På det ekonomiska området förfogar Malta över en fungerande marknadsekonomi och kan på medellång sikt klara av konkurrensen inom EU, såvitt man genomför de strukturreformer som fortfarande kvarstår.
Malta är här på god väg, både i fråga om avvecklingen av importavgifter på färdiga produkter fram till 2003 och undanröjandet av befintlig kapitalkontroll fram till slutet av 2002. Även det långtgående privatiseringsprogram som antogs 1999, som inkluderar viktiga företag inom de närmaste fem åren, går i rätt riktning. Reduceringen av budgetunderskottet från 11,8 procent av BNI år 1998 till 5 procent av BNI detta år är ett positivt och signifikant resultat, likaså den positiva utvecklingen av de ekonomiska siffrorna.
Inflationstakten låg trots utvecklingen av oljepriserna på 2,4 procent i november 2000, och efter en lätt höjning år 1999 minskade arbetslöshetssiffrorna till 5,3 procent bland den arbetsföra befolkningen. Härvid bör man dock ta hänsyn till att denna positiva process måste konsolideras med en ytterligare sänkning av de strukturella utgifterna. Maltas positiva utveckling på vägen mot EU återspeglas också i läget för anslutningsförhandlingarna. Med 17 kapitel ligger Malta i täten för de kandidatländer som kunde börja med förhandlingarna först år 2000. Därmed visar det sig att Malta tagit igen den tid man förlorade när förhandlingarna avbröts under 22 månader, och därför har bra utsikter att höra till den första rundan med de stater som skall anslutas.
Beträffande Maltas politiska grundsituation, nämligen skillnaden mellan hur EU-anslutningen bedöms av å ena sidan regeringen och å andra sidan oppositionen, har inte bara ingenting förändrats, utan polariseringen mellan regeringen och labouroppositionen har snarare skärpts. Som föredragande kan jag bara med beklagande notera detta. Det betyder naturligtvis inte att Europaparlamentet ignorerar den hållning som intas av labourpartiet, som skulle vilja slå in på en schweizisk väg för Malta. Men icke desto mindre måste alla möjligheter utnyttjas för att garantera kontinuiteten i Maltas anslutningsprocess och därför stödja en konstruktiv dialog med alla konstitutiva organ och samhällsskikt på Malta.
Till de särskilda önskemål som Europaparlamentet hyser när det gäller Maltas anslutningsprocess hör naturligtvis frågor om den inre säkerheten och säkerheten för sjötransporterna. I fråga om den inre säkerheten har Malta nu skapat förutsättningar för en effektiv politik för att bekämpa korruption och penningtvätt, vilket både kommer att göra det möjligt för Malta att ansluta sig till Europarådets straffrättsliga konvention mot korruption, och att ratificera OECD:s överenskommelse om bekämpning av bestickning av utländska tjänstemän inom de internationella affärstransporterna och därigenom beakta en kortsiktig prioritering i partnerskapet inför anslutningen.
Också på miljöområdet stöder vi Maltas strävan att främja kortfristiga prioriteringar inom partnerskapet inför anslutningen när det gäller att åstadkomma rent vatten och ren luft, liksom en minskning av avfallsbergen, och visar därför också uttrycklig förståelse för Maltas politik i form av ett förbud mot användning av plastflaskor. Som föredragande har jag också visat förståelse för Maltas särskilda oro när det gäller den fria rörligheten för personer och oron inför en tillströmning av utländsk arbetskraft till dess arbetsmarknad. I kommissionens koncession rörande den fria rörligheten för personer tas det också hänsyn till denna snarast psykologiskt betingade oro. Malta är inte något omvandlingssamhälle. I det sammanhanget har man upprepade gånger påpekat att man vill bli behandlad som de andra kandidatländerna.
Kommissionens ansträngningar att här ge ekonomiska möjligheter för att kompensera denna brist, kan välkomnas. Å andra sidan krävs det motsvarande förberedelser från de maltesiska myndigheternas sida för att möjliggöra en decentraliserad förvaltning av det struktur- och regionalpolitiska stödet.
Jag vill bara helt kort gå in på rådet. Även Maltas situation när det gäller jordbrukskapitlet kommer snart att läggas fram, hoppas jag.
(Talmannen avbröt talaren.)

Oostlander
Herr talman! Vid toppmötet i Köpenhamn sades det helt rätt att de politiska kriterierna var det viktigaste i bedömningen av om ett kandidatland skulle kunna godkännas för anslutning till unionen. Europeiska unionen är ju i första hand ett förbund av rättsstater. Därför ägnar vi mycket uppmärksamhet åt uppbyggandet av demokratiska institutioner i kandidatländerna, varvid även Europarådet med egen sakkunskap är engagerat på ett utomordentligt konstruktivt sätt. Vi inser också svårigheten i att även förstärka det demokratiska medvetandet i länder som under flera decennier lidit under en totalitär regim som drev dem till en politisk, samhällelig och ekonomisk avgrund. Som tur är har genomgående stora framsteg gjorts på det området. Desto pinsammare var de senaste uppgifterna om att Rumäniens nuvarande regering försökte förbjuda ett oppositionsparti med juridiska tricks. Tidigare upplevde vi liknande saker i Slovakien under Meciar och det fick oss att skjuta upp den fortsatta anslutningsprocessen med det landet. Fråga till kommissionären: är det inte dags att påpeka även för den rumänska regeringen att sådana uppskjutanden kan bli aktuella om de fortsätter vidta åtgärder som strider mot rättsstaten? Den här frågan visar att rättsväsendets oberoende ställning är mycket viktigt, liksom även hur mycket polisen upprätthåller rättsstaten. Bekämpandet av korruptionen fortsätter tappert i många länder, jag skall här särskilt nämna Bulgarien.
Förstärkandet av den rättsliga infrastrukturen i samhället är nämligen något oerhört viktigt. Månandet om tjänstemäns, domares, polisers och politikers omutlighet stupar dock ofta på de låga lönerna och jag tror att även det måste fortsätta uppmärksammas vid anslutningsprocessen. Den europeiska integreringen är mångsidig och omfattar alla nivåer i samhället. Därför har utväxlingsprogram och vänortssamarbete en praktisk betydelse, men även de insatser som görs av specialiserade institutioner i Europeiska unionen. Till exempel Europeiska centrumet för kontroll av narkotika och narkotikamissbruk och Europeiska centrumet för övervakning av rasism och främlingsfientlighet i Wien. Ett begrepp som för övrigt sedan Durban kopplas samman med diverse otäcka konnotationer. Även detta centrum skulle kunna spela en roll vid integreringen och lösandet av problem i kandidatländerna.
Fråga till kommissionären: är dessa specialiserade centrum engagerade i integreringen av kandidatländer och har de tillräcklig kapacitet för det?
Jag håller för övrigt med kommissionären om att med avseende på minoriteter och icke-diskriminering så är integreringen av romer i samhället, inte bara i Slovakien och Rumänien utan överallt i Europa, en svår uppgift som kräver ett uttalat europeiskt tillvägagångssätt. Kollega Wiersma har redan talat om det.
Liksom kommissionären hoppas jag att det snabbt blir ett slut på Cyperns delning. Om regeringen i Cypern fortsätter göra vad den kan för att återställa enigheten, kommer inte splittringen att vara något större hinder för den men för förhandlingarna med Turkiet. Det hoppas jag att Turkiet tar fasta på.

Lalumière
I likhet med alla föredragande som redan uttalat sig gläds jag åt att förhandlingarna gör framsteg, stora framsteg, för kandidatländerna. Trots svårigheter är det arbete som utförts avsevärt. Låt oss säga att på det tekniska planet kan man bara lyckönska förhandlarna till de ansträngningar de gör, och vi gratulerar er, herr kommissionär. Jag skulle ändå vilja betona två punkter som inte glömts, bort men där man enligt vår uppfattning borde göra mer.
Jag tänker i första hand på utvidgningens sociala konsekvenser. Det förefaller som om kommissionen, rådet och vi alla borde vidta fler åtgärder för att bemöta den oordning i samhället som oundvikligen blir och redan är resultatet av de ekonomiska reformer som allt snabbare genomförs i kandidatländerna. Omstrukturering av företag, privatiseringar, modernisering av arbetsmetoder, som förefaller oss nödvändiga, skapar arbetslöshet, rubbar system för social trygghet och får skadliga effekter på familjer och individer. Låt oss försöka göra mer för att begränsa denna sociala oro som, om man inte är försiktig, skulle kunna omvandlas till allvarliga politiska problem.
Den andra punkt jag vill betona är att ta del av den allmänna opinionen, såväl i kandidatländerna som i medlemsländerna. Förhandlingarna är ett specialistarbete. Jag lyckönskar dem ännu en gång till deras allvar. Men anslutningen av ett land till unionen berör hela dess befolkning. Det visar opinionsundersökningarna. Vartefter tidsfristen närmar sig ökar antalet motståndare men också antalet oroade och ängsliga. Vi behöver informera och förklara mer genom att avdramatisera så mycket som möjligt. Det är ett gigantiskt PR-arbete som kommissionen - och även vi naturligtvis - borde ägna oss mer åt.

Haarder
Herr talman! Det är trevligt att höra kommissionen, rådet och parlamentet engagera sig så starkt i utvidgningen som här i dag. Men under den glada ytan finns en oro, även bland medborgarna i ansökarländerna, och denna måste vi lyssna till. Denna oro försvinner inte genom besvärjelser, vilket även kommissionären givit uttryck för. Vi skall inte på något sätt skjuta upp utvidgningen, men lyssna till de önskemål om övergångsordningar som länderna har oavsett om det gäller markköp eller miljö.
Ett avtal är bara bra om båda parter är nöjda. Vi skall inte ställa krav på andra som vi inte ställer på oss själva. Jag tänker här bl.a. på miljökrav beträffande rening av avloppsvatten som Bryssel ännu inte uppfyller. Vi skall därför vara villiga att lyssna till de länder som har önskemål om att vi skall vara flexibla. Utvidgningen är inte endast en gåva från oss till dem, utan också en gåva från dem till oss. Vi vill få in dem i unionen med deras värderingar och erfarenheter av vad det innebär att inte ha frihet och demokrati, för detta är det allra viktigaste. Det är kanske dem som vet allra mest om detta, eftersom de varit med om att förlora just friheten och demokratin.

Maes
Herr talman! Jag skulle vilja gratulera alla föredragande, men det går naturligtvis inte på två minuter. Jag vill betona två aspekter: behandlingen av kulturella minoriteter och kommunikation med befolkningen.
Europeiska unionen måste vara mer än en marknad. Det är också en gemenskap av medborgare och samtidigt en samling folkslag och mindre och större kulturgemenskaper. Det sätt som de mänskliga rättigheterna och minoriteternas rättigheter garanteras på, medför fortfarande problem i vissa länder. På papperet verkar allt redan gå mycket bättre men i praktiken ser vi att romerna i praktiskt taget alla länder fortfarande verkligen behandlas som andra klassens medborgare och att det råder förhållanden som i tredje världen, till exempel i de värsta slumområdena i Afrika och städer i tredje världen.
För behandlingen av andra minoriteter visar sig praktiken inte heller stämma överens med det som så vackert står skrivet på papper och i lagtexter. Jag vill till exempel hänvisa till behandlingen av den ungerska minoriteten i både Slovakien och i Rumänien. I praktiken ser det inte lika bra ut som på papperet.
Kommunikationen med befolkningen är ett stort problem eftersom invånarna bytt ut en spontan entusiasm för EU mot en mer kritisk hållning. Om löften och uppfyllandet av löften uteblir så kommer det självklart att öka.
Jag undrar dock om kommissionen verkligen för en bra politik genom att i dessa länder inte rikta sig till befolkningen på befolkningens språk. Kan man helt överlåta kommunikationen till regeringarna? Jag konstaterar att vissa regeringar inte ens informerar sina egna parlamentsledamöter, låt vara att befolkningen vet vad som i den snygga Infopoint i Warszawa står att läsa på alla medlemsstaternas språk men inte på polska. Är det att kommunicera eller håller vi på att gömma oss?

Frahm
Herr talman! Jag uppskattade verkligen det tal som hölls å ordförandeskapets vägnar, särskilt för att det lades vikt vid hur befolkningarna i ansökarländerna upplever situationen. Vi skall inte bortse ifrån att det skall hållas folkomröstningar i ganska många av ansökarländerna. Jag hoppas att människorna i ansökarländerna i synnerhet skall läsa den del av Elmar Broks betänkande som består av uttalandena från utskottet för kvinnors rättigheter och jämställdhetsfrågor och utskottet för sysselsättning och socialfrågor, eftersom det här enligt min uppfattning läggs vikt vid vad som verkligen betyder någonting för den enskilda medborgaren. Jag hoppas däremot inte att de läser den del som handlar om den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken och i synnerhet om Natomedlemskapet. Vi vet allihop att ett gemensamt försvar på europeisk nivå kommer att bli en ganska dyr historia. Det har genomförts beräkningar som visar att det i vår del av Europa skulle innebära en ökning av budgeten på 50 procent. Jag vågar inte ens tänka på vad det kommer att betyda för ansökarländerna. Jag hoppas att man skall se de goda delarna av betänkandena och att det är dessa och inte alla de andra delarna som kommer att vara bärande för utvidgningsprocessen!

Crowley
Herr talman! Jag vill tacka och gratulera samtliga föredraganden. Jag skulle vilja gå tillbaka till något som Haarder redan har nämnt. Vi har en förpliktelse och ett ansvar gentemot länderna i Östeuropa inte på grund av den gåva som vi ger dem utan på grund av den entusiasm och den nya anda som de kan föra in i vad som håller på att bli en stagnerande europeisk union.
Jag vill i synnerhet fokusera på Ungern. Som en av ledarna för och favoriterna till utvidgningen har Ungern visat att man har klarat av att kasta av sig den totalitära kommunismens ok och bygga en ny marknadsbaserad ekonomi, skapa nya utbildningsmöjligheter, förbättra sin infrastruktur och industrins kapacitet samt utveckla sin turism och sitt jordbruk. Det har redan fullbordat 22 av de 31 kapitlen för anslutning till Europeiska unionen.
Jag välkomnar genomförandet av Sapard-programmet för att främja jordbrukets utveckling och utveckling av närsamhället i Ungern. I synnerhet vill jag uppmana kommissionen att hjälpa till med att undanröja några av de svårigheter som de ungerska förhandlarna möter från byråkratierna inom kommissionen och skynda på hela processen.
Till sist, vi måste öppna vår famn och välkomna den föryngring som de öst- och centraleuropeiska ländernas inträde kommer att föra med sig.

Belder
Herr talman! Ur en kristen barmhärtighetssynpunkt stöder jag verkligen utvidgningen av Europeiska unionen. Till min glädje rasade det kommunistiska systemet 1989 samman i Central- och Östeuropa. Den glädjen delades då allmänt i Västeuropa. De ber om en fortsättning, om vår hjälp till kandidatländerna, så att de kan ansluta sig till Europeiska unionen och på det sättet kunna återvända till Europa på riktigt.
Den utgångspunkten vittnar dessutom om verklighetsinsikt. Den främst östliga utvidgningen av unionen är nämligen politiskt och ekonomiskt gynnsam för medlemsstater och kandidatländer. För att bara nämna ett argument. Efter år 1988 har den ömsesidiga handeln kraftigt ökat. Resolutionen med anledning av kollega Broks muntliga fråga understryker därför också fördelarna med den här utvidgningsprocessen.
Ändå delas inte den här synen på utvidgningen på långt när av alla. Det visar sig i nyligen genomförda opinionsundersökningar. I de undersökningarna märks en kontrast mellan den allmänna opinionen i anslutningsländerna och den i de femton EU-medlemsstaterna. I kandidatländerna finns det ett tydligt stöd för utvidgningen i samhället. I medlemsstaterna däremot är det bara 43 procent av medborgarna som är riktigt entusiastiska. I ett antal EU-länder finns det till och med många fler motståndare än förespråkare. Som om den här stora utvidgningens belastning och osäkerhet endast skulle vila på EU-axlar.
I kollega Broks resolution tas dock ingen hänsyn till den skillnaden i inställning hos allmänheten. I den uppmanas både medlemsstater och kandidatländer att ge mer och bättre information. Den konstaterade bristen på europeiskt engagemang kommer dock inte att helt försvinna på det sättet. Är jag rädd. Hur det än är med den saken så riktar sig uppmaningen i resolutionen främst till medlemsstaterna. De står dock absolut inte ensamma. Europeiska unionens medlemsstater har visst väldigt många invånare med hjärta för Central- och Östeuropéer! Deras många initiativ, enskilt och i kyrkliga eller andra sammanhang, sedan lång tid tillbaka och ofta långt innan murens fall, talar här sitt tydliga språk. Rådets och kommissionens ledamöter: anlita framför allt dessa bundsförvanter vid er informationskampanj om utvidgningen.
En annan punkt i resolutionen fångade också min uppmärksamhet. I punkt 49 läser jag att kandidatländerna inte behöver uppfylla strängare krav än medlemsstaterna själva. Det tycker jag verkar självklart. Europeiska unionen har ju själv uttryckligen begränsat sin insläppskontroll till uppfyllandet av Köpenhamnskriterierna. Så länge kandidatländerna inte kan vara med och bestämma om vidare samarbete inom diverse politikområden - tänk på GUSP till exempel, asyl-, invandrings- och penningpolitiken - får inte Europeiska unionen ålägga dem några nya kriterier på dessa områden.
Herr talman! Det finns ett ordspråk som lyder ungefär: den sista biten är tyngst. Det kommer att visa sig igen vid slutförandet av anslutningsförhandlingarna med de kandidatländer som kommit längst. Det återstår ju ett antal svåra ärenden. Jag hoppas att Europeiska unionen skall kunna ge ett konkret bevis för sin vilja till utvidgning. Dessutom är det enligt det kända bibelordet bättre att ge än att få.

Souchet
Herr talman, mina kära kolleger! Efter dagens debatt om utvidgningen skall vi uttala oss om ett globalt resolutionsförslag som utarbetats av vår kollega Brok.
Texten har förtjänsten att inte ta lätt på det irländska folkets beslut att förkasta Nicefördraget och inte, som det står i texten, dölja "den osäkerhet som det leder till när det gäller framtiden för utvidgningsprocessen". Vi ser alltså med glädje att Brok i punkt 2 i sitt förslag till resolution tagit över den rekommendation vi lämnat, direkt efter omröstningen på Irland, att planera för ersättningslösningar inom ramen för anslutningsfördragen.
Det är däremot fullständigt oacceptabelt att ta resultatet från den irländska folkomröstningen som gisslan för att motivera att den mellanstatliga processen övergivits. Även om regeringskonferensens nuvarande praxis ofta är dunkel och obegriplig beror det inte på själva metoden som förenar regeringar som valts på demokratisk väg av folket.
Det är fullt möjligt att göra den mellanstatliga processen mer öppen och begriplig. Det är vad man måste göra på ett pragmatiskt sätt, och samtidigt undvika ideologiska avsteg som, när ett beslut inte gillas, består i att för att undvika en upprepning dra slutsatsen att det är nödvändigt att genom majoritetsomröstning förstöra den rättsliga ram där detta ägt rum. Vi befinner oss där, i den magiska tanken eller, som vår kollega Georges Berthu sade i går kväll, i den normativa illusionen.
Den lärdom man kan ta av den irländska folkomröstningen är definitivt inte att på detta sätt göra processen med att bygga upp Europa mer antidemokratisk.

Böge
Herr talman, kära kolleger! Utan tvivel kommer de ekonomiska och politiska fördelarna med utvidgningen att vara väsentligt större än de troliga budgetkostnaderna. Detta är fallet redan i dag, vill jag tillfoga. Trots detta är det vår uppgift just som budgetansvariga att diskutera och genomföra en seriös och nykter preliminär budgetplanering också för att dämpa känslor och ängslan, och ta itu med siffrorna på ett nyktert sätt. Vi kan därför, även på grundval av erfarenheterna av programmet inför anslutningen, på grund av upptagningskapaciteten och på grund av förvaltningsstrukturerna i de nya medlemsstaterna utgå från att det både i fråga om jordbrukspolitiken och strukturfonderna kommer att ske en stegvis integrering i gemenskapsprogrammen.
Men om man utgår från dessa fakta betyder detta också att vi fram till år 2006 kan finansiera de ekonomiska utmaningarna med utvidgningen inom budgetplanen, så som beslutats i Agenda 2000, även om vi får en big bang av tio nya länder fram till 2006: inom jordbrukspolitiken i slutfasen 7 miljarder euro vid en stegvis integration, inom strukturpolitiken från 6,1 miljarder euro år 2004 till ca 10,9 miljarder euro, och detta, för att tydliggöra relationen, vid en aktuell preliminär budget för kommissionen om cirka 100 miljarder euro för 2002.
Utan tvivel kommer vi dock för tiden efter 2006, även med beaktande av de kommande världshandelsåtagandena, säkert att få lov att diskutera frågan om intäkter och utgifter i den europeiska budgeten, ty i slutfasen år 2013 skulle dessa jämförande siffror kunna utgöra 17 respektive 26 miljarder euro.
Låt oss inte bara titta på dessa båda block av budgetpolitiken. Jag är mycket oroad och frågar mig om kommissionens tankar kring hur Europa skall styras, respektive den konkreta förberedande planeringen här i kammaren av hur man skall bemästra språkproblematiken, verkligen uppfyller kraven för att i medborgarnas intresse verkligen garantera de europeiska nationella identiteterna, de europeiska institutionernas handlingsförmåga, i en större europeisk union. Här gäller det att också åstadkomma en mycket intensivare diskussion, så att vi får handlingsförmåga i framtiden.

Paasilinna
Herr talman, ärade kommissionär, bästa kolleger! Utvecklingen i exempelvis Estland och Lettland har varit snabb. Jag gratulerar dessa nationer till detta. Frihet och självständighet aktiverar stater. Så borde även ske när det gäller människorna och människornas kontroll över sina egna liv bör naturligtvis förbättras. Detta är inte något projekt för eliten, och det måste man nu göra klart för i ansökarländerna.
En brytning har skett i den ekonomiska tillväxten i Europa. Många anser att vi nu är på väg in i en lågkonjunktur, till och med en recession. Den ekonomiska avmattningen påverkar ansökarländerna i ännu högre grad än våra ekonomier, eftersom de är betydligt bräckligare. Unionens popularitet har trots allt sjunkit i många ansökarländer, såsom Estland, till och med till hälften av vad den var redan innan den ekonomiska avmattningen som nu har skett i Europa. I dessa medlemsländer anser man att en av orsakerna är att man har tillämpat en hård budgetdisciplin. En lågkonjunktur skulle ytterligare minska unionens popularitet. Därför ber jag och utgår också ifrån att man tar kraftfulla tag i arbetet med att minska de sociala skillnaderna och den sociala och ekonomiska klyftan, eftersom detta utgör den grund med vilken vi får majoriteten av befolkningen i dessa länder att stödja ett medlemskap. Detta innebär även att arbetslösheten inom unionen inte får växa, annars äter den upp just den grund och det breda stöd som utvidgningen har inom unionen. Med andra ord kan en försämrad ekonomisk situation hota en utvidgning enligt den överenskomna eller planerade tidtabellen. Låt oss alltså ta tag i den sociala ojämlikheten innan hela saken blir för avlägsen.

Malmström
Herr talman! Det är fantastiskt att få vara med om denna spännande tid i Europas historia när vi äntligen enar kontinenten. Jag hoppas att våra nya vänner och kolleger om bara några år kan sitta här nere med oss i kammaren i stället för att bara lyssna från läktaren. Då skulle vi tillsammans kunna lösa problemen och skapa bra livsvillkor för Europas medborgare, och det är på tiden.
Det är snart tolv år sedan Berlinmuren föll och flera européer lovade att de länder som äntligen kastade av sig kommunismens ok snabbt skulle kunna få medlemskap. Det återstår en hel del att göra, och det beskrivs också i de utmärkta betänkanden vi diskuterar idag. Det görs stora framsteg, och jag gläder mig åt det belgiska ordförandeskapets höga ambitioner. Det är viktigt att inte fler krav ställs upp nu.
Även i EU återstår en del att göra. Vi är många som är besvikna på det klena resultatet från mötet i Nice och som hoppas på höga ambitioner i Laeken. En integrationen är en ömsesidig process som kräver ansträngningar både av oss och av de kommande medlemmarna. Tillsammans har vi emellertid en gigantisk uppgift att övertyga befolkningen i alla länder om de faktiska fördelarna med ett enat Europa. Det gäller då också att förmedla stolthet över det Europa vi hittills byggt och som vi tillsammans kommer att bygga.

Jonckheer
Fru talman, herr kommissionär! Under föreliggande politiska omständigheter finns det inget politiskt initiativ till utvidgningen som de gröna stöder, vilket också vår grupps ordförande sade.
Men framtiden för vår europeiska union är inte, eller borde inte vara, utvidgningen, i motsats till vad som rådets ordförandeskap sade i sitt introduktionsanförande. Framtiden efter 2004 för en utvidgad union är öppen och osäker. Den kan vara ett område för förstärkt frihandel, liksom det kan vara en överstatlig union där målsättningarna med en hållbar utveckling och social solidaritet skulle stå i centrum av målsättningarna för en förstärkt politik.
Om man slåss för den senare lösningen blir nästa regeringskonferens 2003-2004 den sista möjligheten för de femton medlemsländerna att rätta till misslyckandena från Nice, och ta sitt ansvar för att en union med 27 medlemmar skall kunna styras demokratiskt och effektivt.
Frågan är emellertid inte enbart av institutionellt slag: den gäller också budgeten. Bibehållandet av en solidaritetspolitik mellan medlemsstater förutsätter att man i framtiden ökar unionens ekonomiska resurser, för på det ekonomiska planet sker integrationen av kandidatländernas marknader med unionens marknader sedan tio år till priset av ökande territoriella och sociala orättvisor i kandidatländerna.
Det nuvarande europeiska stödet är nödvändigt och minskar kostnaderna för övergången, men om vi verkligen vill bevara en europeisk samhällsmodell, som bygger på solidaritet och förhandling mellan alla aktörer i en union med 27 medlemmar, krävs ett tydligt åtagande från båda sidor när det gäller denna målsättning som överskrider den med gemenskapens regelverk och förutsätter extra stöd från de nuvarande femton medlemmarna.
Om vi vill lyckas med utvidgningen och bevara möjligheterna till ett solidariskt Europa, får vi inte, som Verheugen just sagt, ge efter för strutspolitiken. Ur den synvinkeln är jag mycket chockad över att flertalet ändringsförslag från utskottet för sysselsättning och socialfrågor avvisats i utskottet för utrikesfrågor, mänskliga rättigheter, gemensam säkerhet och försvarspolitik.

Alavanos
Herr talman! Jag anser att vi här har en rad intressanta förslag och att utskottet för utrikesfrågor, mänskliga rättigheter, gemensam säkerhet och försvarspolitik har utfört ett bra arbete. Trots det anser jag att vi alla bör oroa oss för det sätt på vilket Europeiska unionens utvidgning går framåt och för de allvarliga återverkningarna, särskilt på det sociala planet, i en rad av dessa länder, vilka önskar bli medlemmar i Europeiska unionen.
I egenskap av ordförande i den gemensamma parlamentarikerkommittén EU-Bulgarien vill jag säga att, visst, Europeiska unionen har med säkerhet gjort en viktig insats och gett knuffar i rätt riktning i frågor som rört energisektorn, strukturomvandlingen inom jordbruket och investeringsprogrammen i Bulgarien, men samtidigt kan jag till exempel inte bortse från Eurostats senaste uppskattningar, som offentliggjordes för en vecka sedan och som bokstavligen visar på ett ras för de sociala landvinningarna i Bulgarien. Jag anser att vi måste se närmare på dessa saker.

Hyland
Herr talman! Jag är glad över att kunna delta i denna viktiga debatt om utvidgningen av Europeiska unionen och i synnerhet över att kunna erkänna framstegen i Maltas ansökan om medlemskap.
Denna kammare gladde sig när Maltas regering informerade ordförandeskapet om sin avsikt att återuppta sin ansökan om medlemskap i september 1998. Sedan dess har Malta med de strukturer som har inrättats av parlamentet visat sin uppriktiga önskan och sin beslutsamhet att bli en del av ett integrerat och utvidgat Europa.
Eftersom jag kommer från ett litet östat som liknar Malta kan jag vitsorda EU:s engagemang i små och underutvecklade randområdens utveckling. Jag anser att trots all kritik så fortsätter förverkligandet av den vision som EU:s grundare hade. Jag ser fram emot Maltas och andra kandidatländers deltagande i det nya millenniets Europa. Det förtjänar att nämnas att till juni 2001 hade Malta stängt förhandlingarna om mer än 17 olika kapitel, däribland viktiga frågor från utbildning till telekommunikationer, fiske och konsumentskydd.

Karas
Herr talman, mina damer och herrar! Fem punkter, som utskottet för ekonomi och valutafrågor ser dem. För det första: Vad gäller Europas återförening är vi alla medvetna om den historiska dimensionen och det historiska ansvaret, politiskt och moraliskt. Denna måste och kommer att lyckas, eftersom den är riktig och meningsfull.
För det andra: Ekonomiska fakta utvecklas positivt. Den ekonomiska tillväxten i Central- och Östeuropa ligger fortfarande över genomsnittet för EU. Den makroekonomiska situationen har förbättrats. EU:s export till kandidatländerna ökar, och dessa drar redan nu nytta av anslutningsförhandlingarna, eftersom de därigenom också får hjälp med inriktningen av de nödvändiga reformer som hade måst genomföras även utan EU-perspektiv, efter 50 år av kommunistisk diktatur.
För det tredje: Kommissionären har berört detta: EMU och euron är inte uppnådda i och med anslutningen. Det är viktigt att vi påpekar att efter att Köpenhamnskriterierna uppfyllts måste Maastrichtkriterierna uppfyllas, utan en opt out-klausul, och att detta skede förmodligen kommer att ta minst tre, fyra, fem eller fler år.
För det fjärde: Pengar och resultat är emellertid inte allt. De ekonomiska siffrorna är positiva, men de skall bara gagna syftet och är inte ett självändamål. Vi sade det i dag i diskussionen om Mellanöstern: Medel för att gagna syftet att skapa fred, ge säkerhet, garantera social stabilitet, bygga upp ett demokratiskt samhälle och säkra tillväxt och sysselsättning.
För det femte: Mycket måste göras: Stabilitetskriterierna måste uppfyllas, det statliga stödet måste kontrolleras, de regionala skillnaderna måste undanröjas, pensions- social- och hälsoväsendet måste reformeras, privatiseringen måste snabbt drivas på och rättsväsendets och den statliga förvaltningens oberoende måste garanteras. Vi har klarat av en viktig etapp. Vi ser med optimism fram emot målet.

Dybkjær
Herr talman! I linje med vad andra har sagt vill jag också uttrycka min glädje över den uppbackning utvidgningen har fått i dag. Det är helt avgörande att EU sänder ut signalen att vi vill genomföra utvidgningen för vår egen skull. Men det är också viktigt att det finns en bred folklig uppbackning till projektet bland ansökarländernas befolkningar. Naturligtvis är det länderna själva som skall föra diskussionen om medlemskapet, men det är ändå vår uppgift att säkerställa att omständigheterna är sådana att utvidgningen även av befolkningarna upplevs som ett framsteg och att de inte får känslan av att befinna sig i en situation där de starka kör över de svaga.
Utvidgningen måste därför bygga på ömsesidighet, respekt och likvärdighet och fram för allt skall det från vår sida finnas en förståelse för att utvecklingen inom unionen naturligtvis kommer att bli annorlunda när nya länder och nya människor kommer till. Dessa har andra förutsättningar än vi har och just detta kan komma att vara oss till gagn.

Titley
Herr talman! Jag välkomnar vår debatt i eftermiddag och Verheugens oerhört positiva kommentarer denna förmiddag. Jag skulle vilja påpeka en avgörande sak. Nyckeln till den utvidgade gemenskapen måste vara den inre marknadens integritet. Vi måste säkerställa att den gemensamma marknadens fullständiga integritet kommer att vara resultatet vid slutet av dessa förhandlingar. Om inte det är fallet så kommer utvidgningen att möta avsevärt motstånd från företag i gemenskapen och från arbetarna i gemenskapen som kommer att känna sig missgynnade.
Jag skall ta ett särskilt exempel. För inte så länge sedan genomfördes en omstrukturering av banksektorn i Tjeckien. En av de största bankerna i Tjeckien - IPB - tvingades gå i konkurs och detta gjordes för att gynna en annan bank - CSOB. Det förefaller som att statsunderstöd har använts för att stödja CSOB i syfte att stärka en konkurrent till IPB från den privata sektorn. Hela historien är mycket otillfredsställande. Den är inte öppen för insyn och den står inte i överensstämmelse med villkoren i associeringsavtalet. Vi måste säkerställa att sådana händelser inte inträffar i fortsättningen.
Som ordförande i den gemensamma parlamentarikerkommittén vill jag även säga några ord beträffande Litauen. Jag välkomnar Souladakis betänkande. Det är uppenbart att Litauens regering har gjort oerhörda framsteg för att hinna ifatt. Jag hyser gott hopp om att de kommer att vara jämsides med den ursprungliga gruppen inom de närmaste 12 månaderna. Men än en gång, de måste säkerställa genomförandet av den gemensamma marknaden, i synnerhet när det gäller förfalskningar inom den audiovisuella sektorn.

Sörensen
Ärade kolleger, i alla era funktioner! Det skall inte förvåna någon att jag som ledamot av det här parlamentets utskottet för kvinnors rättigheter kommer att tala om kvinnor. En inte oansenlig majoritet av befolkningen i kandidatländerna är nämligen kvinnor. Mycket sårbara kvinnor. Vi får inte glömma att de flesta av anslutningsländerna också är ursprungs- och transitländer för kvinnohandel. Låt oss därför också tala om kvinnor och för en gångs skull inte om lantbrukare, arbetsgivare, fackförbund och så vidare. Låt oss tala om den stora majoritet som vi vill göra Europaminded och inte rädd för Europa. Om ingen uppmärksamhet ägnas åt den gruppen kommer det utan tvivel att gå illa. Man behöver alltså starta en rejäl informationskampanj som når alla enskilda kvinnor på landsbygden och i städerna för att bland annat förklara gemenskapens regelverk för kvinnorna. På det sättet kan Europa accepteras bättre och kvinnornas situation kommer att bli betydligt bättre.
Slutligen, vill jag också påpeka att kommissionär Verheugen i sitt anförande i morse inte med ett ord rörde vid kvinnornas situation i kandidatländerna och det beklagar jag djupt.

Korakas
Herr talman! Jag är säker på, delvis på grundval av de grekiska erfarenheterna, att folken i de länder som står inför anslutning till Europeiska unionen, tvärt emot vad som hävdas i Broks resolutionsförslag, kommer att få se sin redan svåra situation förvärras ytterligare, eftersom anslutningen inte sker i syfte att tjäna arbetstagarna, utan kapitalet. Dessa arbetstagare drabbas redan före anslutningen av de förödande politiska, sociala och ekonomiska följderna av privatiseringarna och det utländska kapitalets övertagande av deras ekonomier. Av solidaritet röstar vi följaktligen emot betänkandena. Vi vill inte vara medskyldiga.
När det gäller Cypern noterar vi att det finns positiva inslag i Poos betänkande och kommer därför inte att rösta emot betänkandet, utan i stället avstå från att rösta. Även här gäller dock vår ovanstående allmänna politiska ståndpunkt. Vi konstaterar också att föranslutningsförfarandet, särskilt efter Helsingfors, inte bara inte har lett till en lösning på Cypernfrågan, utan att det dessutom har uppmuntrat regimen i Ankara och dess vasall Denktas till en ännu mer kompromisslös inställning. Vi ser med särskild oro att anslutningsförhandlingarna används som ett påtryckningsmedel för att få det cypriotiska ledarskapet att godta en förbundsstatslösning, det vill säga att rättsligt erkänna invasionen och ockupationen av cypriotiskt territorium och fullständigt frångå relevanta FN-resolutioner. Jag hänvisar även till relevanta uttalanden av Europeiska rådets nuvarande ordförande, Michel.

Smet
Herr talman, kolleger! Främlingskapet mellan institutioner och medborgare handlar oftast om människornas välfärd. I våra länder är det rädslan för invandrare, flyttandet av företag och rädslan för förlusten av arbetsplatser. Den rädslan finns även i kandidatländerna där anslutningen till Europeiska unionen mäts i löner och löneökningar och sysselsättning. Om vi då betraktar de senaste siffrorna för sysselsättningen i de central- och östeuropeiska länderna så ser vi att sysselsättningen 1999 och 2000 gått bakåt i alla länder utom i Ungern, Litauen och Slovenien. Därför måste vi absolut uppmärksamma den här utvecklingen. När det gäller socialpolitiken så vill jag framför allt ta upp två saker. Jag skall gå litet i samma riktning som Maes. Papper är tålmodigt, men man måste också lära sig att skrapa bort papperet ibland och titta efter vad som döljer sig där bakom.
För det första den sociala tryggheten. Den stora risken är att den tidigare sociala tryggheten rivs ner och att det inte finns något nytt system för den sociala tryggheten eller inte ett tillräckligt system och att en hel generation alltså inte kommer att kunna utnyttja vare sig det ena eller det andra systemet. Av erfarenhet och av de samtal som jag fört i en del länder, har det visat sig att det är fallet. Det är alltså förskräckligt, eftersom det anger att en stor grupp människor blir fattigare. De människorna jämför situationen med hur det var förr och inser att de har det sämre nu. Det är alltså en första punkt och jag ber kommissionären ta problemet med den sociala tryggheten med större uppmärksamhet än vad som görs nu.
En annan sak är uppbyggnaden och utbyggnaden av arbetsmarknadens parter och deras organisationer. Jag kan på grundval av mina kontakter på plats konstatera att allt går mycket långsamt och trögt även där. Vi måste alltså söka efter verkligheten bakom papperen och bakom orden. Låt oss hjälpa dem och låt arbetsmarknadens parter hjälpa varandra.
.

Neyts-Uyttebroeck
. (NL) Herr talman! Jag hörde nyss i engelsk tolkning till min förvåning att mitt namn nu har blivit Michel. Det är sant att jag har ett mycket nära samarbete med minister Michel men en fullständig förvandling har ännu inte ägt rum.
Jag skulle vilja börja, damer och herrar, med att be om ursäkt för att jag kom litet sent och inte exakt kl. 15.00. Det var för att jag för ordförandeskapets räkning deltog i utskottsordförandekonferensen. Eftersom jag lika litet har ubiquitas gåva så kunde jag inte komma i tid, vilket jag än en gång ber så mycket om ursäkt för.
Herr talman, damer och herrar, herr kommissionär! Många av er har, antingen i anföranden eller i de för övrigt mycket intressanta betänkanden som lagts fram om situationen i kandidatländerna, hänvisat - oftast med nöje och med stor sympati - till de kontakter ni har haft med personer i kandidatländerna, de besök som gjorts där och så vidare. Det är fallet även för mig. Jag har nu besökt alla huvudstäder i de kandidatländer som vi förhandlar med minst en gång och i vissa fall två, tre eller fler gånger. Det är just det som skapar ett band varigenom ett mer än rent teoretiskt politiskt intresse uppstår för länderna i fråga. Jag tycker nästan det är rörande att se hur ni i era betänkanden nästan som gudmödrar eller gudfäder tar hand om de kandidatländer som ni rapporterar om. Jag vill dock gärna understryka att det här parlamentet i sina sammanställningar varit en av de största motorerna bakom utvidgningen. En motor som aldrig hostat och som aldrig stannat och jag tycker att ni skall vara stolta över det.
Det finns dock mer. Jag vill speciellt, inte bara i anslutning till vad Lalumière sade utan även för att jag själv menar det, verkligen gratulera kommissionen, kommissionär Verheugen och hans tjänsteenhet till det jättelika förhandlingsarbete som de utfört. De för just nu över 300 olika förhandlingar. Ni behöver bara multiplicera kapitlen med antalet medlemsstater. Jag vet att det finns paralleller, men två situationer kan aldrig vara helt lika.
Allmänheten, vilken knappast känner till det eftersom det inte berättas för dem, tror alltså att anslutningen tar så lång tid eftersom vi tvekar eller för att vi inte har fattat riktigt bra beslut. De har inte direkt någon aning om hur komplex hela den här frågan är. Det är inte allmänhetens fel. Det är på grund av alla de, inbegripet vi själva, som inte berättat något.
Jobbet är inte klart än men det har redan sagts: målsnöret är i sikte. Då ökar naturligtvis nervositeten och då ökar även vadslagningen om vem som skall vara först över mållinjen. Jag är helt överens med kommissionär Verheugen om att vi skulle göra fel om vi spekulerade om vilka kandidatländer som kommer att stå i första ledet och vilka som inte kommer att göra det. Det är alldeles för tidigt, men vi måste alla tillsammans börja fundera över hur vi skall genomföra de här anslutningarna på ett effektivt sätt. Då kan jag kanske som liten anekdot tillägga att då Sverige, Finland och Österrike blev anslutna - och det var också ett sedan länge kungjort faktum som man känt till sedan länge - ändå inte fanns tillräckligt med tolkar och översättare, för att bara understryka en aspekt av det hela. Det problemet blir naturligtvis ännu mer invecklat, men det måste alla institutioner på ett tidigt stadium börja fundera över.
I morse sade jag att utvidgningen är unionens framtid. Jonckheer, en landsman men ingen partivän till mig, förnekade det genom att säga att framtiden är osäker. Jag upprepar det jag sade i morse. Jag tillägger att jag inte sagt det för formens skull. Jag sade det eftersom jag är helt övertygad om det, även om jag lika gärna säger att framtiden inte skall inskränka sig till utvidgningen men att det är det första stora uppdrag som vi har att utföra inom en snar framtid. Det är absolut säkert.
Mitt lands premiärminister delar den åsikten och ger också, och det säger jag med stor bestämdhet, otvivelaktigt även kandidatländerna en plats och en roll sina förslag för utvidgningen av regeringskonferensen. Därmed svarar jag på en oro som gruppledare Poettering yttrade i morse.
Under det så kallade "Gymnich-mötet" i slutet av den här veckan kommer kandidatländerna att delta i ett samråd över Europas framtid. Under det informella rådsmötet i Gent och vid Europeiska rådet i Laken kommer utvidgningen att behandlas ingående. Den kommer att behandlas i den andra som kommissionär Verheugen och jag själv förklarat och även i den anda som ni nästan alla utan undantag skrivit under i era respektive anföranden.

Swoboda
Herr talman, fru rådsordförande, herr kommissionär! Utvidgningen av Europeiska unionen är säkerligen det viktigaste och mest fascinerande projekt som vi har. Det instämmer jag fullt och fast i. Såtillvida tror jag att framtiden är säker, som ni har sagt, tidpunkten är kanske inte helt säker, men den kommer att inträffa, och det är rätt och riktigt. Men vi får inte glömma bort att vi fortfarande har problem att lösa, respektive att utvidgningen som sådan naturligtvis skapar problem som vi måste klara av, vilka inte får ge oss anledning att skjuta upp eller upphäva saker och ting.
Ett av dessa problemområden är säkert den sociala frågan som föregående talare redan tagit upp, ty kandidatländerna kommer också att bidra till att klyftan mellan fattig och rik inom Europeiska unionen blir större. Inte därför att de rika nu blir fattigare, utan därför att dessa frågor ställs på nytt i unionen; sammanhållningspolitiken får därför en ny, ännu viktigare uppgift. Där rika och fattiga möts, i synnerhet i gränsregionerna, kommer detta naturligtvis också att leda till problem, eftersom det även bland de rika finns fattigare skikt, mindre kvalificerad arbetskraft, som känner sig hotad. Här måste man finna lösningar. Jag är mycket tacksam mot kommissionen och rådet över att man har funnit en förnuftig måttstock, som skall användas flexibelt och så kortfristigt som möjligt, ty målet är en integration. Integration betyder att leva tillsammans, inte bara bredvid varandra, utan leva tillsammans och växa ihop. Det är en viktig uppgift som vi steg för steg gemensamt måste klara av.
Ett annat problem som jag vill ta upp är minoriteterna. Vi lever ju alla i tilltagande utsträckning på en kontinent med minoriteter. Skyddet för minoriteterna är en viktig uppgift, som vi inte heller i den nuvarande unionen har klarat av fullständigt. Det är helt berättigat att skydda dessa minoriteter, men vi måste också sträva efter att förbereda medborgarna på ett Europa som en helhet och inte skapa nya privilegier. Jag säger detta därför att jag särskilt har ägnat mig åt Ungern, i synnerhet som lagstiftningen där kanske i någon mån löper risk att skapa vissa privilegier för ungrarna på andra sidan den ungerska gränsen, alltså i grannländerna Slovakien och Rumänien. Jag tror att man här skall vara försiktig: Skydd åt och solidaritet med de ungerska minoriteterna, "ja", men inte någon ny diskriminering.
När jag nu talar om diskriminering, det är min sista punkt, då vill jag tillfoga att på vissa områden, och det är en stor framgång med vårt gemensamma arbete, har lagar som gick ut på diskriminering avskaffats och exempelvis diskriminering på grund av religion, kön och sexuell läggning har redan upphävts, även i Rumänien. Det som fortfarande står i betänkandet om det är, åtminstone enligt den information jag fått redan, överspelat, eftersom man utfärdat en lag som avskaffar diskriminering av homosexuella. Man ser alltså hur saker och ting är på gång och hur vårt gemensamma arbete redan nu förbättrar situationen i Europa, redan före utvidgningen.
(Applåder)

Thors
Herr talman! Som Romano Prodi sade i denna debatt förra året, i Europa är vi alla minoriteter. Idag sade kommissionär Verheugen, att leva i Europa är att leva med kompromisser. Enligt min mening är det centralt för europeiska värderingar. Det stora flertalet måste kompromissa med minoriteten. Därför blev jag bedrövad när jag hörde att Europaparlamentets föredragande om Slovakien hade anklagat de ungerska minoritetspartierna för att ställa ultimatum och använda sig av metoder som endast används i krigstid när de ställde genomförandet av en administrativ reform som villkor för deras framtida medverkan i regeringen.
Föredragandens anmärkning förefaller mycket orättvis. Den tar inte hänsyn till de olika stegen i utvecklingen av självstyre på olika nivåer, inte heller står den i överensstämmelse med de åsikter som framfördes av Slovakiens premiärminister. De politiska företrädarna för den ungerska minoriteten har, trots de nya administrativa gränser som införts på initiativ av nationalistiska partier och partier på vänsterflygeln, och som har berövat dem alla utsikter till nöjaktig politisk representation, signalerat att de är beredda att fortsätta i regeringen, men att deras framtida deltagande beror på om de administrativa lagarna fylls med verkligt innehåll. Det är det vi begär i resolution nr 39. Vi bör avhålla oss från ogrundade anklagelser.

Stenmarck
Herr talman! Investeringar i vägar, järnvägar och annan infrastruktur är en av de viktigaste satsningar som kan göras i länderna i det gamla Öst- och Centraleuropa. Den som skaffar sig ett fågelperspektiv på Europa ser mycket tydligt var de gamla gränserna mellan öst och väst går. Därmed är det också sagt att EU och EU:s medlemsländer har mycket att vinna på att medverka till en satsning på bättre väg- och järnvägsnät i kandidatländerna och att se till att dessa länkas samman med de nät som finns i övriga Europa.
För ett land som Polen, som regional- och transportutskottet studerat ur transportsynpunkt, är detta alldeles uppenbart. Polen är det i särklass största av kandidatländerna, och där har det under de senaste tio åren gjorts omfattande satsningar på förbättringar av vägar och järnvägar.
Vi talar ofta i öst-västliga termer inom EU, men när det gäller ett land som Polen är det väl så viktigt att se frågorna ur en nord-sydlig dimension. Polen är redan idag ett av Europas viktigaste länder när det gäller transporter mellan nord och syd i Europa. Att tydligt integrera Polen i EU:s transportsystem är detsamma som att göra Europas midja bredare. De nord-sydliga transporterna skulle få fler möjliga transiteringsleder. Det skulle avlasta Tyskland, vilket är positivt, inte minst ur miljösynpunkt, och det skulle samtidigt öka konkurrensen, vilket är bra för näringslivet.
Den dag som Polen tillsammans med övriga kandidatländer runt Östersjön blir EU-medlem kommer vi också gemensamt att kunna ställa större krav både på sjösäkerheten och på hanteringen av Östersjöns känsliga miljö. Det finns således mycket att vinna på att Polen blir EU-medlem den dag man klarar förhandlingarna.

Carnero González
Herr talman! Utvidgningen är inte ett ändamål i sig, det står klart att det är ett hjälpmedel; jag skulle säga att den är mer än så, den är ett av många hjälpmedel.
Bland dessa medel finns till exempel: politisk fördjupning, ekonomisk och social sammanhållning och en tillräcklig budget. Utvidgningen blir framgångsrik i den mån som dessa tre medel finns med i bilden.
Om utvidgningen är ett medel, vilket är då ändamålet? Att folk kan leva kvalitetsmässigt och kvantitativt bättre i den union vi har i dag och i kandidatländerna. Det är därför detta även gäller för ett land som Bulgarien. Vi får hoppas att ansträngningarna och den pro-europeiska vilja som har funnits hittills även fortsättningsvis kommer att vara lika höga och att de åtgärder som är absolut nödvändiga att genomföra förstärks i nästa politiska etapp landet går igenom efter de senaste valen.
För det första på det politiska området. Vi måste göra det mycket klart för den bulgariska regeringen att parlamentet inte ens skulle överväga att rösta om ett anslutningsavtal i det fall till exempel artikel 157 i strafflagen, i vilken en oacceptabel diskriminering av Bulgariens homosexuella medborgare fastställs, fortsätter att vara i kraft.
Vi måste självklart även begära av den bulgariska regeringen att den gör framsteg med reformen av den dömande makten och bekämpningen av korruptionen, att den förbättrar medborgarnas sociala levnadsvillkor, och särskilt att det görs framsteg i kampen mot arbetslösheten.
Vi bör även begära att man går framåt i miljöskyddsfrågorna och framför allt, att man uppfyller de förpliktelser man har påtagit sig när det gäller stängandet av enheterna 1-4 i kärnkraftverket i Kozloduy, vilket skall ske inom bestämda tidsfrister.
Vi vill kort sagt säga till Bulgarien att parlamentet önskar att landets anslutning till Europeiska unionen sker på ett bra sätt och inom de fastställda tidsfristerna, men att detta naturligtvis måste ske inom den politiska, ekonomiska och sociala ram som har fastställts.

Davies
Herr talman! Om de politiska problemen inte äntligen kan lösas, så kan Cypernfrågan göra så att hela utvidgningsprocessen spårar ur eller att vi hamnar i den absurda situationen att hundratusentals turkcyprioter nominellt sett är EU-medborgare utan att de har tillfrågats samtidigt som de utsätts för politiska och ekonomiska sanktioner från EU. Vi har inte råd att blunda för verkligheten.
Jag ser fram emot skapandet av en federal stat med två områden och att få se grekcypriotiska och turkcypriotiska politiker sitta här bredvid oss som parlamentariker i denna kammare. Men när vi diskuterar denna fråga så duger det inte att bara säga att Cyperns problem började med den turkiska invasionen 1974 utan att nämna öns delning från 1963 då grekcyprioter mördade turkcyprioter. För att en verklig försoning mellan dessa folk skall kunna komma till stånd måste man vara fullständigt objektiv. Tråkigt nog saknas det i alltför hög grad i det betänkande vi har framför oss.

Rack
Herr talman! Utskottet för konstitutionella frågor har i sitt yttrande om betänkandena om de enskilda länderna inskränkt sig till några få punkter, som genomgående är av betydelse för alla kandidatländer och som följdriktigt tas upp i chapeau-betänkandet från utskottet för utrikesfrågor, mänskliga rättigheter, gemensam säkerhet och försvarspolitik. Vårt utskott kräver ett mer genomarbetat schema för kandidatländernas kommande representation i Europaparlamentet än vad som sägs i Nicefördraget. Vi kräver att man ändrar den ojämlika behandlingen av Ungern och Tjeckien, och vi anser att det är nödvändigt att man också för tiden efter Europavalen 2004 tar sig an de kandidatländer som kommer att anslutas då.
Andra viktiga frågor för utskottet för konstitutionella frågor är att kandidatländerna så snabbt som möjligt bör delta i det så kallade efter-Nice-förfarandet. En europeisk författningsreform utan deltagande av de blivande medlemmarna är inte politiskt försvarbar. Naturligtvis kan de inte få någon full medbeslutanderätt, så länge de fortfarande är kandidatländer, men de kommer att beröras av detta, och därför bör vi också ta hänsyn till deras åsikter.
Vårt utskott uttalar sig vidare för att man aktivt skall integrera medlemsstaternas och kandidatländernas civilbefolkning i förfarandet med att reformera våra nuvarande institutioner. Förutsättningen för detta kommer att vara bra, omfattande och framför allt inte bara ensidig information. Ytterligare ett önskemål har kommissionen uppenbarligen redan fått. Kommissionär Verheugen berörde redan under förmiddagens debatt det faktum att man kommer att prioritera tillämpningen av gemenskapsrätten när man gör en löpande bedömning av kandidaternas Europamognad. Här kan vi bara helt och fullt hålla med honom.
Ett annat uttalande av kommissionär Verheugen under förmiddagen betraktar jag med blandade känslor. Herr kommissionär, ni har förklarat gränsregionerna som spjutspets i EU:s utvidgningsprocess. Med tanke på kommissionens försiktighet när det gäller att ge stöd till gränsregionerna befarar jag att flera gränsregioner betraktar sig själva som något annat än en spjutspets. Det kärvar. Kanske kan man även där finna en lösning genom ett konstruktivt samarbete.

Souladakis
Herr talman! Malta är ett av de tolv kandidatländer som i särskilt hög grad uppfyller de allmänna krav som Europeiska unionen har fastställt. I Stenzels betänkande beskrivs hela denna utveckling på ett förstklassigt sätt, och jag instämmer fullständigt med betänkandet. Det finns emellertid en problemställning som gäller det faktum att en betydande del av Maltas befolkning, som vi välkomnar med öppen famn i dess helhet, har vissa invändningar och betänkligheter.
Vi ser, till exempel, att Malta har en jordbruksbefolkning på sammanlagt tusen person och att jordbruket utgör en källa till oro för landet och dessa tusen personer. Man oroar sig för att hela Malta, på grund av att landet har liten yta, kan komma att köpas upp och styckas upp i tomter. Det finns andra folk som oroar sig över sin civilisatoriska och kulturella identitet. Vad jag vill säga är att den vision som vi ger av Europa måste vara en vision som garanterar rättigheterna för alla de medborgare som kommer att anslutas i det följande, oavsett om det gäller kulturella, ekonomiska eller sociala rättigheter.
Våra diskussioner är ofta mycket teknokratiska och handlar bara om indikatorer, om Maastricht och om tillvägagångssätt. Men vi måste förstå att det för dessa folk, som i de flesta fall nu har ekonomiska problem, är det den ekonomiska aspekten som är viktigast. För att vi skall komma nära dessa folk, men även folken i våra egna länder måste vi ge en bild av Europa som präglas av säkerhet, fred, kultur och respekt för individens egenart, och då inte bara individens sexuella egenart, eller läggning, som vi ofta diskuterar, utan även kulturella egenart, för det finns inte bara sexuella behov, utan även själsliga och civilisatoriska behov, liksom behov som står i samband med den språkliga egenarten. Jag anser att Malta, som är en värld i smått, har bra framtidsutsikter, men att vi genom Malta samtidigt måste se på andra sidor av vår politik.

Kratsa-Tsagaropoulou
Herr talman! I detta skede av uppföljning och utvärdering av kandidatländernas framsteg i anslutningsprocessen vill utskottet för kvinnors rättigheter och jämställdhetsfrågor klargöra att antagandet av gemenskapens regelverk på området för jämställdhet mellan kvinnor och män är en nödvändig förutsättning för anslutning, som en oskiljbar del av respekten för de mänskliga rättigheterna. Dessa länder måste alltså, å ena sidan, harmonisera sina nationella lagstiftningar med gemenskapens regelverk på jämställdhetsområdet, men även, å andra sidan, utveckla institutioner och mekanismer som underlättar genomförande av relevanta politiska åtgärder.
I yttrandena från vårt utskott framhålls att kvinnorna har svårt att komma in på arbetsmarknaden och att deras deltagande i beslutsprocessen är lågt i alla dessa länder. Även särskilda problem lyfts fram, t.ex. den höga arbetslösheten i Litauen, Tjeckien och Lettland, våld och vit slavhandel som drabbar kvinnor i exempelvis Ungern, Bulgarien, Slovakien och Turkiet. Samtidigt har vi välkomnat de positiva framstegen, som de statliga mekanismerna i Litauen för att underlätta relevanta politiska åtgärder och sysselsättningsgraden för kvinnor i Cypern, som närmar sig gemenskapens genomsnitt. Cypern har dessutom, som föredraganden Poos nämnde, kommit längst av de länder som förhandlar, och uppfyller till fullo de nödvändiga ekonomiska och politiska kriterierna för anslutning. Det är därför allas vår fasta övertygelse och förhoppning att Cypern, om en lösning på Cypernproblemet inte nås under mellantiden, trots våra ansträngningar, på grund av den turkiska sidans totala omedgörlighet, kommer att göras till fullvärdig medlem i Europeiska unionen så snart som föranslutningsförfarandet har slutförts.
Vårt utskott kräver, herr kommissionär, för att återgå till kvinnorna, att kandidatländerna skall delta i de gemenskapsprogram som bidrar till att säkerställa kvinnors rättigheter och att det civila samhället, särskilt icke-statliga kvinnoorganisationer, skall uppmuntras att delta i dessa program.

Katiforis
Herr talman, herr kommissionär, kära kollegor! Europeiska unionen grundades på idén att en gång för alla få ett slut på krigen mellan de olika nationalstater som utgör kontinenten Europa. Vid någon tidpunkt i sin historia beslutade sig dessa nationer för att inte tillåta sig själva att ännu en gång kasta sig in i krigets ohyggliga kaos. De slutade samtidigt använda hotens och påtryckningarnas diplomati mellan sig och började i stället tala förlikningens, försoningens och det ärliga samförståndet språk. En utvidgning av Europeiska unionen kan inte betyda någonting annat än, först av allt, en utvidgad tillämpning av dessa principer. Ingenstans inom dagens europeiska område finns det ett större behov av en sådana principer än på Cypern. Där är den gamla historiska verkligheten av våld, hot, bloddränkta gränser, militära ockupationer, väpnade kraftmätningar - allt det som Europa med fasa har vänt sig bort från - vardagsverklighet för de två folk som bor på ön.
För det av Turkiet ockuperade norra Cypern är följden ekonomisk misär och avskaffade politiska friheter för befolkningen. En militärregim styr under täckmantel av en falsk demokrati. I södra Cypern, som utgör den internationellt erkända och sanna Republiken Cypern - låt vara stympad till följd av den turkiska ockupationen -, är situationen en annan: ekonomin blomstrar, invånarnas välstånd ökar, de ekonomiska och politiska Köpenhamnkriterierna uppfylls. Men människorna förvägras den naturliga, mest grundläggande mänskliga rättigheten av alla: att röra sig fritt i sitt hemland, att återvända till de hus där de föddes, till sina små hembyar, att röra sig fritt var de vill i sitt hemland, utan att möta taggtrådshinder, utan att möta vägspärrar, delade städer, beväpnad militär som är redo att öppna eld.
Mot bakgrund av dessa omständigheter kommer Cyperns anslutning till Europeiska unionen, som inte får dröja, att leda till ett nytt tillstånd av fred i de internationella förbindelserna i Östra Medelhavet mellan Grekland, Turkiet och Cypern, och den kommer att innebära Europeiska unionens välsignelse av de tre länderna.

Gomolka
Herr talman, mina damer och herrar! Kollegan Schröder, föredragande av Lettlands ansökan om anslutning till Europeiska unionen, gjorde många mycket viktiga och korrekta konstateranden. Jag tyckte också att de var mycket kritiska. Tillåt mig därför nu att komma med två positiva punkter, som kanske gör helhetsbilden något vänligare och, tror jag, också mer realistisk.
I många betänkanden - även i betänkandet om Lettlands ansökan - konstateras något i början, vilket är enkelt och viktigt, men inte någon självklarhet. Lettland uppfyller de politiska kriterierna för ett medlemskap i Europeiska unionen. Denna enkla mening innefattar i sig storartade prestationer, prestationer som förtjänar aktning och erkännande. Med tanke på den svåra utgångssituationen, de komplicerade ramvillkoren, utgör uppfyllandet av det första Köpenhamnskriteriet ett utomordentligt resultat. Det gäller särskilt för de tre baltiska staterna, som i jämförelse med alla andra kandidater var starkast pressade in i de totalitära strukturerna i f.d. Sovjetunionen. Det gäller särskilt för Lettland, med tanke på den komplicerade etniska sammansättningen av befolkningen i detta land. Just mot den tragiska historiska bakgrunden förtjänar dess parlaments och regerings systematiska och kontinuerliga ansträngningar att socialt integrera alla invånare i landet vår aktning och vårt stöd.
Lettland är också ett utmärkt exempel på hur ett klart politiskt perspektiv kan stärka och påskynda den sociala och ekonomiska utvecklingen. Den 15 februari 2000 påbörjades anslutningsförhandlingarna formellt. Samma år uppnåddes en ökning av BNP om 6,6 procent, och under första kvartalet detta år uppgick ökningen rent av till 8,2 procent. Detta är bara några få av många andra indicier som pekar på möjligheter, möjligheter till politisk stabilitet och ekonomisk dynamik tack vare utvidgningen.

Berger
Herr talman, herr kommissionär! Jag vill först tacka Elmar Brok, ordförande i vårt utskott för utrikesfrågor, mänskliga rättigheter, gemensam säkerhet och försvarspolitik, för att han i resolutionen rörande samtliga länder har tagit upp viktiga punkter ur yttrandena från utskotten. Som medföredragande till ett av dessa yttranden, nämligen yttrandet från utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter och inrikesfrågor, och ett yttrande från utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden, är jag i dag en av de få företrädarna från de utskott, som avgivit yttranden, som överhuvud taget kommer till tals i denna debatt. Jag måste därför också utöva lite kritik beträffande vårt interna parlamentariska förfarande.
Det gäller för det första tidpunkten för denna debatt. Jag tror att det hade varit bättre att avvakta kommissionens nästkommande framstegsrapporter. För det andra anser jag att det är mycket beklagligt att bara några få föredragande av betänkandena om de enskilda länderna från utskottet för utrikesfrågor, mänskliga rättigheter, gemensam säkerhet och försvarspolitik har tagit hänsyn till yttrandena från utskotten, och även att föredragandena av dessa yttranden, tvärt emot bruket här i kammaren, denna gång inte automatiskt har medgetts någon talartid i denna debatt.
Jag är ändå glad över att mycket viktiga punkter från mina utskott finns med i det landövergripande yttrandet. Det är för det första vikten av artikel 13 och av den acquis som vi nu har utvecklat för att bekämpa diskriminering. Jag tror att detta måste tas lika mycket på allvar i utvidgningsförhandlingarna som exempelvis lagstiftningen om den inre marknaden. För det andra tror jag också att det är mycket viktigt att påpeka att det i resolutionen för första gången står att vi kommer att betrakta säkrandet av de yttre gränserna i den utvidgade Europeiska unionen som en uppgift för gemenskapen, och inte enbart som en uppgift för det land som är beläget vid gränsen.
Avslutningsvis också en vädjan, också just som österrikisk ledamot. Jag anser att kollegan Schröders betänkande om Tjeckien är mycket bra, och jag ber kammaren att stödja det på alla punkter.
(Applåder)

Lage
Herr talman, ärade ledamöter, herr kommissionär! Utvidgningen är den stående största utmaningen för vårt gemensamma politiska projekt. Men utvidgningen är inte ett mål i sig. Det är i stället ett medel för att nå mål av politisk, ekonomisk, kulturell och civilisationsmässig art. Utvidgningen måste innebära ett större och bättre Europa och inte ett mindre Europa, även om det växer i rum och utsträckning. Utvidgningen måste vinna stöd och bli väl mottagen inom ländernas allmänna opinion. Inom den allmänna opinionen i flera länder är man positivt inställd till en utvidgning av skäl som är främmande för simpla ekonomiska kalkyler och nationell egoism. Den förväntar sig att utvidgningen skall förstärka Europa och att den skall vara rättvis. Skulle det inte vara så skulle allmänheten känna sig lurad. Om man t.ex. tittar på opinionsundersökningsresultat så är portugiserna mer positivt inställda till en utvidgning än - ironiskt nog - belgarna, fransmännen och tyskarna. Varför? Jo, därför att portugiserna har varit föremål för stöd från Europeiska unionen under en kritisk period p.g.a. vad som hänt den senaste tiden och de tycker att övriga européer också har den rätten. Men samma portugisiska medborgare skulle inte ha samma inställning om de var rädda för att EU skulle bli svagare och tvingad till en inre sammanhållning i Europa i och med en utvidgning. Vi tycker det är bra att förhandlingarna har skötts så ordentligt, metodiskt och noggrant, men de svåraste kärnpunkterna i dessa dossiers har ännu inte behandlats. En del ledamöter har i dag under detta plenum förespråkat att de tio kandidatländerna skall vara anslutna till Europeiska unionen före utgången av 2004. Jag tycker det är oroande. Vi bör inte fördröja anslutningsförfarandet med mer göromål, men vi får heller inte börja trampa på gasen. Vi måste ta hänsyn till varje kandidatlands takt.
Den kände franske författaren Paul Valéry myntade på 1930-talet en berömd fras som löd så här: alla kultiverade samhällen inser numera att de är dödliga. Han syftade på att Europa största svaghet var oförmågan att bygga upp en politisk apparat som både var mäktig och legitim. Där har vi problemet! Vi hoppas att utvidgningen skall bidra till att skapa denna legitima och mäktiga apparat och inte tvärtom.

Schwaiger
Herr talman, herr kommissionär, kära kolleger! Låt mig först understryka att PPE-gruppen fullständigt stöder innehållet i slutsatserna i Wiersmas betänkande om Slovakiens eventuella anslutning till Europeiska unionen. Slovakien är ett exempel på hur den politiska viljan försätter ett land, som befinner sig i en svår utgångsposition - man hade jämfört med de andra kandidatländerna förlorat nästan fyra år under Meciars regim - i ett jaktläge för att framgångsrikt komma i fatt andra länder i förhandlingarna i anslutningsprocessen, och, i detta sammanhang, snabbt lösa problem. Det är framför allt imponerande att Slovakien under de gångna åren framgångsrikt har stabiliserat ekonomin och tagit itu med omfattande strukturreformer, inklusive privatiseringen av bankerna, och i stor utsträckning genomfört dem.
Slovakiens anslutning - som befinner sig någonstans mellan Polen, Tjeckien och Ungern - är emellertid också nödvändig för Europeiska unionen. Därigenom kan området med frihet och säkerhet vid en sammanhängande yttre gräns bättre garanteras även i en utvidgad europeisk union. En förutsättning för att Slovakien snart skall kunna anslutas är emellertid också att man lika snabbt genomför reformerna av regering och förvaltning, till vilket hör ett oberoende rättsväsende, en effektiv finanskontroll, en reform av distrikten och en reform av den kommunala självförvaltningen, som måste genomföras under de närmaste veckorna. Därigenom kan också indirekt de nationella minoriteternas medverkan säkerställas - alltså framför allt också ungrarnas - i mer än 500 kommuner. Slovakien bör alltså med samma beslutsamhet som hittills gemensamt med kommissionen och med oss lösa de kvarstående problemen i samband med anslutningen, för att snart öppna vägen in i Europeiska unionen.

Thorning-Schmidt
Herr talman! Här följer två frågor på en minut. Första frågan: Det finns fortfarande stora bristfälligheter på det sociala området, även i det land jag följer, nämligen Lettland. Jag tror att det är viktigt att vara medveten om att ett modernt samhälle klarar sig bäst om det råder samarbete mellan den politiska nivån och arbetsmarknadens parter. Vi får därför inte glömma bort dialogen på det sociala området. Det är inte enbart den inre marknaden som är av betydelse för utvidgningen.
Och nu till det andra frågan, herr talman. I dag finns en positiv anda som vi skall bevara. Vi får inte tro att utvidgningen kommer att bli vacker och problemfri. Utvidgningen kommer att uppvisa bristfälligheter, den kommer att bli rörig och ologisk, vi kommer att få se långa övergångsordningar, och varken jordbruksreform eller strukturreform kommer att kunna genomföras fullt ut. Jag säger inte att vi skall acceptera vad som helst, men att vi måste vänja oss vid att visa storsinthet och blir tvungna att acceptera att utvidgningen kommer att bli rörig och problemfylld. Vi måste naturligtvis leva upp till Köpenhamnskriterierna, men samtidigt räkna med att det kanske inte kommer att bli så problemfritt som vi hade kunnat hoppas.
Jag hoppas att vi kommer att satsa på den stora utvidgningen, visa storsinthet och få uppleva "the big bang" år 2003.

Posselt
Herr talman! Kollegerna Queiró och Friedrich har i utskottet för utrikesfrågor, mänskliga rättigheter, gemensam säkerhet och försvarspolitik gett Ungern ett utomordentligt betyg i fråga om detta lands ansträngningar när det gäller anslutningen. Ungern var det land som öppnade järnridån och som också först intensivt förberedde sig för ett fullt medlemskap. I dag märker vi att oron inför utvidgningen lyckligtvis börjar avta. I Burgenland, vid gränsen till Ungern, märktes det att de krafter som var fientliga mot utvidgningen inte hade någon chans, och fortsätter att förlora mark. Samma sak gäller för Österrike och Tyskland, i samband med Tjeckien och Polen, trots att problemen där utan tvivel är ännu större. Men jag tror att detta är en positiv utveckling, och denna utveckling har med politiken i Ungern att göra, där man på ett förebildligt sätt har reglerat sina minoritetsproblem, och intar en klart pro-europeisk hållning, vilken omfattas av alla politiska partier. Här vill jag framför allt också vädja till Tjeckien, som också ligger mig varmt om hjärtat, och jag hoppas att Tjeckien liksom Ungern kommer att höra till den första raden av kandidatländer, att också de liksom Ungern klarar av att lösa minoritetsproblem och göra sig av med historiska bördor, och å andra sidan också klarar av att åstadkomma samstämmighet mellan de politiska partierna i fråga om den politiska integrationen; detta anser jag vara helt väsentligt.
Jag är övertygad om att de så kallade kandidatländerna - det är ett ord jag inte gillar - inte blir en ballast i det europeiska enandet, utan att just Ungern, Tjeckien och andra blir motorer i den europeiska integrationen. Detta gäller även för Slovakien, som har inrikespolitiska svårigheter. Men när det klarar av dessa tror jag att just också Slovakien tillsammans med Ungern, Tjeckien och Polen kommer att höra till dem som driver den europeiska integrationen framåt. Därför bör vi också fortsätta mindre försiktigt med detta projekt, som man inte borde kalla EU:s östutvidgning, utan, för att citera påven Johannes Paul II, "Europas europeisering". Ty en europeisk union utan Ungern och Tjeckien är inte någon europeisk union!

Gemelli
Herr talman! Även jag tackar Brok för hans betänkande om denna utvidgning. Jag tycker att beslutet att starta en utvidgningsprocess visar vilka stora framtidsvisioner våra företrädare hade. Dessa storstilade visioner och perspektiv har dock inte åtföljts av tillräckliga finansiella och budgetmässiga resurser. Jag tror att vi måste se över medlemsstaternas bidrag för att klara av de nya åtagandena och de nya behoven, förmodligen före 2006.
Liksom alla nyheter medför utvidgningen osäkerhet hos den allmänna opinionen. Vi måste lugna människor, inte bara när det gäller politiken utan också när det gäller ekonomin, framför allt struktur- och sammanhållningspolitiken. Det rika Europa måste vara generösare och regeringarna göra sig till tolkar för denna generositet.
Vad Slovenien beträffar har jag redan haft tillfälle att tacka föredragande Volcic för hans stora insats och hans betänkande. Jag anser att frågan om våra förbindelser med länderna på Balkan kan börja diskuteras för första gången sedan kriget i och med medlemskapet.
Den första och absoluta princip som Europeiska unionen bör säkerställa och hävda, där så behövs, är principen om det mångkulturella samhället som grundar sig på ömsesidigt erkännande och respekt för skillnaderna, för alla skillnaderna: fysiska, intellektuella, etniska, religiösa, ekonomiska et cetera, för att förhindra flera krig med etniska eller religiösa motiv.
Europa och Europeiska unionen måste kräva ömsesidighet när det gäller respekten för det mångkulturella samhället från alla de länder med vilka vi har relationer och från de länder i vilka vi finansierar solidaritetsprogram, för denna dimension är grunden för alla demokratiska strukturer i dessa länder.
Jag hoppas att vi i framtiden kommer att kunna finna liknande situationer som i Slovenien i alla länderna på Balkan, så att den plågade befolkningen får fred och välstånd. Avslutningsvis, anser jag inte att Europeiska unionen ser globaliseringen som vinstmaximering på det ekonomiska området och likriktning av medborgarna på det sociala, utan som en beredskap att skapa harmoni mellan de skillnader som finns.

Gahler
Herr talman! Att vi åter diskuterar de gamla framstegsrapporterna vid en så sen tidpunkt har kanske den fördelen att vi kort före redaktionsslut för de nya betänkandena fortfarande kan göra ett eller annat tillägg. Redan innan jag blev medföredragande för Litauen iakttog jag med intresse utvecklingen av detta land. För det första kan jag konstatera klassiska problem för kandidatländerna, som inte är specifika för något särskilt land och därför inte heller måste framhållas än en gång.
Som en specifik aspekt, där vi inom EU också hanterar mycket pengar, vill jag framhäva den litauiska energipolitiken. Hela området har redan tre gånger kostat en regeringschef ämbetet.
Till att börja med frågan om Ignalina, som kollegan Souladakis också redan har tagit upp. Jag tror att när vi genomför stängningsprocessen måste vi också från vår sida se till att människorna lokalt hela tiden underrättas optimalt om det som faktiskt planeras, också om sina egna utsikter i denna ändå relativt avlägsna trakt. Mitt personliga intryck är att detta ännu inte är fallet i tillräcklig utsträckning. Följden är att enstaka litauiska politiker, som visserligen inte har något regeringsansvar, delvis ger människorna falska förhoppningar och går på röstjakt på ett oförsvarligt sätt. Det utlöser också en anti-EU-stämning, eftersom man där debatterar på ett mycket förenklat sätt.
I privatiseringsprocessen inom olje- och gasområdet framkallades också en del irritation genom att investerare från väst uppträdde som om de befunne sig i en bananrepublik. Då skiljer man inte heller så noga på om det var EU-länder eller amerikaner. Man blir skeptisk gentemot västligt kapital. Då blir det lättare för så kallade nationella lösningar. I verkligheten döljer sig dock för det mesta ryska pengar bakom påstådda nationella lösningar i Litauen. Jag vill bara säkerställa att alla deltagande inom och utom Litauen är medvetna om detta och noterar detta faktum vid sina politiska och ekonomiska beslutsprocesser.

García-Orcoyen Tormo
Herr talman! När det gäller Cyperns anslutning tycker jag att vi kan gratulera oss själva till resultatet av omröstningen i utskottet för utrikesfrågor: 55 röster för och endast 2 emot.
Detta visar klart och tydligt det utmärkta förhandlingsarbete som föredraganden har genomfört och den anda av samförstånd man har lyckats nå samt det faktum att hela utskottet har samarbetat med detta betänkande, ett arbete som har medfört en hel del svårigheter, vilket framför allt beror på den rådande situationen: att en del av ön ockuperas av Turkiet och på att dialogen har avstannat mellan den turkiska och den cypriotiska regeringen.
Min grupp har velat få fram en text som varken medför hinder eller äventyrar återupptagandet av förhandlingarna mellan de båda parterna, utan tvärtom, vi ville ha en text som motiverar och påskyndar processen att lösa problemet, vilket otvivelaktigt kräver att den turkiska regeringen ändrar sin attityd.
Vi är för att betänkandet antas med de ändringsförslag som vår grupp har lagt fram, vilka återspeglar vår oro över att Cypern är en politiskt delad ö, och vi stöder även Förenta nationernas ansträngningar att återuppta samtalen och att uppmana parterna i konflikten att de för hela Cyperns befolknings bästa måste försöka lösa detta problem så snabbt som möjligt.
Cypern har nu avslutat 22 kapitel i förhandlingarna och framstår som en stark kandidat till anslutningen. Emellertid måste man arbeta intensivt för att landet skall införliva gemenskapens regelverk, särskilt när det gäller att följa miljölagstiftningen, inom vilken det finns stora brister i avfallshanteringen och vattenkvaliteten samt i förvaltningen av detta.
Cypern måste även gå framåt när det gäller att bromsa försämringen av öns makroekonomiska stabilitet samt när det gäller kontrollen av kapitalrörelser.
Vi vill med allt detta betona att ett enat Cypern är den bästa garantin för fred, säkerhet och välstånd i regionen.

Laschet
Herr talman, kära kolleger! Kanske är det ett bra tillfälle och också en ära att få tala som siste man i en så viktig debatt, och jag tror att denna debatt har visat, just genom Rumäniens exempel, som jag vill tala om, vilka möjligheter Europaparlamentet har. Som tidigare nationell parlamentsledamot vet jag att möjligheterna där för en nationell parlamentsledamot är mycket begränsade. Det som Baroness Nicholson of Winterbourne har åstadkommit i Rumänien med sitt betänkande, med sitt flitiga arbete, har satt i gång något i detta land. Kommissionären lovordade detta redan under förmiddagen, och jag tror att vi också kan skildra detta som ett exempel för de många besöksgrupper som frågar: Vilka möjligheter har ni då överhuvud taget i Europaparlamentet?
I början reagerade regeringschefen i Rumänien så som kanske alla regeringschefer i denna värld reagerar. Han sade: Herr Verheugen har försäkrat att detta bara är Europaparlamentet; ni måste tala med kommissionen, då blir ni också någon gång medlem av Europeiska unionen. Jag är säker på att Verheugen aldrig har sagt på det viset. Man har hänvisat till honom i alla rumänska medier, men man har sedan ändå insett att det är bra att lyssna till detta parlaments betänkanden, detta parlaments ställningstagande, och vi har beträffande frågan om de föräldralösa barnen, också i fråga om de homosexuella i Rumänien, uppnått en rättslig status, som nu måste genomföras, och det gick inte att förutse för några få veckor sedan.
Låt mig göra ett påpekande i en fråga, som det finns olika åsikter om här i parlamentet. Det finns ett ändringsförslag från socialistiska gruppen och Sakellariou om frågan: Skall man nämna europeisk-atlantiska strukturer i detta betänkande, ja eller nej? Utskottet för utrikesfrågor, mänskliga rättigheter, gemensam säkerhet och försvarspolitik har sagt: Ja, om Rumänien vill in i de europeisk-atlantiska strukturerna, då skall vi också stödja detta, och jag anser just när det gäller exemplet med Rumänien att det är mycket viktigt att vi gör det. Vi vet att Rumänien inte kommer att bli medlem av Europeiska unionen i första rundan 2004, och därför vore det desto viktigare med ett beslut från Nato år 2002 att erbjuda Rumänien att bli medlem. Detta skulle leda till stabilitet i hela Europa, och därför vädjar jag om att ni i morgon avslår detta förslag och följer utskottet för utrikesfrågor, mänskliga rättigheter, gemensam säkerhet och försvarspolitik.

Talmannen
Jag vill meddela er att jag enligt artikel 37.2 i arbetsordningen har erhållit ett resolutionsförslag från utskottet för utrikesfrågor, mänskliga rättigheter, gemensam säkerhet och försvarspolitik.
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen äger rum i morgon kl. 12.00.
Det gläder mig att talmannen nu återigen personligen tar över ansvaret.

Vitbok om styrelseformerna i EU
Talmannen
Nästa punkt på föredragningslistan är meddelande från kommissionen om vitboken om styrelseformerna i EU.
Jag ger genast ordet till kommissionens ordförande, Romano Prodi.

Prodi
. (IT) Fru talman, ärade ledamöter! För ett och ett halvt år sedan, när jag talade till denna församling, sade jag att en av den nya kommissionens strategiska prioriteringar var att fundera över institutionernas roll i unionen och verka för nya former av governance.
Då lovade jag att kommissionen skulle ge ut en vitbok före sommaruppehållet 2001. Vi har fullgjort vår skyldighet och det gläder mig särskilt att göra den första presentationen av vitboken just för Europaparlamentet. Och detta beror inte bara på protokollsskäl: den röda tråden i vitboken - att Europa skall komma närmare sina medborgare - är ju ett av de främsta strävandena som parlamentet och kommissionen har gemensamt.
Såsom företrädare för Europas medborgare utgör ni definitionsmässigt den legitima länken mellan unionen och de folk som utgör den. De specifika förslag som kommer från denna församling, som svar på och komplement till vitboken, kommer därför att vara oss till mycket stor hjälp när det gäller att staka ut den väg som vi skall gå under de kommande åren. Jag skall med glädje ta upp en fördjupad debatt om era förslag med början under parlamentets nästa sammanträdesperiod i Bryssel om två veckor.
Redan från början av mitt mandat som ordförande har jag gett uttryck för min fasta övertygelse om att vi måste se över vårt sätt att bygga Europa, så att vi kan fungera som ett nyskapande föredöme när det gäller förhållandet mellan medborgare och politiska institutioner under ett historiskt skede då insyn och ansvar håller på att bli nya ledstjärnor för styrelseformerna. Toppmötet i Nice förändrade emellertid det politiska scenario inom vilket detta projekt skall utvecklas. Efter det att regeringskonferensen antog Niceförklaringen om Europas framtid har ju en ny debatt om Europeiska unionens framtid och dess yttersta mål startat.
Politiska ledare och medborgare har gjort sina stämmor hörda. Européerna väntar sig mycket av Europa, och de väntar sig att deras medborgarskap i unionen skall vara laddat med symbolisk och praktisk innebörd, så som klart framgår av debatten om stadgan om de grundläggande rättigheterna. Därför hoppas jag än en gång att denna stadga till fullo kommer att införas i fördragen.
Europa har äntligen startat den stora debatten om en mer fulländad demokrati. Politikerföraktet, det låga valdeltagandet och det bristande förtroendet för de politiska partierna som bärare av folkviljan är oroande företeelser som numera är allmänt förekommande. Detta gäller inte bara de europeiska institutionerna utan alla relationer mellan medborgarna och deras företrädare, på alla nivåer.
De europeiska medborgarna är oroliga, eftersom de känner styrkan i de epokgörande förändringar som våra demokratier upplever. Globaliseringens effekter och förändringarna i samhället har varit snabba och brutala och har påverkat allas vårt vardagsliv på djupet.
Projektet Europeiska unionen har under många år utgjort ett hopp och är i dag det enda exemplet på ett konkret, fungerande och demokratiskt svar på globaliseringens utmaningar. När globaliseringen accelererar är den europeiska modellen med demokrati, konkurrenskraft och social solidaritet den enda som kan skapa de utsikter till stabilitet som våra medborgare söker. De förstår intuitivt att ingen medlemsstat ensam skulle kunna stå emot det externa tryck som syftar till att montera ned våra samhällen.
Många händelser har skapat tvivel på vår förmåga att fullgöra denna stora uppgift. Att vissa beslut saknades i Nice-fördraget bidrog inte till att förbättra situationen. Av detta skäl är det vår plikt att skyndsamt och som ett föredöme inför öppen ridå åter ta upp diskussionen om alla regler för vårt styrelsesätt i syfte att skapa nya.
Att tala om governance är nämligen detsamma som att tala om demokrati: om den europeiska demokratin, om hur den fungerar, om dess problem, men också om dess framtidsutsikter.
Kommissionen har därför tänkt sig en process med tre steg: i denna första fas tar vi i vitboken upp frågorna om europeisk governance "med oförändrade fördrag". Vi är nämligen övertygade om att det går att göra mycket redan genom att förändra våra institutioners och medlemsstaternas sätt att arbeta, genom att tillämpa gällande lagar på ett bättre och mer konsekvent sätt.
I nästa skede kommer kommissionen att meddela sin inställning till Laeken-processen.
I den tredje fasen, slutligen, kommer kommissionen att ange sina prioriteringar när det gäller genomgripande förändringar av grundfördragen. När vi utarbetar våra förslag kommer vi att ta största hänsyn till de åsikter som kommer till uttryck i den debatt som denna vitbok ger upphov till, och i första hand till den kritik och de förslag som kommer från er, från parlamentet.
Kommissionen har velat göra vitboken konkret och praktiskt användbar. Därför har vi koncentrerat oss på två aspekter av europeisk governance: för det första förhållandet mellan medborgarna, det civila samhällets organ, centrala och lokala myndigheter och de europeiska institutionerna. För det andra hur de europeiska institutionerna fungerar och vilka relationer de har till varandra.
Vi kunde inte heller ge våra medborgare budskapet att det enda sättet att lösa de frågor som återstår för governance på europeisk nivå är att ändra i grundfördragen. Personligen tror jag inte på en så lättvindig lösning. Vi tyckte alltså att vi först skulle se om vårt hus, innan vi diskuterar hur staden skall omdanas.
Det är därför kommissionen har valt att inrikta vitboken på sätt att förbättra det nuvarande systemet genom att bättre utnyttja de möjligheter vi redan har inom ramen för de nuvarande fördragen.
Många frågor kan lösas genom att vi är modiga nog att tillämpa redan överenskomna gällande regler och upphör med förfaranden som har fört det europeiska projektet bort från dess ursprungliga målsättningar.
Låt oss då titta på hur vi konkret har gått fram under denna första fas.
Öppenhet, delaktighet, ansvar, effektivitet och konsekvens: dessa är de fem pelare som analysen och förslagen i vitboken vilar på, och de integrerar och förstärker de två grundprinciper som redan är heliga i våra fördrag: subsidiariteten och proportionaliteten.
Förslagen i vitboken syftar till att förbättra gemenskapsmetodens funktionssätt på tre fronter: för det första genom att i större utsträckning involvera medborgarna i utarbetandet av unionens politiska initiativ, för det andra genom att genomföra denna politik på ett verkningsfullt sätt och för det tredje genom att tydliggöra de europeiska institutionernas roller och ansvarsområden och behovet att koncentrera sig på de grundläggande frågorna.
Låt mig nu kort beskriva detta mer ingående.
Först och främst måste vi i större utsträckning göra medborgarna delaktiga i fastställandet av unionens politik. Det handlar inte om att rubba balansen mellan institutionerna eller ge instanser utan demokratisk legitimitet otillbörlig representation. Ni vet vad jag tycker: det är parlamentet, detta parlament, som demokratiskt företräder unionens folk.
Dock handlar det om att anta en ny utmaning: de ökande kraven från medborgarna att få göra sig hörda inte bara indirekt, via konstitutionella organ, utan också mer direkt, via representanter i lokala styrelser och olika organisationer som uppstår spontant.
Vår uppgift kan inte vara att motverka detta uttryck för demokratisk rikedom utan skall snarare vara att kanalisera de komplicerade samhällsfrågorna och finna rätt sätt - också annorlunda sätt - att föra en dialog med lokala myndigheter och det civila samhället.
Grunden till allt detta är ett kommunikationsunderskott: om vi vill föra Europeiska unionen närmare dess medborgare - det vill säga göra Bryssel mindre fjärran - måste vi förklara unionens politik på ett klart och enkelt sätt och se till att den kan diskuteras offentligt. För att åstadkomma detta måste vi främja uppkomsten av ett europeiskt nätverk i vilket alla politiska nivåer deltar i fastställandet, genomförandet och övervakningen av politiken.
I vitboken föreslår vi ett systematiskt sätt att skapa detta nätverk, som kommer att kräva ypperliga kontakter med nationella, regionala och lokala organisationer och organ i syfte att ta fram och tillämpa unionens beslut med största respekt för varje medlemsstats konstitutionella organisation.
Dessutom måste vi konsultera det civila samhället på ett djuplodande sätt. Jag anser självfallet inte att organ som icke-statliga organisationer kan företräda den allmänna opinionen på samma sätt som Europaparlamentet eller på samma sätt som arbetsgivarorganisationerna och fackföreningarna företräder sina medlemmar. Man måste dessutom vara säker på att de icke-statliga organisationerna är organiserade på grundval av demokratiska principer. Europeiska kommissionen vill dock ta tillvara deras energi och engagemang, och i vitboken analyserar vi hur detta samarbete skall kunna gå till.
Således föreslår vi i vitboken miniminormer för rådslagen med två mål: att göra det så tydligt som möjligt vilka vi har rådfrågat, vilka som har gett oss råd och om vi har för avsikt att följa dessa råd och i så fall hur. På så sätt får parlamentet möjlighet att bedöma kvaliteten på och opartiskheten i konsultationsprocessen när det fattar sina beslut inom ramen för lagstiftningsförfarandet.
Låt oss nu övergå till den andra frågan, det vill säga vad vi kan göra för att göra Europeiska unionens åtgärder mer verkningsfulla.
Gemenskapsrätten kritiseras ofta för att breda ut sig för mycket och ibland får man intrycket att den inte klarar av att hålla jämna steg med den snabba tekniska utvecklingen och de snabba sociala förändringarna.
Det ligger någonting i båda dessa kritiska synpunkter och vi måste ta hänsyn till detta. Vi kan ta hänsyn till det eftersom de nuvarande fördragen ger oss en rad instrument som vi kan använda för att ta initiativ som svarar emot behoven.
När nu dessutom den inre marknaden till stor del är färdig känns behovet av ny lagstiftning på detta område mycket mindre. Unionen bör alltså framför allt koncentrera sig på att tillämpa gällande regler på ett korrekt och effektivt sätt, så att den inre marknaden kan fungera så bra som möjligt och snedvridningen av konkurrensen blir så liten som möjligt.
Vad kan kommissionen göra för att se till att den europeiska rätten håller maximal kvalitet? Jag skulle kort vilja nämna fem åtgärdslinjer som anges i vår vitbok: för det första tänker vi ta initiativ som syftar till att allmänheten skall kunna lita på våra vetenskapliga rådgivare och mer allmänt på vårt sätt att rådfråga experter. För det andra skall det göras en noggrannare bedömning av vilken slags lagstiftning som behövs. För det tredje måste vi tydligare definiera under vilka omständigheter gemenskapslagstiftningen skall integreras med andra typer av åtgärder, såsom självreglering eller metoden med öppen samordning. För det fjärde kommer kommissionen att koncentrera sig på de sektorer som verkligen fordrar ett politiskt ansvarstagande från vår sida. Övrig verksamhet bör överlåtas till unionens byråer och deras roller och uppgifter måste diskuteras vidare och mer ingående. För det femte föreslår vi att kommissionens roll som övervakare av att gemenskapsrätten tillämpas på ett riktigt sätt i medlemsstaterna förstärks. Denna fråga ger upphov till stor oro, eftersom kvaliteten på genomförandet av gemenskapsrätten inger besvikelse.
Det direkta ansvaret för att den europeiska lagstiftningen är ineffektiv och impopulär ligger till en alls icke oväsentlig del på medlemsstaterna. För att råda bot på denna situation rekommenderar vi i vitboken att förordningar skall användas i stället för direktiv i många fall där detta instrument visar sig vara mer lämpat.
Det står dock fast att tydligheten i vår primärrätt i stor utsträckning beror på det arbete rådet och - vid medbeslutandeförfarandet - denna församling gör.
Inför utvidgningen måste vi därför se till att gemenskapsrätten håller högsta möjliga kvalitet och tillämpas på ett korrekt och effektivt sätt.
Kommissionen har tydligt beskrivit de initiativ vi kommer att ta för att se om vårt hus i vitboken. Vi hoppas att detta kommer att påverka de andra institutionerna och medlemsstaterna att snarast göra detsamma.
Den tredje och sista typen av förändring syftar till att göra roll- och ansvarsfördelningen mellan institutionerna mer begriplig och lägga tyngdpunkten på de grundläggande politiska uppgifterna.
Fördraget har tyngts av tillvägagångssätt inom institutionerna som har skapat förvirring och förvanskning av de planer EU:s grundare hade. Om det nuvarande fördraget tillämpas på rätt sätt gör det tydlig åtskillnad mellan parlamentets, rådets, kommissionens, domstolens och andra institutioners roller.
I praktiken ställs dock medborgarna inför åtgärder som inte följer denna tydliga rollfördelning. De förstår inte längre vem som föreslår, vem som beslutar och vem som övervakar. Och de förstår ännu mindre vilken institution som är ansvarig för vilken åtgärd, eller om ansvaret ligger hos EU-institutionerna eller hos medlemsstaterna.
Detta förhållande måste avhjälpas skyndsamt och beslutsamt, och för att göra det behövs för ögonblicket inga ändringar i fördraget.
Den koncentration på de grundläggande uppgifterna som vi rekommenderar i vitboken medför ett nytt sätt att skapa Europeiska unionens politik och därmed en omorganisering av hur de tre institutionerna - rådet, parlamentet och kommissionen - arbetar och samarbetar.
Kommittéförfarandet är ett utmärkt exempel på skevheten i systemet: lagstiftaren rådet omvandlas till verkställande organ, samtidigt som lagstiftaren parlamentet stängs ute under denna fas. Kommissionen, som är det verkställande organet, måste kompromissa med lagstiftaren om detaljer utan att rådet tar motsvarande politiska ansvar, eftersom det i verkligheten är de nationella myndigheterna - det vill säga medlemsstaterna direkt - som deltar i expertmötena.
Vad vi i stället behöver är enkla beslut, så att rådet och Europaparlamentet på ett jämställt sätt kan kontrollera vad kommissionen gör och på så sätt försäkra sig om att den håller sig till de principer och politiska riktlinjer som det lagstiftande organet har antagit.
Unionens stora politiska prioriterade frågor skall formuleras och diskuteras vid högtidliga och regelbundna politiska möten, som till exempel mötena med Europeiska rådet, kommissionens ordförandes årliga tal till Europaparlamentet om tillståndet i unionen och andra högtidliga och politiska sammankomster.
Därmed kommer jag in på frågan om hur vi skall kunna förbättra kommissionens, rådets och parlamentets sätt att arbeta tillsammans. Det främsta hindret på vägen mot en tydlig politik är att ministerrådet arbetar på ett så ogenomträngligt sätt och dess växande svårigheter med att, framför allt när det gäller rådet (allmänna frågor), åstadkomma en syntes mellan särintressena innan frågorna kommer upp i Europeiska rådet.
Vi kan och måste göra mycket för att förbättra europeisk governance vad detta anbelangar och utan att behöva ändra i fördragen. Det är helt enkelt detta våra förslag syftar till, men det är en djupgående förändring.
Ärade ledamöter! Också denna församling måste enligt min mening koncentrera sig på sina grundläggande uppgifter: uppgifter som framför allt kommer till uttryck i en förstärkning av parlamentets beslutsfattande roll, dess övervakning av hur politiken verkställs och det stora ansvaret på budgetområdet.
I vitboken föreslår vi, lika respektfullt som bestämt, att Europaparlamentet "frångår dagens detaljredovisning till förmån för en mer politiskt orienterad kontroll". I egenskap av fördragens väktare är det min plikt att ange denna färdriktning. Det ankommer dock inte på mig utan på er att besluta vilka organisatoriska förändringar som erfordras.
Slutligen, bör de tre institutionernas sätt att samarbeta förändras. Återgången till respektive grundläggande uppgifter måste ske på interinstitutionell nivå. Vi måste klargöra bättre vem som är ansvarig för de olika uppgifterna inom lagstiftning och verkställande.
Ärade ledamöter! Europeiska unionen har sedan länge upphört att vara bara en inre marknad. Den har blivit en politisk enhet och det vet Europas medborgare. Vi kommer alla att få ett mycket påtagligt bevis på detta om några veckor, när vi har eurosedlar och -mynt i händerna och i fickorna.
De europeiska medborgarna vill att denna union skall vara deras union. Detta innebär att bygga upp ett förtroende mellan medborgare och institutioner, liksom ett förtroende medlemsstaterna emellan och mellan medlemsstaterna och oss. Att återställa förtroendet mellan Europa och dess medborgare innebär också att ge medborgarna en klar uppfattning om de olika institutionernas mål och uppgifter.
Tiden är mogen att konkretisera dessa ambitiösa mål. Denna vitbok är det första bidraget till att nu genast starta en sammansatt process. Vi har tillsammans möjligheten att stärka det europeiska projektet och konsolidera det kring en modell för full, öppen och mogen demokrati.
Jag vädjar till er att se till att vi inte går miste om detta tillfälle.
(Applåder)

Talmannen
Jag tackar kommissionens ordförande.

Méndez de Vigo
Fru talman! Låt mig att börja med att gratulera ordförande Prodi, såväl till vitboken som den redogörelse han har lämnat här i dag.
Det förefaller mig som de fyrtio sidorna i denna vitbok är fyrtio kompakta sidor, fulla av betraktelser och förslag. Dessutom anser jag att hans redogörelse var lysande, kortfattad och full av uppslag och visioner, och därför vill jag å min grupps vägnar gratulera honom.
Jag anser att han dessutom har lagt fram vitboken på ett lyckat sätt. Han har gjort det anspråkslöst och det hedrar honom. Vitboken är en utgångspunkt som tjänar till eftertanke och nu måste vi be våra medborgare att de deltar i denna eftertanke, att de kommer med idéer och förslag.
Jag tror att alla i parlamentet är överens om analysen av situationen, att vi alla frågar oss vad som är fel med Europeiska unionen och vad det bristande förtroende som en del av våra medborgare ibland visar beror på. Jag anser att detta uttrycks mycket väl i vitboken: fördelarna med Europeiska unionen är allmänna och ofta tänker man inte på dem, men nackdelarna är däremot enskilda. Jag minns när de franska jordbrukarna tippade lastbilar lastade med jordgubbar och den effekt som detta framkallade i mitt land. Detta kommer alltid att inträffa vid samma tid på året och det var bara en mycket begränsad händelse. Nåväl, denna händelse framkallade enorma antieuropeiska strömningar: "Se nu, Europeiska unionen bryr sig inte om oss, Europeiska unionen vill inte ha oss". Situationen kunde lösas bland annat tack vare Europeiska kommissionens ansträngningar. Spanjorerna, eller många av dem, vet säkert inte detta.
Enligt min åsikt är det största problem vi har att vi är européer utan att veta om det och även på den pedagogiska iver vi har att förklara vad Europa är och vad Europeiska unionen är bra för. Denna vitbok fyller utan tvivel en viktig funktion.
Den andra tanken jag vill betona å min grupps vägnar är att denna vitbok understryker originaliteten i det system som har fungerat de senaste femtio åren. Dessutom värnas det om att det system, som vi kallar "gemenskapsmetoden", tillämpas även i fortsättningen, och att ingen ifrågasätter detta. Jag har lyssnat med stor glädje till ordförande Prodi här i dag när han talade om att bevara jämvikten mellan institutionerna, detta anser jag vara absolut väsentligt.
Europeiska folkpartiets grupp, som alltid mycket envist har hävdat att Europeiska kommissionen skall ha monopol på att utöva rätten att initiera lagstiftning, ser detta lagstiftningsinitiativ som mycket positivt och anser att man i utvecklingen av detta kan räkna med att många fler aktörer deltar: det vi benämner det civila samhället samt lokala och regionala myndigheter; framför allt om vi gör det med den hänvisning som Prodi gjorde om att absolut inte ändra jämvikten mellan de andra institutionerna och inte heller mellan medlemsstaternas konstitutionella ordningar.
Självklart kommer även parlamentet att samarbeta och att bidra med uppslag och idéer. Parlamentet gör detta genom utskottet för konstitutionella frågor vars föredragande för denna fråga kommer att vara Kaufmann, och parlamentet samarbetar även i alla dessa frågor som ordförande Prodi själv kallade den tredje eftertanken och som kommer att som kommer att löpa samman i debatten vid regeringskonferensen år 2004.
Denna vitbok är mycket viktig eftersom Europeiska unionen just nu går igenom en historisk konstituerande process, vilken redan har påbörjats i och med förklaring 23 från Nice. Jag är övertygad om att detta kommer att utgöra ännu en viktig faktor i den processen och kommer att tillföra nya visioner, vilket är nödvändigt nu när Europa förbereder sig för euron, för utvidgningen och för att diskutera om vad det är vi européer vill.

Swoboda
Fru talman, herr kommissionsordförande, mina damer och herrar kommissionärer, kära kolleger! Mycket av det som vi i dag har sagt, herr talman, kan jag i min grupps namn samtycka till. Jag undrar bara varför det inte nämndes tydligt också i vitboken, som ni tyvärr lade fram vid en tidpunkt där vi inte direkt kunde diskutera det. Just en vitbok om styrelseformerna i EU borde ändå verkligen först läggas fram för detta parlament.
Ni sade, herr talman, att parlamentet företräder befolkningen i unionen. Det stämmer. Men när jag ser vitboken, då hittar jag knappast denna mening, åtminstone inte på något prominent ställe i början, dit den hör. Det säger jag inte därför att vi vill berömma oss själva, utan det säger jag därför att man inte bör sprida den illusion, som många har i de icke-statliga organisationerna, nämligen att dialogen med det civila samhället i viss mån skulle kunna ersätta den parlamentarisk-demokratiska processen. Nej, den kan inte ersätta den, utan den kan, den måste, den bör komplettera den! Det är en viktig aspekt.
Därmed kommer jag fram till den andra punkten. Ja, vi är i min grupp positiva till ett stärkt samråd med det civila samhället, hur man än uppfattar detta begrepp. Jag undrar bara, herr talman, om kommissionen också har de personella resurserna för att kunna genomföra det i denna omfattning, som ni här anger? Ni säger åtminstone inte hur ni vill åstadkomma det. För det andra: Ni säger knappast något om hur det skall ske tillsammans med parlamentet. Ja, ni nämner att parlamentet också redan har påbörjat denna process, det stämmer. Vi måste också stärka den. Men vi måste ta itu med sakerna gemensamt, så som ni sagt i dag, ty medborgarna upplever Europeiska unionen och inte så mycket de enskilda institutionerna. Därför skulle jag vilja be er att lämna förslag på hur ni föreställer er att vi skall föra denna dialog gemensamt, effektivt och på ett genomförbart sätt. Ty så som den skildras här uppstår det en inflation av samrådsprocesser, som motsäger den effektivitetsprincip, som ni ju också företräder. Men vi är beredda att diskutera detta noggrant med er.
(Applåder)
För det tredje: Delegerandet av beslut - jag ger er rätt, herr talman, det vore dumt av varje parlament om det självt ville fatta alla detaljbeslut och reglera allt. Hur ser det ut med call back- eller fall back-läget, som parlamentet alltid begär? Ni säger ingenting om det i er vitbok. Är ni mot det eller för det? Ni hyser väl inte den illusionen att detta parlament kan samtycka till att vi delegerar regleringsuppgifter och ansvar, utan att vi har möjlighet att återta dem, om det går snett? Just i samband med Lamfalussys rapport gjorde vi inga goda erfarenheter. Den ene eller andre kommissionären - jag vill inte säga det tydligare - har inte förespråkat denna process av samarbete med parlamentet, inte ens när det gäller delegeringen. Därför är vi skeptiska och misstrogna. Inte därför att vi avvisar den, utan därför att vi för närvarande ännu inte kan godkänna kommissionens praxis.
Herr talman! Ni nämner i er vitbok flera gånger att man åter skall erinra sig kärnuppgifterna, att man åter skall koncentrera sig på kärnuppgifterna. Inte heller det definierar ni - kärnuppgifter från när? Kommissionens och Europeiska unionens kärnuppgifter för 20 år sedan var ju andra än i dag och de kommer också i framtiden att se annorlunda ut. I fråga om flera förslag som i dag kommer från kommissionen undrar jag om det verkligen är kärnuppgifter för Europeiska unionen? På andra områden - låt oss tänka på asyl, migration etc. växer det dock fram nya uppgifter. Att tänka bakåt och säga att vi måste återgå till gårdagens kärnuppgifter kan ändå inte vara någon politik för framtiden. Men jag ger er rätt, och jag skulle önska att kommissionen definierar vad den betraktar som sina kärnuppgifter för framtiden, för de närmaste 10 åren. Ty det måste beslutas nu. Det skall vi diskutera gemensamt med rådet och kommissionen. Att slå fast dagordningen, att definiera de politiska prioriteringarna år för år är inte bara en uppgift för rådet och kommissionen, utan naturligtvis också en uppgift för parlamentet.
Därmed har jag nämnt de kritiska punkterna. Det finns inte tid för de andra punkterna, men jag tror att ni har mer nytta av om vi nämner de punkter vi kritiserar, men vi erbjuder er också att föra en dialog tillsammans med er under de närmaste månaderna, för att komma fram till ett gemensamt resultat.
(Applåder)

Duff
. Fru talman! Denna vitbok är värdefullare än alla de braskande tal som stats- och regeringschefer har hållit under senare tid därför att den förenar målmedvetenhet och ett avsevärt mått av självkritik. Ordförande Prodi har riktat uppmärksamheten på det paradoxala i att människor önskar att unionen skall göra mer på flera områden samtidigt som de fortfarande misstror styrelseskicket. Det är därför helt riktigt av kommissionen att fokusera på att förbättra kommissionens representativitet, i synnerhet i det skede då lagstiftning förbereds. Jag skulle också önska en stark betoning på att förbättra det skede då lagstiftningen redan har antagits, med en mycket närmare kontroll av hur europeisk politik genomförs på lokal nivå.
Min grupp välkomnar kommissionens betonande av decentraliserad förvaltning och en starkare roll för regionerna. I Europa spelar regionen en viktig roll som mellanled mellan medborgaren och de överstatliga politiska organen. Vi noterar även det vänliga rådet att parlamentet bidrar med de egna väljarnas åsikter till det europeiska systemet. Vad vi förväntas göra utöver det är jag inte riktigt säker på. Men platsen där vi tänker göra det är i den nya konvention som vi är förvissade om kommer att antas vid toppmötet i Laeken, som märkligt nog inte får ett enda omnämnande i hela vitboken.
Instämmer herr Prodi i att vitboken skulle vara ett mycket intelligent bidrag till arbetet på den konventionen? Kan han tala om exakt på vilket sätt främjandet av arbetet på vitboken passar in med arbetet på konventionen?

Maes
Fru talman, herr kommissionsordförande! Det sägs mycket gott om er vitbok, men oss gjorde den besvikna eftersom det inte blivit den viktiga akt som vi egentligen förväntat oss efter era löften. Det är svårt att upptäcka någon riktig specificitet i den pågående kommissionsreformen, i de prioriterade uttalandena i Nice om EU:s framtid och den nya regeringskonferensen. Vi letar alltså efter innebörden. Är det kanske så att meningsskiljaktigheterna inom kommissionen och påtryckningarna från vissa medlemsstater har bidragit till att vitbokens räckvidd har minskat?
Vi är också förespråkare för ett större engagemang av samhällets mittfält. Det är positivt. Som demokrater oroar vi oss däremot med avseende på de kapitel som handlar om en bättre politik och bättre regler och om den politiska inriktningen och institutionernas inriktning. Vi fäster särskilt stor vikt vid den institutionella jämvikten. Det har också andra talare sagt, till exempel med avseende på effekterna för Europaparlamentets befogenheter och funktion om större användning görs av soft law-instrument.
Vidare undrar vi om tillräcklig kontroll kommer att göras av de planerade nya reglerande organen och de planerade externa verkställande organen. Vi har inte glömt BTB-historien ännu. Inte ni heller hoppas jag?
Vi är positiva till förslaget att låta rådet och Europaparlamentet ha en lika stor roll vid tillsynen på hur kommissionen utför sina verkställande uppgifter.
Jag är orolig över fler saker också. Som regionalist måste jag säga att regionernas betydelse till och med minskat. Någon bottom up governance finns knappast att hitta här. En multi level governance som alla styrelseskikt är inblandade i, - vilket även Duff frågade om - , hittar vi inte heller. Meningsskiljaktigheterna inom kommissionen har tydligen till och med lett till att regionernas deltagande i den slutgiltiga beslutsprocessen har strukits. Kommissionen begränsar sig till en mer systematisk dialog med europeiska och nationella föreningar av lokala och regionala myndigheter i ett tidigt skede av den politiska beslutsprocessen.
I motsats till förslaget till vitbok och förslaget från kommissionens förberedande arbetsgrupp 4 C finns inte längre någon plats för en differentiering av regionalt engagemang beroende på typ av medlemsstat, odelad, decentraliserad, regionaliserad eller federal. Det leder till att vi nu kommer att gå bakåt i jämförelse med de nuvarande grundlagsstadgade befogenheter som vissa regioner nu har i vissa medlemsstater, till exempel Belgien. Ni kan väl föreställa er att det knappast kommer att väcka särskilt mycket iver för den här styrelseformen i våra regioner.

Kaufmann
Fru talman, herr kommissionsordförande! Det är nu drygt ett och ett halvt år sedan som ni, herr Prodi, tillkännagav att reformen av den europeiska förvaltningen var ett av kommissionens fyra strategiska mål. Det hedrar er, om ni vill förse er kommission, vilket tidigare kommissionsordförande också gjort, med ett personligt varumärke. Ert önskemål att äntligen vidta åtgärder för att minska klyftan mellan unionen och dess medborgare stöder jag helt och fullt. Det gör väl den stora majoriteten här i kammaren. När allt kommer omkring vill vi gemensamt att medborgarnas Europa inte längre förblir ett slagord, utan blir realitet.
Med all respekt för ert önskemål, herr kommissionsordförande, måste jag helt öppet säga er att jag ändå är besviken över det som vi har nu. Jag har lämnat över vitboken till medborgare och frågat dem vad de anser om den. Vet ni, vilket problem som genast uppstod? Det var att man överhuvud taget inte förstod vad som stod på mer än 40 sidor text. Det är ändå ren EU-kinesiska, fick jag som svar. Hur, det undrar jag, skall då klyftan överbryggas, när inte ens språket går fram hos de egentliga adressaterna?
Ja, vitboken innehåller positiva ansatser, exempelvis att stärka den roll som Ekonomiska och sociala kommittén respektive Regionkommittén har, eller att stärka samrådet med organisationer i det civila samhället. Trots detta vill jag här kort beröra några viktiga frågor.
Det politiska grundproblemet med vitboken visar sig enligt min åsikt redan i början. Där står det att människorna anser att unionen inte klarar av att agera där det måste ageras, exempelvis när det gäller arbetslöshet. Denna problemanalys stämmer helt enkelt inte. Medborgarna anser inte att unionen inte klarar av det, de upplever snarare varje dag att unionen och dess medlemsstater här bevisar att de inte klarar av det. Herr Prodi, ni sade i ert tal med all rätt att när vi talar om governance, diskuterar vi i själva verket demokratin. Ja, här och i dag har ni berört problemet med demokratiseringen i Europeiska unionen, men varför hittar man bara spårämnen av detta i själva vitboken?
Ännu ett par ord om frågan om ändring av fördraget. Vitboken föreskriver en samrådsfas fram till mars 2002. Sex månader senare skall sedan de slutgiltiga förslagen föreligga. Jag anser nog att det är något absurt, att på hösten nästa år få förslag, som baseras på de befintliga fördragen, när man dock vid denna tidpunkt redan i nio månader har arbetat intensivt, och förhoppningsvis genom ett konvent, på att ändra dessa fördrag. Att, som ni formulerat det, avstå från att ändra fördraget kommer man inte att kunna hålla fast vid, helt bortsett från att ni i vitboken själv föreslår fördragsändringar.
Allt som allt, herr kommissionsordförande, också efter mina kollegers tal, ser jag ett avsevärt behov av diskussioner, och jag erbjuder er här också ett samarbete med denna kammare och med min person.

Dell'Alba
Herr ordförande i kommissionen! Ordet governance existerar inte i vårt gemensamma språk och förmodligen inte i andra europeiska språk heller, och vi skulle kunna säga att det är typiskt - inte bara på grund av den språkliga dispyt vi hade i somras - att kommissionen just mitt i sommaren väljer att anta ett dokument med en oöversättbar titel när den nu skall göra sitt bästa för att visa öppenhet utåt och insyn och ansvar gentemot en bred allmänhet.
Det fanns andra termer att tillgå, översättbara sådana, men framför allt begripliga och det inte bara ur språklig synpunkt: rättsstat, rule of law, kompetensfördelning, djuplodande utmejsling av gemenskapsmekanismerna, demokratisering av fördragen, europeisk konstitution, rättssäkerhet et cetera. Ni har valt att praktiskt taget inte använda någon av dessa hörnpelare i våra nationalstater som, som vi vet, till stor del saknas i vårt system för Europeiska unionen. Jag hoppas att governance inte blir en slags materiell, maktuppdelande och liberal konstitution som i Italien: som vi mycket väl vet i vårt land är det vad som har hänt med den gällande konstitutionen.
Det var till exempel det civila samhället, herr ordförande, som i Durban ställde Israel vid skampålen och provocerade fram att länder med en ansvarskänsla som jag inte tycker vår union hade lämnade konferensen. Jag vet inte om det är det civila samhället ni tänker på, men det gör mig litet rädd eftersom ni i dag, som Swoboda sade, höll ett tal som var mycket positivt till parlamentet. I texten hittar jag dock inte så många hänvisningar till parlamentet!
Det är just för att jag skulle vilja ha en stark och prominent kommission som jag gör detta inlägg. Jag vill inte att den skall bli något utredningskontor eller i bästa fall en authority för det ena eller det andra.
Så kom igen, herr ordförande! Jag anser inte att den här texten räcker. För att rättsstaten och rättssäkerheten skall kunna stärkas ordentligt i denna union måste de göra sig gällande i detta dokument, som för närvarande är otillräckligt.

Bonde
Fru talman! Jag skulle även vilja tacka kommissionen för en bra analys i "Governance"rapporten. Den är på en del ställen så kritisk att jag kunde ha skrivit den själv. Men jag saknar den tillhörande listan med konkreta, exakta och förpliktande förslag, som skulle öppna upp lagstiftningsprocessen för medborgarna.
I Italien har Prodi kommit med ett bra förslag om att man skall nämna vem som har konsulterats. Det handlar om en lista över med vilka samråd skett som bör ledsaga varje lagförslag, och alla svar bör vara tillgängliga på Internet. Prodi har även ett annat förslag om att ge företräde åt förordningar i stället för direktiv. Detta går stick i stäv med dagens krav på decentralisering. Tvärtemot behövs större frihet i länderna att genomföra direktiv - jordgubbar behöver inte vara av samma storlek i Italien som i Finland.
Det talas i rapporten mycket om flera olika rådfrågningar, men det verkar som om man strävar efter att skapa större uppslutning bakom kommissionens förslag. Det går "uppifrån och ned". Jag saknar ett riktigt demokratitänkande där man startar nedifrån. Vad skall ses som gränsöverskridande? Vad kan vi inte styra själva? Inom vilka områden önskar vi att kommissionen skall komma med förslag? Prodi talar alltid så vackert om öppenhet, men han har också en avdelning för vägran av tillgång till handlingar. Skulle inte kommissionen kunna fusionera avdelningen för vägran av tillgång till handlingar med avdelningen för vackra ord om öppenhet och sedan lägga ned endera av dessa avdelningar? Jag har t ex fortfarande inte fått en fullständig översikt över vilka som har rådfrågats inom de 1 500 kommittéer och arbetsgrupper som existerar i dag. De som står bakom Prodi gör inte sitt jobb, och det verkar som om han blivit en fånge i sin egen bur. Skulle jag få lov att föreslå att Prodi omsätter sina löften om öppenhet i en förordning som i alla led binder även de personer som står bakom honom.

Berthu
Herr kommissionsordförande! Inledningen i er vitbok om styrelseformerna i EU tar verkligen upp problemet med ett minskande förtroende från medborgarna, vilket illustreras av den irländska folkomröstningens nej. Men åtgärderna är extremt svaga. Den bästa styrelseformen skulle vara större öppenhet, bättre samråd, bättre kommunikation, bättre inflytande, en mer öppen samordningsmetod, etc. Med andra ord, herr ordförande, det är ett förändrat uppträdande som förvisso är önskvärt från de europeiska institutionernas sida, men som även fortsättningsvis kommer att få marginell effekt om det inte blir en del av en omfattande djup förändring av styrkeförhållandena när det gäller den institutionella balansen. Medborgarna anser, och vi också, att vissa problem kommer att lösas på ett bättre sätt genom ett europeiskt samarbete, men samtidigt kopplar de på ett massivt och konstant sätt den huvudsakliga legitimiteten till den nationella ramen. Under sådana förhållanden är slutsatsen mycket enkel: för att förstärka legitimiteten i det europeiska samarbetet, för att återknyta kontakten med medborgarna, måste nationerna få en grundläggande betydelse, en mycket mer synlig plats, i den europeiska beslutsprocessen. Det är ett grundläggande krav för en verklig demokrati, ett ord som man för övrigt, herr ordförande, praktiskt taget inte hittar i denna vitbok. Resten är bara prat. Hur kommer det sig exempelvis att man i er vitbok kan läsa om utvecklingen av de regionala och lokala nivåernas delaktighet i den europeiska politiken och den decentraliserade förvaltningen, om gemensam reglering tillsammans med olika organisationer, som för övrigt inte identifieras, och hur kommer det sig att man inte hittar någonting om de nationella parlamentens grundläggande roll i den europeiska beslutsprocessen? Herr ordförande! Jag uppfattar det som att ni i er ställning inte kunde lösa problemet, men det kunde åtminstone ha tagits upp i vitboken. Den förbättrade kommunikation som ni så hett önskar tjänar inte något till om den europeiska politiken inte disponeras kring de nationella demokratiernas centrala plats.

Prodi
. (IT) Fru talman! Först och främst vill jag tacka alla talarna som har gett mycket användbara bidrag till denna diskussion, som utgör inledningen på en mer djupgående analys. Därför skulle jag vilja beröra några grundläggande punkter, några utgångspunkter för detta dokument så att vi sedan kan arbeta tillsammans för att förbättra och komplettera det.
Vi har ju beskrivit en färdväg i detta dokument, men det här är det första förslaget: det kommer att bli flera diskussioner och inte förrän i ett senare skede kommer vi att komma fram till något slutligt dokument. Jag har alltså noterat och noterar med glädje den kritik som har framkommit, eftersom det är ett första förslag som behöver allas hjälp för att bli slutgiltigt.
Punkt två: språket, namnet och allt detta. Ja, ni har rätt, men ärligt talat har jag läst väldigt många nationella lagar och också försökt skapa många. Kan ni nämna en som är skriven på ett språk som en vanlig medborgare begriper? Alla är skrivna på ett speciellt språk. Vi har verkligen gjort allt som står i vår makt för att anpassa texten, men själva koncepten är så tekniska att de ställer till problem för en vanlig medborgare. Vår uppgift är just att förklara, att bygga broar, men vi kan inte ge avkall på precisionen i förslagen.
Här kommer också diskussionen om termen "governance" in. Jag förstår mycket väl vad dell'Alba säger, det är bara det att problemet är att vi inte använder ett enda språk här, utan lyckligtvis och till vår stolthet använder vi elva språk, som senare kommer att bli tjugo. Då måste vi försöka anpassa oss. Jag tycker inte om den titel vi har valt, just eftersom man inte kan hitta den översatt till ett enda ord i ordböckerna. Det är vår skyldighet att försöka förstå varandra så väl som möjligt, även om vi ibland inte lyckas vara så exakta som vi skulle vilja.
Förbindelserna med parlamentet, slutligen. Jag höll inte mitt tal i dag för att behaga parlamentet. Det jag sade i dag om parlamentets roll och förbindelserna med de icke-statliga organisationerna, det civila samhället, och den annorlunda funktion de har är vad jag brukar säga och har upprepat tusentals gånger och som jag alldeles uppriktigt har försökt omsätta i praktiken under de arton månader som jag har haft med er att göra. Att våra förbindelser är effektivare, mer funktionella, smidigare och öppnare än tidigare beror just på att jag anser att det nya Europa skall bygga på att parlamentet har en grundläggande roll.
Till sist har man förebrått mig att vissa saker saknas: till exempel när det gäller att precisera vilken roll det lokala självstyret skall ha. Jag påminner om att vi har satt upp en gräns för denna vitbok: att inga ändringar skall göras i fördragen. Kraven på en ändrad maktfördelning ryms därför inte i syftet med vitboken. Vi måste göra denna enorma kraftansträngning för att ändra vårt sätt att handla, på bästa sätt med hänsyn till de uppgifter vi har, men utan att ändra i fördragen.
Under nästa skede, som blir fristående från detta, kommer vi att lägga fram våra förslag inför Laeken. Under den tredje fasen skall vi sedan göra aktiva insatser och arbeta tillsammans med de institutionella reformerna.
Mot bakgrund av besluten i Nice måste vi ta hänsyn till detta och använda metoder som lämpar sig för de omvandlingar som är nödvändiga. Tänk emellertid på att demokratin består av regler, men också av sedvana. Jag tycker att mitt tal och er debatt visar att det finns utrymme för att förbättra vårt sätt att arbeta med oförändrad lagstiftning. Jag tror alltså att vi bör arbeta tillsammans med denna inriktning.
Det var några särskilda punkter som kom upp i debatten, punkter som jag tycker är särskilt betydelsefulla. Det talades om frågan om delegering av makt till kommissionen. I konsekvens med det jag har sagt om oförändrad lagstiftning begär inte kommissionen mer makt utan vi vill organisera vårt arbete, så att det blir så effektivt och öppet som möjligt och komma tillbaka till tanken i unionens grundfördrag, som var att institutionerna skulle organiseras så att rådet och parlamentet skulle besluta och kommissionen verkställa - utan att gå in på tekniska detaljer - och parlamentet övervaka. Det kommer nog att sluta med att kommissionen gör mindre än i dag, men vi kan undvika det förvirrande bruket av kommittéförfaranden som förlänger processerna och inte gör det alldeles tydligt vilken vår respektive er roll är. I detta fall sammanfaller parlamentets och kommissionens intressen, eftersom båda har trasslat in sig i denna praxis med kommittéförfaranden och båda är missnöjda. Det vi säger i våra samtal sinsemellan om att denna process inte är tillräcklig bör vi alltså säga här i kammaren, så att vi kan åtgärda det.
Det kom också en invändning om de lokala myndigheternas direkta ansvar i beslutsprocessen. Vi skall komma ihåg att detta inte kan genomföras, trots att det bottnar i diskussionen om decentralisering och subsidiaritet. Målsättningen är att på ett öppet och organiserat sätt ta hänsyn till vad användarna och de slutliga verkställarna av gemenskapspolitiken anser, inom ramen för de institutionella strukturerna i varje medlemsstat. Vi kan inte lägga oss i hur medlemsstaterna är organiserade. De fastställer vilken roll mötena skall ha och hur institutionerna skall organiseras och om vi lägger oss i det begår vi en överträdelse, men framför allt går vi emot den subsidiaritetsprincip som vi håller så högt.
Jag skulle nu väldigt kort vilja uppehålla mig vid några av Swobodas invändningar, eftersom de gäller punkter som måste åtgärdas. En av dessa punkter kan verka banal: rådslagen, det civila samhället och resurserna. Jag tror inte att det handlar om enorma resurser, men det är klart att det är just parlamentet som i debatten måste berätta det för oss, besluta om och avsätta de resurser vi behöver. Även om vi inte i detta skede har gjort några beräkningar tror jag att det handlar om blygsamma belopp, men det är just en av de frågor som vi måste diskutera, för det är parlamentet som har budgetansvaret.
En annan punkt: delegering av uppgifter och byråer. Det handlar om att delegera praktiska och tekniska frågor, inte politiska, för politiska frågor får inte delegeras, de måste behandlas av institutionella myndigheter.
Till slut en annan mycket viktig fråga som Swoboda tog upp: att diskutera vilka som är kommissionens grundläggande uppgifter, de politiska prioriteringarna. Jag upprepar att kommissionen har åtagit sig - och det var ingen slump att jag påminde om det i samband med de årliga uppgifterna - att en gång om året förklara för parlamentet vilka våra politiska prioriteringar är. Detta är den praxis som vi har planerat och föreslagit och som jag tror att vi bör följa strikt så att vi varje år, som i de mest demokratiska och öppna politiska strukturerna - presenterar de politiska prioriteringarna för parlamentet och diskuterar dem här.
Det är därför denna vitbok å ena sidan enligt min uppfattning verkligen är ett nytt och kraftfullt försök att öka demokratin och insynen. Å andra sidan har den fortfarande vaga sidor, men det beror på att den är ett förslag som vi inte kunde presentera i fullbordat skick i dag: det måste förbättras och bearbetas genom att vi samarbetar. Det är en stomme, en mall, och jag tackar er för de invändningar jag har fått i dag eftersom jag tror att de kommer att vara till enorm hjälp i vårt framtida arbete.
Slutligen vill jag, samtidigt som jag tackar er, bara säga att vi måste se allt detta som tre trappsteg på vägen till den stora europeiska reform vi har planerat och som kommer att genomföras under dessa tre år: för det första omorganiseringen av vårt interna arbetssätt. För det andra att med gemensamma ansträngningar planera hur vi skall organisera den stora reformprocessen för institutionerna, Laeken alltså. För det tredje hur vi skall genomföra reformeringen av institutionerna.
Jag anser att vi i dag, i och med detta, förbereder oss för att genomföra också de nästa två stegen på ett bra sätt. Jag tackar er, för denna dag är inledningen till ett samarbete om denna fråga som kommer att vara under nästan ett års tid, tills vi lägger fram denna vitbok i dess slutgiltiga form och den blir vårt instrument för självreglering. Dell'Alba kanske kan se den så här: den blir den kodex, den regel som gör att vi kan arbeta effektivt och återkomma till andan och bokstaven i fördragen, det vill säga att varje institution återgår till att spela sin roll i arbetet.
(Applåder)

Talmannen
Jag tackar kommissionsordföranden och de kolleger som talat och deltagit i debatten.
Jag förklarar debatten avslutad.

Frågestund (kommissionen)
Talmannen
Nästa punkt på föredragningslistan är frågestunden (B5-0332/2001) med frågor till kommissionen.
Första delen

Talmannen


Gerard Collins
Fråga nr 37 från (H-0602/01):
Angående: Hantering av avfallsmarknadens enorma potential Med hänsyn till att avfallsgenereringen i EU motsvarar cirka 1 300 miljoner ton per år och den totala avfallsgenereringen ökade med runt 15 procent under perioden 1995-1998 utgör hanteringen av avfall en enorm marknad för medlemsstaterna, och det bortsett från marknadens potential efter utvidgningen. Vilka nya initiativ avser kommissionen att presentera för att sätta strålkastarljuset på denna marknad och hur kan kommissionen uppmärksamma Europas ungdomar på den potential för nya sysselsättningsmöjligheter som finns på denna marknad?

Wallström
. (EN) Herr talman! Avfallshantering är som Collins mycket riktigt påpekade en mycket stor marknad. Det är faktiskt den största miljömarknaden och svarar varje år för omkring 44 miljarder euro och mellan 0,5 och 0,6 procent av gemenskapens BNP. Dessutom sysselsätter företag vars viktigaste verksamhet är avfallshantering mellan 200 000 och 400 000 människor.
När det gäller nya initiativ så håller kommissionen just nu på att ta fram flera som kommer att sätta strålkastarljuset på avfallsmarknadens potential. För det första, det sjätte handlingsprogrammet för miljön inom avfallsområdet; som syftar till att lossa länken mellan avfallsgenerering och ekonomisk tillväxt. Det aviserar att kommissionen kommer att presentera temainriktade strategier både när det gäller hållbar användning av resurser och återvinning. Detta kommer att innebära en långsiktig syn på båda frågorna.
Ett av målen för återvinningsstrategin kommer att vara att identifiera politik och redskap som kan stimulera framväxten av marknader för återvunna material. För det andra, utöver de förutnämnda temainriktade strategierna avser kommissionen att föreslå initiativ till lagstiftning för att lösa särskilda problem som t.ex. batterier och förpackningsavfall. Tillsammans med lagstiftning om elektronikavfall och uttjänta fordon, kommer dessa initiativ att ge marknaden för avfallshantering ytterligare en knuff uppåt.
För det tredje, efter Europeiska rådets möte i Göteborg håller kommissionen på att förbereda en rapport om hur miljöteknik kan främja tillväxt och sysselsättning. Den kommer att läggas fram vid rådsmötet nästa vår.
Slutligen kommer den integrerade produktpolicyn att ta itu med frågor som handlar om konstruktion, användning och bortskaffande över en produkts hela livscykel, och kommer följaktligen att påverka avfallsgenereringen. Det är en utmaning att visa den potential för nya sysselsättningsmöjligheter som finns på denna marknad för Europas ungdomar. Här finns verkligen utrymme för alla intressenter på alla nivåer att spela en roll. Kommissionen kan spela sin roll genom att se till att frågor som rör avfallshantering placeras högt upp på gemenskapens politiska dagordning och genom att skaffa fram information av hög kvalitet. Det råder emellertid ingen tvekan om att utbildning även i framtiden kommer att tillhöra medlemsstaternas behörighet.

Collins
Jag tackar kommissionären för hennes uttömmande och mycket informativa svar.

Talmannen


Myrsini Zorba
Fråga nr 38 från (H-0639/01):
Angående: Brott mot konkurrensreglerna vid försäljning av DVD På DVD-marknaden finns det två olika system, ett i Europa och ett annat i USA och Japan. Detta gör att de europeiska konsumenterna inte kan köpa DVD från länder i en annan zon, där priserna är lägre och filmerna snabbare kommer ut på marknaden.
Storföretagen försvarar detta med att det är ett sätt att skydda sig från pirattillverkning, men jag anser att det rör sig om ett uppenbart brott mot den fria marknadens konkurrensregler och att det drabbar de europeiska konsumenterna. Jag har även fått information om att kommissionen håller på att utreda detta.
Kan kommissionen redogöra för resultaten av denna utredning och hur tänker den ta itu med brotten mot konkurrensreglerna på DVD-marknaden?

Monti
. (EN) Kommissionen inledde en undersökning av prissättningen på DVD och systemet med regionala koder för DVD i juni 2001 som ett direkt resultat av klagomål från enskilda medborgare. Medborgarnas klagomål rörde det faktum att priser på DVD var avsevärt mycket högre i gemenskapen än i Förenta staterna och att en DVD som införskaffats från Förenta staterna inte kan spelas på en DVD-spelare som sålts i gemenskapen, på grund av systemet med regionala koder för DVD enligt vilket världen är indelad i sex geografiska zoner.
De stora filmbolagens ståndpunkt är att det grundläggande syftet med ett sådant system med regionala koder är att göra det möjligt för dem att skydda deras upphovsrättsskyddade immaterialrätt och att bevara det traditionella sättet att släppa filmerna vid olika tidpunkter i olika delar av världen, samt även att vara ett skydd mot piratkopiering.
Kommissionen delar den ärade ledamotens oro att gemenskapens konsumenter kan lida skada på grund av systemet med regionala koder för DVD. Det förhindrar dem att dra fördel av ett bredare utbud av DVD-titlar och berövar dem en möjlighet till lägre priser. Därför undersöker kommissionen huruvida systemet med regionala koder för DVD är förenligt med gemenskapens konkurrensregler. I detta sammanhang granskas alla aspekter som har att göra med inrättandet och användningen av systemet. Kommissionen har skickat framställningar med begäran om information till alla bolag som berörs av systemet och håller för närvarande på att granska den första omgången med material.

Zorba
Herr kommissionär! Jag skulle helt enkelt vilja fråga er om liknande fenomen har iakttagits när det gäller andra produkter, det vill säga om det finns andra produkter som kodifieras. För kulturindustrisektorn är väldigt känslig, det finns en hård konkurrens från Amerika, som vi har svårt att bemöta, och vi är alla medvetna om situationen. Men jag känner till er känslighet i konkurrensfrågor och tror att er undersökning kommer att ge resultat.

Monti
. (EN) Tack för er uppmuntran, fru Zorba. Vi har inte information om andra produkter där man använder detta system med regionala koder. Vi har hursomhelst inte fått kännedom om någon sådan typologi genom klagomål, till skillnad från vad som är fallet med DVD, vilket är den fråga som vi håller på att utreda och som ni tog upp i er fråga. Om vi hade belägg från andra områden så skulle vi som alltid göra vårt bästa för att tillämpa konkurrensreglerna effektivt.

Talmannen


Roy Perry
Fråga nr 39 från (H-0641/01):
Angående: Framställningarna från Lloyd Kan kommissionen till följd av de senaste årens utredningar nu ange om Förenade kungarikets regering införlivat och tillämpat direktiv 73/239/EEG1 om skadeförsäkringsföretag på ett korrekt sätt?

Bolkestein
. (EN) Som ett resultat av många klagomål i anslutning till ett antal framställningar ingivna av EU-medborgare till parlamentets utskott för framställningar har kommissionen mycket noga undersökt huruvida kraven i det första direktivet om annan direkt försäkring än livförsäkring har införlivats och tillämpats på ett korrekt sätt när det gäller de försäkringsgivare som uppträder under beteckningen Lloyd's.
Kommissionen har till dags dato inte kunnat bekräfta att samtliga krav i det första direktivet om annan direkt försäkring än livförsäkring har beaktats fullt ut när det gäller Lloyd's. Situationen är synnerligen komplicerad. Det finns ett antal bestämmelser i direktivet som uttryckligen gäller Lloyd's och som tydligt återspeglas i den nationella lagstiftningen i Förenade kungariket.
Kommissionen eftersträvar att slutföra sin undersökning så snart som möjligt. Denna undersökning närmar sig nu sin fullbordan, och därefter kommer kommissionen att fatta beslut att antingen avsluta fallet eller inleda ett formellt förfarande om fördragsbrott enligt artikel 226. Kommissionen kommer att informera parlamentet om sitt beslut så snart det har fattats.

Perry
Herr talman! Jag vill tacka Bolkestein för hans svar. Jag inser att han har upprepat vad han sade i ett mycket utförligt yttrande till utskottet för framställningar. Redan i juli informerade han utskottet för framställningar att kommissionen skulle vara redo att lämna sitt svar i slutet av sommaren. När jag tittar ut på det hällande regnet utanför kammaren i dag anser jag att vi är mycket nära slutet på sommaren. Men jag antar att jag inte kommer att få något tydligare svar än "så snart som möjligt".
Skulle jag möjligen även kunna fråga Bolkestein om han är medveten om konkursen för Independent Insurance i Förenade kungariket under de senaste månaderna och att den brittiska regeringen har tillsatt en utredning om försäkringsbolaget Equitable Life? Håller hans tjänster på att granska båda dessa försäkringsföretag för att försäkra sig om att den brittiska regeringen i dessa fall har tillämpat de europeiska direktiven om försäkring korrekt?

Bolkestein
. (EN) De frågor som man just har ställt till mig rör två olika saker. Den första frågan är snarast av meteorologisk karaktär. Det skulle vara absurt att förneka att det regnar ute. Men det skulle kanske vara lite förhastat att säga att det är liktydigt med att sommaren är slut. Jag har fått tillförlitliga informationer om att somrarna brukar sluta omkring den 21 september och kommissionen bemödar sig fortfarande om att hålla en tidsfrist, även om jag måste erkänna att fallet är så komplicerat att det kommer att krävas en grundlig undersökning inte bara av generaldirektoratet för inre marknaden utan även av andra delar av kommissionen. Det är inte säkert att det går att hålla den tidsfristen exakt, men ledamoten som just hade ordet kan vara förvissad om att jag personligen kommer att göra vad jag kan för att vi skall komma så nära som möjligt, då kommissionen bör fatta ett beslut i den ena eller andra riktningen så snart som möjligt.
När det gäller den andra frågan som ställdes till mig, så har kommissionen uppmärksammat de ytterst beklagliga konkurserna för de två nämnda försäkringsföretagen. Ledamoten inser säkert att Lloyd's är ett unikt fall. Det finns inget liknande företag i hela världen. Jag skulle därför vara tveksam till att ge intryck av att det som hände de omnämnda försäkringsföretagen skulle ha någon särskild betydelse i Lloyd's fall. Mina tjänster håller på att undersöka konkurserna för de andra två försäkringsbolagen. Jag är naturligtvis intresserad. Jag har försökt att följa det i pressen, men jag vet inte huruvida pressens rapportering är uttömmande. De personer som hjälper mig med försäkringsföretag har också intresserat sig nära för fallet, men jag kan försäkra ledamoten att vi är fullt upptagna med att undersöka fallet med Lloyd's.

Talmannen
Tack så mycket, herr Bolkestein, vi kommer att vara uppmärksamma på detta vid slutet på sommaren, som ni föreslog.
Andra delen Frågor till kommissionär Busquin

Talmannen


Brian Crowley
Fråga nr 40 från (H-0606/01):
Angående: Utnyttjande av resultaten från EU-stödd forskning I juni undertecknade kommissionen och Europeiska investeringsbanken ett avtal om förstärkt samarbete för att främja forskning och ny teknologi genom att tillhandahålla ekonomiskt stöd till forskare. Det är mycket viktigt att utnyttja resultaten från den EU-stödda forskningen och att säkra nya arbetstillfällen och utveckling i de efterkommande leden. Kan kommissionen därför meddela hur den tänker gå till väga för att ge Irland och de övriga medlemsstaterna mer information om dessa medel och lika tillgång till dem? Kan kommissionen även tillkännage vilken som har varit den första reaktionen på ovannämnda avtal om forskning och ny teknologi?

Frågor till kommissionär Nielson
Busquin
. (FR) Herr talman, mina damer och herrar! Tillåt mig till att börja med att erinra om att det var efter Europeiska rådet i Lissabon som kommissionen och medlemsstaterna uppmanades att, med stöd av Europeiska investeringsbanken, vidta åtgärder som bl. a. syftar till att förstärka investeringarna till förmån för teknisk forskning och utveckling. Det gemensamma memorandumet som fastställer en ram för samarbete mellan gemenskapens ramprogram för forskning och initiativet Innovation 2000 från Europeiska investeringsbanken är ett svar på denna uppmaning. Detta gemensamma memorandum syftar till att göra den europeiska forskningen och innovationen mer dynamisk genom att dra nytta av befintlig synergi och genom att utveckla ny. Det är emellertid vare sig ett instrument i ramprogrammet eller ett instrument i initiativet Innovation 2000. Kommissionen och Europeiska investeringsbanken kommer även fortsättningsvis att ha separata beslutsprocesser.
Ansträngningar har gjorts för att informera allmänheten om detta gemensamma initiativ, och jag vill betona att det nämndes i TV-kanaler, dagstidningar och sex pressbyråer dagarna efter att memorandumet undertecknades. Kommissionens och Europeiska investeringsbankens webbsidor är länkade till varandra och informerar om detta memorandum. En informationsguide som förklarar kommissionens och Europeiska investeringsbankens kompletterande, sekventiella eller parallella finansieringskällor kommer inom kort att finnas på Internet. Presentationer och diskussioner planeras när det nya ramprogrammet läggs fram. Anbudsinfordran som gäller detta program kommer att fästa de sökandes uppmärksamhet på möjligheten till kompletterande finansiering.
Kommissionen anser också att det är grundläggande att alla har lika tillgång till denna finansiering. Av den anledningen kommer utvärderingen att grundas på ett antal väl beprövade principer, nämligen kvalitet, öppenhet, lika behandling, opartiskhet, liksom effektivitet och snabbhet när det gäller genomförande. Begäran om anslag från kommissionen och lån från Europeiska investeringsbanken kommer att följa gällande förfaranden. Dels kommer kommissionens experter att genomföra en bedömning enligt reglerna i ramprogrammet, som bl. a. bygger på vetenskaplig kvalitet, innovativ karaktär, mervärde för gemenskapen och utsikterna till ekonomisk utveckling. Dels kommer ekonomer och finansanalytiker vid Europeiska investeringsbanken att bedöma projekten för att säkerställa att de uppfyller EIB:s målsättningar, inbegripet dem som är knutna till bankens gemenskapsmandat, att de uppfyller kriterierna för ekonomisk och finansiell bärkraft, särskilt när det gäller återbetalning av lån, och slutligen att de är acceptabla ur miljösynpunkt.
Undertecknandet av det gemensamma memorandumet har redan fått positiva reaktioner från forskare, universitetsfolk och företagare, särskilt när det gäller riskkapital. De inser potentialen i ett sådant avtal och den möjlighet det erbjuder att kombinera finansiering från kommissionen för integrerade projekt, så som föreslås i ramprogrammet, med lån från Europeiska investeringsbanken. Det är alltså detta kompletterande system vi ville genomföra.

Crowley
Jag tackar kommissionären för hans svar. Jag hade emellertid hoppats på något mera konkret, om möjligt under tre olika rubriker.
För det första, vilka rådfrågningar med forskningsinstitutioner, till exempel universitet, privata forskningsstiftelser och så vidare har organiserats innan medlen görs tillgängliga?
För det andra, kommer man att använda sig av tekniskt stöd från utomstående i genomförandet av programmet? Vem skall svara för det tekniska stödet om man kommer att använda sig av sådan från utomstående?
För det tredje, om kommissionens och Europeiska investeringsbankens utvärdering: bygger utvärderingen enbart på den ekonomiska avkastningen på arbetet eller syftar den till att säkerställa att banbrytande vetenskapligt arbete blir utfört. Arbete som kanske inte ger en omedelbar ekonomisk avkastning, men skulle kunna göra det på fem eller tio års sikt?
Dessa tre områden är av avgörande betydelse för dem som sysslar med spjutspetsteknik, som vi kanske inte ens känner till i dag men kommer att använda om tio eller femton år.

Busquin
. (FR) Jag tycker att Crowleys frågor är fullständigt relevanta. Det är verkligheten på fältet. Vad händer för närvarande? För närvarande har vi ett ramprogram för forskning och teknisk utveckling som kommissionen finansierar efter att det antagits av parlamentet och rådet. Hittills har det inte funnits någon koppling mellan det vi gör och det som Europeiska investeringsbanken också gör för att stödja lån till innovation och till infrastruktur.
Målsättningen är alltså att upprätta en förbindelse mellan de båda. Detta memorandum om ömsesidigt erkännande är självfallet inte något som skall göra det hela mer komplicerat. Var och en behåller därför sina förfaranden. Vi behåller våra förfaranden för vetenskaplig bedömning och för ramprogrammet och Europeiska investeringsbanken sköter sina finansiella och ekonomiska kriterier. Det stämmer att vi för närvarande tillsammans med Europeiska investeringsbanken granskar lösningar som kan förfina nya processer för stöd till innovation och ny finansiering, med hänsyn till tidigare erfarenheter från såväl ramprogrammet för forskning som från Europeiska investeringsbanken.
Detta arbete pågår alltså. Jag kan inte föregripa svaren men jag kan redan nu säga att systemet redan tillämpats i Heidelberg bl. a., där ett centrum för tekniköverföring skall finansieras av Europeiska investeringsbanken under mycket förmånliga villkor för detta centrum som valt att samarbeta med Europeiska investeringsbanken. Detta skulle inte ha varit möjligt utan de särskilda kontakter som vi hade när det gäller forskningsprogram.
Det finns alltså exempel, men jag medger att det fortfarande behövs en stor satsning på information och granskning när det gäller ärendena. Jag tackar för er fråga och hoppas att den kommer att bidra till att sprida denna information.

Rübig
Herr talman, herr kommissionär! Jag vill särskilt tacka Busquin för initiativet, eftersom just Europeiska investeringsbanken har ett utmärkt instrument för att kunna erbjuda stöd på forskningsområdet. Min fråga är om det är möjligt för Europeiska investeringsbanken att också ge indirekt stöd, till exempel till grupper som arbetar för små och medelstora företag, så att alltså även de små och medelstora företagen i Europa kan dra nytta av detta, vilka ju som bekant drar ihop 60 procent av bruttonationalprodukten och omfattar två tredjedelarna av alla anställda. Här vore det mycket viktigt att det också står indirekta möjligheter till förfogande.

Busquin
. (FR) Ja det är självklart och det är just innebörden i initiativet "Innovation 2000" som Europeiska investeringsbanken lade fram vid toppmötet i Lissabon. Det är alltså fullt möjligt nu, ett belopp om 1,5 miljarder euro är för övrigt avsatt av Europeiska investeringsbanken inom ramen för Europeiska investeringsfonden. Precis som det i dag finns en nära koppling mellan Europeiska investeringsbanken och Europeiska investeringsfonden föreskrivs i projektet "Innovation 2000" 1,5 miljarder euro för stöd till teknisk innovation, särskilt i små och medelstora företag. Det är möjligt att denna information tyvärr fortfarande är relativt okänd och jag tror det är viktigt att sprida den.

Talmannen


Niall Andrews
Fråga nr 41 från (H-0604/01):
Angående: Fattigdomsbekämpning och gemenskapens utvecklingspolitik I ett gemensamt yttrande från rådet och kommissionen av den 10 november 2000 fastslogs att gemenskapens utvecklingspolitik skall ha som huvudmål att minska fattigdomen och att på längre sikt utrota den. Europeiska unionen har härvidlag bidragit med extraordinära och unika insatser som utgör ungefär hälften av all offentlig u-hjälp. Faktum kvarstår dock att över 40 procent av befolkningen i de afrikanska länderna söder om Sahara och södra Asien alltjämt lever under fattigdomsgränsen, och att det i hela världen finns sammanlagt 800 miljoner människor - varav 200 miljoner barn - som lider av kronisk undernäring. Det har nu nästan gått ett år sedan ovannämnda yttrande avgavs. Vilka framsteg kan kommissionen peka på när det gäller uppnåendet av de behjärtansvärda ändamål som fastställs i det gemensamma yttrandet? Vilka övriga åtgärder tror kommissionen att vi kan vidta för att uppmuntra andra länder att följa EU:s exempel och göra vad de kan för att minska och utrota fattigdom?

Nielson
. (EN) Herr talman! Sedan november 2000 har kommissionen vidtagit ett antal viktiga åtgärder för att stärka fattigdomsminskningen i gemenskapens utvecklingssamarbete. När det gäller EG:s egna ansträngningar, har man rapporterat om framsteg i att fokusera på fattigdomen i olika dokument från kommissionen. Kommissionen har kommit halvvägs med att förbereda landsvisa strategiska dokument med fokus på fattigdomsbekämpning för de AVS-länder som skall genomföra Cotonouavtalet. Utvecklingsländernas egna ansträngningar att minska fattigdomen är grunden för dessa landsvisa strategiska dokument.
Kommissionens tjänsteenheter har avfattat ett arbetsdokument om vidtagna och planerade åtgärder för att gå vidare med att placera fattigdomen i fokus för EG:s biståndspolitik. Personal som sysslar med biståndsfrågor vid kommissionen har erbjudits utbildning i fattigdomsmedvetande. Man har producerat ett meddelande som visar hur kommissionen arbetar med mainstreaming av jämställdhet i utvecklingssamarbetet. Bristande jämställdhet mellan könen är en viktig orsak till fattigdom.
Det har också gjorts framsteg i utvecklandet av en mera följdriktig politik för fattigdomsminskning, så har man till exempel förberett ett meddelande om grundläggande arbetsnormer och social utveckling. Beträffande andra givare bör det noteras att många av EU:s medlemsstater redan har gjort fattigdomsbekämpning till det viktigaste målet för sina bilaterala biståndsprogram.
EG stöder uttryckligen och ekonomiskt strategidokument för fattigdomsbekämpning som det viktigaste medlet att säkerställa allmänt och samordnat stöd från givarna för utvecklingsländernas ansträngningar att utrota fattigdomen för sina befolkningar.
Regelbundna kontakter har upprättats mellan kommissionen, Internationella valutafonden, Världsbanken och FN-organen för att samordna vårt stöd till utvecklingsländers strategier för att minska fattigdomen. Vi är varma anhängare av principen att det är länderna som äger biståndspolitiken. Detta är en integrerad del av arbetet med strategidokument för fattigdomsbekämpning.
Slutligen bör det framhävas att kommissionen har bidragit till det arbete som kommittén för utvecklingsbistånd (DAC i OECD) har bedrivit för att ta fram riktlinjer för medlemsländer. Sammantaget innebär detta att vi aldrig tidigare har befunnit oss i en situation där samordningen och samstämmigheten mellan givarna har varit bättre. Det är mycket viktigt att vi gör vår del av detta gemensamma arbete. Dessutom kommer en övergripande rapportering att publiceras i kommissionens årsrapport om genomförandet av program för yttre bistånd. Den årsrapporten kommer att publiceras senare i höst.

Andrews
Herr talman! Jag vill tacka kommissionären helt kort och gratulera honom till de framsteg han gör på fattigdomsbekämpningens område. Det är ett oerhört viktigt område men i det nya AVS-EG-partnerskapsavtalet nämner man särskilt hur man skall ta itu med korruptionen. Vilka framsteg gör kommissionen när det gäller att lösa problemen med korruption inom ramen för fattigdomsbekämpning?
En av de saker jag lade märke till i debatten om partnerskapet AVS-EG var att man inte särskilt betonade utbildningen. Utbildningens betydelse kan inte betonas tillräckligt starkt. Det är oerhört viktigt att utbildning ges en hög prioritet när man tar itu med att minska fattigdomen. Instämmer kommissionären med detta påstående?

Nielson
. (EN) Jag skall besvara den sista delen av frågan först. Det verkliga dilemmat är att det råder brist på allting och att allting behövs. Gensvaret från våra partnerländer i AVS-gruppen har till stor del dominerats av att infrastruktur fått hög prioritet. Vi kommer att fortsätta med att bygga vägar - stora vägar, små vägar - men utbildning och hälsa är nästa punkt på prioritetslistan. Vi kommer att fortsätta med en kraftfull satsning på utbildning.
Vad beträffar korruption och det nya instrumentet i Cotonouavtalet - artikel 97 - kan jag informera parlamentet att det kommer att användas. Detta kommer att visa sig inom kort i det första fall då den nya artikel 97 används aktivt. Detta betyder inte att vi har ett kraftfullt instrument med garanterad verkan, men det innebär att allting är offentligt och att vi arbetar på att lösa det här problemet. Det innebär även att vi vill åstadkomma detta genom en gemensam ansträngning och inte bara som en sorts bestraffning.
Den bristande förmågan att göra saker och ting på rätt sätt är också en del av orsaken till att de görs på fel sätt. Det är nödvändigt att göra en insats på bred basis. Vi måste hålla fast vid det och vi kommer att använda det.

Talmannen
Eftersom de behandlar samma ämne, kommer frågorna 42 och 43 att tas upp tillsammans.

Maj Britt Theorin
Fråga nr 42 från (H-0613/01):
Angående: Barnsexturism Den internationella organisationen ECPAT samarbetar med researrangörerna för att motverka barnsexturismen. Kommissionen har hittills ställt upp med ett bidrag som täcker 60 procent av kostnaderna för projektet, men ECPAT har nu fått besked att detta stöd från GD Näringsliv kommer dras in från och med nästa år och organisationen rekommenderas i stället söka pengar hos andra GD.
Projektet är unikt i sitt slag och kommissionens stöd är helt i linje med rådets beslut från 1999 om insatser mot barnsexturism. GD Näringsliv har därför ett ansvar att - innan stödet i dess nuvarande form dras in - försäkra sig om att ECPAT-projektet får fortsatt stöd genom ett annat GD.
Kan kommissionen lova fortsatt stöd till detta unika och innovativa projekt?

Lennart Sacrédeus
Fråga nr 43 från (H-0616/01):
Angående: Långsiktigt stöd till kampen mot barnsexturism ECPAT är en organisation som arbetar mot sexuell exploatering av barn, framförallt i de länder där europeiska reseorganisatörer är aktiva.
ECPAT:s ekonomiska EU-stöd från GD Näringsliv kommer, enligt uppgift, att dras in från och med nästa år. Under den tid ECPAT erhållit finansiering från GD Näringsliv har ett mycket viktigt arbete utförts, främst till ofattbar nytta för ett okänt antal barn, men också för reseindustrin vilken för egen del utarbetat en uppförandekodex.
Har kommissionen någon plan för hur det synnerligen angelägna arbete som bedrivs av ECPAT skall kunna erhålla fortsatt EU-finansiering för att säkerställa en kraftfull kamp mot barnsexturismen även i framtiden? Kan kommissionen tänka sig att föra över projektet till ett annat generaldirektorat?

Nielson
. (EN) Europeiska kommissionen har varit med om att finansiera åtgärder mot barnsexturism sedan 1997. Kommissionen har för avsikt att fortsätta att finansiera sådana åtgärder under de kommande åren.
Överföringen av förvaltningen av budgetpost B7-626 - kamp mot barnsexturism i utvecklingsländer - från generaldirektoratet för näringsliv till det europeiska samarbetskontoret (European Cooperation Office) innebär att det nu är enheten förmänskliga rättigheter och demokrati inom EuropeAid som ansvarar för att identifiera och samfinansiera projekt som har att göra med barnsexturism. Organisationer såsom ECPAT, som är intresserade av att erhålla samfinansiering skall lämna in sina förslag till denna enhet som kommer att fortsätta att tillämpa kommissionens politik när det gäller hur budgetposten för kampen mot barnsexturism skall skötas, med beaktande av målgruppernas intresse och bästa metoder för projektgenomförande.
Om förslaget accepteras står EuropeAid' s samarbetskontor till hands för att vägleda ECPAT genom de fortsatta stegen. Vi kommer att gå vidare med detta. Vi anser att denna förändring faktiskt kommer att förbättra effektiviteten i vår verksamhet på detta område.

Theorin
Tack så mycket, herr kommissionär. Jag noterar med tillfredsställelse att kommissionen kommer att fortsätta att ge resurser till ECPAT. Låt mig dock bara säga att barnsexhandeln inte har försvunnit bara för att rubrikerna i tidningarna har försvunnit. Det är således oerhört viktigt att kommissionen fortsätter detta arbete.
Jag har dock ett problem med det förslag som kommissionär Nielsen ger oss, nämligen att det hela skall gå via Euroaid. Såvitt jag är informerad kräver Euroaid att genomförandeorganisationen är en NGO i ett utvecklingsland. Detta skulle i så fall omöjliggöra ECPAT, som inte har sin huvudsakliga gärning i utvecklingsländerna.
Mitt eget land har inte heller varit förskonat. Vi har i dagarna fått en rapport från ECPAT där man beräknar att ungefär 400 barn i Sverige i åldrarna 4 månader till 17 år har utnyttjats. Detta är skrämmande avslöjanden, som visar att vi inte kan dra in stödet, utan vi måste fortsätta att ge ett utökat stöd till dessa organisationer. Jag tar alltså kommissionärens ord som löfte om att det kommer att ske. Den organisatoriska formen får ni klara av.

Nielson
. (EN) Jag är inte säker på att det behöver vara ett problem att detta inte är en icke-statlig organisation i ett utvecklingsland. Det finns inte någon som helst avsikt att förändra kriterierna för bedömningen av om en organisation är berättigad till bidrag. Principerna har inte förändrats på minsta sätt. Det är en fråga om att förbättra handläggningen. Att göra detta i samma kontor som handlägger ärenden som hänför sig till budgetposten mänskliga rättigheter borde öka intensiteten och höja personalens medvetenhet. Jag anser inte att detta är ett problem.

 Sacrédeus
Jag vill tacka kommissionär Nielson för hans positiva svar. Han kommer med ett viktigt klarläggande, som svar på Maj-Britt Theorins berättigade frågeställning, om att detta inte innebär någon förändring av kriterierna för bedömningen av om en organisation, i detta fall ECPAT, skulle vara godtagbar för fortsatt EU-stöd eller inte.
Låt mig säga att er kollega Erkki Liikanen på samma sätt som ni idag, herr Nielson, på ett positivt sätt har svarat på frågor som jag och ett antal kolleger här i Europaparlamentet har tagit upp. Det känns att det finns ett äkta engagemang i kampen mot förtrampandet av människovärdet genom en av den moderna tidens mest vidriga former av slavhandel.
Låt mig också säga - och jag tror att jag kan tala även för Maj-Britt Theorin i det fallet - att vi hoppas att den tid är över när vi skall behöva ställa frågor om långsiktigheten i finansieringen för ECPAT:s verksamhet och kampen mot barnsexturismen. Låt detta hoppande från olika generaldirektorat nu vara över.

Nielson
. (EN) Vi är utan tvivel överens i frågan. Jag vill bara göra ytterligare en anmärkning som rör storleksförhållandet i pengar räknat.
Den organisation som har diskuterats här är den största mottagaren på detta område, men vi talar fortfarande om ett relativt litet penningbelopp. Med beaktande av problemets natur är exponeringen och det mycket officiella och starka engagemang som vi visar genom att göra detta på kommissionsnivå en mycket viktig del av vad vi gör. Det ekonomiska bistånd vi står för är inte någon stor penningsumma: omkring 360 000 euro. Vi skall inte få ett felaktigt intryck om storleksförhållandet när det gäller det verkliga problemet. Det är lika viktigt att vi gör det snabbt och effektivt.

Talmannen


Mihail Papayannakis
Fråga nr 44 från (H-0614/01):
Angående: Humanitär hjälp till barn Under seminarierna i Norrköping den 1-2 mars presenterade kommissionsledamot Nielson upprörande uppgifter om väpnade konflikter och de följder dessa får för barn. Enligt Unicef:s uppskattningar har väpnade konflikter under det senaste årtiondet direkt eller indirekt lett till 2 miljoner barns död och till handikapp eller allvarliga skador för ytterligare 6 miljoner. Vidare har 1 miljon barn blivit föräldralösa, 20 miljoner tvingats att överge sina hem och mer än 300 000 barn har deltagit i väpnade konflikter. Enligt kommissionsledamoten är dessa uppgifter inte helt tillförlitliga eftersom det saknas ett heltäckande registreringssystem.
Mot bakgrund av att kommissionens kontor för humanitärt bistånd från och med år 2000 har avsatt ca 40 miljoner euro till dessa barn, tänker kommissionen - vilket även var den ansvarige kommissionsledamotens önskan - ta fram ett standardiserat informationssystem som de på platsen ansvariga (fredsbevarande personal, ansvariga för det humanitära biståndet m.fl.) skulle kunna använda för att samla in och ställa samman uppgifterna, något som skulle vara till hjälp för att problemets verkliga dimensioner skulle bli kända och dessutom skulle göra det möjligt att hantera uppgifterna på ett mer systematiskt sätt?

Nielson
. (EN) Det är svårt att få fram tillförlitliga siffror på de följder väpnade konflikter får för barn. Även om det finns data så är de ofta knutna till ett visst sammanhang, anekdotiska eller fragmentariska. Samma sammanräknade siffror - två miljoner barn dödade i väpnade konflikter, 300 000 barn som deltar i väpnade strider och så vidare - som uppmärksammades av det internationella samfundet i den utmärkta rapport som Graça Machel färdigställde redan 1996, åberopas gång på gång utan förbehåll, trots att de inte längre kan vara riktiga.
Jag satte strålkastarljuset på den allvarliga bristen på tillförlitliga uppgifter för första gången vid mitt möte med den särskilda representanten för FN:s generalsekreterare för barn och väpnade konflikter, Otunnu, i december 2000. Inspirerad av diskussionen med honom grep jag tillfället vid det seminarium som organiserades av det svenska ordförandeskapet i Norrköping i mars i år för att uppmana till ökade ansträngningar för att förbättra kunskaperna om barn i konflikter. Sedan dess har ECHO (Europeiska gemenskapernas kontor för humanitärt bistånd) sökt bygga upp styrka för att påbörja ett projekt för datainsamling i stor skala. Projektets huvudsyfte är att skaffa sig en bild av problemets verkliga omfattning, eftersom bristen på tillförlitliga data både är till förfång för våra ansträngningar att påverka och ett allvarligt hinder, när vi försöker förbättra vår humanitära respons.
Men jag vill inte ta initiativ till ännu ett projekt som bara resulterar i en rapport som kanske aldrig kommer till användning. Det har redan gjorts många studier om barn i konflikt. Men så länge det inte finns några gemensamma begrepp och några gemensamma definitioner har ett sammansatt projekt som försöker att fastställa kalla fakta små möjligheter till framgång. Hellre än att fokusera på snabba resultat, försöker vi därför bygga ett brett internationellt stöd för ett vittfamnande initiativ för en metodologi för datainsamling som kommer att möjliggöra jämförelser mellan olika regioner och över tiden.
Förra månaden deltog ECHO i seminariet i Florens - Filling Knowledge Gaps:a Research Agenda on the Impact of Armed Conflict on Children - organiserat av Otunnus byrå, Unicef m.fl. Workshopen lyckades etablera ett nätverk av forskare från både Nord och Syd som är villiga att forska kring fyra tema, varav ett kommer att vara data om barn som drabbas av väpnade konflikter.
Parallellt med detta initiativ kommer ECHO att fortsätta samarbetet med Unicef. Som det FN-organ vars uppdrag är att skydda och hjälpa barn har Unicef potential att spela en central roll i insamlingen av data. Därför uppmuntrar kommissionen Unicef att utveckla ett omfattande internationellt projekt för datainsamling om barn i konflikt, där Otunnus forskningsnätverk kan fungera som bollplank.
Jag är beredd att göra såväl ett politiskt som ett ekonomiskt åtagande för att förbättra tillgängligheten på data om barn som drabbas av väpnade konflikter, under förutsättning att varje nytt initiativ inkluderar att man i stort är överens om definitioner, begrepp och metodologier för datainsamlingen. Målet är att skapa ett system som gör det möjligt för människor från en mängd olika organisationer som arbetar på fältet att mata in information i ett enhetligt system. Detta kommer även att ha en stark inverkan på påverkansarbetet i de länder som befinner sig i konflikt, eftersom de kommer att veta att de siffror, de pojkar och flickor vi talar om, den statistik som blir ett resultat av detta arbete har producerats på deras egen hemmaplan och inte är något som man har hittat i en rapport och som kanske är sant, kanske inte.

Papayannakis
Herr kommissionär! Jag vill tala om för er att jag delar både er oro och ert intresse av att förbättra systemet och att ni kommer att ha vårt fulla stöd.
Två enkla frågor, konkreta, inte retoriska. Ni sade att det många gånger inte finns gemensamma definitioner, gemensamma standarder, och att vi många gånger inte har hjälp på plats för att genomföra bra efterforskningar. Vem hindrar er? Jag tror att frågan inte bara är nationell. Det finns även politiska sidor, som jag inte kräver att ni skall redogöra för fullständigt, men de finns.
Och en andra fråga, som har samband med detta och med den föregående diskussionen. Det är inte nog att barn dödas i krig, att de blir föräldralösa och drabbas av fattigdom, vilket är dramatiska händelser; det finns även andra sidor, och jag skulle vilja fråga er om ni, uppriktigt, ägnar er åt dessa. Till exempel har vi sett sexuell misshandel av barn av våra egna - Europeiska unionens - militärer i Somalia och på andra platser. I Bosnien och Kosovo prostitueras barn, småbarn, pojkar och flickor, i enorm omfattning. Finns det någonting ni göra åt detta?

Nielson
. (EN) Den viktigaste kompletterande aspekten när det gäller den här frågan är: vem hindrar oss? Uppenbarligen hindras vi i dessa ansträngningar av dem som orsakar problemen och bär ansvaret för konflikterna. De konflikter vi står inför i dag är konflikter där civilbefolkningen inte är avskild från konflikten. Tvärtom, de är mer än gisslan, de är offer. Detta innebär att det inte finns någon som utkämpar ett hederligt krig och skulden över att ha fört bort barn och gjort dem till deltagare i kriget är psykologiskt sett den viktigaste orsaken till att det är så svårt att få fram sanningen.
Förhållandena är svåra, politiskt och i ordets alla andra betydelser. Det är inte lätt för en fri press att få tillgång till de platser på jorden där dessa saker händer. Nästa vecka kommer jag att vara i Afghanistan för att visa vårt stöd för de organisationer vi stöder ekonomiskt där och som har frivilliga som arbetar där. Detta besök kommer att visa folket i Afghanistan och offren för konflikten att vårt intresse inte bara är politiskt. Vi har ett reellt, påtagligt, humanitärt intresse. Det är även möjligt att vi vidgar gränserna för vad som är möjligt genom att göra det vi gör.

Talmannen


Bernd Posselt
Fråga nr 45 från (H-0636/01):
Angående: Humanitär hjälp till Kaukasusregionen Hur många procent av den humanitära hjälp som är avsedd för Tjetjenien och för fördrivna tjetjener i angränsande områden, inbegripet Georgien, har redan fördelats i krisregionen? Hur ser planeringen ut för resten av året respektive för 2002?

Nielson
. (EN) Herr talman! Sedan konflikten började 1999 har kommissionen anslagit omkring 44 miljoner euro i humanitärt bistånd till offren för Tjetjenienkonflikten. Hittills i år har man antagit tre finansieringsbeslut på sammanlagt 18,5 miljoner euro. Dessa anslag sörjer för de mest överhängande behoven hos de som drabbas av konflikten och går till internflyktingar och den mest utsatta befolkningen i Tjetjenien samt även till tjetjenska internflyktingar i Ingusjien och Dagestan.
Detta innebär att under 2001 har 18,5 miljoner euro av de 25 miljoner euro som planerades ursprungligen redan avsatts. För att fastställa ytterligare behov av finansiering för i år kommer Europeiska kommissionens kontor för humanitärt bistånd att genomföra ytterligare en bedömning av den humanitära situationen i september och därefter inkomma med ett förslag om finansiering till kommissionen. Det viktigaste målet för detta kommande beslut kommer att vara förberedelser för vintern.
Biståndsaktiviteternas geografiska omfattning kommer att avgöras enligt de identifierade prioriterade behoven. Det lägsta belopp som erfordras för detta uppskattas för närvarande till omkring 11,5 miljoner euro. Under 2002 avser ECHO att fortsätta finansiera insatser i överensstämmelse med sitt humanitära uppdrag. Omfattningen av ECHO:s engagemang kommer självfallet att vara beroende av säkerhetssituationen och förutsättningarna för humanitärt arbete. Detta rör i synnerhet våra insatser inne i Tjetjenien, där det fortfarande är väldigt svårt för oss och där vi fortfarande driver en hitintills otillfredsställande dialog med de ryska myndigheterna om radiokommunikationer, tillträde samt arbetsförhållanden och säkerhet för de människor som arbetar där för våra pengar.

Posselt
Tack så mycket, herr kommissionär. Jag vill bara efterfråga två punkter. För det första: Hur ser det ut med humanitär hjälp för de tjetjenska flyktingarna i Georgien? Det har ni, tror jag, ännu inte sagt något om. För det andra: Kommer ni någon gång att fara till Tjetjenien, respektive planerar kommissionen att där inrätta en ständig representation?

Nielson
. (EN) Herr talman! I fråga om Georgien kan jag lämna följande upplysningar: man tror att uppskattningsvis 7 000 tjetjenska flyktingar befinner sig i Pankisidalen i Georgien. Sedan konflikten bröt ut hösten 1999 har ECHO anslagit en totalsumma på 820 000 euro i humanitärt bistånd till denna grupp. De finansierade insatserna rörde huvudsakligen grundläggande hälsovård. Med tanke på de begränsade budgetanslagen och de växande humanitära behoven är det emellertid nödvändigt att prioritera anslagen.
Därför har hittills i år inga medel öronmärkts för tjetjenska flyktingar i Georgien. En utvärdering som ECHO skall göra i september - den jag talade om - kommer att tillsammans med den fortsatta utvecklingen av behoven på platsen att avgöra eventuellt fortsatt stöd från ECHO till förmån för tjetjenska flyktingar i Georgien.
Detta är en mycket försiktig bedömning, men så långt litar jag helt på att våra insatser på det hela taget är riktiga. När det gäller situation i själva Tjetjenien så planerar jag för närvarande inte att skicka dit någon delegation. Vi följer allt som händer där mycket nära. Inrättandet av ett internt kontor bedöms för närvarande inte som det bästa sättet att gå vidare. Vi går in och ut och följer situationen så nära som möjligt och så nära som vi tillåts göra.

Talmannen


Patricia McKenna
Fråga nr 46 från (H-0666/01):
Angående: Oljeprospektering i Sudan Känner kommissionen till att den sudanesiska regeringen använder sig av den brända jordens politik för att bana väg för stora europeiska oljebolags oljeprospektering och oljeutvinning i övre Nilen-området i Sudan?
Vilka åtgärder planerar kommissionen mot bakgrund av denna politik att vidta för att utvärdera effekterna av denna oljeprospektering på människorättssituationen i området? Skulle kommissionen kunna stödja ett tillfälligt förbud mot europeiska investeringar i den sudanesiska oljesektorn och en stängning av EU:s gränser för råoljan Nile Blend tills man avtalat om en varaktig fred i Sudan?
Skulle kommissionen kunna se till att det införs en bindande människorättslagstiftning som gör företag ansvariga för sin verksamhet i utlandet, oavsett om denna sker direkt eller genom dotterbolag?

Nielson
. (EN) Jag skall börja med att citera den sista delen av frågan - 'skulle kommissionen kunna se till att det införs en bindande människorättslagstiftning som gör företag ansvariga för sin verksamhet i utlandet, oavsett om denna sker direkt eller genom dotterbolag?' Min spontana reaktion är att varna för att forcera fram ett införande av exterritorialprincipen i vår lagstiftning. Jag har ett mycket tydligt intryck av denna kammares uppfattning om Helms-Burton-lagen med dess exterritoriella tillämpning och de problem den ger upphov till. Det är nödvändigt att närma sig detta försiktigt.
Vad beträffar Sudan så följer vi den politiska situationen noggrant och deltar aktivt i den politiska dialogen mellan EU och Sudan som återupptogs i november 1999. Oaktat fortsatt oro för situationen rörande mänskliga rättigheter och avsaknaden av framsteg i fredsprocessen anses den politiska dialogen på det hela taget vara positiv, och man har kommit överens om att fortsätta den i ytterligare ett år.
Kommissionen stöder initiativ för mänskliga rättigheter i Sudan och planerar en studie för att förbereda en mera omfattande strategi på detta område. Kommissionen är medveten om att ekonomiska frågor, som att få del av Sudans oljerikedomar spelar en allt större roll i konflikten. Så man skulle kunna säga att exploateringen av detta oljeområde har höjt insatserna för fredsförhandlingarna. Förhoppningsvis kan det vändas till fördel för fredsförhandlingsprocessen.
Kommissionen är medveten om anklagelserna att många människor som lever nära oljekoncessionerna har tvingats bort och att de har utsatts för kränkningar av de mänskliga rättigheterna. Vi är övertygade om att miliser beväpnade av regeringen för att skydda oljefälten och miliser som stöds av SPLM är inblandade i kränkningar av de mänskliga rättigheterna. Det finns emellertid inte någon oberoende och objektiv information som bekräftar att regeringen skulle ha organiserat och genomfört den brända jordens politik i stor skala.
I fråga om ett eventuellt förbud för investeringar tvivlar kommissionen på nyttan av ensidiga sanktioner som ett utrikespolitiskt verktyg. Vi är övertygade om att en engagemangspolitik snarare än isolering är det bästa sättet att få gehör för vår oro och våra förhoppningar uppfyllda.
Vad lagstiftning beträffar så verkar kommissionen redan för att EU-företag skall respektera mänskliga rättigheter varhelst de verkar, i synnerhet genom OECD:s riktlinjer för multinationella företag. Även om detta instrument inte är juridiskt bindande så är det förenat med kraftfulla rekommendationer av 33 regeringar till deras multinationella företag att agera på ett samhällsansvarigt sätt över hela världen. Det är uppenbart att detta inte är detsamma som det frågeställaren efterfrågade, men det är i alla händelser nödvändigt med ett brett internationellt stöd för dessa principer om åtgärderna skall vara effektiva. Jag anser att detta är det bästa tillvägagångssättet.

McKenna
Jag kommer att fatta mig kort. Jag kan inte se på vilket sätt denna föreställning om exterritorialitet är relevant. Vi talar om stora europeiska oljebolag och de borde ställas till svars för sin verksamhet. Vi får inte glömma att de pengar och de vinster som dessa bolag tjänar kommer tillbaka till Europa.
Stora europeiska företag måste ha ett ansvar för hur de agerar i andra delar av världen. Om det fanns en bindande lagstiftning som stora europeiska företag var tvungna att följa så skulle vi inte ha den nuvarande situationen. Detta är inte något som bara berör stora oljebolag, det gäller även andra europeiska multinationella företag som negligerar sitt ansvar för mänskliga rättigheter, för miljön och för grundläggande medborgerliga rättigheter. De gör stora vinster och vi här tjänar på de vinsterna. Vi måste göra något åt den saken.

Nielson
. (EN) Om jag hade varit på ett mera cyniskt humör så hade sagt att ni är lite väl optimistisk när ni säger att vi tjänar på oljebolagens vinster.
Det jag sade om exterritorialprincipen är riktigt. Att här lagstifta om vad som händer i ett annat land skulle vara mycket problematiskt. Det verkliga problemet är att vad som är lagligt på pappret eller i praktiken i ett land som Sudan kan skilja sig mycket från vad vi skulle acceptera som lagligt här. Men den skillnaden är en del av verkligheten i vår värld. Så jag vidhåller min varning till parlamentet att inte ta efter vad den amerikanska kongressen har gjort med Kuba-problemet, sett ur deras synvinkel och Helms-Burton-lagen, genom att påtvinga omvärlden deras egna rättskipningsprinciper. Vi kan vara överens med dem eller inte, men det var bara de som fattade beslut om dessa principer. Det är problemets kärna.
Även om den moraliska aspekten av denna diskussion pekar i den riktning som den ärade ledamoten har gett uttryck för, så gör ändå teknikaliteterna och rättsliga aspekterna av att åberopa denna princip att detta är något jag skulle avråda från.

Perry
Jag hade tillfälle att besöka Sudan tidigare i år, vilket även Corrie gjorde om än inte vid samma tid och han ledde en officiell delegation. Jag tackar kommissionären för hans väl avvägda svar. Det förefaller mig som att vad som behövs här i Europa är en förståelse av fakta om situationen - vad som faktiskt händer. Många anklagelser har framförts. Den sudanesiska regeringen förnekar dem. Vi vill ha fram sanningen. Jag skulle vilja veta om kommissionen kommer att göra några insatser, eller gör några insatser för att ta reda på huruvida den brända jordens politik verkligen används eller inte.
Kommissionens företrädare i Khartoum sade till mig att vårt bistånd till Sudan är ytterst begränsat på grund av politiska restriktioner. Om vi bara kunde börja få in mer bistånd i det landet, så skulle vi kunna göra mer för att få slut på inbördeskriget där och faktiskt vinna större respekt för mänskliga rättigheter över hela det landet. Det borde vara målet för oss alla.

Nielson
. (EN) Detta är ett av de mycket svåra fall där vi å ena sidan är djupt engagerade i humanitärt bistånd, men där frågan om tillgång och att stå fri gentemot de krigförande parterna för att kunna bistå människor i nöd har varit ett stort problem. Till det kommer att utförandet och de politiska problemen i förhållande till regeringen och dess politik och frågor som har att göra med mänskliga rättigheter under ett antal år har skapat en riktigt dålig situation.
Nu verkar det som att ansträngningarna att bidra till en fredsprocess genom att gå in i en genomtänkt dialog fungerar. Det är allt vi kan säga nu. Jag är mycket väl medveten om de åsikter och råd som vår delegationsordförande i Khartoum har framfört och det vittnar säkert om att det görs vissa framsteg i den dialog vi står mitt uppe i. Så vi försöker finna sätt att balansera moroten och käppen. Jag kan inte vara mer exakt just nu.

Sacrédeus
I såväl svensk som internationell massmedia har uppgifter figurerat om att den kristna hjälporganisationen Christian Aid har krävt att bl.a. det svenska oljebolaget Lundin Oil, i vars styrelse för övrigt FN:s generalsekreterares rådgivare för Balkan, Carl Bildt, ingår, skall lämna Sudan. Har kommissionär Nielson och kommissionen haft någon som helst kontakt med Christian Aid och Lundin Oil, och för den delen kanske även med FN-rådgivaren Carl Bildt, om dessa påståenden, som rör brott mot de mänskliga rättigheterna i anslutning till vägbyggen för att olja skall utvinnas i södra Sudan?

Nielson
. (EN) Jag har hört att detta oljebolag nu har köpts upp av ett amerikanskt oljebolag, men det förändrar inte saken. Problemet blir vare sig större eller mindre. Enligt min åsikt påverkas problemet inte heller av att den tidigare svenske premiärministern sitter med i bolagets styrelse. Vi har inte något särskilt förhållande till den omnämnda organisationen eller till just detta oljebolag.
Oljeutvinningen i Sudan bör betraktas som en tillgång för landet som bör utnyttjas i så stor omfattning som möjligt i det sudanesiska folkets intresse. Vi ser många gånger att oljetillgångar används på ett perverst sätt. Om vi ser saken ur ett fördelningspolitiskt perspektiv så är det väldigt få utvecklingsländer med oljetillgångar där oljan har haft positiva sociala effekter. En av de saker som vi tog upp i diskussionen om prioriteter i Öst-Timor, just när vi var i färd med att starta vår närvaro där, var att råda dem att de skulle se till att skaffa sig förstklassiga konsulter för att hjälpa till med att hantera hela frågan om de oljetillgångar som nu är en del av det landets ekonomiska framtid. Intern fördelning är viktigt och detta borde nog diskuteras med de flesta utvecklingsländer.

Talmannen
Tack, herr Nielson för er långvariga och utmärkta samverkan.
I enlighet med arbetsordningen kommer fråga 47 från Howitt att besvaras skriftligen.
Frågor till Liikanen

Talmannen


William Francis Newton Dunn
Fråga nr 48 från (H-0600/01):
Angående: Priser för obegränsad Internettillgång Ett av de viktigaste instrumenten i e-Europaprocessen är riktmärkning (benchmarking). Kommissionens webbplats (http://europa.eu.int/information_society/eeurope/benchmarking/index_en.htm) tillhandahåller en lista över riktmärken som kommer att publiceras av kommissionen. I del 3 av denna lista finns den mycket viktiga frågan om obegränsad Internettillgång som har etablerats på Förenade kungarikets marknad och förhoppningsvis också kommer att göra det i resten av unionen. Tyvärr har kommissionen inte ännu angivit riktmärkningsuppgifterna för denna nyckelindikator.
Ämnar kommissionen nu tillhandahålla den europeiska medborgaren denna information via sin webbplats, med jämförande uppgifter om aktuella genomsnittliga konsumentpriser för obegränsad Internettillgång i de femton medlemsstaterna och om de etablerade operatörernas produkter på detta område?

Liikanen
. (EN) Herr talman! Kostnaden för tillgång är den avgörande faktorn för Internetanvändning och politik för att reducera kostnaden genom mer konkurrens har en viktig plats i planen för ett europeiskt år. Med hänsyn härtill godkände rådet (inre marknaden) förra året en lista över riktmärken för att riktmärka planen för ett europeiskt år, vilket skulle inkludera kostnaden för tillgång. När man definierade riktmärket för tillgångspriser angav rådet uttryckligen att källan skulle vara OECD, vid behov kompletterad med en studie från kommissionen. Fördelen med att använda data från OECD var att det gör det möjligt att göra jämförelser med tredje land och i synnerhet med Förenta staterna.
Data från OECD användes i kommissionens rapport till Europeiska rådets möte i Stockholm. Dessa data inkluderar obegränsad tillgång, men deras metodik tar bara med de priser som tas ut av det dominerande telekomföretaget i respektive land. Detta innebar i praktiken att det finns alltför få siffror tillgängliga för att det skulle bara meningsfullt att ta med dem på webbplatsen. För att övervinna denna metodik begärde kommissionen in anbud på studier för att mäta priserna på Internettillgång i EU. Gensvaret var gott och prisdata kommer att mätas den 1 november 2001 och skall göras tillgängliga för kommissionen senast den 15 januari 2002. Därefter skall mätningen upprepas efter ett halvår. Alla resultat kommer att publiceras på en avdelning för riktmärkning på webbplatsen e-Europe.
Även om OECD:s analys är begränsad så ger den en antydan om hur priset på Internet påverkas av obegränsad tillgång. Kostnaden för obegränsad tillgång i september 2000 var enligt OECD-rapporten - och här använder vi dollar eftersom de använder dollar, nästa år kommer vi att använda euro - 25 USD i Förenade kungariket, 35 USD i Spanien och 50 USD i Tyskland. Nya siffror från augusti 2001 visar inte någon märkbar variation i priserna på obegränsad tillgång. Förenta staterna förblir i nedre delen av skalan med 20 USD. Det framgår även klart av riktmärkningen att obegränsad tillgång växer snabbt i EU. Till exempel, provisoriska data från undersökningen om Internetanvändning visar att i juni hade andelen hushåll med obegränsad ADSL-tillgång ökat med över 200 procent sedan undersökningen i oktober förra året. Totalt sett har ADSL fortfarande ett lågt genomslag, men i flera medlemsstater har det varit en spektakulär framgång. I Belgien, till exempel, gick det från 1 procent till 11 procent under de åtta månader som skiljer de två undersökningarna.

Newton Dunn
Det var ett så uttömmande svar att jag inte kan komma på någon kompletterande fråga så jag kommer inte att ställa någon.

Talmannen
Herr Newton Dunn, jag tackar er för ert beslut.
Eftersom frågeställarna inte är närvarande bortfaller frågorna 49 och 50.

Jonas Sjöstedt
Fråga nr 51 från (H-0617/01):
Angående: Höghastighetsdäck i Sverige I april detta år när många bilägare i Sverige skulle köpa nya sommardäck, hamnade de i en absurd situation. Ett EG-direktiv angav, hävdade däckbranschen, att varje ny personbil måste förses med däck som klarar bilens teoretiska toppfart.
Att man i Sverige får köra högst 110 km/h spelar ingen roll och många bilar var tvungna att utrustas med däck som klarar farter på 270 och i vissa fall ända upp till 300 km/h.
Trots risken för böter och ny registreringsbesiktning är det vanligt att bilägare struntar i kravet på högfartsdäck. På många däckverkstäder har man färdiga formulär där kunden friskriver verkstaden från ansvar för att man monterar däck som bara håller för 190 km/h.
Är tolkningen av direktivet korrekt och har en enskild bilägare rätt att kräva att få däck som inte klarar bilens teoretiska toppfart monterade på sin bil?

Liikanen
. (EN) På europeisk nivå behandlas specifikationerna för däck som skall monteras på personbilar i direktiv 92/23/EEG av den 31 mars 1992. Europeisk lagstiftning om typgodkännande av motorfordon föreskriver att varje ny bil måste utrustas med däck av en viss kategori som specificeras av tillverkaren och som klarar fordonets toppfart.
Detta direktiv reglerar emellertid bara det första ibruktagandet av en bil innan den registreras i en medlemsstat. Det ges inga anvisningar rörande fordonets användning, inklusive de aspekter som rör toppfarten för ersättningsdäck. Ett annat stycke av lagstiftningen - direktiv 1999/37/EG om den information som absolut måste finns på registreringsbevis för motorfordon - innehåller inte någon specifikation för denna egenskap hos ersättningsdäck. Därför är den tolkning som däckindustrin och återförsäljarna i Sverige gör av den relevanta EG-lagstiftningen korrekt. Det faktum att det inte finns något särskilt åläggande på europeisk nivå innebär dock inte att bilägare automatiskt skulle ha rätt att ersätta däcken med den modell de önskar.
På nationell nivå och i enlighet med subsidiaritetsprincipen är det polisen och de rättsliga myndigheterna i medlemsstaten som ansvarar för tillämpningen av relevanta trafiksäkerhetsbestämmelser och utkräver motsvarande sanktioner när så erfordras. Att utrusta en bil med däck som inte klarar bilens toppfart skulle i princip kunna göra fordonets överensstämmelse med den godkända typen ogiltig. Denna potentiellt farliga situation skulle kunna straffbeläggas av polisen om den står i strid med nationell lagstiftning.

Sjöstedt
Jag tackar kommissionären så mycket för svaret. I Sverige får man köra i maximalt 110 km/h, men nu måste många svenskar ha däck som klarar uppåt 250 km/h. Det kostar förstås mycket pengar och ställer till med mycket besvär för bilägarna.
Det finns egentligen inga trafiksäkerhetsaspekter som medför att man måste ha denna typ av däck. Jag tycker därför att det fortfarande är mycket svårt att motivera att man ställer sådana krav som leder till stora merkostnader för bilägarna.
Av kommissionärens svar förstod jag att man, när man byter däck för andra gången, har rätt att ha en annan typ av däck såvida de nationella myndigheterna tillåter det. Är det en korrekt uppfattning av ert svar?

Liikanen
. (EN) Herr talman! Jag måste säga att detta är en tämligen komplicerad del av EU:s lagstiftning. Innan jag ger ett exakt svar på den senaste frågan vill jag rådfråga mina experter, men jag skulle kanske kunna ge ett svar på det problem som är föremål för diskussion. Även om hastighetsgränsen i Sverige är mellan 110 och 120 så förväntas det att däcken skall klara av högre hastighetsgränser, därför att om en svensk bil körs över bron till Danmark och från Danmark till Tyskland där det inte finns några hastighetsgränser på motorvägarna så kommer däcken att köras i högre hastigheter. Samma säkerhet skall garanteras i hela Europa. Jag återkommer till den ärade ledamoten angående den första frågan så snart som möjligt.

Talmannen


Esko Olavi Seppänen
Fråga nr 52 från (H-0620/01):
Angående: En fotgängarvänlig bil Frågan om bättre trafiksäkerhet diskuteras i många EU-länder och i den diskussionen har det förts på tal ett projekt med en s.k. fotgängarvänlig bil. Har kommissionen planer på något nytt direktiv i denna fråga eller försöker man komma framåt i frågan med hjälp av eventuella frivilliga åtaganden från industrins sida?

Liikanen
. (FI) Herr talman! Kommissionen är medveten om den värderade parlamentsledamotens framlagda farhågor. För att behandla dessa frågor avgav kommissionen den 11 juli 2001 ett meddelande om skydd av fotgängare. Det är viktigt att komma ihåg ärendets betydelse. Varje år förolyckas 9 000 fotgängare och cyklister och 200 000 skadas i olyckor där bilar har varit inblandade.
Den europeiska bilindustrin har nu efter diskussioner med kommissionen förbundit sig att tillämpa en rad säkerhetsaspekter från och med år 2002. Deras syfte är att förbättra säkerheten för fotgängare i olyckssituationer. Alternativen för hur regleringen skall genomföras är å ena sidan industrins frivilliga åtaganden baserade på överenskomna målsättningar, eller å andra sidan den sedvanliga lagstiftningsvägen. I juli konstaterade kommissionen att innehållet i industrins åtagande motsvarade de målsättningar som kommissionen ställt upp. Det slutliga beslutet huruvida säkerhetsnormerna skall genomföras med strängt övervakade åtaganden eller genom lagstiftning, fattas före utgången av detta år. Enligt avtalet lovar biltillverkarna att säkerställa att alla nya personbilar genomgår en serie test för att fastställa att bilarna är utformade så att skadorna för fotgängare och cyklister vilka råkar ut för en olycka minimeras.
Diskussionerna med Europeiska biltillverkarnas förbund angående industrins åtagande har baserat sig på följande målsättningar: för det första att uppnå de mål som kommittén för förbättrande av de europeiska fordonens säkerhet, EEVC, föreslagit, för det andra att vidta åtgärder som förbättrar fotgängarnas säkerhet redan på kort och medellång sikt, för det tredje att tillämpa ny och ännu bättre teknik som effektivt förbättrar fotgängarnas säkerhet och för det fjärde att finna en innovativ lösning där passiva och aktiva säkerhetsegenskaper förenas. Målet med avtalet är att minska antalet dödsoffer samt att minska skadorna och deras omfattning. Enligt uppskattning skulle dödsfallen minska med 2 000 om året om alla bilar som rör sig på vägarna inom Europeiska unionen uppfyllde kraven i EEVC-testen. Det skulle innebära en minskning med 20 procent från nuvarande nivå. Tack vare den nya tekniken kunde dödsfallen minska ännu mer.
Om kommissionen beslutar att föreslå lagstiftning skulle den basera sig på innehållet i avtalet. Industrin förbinder sig att alla nya fordonstyper från och med den 1 juli 2005 skall uppfylla kraven i den första serien av passiva åtgärder som kommissionens gemensamma forskningscenter föreslår. Förbättringarna införs i de befintliga modellerna stegvis så att de år 2012 ingår i alla nya bilars egenskaper. I följande skede förbinder sig tillverkarna att installera övriga säkerhetsanordningar. Från och med år 2010 så, att målsättningarna som EEVC satt upp slutligen uppnås antingen i enlighet med EEVC:s tekniska förslag eller med hjälp av andra åtgärder med åtminstone samma säkerhetseffekt. Som exempel kan nämnas att från och med början av nästa år skall alla nya bilar utrustas med varselljus och styva kofångare skall förbjudas. Från och med 2003 är det meningen att alla nya fordon utrustas med låsningsfria bromsar. Biltillverkarna i Japan, vilka representeras av Japanska biltillverkarnas förbund JAMA, godkände officiellt ärendet med ett identiskt avtal i juli. Avtalen med ACEA och JAMA täcker över 95 procent av marknaden för personbilar och lätta nyttofordon i EU. Förhandlingar om liknande avtal pågår som bäst med biltillverkarna i Sydkorea, vilket skulle leda till en nästan hundraprocentig täckning. Såsom den ärade parlamentsledamoten vet, har kommissionen skickat ett i juli godkänt meddelande på remiss till Europaparlamentet och rådet.

Seppänen
Herr talman! Jag tackar kommissionären för ett uttömmande svar. Jag märker att kommissionen tänker på trafiksäkerheten, fastän jag anser att ett uttryck som "fotgängarvänlig bil" är fel, eftersom det inte existerar 1 000 eller 2 000 kilo stål som kunde vara vänliga när de stöter mot en människa med en hastighet på tiotals eller hundratals kilometer i timmen. Men frågan gällde framförallt huruvida kommissionen kommer att ge ett förslag till direktiv i ärendet eller är man beredd att ingå ett avtal med biltillverkarna. Skall kommissionärens svar tolkas så, att den vinnande uppfattningen inom kommissionen i något skede kommer att vara att man snabbare uppnår resultat genom att ingå avtal med biltillverkarna, det vill säga att man hellre antar det förfarandet än upprättar ett direktiv i ärendet.

Liikanen
. (FI) Herr talman! Kommissionen lämnade det slutliga beslutsfattandet till ett skede när rådets och parlamentets yttrande hade hörts. Båda alternativen har sina sidor. Det är klart att avtalsvägen är snabbare, men det är också ett nytt sätt att agera. Man har faktiskt redan tidigare fattat ett liknande beslut i samband med AutoOil-programmet. Lagstiftningsvägen är ett mera traditionellt och tryggt sätt, men tar längre tid, men kommissionen vill fatta detta beslut nu när remissbehandlingen är slutförd.

Talmannen


Bart Staes
Fråga nr 53 från (H-0629/01):
Angående: Ursprunget för informationsteknologin som används i Sensus och Avent Kommissionen beslöt onsdag den 13 juni att genomföra en undersökning om Europolskandalen. Denna undersökning får inte begränsas till Sensus förvaltning. Alla Aventinus och Sensus anbudsinfordringar och kontrakt måste gås igenom av OLAF. En sådan oberoende undersökning är den enda garantin för att den skumma Europolhistorien kan dras fram i ljuset. En av de viktigaste obesvarade frågorna är fortfarande varifrån gen grundläggande tekniken kommer som används för Sensus och Aventinus samt Europols Eoropolis- och Eurinthsystem.
Kommer kommissionen att koppla in OLAF för att gå igenom alla Aventinus och Sensus anbudsinfordringar och kontrakt? Kan kommissionen bekräfta att den patentskyddade Polygontekniken från företaget Polygeneses i München används för Sensus och Aventinus samt Europols Eoropolis- och Eurinthsystem? Om så är fallet, på vilket sätt har denna teknik och/eller rätten till användning införskaffats?

Liikanen
. (EN) Den ärade ledamoten hänvisar till en undersökning som kommissionen inledde den 13 juni efter artiklar i pressen om Europol. För att undvika missförstånd vill kommissionen påpeka att den inte har inlett en undersökning av den fråga med anknytning till Europol som den ärade ledamoten hänvisar till. Så vitt kommissionen känner till rör frågan bedrägerianklagelser som inte har något med Sensuskontraktet att göra. Kommissionen förstår saken som att interna utredningar av Europol har lett till att de nederländska rättsliga myndigheterna nu undersöker frågan.
När det gäller de åtgärder som kommissionen har vidtagit beträffande Sensus-projektet har kommissionen tagit initiativ till en intern översyn av förvaltningen av detta projekt vilket framgår av kommissionens svar på den ärade ledamotens muntliga frågor. Till följd av denna översyn och även på grundval av fortgående mera generella rekommendationer både från revisionsrätten och den externa övervakningspanelen för programmet Teknik för alla (Information Society Technologies) håller kommissionen på att genomföra förändringar av förfarandet som kommer att säkerställa betydande förbättringar av projektförvaltningen.
Kommissionen deltar som observatör vid mötena i Europols styrelse och vid cheferna för de nationella enheternas möten. Den har inte mandat att undersöka Europol annat än om det rör sig om ett direkt förhållande som leverantör såsom genom Sensus-projektet. När det gäller Sensus planerar kommissionen för närvarande inte en revision av Europols deltagande i Sensus, vilket förklaras i svaren på de skriftliga frågorna. Men behovet av en revision kommer att bedömas på nytt när deltagarna i projektet har inkommit med alla kostnadsanspråk. Det borde inträffa under de närmaste månaderna.
Sensus och Aventinus sysslade med forskning före marknadsintroduktion och använde sig av många grundläggande tekniker för att framställa en demonstrator. Målet var att övervinna språkliga hinder mellan rättsvårdande myndigheter i Europa i deras kamp mot organiserad brottslighet såsom smuggling av narkotika och illegal invandring. Sensus är en uppsättning av programvarumodeller som inkluderar lingvistiskt innehåll, utnyttjande, rapportgenerering, workflow och databashanteringssystem. Det finns därför inte någon särskild grundläggande teknik.
Enligt den information som kommissionen har fått var det visserligen ursprungligen meningen att Polygon skulle användas i Sensus, men hösten 1999 valde man en annan teknologi istället. Leverantörerna har försäkrat kommissionen att Polygon inte är en komponent i Sensus demonstratorn. Samordnaren för Aventinus-projektet har bekräftat att Polygon inte användes vare sig i Aventinus I eller Aventinus II.
När det gäller tekniker som används i Europolis- och Eurintsystemen har kommissionen inte möjlighet att besvara den ärade ledamotens fråga.

Staes
Jag tackar självklart kommissionären för hans mycket ingående svar, av vilket vi dock kan hämta ett par nya element till denna thriller, om jag får kalla det så. Jag har dock en känsla av tyngd i magen, herr kommissionär. I ljuset av det som just nu utspelar sig i Europol så har jag en känsla av att kontrollen inte är tillräcklig och att vi på ett eller annat sätt måste utforma ett system på europeisk nivå för att kontrollera Europol bättre. Jag vet att den nuvarande OLAF-förordningen inte räcker till. Jag skulle alltså vilja be kommissionären att en gång till ta reda på vilka förslag som är möjliga.
En annan kompletterande fråga gäller samordnaren för Sensus-programmet. Vi vet alla att han tydligen är en agent för den tyska säkerhetstjänsten. Den mannen dömdes i slutet av förra året för urkundsförfalskning. Jag skulle av kommissionären vilja veta, för det har vi inte fått reda på i de förra svaren, om den mannen fortfarande samordnar Sensus-programmet. Om det inte är så, skulle jag gärna vilja veta vem det är som nu samordnar Sensus-programmet. Jag tackar kommissionären för hans svar.

Liikanen
. (EN) Herr talman! Beträffande Europol så står denna organisation, i enlighet med den nuvarande rättsliga grunden, faktiskt inte under kommissionens kontroll på det sätt som är brukligt när det gäller kommissionens budget. Så det enda sättet för oss att granska frågor som har att göra med Europol är inom ramen för ett visst kontrakt. Om vi har ett kontrakt för Europol, så kan vi kontrollera frågan när en slutlig ekonomisk redogörelse har fyllts i.
Vad beträffar samordnarens namn och hans ställning hoppas jag att jag kan meddela den detaljen direkt till den ärade ledamoten. Jag kommer att kontrollera situationen i dag.

Talmannen


Gary Titley
Fråga nr 54 från (H-0645/01):
Angående: Försvarsindustrier I sitt svar på min fråga H-0447/012, meddelade kommissionen att den som bäst överväger vilka åtgärder som skall vidtas i enlighet med handlingsplanen från 1997 för genomförandet av unionens strategi för försvarsindustrin. Kommissionen sade att den skulle vara redo att presentera sitt val av åtgärd till hösten. Kan kommissionen nu ge en överblick över de förslag till åtgärder som den tänker lägga fram?

Liikanen
. (EN) Oaktat svårigheterna att gå fram så snabbt som vi hade hoppats i denna fråga vill jag betona att analysen i handlingsplanen från 1997 som förespråkade att den europeiska försvarsindustrin var i behov av omstrukturering och att man skulle skapa en gemensam marknad för försvarsprodukter fortfarande håller streck. Jag anser faktiskt att den är ännu mera relevant nu, av åtminstone två olika orsaker: utvecklingen av ESFP - den europeiska säkerhets- och försvarspolitiken - och bildandet av transnationella försvarsindustrier.
Hittills har diskussionerna i rådet präglats av meningsskiljaktigheter mellan medlemsstaterna, vilket har hindrat rådet att anta en gemensam ståndpunkt om utarbetandet av en europeisk rustningspolitik. Men då den europeiska försvarsindustrins konkurrenskraft är av avgörande betydelse för trovärdigheten i den europeiska säkerhets- och försvarspolitik som ännu befinner sig i vardande, förväntar sig kommissionen att regeringarna i stigande grad kommer att inse det trängande behovet av en förändrad inställning, som sätter punkt för politik och bruk som hindrar europeiska företag i försvarssektorn från att samarbeta på ett effektivare sätt.
En sådan förändring av medlemsstaternas ståndpunkt skulle göra det möjligt för kommissionen att bidra mera effektivt till skapandet av en europeisk marknad för försvarsutrustning genom att utöva sin behörighet inom gemenskapspolitiken som skapandet av en gemensam marknad för försvarsprodukter, utrikeshandel etc.
Som kommissionär för näringsliv strävar jag, i nära samarbete med nationella myndigheter och företrädare för näringslivet, efter att höja konkurrenskraften för Europas försvarsindustri. Ett viktigt initiativ i detta sammanhang är våra ansträngningar för att höja medvetandet om standardiseringsfrågornas betydelse för den europeiska försvarsindustrins effektivitet och konkurrenskraft och undersöka olika alternativ och initialinsatser för reformer av försvarsstandarder.
Dessa frågor penetrerades på djupet vid en viktig konferens förra hösten, med deltagande av de viktigaste av de intresserade parterna. Vid det tillfället beslöt man att Europeiska standardiseringsorganisationen, CEN, var det bästa forumet för att genomföra denna satsning i form av en handbok för försvarsstandarder och försvarsförfaranden som när den är färdig kommer att erbjuda större öppenhet, förbättrad driftskompatibilitet, harmonisering av krav och kostnadseffektiv upphandling. Denna process har nu kommit igång.
Vad beträffar industrin i sig så har det skett en stor omvandling av försvarsindustrin, det gäller i synnerhet Eurospace och elektroniksektorn. Goda framsteg har även gjorts när det gäller krigsmaterial för markstridskrafter och den marina sektorn. Man kan förvänta sig att när denna ombildning väl är fullbordad och helt genomförd kommer industrin att formulera nya förväntningar på tillträde till försvarsmarknader i Europa och utomlands.
För att erbjuda tillräckligt med tid till att formulera dessa ståndpunkter har man kommit överens om att det planerade mötet mellan verkställande direktörer från försvarsindustrin och berörda kommissionärer skall äga rum före årets slut, helst nu i början av hösten.

Titley
Skulle det vara korrekt om jag sammanfattade ert svar, herr kommissionär, i ett ord, "nej", det vill säga kommissionen kommer inte att göra någonting? När jag talade med er för några månader sedan just i denna kammare sade ni att till hösten skall vi ha gjort framsteg. Men det förefaller mig som att vad ni säger är att kommissionen inte kommer att göra någonting för att följa upp sitt meddelande eller sin handlingsplan. Det ni har sagt är en sammanfattning av vad som har hänt fram till nu, men inte något som visar på kraftfull handling inom en överskådlig framtid, för hösten är här nu.

Liikanen
. (EN) Jag skulle vilja säga att standardiseringen, det område där vi agerar nu, är mycket viktig. Det faktum att vi nu arbetar med detta som en del av vårt normala dagliga arbete är ett framsteg. Vad beträffar förslag till rättsakter så kan jag inte lämna ett definitivt svar i dag.

Talmannen
Eftersom tiden för frågor till kommissionen har tagit slut, kommer frågorna 55-96 att besvaras skriftligen.
Frågestunden med frågor till kommissionen är avslutad.
(Sammanträdet avbröts kl. 20.20 och återupptogs kl. 21.00.)

Resultaten från konferensen om klimatförändringar i Bonn
Talmannen
Nästa punkt på föredragningslistan är uttalande av kommissionen om resultaten från konferensen om klimatförändringar i Bonn.

Wallström
. (EN) Tack för att ni bjudit in mig för att rapportera till denna kammare om konferensen om klimatförändringar i juli.
Konferensen var en framgång, i synnerhet för Europeiska unionen. Den 23 juli nådde konferensen i samförstånd ett politiskt avtal om ett system för att genomföra Kyotoprotokollet. Den löste därigenom alla de stora politiska frågor som hade lämnats öppna efter konferensens första del i Haag i november förra året. Detta banar väg för en ratificering av protokollet.
Låt mig ge er en kortfattad analys av Bonnkonferensen innan jag övergår till de viktigaste besluten i sak.
Bonnkonferensens resultat utgör en betydelsefull landvinning för Europeiska unionen. Sedan Förenta staterna dragit sig tillbaka från Kyotoprotokollet har Europeiska unionen tagit ledningen i försvaret av protokollet. Detta inkluderade en förklaring från Europeiska rådet i Stockholm och Göteborg och resolutioner från Europaparlamentet. Delegationer på hög nivå från de svenska och belgiska ordförandeskapen och kommissionen besökte Förenta staterna, Kanada, Ryssland, Iran, Kina, Australien och Japan för att söka stöd för vår ståndpunkt.
EU:s engagemang för att Kyotoprotokollet skall träda i kraft före det globala toppmötet om hållbar utveckling - Rio+10 - i september i år delades av många andra parter. Det var detta som gjorde framgången i Bonn så viktig. Det avtal man kom fram till i Bonn förhindrade ett sammanbrott för de internationella ansträngningarna för att bekämpa klimatförändringar efter misslyckandet för Haagkonferensen och president Bushs tillkännagivande att Förenta staterna inte kommer att stödja Kyotoprotokollet.
Vad som också hade kunnat inträffa var att Förenta staterna hade lagt fram ett alternativt förslag till Kyotoprotokollet. Detta skulle ha bringat oreda i de internationella ansträngningarna för att upprätta en effektivt internationell struktur för kampen mot klimatförändringar. Därför var förhandlingarna i Bonn en kamp mot klockan. Det måste sägas att Förenta staterna höll president Bushs löfte att inte hindra andra parter från att gå vidare med Kyotoprotokollet. Vid det slutliga plenarmötet av konferensens ministerdel var det inte någon part som gjorde invändningar mot antagandet av det politiska avtal som man kommit fram till. Samtidigt har EU och andra parter uttryckt sina förhoppningar att Förenta staterna skall återinträda i Kyotoprocessen. Ingenting i avtalet hindrar dem från att göra det.
Europeiska unionen visade en stark och enad ställning under förhandlingarna och det belgiska ordförandeskapet gjorde ett gott arbete med att samordna vår ståndpunkt. Jag bör även uttrycka min erkänsla för det politiska stödet från de icke-statliga organisationer och Europaparlamentariker som var närvarande vid mötet och deltog på ett mycket konstruktivt sätt. Bonnkonferensens resultat utgör en seger för multilaterala internationella förbindelser. Mot bakgrund av den nuvarande debatten om globalisering skickar den ut en signal att det internationella samfundet kan gripa sig an globala problem till gagn för alla länder.
Avtalet var ett genombrott, men det återstår naturligtvis att antal steg som måste tas innan Kyotoprotokollet kan träda i kraft. För det första måste de politiska element som man har kommit överens om överföras till lagtexter. Detta kommer att avslutas och antas formellt av parternas samarbetskonferens vid dess nästa session, COP 7 i Marrakech i november.
Vilka är utsikterna för ratificering av Kyotoprotokollet nu? Ikraftträdande kräver ratificering av 55 parter som står för minst 55 procent av industriländernas utsläpp av koldioxid 1990. Eftersom Förenta staterna tills vidare inte har för avsikt att ratificera protokollet innebär det att utöver EU och kandidatländerna måste det ratificeras åtminstone av Japan och Ryssland för att det skall kunna träda ikraft.
Eftersom kandidatländerna stödjer EU:s ståndpunkt fokuserar vi vår uppmärksamhet särskilt på Japan, men även på Ryssland. Japan känner sig starkt knutet till Kyotoprotokollet och har upprepade gånger uttalat sin målsättning att det skall träda i kraft senast 2002. Samtidigt har Japan hittills avstått från ett tydligt åtagande att ratificera protokollet, även om det blir utan Förenta staterna.
Rysslands ståndpunkt förblev oklar genom förhandlingarna och först i sista stund stod det klart i Bonn att ryssarna inte skulle göra några invändningar. Detta är trots det faktum att Ryssland kommer att gynnas ekonomiskt av Kyotoprotokollet och införandet av ett internationellt system för handel med utsläppsrätter, eftersom det kommer att befinna sig i en position där det kan sälja utsläppsrätter tack vare dess generösa utsläppsmål.
Båda länderna har nu ett stort ansvar för att avgöra huruvida det internationella samfundet kommer att ta ett viktigt steg i kampen mot klimatförändringar eller inte. Bonn utgör således ett viktigt steg men det är ännu inte slutet på processen.
Jag vill även framhålla den konstruktiva roll som utvecklingsländer, G4-77/Kina, under Irans ordförandeskap spelade i Bonn, där man på många punkter intog samma ståndpunkt som EU. Våra goda relationer med denna grupp visade sig vara en viktig faktor för att nå ett framgångsrikt resultat.
I den besvärliga situation som vi befann oss i tvingades EU att göra eftergifter för andra parter i syfte att komma fram till ett avtal i Bonn och rädda Kyotoprotokollet. Dessa eftergifter rör i huvudsak en generös beräkning av kolsänkor mot utsläppsmålen för industriländerna, och under den sista natten av förhandlingarna kontrollsystemets rättsligt bindande karaktär.
Avtalet om sänkor innebär att omkring 70 procent av det totala målet på minskade utsläpp med 5,2 procent för industriländer under protokollet kan täckas med sänkor istället för verkliga minskningar av utsläppen. Icke desto mindre krävs det ändå en betydande ansträngning för att minska utsläppen, eftersom utsläppen i de flesta industriländer har ökat sedan 1990. Att ge upp den rättsligt bindande karaktären av påföljderna vid åsidosättande var en annan eftergift som var nödvändig för att få med Japan. I utbyte är systemet i sig emellertid riktigt ambitiöst och skapar starka incitament för parterna att följa det, även om det för närvarande endast är politiskt bindande. När det väl har genomförts kommer Kyotoprotokollet att ha ett mera genomarbetat och strängare kontrollsystem än något tidigare multilateralt avtal om miljön har haft.
Avtalet inkluderar en förklaring av EU och ett antal andra länder om ett stödpaket på 450 miljoner euro per år senast 2005 för kapacitetsuppbyggnad, tekniköverföring och anpassning till klimatförändringar för utvecklingsländer.
Det viktigaste framsteget med Kyotoprotokollet är, under alla omständigheter, att det har skapat konstruktionen och de allmänna reglerna för ett internationellt regelverk kring klimatförändringar: till exempel: bindande utsläppsmål, de flexibla mekanismerna för att uppnå de målen, ett kontrollsystem och stöd till utvecklingsländer på vilka ytterligare beslut kan bygga. Vid sidan av dess betydelse för att ta itu med en av de största globala utmaningarna - klimatförändringar - kommer Kyotoprotokollet att skapa en ny stor internationell marknad för utsläppsrätter mellan industriländer. Det kommer även att överföra resurser till utvecklingsländerna och övergångsekonomierna i Central- och Östeuropa. Det är förvisso också viktigt för den politiska acceptansen av Kyotoprotokollet att investeringar i kärnkraftsanläggningar är uteslutna från gemensamt genomförande och mekanismerna för ren utveckling.
Som jag sade tidigare, avtalet i Bonn banar väg för ratificeringen av Kyotoprotokollet. Europeiska unionen har bundit sig för ratificering genom våra stats- och regeringschefer. Jag har därför för avsikt att inom kort och säkerligen i god tid före årets slut för det första lägga fram ett förslag till ratificering av Kyotoprotokollet för rådet och Europaparlamentet. Det kommer att inkludera ett rådsbeslut om hur bördorna skall fördelas mellan gemenskapernas medlemsstater. Det samlade målet är en minskning av utsläppen med 8 procent på grundval av den politiska överenskommelsen i rådet (miljö) av den 16 juni 1998; för det andra, ett meddelande om en strategi för kostnadseffektivt genomförande av minskade utsläpp av växthusgaser i EU på grundval av slutrapporten från kommissionens europeiska klimatförändringsprogram, ECCP; för det tredje, ett förslag till ramdirektiv om ett system för handel med utsläpp över hela EU som ett kärninslag i en strategi för ett kostnadseffektivt genomförande av Kyoto.
Jag skulle vilja uttryck min uppskattning för Europaparlamentets fortsatta stöd för EU:s ståndpunkt i de internationella klimatförhandlingarna och ert fortsatta engagemang i denna fråga. Det återspeglades i er manstarka parlamentsdelegation i Bonn. Jag hoppas att vi kan fortsätta vårt goda samarbete i framtiden.

Moreira da Silva
Herr talman, fru kommissionär, ärade ledamöter! Konferensen i Bonn har gett tre politiska budskap av större betydelse. Ett som gäller miljön, ett som gäller ekonomin och ytterligare ett som gäller styrandet. När det gäller miljön kommer den här konferensen att gå till historien som den som avslutade debatten och förhandlingarna om klimatförändringar som redan hållit på i tio år och gjorde så att vi slutligen kunde komma till skott. Det stämmer visserligen att överenskommelsen är mindre ambitiös än vad man kunde önska och att den huvudsakligen skedde tack vare Europeiska unionens medgivanden som gavs vid förhandlingarna. Men alternativet till detta första skälvande steg var mycket sämre: Utan en politisk överenskommelse i Bonn skulle Kyotoprotokollet vara dött och vi skulle behöva använda ytterligare tio år till att komma fram till en global politik för att lindra klimatförändringarna.
Därför vill jag gratulera kommissionär Margot Wallström för hennes utmärkta arbete med att sköta den dossier politiskt som hon utsetts att ansvara för. Jag vill också gratulera till det tillkännagivande hon också gjorde i dag om att hon avser att lägga fram ett förslag till ratificering av Kyotoprotokollet i detta parlament, samt konkreta åtgärder när det gäller handel med utsläppsrätter och EU:s program för klimatförändringar. Jag skulle också vilja framhålla det fina arbete Europaparlamentets delegation, kommissionsledamoten med ansvar för miljön, rådet och det belgiska ordförandeskapet utfört under hela konferensen.
Det andra budskapet i Bonn gäller en förändring av ett ekonomiska paradigm: från en ekonomi baserad på eld, med förbränning, till en ekonomi baserad på kol. I den ekonomin får ett ton kol ett pris och dioxidutsläppen från kol innebär en kostnad då den ingår i en allmän sammanställning av alla produkter och i alla företags räkenskapsredovisningar. Vi kommer därför att få uppleva en övergång till renare tekniker i alla ekonomiska sektorer. De konkurrensmässiga fördelarna kommer naturligtvis att finnas hos de tekniker som går att omvandla snabbast. Och det är just här där president Bush felaktiga beräkning finns, vilken redan börjar bekymra - vilket vi fick se i Bonn - de nordamerikanska företagarna. Kortsiktigt kommer Kyoto att kosta mindre än vad man trott och det kommer att ge konkurrensmässiga fördelar på medellång sikt.
Det tredje budskapet i Bonn handlar om globaliseringen. Klimatförändringarna blir inte bara en dossier med miljöfrågor, de blir en symbolisk fråga om miljöreglering av globaliseringen. Så konferensen i Bonn har för första gången visat att de som har haft bråttom, särskilt när det gäller att dra nytta av fördelarna med globaliseringen, också är kapabla att handla för att göra samma globaliserings negativa effekter till ett minimum. Detta är den störa förhoppningen som föddes i Bonn: att det är möjligt att hitta gemensamma lösningar på globala problem.

 Hulthén
Fru kommissionär! Jag vill också börja med att gratulera till det som skedde i Bonn. Vi var många som åkte dit med en misstro beträffande konferensens resultat. Det kändes naturligtvis extra hårt i juli månad, då man befarade att det som hade diskuterats tidigare skulle gå förlorat.
Jag vill understryka att jag och gruppen är djupt imponerade både av kommissionärens arbete och av det svenska och belgiska ordförandeskapet. Det handlar då inte bara om det som skedde på själva konferensen i Bonn, utan det handlar också om det goda förarbete som kommissionären bl.a. gjorde genom att resa runt till en del länder för att försöka övertyga dem om vikten av Kyotoprotokollet.
Att det på andra sidan Atlanten saknas en politisk vilja till förändring kan vi bara beklaga. Det är bara att hoppas på att det så småningom kommer att uppstå en politisk opinion som försöker påverka även USA att komma med i detta nödvändiga arbete. De amerikanska företagen kommer antagligen på sikt också att förstå att de missar någonting genom att inte vara med i denna utveckling.
Nu finns det ingen återvändo. Om vi skall kunna göra någonting ordentligt mot klimatförändringar måste alla deltaga, inte minst USA som är en av de största utsläpparna av klimatgaser.
Det gäller nu att gå från ord till handling. Som jag hela tiden har påpekat under dessa diskussioner innebär Kyotoprotokollet bara början. Det låter förhoppningsfullt när kommissionären nu lovar att vi skall få ett förslag till ratificering före årsskiftet och att man avser att återkomma med meddelande och förslag när det gäller handel med utsläppsrätter. Jag vill därvid understryka vad vi tidigare har sagt från parlamentets sida, nämligen att handeln med utsläppsrätter aldrig får bli den största delen av åtagandet. Det måste till en verklig förändring. Vi måste förändra våra transportsystem och vi måste förändra utsläppen för att klimatpåverkan skall minska.
Detta gäller också sänkorna. Det finns förvisso en del minus i protokollet och beslutet. Man hade önskat att sänkorna inte skulle vara så betydelsefulla. Norge föregår med gott exempel genom att säga att man inte tänker utnyttja sina sänkor på samma sätt. Det vore önskvärt att flera följde det exemplet.
Vi får se vad som händer vid konferensen i Marrakech. Så småningom är det också dags att påbörja diskussionen om hur vi skall gå vidare. Det krävs konkreta förslag för att detta skall bli verklighet, så att vi inte bara "fastnar" i Kyotoprotokollet.
Låt mig avslutningsvis återigen tacka för det goda arbete som kommissionären och ordförandeskapet har utfört.

Davies
Herr talman! Jag skulle vilja säga till kommissionären att i en tid med våldsamma sammanstötningar i Genua och oro över globaliseringen bör resultatet av toppmötet i Bonn ha återuppväckt människors förtroende för den politiska processen. Jag hoppas det - det återuppväckte minsann mitt. Tillsammans med Pronk och det belgiska ordförandeskapet har ni åstadkommit en hel del. Ni gjorde miljön en oerhört stor tjänst och stärkte det europeiska inflytandet. Jag vill gratulera er och tacka er.
Jag gladde mig åt vissa aspekter av uppgörelsen, kompromissen om kärnkraften var till exempel det bästa vi kunde få. Men på det hela taget är det ett svagt avtal. Det som betyder något är dock den process som nu har kommit igång. Jag vet att de Roo tidigare har undervisat mig om hur man inte kan överskatta processen och dess betydelse. Han pekade till exempel på hur Montrealprotokollet under det senaste decenniet har utvecklats till ett verkligt effektivt instrument efter en tämligen usel början. Men Kyotoprocessen kommer att vara mycket svårare. Prioriteterna är att få det ratificerat, att få våra egna medlemsstater att införa effektiva handlingsplaner och inte bara sätta igång att handla med utsläppsrätter utan visa att det kan fungera, vilket är den svåraste uppgiften av dem alla. Och om vi kan få det att fungera så hoppas jag att det kommer att locka det amerikanska näringslivet och att det politiska klimatet över hela jorden kommer att förändras.
Det finns fortfarande en hel del för er att göra. Den överväldigande majoriteten i denna kammare kommer att ge er ett starkt stöd i era fortsatta ansträngningar. Jag tackar er än en gång.

De Roo
Herr talman, fru kommissionär, kolleger! Undret i Bonn: Kyoto-babyn lär sig gå. Kyoto-protokollet har inte dött som president Bush har sagt, det är livs levande. Kyoto är en baby som lär sig gå vid fyra års ålder. De flesta barn lär sig gå vid cirka ett års ålder. Bättre sent än aldrig, säger vi då i Nederländerna.
Det är absolut så att Kyoto-babyn fortfarande måste växa till sig ordentligt för att få klimatförändringarna under kontroll. Den andra miljöbabyn, Montrealfördraget från 1987, behövde dock också fjorton år för att verkligen kunna bekämpa hålet i ozonskiktet. Så skall det gå för vår Kyoto-baby också.
President Bush märker nu att det finns mycket sanning i det nederländska ordspråket: den som förstör får betala. Den som springer iväg från förhandlingar förlorar. Den japanska ministern Kawaguchi anlände i dag i Washington på ett sexdagars besök för att övertyga president Bush att gå med i alla fall. Det finns det mycket goda skäl till. Koldioxidutsläppen i Förenta staterna är dubbelt så höga som i Europa. Det är då inte förvånande att det finns undersökningar, såsom den av Florentin Krause, som visar att Förenta staterna med en klok energipolitik både kan uppfylla Kyoto-normerna och verkställa 1 procent extra ekonomisk tillväxt.
För att öka trycket på president Bush ytterligare, föreslår min partigrupp och även parlamentet att år 2003 anordna COP-9 i Förenta staterna. Kyoto-babyn har då blivit ett barn som går till skolan och som måste lära sig prata, särskilt om den internationella handeln i koldioxidrätter.
I Bonn verkade det amerikanska näringslivet mycket intresserat av att efter år 2008 vara med i den internationella handeln. Företagen kände sig undanskuffade av sin egen president. Europeiska unionen har övertygat genom att lära Kyoto-babyn att gå men nu måste den lära sig springa också. Jag uppmanar kommissionen att lägga fram Kyotoprotokollet för ratificering före COP-7 i Marrakech. Jag uppmanar också kommissionen att lägga fram förslaget om intern koldioxidhandel före COP-7 och avslutningsvis, transportsektorn som är så svår att tygla. Jag uppmanar kommissionen att lägga fram förslag om en begränsning av koldioxidutsläppen från varubilar och lastbilar.
Slutligen vill jag rikta några tackord till trojkan för den enstämmiga ledningen och det belgiska ordförandeskapet för dess särskilda balanskonster; kommissionen för det smidiga och goda samarbetet i Bonn, G-77 för deras konstruktiva hållning och miljörörelsen för dess påfallande konstruktiva bidrag för att lära Kyoto-babyn att gå.

González Álvarez
Fru kommissionär! Om vi jämför det som uppnåddes i Bonn mot de målsättningar vi hade för fem år sedan när det gäller klimatförändringarna, är resultatet svagt och dåligt. Om man däremot jämför det som har uppnåtts med den batalj som kommissionären utkämpade - tillsammans med parlamentets delegation och resten av kommissionen - för att nå det avtal som till slut uppnåddes, vill jag rikta ett tack till kommissionären och delegationen, som lyckades uppnå ett avtal som huvudsakligen innebär att alla länder skulle gå samma väg, och därmed isolera Förenta staterna som tyvärr vidhåller en motsatt ståndpunkt gentemot hela jordens samlade intressen.
Jag anser att det även är positivt att kärnenergin har uteslutits som alternativ för att minska de klimatgaser som framkallar växthuseffekt.
Vi döljer inte våra reservationer mot frågor som handlar om handeln med utsläppsrätter, kontroll av dessa eller användning av sänkor. Europaparlamentet har redan vid flera tillfällen vidhållit att sänkorna måste användas begränsat och kontrollerat. Dessa frågor oroar oss.
Andra frågor som oroar oss är kontrollmekanismerna av protokollet samt frågan om möjliga sanktioner i fall av underlåtenhet att följa protokollet. Framför allt oroar det oss att det i Europeiska miljöbyråns rapport sägs att om inte beslut fattas omedelbart kommer utsläppen att ha ökat med 6 procent år 2010.
Därför är det vi industrialiserade länder - och här håller jag med resten av mina kolleger - som i vårt framtida agerande måste leda arbetet med att minska klimatgaserna. Det är absolut nödvändigt att ratificera protokollet och att vi genomför ännu större minskningar än dem som förutses i detta. Det är nödvändigt att införa bindande rättsliga åtgärder, att agera när det gäller transportsektorn, vilken släpper ut stora mängder koldioxid och vi måste även ha klart för oss hur vi skall kunna påverka stödet till utvecklingsländerna så att de skall gå på samma linje.

Liese
Herr talman, fru kommissionär, ärade kolleger! Jag vill ansluta mig till dem som har gratulerat kommissionen till dess förhandlingstaktik och till framgången. Jag tror att det verkligen var så som kommissionären sagt, att protokollet räddats. Det är naturligtvis inte tillräckligt för att lösa problemen. De problem som rör klimatförändringarna, och det som måste göras för att stoppa dem, är långt mer än det som överenskoms i Bonn. Men det är ett första viktigt steg.
Mot dem som principiellt kritiserar Kyotoprotokollet - det finns också några ledamöter exempelvis från Tyskland som sagt att hela protokollet inte duger någonting till, och som sagt detta just som miljöpolitiker: det duger ingenting till eftersom det inte är tillräckligt - måste man invända att om huset brinner och man anser att man skulle behöva tio brandbilar för att verkligen lyckas släcka elden, då kan man ju inte skicka tillbaka den första brandbil som kommer och säga att man skall börja släcka först när alla tio kommit, utan man måste så snabbt som möjligt göra det som kan göras, och hela tiden påpeka att det är nödvändigt med ytterligare åtgärder.
Fortsatta åtgärder förhandlas på internationell nivå, men naturligtvis också inom Europeiska unionen. Vi måste nu börja genomföra dem. Där har ni, fru kommissionär, i dag tillkännagett något viktigt. Vi kommer säkert att stödja er där. Vi måste på internationell nivå fortsätta att tala med amerikanerna. Jag vill än en gång upprepa det krav jag ställde före konferensen i Bonn: Det finns ju många, även hos oss i parlamentet, som massivt kritiserar amerikanerna på grund av deras politik på alla politikområden.
Jag tror att vi bör koncentrera oss på det som är väsentligt. Vi bör göra klart för de amerikanska vännerna att vi visserligen inte är överens på många områden, men att vi kan leva med skillnaderna. Men på detta område kan vi som européer inte leva med amerikanernas ihållande vägran. Vi bör oupphörligt säga det till dem.

Linkohr
Herr talman! Även jag säger bravo, fru kommissionär. Bra gjort! Jag är för övrigt hela tiden förvånad över att konstatera hur européerna är eniga i denna fråga om klimatförändringar och åtgärder mot klimatförändringarna. Jag tror att klimatpolitiken också är något sådant som en identitetsstiftande politik i Europa. Vi bör också utnyttja detta. Jag tror också att det är vår plikt att påverka den amerikanska allmänheten, så att den följer oss. Kanske ligger vi i detta fall före amerikanerna, på samma sätt som den allmänna uppfattningen i andra frågor ofta ligger före européerna.
Jag vill gå in på en synpunkt, nämligen effekterna denna klimatpolitik får på energipolitiken. Det avgörande i denna klimatpolitik är ändå att vi i framtiden sätter ett pris på koldioxid. Låt oss anta att ni har rätt i er bedömning att koldioxid kostar cirka 30 euro per ton. Då betyder det att energi från brunkol blir 3,5 eurocent dyrare, och att energi från stenkol blir cirka 3 eurocent dyrare. Förnybara energikällor blir inte dyrare, dvs. de blir mer konkurrenskraftiga. Men inte heller kärnenergin kommer att bli dyrare. Eftersom den inte är undantagen från handeln med utsläpp, utan bara förbjuden vid joint implementation, är detta också till fördel för kärnenergin. Det betyder att vi inom energispektrumet får en helt ny viktfördelning. Det är inte det som diskuteras i kväll, men det kommer att vara ämnet under de närmaste månaderna och åren. Jag ville göra er uppmärksamma på det.
För övrigt delar jag den åsikt som många av mina kolleger har, som sagt att det är en process. Den har vi nu påbörjat och den måste vi fortsätta med. Att ha varit med om den är, tror jag, något mycket bra!

Corbey
Herr talman, fru kommissionär! Även jag vill gratulera. Kyoto blev till slut inte bara ett tomt löfte. Bonn har i sista stund givit den politiska signal som behövdes. Det är en signal som kan bli den grund som leder till att Kyoto förverkligas. Det måste vi också börja med så snabbt som möjligt, inte bara i Europa utan även i andra delar av världen. Politiska avtal måste nu omsättas i konkret handlande med påtagliga resultat, det är nämligen ett sätt att förstärka det politiska stödet för klimatpolitiken.
Signalen måste nu ses och höras överallt. Kampen mot utsläppen av växthusgaser är en världsomspännande utmaning i länder i tredje världen där följderna av en höjd havsnivå och de ändrade vädermönstren är pinsamt påtagliga. Det är en världsomspännande uppgift som Europa måste ta sitt ansvar för. Vi måste investera och inte glömma att två miljarder människor nu saknar elektricitet. Hållbar energi kan vara en impuls till utveckling.
Det behövs fortfarande mycket diskussion med Förenta staterna. I Förenta staterna är man främst rädd för att förlora arbetstillfällen. Vi måste nu visa att de ekonomiska effekterna kan vara just gynnsamma. Hållbar utveckling måste leda till hållbar tillväxt. Inom EU måste vi nu snabbt ratificera och snabbt påbörja systemet med utsläppsrätter. Näringslivet vill gärna ha tydlighet och vill gärna börja nu. Vi måste övergå till en koldioxidfattig ekonomi och ge den form. Det behövs det mycket forskning och innovation för. Det är mycket viktigt att vi tar gemensamma krafttag i ett gemensamt forskningsprogram. Ramprogrammet för forskning och artikel 169 ger en bra grund för det.
Klimatpolitik ingår också i det sjätte miljöhandlingsprogrammet. Det måste genomföras i hela produkt- och förpackningspolitiken, i transportpolitiken och energipolitiken. Handlingsprogram måste utarbetas per medlemsstat och det måste fattas tydliga politiska beslut om hur Kyoto skall förverkligas. Då kan Kyoto och Bonn leda till en innovation utan motstycke. Det är nu dags att handla.

Wallström
. (EN) Herr talman! Parlamentsledamöterna har varit alltför vänliga mot mig personligen för kommissionen har faktiskt den bästa arbetsgruppen för klimatförändringar i världen. Det är tack vare deras utomordentliga förberedelser av våra förhandlingar och det förberedande arbetet inom Europeiska unionen som vi har lyckats. Men vi kunde även tala med en röst i Bonn vilket ledde till bättre resultat och vi förblev eniga. Vi arbetade bra med icke-statliga organisationer och jag tror att det också bidrog till detta goda resultat.
Som ni sade, det verkliga resultatet i Bonn var att vi fick till stånd ett internationellt regelverk. Vi var naturligtvis tvungna att göra några mycket otillfredsställande kompromisser och slutresultatet och de verkliga minskningarna var begränsade på ett sätt som vi inte alls är nöjda med, men vi kommer att få leva med detta regelverk under mycket lång tid. Det kommer att bli föremål för många omarbetningar och politiska förändringar och det kommer att utsättas för marknadskrafterna och detta kommer med tiden att leda till förändringar. Men vi tog dock initiativet från första början och klarade att föra det fram till ett internationell avtal. Nu kan vi arbeta inom det. Vi kan ändra det och utveckla det. Den totala minskningen av utsläpp som krävs, till exempel 14 procent för Japan och ca 15 procent för Kanada innebär ändå att dessa länder måste göra en verklig kraftansträngning. Men vi är naturligtvis inte glada över de betydande eftergifter som vi tvingades göra.
Den andra sak jag vill poängtera och som understryker vad ni har sagt är att vi nu måste gå från ord till handling. Återigen är det bara genom att visa vägen och leda med vårt exempel som vi kan bevara vår trovärdighet. Så jag kommer att kortfattat presentera dessa tre förslag till hur vi skall gå vidare med detta arbete. Vi skall behålla vår ledning i den globala debatten om klimatförändringar. Vi skall vara de första att presentera olika initiativ vid konferenser eller vad det nu kan vara, utbyta goda rutiner och så vidare. Jag skulle vilja arbeta tillsammans med er. Min avsikt är att behålla initiativet och se till att vi leder världen i kampen mot klimatförändringar. Nu måste vi koncentrera oss på Marrakech och se till att alla lagtexter är klara så att de kan genomföras. Allting kommer att stå eller falla med hur de genomförs.

Talmannen
Tack, fru kommissionär.
Jag meddelar att jag efter debatten har mottagit sex resolutionsförslag, i enlighet med artikel 37. 2 i arbetsordningen.
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum på torsdag kl. 12.00.

Luftfartssäkerhet
Talmannen
Nästa punkt på föredragningslistan är gemensam debatt om följande betänkanden:
(A5-0279/2001) av Schmitt för utskottet för regionalpolitik, transport och turism om förslaget till Europaparlamentets och rådets förordning om fastställandet av gemensamma bestämmelser på luftfartsområdet och inrättandet av en europeisk byrå för luftfartssäkerhet
(KOM(2000) 595 - C5-0663/2000 - 2000/0246 (COD))
(A5-0249/2001) av Collins för utskottet för regionalpolitik, transport och turism om meddelandet från kommissionen till Europaparlamentet och rådet - skydd av flygpassagerarnas intressen i Europeiska unionen (KOM(2000) 365 - C5-0635/2000 - 2000/2299(COS))

Schmitt
Herr talman, mina damer och herrar! Förordningen om att inrätta en europeisk byrå för flygsäkerhet har välkomnats av alla grupper i det ansvariga utskottet. I huvudsak skall man ta hänsyn till tre punkter i denna förordning. För det första det som alltid stått i förgrunden, nämligen att i det ögonblick då det finns en avreglerad luftfartsmarknad och därmed naturligtvis också uppstår ett konkurrenstryck och eventuellt en risk att kostnader måste sparas in genom konkurrens: Dessa kostnadsbesparingar får inte i något fall göras på bekostnad av säkerhetsaspekter! Därför säger jag helt tydligt att den kommande förordningen är en signal till att vi för framtiden vill garantera och säkerställa en enhetlig hög säkerhetsnivå i EU:s medlemsstater, så att den är identisk i alla stater.
Det andra är, tror jag, en viktig aspekt, som vi inte heller får glömma, även om den ofta kommer till korta i politiken. Denna förordning har ju också ekonomisk-politiska aspekter, ty vi skapar därmed en myndighet, eller rättare sagt en byrå, som i ett enhetligt tillståndsförfarande koncentrerar det som krävs för luftfartsindustrin i fråga av nödvändiga medgivanden och tillstånd. Det betyder att i framtiden kommer inte enskilda medlemsstater att tvingas upprepa än en gång allt det som andra redan har gjort, utan det finns för detta gemensam tjänst i Europeiska unionen, nämligen denna byrå.
Den tredje punkten vill jag också mycket tydligt framhäva. Vi skapar därmed en nära nog jämförbar institution som amerikanerna redan har. Vi vet alla att FIA har ett relativt stort inflytande - rentav världsomspännande - eftersom den just företräder en nation som är en stark ekonomisk makt. Vi som européer haltar naturligtvis bakefter, ty när de enskilda nationalstaterna agerar har det inte så stor effekt som när en sluten enhet agerar, dvs. en institution som stöds av alla medlemsstater. Därför tror jag att det är ett steg i rätt riktning.
Det förslag som kommissionen förelagt oss, diskuterades i utskottet under flera sammanträden, och vi har försökt att i fråga om vissa ståndpunkter, jag vill inte säga förbättra, eftersom det alltid låter som om den som har gjort arbetet har gjort något dåligt. Vi har försökt att underlätta beslutet för kommissionen att ge byrån mer oberoende, eftersom vi tror att en sådan byrå måste bemöda sig om att främja säkerheten i flygtrafiken, och vi har ansträngt oss för att se till att den kan åtnjuta ett stort oberoende.
Nu vet vi alla att en fullständigt oberoende byrå inte är tänkbar på grund av fördraget, men vi anser nog att kommissionen inte bör hålla byrån i strama tyglar, utan bara genomföra en sorts rättslig övervakning och kanske på vissa delområden en sorts specialövervakning.
Därför var det rätt att säga att vi vill ha en oberoende byrå, och jag tror att det också var viktigt att vi sagt att styrelsens ansvar å ena sidan måste stärkas och att å andra sidan den verkställande direktören också måste få en ställning som ger honom som chef för en sådan byrå ett visst oberoende.
Jag tror att också en annan punkt, som jag här medvetet tar upp, är av betydelse. Vi har ansträngt oss för att genomföra en klar ansvarsavgränsning i utskottet. Vi har som parlament medvetet inte tagit upp kommissionens förslag genom att säga: Vi antar anbudet att i framtiden sitta med i styrelsen, utan vi har sagt: Vi vill att det står klart att parlamentet utfärdar de principiella riktlinjerna, kommissionen är samtalspartner för motsvarande genomförandebestämmelser, och byrån skall se till att de tekniska detaljerna regleras ordentligt.
Låt mig göra en sammanfattning, eftersom min talartid löper ut. Jag tror att vi med denna förordning tar ett riktigt steg. Vi ser till att man på europeisk nivå handlar på ett område som intresserar många och som många oroar sig över, och jag säger helt tydligt: Varken luftrummet eller säkerheten får känna några gränser, och därför får denna byrå rätt placering på europeisk nivå, och därför propagerar jag för att vi i morgon i stort samförstånd röstar för detta betänkande.

Collins
. (EN) Herr talman! Införandet av konkurrens i flygtransportsektorn har säkerligen resulterat i att priserna för flygresor har sänkts för Europeiska unionens 370 miljoner konsumenter. Bland flygresenärerna finns det emellertid ett växande missnöje med kvaliteten på den service de erhåller från många flygbolag inom EU. Det är mycket viktigt att flygpassagerare är medvetna om sina lagliga rättigheter när det uppstår problem med flygningar. Detta är frågor som jag behandlar i mitt betänkande.
Vi kan inte förneka att risken för att utveckla djup ventrombos inte orsakar flygpassagerare någon allvarlig oro. Jag uppmanar Europeiska kommissionen att som en brådskande åtgärd anslå mera medel från EU:s forskningsbudget för att genomföra en oberoende utvärdering av möjliga risker för flygpassagerare som flyger med långdistansflygningar. Detta inbegriper behovet att genomföra en omfattande studie av hela problemet med djup ventrombos. Jag uppmanar Europeiska kommissionen att genomföra denna oberoende studie med rådfrågning av flygbolag inom EU och konsumentgrupper i EU. Jag anser att EU-flygbolag inte bör vara rädda för att ta itu med frågan om djup ventrombos. Det är inte säkert att lösningen på detta problem är så svår som vissa EU-flygbolag kanske föreställer sig. Det är mycket viktigt att passagerare är informerade om vad de bör göra för att garantera att de inte drabbas av djup ventrombos.
EU-flygbolag, konsumentgrupper och flygbesättningar måste samarbeta för att garantera att samtliga folkhälsoproblem som har med flygresor att göra beaktas till fullo. Säkrare flygresor för flygpassagerare i Europa måste alltid vara det slutliga målet för regeringar och flygbolag inom EU. Jag har ingenting emot införandet av frivilliga praxiskoder för EU-flygbolag i princip. Det är emellertid mycket viktigt att praxiskoder som utarbetas av EU-flygbolag utvärderas och övervakas fullt ut för att säkerställa att de upprätthålls rigoröst. Även om frivilliga överenskommelser spelar en viktig roll för flygresor överlag, så får inte EU:s institutioner och regeringar vara rädda för att ingripa och lagstifta när det handlar om att hävda och skydda flygpassagerarnas rättigheter.
I detta betänkande uppmanar jag Europeiska kommissionen att utarbeta specifika förslag som skisserar hur man skall gå till väga för att sprida kännedom om stadgan om passagerarnas rättigheter. Detta kommer att bidra till att samtliga flygpassagerare i Europa är fullt informerade om sina rättigheter när det gäller flygresor. Denna stadga om passagerarnas rättigheter finns nu på flygplatser i EU, men många passagerare känner inte till den eller förstår inte bestämmelserna i den helt och hållet.
Detta betänkande innehåller ett förslag som uppmanar flygbolagen i EU att informera passagerare som reser i ekonomiklass om den avståndsgrad i procent mellan stolarna som finns tillgänglig. Det är tydligen så att passagerare som reser i ekonomiklass har mer plats till sitt förfogande med vissa flygbolag än med andra. Jag uppmanar även Europeiska unionen och flygbolagen att förbättra tillgången till flygresor för funktionshindrade passagerare, barn och äldre, och att förbjuda flygbolag i EU att ta ut extra avgifter av rörelsehindrade personer för hjälp med ombordstigning på flygplan i Europeiska unionen.
Till sist tror jag att detta betänkande erhöll ett brett stöd av de politiska grupperna i parlamentets utskott för regionalpolitik, transport och turism. Jag är hoppfull och litar på att Europeiska kommissionen nu skall utarbeta de nödvändiga förslagen till rättsakter för att säkerställa att Europeiska unionens medborgares rättigheter som passagerare i hög grad skall förbättras som en brådskande åtgärd.

Stockmann
Herr talman, fru kommissionär, kära kolleger! Först går vårt tack till föredraganden. Med förslaget om en europeisk byrå för flygsäkerhet har kommissionen efterkommit ett länge ställt krav från parlamentet. Byrån för flygsäkerhet är vår andra byrå på transportområdet, en tredje skall följa för järnvägen och järnvägssäkerheten. Jag anser att denna strategi för att inrätta europeiska byråer är mycket lämplig för att bidra till att integrera de europeiska transportmarknaderna. När det gäller byrån för flygsäkerhet har utskottet för regionalpolitik, transport och turism redan gjort några viktiga ändringar, till exempel genom att stärka byrån och ge den större oberoende samt utvidga dess uppgiftsområde.
Det som jag också anser är viktigt - och här talar jag i min kollega Kuckelkorns namn - är att anta ett ändringsförslag från budgetutskottet rörande finansieringen. Vi måste obetingat ta hänsyn till effektivitet, öppenhet och kostnadskontroll. Med de två byråerna har vi nu möjlighet att redan från början följa en klar linje. Min grupp har lämnat in flera ändringsförslag. Det första gäller sammansättningen av styrelsen. Vi kräver att även arbetsgivare och arbetstagare får en plats i styrelsen.
Ett annat ändringsförslag gäller inrättandet av lokala kontor för byrån, som ju förslagits för att bemöta somliga medlemsstaters oro för förlust av suveräniteten. Här förväntar vi oss ett ekonomiskt deltagande av den medlemsstat, där byrån kommer att få sitt säte. Med denna bestämmelse vill vi bl.a. förhindra att en medlemsstat ansätter sin byrå - alltså den som är lokaliserad till dess territorium - om att inrätta lokala kontor. Även här är jag övertygad om att det handlar om en försvarbar och legitim anhållan från parlamentet, och jag vädjar därför till er att rösta för den!

Pomés Ruiz
. (ES) Herr talman! Under den mycket intressanta debatt vi har haft nu på förmiddagen efter ordförande Prodis redogörelse om vitboken om styrelseformerna i EU, sade han att den kontroll som parlamentet utövar, även budgetkontrollen, inte får handla om detaljfrågor, utan att man måste kontrollera att de uppsatta målen uppfylls med det tillgängliga instrumenten och att det är nödvändigt att lägga fram dem i en mer politisk och mindre budgetmässig anda.
Kanske är det därför som budgetkontrollutskottet har kommit med förslag till inrättandet av en europeisk byrå för luftfartssäkerhet, som till exempel att man återtar kontrollen över de två byråer som skapades år 1975, Cedefop i Thessaloniki och Fonden för förbättring av levnads- och arbetsvillkor i Dublin. Enligt denna modell tillkommer det Europaparlamentet att godkänna förvaltningen av dessa byråer.
Mellan år 1990-1997 har nio byråer inrättats, men att säga att en extern byrå skall inrättas är att ge rådet fria händer att göra som det vill. Nåväl, det blåser inte sådana vindar, eftersom man med Byrån för återuppbyggnad av Kosovo som inrättades i Thessaloniki år 1999 återgår till den modell enligt vilken det är parlamentet, på förslag från rådet, som godkänner såväl den verkställande direktören för byrån som den administrativa styrelsen.
Jag anser att detta är i samklang med den styrelseform vi avser att anta i och med kommissionens förslag och att det skulle vara bra för själva byrån, eftersom den externa byrån på så vis inte behöver utöva mindre kontroll över gemenskapsmedlen, en budgetkontroll som är Europaparlamentets uppgift.
I ändringsförslag 4 understryker vi även behovet av att regelbundna externa utvärderingar av byråns arbete införlivas i dess bestämmelser. Jag betonar att den externa byrån måste ges handlingsfrihet, men vi skulle vilja att en oberoende expert då och då kastade ett öga på verksamheten för att se om byrån uppfyller de föreslagna målsättningarna eller inte.

Wuermeling
Herr talman, mina damer och herrar! Utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden har mycket noga granskat förslaget till förordning. Utskottet stöder naturligtvis målet att skapa en sådan europeisk byrå för luftfartssäkerhet. Men vi kan konstatera att vi på visst vis måste harmonisera de rättsliga ramvillkor under vilka sådana byråer skapas. Det är ju ett stort antal byråer som här skall inrättas: Byrå för luftfartssäkerhet, livsmedelsbyrå, byrå för läkemedel. Det är på tiden att man här skapar klara rättsliga ramvillkor för hur sådana byråer skall bli verksamma. De båda föregående talarna har redan gått in på några aspekter.
Jag är mycket tacksam för att kommissionen i sin vitbok governance har tillkännagett att man här måste bestämma en något klarare linje. I själva verket är inrättandet av sådana byråer naturligtvis inte helt ofarliga, eftersom beslut överförs till externa inrättningar, även om - kära kollega Schmitt - naturligtvis inte alla slutliga beslut kommer att ligga på dessa byråer.
Det är särskilt viktigt för oss att å ena sidan kontrollinstanserna också bemannas på ett sätt som är rättvist fördelat mellan de olika europeiska institutionerna, och att Europaparlamentet inte förlorar rätt till inflytande genom att beslut delegeras. Vidare är det viktigt för oss att de rättsliga medel, som skapas inom dessa byråers förfarande, också står i samklang med de europeiska fördragen och de demokratiska principerna. Ett ytterligare önskemål är att befogenheter att ingripa, som skapas för byråerna, står i samklang med medborgarnas grundläggande rättigheter, vilka vi ju har enats om inom ramen för stadgan om de grundläggande rättigheterna. Vi har lagt fram ändringsförslag om detta. Vi är tacksamma för att de åtminstone delvis har tagits med.

Savary
Kära kolleger! Tillåt mig till att börja med tacka vår föredragande och samtliga kolleger för att Europaparlamentet arbetat så snabbt med förslaget om att inrätta en europeisk byrå för luftfartssäkerhet. Jag tror att det inte är helt neutralt att säga att det nästan är detsamma som att rikta en uppmaning till rådet och kommissionen om att förslaget skall genomföras så snart som möjligt, eftersom utskottet för industrifrågor, utrikeshandel, forskning och energi naturligtvis först har bedömt det industriella intresset av en sådan byrå.
Som ni vet behöver vi absolut motsvarigheten till den amerikanska federala byrån om vi vill att Airbusstandarden kommersiellt skall kunna godkännas på internationell nivå, särskilt det nya programmet A 380. Utskottet för industrifrågor, utrikeshandel, forskning och energi har därför varit mycket uppmärksamt på denna aspekt på saken; utskottet har inte utökat antalet ändringsförslag utan sett till att vi så snabbt som möjligt kan gå i riktning mot att verkligen inrätta detta verktyg som den europeiska flygindustrin väntar på i den del av kraftmätningen som relativt ofta, och inte utan polemik, ställer den mot den stora amerikanska rivalen. Det är anledningen till att vi nöjer oss med förslaget och hoppas att rådet visar sig relativt generöst vid bedömningen av de ändringsförslag som läggs fram.
Den andra viktiga punkten är problemet med politisk kontroll. Vi anser att säkerheten utarbetas mellan specialister och tekniker, men att politiken inte kan stå vid sidan av. I de stora affärer och stora olyckor som nyligen ägt rum, vare sig det handlar om Concorde eller tunneln under Mont-Blanc, har man varje gång krävt svar från de offentliga myndigheterna. Denna byrå måste därför bli ett tekniskt verktyg för standardisering och certifiering som till att börja med bygger på experternas och industrins arbete, men den måste också kontrolleras politiskt. Det är anledningen till att vi lagt fram ändringsförslag där vi kräver att den verkställande direktören för byrån, eller till och med själva byrån, skall kunna stå till parlamentets förfogande, eller åtminstone kunna höras av parlamentet. Vissa önskar till och med att det skall finnas företrädare för parlamentet i styrelsen, eftersom styrelsen inte är en teknisk instans utan en politisk.
Avslutningsvis, framför vi önskemålet att enighet skall råda bland samtliga berörda parter i expertkommittéerna, bl. a. när det gäller införandet av ett gemensamt europeiskt luftrum eller problemen som gäller flygkontrollen. Vi anser att detta måste ske i samråd med arbetsmarknadens parter och arbetstagarnas företrädare, annars kommer det att innebära allvarliga hinder mot våra målsättningar. Det var, kära kolleger, de huvudsakliga slutsatserna från utskottet för industrifrågor, utrikeshandel, forskning och energi.

Whitehead
. (EN) Herr talman! Jag ber Schmitt och Collins om ursäkt för att jag blev försenad på annat håll och inte hörde deras inledande anmärkningar.
Yttrandet från utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor, för vilket jag var föredragande, antogs enhälligt och det gläder oss att se att så många av våra rekommendationer har godkänts av de två föredragandena.
Vi måste gå vidare från de gamla ursäkterna, rättsprocesserna som inleddes av IATA och det motstånd även mot blygsamma frivilliga överenskommelser som vi fortfarande får höra från vissa håll. Detta är i grund och botten en fråga om konsumentens säkerhet, såväl som hans bekvämlighet. Därför välkomnar vi särskilt godkännandet av ändringsförslag om konsumenternas hälsa och säkerhet i betänkandet av Schmitt och den betydelse som där fästs vid bestämmelsen om information om hälso- och säkerhetskrav för flygpassagerare och godkännandet i betänkandet av Collins av förslaget att det bör göras en utvärdering av hälsorisker och forskas i frågor som djup ventrombos.
Faktum är att passagerare i dag inte bara lider av att behandlas som kollin av flygbolag, av problem med bagage som kommer bort utan även av andra saker som ofta inte beror på flygbolagen själva. De lider först och främst av brist på information. Om den nya byrån skall uträtta något, likt den byrå för livsmedelssäkerhet som vi just skall inrätta, måste den vara öppen för insyn. Vi måste kunna se hur den går till väga vid sina undersökningar. Vi måste kunna se hur personalen väljs ut. De måste väljas ut efter meriter och inte ha några band till industrin. Allt detta är möjligt om vi antar dessa två betänkanden.
Jag hoppas att kammaren kommer att välkomna dem med eftertryck i morgondagens omröstning.

Ojeda Sanz
Herr talman, fru kommissionär! För det första vill jag gratulera Collins till hans arbete med detta betänkande om skydd av flygpassagerarnas intressen i Europeiska unionen, ett arbete som han har genomfört allvarligt, objektivt och ytterst noggrant.
Jag håller fullständigt med föredraganden om att det är nödvändigt - och jag skulle säga att det är mycket brådskande - att förstärka det nuvarande skyddet i fall av nekad ombordstigning, inställda flyg och oberättigade förseningar som i många fall medför missade anslutningsflyg eller andra anslutningstransporter samt ytterligare olägenheter som blir fler för varje dag, något som vi parlamentsledamöter tålmodigt uthärdar.
Jag anser att det är dags att få slut på försämringarna innan skadorna blir omöjliga att reparera och vi tackar kommissionären för de ansträngningar som hennes avdelning gör i det här sammanhanget. För att uppnå detta anser jag det vara nödvändigt att genomföra en varlig och korrekt översyn av det befintliga regelverket på det här området och förstärka alla mekanismer som medför ett utvidgat och bättre skydd av passagerarnas rättigheter. Det är även nödvändigt att genomföra strikta kontroller av de frivilliga avtal som flygbolagen har ingått, vilka även de har som mål att förbättra förhållandena inom flygtrafiken.
Men framför allt anser jag det vara absolut nödvändigt att övervaka och säkerställa att de befintliga bestämmelserna fullständigt uppfylls, eftersom dessa ofta ses som värdelösa dokument, vilket leder till att bestämmelserna inte uppfyller den funktion som avses.
Dessa är de åtgärder som bör genomföras omedelbart. Till att börja med måste man trycka hårt på att stadgan för passagerares rättigheter får en effektiv spridning - vilket föredraganden tidigare påpekade. Tydlig, klar, lättillgänglig, lättförståelig och riklig information är nödvändig för att passagerarna skall känna till vilka lagliga rättigheter de har och hur de skall utöva dem, och vi kan naturligtvis inte nöja oss med de halvgömda anslag som finns uppsatta i ensliga hörn på flygplatserna.
Denna information måste vara offentlig och måste ställas till alla användares förfogande, och inte bara på flygplatserna, utan även vid biljettförsäljningsställen, på resebyråer och även i den mån det är möjligt, genom medierna. Om detta inte sker kan inte passagerarna inhämta kunskap om sina rättigheter och kan inte heller utöva dem, och då tjänar det ingenting till att vi sätter igång en lagstiftningsprocess, eftersom resultatet av detta skulle bli lika värdelöst.

Wiersma
Herr talman! Jag skall främst tala om den europeiska byrån för luftfartssäkerhet, EASA, men jag kan inte låta bli att ge en kommentar angående passagerares rättigheter, även riktat till kommissionären. Vad flygbolagen än lovar och vilka avtal de än gör sinsemellan för att hänga ut vackra listor med passagerares rättigheter, i praktiken har det inte blivit särskilt mycket av det. Även av egen erfarenhet vet jag att det ofta blir fel. Jag skulle alltså verkligen vilja yrka för så mycket tvingande avtal som möjligt, vilka även fastställs i lagstiftningen samt sanktioner om diverse löften till passagerarna inte uppfylls.
Som jag redan sagt vill jag främst tala om EASA, byrån för luftfartssäkerhet. Inrättandet av EASA och dess nuvarande uppgifter är ett viktigt steg på vägen mot en fullständig harmonisering av säkerhetsreglerna inom luftfarten. Det är nödvändigt och önskvärt med tanke på sektorns ökande betydelse på europeisk nivå, på enhetliga konkurrensregler och på likadana normer och med tanke på nödvändigheten att förstärka Europeiska unionens inflytande på världsnivå. Man har valt en försiktig start, varvid det i första hand endast kommer att handla om europeisk certifiering av nya flygplanstyper som till exempel A 380. Det kan godtas eftersom byrån fortfarande måste hitta sin plats vid sidan av de nationella luftfartsmyndigheterna, vilka naturligtvis fortsätter att ha sin roll.
Dubbelt arbete måste förhindras genom en effektiv förening av tillgänglig expertis och kapacitet. Enligt en särskild tidsplan kan sedan EASA:s mandat utökas till andra aspekter av flygsäkerhet som till exempel den mänskliga faktorn, pilotutbildningens kvalitet och liknande.
I reglerna och även i ändringsförslagen anges helt rätt hälsan, passagerarnas välmående ombord och miljön, nämligen utsläppsfrågan. Medborgarna oroar sig allt mer om den saken. EASA:s arbete måste bidra till att minska den oron.
Av Europaparlamentets ändringsförslag framgår tydligt att byråns oberoende har prioritet. Den måste kunna fungera utan politisk inblandning och certifieringsprocesser. I slutet av den förordning som framlagts dyker det oundvikliga kommittéförfarandet upp. Vi tvivlar dock på att det verkligen skall bidra till ett effektivt och självständigt verksamt EASA.

Sanders-ten Holte
Herr talman, fru kommissionär, kolleger! För den liberala gruppens räkning vill jag gratulera Schmitt till hans betänkande. Säkerhet, handlingskraft och redovisning av räkenskaper är de tre viktigaste bedömningspunkterna för min partigrupp. Bidrar byrån till säkerheten inom luftfarten? I våra ögon gör den det, särskilt nu när även flygplan som registrerats i tredjeländer men av vilka en medlemsstat genomför flygningarna, omfattas av det här direktivet.
Jag har lämnat in ett ändringsförslag till för att precisera byråns arbetsuppgifter litet bättre. Kommissionen skall senast i slutet av nästa år lägga fram ett förslag om vilka nya arbetsuppgifter som EASA kan ta på sig. Licensgivningen för flygplansbemanningar i Europeiska unionen är den viktigaste av dessa. Ökande av säkerheten för personerna i flygplanet, både passagerarna och bemanningen, det handlar det om. Det handlar inte bara om stålets pålitlighet.
EASA måste också kunna verka på ett handlingskraftigt sätt och det beror på styrelsens uppbyggnad, men också på dess kvalitet. Därför måste styrelsen och direktören ha relevant erfarenhet. En mandatperiod på tio år räcker verkligen. Bara en återanställning.
Slutligen redovisning av räkenskaper. Vi anser att det är viktigt att alla oberoende byråer redovisar sina räkenskaper för parlamentet. Det bästa sättet att genomföra det är att se till att kommissionen har en plats i de här byråernas struktur. Om vi försvagar kommissionens roll för mycket så uppstår allvarliga problem med det politiska ansvaret. Vi har följt samma linje för Europeiska byrån för sjöfartssäkerhet.
Betänkandet av Collins har jag också följt med stort intresse eftersom jag själv en gång var föredragande i en liknande fråga, nämligen ansvarsskyldighet inom luftfarten. Vi finner oss väl i den slutliga versionen. Många av våra ändringsförslag har antagits. Det tackar vi för.
Jag skall ta upp två saker. För det första tycker jag det är nödvändigt att passagerare informeras i ett tidigt skede. Slutligen har min kollega Lynn lagt fram ett antal ändringsförslag för att betona att flygbolag måste göra allt för att påpeka risken för blodproppar, även vid korta flygningar.

Lucas
Herr talman! På den gröna gruppens vägnar vill jag välkomna båda dessa betänkanden. På den begränsade talartid jag har till mitt förfogande vill jag koncentrera mig på endast en fråga och det är flygningens hälsoaspekter.
Det är sant att flygbolag i det förflutna har försummat passagerarnas hälsa på ett bedrövligt sätt. Detta har börjat att förändras, men vi har fortfarande en lång väg kvar. Det gläder mig särskilt att Collins har ägnat ett avsnitt i sitt betänkande åt hälsofrågor, och jag stöder med kraft hans uppmaningar till flygbolagen att vara mycket mer proaktiva i sin information om hälsorisker. Vi behöver en långt större klarhet. Information bör finnas tillgänglig när man bokar sin biljett. Den måste finnas tillgänglig på läkarmottagningar. Det behövs en hälsogenomgång i samma form som den nuvarande genomgången av säkerhetsinstruktioner ombord, inklusive råd om de förebyggande åtgärder som kan vidtas. Det är naturligtvis inte riskfritt att leva, men det måste finns en avvägning i den risken och om människor vet vilka alternativen är så är det troligare att de kan fatta underbyggda beslut.
När det till exempel gäller djup ventrombos så har det inte bedrivits någon omfattande, oberoende forskning, trots att det i mer än tio år har rapporterats om människor som drabbats av blodpropp efter att de flugit. Enligt en rapport som nyligen publicerades i The Lancet av en specialistläkare verksam i London, är det så många som en av tio som drabbas av någon form av blodpropp på långdistansflygningar. Det är otvivelaktigt så att det stora flertalet inte löper några allvarliga hälsorisker, men för några är de nog så verkliga. Vi måste reagera både med forskning och genom de åtgärder som forskningen leder fram till. Mera plats i flygplanen till exempel, och mindre vikt vid att klämma in så många människor som möjligt i ett så litet utrymme som möjligt med största möjliga vinst.
Det var ett annat exempel i pressen i morse. En kanadensisk forskare sade att på grund av att luften i kabinen återanvänds löper vissa passagerare risk att smittas av så allvarliga sjukdomar som tuberkulos. Hans påstående har tillbakavisats av flygbolagen. Vad det handlar om är inte om denna senaste anklagelse är sann eller inte utan det faktum att denna sorts osäkerhet bara kommer att fortsätta såvida vi inte har en ny proaktiv strategi som bygger på mer forskning och bättre forskning, lämpliga åtgärder från flygbolagen och bättre information till allmänheten.

Cauquil
Herr talman! Jag är för allt som går i riktning mot en standardisering av säkerhetsreglerna för luftfart.
Inrättandet av en europeisk byrå för luftfartssäkerhet, i stället för det informella samarbetet mellan femton stater, är det minsta man kan begära för att fastställa gemensamma regler på flygområdet.
Det har emellertid krävts tjugo år av köpslående, om man skall tro det som står i betänkandet, för att denna åtgärd av enkelt sunt förnuft skulle vidtas. Trots de förskönande omskrivningarna erkänns i betänkandet att de långvariga förhandlingarna beror på svårigheten att förena den nationella egoismen i Europeiska unionens olika stater, och bakom dem de olika eller till och med de motsatta industriintressena. I betänkandet erinras om subsidiaritetsprincipen när det gäller hur flygplatserna fungerar, och man betonar den nödvändiga sekretessen i byråns undersökningar för att lagstiftningen om industriell äganderätt skall respekteras.
Att skillnaderna i intresse mellan berörda industrikoncerner inte försvunnit är illavarslande för den behörighet som byrån skall få när det gäller att införa alla åtgärder som krävs för passagerarnas säkerhet.

Titford
Herr talman! Det finns väl inte någon som har något emot säkerhet, lika lite som moderskap och äppelpaj, i synnerhet inte när det gäller flygplan. Men låt er inte luras: det som verkligen står på dagordningen med detta förslag är ytterligare politisk integration. Ty avsikten är, som kommissionen så vältaligt uttrycker det i sitt eget dokument, att skapa en europeisk byrå för luftfartssäkerhet genom att successivt integrera de nationella systemen. Det förefaller mig att detta är drivkraften för hela Europeiska unionen - att successivt integrera de nationella systemen.
Jag önskar att den frasen kunde sättas upp i jättebokstäver på anslagstavlor över hela Förenade kungariket så att mina landsmän verkligen kunde förstå vad det är som händer. Som Duisenberg uttryckte det för en tid sedan när han beskrev euron som en symbol för politisk integration, så har vi här ännu en symbol - Europeiska byrån för luftfartssäkerhet.
Men det som särskilt slår en med detta, bortsett från att vi redan har en oberoende mellanstatlig byrå i JAA (Joint Aviation Authorities), är det oskrymtade medgivandet att man ämnar frångå fortsatt mellanstatligt samarbete just när det håller på att utvecklas och jag citerar ur föredragandens betänkande: "hade ställt krav på ett långvarigt förfarande, eftersom den måste ratificeras av de nationella parlamenten i de berörda staterna..., detta hade varit förenat med risken för att den inte hade godkänts." Så besvärligt och obekvämt det är med demokrati. Den är rätt så lik irländarna när de ordnar med folkomröstning, man kan aldrig lita på att de uppför sig som de skall. Därför är det så mycket enklare att skapa ännu en europeisk institution och slippa hela röran. Det kan visserligen vara behändigt administrativt sett, men demokrati är det inte. Men det är betecknande för erfarenheterna av Europeiska unionen.
Med hänsyn till att vi diskuterar flyg och med all tillbörlig respekt för föredraganden kan jag bara avsluta med en fras som faktiskt inte låter sig översättas från engelska: "What a Messerschmidt".

Jarzembowski
Herr talman, fru vice ordförande! Först vill jag, på samma sätt som min kollega Ojeda Sanz har tackat kollegan Collins för hans utmärkta betänkande, tacka kollegan Schmitt för hans utmärkta betänkande. Båda har lagt fram ett stort arbete för oss. Vad beträffar frågan om luftfartssäkerhet, fru kommissionär, så har ni, efter att den inre marknaden för länge sedan fullbordats och andra kommissionärer släppt frågan, nu lagt fram detta förslag om att fastslå gemensamma föreskrifter för den civila luftfarten och om att inrätta en europeisk byrå för luftfartssäkerhet. Därmed kan vi äntligen ersätta de säkerhetsbestämmelser, som hittills utfärdats byråkratiskt mellan medlemsstaterna, med enhetliga europeiska och parlamentariskt rättfärdigade föreskrifter. Vi kan äntligen skapa ett verkligt enhetligt europeiskt säkerhetsområde i det europeiska luftrummet. Vi hoppas att säkerheten kommer att öka, i synnerhet genom en strikt och enhetlig kontroll. Därför stöder vi ert förslag. Utskottets förslag tjänar till, som kollegan Schmitt med all rätt har sagt, att ytterligare stärka det fackmässiga oberoendet hos den europeiska byrån för luftfartssäkerhet, utan att vilja minska ert personliga parlamentariska ansvar.
Vi hoppas att denna nya byrå så snabbt som möjligt skall kunna uppta sin verksamhet, och att den certifierar den nya symbolen för den europeiska oberoende luftfartsindustrin, nämligen den nya Airbus A380, som är ett gemensamt verk av många anställda, många tekniker, många arbetare i de europeiska staterna, att byrån enhetligt certifierar denna symbol för den oberoende luftfartsindustrin som ett första flygplan för det europeiska luftrummet.

Torres Marques
Herr talman, fru kommissionär! Jag tänker mer specifikt referera till Collins betänkande. Jag vill gratulera vår kollega för utfört arbete samt kommissionen för att den har lagt fram denna rapport om passagerares luftfartssäkerhet.
Vi håller på att behandla ett ämne som intresserar allt fler européer, eftersom det finns allt fler flygpassagerare. Men det finns också ett växande missnöje när det gäller de transporter vi erbjuds och villkoren under vilka de sker. Det ankommer på Europaparlamentet och kommissionen att försvara intressena för de européer som använder sig av flygtransporter. Det stämmer att de problem som passagerarna har inte bara beror på flygbolagen, de beror också på flygplatserna, och vi måste tänka på båda dessa situationer. Nu liknar flygplatserna tunnelbanestationer där människoträngseln är så stor att det blir mycket obekvämt och dessutom känner man sig inte så säker.
När det gäller transporter kräver passagerare säkerhet, men de kräver också att i förväg få veta vilka transportvillkoren är. Jag tackar vår kollega Collins för att han godtagit många av de ändringsförslag vi gjorde till hans betänkande. Jag tycker att det verkligen var bra att han tog med dem. Det är viktigt att passagerarna a priori får veta och kan jämföra de villkor som transporterna erbjuder dem. Det handlar inte om priset utan om säkerhetsvillkoren och bekvämligheten - avståndet mellan sätena t.ex. samt t.ex. luftens kvalitet (en av de aspekter som man talat om är att flygresorna blivit rökfria, det är sant, med säkerhetsvillkoren för föroreningar har reducerats för att minska flygtransportskostnaden).
Jag tycker att vi måste anstränga oss för att lösa det här problemet. Jag skulle vilja fråga kommissionär Loyola de Palácio om hennes avsikt fortfarande är att lägga fram förslag till lagstiftning om detta före årsskiftet och i så fall vilken?.

Foster
Herr talman! Jag vill gratulera Collins för hans betänkande som jag anser tillför kommissionens förslag en förnuftig kompromiss.
Då flyget är det mest reglerade transportmedlet välkomnar jag branschens åtagande att införa det frivilliga åtagandet om passagerarservice, som man kom överens om i Lissabon i maj. Detta är utan tvekan den bästa vägen framåt, eftersom överreglering skulle vara utomordentligt skadligt för flygbranschen i hela Europa, i synnerhet i Förenade kungariket, och skulle leda till att vi inte längre var konkurrenskraftiga. Betänkandet säger uttryckligen att önskan att skydda flygpassagerare inte får hindra konkurrensen, samtidigt som den frivilliga överenskommelsen är uttömmande och detaljerad på de områden som behöver förbättras. Jag hoppas att kommissionen kommer att avstå från att lägga fram lagstiftningsförslag, då det bara är rätt och rimligt att branschen får tillräckligt med tid på sig för att tillämpa denna överenskommelse fullt ut. Om en liten detalj från Collins: Förenade kungariket är det enda land som av säkerhetsskäl har infört minimiavstånd mellan stolarna och jag anser därför att Europeiska unionen kan följa det exemplet.
Om jag går över till betänkandet av Schmitt så bör vi gratulera Schmitt för att ha förtydligat och förbättrat kommissionens förslag, även om jag fortfarande har allvarliga förbehåll på flera områden. Trots det anser jag att det finns en allmän enighet om att det behövs ett alleuropeiskt organ, i synnerhet när det gäller flygplanstillverkning, även om det fortfarande finns oklarheter i förhållande till ICAO:s regler, som tydligt säger att både certifiering av enskilda flygplan och förändringar och modifikationer av konstruktionen är den registrerande statens behörighet.
Till sist, trots att frågor har ställts till kommissionen vid ett antal tillfällen är det fortfarande oklart vilken roll de nationella luftfartsmyndigheterna och JAA kommer att spela i framtiden då den föreslagna förordningen inte definierar ramarna för deras verksamhet. Dessutom anser jag att ansträngningarna på detta stadium borde koncentreras på att uppnå enhetlig tillämplighet av redan befintliga ICAO, JAA och Eurocontrol-standarder. EG bör inte dubblera och skapa oavsiktliga förvrängningar av det nuvarande säkerhetssystemet, som bygger på ICAO. Jag ser fram emot kommissionens svar.

Simpson
Herr talman! Jag välkomnar förslagen att föreskriva lagliga rättigheter för passagerare, liksom höjd kompensation till passagerare som nekas ombordstigning och rätt till ersättning för försenade flyg.
Idén om nya avtalsnormer mellan transportföretag och konsument är inte bara välkommen utan borde ha kommit för länge sedan. Att bli försenad är en olägenhet. Att nekas information om orsaken till förseningen, utan en ordentlig ursäkt eller ersättning är oacceptabelt. Med stöd från flygbolagen och med det arbete som Collins har uträttat i utskottet för regionalpolitik, transport och turism kommer detta nu förhoppningsvis att förändras till det bättre.
Vi kan aldrig ta flygsäkerheten för given. I dag berättade min kolla Cerdeira för mig om den tragiska olyckan förra veckan då en gammal CN-235, som hade konverterats från militär användning, störtade på en flygning från Melilla till Malaga, med förlust av människoliv. Jag framför Cerdeiras och mina egna kondoleanser till offrens anhöriga.
Beträffande Titfords inlägg så antar jag att han talade som privatperson. Bara människor med en bisarr livsåskådning och ett underligt politiskt perspektiv kan förringa flygsäkerhetens betydelse för att nå sina egna nationalistiska mål. Säkerheten får aldrig användas som ett politiskt slagträ. Jag fördömer Titford för att ha gjort det.

Ripoll y Martínez de Bedoya
Herr talman, fru kommissionär! För det första vill jag gratulera kommissionen, och i synnerhet er, fru kommissionär, till de viktiga initiativ som ni lägger fram inom denna sektor. Jag vill även gratulera föredragandena Collins och Schmitt till det fantastiska arbete som de båda har utfört och ta upp vissa aspekter av den här frågan.
Stadgan för passagerares rättigheter, tillsammans med ett gemensamt, europeiskt luftrum, säkerheten och miljöskyddet viktiga för flygtrafiken, för passagerarna och även för medborgarnas syn på byggandet av Europa.
Vi är alla medvetna om hur viktigt detta transportmedel är och även om den motsägelse som finns mellan luftens och markens Europa: medan traditionella gränser försvinner finner vi att dessa gränser fortfarande består i flygsektorn. Därför har initiativ som de som vi diskuterar en stor betydelse för våra medborgare i dag.
Jag kommer från Balearerna, där beroendet av flyget - som ni mycket väl känner till - är mycket stort. Jag vet hur det är att utstå kaoset på en flygplats eller de ändlösa förseningarna. Därför anser jag att kommissionens försök att söka nå jämvikt mellan lagstiftningen och de frivilliga åtaganden som berör såväl flygbolag som flygplatser och flygplatsmyndigheter, utan att förglömma turistsektorn, är berömvärt.
Detta är ett ambitiöst meddelande och man försöker finna en jämvikt mellan behovet av att fastställa garantier för passagerarna och säkerställa en effektiv och konkurrenskraftig flygtransport. Man måste lyckas nå ut med budskapet till användarna så att de är väl medvetna om lagliga rättigheter de har när det uppstår problem i flygtrafiken.
Jag beklagar att många av initiativen för denna sektor blockeras i rådet, och jag hoppas att kommer att kunna uppnå lämpliga avtal för att kunna framskrida utan förseningar.
Med den fruktansvärda olycka som inträffade med ett plan från den spanska staden Melilla i förra veckan i färskt minne, avslutar jag med att återigen gratulera kommissionen och Schmitt till det arbete de har utfört med detta förslag, vilket kommer att leda till att en europeisk byrå för luftfartssäkerhet inrättas. Med betänkanden som Schmitts kommer vi enligt min åsikt i framtiden att lyckas minska dessa hemska olyckor, även om det naturligtvis inte är möjligt att helt undvika dem.

Mastorakis
Herr talman, fru kommissionär, kära kolleger! När vi talar om Schmitts betänkande måste vi berömma kommissionen för dess förslag, som är ett svar på ett krav från parlamentet, liksom naturligtvis föredraganden för hans mycket seriösa arbete. Ett organ som det som är under inrättande måste självfallet först och främst kännetecknas av en självständig verksamhet och effektivitet; ett kriterium som den byrå som vi diskuterar uppfyller.
Eftersom jag själv var föredragande när det gällde inrättandet av ett liknande organ, Europeiska sjösäkerhetsbyrån, som vi nyligen diskuterade här i kammaren, och följaktligen har ägnat mig åt en liknande fråga, men också för att undvika att upprepa åsikter som redan framförts, tar jag emellertid tillfället i akt att insistera på den allmänna åsikten att de bestämmelser som styr likartade förvaltningsmekanismer måste vara likartade. Denna uppenbart logiska regel tillämpas inte alltid i Europeiska unionens texter, inte ens i vårt parlaments texter, eftersom den slutliga texten , som vi alla känner till, varje gång beror på många tillfälligheter i de olika diskussionsinstanserna och särskilt vid tidpunkten för omröstning. Till exempel skilde sig det förslag från vårt parlamentsutskott som antogs i plenum om sjösäkerhetsbyråns styrelse fullständigt från det motsvarande förslaget för den i dag diskuterade byrån, för vilken det naturligtvis har lagts fram förbättringsförslag. På motsvarande sätt skiljer sig även kommissionens förslag åt.
Kan denna brist på överensstämmelse försvaras? Likande tvivel skulle kunna framföras för många punkter i många av våra lagstiftningstexter, ett faktum för vilket unionens behöriga tjänsteenheter och behöriga institutioner - parlamentet självfallet inte undantaget - inte är värda beröm. Mot bakgrund av detta anser jag att kommissionen bör genomföra en jämförande kontroll av sådana texter, i syfte att komma fram till förslag om att anta likartade bestämmelser för likartade företeelser, så att befintliga omotiverade motsägelser avlägsnas.

McCarthy
Herr talman! Jag vill också gratulera Collins för hans utmärkta betänkande och faktiskt även för att han accepterat mina ändringsförslag om hälsoaspekter på flygresor.
Brenda Wilson, en av mina väljare från regionen Greater Manchester, är en aktiv förkämpe för Aviation Health Institute, en organisation som arbetar internationellt med att förbättra hälsosituationen för flygpassagerare. Hennes son Neil omkom tragiskt efter en kort flygresa till Benidorm. Han är en av de 2 000 flygresenärer som, enligt några personer inom läkaryrket, varje år dör av djup ventrombos, och det är inte alla som flyger långdistans, inte alla som flyger ekonomiklass, och därför finns det en växande oro över den eventuella kopplingen mellan flygresor och blodpropp.
Forskningsläget är oklart. Världshälsorganisationen satsar 7 miljoner GBP på forskning och jag ber er ikväll att engagera er för en studie för Europeiska unionen som skall undersöka den eventuella kopplingen mellan djup ventrombos och flygresor och vad som kan görs i förebyggande syfte. Jag ber även kommissionen att anamma idén i mitt ändringsförslag om förbättrade hälsogenomgångar och hälsovarningar på biljetterna innan man flyger. Detta kommer att göra det möjligt för passagerare att göra ett val, kanske låta bli att dricka alkohol, kanske ta en aspirin tre till fyra dagar innan flygningen eller använda sådana här nya stödstrumpor som hjälper till att reglera blodflödet i benen.
Det finns ingen anledning att vara panikspridare. Vi vet att det är säkert att flyga, men för några passagerare finns det ändå en liten risk att de kan drabbas av blodproppar. Vi är skyldiga våra europeiska passagerare att öka vårt vetande och våra kunskaper på detta område. Jag skulle önska en försäkran från er att ni nu kommer att besvara vårt rop på mer forskning och som en brådskande åtgärd träffa flygindustrin för att se vad som kan göras för förbättrade hälsovarningar på biljetterna. Vi är för frivilliga insatser men om det är sant att flygbolagen har känt till risken för djup ventrombos i 30 år så är det kanske nödvändigt med lagstiftning.

De Palacio
. (ES) Herr talman! För det första vill jag säga att vi diskuterar två olika initiativ. Ett rättsligt initiativ, vilket handlar om inrättandet av en europeisk byrå för luftfartssäkerhet. Det andra handlar om meddelandet från kommissionen till Europaparlamentet och rådet om skydd av flygpassagerarnas intressen i Europeiska unionen.
Jag gratulerar uppriktigt de två föredragandena.
Jag kommer att börja med initiativet om inrättandet av en europeisk byrå för luftfartssäkerhet. Jag gratulerar naturligtvis även Schmitt till hans arbete!
Kommissionen har med sitt förslag om gemensamma regler inom den civila luftfarten och förslaget att inrätta en europeisk byrå för luftfartssäkerhet haft som mål att skapa en hög och enhetlig säkerhetsnivå, vilket är en nyckelfaktor inom luftfarten. Kanske är detta passagerarnas allra främsta rättighet: en högre skyddsnivå i hela Europeiska unionens territorium och även ett ökat miljöskydd.
En annan effekt av detta system med gemensamma regler kommer att bli att den inre marknaden främjas och att den europeiska flygindustrins konkurrenskraft förstärks, vilket är en viktig bit inom projektet Airbus. Från och med nu behövs det bara ett enda certifikat för att kunna erbjuda sina produkter på hela den europeiska marknaden och tillträdet till de externa marknaderna kommer att förenklas tack vare att avtal har ingåtts som möjliggör harmonisering och ömsesidigt erkännande av certifikat.
Det förslag som ni behandlar i dag utgör därför ett avsevärt framsteg, framför allt om man beaktar de mål som eftersträvas, men det är även en verklig innovation när det gäller att integrera gemenskapens politik, eftersom den civila luftfarten hittills i hög grad har påverkats av staternas suveränitet och av det mellanstatliga samarbetet - en fråga som föregående talare har påpekat. När det gäller tillämpningen av gemenskapens mål beviljas kommissionen befogenhet att anta lämpliga tekniska normer och administrativa förfaranden.
Avsikten med att inrätta denna specialiserade byrå är att den skall bistå kommissionen i dess verkställande uppgifter, men byrån har även egna befogenheter, eftersom den i vissa fall kommer att ersätta de nationella förvaltningarna i arbetet med att utfärda certifikat i enlighet med gemenskapsreglerna - här vill jag understryka att projektet Airbus utgör en nyckelfaktor, såsom Jarzembowski sade nyss - och i andra fall kommer den att övervaka de nationella förvaltningarnas utfärdande av certifikat.
De av parlamentets utskott som har arbetat med denna text har förstått vikten av detta framåtskridande och jag tackar dem för deras stöd till kommissionens förslag.
När det gäller de ändringsförslag som har lagts fram kan jag meddela er att kommissionen kan godkänna de flesta av dem, eftersom de förbättrar och ytterligare klargör vårt ursprungliga förslag. Faktum är att många av dem liknar de invändningar som rådet har kommit med och på detta vis kommer de att finnas med i det förstärkta ändrade förslaget, i vissa fall delar av dem, i andra fall med små stilmässiga anpassningar. Kommissionen kan dessutom utan förbehåll godkänna de befogenheter för den verkställande direktören som föredraganden tog upp i sitt inlägg samt även bestämmelserna om kontroll av byråns budget.
Det finns däremot andra ändringsförslag som vi inte kan godta. Jag kommer att nämna deras nummer och förklara varför. För det första anser vi det inte vara lämpligt att innefatta byråns inkomster och följaktligen hela byråns budget i Europeiska unionens budget. Ett sådant beslut skulle gå emot den flexibilitet i förvaltningen som vi vill ha för detta organ. Därför kan inte kommissionen ge sitt stöd åt ändringsförslagen 4 och 56.
Det finns ändringsförslag som skulle kunna framkalla en viss förvirring, svårigheter i tillämpningen eller som hamnar utanför förslagets innehåll och därför anser vi att de måste förkastas. Jag talar om ändringsförslagen 3, 15, 17, 19, 28, 29, 54 och 65.
Jag vill även påpeka att vi inte heller kan godta ändringsförslagen 5 och 62 som handlar om tillämpningsområdet för förordningen i deras nuvarande utformning, även om vi i det här fallet kan göra en kompromiss och lägga fram förslag om luftfartstrafik och licenser för personal året efter det att förordningen antagits.
När det gäller de andra områdena kan vi inte godta att flygplatserna utesluts definitivt. Vi kan endast tillåta att det läggs fram förslag senare inom dessa områden.
Vad angår offentliggörande av resultat av inspektioner av de nationella administrationerna, vilket tas upp i ändringsförslagen 24 och 30, anser kommissionen inte att detta är lämpligt eftersom det handlar om konfidentiell information och möjliga underlag för överträdelseförfaranden. Däremot kommer förordning nr 1049/2001 (EG) om allmänhetens tillgång till Europaparlamentets, rådets och kommissionens handlingar att anpassas.
Jag vill rikta särskild uppmärksamhet på de ändringsförslag som handlar om byråns oberoende, närmare bestämt 21, 32, 42, 43, 45, 53, 64, 70 och 71. Vi vill alla att byrån skall vara ett oberoende organ när den agerar på det tekniska området, men detta betyder inte att den kan undslippa all politisk kontroll. Vi vill att administratörerna eller de olika lobbys som kan finnas i denna sektor skall vara oberoende, vilka naturligtvis är mycket aktiva. Vad vi inte vill ha är ett oberoende i förhållande till gemenskapens institutioner eftersom det, jag betonar detta, hur som helst måste finnas en politisk kontroll. Av den anledningen kan inte kommissionen godta de förslag som handlar om att minska kontrollbefogenheterna av byrån. Emellertid anser vi att ändringsförslag 36, vilket återspeglar parlamentets önskan att inte delta i byråns förvaltningsråd är fullständigt korrekt, om parlamentet nu vill ha det så.
Det arbete som pågår i parlamentet såväl som i rådet visar att vi går mot enighet om nästan alla punkter i detta dokument, utom den punkt som gäller medlemsstaternas respektive gemenskapens inflytande på kontrollen av byrån. Det är alltså viktigt för kommissionen att uppnå parlamentets stöd i den här frågan.
Tillåt mig än en gång gratulera föredragandena och tacka dem för det utmärkta arbete de har genomfört.
När det gäller meddelandet från kommissionen till Europaparlamentet och rådet om skydd av flygpassagerarnas intressen i Europeiska unionen gratulerar jag Collins till att ha genomfört ett minutiöst och stimulerande betänkande som jag har läst med stort intresse. Av denna läsning har jag dragit slutsatsen att parlamentet och kommissionen i stor utsträckning är överens.
Båda institutionerna ger hög prioritet åt skyddet av passagerarna och vi är eniga om att detta skydd bör säkerställas via två förfaranden som inte är motstridiga, utan kompletterar varandra. Det ena är flygbolagens frivilliga åtaganden och det andra är den obligatoriska lagstiftningen.
Jag kommer kort att sammanfatta de åtgärder som planeras för nästa etapp i utvecklingen och som, vilket ni kommer att märka, fullständigt täcker era frågetecken och förslag. För det första: uppfyllande av de frivilliga åtagandena. Vi håller fullständigt med om att en övervakningsmekanism måste inrättas för dessa avtal om vi verkligen vill att de skall vara effektiva och fungera och vara trovärdiga för passagerarna. Under de kommande månaderna kommer vi att arbeta hårt med dessa övervakningsåtgärder och dessutom med hur man löser tvister utan att gå till domstol. Jag har till och med haft ett möte med flygbolagen där jag gjorde det mycket klart att detta är en nyckelfråga - och jag tror att vi kommer att kunna nå lösningar som är godtagbara för alla.
Dessutom måste passagerarna hållas väl informerade vid alla tillfällen, från det ögonblick de planerar sin resa till själva flygresan, som Ojeda sade nyss. Flygbolagen har gjort allvarliga åtaganden att förbättra informationen i enlighet med sina frivilliga avtal. När det gäller konsumentrapporter där man rangordnar flygbolagens kapacitet, kommer vi inom kort att börja prova olika metoder och därefter kommer vi att se över lagstiftningen i ljuset av de erfarenheter vi har gjort. Detta är en nyckelfråga.
Vissa av passagerarnas intressen är så viktiga att de måste försvaras med lagliga medel. Konkret avser vi att föreslå parlamentet och rådet lagstiftning inom två konkreta områden: nekad ombordstigning och inställda flyg. När det gäller den första punkten har vi utarbetat ett förslag och vi är nu i färd med att förbättra det med hjälp av reaktioner från de olika berörda parterna. Den andra frågan berör flygbolagens kontrakt med sina kunder. Vid årsslutet kommer vi att lägga fram ett samrådsdokument och efter att ha fått reaktioner på detta kommer vi att utarbeta ett förslag. I detta förslag kommer vi att ägna stor uppmärksamhet åt personer med funktionshinder, en fråga som även har tagits upp av en del av er ledamöter, och vi hoppas att parlamentet och rådet brådskande antar ett beslut om att bestämmelserna i Montrealkonventionen om vissa enhetliga regler för internationella lufttransporter tillämpas, så att dessa nya bestämmelser träder i kraft i slutet av nästa år.
Slutligen, kommer jag att ta upp något som oroar oss alla och som flera olika talare har lyft fram, sist var det McCarthy: hälsorisker för passagerarna. Vi anser det vara av grundläggande vikt att djupgående och uttömmande utvärdera risker i samband med flygresor. Därför finansierar vi forskningen om kabinförhållanden inom det femte ramprogrammet och vi överväger nu hur vi bäst skall kunna stödja den forskning om djup ventrombos som Världshälsoorganisationen har inlett. Jag vill säga er att jag personligen har skrivit till alla flygbolagschefer för att betona detta problem och jag har sagt dem att det är nödvändigt att de nu med den kunskap de förfogar över antar åtgärder för att mildra det.
Även om båda initiativen kommer att ta viss tid, kommer de att ge oss en solid grundval för att utforma politik på det här området, och vi kommer att hålla er, ärade ledamöter, väl informerade.
Avslutningsvis, herr talman, vill jag säga ett det gläder mig att parlamentet och kommissionen ser saken på samma sätt och att vi häromdagen när vårt flyg var över tjugo minuter försenat fick information om att vi hade rätt till en gratis resa med samma bolag under en månad på samma sträcka i enlighet med villkoren i flygbolagets kontrakt. Jag vill med detta säga er att vårt engagemang samt parlamentets och kommissionens agerande redan nu har fått konkreta konsekvenser för medborgarna, för användarna, för konsumenterna.

Foster
Herr talman! Bara en kort fråga till kommissionären: i utskottet för regionalpolitik, transport och turism har vi vid ett antal tillfällen framhållit att vi fortfarande inte är på det klara med vilken roll de nationella luftfartsmyndigheterna och JAA kommer att spela i framtiden då den föreslagna förordningen inte definierar ramarna för deras verksamhet. Jag skulle vara mycket tacksam för kommissionens svar. Det kanske inte går i kväll men jag skulle önska ett klarläggande när det gäller den saken.

De Palacio
. (ES) Herr talman! Det kommer att komma ett tillfälle när de två institutionerna: den europeiska byrån för luftfartssäkerhet och JAA kommer att sammanfalla och finnas samtidigt. JAA har för närvarande kvar vissa befogenheter, till exempel när det gäller personalfrågor, men med tiden kommer dessa att införlivas i byrån för luftfartssäkerhet. Det vill säga, de båda institutionerna kommer att samexistera en tid, men endast i övergångsskedet. Hursomhelst kan jag översända de konkreta detaljerna i den här frågan.

Talmannen
Tack, fru kommissionär.
Jag förklarar den gemensamma debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum på onsdag kl. 12.00.

Transittrafik med tung lastbil genom Österrike
Talmannen
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande (A5-0266/2001) av Swoboda för utskottet för regionalpolitik, transport och turism om förslaget till Europaparlamentets och rådets förordning om ändring av protokoll 9 till anslutningsakten för Österrike, Finland och Sverige beträffande systemet med miljöpoäng för transittrafik med tung lastbil genom Österrike
(KOM(2000) 862 - C5-0769/2000 - 2000/0361 (COD))

Swoboda
Herr talman, fru kommissionär, mina damer och herrar! Det är säkert alltid svårt att tvingas författa ett betänkande, som gäller det egna landet, eftersom man då kanske är alltför subjektiv. Jag försöker i varje fall att i någon mån skildra sakerna objektivt. Jag måste börja med att klart påpeka att Österrike, när det förhandlade med Europeiska unionen om anslutningen, uttalade ett önskemål, nämligen att innehållet och essensen i transitavtalet skulle ingå i ett protokoll och därmed utgöra en beståndsdel av anslutningen och fördragssituationen vid anslutningen till Europeiska unionen.
Transitavtalet har säkerligen en särskild betydelse därför att transittrafiken i Österrike - och det är en unik situation i hela Europeiska unionen - inte bara utgör en stor andel av den totala trafiken - upp till 80 procent på flera sträckor - utan på grund av det geografiska läget och det faktum att landet är relativt litet bidrar till en relativt stark belastning av miljön, i synnerhet i de känsliga områdena. Dessutom är det ett område som praktiskt taget inte drar några ekonomiska fördelar av detta. Att man på sikt inte kan skilja transittrafiken från övriga transportsätt är klart. Därför har dessa transitbestämmelser ju också ett sista datum, som ligger ganska nära i tiden, nämligen i slutet av 2003.
Kommissionen uppskattar nu inte detta avtal. Jag förstår att alla inte uppskattar det, transportpolitiskt är det inte optimalt. Kommissionen har på olika sätt försökt att torpedera detta avtal. Å ena sidan har den ansett att sanktionsmekanismen är alltför sträng. Innehållsmässigt ger jag kommissionen rätt, jag förstår det också. Därför har jag också tagit hänsyn till det som Uli Stockman här har krävt, och i min punkt 2 c) står det att vi som parlament helt och hållet anser att man måste hitta en bättre, glidande metod.
Kommissionen har sedan sagt att beräkningen inte fungerar korrekt i Österrike. Det kan jag inte bedöma, det handlar om att konstatera faktum. Vi har i utskottet beslutat att kräva att kommissionen skall se till att det sker en korrekt beräkning, eftersom jag naturligtvis inte vill försvara felaktiga beräkningar. Men kommissionen har sedan menat: Vi gillar inte sanktionsmekanismen, vi gillar inte beräkningen, och om vi inte får ordning på det, då är vi också emot den kvantitativa övre gränsen.
Det står emellertid klart att den kvantitativa övre gränsen för genomfart av lastbilar redan från början var en beståndsdel av fördraget! I en preliminär utvärdering som gjorts av EG-domstolen har det också konstaterats att det var en väsentlig beståndsdel av transitbestämmelserna. Det stämmer inte heller, det som kommissionen påstått, att det på visst sätt är ett negativt incitament till att använda miljövänliga fordon. Varje företagare tjänar naturligtvis på att använda miljövänliga fordon, eftersom han måste utnyttja färre miljöpoäng. Därför är detta absolut bestämmelser som motiverar företagarna att använda mer fördelaktiga fordon, nämligen sådana som är miljövänliga.
Därför förstår jag inte helt och hållet varför man gör denna forcerade attack mot ett befintligt fördragsförhållande, som dessutom löper ut inom kort. Fru kommissionär, inte heller förstår jag att det sker i en situation där kommissionen vet att Österrike efter nästa utvidgning måste räkna med en graverande ökning av transittrafiken. Jag skall gärna överlämna till er den studie som gjorts av ett oberoende ekonomiskt institut, som har fastslagit att man fram till år 2015 - det är helt visst en lång tidsperiod - måste räkna med ett fyr- till femfaldigande av transittrafiken. Det betyder att man i denna situation, när man också vet att befolkningen är mycket känslig när det gäller transportfrågor, ändrar ett befintligt fördragsförhållande, för att kanske under 1 - 1,5 år skapa en annan situation, och detta är fullständigt obegripligt för mig!
Jag vill än en gång säga att det ur vår synvinkel inte handlar om att man här skall skapa några nya bestämmelser. Det handlar inte om att man här skall införa ytterligare inskränkningar. Det handlar bara om att ett befintligt fördragsförhållande - och det finns ju hur som helst en förtroendeprincip när man sluter ett avtal - skall behållas. Jag vill än en gång upprepa att det framför allt handlar om att man i en känslig tid, när det handlar om utvidgningen, inte skall gjuta olja på elden, eftersom man exakt vet vad det kan ställa till med.
Min rekommendation är naturligtvis att man i morgon också skall godkänna betänkandet så som det antogs i utskottet - jag medger att det skedde med mycket knapp majoritet, om man här överhuvud taget kan tala om majoritet. Fru kommissionär, jag vet att ni inte kommer att kunna godkänna det, men ändå vill jag be er om en sak: För den händelse - vilket mycket väl kan ske - att parlamentet beslutar på annat sätt och avvisar mitt förslag, skulle ni då kunna överväga att inte genomföra det med "våld"? Skulle ni kunna ta den prekära, ömtåliga situationen i detta land, som också är viktigt för förhandlingarna med kandidaterna, till anledning att söka en långsiktig lösning och inte med våld framtvinga en kortsiktig lösning?
(Applåder)

Kronberger
Herr talman! Vid omröstningen om att stryka 108-procentsklausulen handlar det om mycket mer än enbart om en miljöfråga för Österrike. Det handlar bara i andra hand om transitbelastningen av en ömtålig alpregion. I första hand handlar det om att ett gällande avtal mellan Österrike och Europeiska unionen skall bestå. Kommissionen försöker med sitt förslag till förordning nu att ensidigt upphäva detta gällande avtal. Europaparlamentet skall här garantera legitimerandet av detta orätta skeende.
Om vi godkänner detta förslag, så stöder vi ett fördragsbrott mot en medlemsstat i unionen. Det kan och måste medföra att förtroendet för slutna avtal och därmed också förtroendet för rättssäkerheten i Europeiska unionen går förlorat. I hög grad uttalade sig år 1994 just invånarna i ifrågavarande alpregion för en anslutning till EU, och detta gjorde man i tron på en trohet mot avtalet. Om vi röstar för detta orättfärdiga upphävande av skyddsklausulen, stöder vi en irritation gentemot unionen och driver ut befolkningen på vägarna till förnyade blockader.
Därför ber jag er enträget att stödja Swobodas betänkande eller - med tanke på vädersituationen - att inte låta honom stå där ute i regnet!

Ferber
Herr talman, fru kommissionär, kära kolleger! Europeiska folkpartiets grupp (kristdemokrater) och Europademokrater kommer att rösta för kommissionens förslag. För detta talar i första hand att målet med systemet med miljöpoäng nästan uppnåtts. Målet var att reducera det totala utsläppet av kväveoxider från lastbilar i transittrafik genom Österrike fram till slutet av 2003 med 60 procent. År 2000 hade vi redan uppnått 56 procent, dvs. vi är på god väg att uppnå detta föreskrivna mål med avtalet fram till år 2003.
För det andra angrips inte systemet med miljöpoäng i sig genom kommissionens förslag. Målet med en 60-procentig minskning har bibehållits. Kommissionen pläderar uttryckligen för att man skall fortsätta med systemet med miljöpoäng. Endast den s.k. 108-procentsregeln skall strykas. Denna regel strider mot det egentliga målet med miljöpoängssystemet, nämligen att skydda miljön genom att reducera utsläppen av kväveoxid. Den sporrar inte till inköp och användning av miljövänliga lastbilar. 108-procentsregeln fastslår en övre gräns för transitresorna och sörjer för sanktioner om den överskrids. Men denna klausul träder bara i kraft, om lastbilarna per år har gett 8 procent färre utsläpp. Det är en motsägelse i sig. Därför är det ingen mening med det hela.
För det tredje minskas genom reduceringen av miljöpoäng inte transittrafiken i sin helhet genom Alperna. Den kommer antingen att flyttas till Schweiz eller genom många trick omvandlas till bilateral trafik till och från Österrike, eller genomföras av östeuropeiska lastbilar, som på grund av ett annat tillstånd inte heller faller under miljöpoängssystemet. Detta medför i sin helhet att vi inte kommer fram till någon ytterligare minskning av utsläppen av kväveoxid i Österrike.
För det fjärde är sanktionerna i 108-procentsregeln oproportionerligt höga. Exempelvis bestraffades överskridandet med 100 000 resor år 1999 genom en minskning med 150 000 resor år 2000.
Jag vill ta upp en sista punkt: Tvivlet om huruvida primärrätt - i detta fallet alltså anslutningsfördraget - kan ändras genom sekundärrätt, alltså genom ett förslag till förordning från kommissionen, så som vi diskuterat i dag, anser jag vara grundlöst. Protokoll 9 föreskriver uttryckligen för år 2001 en granskning av systemet med miljöpoäng. På den grundvalen är kommissionens förslag också rättmätigt. Därför vädjar jag om att 108-procentsregeln skall avskaffas och att kommissionens förslag skall antas utan ändringar.

Stockmann
Herr talman, fru kommissionär, kära kolleger! Systemet med miljöpoäng överenskoms efter Österrikes anslutning till EU. Vi talar alltså om ett befintligt rättsligt giltigt avtal, som löper ut år 2003. Syftet var - och det har nämnts - att miljövänliga lastbilar skulle användas i transittrafiken över Alperna genom Österrike och att man skulle sänka kväveoxidutsläppen i förhållande till 1992 med 60 procent, och det har nästan uppnåtts.
I avtalet fastslogs dessutom en maximalt tillåten övre gräns av transitresor - den så kallade 108-procentsklausulen. Kommissionen vill nu avbryta 108-procentsklausulen till slutet av 2003. Föredraganden, Hannes Swoboda, avvisar kommissionens förslag, och jag delar denna uppfattning, även om det här finns en konflikt mellan österrikiska och t.ex. tyska intressen. Men vår strävan måste vara att handla med tanke på en europeisk transportpolitik, dvs ha en styrmekanism för ekologiskt känsliga regioner. Jag vill dock peka på tre problem, och det har jag också gjort med mina ändringsförslag.
För det första handlar det om en korrekt beräkning av antalet resor. Här har det yttrats tvivel från olika håll om riktigheten i statistiken, ty i statistiken tas delvis även bilaterala resor upp. Man måste därför se till att få en korrekt beräkning av antalet resor, så att man inte felaktigt vidtar några sanktioner.
Därmed är jag framme vid min andra punkt, sanktionerna. 1999 - det har också nämnts - överskreds antalet transitresor med 100 000 resor, och det ledde då till en reducering av resorna med 150 000 - alltså till ett "straff". Jag anser att den nuvarande sanktionsmekanismen är överdriven och felaktig, eftersom den drabbar de enskilda transportföretagen, även om den avser statligt handlande. Här måste något göras.
En tredje och sista punkt: Vårt övergripande transportpolitiska mål är ett hållbart transportsystem, som på sikt möjliggör en godtagbar rörlighet. Men kommissionen har hittills underlåtit att lägga fram ett övertygande helhetskoncept för alpområdet från och med 2003. Det är nu absolut nödvändigt!

Costa, Paolo
Herr talman, fru kommissionär! Trots all den oro som föredraganden Swoboda och andra har visat prov på när det gäller att unionen skall leva upp till de åtaganden den tar på sig då den undertecknar fördrag tror jag att man i detta specifika fall bör rösta för kommissionens ursprungliga förslag. Detta är vad min grupp enhälligt kommer att göra i morgon.
Detta eftersom det experiment som har gjorts under dessa år i stället bör användas för att redan nu fastställa en konsekvent strategi för genomfartstrafiken i Alperna som på sikt skall bygga på att så mycket trafik som möjligt flyttas över från väg till järnväg.
Dagens system har visat sig vara effektivt på så sätt att det grundläggande målet har uppnåtts eller håller på att uppnås, men det är ineffektivt - i vissa fall skulle jag vilja säga att det går på tvärs emot incitamentet att göra de transportmedel som genomkorsar Österrike mera miljövänliga - och att tillämpningen är svår eller rent av snedvridande, vilket medför att bestämmelsen trots det goda syftet i praktiken blir mindre användbar.
Jag tror inte att det blir några större svårigheter, utan att det finns en betydande respekt för överenskommelsen eftersom det uppsatta målet har nåtts och att bestämmelsen inte tillämpas för att den inte är till någon hjälp för närvarande. Men den bör tvärtom användas och tillämpas som andra bestämmelser för att harmonisera olika system som vi måste använda för att på sikt komma fram till det bästa sättet att hantera transittrafiken i hela alpkedjan.
Jag hoppas och vi hoppas att man kan ta hänsyn även till detta i nästa vitbok, både genom att vidta åtgärder för att gynna de järnvägslinjer som vi väntar på sedan allt för lång tid och genom att fastslå taxeändringar som ger incitament till ett beteende som bättre överensstämmer med respekt för Alperna som helhet, via en bättre allokering av infrastrukturkostnaderna.

Echerer
Herr talman, fru kommissionär, ärade kolleger! Kollegan Swoboda, vår föredragande, och även kollegan Kronberger är båda österrikare, det är naturligtvis inte någon tillfällighet, och båda har detaljerat förklarat den interna österrikiska situationen. Men enligt min åsikt gäller det inte uteslutande ett österrikiskt problem. Det handlar i detta betänkande och i morgon vid omröstningen om ett beslut av enorm räckvidd. Jag försöker nu inte - och det vill jag inte heller - spela ut inre marknad, konkurrens, miljö- och transportpolitik mot varandra. Enligt min åsikt handlar det om två saker.
För det första upprepar jag mina kollegers önskemål: Ett fördrag bör man inte avbryta ensidigt på Bush-maner. För det andra handlar det om följande: Hur seriöst ser vi på vår europeiska miljö- och transportpolitik? Hur seriöst genomför vi den, och hur effektivt vill vi driva på den? Det handlar alltså inte uteslutande om att minska kväveoxiderna på Brenner-motorvägen. Vi behöver ett sammanhållet transportkoncept för hela alpregionen och en internationalisering av de externa kostnaderna. Så länge det inte finns någon verklig kostnadsjämförelse, är vägarna billigare. Varken kombitransporter eller järnvägar kan här konkurrera. Hela det ekologiskt ömtåliga alpområdet behöver vårt stöd i enlighet med alpkonventionen. Medborgarna, inte bara från dessa känsliga regioner, litar på Europaparlamentet, på alla ledamöters ansvarsmedvetande!

Meijer
Herr talman! I det här ämnet handlar det om mycket mer än bara ett trafikproblem. Det handlar om hur Europeiska unionen hanterar sina löften till nykomlingar, de mindre medlemsstaternas rättigheter och andra intressen än de ekonomiska. I flera år har Schweiz och Österrike skyddat sina alpdalar mot buller och luftföroreningar från genomåkande lastbilstrafik. Ett skydd vars betydelse ökar vartefter det här miljöovänliga transportsättet växer.
Vid Österrikes anslutning till Europeiska unionen slöts en kompromiss om att den här medlemsstaten delvis skulle kunna behålla det skyddet genom att mellan år 1992 och 2004 minska utsläppet av kväveoxider med 60 procent. Den åtgärden har även andra nytta av eftersom det på det sättet stimuleras att transporten begränsas eller förs över på järnvägsförbindelser som är bättre för människor och miljö. Utgångspunkten var inte att vänta på renare teknik utan behörigheten att begränsa trafiken genom att införa takvärden. Sju år efter den kompromissen försöker kommissionen ensidigt att frånta Österrike den rätten och även ge stort utrymme för vägtrafiken nord-syd, även om gränsen då överskrids med 108 procent. Om Europeiska unionen behandlar sin små medlemsstater på det sättet kommer det att väcka allt mer avsky och motstånd. Gruppen Europeiska förenade vänstern stöder föredraganden i hans förkastande av det här anfallet från kommissionen, de större medlemsstaterna och de stora transportkoncernerna.

Van Dam
Herr talman! Antal miljöpoäng i Österrike och fördelningen av dessa, men även själva systemet med ekopoäng, leder till en laddad diskussion med ständigt återkommande hårda konfrontationer mellan förespråkare och motståndare. Nu igen.
Då Österrike blev medlem i Europeiska unionen, avtalades om ett begränsat tillträde för transittransport av gods fram till slutet av 2003. Kommissionen vill låta en av delarna i det avtalet förfalla. Föredraganden betraktar det ensidiga upphävandet (delvis) av protokoll 9, utan godtagbara alternativ som ett brytande av träffade avtal.
Det nuvarande systemet i Österrike har inte visat sig vara felfritt. Att stora grupper vägtrafikanter förbigås vid utsläppsmätningen bidrar inte till en tydlig bild av utsläpp på grund av transittrafik. Skyldigheten att ge tillräckliga alternativ till den transittrafiken genom Alperna har inte heller uppfyllts.
Jag är övertygad om att Europa inte klarar sig utan transporter, men lika litet utan en frisk natur som vi ju alla lever i. Därför stöder jag initiativen avseende en begränsning av utsläpp i allmänhet och i synnerhet i känsliga naturområden. Förkastandet av det här förslaget från kommissionen faller alltså inom ramen för detta.
Dock uppkommer frågan vad som skall ske efter år 2003, när miljöpoängsystemet har försvunnit, hur framtiden skall se ut för transittrafiken genom Österrike. För att på ett konstruktivt sätt göra något åt föroreningen av Alperna behövs det en politik för känsliga naturområden. Så länge det inte finns så vidtas tillfälliga åtgärder som sällan är särskilt konstruktiva. Därav min fråga till kommissionen om den kommer att ta upp denna fråga i den så länge väntade vitboken.
Kort sagt anser jag att det är oklokt, så länge det inte finns någon bredare politik för känsliga naturområden, att vidta ensidiga åtgärder som inte förväntas främja en hållbar rörlighet.

Raschhofer
Herr talman, ärade kolleger! Jag talar som österrikiska, men jag talar också som europé. Jag vill ge er tre skäl till detta. För det första: Transitavtalet var en del av ett löfte från unionen gentemot Österrike. Löftet lydde: Den ömtåliga alpregionen kommer inte att köras över av en transitlavin utan slut. Österrikarna litade på Europas ord. 66 procent av österrikarna röstade för anslutningen till unionen. Om föreliggande kommissionsförslag skulle antas, kommer detta löfte att brytas. Som europé vill jag säga till er att detta är det stoff som kommer att orsaka en baksmälla, om någon folkomröstning någonstans i Europa återigen går snett.
För det andra: Transitfördraget, och därmed 108-procentsklausulen, som man avser att stryka, är en beståndsdel av fördraget om anslutning till Europeiska unionen. Det betyder att transitavtalet utgör primärrätt. Jag skall ställa en samvetsfråga till er: Vad är ett fördrag värt, om Europaparlamentet kan urholka primärrätten genom en omröstning? Det är också en principfråga, inte bara en österrikisk, utan en europeisk.
För det tredje en fråga till er alla: Vad är ord på ett papper värda? Jag citerar artikel 6 (ny) i Amsterdamfördraget: "Miljöskyddskraven skall integreras i utformningen och genomförandet av gemenskapens politik och verksamhet enligt artikel 3," (t.ex. fri rörlighet för varor). Omröstningen i morgon är en måttstock för hur allvarligt denna kammare ser på syftet med artikeln i Amsterdamfördraget. Eller - mina ärade damer och herrar - är miljöskydd och hållbar utveckling här bara en läpparnas bekännelse? Matchen i morgon gäller fri rörlighet för varor kontra miljöskydd - det är en principiell europeisk fråga. Därför ber jag er att rösta för betänkandet!

Jarzembowski
Herr talman, kära fru vice ordförande, kära kolleger! En sak måste här ställas till rätta: Denna tes, att gemenskapen bryter fördragsrätten, är helt enkelt absurd! I fördragsrätten räknas det med anpassningar, och här föreslås det att man på en enda punkt skall anpassa. Här handlar det alltså inte alls om fördragsbrott. Om ledamoten från frihetspartiet här stämmer upp en klagosång och säger att vi inte skulle behandla miljön på rätt sätt, och kräver miljöskydd, då vill jag ställa frågan till denna österrikiska kollega: När satsar ni pengar på att bygga Brennertunneln? Då gör ni något för miljöskyddet! Vi är nämligen mycket försenade när det gäller att genomföra Brennertunneln. Det är den enda verkliga lösningen för transittrafiken genom Alperna. Ni borde inte vara så stor i orden här, fru kollega, utan driva fram planeringen av Brennertunneln och ställa pengar till förfogande! Det vore er uppgift i en regering där ni är företrädd! Vi behöver inte något skapande av legender!
Kollegan Stockmann har sagt så många bra saker, nämligen att huvudmålet, minskningen av utsläppen av kväveoxid faktiskt nästan har uppnåtts och att 108-procentsklausulen är oproportionerlig och oprecis. Herr Stockmann, om ni i morgon röstar med oss för kommissionens förslag, då uppnår ni exakt det som ni vill uppnå! Jag kan ju förstå att ni inte vill falla er österrikiska föredragande i ryggen, men fundera över hur ni skall rösta i morgon. Rösta för kommissionens förslag!
Ytterligare två korta påpekanden. Om man skulle bibehålla klausulen, skulle detta bara leda till att det inte blir någon ändring av den transportvolym som reellt skall transporteras, utan att transitresor, som inte längre är möjliga, ersätts av en transport med ett företag in i Österrike, lastas om, och förs ut ur Österrike med ett annat företag. Det betyder att man skulle dela upp transiten, man skulle ha mer avgaser, man skulle ha mer kostnader för konsumenten - det är inte någon lösning! Lösningen är att bygga Brennertunneln, för att på lång sikt föra över godstransporter från vägarna till järnvägarna. Det måste vi kämpa för!

Fava
Herr talman! Låt mig först och främst säga att jag uppskattar Swobodas motiv liksom det rigorösa arbete han har gjort. Samtidigt är vi verkligen övertygade om att det mål som sätts upp i protokollet i fråga är bra: att värna om Österrikes alpmiljö. Kommissionen tänker behålla detta mål och vi är likaså övertygade om att bestämmelsen om 108 procent bör avskaffas, enligt förslaget till förordning till kommissionen.
Jag skall vara snabb och begränsa mig till två frågetecken. Det första handlar om logik: bestämmelsen träder i funktion efter ett visst antal transitresor, oberoende av hur miljövänliga fordonen är. Detta innebär att mer miljövänliga fordon medför fler insparade miljöpoäng, fler ackumulerade transitresor och större risk att spräcka gränsen 108 procent. Resultatet är en paradox: åkarna får inget incitament att välja mindre förorenande fordon.
Det andra frågetecknet är av praktisk art: övervakningssystemet är inte tillförlitligt. Tröskelvärdet skulle ha överskridits med 0,6 procent, 10 000 transitresor, men enligt en studie från kommissionen har 92 000 fordon körts in i Österrike utan att komma ut igen. Vi har här ett system som har visat sig vara fullständigt otillförlitligt: det finns inga bevis för gränsen på 108 procent, sanktionerna är fullständigt överdrivna, och vi har 150 färre transiträtter på grund av att tröskelvärdet på 108 procent har överskridits.
Herr talman! Detta är de tekniska och objektiva skälen till att den italienska delegationen kommer att rösta för kommissionens förslag.

Rack
Herr talman, fru kommissionär, kära kolleger! På lång sikt ligger våra uppfattningar inte alls så långt från varandra. Såvitt den ansvariga kommissionärens kommande planer redan nu avtecknar sig vill hon ha samma sak som vi alla vill och behöver, nämligen särskilt känsliga transportregler för särskilt känsliga områden. Just detta var också avsikten med det dåvarande transitavtalet mellan den dåvarande gemenskapen och kandidatlandet Österrike, som i alla avseenden befann sig framför dörren på det gemensamma huset. De lösningar som utarbetades för knappt tio år sedan och de kompromisser för transittrafiken över Alperna som man då kom överens om, har på det stora hela taget också fungerat. Systemet med miljöpoäng har med alla sina svagheter lett till en tydlig förbättring av den miljöproblematiska kväveoxidsituationen, och den siffermässiga övre gränsen med 108-procentsbestämmelserna, som det nu handlar om, har åtminstone uppfyllt några av de eftersträvade säkerhetsnätsfunktionerna, trots en rad problem.
Varför skall man nu och i detta utgångsläge för en kort tidsperiod säga upp en väsentlig del av arrangemanget i förtid? Detta undrar människorna i Österrike, och de finner inget svar. Det skulle möjligen vara att man vill göra slut på inskränkningarna av transittrafiken, också just i ömtåliga alpområden. Jag tror att vi alla skulle göra den kommande europeiska transportpolitiken en otjänst om vi nu på grund av relativt små tvister och orimligheter skulle äventyra det gemensamma långsiktiga målet eller rent av förlora det ur sikte. Därför anser jag att den ståndpunkt som utskottet för regionalpolitik, transport och turism med visserligen knapp majoritet godkände för två månader sedan är riktig. Denna ståndpunkt från utskottet skulle kunna ge en bra impuls för nya ansträngningar att gemensamt finna godtagbara lösningar, i stället för att ge Österrike och dess medborgare stora emotionella och politiska problem.
Alla mot Österrike: Så kan och får det inte vara. Vårt mål bör vara att göra allt för att få en bra framtidsorienterad lösning i den europeiska transportfrågan, och jag hoppas att vi i morgon får goda omröstningsresultat, för att garantera detta.

Lisi
Herr talman, fru kommissionär! Jag tycker inte att det är rätt att säga att de som stöder kommissionens åtgärd bryr sig om miljön och att de som inte stöder det inte bryr sig om miljön. Det är ett felgrepp som vi inte skall falla för, och jag tar mig friheten att vänner emellan säga till österrikarna: er beskrivning av verkligheten är inte till nytta för era medborgare.
Vi bryr oss alla om miljöskydd och frågan om Alppassen gäller för övrigt inte bara Österrike utan också stora delar av de italienska Alperna som är ett känsligt territorium. Varför säger jag detta? Eftersom vi i kommissionens förslag, som vi instämmer i och stöder, kan utläsa samma oro för miljön.
Det har sagts att systemet med miljöpoäng inte skall ändras eftersom det har gett resultat, och det skall behållas. Däremot har det påpekats - och det kan inte förnekas - att systemet med ett tak i realiteten som redan har sagts straffar de åkare som uppför sig på ett miljövänligt sätt och i stället ger incitament till ett felaktigt beteende, som ledamöterna väl vet, och även i vissa fall bedrägerier: till exempel kommer många lastbilar in i landet med fraktsedlar, lastar av sin last i Österrike och åker tillbaka igen, varför de inte omfattas av poängbestämmelsen. Allt detta är inte bra för miljön, och inte heller för transportsystemet.
Visst, det handlar också om frågan om rörlighet som skall säkerställas, frågan om att konkurrensen mellan åkerierna skall tryggas, men framför allt är det en miljöfråga. Jag ber er att ta till er den oro för alpmiljön som kommer till uttryck i kommissionens förslag. Den oron känner ni också, men för framtiden måste vi hitta stabila och slutgiltiga lösningar som verkligen skyddar oss mot dessa risker.

De Palacio
. (ES) Herr talman, ärade ledamöter! Jag vill först av allt tacka Swoboda för det arbete han har genomfört, och när detta är sagt måste jag säga att jag varken kan instämma i hans resonemang eller i det han säger i sitt betänkande, eftersom protokollet inte kan ifrågasättas.
Artikel 11 i protokoll 9 handlar om förorening av kväveoxider. Buller eller andra föroreningar nämns inte. Målet med artikel 11 är att begränsa utsläpp av gas och kväveoxid, och den handlar överhuvudtaget inte om andra slags föroreningar, vilka skulle ha kunnat tas upp, men detta gjordes inte vid den tidpunkten och därmed antogs de inte.
Visst beaktas översyner i artikel 11 - och med detta vill jag svara på vad som har sagts här - men kommissionen vill för den skull varken köra över någon eller gå längre än de rättsliga skyldigheter som gäller alla, utan vill strikt hålla sig inom det område som artikel 11 i protokoll 9 (i anslutningsfördraget) handlar om, nämligen en översyn för att se hur arbetet har utvecklats och att likvärdiga åtgärder föreslås med målet att minska utsläppen av kväveoxid.
Läs texten. Jag har begärt att få den för att läsa den ordagarant för er. Jag har den inte här, vilket jag beklagar, men jag kan citera en del ur den för er där det står att rådet och nu även parlamentet i enlighet med artikel 71 - efter den senaste ändringen av fördraget sker detta via medbeslutande - ges behörighet att anta åtgärder inom gemenskapsramen - och jag citerar ordagrant - som "säkerställer ett likvärdigt miljöskydd, särskilt en sextioprocentig minskning av föroreningarna".
Ärade ledamöter, jag upprepar att vi varken vill köra över någon eller gå längre än det som fastställs i protokoll 9 till anslutningsfördraget för Österrike. Jag har förståelse för att ni har invändningar, jag förstår det mycket väl, och jag förstår även att Österrike har problem med transittrafiken, vilket även andra länder har, länder som dessutom kan ha andra slags problem. Jag håller även med om att alpområdet och andra regioner i Europeiska unionen som är särskilt känsliga kan och måste skyddas, särskilt när det gäller transporten och då i synnerhet vägtransporterna. Men inte hela Österrike. Detta protokoll handlar om hela Österrike. Alpområdet är en del av Österrike, men inte bara av Österrike.
Systemet med miljöpoäng har - och detta säger vi mycket klart - till en början varit positivt, det har lett till att utsläppen av kväveoxider har minskat med över 50 procent. Vi har inte lyckats nå taket på 60 procent, men utsläppen har minskat med över 50 procent. Även om vi inte har lyckats nå konkreta åtaganden vill vi föreslå, och i vitboken om transportpolitik - vilken jag hoppas att ni kommer att kunna läsa inom kort -sägs det att det är nödvändigt att vidta åtgärder för att begränsa eventuella skadliga miljöeffekter.
Systemet med miljöpoäng kan kanske vara en av lösningarna. Det kan vara så. Jag säger inte att det är lösningen, men det kan vara en av lösningarna. Men detta system - och detta är mitt sista argument - måste verkligen fungera i praktiken. Det är nämligen det som är problemet, herr Swoboda, och det är detta jag inte håller med er om.
Ni säger att transportörerna på grund av bestämmelsen om 108 procent fortsätter att vara intresserade av förbättra miljökvaliteten på sina lastbilar. Så är det inte alls. Nu har de inte längre något intresse av detta, för om den övre gränsen är 108 procent, varför skall de då genomföra miljöförbättringar när de med 108 procent som övre gräns för antalet transitresor har nått ett tak som de nu inte längre kan förbättra genom att minska utsläppen eftersom de inte kan överskrida gränsen fler gånger såvida de inte vill riskera straff?
De båda bestämmelserna är för närvarande motstridiga och därför föreslås det att de tas bort. Om vi vill fortsätta att förbättra utsläppsnivåerna måste vi ta bort bestämmelsen om 108 procent, för om vi inte gör detta kan en del av de lastbilar som är miljövänligast tas bort från transittrafiken i Österrike eftersom de har för många miljöpoäng och det fattas transiträtter i och med bestämmelsen om 108 procent. Detta kan leda till man använder lastbilar som förorenar mer. Det spelar ingen roll: ingen har nu längre något intresse av att förbättra kvaliteten på sina utsläpp, eftersom den övre gränsen ligger på 108 procent. Det är därför det föreslås att denna bestämmelse tas bort.
Herr talman, ärade ledamöter, om vi utgår från det faktum att det alltid kan finnas olika juridiska tolkningar, och detta kan jag alltid acceptera, anser jag att det som sägs i artikel 11 i protokoll 9 är att det skall genomföras en översyn, att man föreslår likvärdiga åtgärder och att målet är att minska utsläppen av kväveoxid. Om vi vill fortsätta att förbättra utsläppen av kväveoxid, är den enda möjligheten att ta bort den övre gränsen på 108 procent, eftersom det inte finns någon drivfjäder för de europeiska transportörerna att genomföra miljöförbättringar när det gäller transittrafiken genom Österrike.
Jag ber därför parlamentet att det stöder kommissionens förslag och att det förkastar - jag är ledsen, herr Swoboda, det är första gången som vi inte är överens - förslaget från Swoboda.

Swoboda
Herr talman! Om man förlorar, så förlorar man. Jag måste naturligtvis acceptera om beslutet blir sådant. Men fru kommissionär, ni har i dag flera gånger påpekat att ni måste föreslå en likvärdig lösning. Ni har inte föreslagit någon likvärdig lösning, det vill jag helt klart fastslå. I det avseendet motsvarar ni inte det rättsliga läget!
(Applåder)

Flemming
Herr talman! Jag vill understryka att kommissionären har kommit med ett helt korrekt citat. En revidering av fördraget är bara möjlig och riktig om man vidtar likvärdiga åtgärder. Vilka skulle väl det vara?

Talmannen
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 12.00.

Kulturellt samarbete inom Europeiska unionen
Talmannen
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande (A5-0281/2001) av Ruffolo för utskottet för kultur, ungdomsfrågor, utbildning, medier och idrott om det kulturella samarbetet inom Europeiska unionen (2000/2323 (INI).

Ruffolo
. (IT) Herr talman, fru kommissionär, ledamöter! Detta förslag till resolution är frukten av några enkla men inte uppenbara konstateranden.
Det första gäller en samordningsmiss mellan unionens kulturprogram, framför allt de som ingår i Kultur 2000 och de program som finansieras via strukturfonderna. Det andra är framför allt ett konstaterande av att det finns ett vakuum mellan de program som administreras på unionsnivå och den nationella kulturpolitiken som till att börja med gäller ren och enkel ömsesidig information.
För att åtgärda dessa brister utgår vi ifrån två insikter: den första är att subsidiaritetsprincipen inte bara inte utesluter samarbete utan förutsätter det. Detta skall inte ses som bigott kulturprotektionism utan som någonting positivt och aktivt, som ett fruktbart möte mellan olika kulturer.
Den andra insikten är att mångfalden av nationella och regionala kulturer är den europeiska civilisationens rikedom och särprägel. Därför har vi valt uttrycket "förening av olikheter" som motto för betänkandet. Det är klart att den europeiska kulturen inte är någon homogen kultur: den är en samling olika kulturer, var och en med sina historiska rötter och sitt spridningsområde. Jag kan nästan säga att den är en symfoni i ordets teknisk/musikaliska mening, eftersom den utövas via samklang och dissonans: en symfoni som emellertid inte har skapats av en enda kompositör utan som är ett resultat av historiens gång, med dess dramatiska konflikter och då och då återkommande religiösa, nationella och ideologiska massakrer.
I dag kännetecknas den emellertid äntligen av gemensamma humanistiska värderingar om frihet, jämställdhet och om inte broderskap - som vore att begära för mycket - åtminstone solidarisk tolerans: värderingar som hålls höga i ett gemensamt område, som skiljer sig både från utpräglat konsumtionsinriktade och fundamentalistiska kulturer och som bygger på de stora kristna, liberala och socialistiska traditionerna.
En gemensam kultur fanns för övrigt på Thomas Moores och Erasmus av Rotterdams tid, när Erasmus på en mula begav sig till Oxford för att ge sin vän Dårskapens lov. Det fanns ett lingua franca men ingen monetär union, så när han kom tillbaka beslagtogs hans ärligen intjänade pund.
I dag görs det inga resor på mulor utan vi använder flygplan och det finns inte längre något lingua franca utan vi har våra mycket duktiga simultantolkar. Kort sagt finns alla materiella förutsättningar för att en europeisk kultur skall kunna sprida sitt fredliga och civiliserade budskap i världen och för att européerna skall kunna bedriva ett omfattande samarbete på kulturområdet. Detta samarbete tas upp, eller snarare påkallas, i fördragen och i de officiella talen men följs inte upp i handling. Tvärtom slutar det med att de konkreta besluten på ett uppseendeväckande sätt motsäger de högtidliga uttalandena, besluten och icke-besluten, som det olycksaliga i Nice som har paralyserat den europeiska kulturpolitiken.
Detta resolutionsförslag är ett försök att reagera på denna förlamning, att pragmatiskt främja samarbete mellan Europas länder på kulturområdet. Till att börja med finns det uppenbara behov av ett gemensamt språk, jämförbar statistik, ömsesidig information, systematiska jämförelser, val av bästa praxis och områden som bäst lämpar sig för en gemensam hållning och politik.
Herr talman! Jag hoppas verkligen att kommissionen genom att anpassa sina åtaganden följer upp resolutionen på det sätt vi önskar och sätter frågan om kultur och kulturellt samarbete i centrum för det stora europeiska bygget.
Vi är både olika och förenade: detta är ett tillfälle att visa det!

Graça Moura
Herr talman, fru kommissionär, ärade kolleger! Vår kollega Ruffolos betänkande åsyftar ett bättre och fördjupat samarbete med medlemsstaterna när det gäller vars och ens kulturpolitik. Men betänkandet har en annan förtjänst som måste nämnas: Kommissionen borde i sin kulturpolitik, särskilt genomförandet av ramprogrammet Kultur 2000, försöka undvika att låta kriterierna för urval av ansökningar flyta.
Kommissionen dränks varje år med förslag av de mest varierande slag, de resurser de förfogar över är skrattretande begränsade och det finns ett otal agenter och operatörer vars bra förslag slutar med att bli lagda åt sidan p.g.a. dessa välkända begränsningar. Kommissionen försöker nu att finna metoder som enligt deras förmenande hanterar dessa problem bättre. När så är dags skall uppföljningen av Kultur 2000 granskas och då får vi tillfälle att uttala oss.
Funktionen hos de instrument som behandlas i vår kollega Ruffolos betänkande ger till slut kommissionen mer exakta instrument för medlemsstaternas kulturpolitik och de kulturbehov de har. En gemensam kulturpolitik bör ta hänsyn till dessa faktorer då den definierar sin målsättning och minska ansökningarnas urvalskriterier. Vi får inte glömma att vi talar om en gemensam kulturpolitik och inte om den nationella kulturpolitiken. Den är för övrigt också i stor utsträckning medräknad via strukturfonderna. Därför det är väsentligt att tänka på den dubbla naturen hos de berörda resurserna, och metodiskt särskilja var å ena sidan en gemensam kulturpolitik får effekt och alla staters egna kulturpolitik å den andra.
Därför bör de europeiska institutionerna i princip ta hand om det kulturarv som är gemensamt i hela Europa och veta hur man undviker sammanblandning med den nationella kulturpolitiken medlemsstaterna bedriver, naturligtvis med förbehåll för stimulering av en multilateral dialog mellan vars och ens samtida skapelser. En gemensam kulturpolitik måste bidra till att på ett dynamiskt sätt låta alla medborgare få tillgång till det ofantliga och mångfasetterade europeiska kulturarvet.

O'Toole
Herr talman! Jag välkomnar vad jag tror att vi alla är överens om är ett exemplariskt arbete. Nu har vi en innehållsrik planritning för hur kulturpolitiken skulle kunna fungera i unionen. Föredraganden har arbetat särskilt väl med initiativtagaren till politik och lagstiftning i Europeiska kommissionen. Jag skulle vilja påpeka några saker.
För det första måste vi i denna kammare erkänna att de skapande branscherna och kunskapsindustrin har blivit en pådrivande kraft i vår nya globala ekonomi och att de färdigheter som vi behöver i den har blivit avgörande för vår prestationsförmåga i den europeiska ekonomin. Ja än mer, våra sociala och filosofiska behov av att behärska kulturfrågan blir centrala för att säkerställa stabiliteten i vår globaliserade värld.
Detta innebär att vi måste erkänna hur viktig finansieringen av kulturaktiviteter är. Vi står inför några mycket svåra frågor: till exempel, jordbruket står för en allt mindre del av vår ekonomi i den nya globala världen. Den gemensamma jordbrukspolitiken tar, som vi alla vet, oerhörda summor av våra medel. Om vi medger kunskaps- och informationsekonomins företräde i den nya globala ekonomin så ställs vi därefter inför realiteten att vi måste överväga andra prioriteringar för våra anslag. Samtliga åtgärder i betänkandet av Ruffolo är genomförbara, men för att genomföra dem måste vi säkerställa att det finns ett samarbete tvärsöver institutionerna och mellan olika nivåer av förvaltningen.
Detta innebär att vi måste titta på, till exempel strukturfonderna och hur vi övervakar de penningbelopp som används för kulturella aktiviteter. För inte så länge sedan var det en tjänsteman på kommissionen som sade till mig att vi inte kan göra det. Jag var tvungen att tala om för honom att allt han behöver göra är att gå till någon av kommunerna i unionen så berättar de för honom hur man bär sig åt. Det är vad tjänstemän är anställda för att göra. Han kan till och med titta på de samlade programplaneringsdokumenten för att göra det. Det går att göra när man måste.
Jag säger inte detta för att förolämpa kommissionen eller dess personal, utan för att säga att vi måste samarbeta för att åstadkomma vad Ruffolo på ett så föredömligt sätt har påbörjat.

Andreasen
Herr talman! Jag vill först tacka Ruffulo för ett omfattande och engagerat arbete med detta betänkande. Låt mig påminna om att det var på initiativ av Ruffulo som en statistisk sammanställning av de kulturella aktiviteterna i medlemsstaterna utarbetades. Detta är ett mycket intressant och relevant dokument. För den liberala gruppen råder ingen tvekan om att kulturen utgör en grundläggande beståndsdel i EU:s identitet. Vi inom Europeiska liberala, demokratiska och reformistiska partiets grupp anser att respekten för och befrämjandet av den kulturella och språkliga mångfalden och av det gemensamma kulturarvet utgör en väsentlig faktor för integration och befrämjande av människans personlighet. Vi vill ha en europeisk kulturpolitik som inte på något sätt eftersträvar likformighet, utan som erbjuder den typ av identitet som uppstår i mötet mellan olikheter. En politik som bidrar till social samhörighet och som är väsentlig för känslan av tillhörighet som europeisk medborgare.
Kulturpolitiken utgör ett av de mindre politiska områdena inom unionen och så anser vi också att det skall vara. Unionen skall koncentrera sin energi till kärnområdena, den inre marknaden, den ekonomiska politiken, utrikespolitiken, samt asyl- och invandringspolitiken, och därför skall vi också vara förbehållsamma vad gäller för övrigt välmenande kulturpolitiska initiativ. Låt mig också påminna om att befolkningarna vill att besluten skall fattas så nära medborgarna som möjligt. Det var detta kommissionens ordförande Romano Prodi framhävde här i kammaren tidigare i dag. Unionen skall inte delta i detaljstyrningen av Europa, denna sköts bäst av medlemsländerna. Den liberala gruppen har därför ställt upp ändringsförslag om att helt avlägsna slutsats 8 och 10. Vi anser att det är slutsatser som syftar till att utöka räckvidden för artikel 151 i fördraget, och det vill vi inte medverka till. Vi anser också att förslagen strider mot subsidiaritetsprincipen, vilket vi ser mycket allvarligt på. Slutligen, bedömer vi inte att tiden är mogen för den utvidgning av de ekonomiska ramarna för EU:s kulturpolitiska aktiviteter som förslaget också innefattar. Den liberala gruppen kan inte stödja betänkandet om slutsats 8 och 10 eller de kompromissändringsförslag som upprättats i detta syfte kommer att antas.

Echerer
Herr talman! En underbart god kväll, och hjärtligt välkomna till den första europeiska kulturkanalen! Nej, skämt åsido, vad skall jag säga er under en minut? Jag försöker att kanske ta vinden ur seglen för skeptikerna. Det handlar här inte om ingrepp, det handlar här inte om inblandning i nationell kulturpolitik, det startas inte heller någon ny harmoniseringsvåg, utan det handlar snarast om att vi lite grand synar de allvarsord i sömmarna som uttalas av de flesta politiker, och säger: Subsidiariteten bör inte längre användas som ett veto. Det handlar om följande: Om ni menar allvar med att kultur är en av de viktigaste modulerna för en fredlig integration i Europa, då måste det nu också ske någonting. På väldigt många områden försöker vi att behärska saker och ting gemensamt. Varför skall man inom kulturområdet själv tvingas göra detta? En gemensam investering i kultur från europeisk sida - ordet investering tilltalar mig mer än subvention, det handlar alltså inte bara om ekonomiskt stöd - vore äntligen på tiden.
Tillåt mig att dra över på talartiden genom att uttala min respekt och mitt tack till alla de kolleger som i många år, långt innan jag kom hit, tålmodigt kämpat för att driva på detta. Jag tackar er för varje millimeter, och jag kommer att kämpa vidare för varje millimeter!

Fraisse
Herr talman! Den vackraste komplimangen som jag tror man kan ge till Ruffolo är att ställa frågan som förefaller mig symptomatisk, nämligen frågan om budgeten, fru kommissionär. Om han påstår att 0,1 procent av gemenskapsbudgeten är till för kulturen, när vi vet att det kulturella Europa går framåt, vad händer då med de europeiska strukturfonderna, som O'Toole sade?
Jag skulle verkligen vilja veta, och jag tror att också Ruffolo skulle vilja veta det, vilka europeiska strukturfonder som används för kulturen, vad det representerar och vad det innebär för ett kulturens Europa som är under uppbyggnad. Om ett kulturens Europa verkligen är under uppbyggnad, låt oss då bedöma Ruffolos förslag: han föreslår kanske att fördraget skall ändras, han föreslår ett kulturobservatorium. Men kanske kan vi också föreslå en kulturpolitik, och jag skulle gärna vilja veta vad ni tycker om det utökade samarbetet, om utvidgningen av den kvalificerade majoriteten, kort sagt om allt det som kan strukturera det som man skulle kalla en kulturpolitik i Europa på ett konkret och inte abstrakt sätt.
Inga stora tal sade Echerer och jag håller med henne, men för min del skulle jag vilja ha en relativt tydlig redogörelse av budgetutgifterna för kulturen. Vi vet mycket väl att varje gång vi reser till ett hörn av Europa får vi veta att det inte är det ena eller det andra programmet som finansierar resan utan dessa berömda strukturfonder. Varför kan vi inte få veta vad som händer med strukturfonderna? Det skulle kanske vara det bästa beviset och det bästa argumentet för att våra kolleger, som inte är intresserade av kulturen, skall stödja oss i vårt kulturprojekt.

Pack
Herr talman, kära fru kommissionär! Jag vill tacka kollegan Ruffolo så hjärtligt för att han överhuvud taget kommit med detta initiativ, ty om han inte hade koncentrerat sig på det skulle vi inte ha något initiativbetänkande och kunde i dag inte utlåta oss över det, och skulle inte heller kunna begära några budgetmedel. Alltså hjärtligt tack! Betänkandet har ju godkänts i stort samförstånd, det kommer vid den rätta tidpunkten och utgör säkert också en politisk utmaning för alla som befattar sig med det. Jag hoppas att det blir många på alla nivåer.
Inrättandet av ett observationscentrum för kulturellt samarbete och även den aviserade treårsplanen för kulturellt samarbete kommer till sist att bli en måttstock för det allvar som politiker på alla nivåer visar när det gäller bibehållande och utbyggnad av det europeiska kulturområdet. Jag är också glad över att man tagit upp två punkter, fru Echerer, som jag redan 1992 berörde i mitt betänkande om konstnärernas situation. Jag hade då vädjat om att man skulle ge mer stöd åt mecenatskap, bland annat genom högre skattemässiga förmåner. Jag hade vädjat om - och det har jag nu återigen gjort - att man äntligen skulle göra en studie över en tillnärmning av den skattemässiga behandlingen av konstverk och konstnärernas arbete.
Både den sociala sammanhållningen och att ha del av det europeiska medborgarskapet kräver en europeisk kulturpolitik, och man måste helt enkelt alltid betona den otroliga mångfald som vi har. Det europeiska uppbyggnadsverket har för länge sedan lämnat den ekonomiska och tekniska inriktningen bakom sig. Utkasten till en gemensam kulturpolitik liksom den gemensamma utbildningspolitiken är oeftergivliga, för att man åter skall lysa upp Europas själ, som alltför länge varit insnörd i sådant som varit ekonomiskt ändamålsenligt och varit täckt av ett mycket tjockt byråkratiskt damm på alla nivåer, regionalt, lokalt, nationellt och även europeiskt.
Medborgarna kräver i dag helt enkelt mer av sådant som är skönt och vackert. Får de mer av sådant som är skönt kommer detta också åter att väcka deras lust efter Europa, och mer kultur kostar också lite mer. Låt oss ändå nu i budget lägga till litet!
(Applåder)

Aparicio Sánchez
Herr talman! Detta är ett mycket viktigt initiativbetänkande och enligt min åsikt är det enda som fattas att benämna det "grundval för en gemensam kulturpolitik", eftersom de kunde vara det om rådet visar sig lyhört för vår begäran.
Vår kulturella mångfald försvaras genom hela betänkandet. Detta är bra eftersom den kulturella mångfalden utgör en viktig del av vårt europeiska arv. Föredraganden själv har på ett mycket lyckat sätt definierat den europeiska situationen som en helhet av mångfald. Men tycker inte rådets medlemmar att det nu även är tid att tala om de beståndsdelar som är gemensamma för våra kulturer, att söka efter dessa, att värdesätta våra kulturers gemensamma komponenter, livsstilar, sedvänjor, värderingar, kunskap, konst och vetenskaplig utveckling? Tror inte rådet att det nu är tid att basunera ut att det visst finns en europeisk kultur, att utveckla en gemensam kulturpolitik och att fastställa gemensamma mål för alla medlemsstater?
I en globaliserad värld och inför faran att man passivt godtar en hegemonisk kultur, utgör den kulturella föreningen i Europeiska unionen en kraftfull politisk förstärkning, vilken vi inte bör förkasta. Vi måste svara de nationalister som inom eller utanför unionen förnekar Europeiska unionens framtid, eftersom vi enligt dem inte har en gemensam identitet med ett citat av Levy Strauss: "vi behöver det inte, för vi har något som är starkare: ett gemensamt öde".
Herr talman, med dessa ord vill jag tacka vår kollega Ruffolo för att på ett sådant utmärkt sätt ha erinrat oss om den väg som vi bör gå när det gäller kulturella frågor.
Ett sista påpekande. Syftet med begäran om att konstverk installeras i de infrastrukturer och den utrustning som finansieras med gemenskapsfonder är inte enbart att skydda och sprida konsten i Europa, utan även att medborgarna är medvetna om och minns att den flygplatsen, motorvägen eller järnvägen, eller vad det nu kan vara, tillhör gemenskapen, något som de för närvarande tyvärr brukar strunta i.

Gargani
. (IT) Herr talman! Denna resolution är parlamentets första lagstiftningsinitiativ på kulturområdet som baserar sig på artikel 192 i fördraget. Den skiljer sig från de andra kulturresolutioner som parlamentet har antagit inte bara till innehållet utan också på grund av förfarandet, som är det klart mest auktoritativa som för närvarande tillåts enligt fördraget.
Resolutionen kommer i ett ömtåligt skede för Europeiska unionen, vi står på tröskeln till viktiga institutionella reformer. Därför skall den ses som en vägledning och som parlamentets bidrag till debatten om Europas framtid. Herr talman! Om det nu är så tillåter ni mig naturligtvis att utan hyckleri i egenskap av utskottsordförande i kväll tidigarelägga mina gratulationer till föredraganden - i allmänhet ger vi ju dem på ett närmast rituellt sätt när vi röstar - för jag anser verkligen att det handlar om ett steg framåt, en stor revolution som parlamentet håller på att göra.
Den brist på samordning av kulturprogrammen som föredraganden underströk är enligt min åsikt det viktigaste när det gäller att få Europa att växa och som Ruffolo sade har kulturen hittills spelat en mycket mindre roll än ekonomin. I och med Maastrichtfördraget förbättrades dess ställning men var ändå marginell. I Nice slutligen ledde kravet på enhällighet till handlingsförlamning. Allt detta visar, fru kommissionär, att Europa bättre än med ekonomin kan byggas genom ett stort kulturinitiativ som parlamentet skall beakta till fullo.
Just eftersom utskottet ville ha denna resolution och, som jag tror, har diskuterat den i enhällighet med stor passion, eftersom föredraganden vill ha den och den har diskuterats och antagits av utskottet som helhet tror jag att den verkligen innebär en nyhet, någonting annorlunda, en ny ståndpunkt för detta parlament, som därmed inlemmas i en strategi som på kulturområdet skall leda till enhet i den kulturella mångfald som finns i detta stora Europa så att vi under de kommande åren kan få en riktig strategi för framtiden.

Reding
. (FR) Herr talman! Om jag säger tack till föredraganden är det inte bara en formulering, det är helt enkelt ett tack som kommer från hjärtat eftersom Ruffolos betänkande kommer i rätt tid för att på nytt inleda vår diskussion om framtiden för kultursamarbetet i Europa. Jag beklagar, kära föredragande, jag beklagar kära och ärade parlamentsledamöter, att granskningen av detta betänkande äger rum praktiskt taget vid midnatt inför en tom kammare, inte kvalitativt men kvantitativt, eftersom jag tror att det vi talar om - och jag säger det inte bara som ansvarig kommissionär för detta ärende - är Europas framtid. Även om de aktuella frågor vi talar om är euron och vår ekonomiska utveckling i en globaliserad omvärld, kommer Europas framtid att bero på följande fråga: hur skall vi kunna behandla kulturen, våra kulturer, vår kulturella mångfald, som bygger på gemensamma rötter, som har mycket gemensamt och är mycket diversifierad, där allt tillsammans blir en enhet av våra europeiska kulturer? Det är alltså ett idealiskt tillfälle för att tala om det och agera.
Ni vet mycket väl att övergången till kvalificerad majoritet för artikel 151, som parlamentet och kommissionen hade begärt, inte kom med i Nicefördraget. Man måste därför böja sig för det självklara, vi måste föra en realistisk politik. Vi har inte fått kvalificerad majoritet, vi måste alltså klara oss utan den och försöka att få saker och ting att utvecklas. Det är hela förtjänsten för övrigt med Ruffolos betänkande, som tar oss ur vad som förefaller vara en återvändsgränd. Jag tittar på Graça Moura som håller på att förbereda ett annat betänkande om utvärderingen av programmet "Kultur 2000" och som går i samma riktning, antar jag. Parlamentet tar alltså initiativet, parlamentet försöker ta sig ur återvändsgränden och parlamentet har också lämnat mycket konkreta budgetförslag, och jag tackar parlamentet för det liksom utskottet för kultur, ungdomsfrågor, utbildning, medier och idrott, herr talman.
Ruffolo har ställt de rätta frågorna: vilka skall målsättningarna vara för våra samarbetsåtgärder? Vilka värderingar skall de försvara? Dessa frågor skall fungera som grund för översynen av ramprogrammet "Kultur 2000". Jag skulle också vilja betona betydelsen av den studie om den nationella kulturpolitiken i medlemsstaterna som legat till grund för detta betänkande. Herr fördragande! Konvergenserna är som ni säger många, såväl när det gäller definitionen av det kulturella området som målsättningarna för den nationella politiken. Ändå måste detta leda till en ökad medvetenhet, vilket också noterats av ett stort antal parlamentsledamöter under kvällens debatt, för om den nationella politiken skall kunna göra framsteg krävs konvergens och samarbete på europeisk nivå.
Herr talman! Jag skulle nu vilja kommentera sakfrågan i förslaget till resolution punkt för punkt. När det gäller punkterna 1 och 2, kulturens betydelse och det kulturella samarbetet för den europeiska identiteten, krävs inte någon lång redogörelse. Vi är överens, kulturen är en väsentlig värdering för folken i Europa, det är den grundläggande beståndsdelen i den europeiska integrationen. Den bidrar till att bekräfta och vitalisera den europeiska samhällsmodellen, men även till Europas ryktbarhet på den internationella scenen. Detta erkännande av kulturen som en vektor för den europeiska identiteten måste delas inte bara av Europaparlamentet och kommissionen utan även av rådet, som för närvarande diskuterar ett förslag till resolution från det belgiska ordförandeskapet om kulturens plats i Europa. Jag hoppas av hela mitt hjärta att parlamentet och kommissionen gör allt för att denna resolution skall lyckas.
Punkt 4: kulturen och informationssamhället. Ni känner till kommissionens många initiativ: e-Europe på det audiovisuella området, e-content och, på utbildningsområdet, e-learning. Jag skulle bara vilja tacka er för att ni, genom en budgetåtgärd, försökt förstärka kommissionens åtgärd i denna riktning och jag skulle också vilja säga att det belgiska ordförandeskapet har stort intresse av detta ärende. Det är ett resolutionsförslag som syftar till att förbättra tillgången till kultur via Internet och vi skall tillsammans med det belgiska ordförandeskapet arrangera ett seminarium om "kultur och Internet", den 22 september. Detta seminarium kommer att göra det möjligt att ta upp det europeiska elektroniska kulturnätet och kulturens plats på Internet.
Punkt 5, 8 och 10: utökat samarbete. Parlamentet vill utöka det kulturella samarbetet via en treårsplan avsedd för medlemsstaterna och genom att inrätta ett europeiskt observatorium för kulturellt samarbete. Dessa två förslag öppnar nya framtidsperspektiv och jag gläds åt att ändringsförslagen från Ruffolo, Pack och Graça Moura för de två största grupperna här i parlamentet gör det möjligt för kommissionen att undanröja betänkligheter om dessa två förslag, vilka inte gällde sakfrågan, utan snarare var formella. Vi är alltså överens i sakfrågan. Genom att utöka samarbetet mellan medlemsstaterna och mellan kulturinstitutionerna kan vi få bättre kunskap om den kulturella världen med allt vad det innebär. Parlamentsledamöterna har påpekat det med stort engagemang och stor talang.
Konkret skulle jag vilja säga er följande. Generaldirektören för generaldirektoratet för utbildning och kultur samlar regelbundet medlemsstaternas generaldirektörer för kultur. Målsättningen med dessa möten är att utöka samarbetet. De känner varandra, de vet vad den andra gör, de kan arbeta tillsammans, de kan tänka ut gemensamma samordnade åtgärder och genomföra dem.
På samma sätt vill kommissionen öka synligheten för Europeiska gemenskapens åtgärder på kulturområdet. Jag skall återkomma till det. Det är anledningen till att en portal om alla gemenskapsåtgärder på kulturområdet skall öppnas inom några månader. Den kommer inte bara att omfatta de åtgärder som initieras av mitt generaldirektorat utan även det som händer inom andra generaldirektorat. Det säger sig självt, herr talman, att ert parlament kommer att inbjudas till invigningen av denna portal och jag räknar också med er. Det är viktigt att aktörerna på kulturområdet i era medlemsstater och era väljare vet att den finns och fungerar. Ni blir en av dem som gör det möjligt att göra portalen känd.
Jag skulle också vilja tacka utskottet för kultur, ungdomsfrågor, utbildning, medier och idrott för att man krävde att en budgetpost skulle upprättas för att inrätta ett europeiskt observatorium eller en liknande struktur. Ni har röstat för den, herr talman, och jag hoppas att budgetutskottet kommer att följa efter. Punkt 9: strukturfonderna. Man skulle kunna bli avundsjuk eftersom vi beslutat att avsätta 167 miljoner euro under 5 år till programmet "Kultur 2000". Tillåt mig att ge er några siffror om strukturfondernas investeringar i kulturen samtidigt som jag påpekar att detta inte sker med automatik. Medlemsstaterna och regionerna måste begära dessa investeringar, annars kan inte strukturfonderna vara effektiva på fältet.
Kommissionen förfogar över exakta indikationer för de länder som valt att använda en del av medlen åt kulturåtgärder. Jag skall nämna tre: Grekland, Portugal och Italien. Portugal röstade exempelvis igenom en kulturbudget om 327 miljoner euro för perioden 2000-2006. Europeiska gemenskapen bidrar med 237 miljoner euro. Det handlar för ett litet land - ett stort kulturland givetvis, men ändå ett litet medlemsland - om ett belopp som är betydligt större än det vi förfogar över för femton medlemsstater för åtgärden "Kultur 2000". I Grekland uppgår gemenskapens totala bidrag till kulturen till 414 miljoner euro och i Italien skall vi också bidra, genom att delta i sju regionala operativa program och genom att bevilja kulturen en stor budget där strukturfonderna bidrar med total över 1 200 000 euro.
Om man bara tar dessa tre länder, alltså inte de femton medlemsländerna herr talman, ser man att på ett år investeras det genom strukturfonderna över 250 miljoner euro i kulturen. Ni ser alltså att det handlar om betydligt större belopp än de som vi förfogar över som ansvariga europapolitiker med ansvar för kulturen.
Punkt 11: observatoriet. Ni har antagit en åtgärd som är nödvändig för att införa de två nya budgetposterna i förslaget till budget för 2002. Som ni ser är jag mycket glad för det.
Punkt 12: kontaktpunkterna. En granskning av kontaktpunkternas roll och deras kontrakt för finansiering pågår. Den kommer att avslutas i år. Vi kommer att hålla er informerade om slutsatserna av denna granskning. Låt mig ändå få göra er uppmärksamma på det faktum att dessa kontaktpunkter bör förbli informationsstrukturer till förmån för beslut som kommer att ha fattats av de politiska instanserna.
Punkt 13 och 14: Kulturforum. Den 21 och 22 november kommer det andra forumet om kultursamarbete i Europa att äga rum och såväl talmannen som föredraganden har redan informerats om detta.
Jag har också bett Graça Moura att tala vid detta forum för att ha en direkt kontakt. Gargani, Graça Moura och föredraganden Ruffolo har fått inbjudan att tala för att få en direkt kontakt med aktörerna och säga vad parlamentet vill och beslutar, och vem man vill göra delaktig. Det blir ett idealiskt tillfälle för att kunna förklara parlamentets ståndpunkt när det gäller kulturpolitik direkt för aktörerna på fältet.
Punkt 15 och 16: sponsring. Jag instämmer fullständigt i er analys om sponsringens betydelse. Ni, fru Pack, lämnade detta förslag redan 1992 och jag beklagar att vi fortfarande tio år senare inte har någon politik på området. Styrkta av våra erfarenheter skall vi titta närmare på frågan. Vi kommer inte att lämna de europeiska instanserna utan att ha uppnått denna målsättning. Tillsammans skall vi ge oss i kast med det. De nationella budgetarna och de europeiska blir alltmer "åtstramade". Men vi har en fantastisk kapacitet på fältet: den privata sektorn, institutionerna, organisationerna och industrin. De måste mobiliseras, de måste få "incentives", som man säger på engelska, för att investera i kulturen. Jag vill gärna diskutera en "sponsringsåtgärd" med er som omfattar en studie om en eventuell harmonisering av mervärdesskatten på konstverk och konstnärligt arbete, om alla dessa beståndsdelar är oskiljaktiga. Med alla de nationella medel som står till vårt förfogande bör vi främja investeringar i kulturen och kulturaktörernas delaktighet. Som ni ser har jag varit mycket positiv hittills.
Punkt 18: kulturprocenten, dvs. principen med kulturbidrag i arbeten som finansieras av strukturfonderna. Jag är inte särskilt positiv till ett system med kvoter på detta område, eftersom det riskerar att medföra en slags stelhet i ett system för ingripande som bygger på subsidiariteten och på initiativ från lokala och regionala myndigheter.
Jag tror att man i stället skulle behöva få regeringar och regioner att be strukturfonderna investera mer i kulturen. Jag anser det anmärkningsvärt att Michel Barnier, min kollega som är ansvarig för strukturfonderna, redan när han tillträdde sitt ämbete, beslutade att öppna dessa fonder ytterligare för kulturen - dvs. för er som arbetar på fältet i nära samarbete med kulturaktörerna och befolkningarna - och få kommunerna och medlemsstaterna att begära att strukturfonderna efterfrågas mer i den riktningen.
När det gäller WTO kan jag inte vara tydligare: vid de kommande förhandlingarna kommer unionen att se till att, liksom vid Uruguayrundan, säkerställa möjligheten för gemenskapen och dess medlemsstater att bibehålla och utveckla förmågan att fastställa och genomföra sin kulturpolitik och audiovisuella politik för att bevara den kulturella mångfalden.
Det rör sig om en princip, ett villkor, en allmän idé och en ståndpunkt som fastställts av de femton medlemsstaterna och som inte ifrågasätts, dvs. att vi kommer att bevara vår kulturella mångfald, och förhandlingsmandatet uttrycker för övrigt unionens strävan att förstärka konkurrenskraften för den europeiska audiovisuella industrin med hjälp av lämplig politik. Jag skall för övrigt under de kommande veckorna lägga fram en rapport för er, ett program om film som gör det möjligt att verkligen placera denna politik, inte i den riktning som förespråkas av WTO, utan i riktning mot en förstärkning av den audiovisuella politiken.
Det bör också noteras att den enda tillämpningen av konkurrensreglerna, och särskilt förbudet mot missbruk av dominerande ställning, inte kan garantera att den kulturella mångfalden kan bevaras och utvecklas. Det är anledningen till att gemenskapen och medlemsstaterna fortfarande fäster stor betydelse vid sin handlingsfrihet för att utveckla och anpassa sin kulturpolitik.
Som ni ser har inget förändrats. Trosbekännelsen består. Vi skall försvara den tillsammans med er och medlemsstaterna.
Herr föredragande! Jag hoppas att jag besvarat era frågor, även om det blev mycket utdraget vid den här sena timmen. Jag tyckte det var viktigt att svara, eftersom det är frågor som ibland betraktas som mindre viktiga inom den allmänna opinionen. Enligt mitt förmenande är de grundläggande. Europa vill gå framåt och måste en dag bedömas, och kommer då att bedömas utifrån sin kulturella dimension som är en mänsklig dimension och en gemenskapsmässig. Jag anser det normalt att parlamentet åtar sig att bygga detta medborgarnas Europa och jag tackar parlamentet för det.

Talmannen
Tack, fru kommissionär.
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 12.00.
(Sammanträdet avslutades kl. 0.10.)

