Återupptagande av sessionen
Talmannen
Jag förklarar Europaparlamentets session återupptagen efter avbrottet den 4 november 1999.

Meddelande från talmannen
Talmannen
Kära kolleger! Efter vår senaste sammanträdesperiod, och särskilt de senaste dagarna, har flera stora katastrofer ägt rum som drabbat hårt, och det gäller såväl den senaste jordbävningen i Turkiet som översvämningarna i Frankrike. Jag vill bara för Europaparlamentets räkning och med ert samtycke uttrycka min djupa sympati och solidaritet med offren och deras anhöriga, i samband med dessa nya tragedier.
(Applåder)

Napoletano
Fru talman! Låt mig tillägga att i fredags störtade ett av FN:s flygplan med 21 frivilliga från Världslivsmedelsprogrammet (WFP) som deltog i återuppbyggnaden av Kosovo och tre besättningsmän. Jag tycker att vi skall hedra även dessa offer, tacka dessa personer för det fantastiska och nyttiga arbete de har lagt ned och visa vår solidaritet med offrens familjer, samt försöka utröna orsakerna till att denna katastrof kunde inträffa. Jag vill därför fråga Er, fru talman, om Ni anser det är lämpligt att iaktta en tyst minut för att hedra dessa vår tids hjältar.

Talmannen
Det säger sig självt, fru Napoletano, att jag till alla berörda parter skall framföra det ni sagt liksom vår medkänsla. Det visar sig att det är samma plan som vi tog, Swoboda, Pack, Nicholson och jag själv när vi reste till Pristina. Det är en tragedi. Vi skall be att få information om orsakerna. Vi skall titta på det tillsammans med Kouchner och, jag upprepar, ni kan räkna med att jag kommer att förmedla vår medkänsla med offrens familjer.

Arbetsplan
Andrews
Jag vill diskutera den tjetjenska frågan och vårt fortsatta stöd till den ryska regeringen. Det folkmord som sker i Tjetjenien verkar nonchaleras av västmakterna och utan tvekan av Europaparlamentet. Jag vill fråga er, fru talman, om ni vill be någon från kommissionen eller en av kommissionsledamöterna att komma hit och uttala sig i parlamentet och säga vad det är exakt vi måste göra för att få ett slut på den fruktansvärda brutalitet som sker i Tjetjenien. Den ryska regeringen stöds av staterna i Väst och i synnerhet av Europeiska unionen, och jag tycker att vi har ett ansvar att för ryssarna visa vår avsky inför vad som pågår. Ryssland har nog med problem utan att konfrontera Tjetjenien, och jag tycker mig märka att denna kammare för det mesta är motvillig vad gäller att framföra kritik mot Ryssland under situationer liknande denna. Jag uppmanar er, fru talman, att så snabbt som möjligt bjuda in en kommissionsledamot som kan berätta för oss vad Europeiska unionen egentligen har för avsikt att göra vad gäller den tjetjenska frågan.
(Applåder)

Talmannen
Herr Andrews! Jag kan tala om för er att ert önskemål har verkställts ännu snabbare än ni kunnat ana, eftersom debatten om Tjetjenien förts upp på föredragningslistan för onsdag eftermiddag, och vi naturligtvis då får lyssna till både rådets och kommissionens uttalande.
Nästa punkt på föredragningslistan är fastställande av arbetsplanen. Det slutgiltiga förslaget till föredragningslista som utarbetats av talmanskonferensen (vid sammanträdet den 11 november) i enlighet med artikel 110 i arbetsordningen har delats ut.
Beträffande tisdagen: Talmannen. Jag har mottagit en begäran från Gruppen De gröna/Europeiska fria alliansen och Europeiska socialdemokratiska partiets grupp som syftar till att sätta upp presentationen av revisionsrättens årsrapport på föredragningslistan mellan kl. 09.00 och 10.00.
Önskar någon kollega uttala sig för att stödja denna begäran?

Hautala
Fru talman! Enligt min mening är det av allra största vikt att vi sätter upp revisionsrättens årsrapport på föredragningslistan. Denna årliga bestseller skall inom kort åter komma ut och det skulle vara fel om parlamentet inte skulle ordna en plenardebatt om detta ämne, eftersom pressen redan vet om det. Läckan är ytterst beklaglig, men sådant har hänt även tidigare. Jag anser att vi måste debattera detta på ett sammanträde och inte låta det stanna vid korridorsamtal, eftersom samtal kommer man i vilket fall som helst att föra kring det.
(Applåder)

Barón Crespo
Fru talman! Vad gäller presentationen av revisionsrättens rapport är det klart att revisionsrättens rapport - som tidigare passerade nästan obemärkt - nu har blivit en viktig och aktuell nyhet för pressen. Några kolleger och grupper har uttryckt sin oro för att det har förekommit läckor till pressen - en oro jag delar -, och jag tycker att vi skall kräva av revisionsrätten, liksom de andra institutionerna, att de försöker respektera tidsperioden. Men jag tycker att det straff vissa vill ge revisionsrätten är helt oproportionerligt, eftersom vi givetvis, om vi plockade bort alla andra frågor från föredragningslistan där det finns läckor, skulle stå här utan föredragningslista. Vi måste vara mer rigorösa i vårt agerande.
Jag tycker att det rimliga är, med tanke på att revisionsrättens rapport har en rad konsekvenser för själva den parlamentariska verksamheten - och jag tänker särskilt på beviljandet av ansvarsfrihet -, att för revisionsrättens ordförande lägga fram vad som har hänt, och få denne att offentligt, förutom att be om ursäkt om det behövs, utlova en undersökning som kan granska detta ärende och som förbättrar distributions- och informationssystemet till parlamentet. Men i vilket fall som helst anser jag att det är oss själva vi kommer att straffa genom detta agerande.
Således anser jag att det lämpliga är att denna rapport, efter presentationen i dag i budgetkontrollutskottet, presenteras i morgon för kammaren.

Cox
Fru talman! Jag håller med de två föregående talarna om att detta är en årsrapport av högsta betydelse och högsta politiska prioritet. Det är just därför jag håller med om att parlamentet bör använda detta tillfälle till att till revisionsrätten signalera det starka missnöje man känner p.g.a. att ett viktigt dokument av den typ som utarbetats av rätten - antingen det stämmer eller inte rent innehållsmässigt - har hamnat hos Der Spiegel och publicerats den 8 november.
Det är inte så man skall sköta sina affärer. I en fråga av denna dignitet är det inte till gagn för någon part - och jag vet inte vem det är som läckt ut information - att välja sensationsmakeri framför den institutionella förvaltningen av denna fråga.
Vi är det organ som har den politiska behörigheten att ta hänsyn till det innehålls- och yrkesmässiga arbete som utförs av revisionsrätten. Det är inte rätt att vi nu, som ett resultat av alla händelser under de senaste månaderna, måste förhandla med Europeiska kommissionen om en ny uppförandekod, som bl.a. innebär att när det finns viktiga frågor kommer kommissionen först till denna kammare för att berätta vilka dessa är, och vidtar sedan ett förfarande, som t.ex. revisionsrättens årsrapport, och säger: Information har läckt ut, det är litet olyckligt, men låt oss gå vidare som om inget hade hänt. Nej. Här är det dags att sätta gränsen och säga till revisionsrätten - som min grupp värderar mycket högt - att vi har separata funktioner: De reviderar och vi sköter politiken.
En av uppgifterna mellan i dag och december, om vi väljer att skjuta upp denna fråga - vilket var majoritetens åsikt under talmanskonferensen - är att uppmana ordföranden i revisionsrätten att genomföra en omfattande undersökning om huruvida läckan går att spåra till revisionsrätten eller någon annan institution.
Det var parlamentets budgetkontrollutskott som för flera år sedan började förespråka att vi, i egenskap av parlamentariker, borde ge rapporten den uppmärksamhet den förtjänar. Genom att säga "skjuta upp den", säger vi att vi vill ha kontroll över innehållet i den - inte sopa den under mattan. Vi säger att från och med nu gäller nya spelregler, inte bara med kommissionen. Den smygande tendensen att vi själva, i egenskap av parlamentariker, tvingas förklara läckor av det ena eller andra slaget är inte rätt väg att gå. Låt oss kämpa för våra institutionella rättigheter. Låt oss sluta med att skapa sensation kring revisionsrättens arbete.

Talmannen
Jag tror att kammaren har fått tillräckligt med information.
(Parlamentet avslog begäran.)
Talmannen. Beträffande tisdagen vill jag också informera er om att kommissionens meddelande om beslut som fattats vid dess sammanträde i dag kommer att gälla embargot mot brittiskt nötkött och produktion och försäljning av tobak.
Beträffande onsdagen:
Talmannen. När det gäller uttalandet av Solana, den höge representanten för GUSP, som kommer hit och talar vill jag informera er om att Patten också kommer att tala för kommissionens räkning.
Utskottet för konstitutionella frågor skall också i kväll granska Napolitanos betänkande om ändring av förordningen om det interinstitutionella avtalet, och den socialistiska gruppen begär att detta betänkande skall föras upp på föredragningslistan, naturligtvis under förutsättning att utskottet kommit överens om det.
Vem vill uttala sig för denna begäran?

Barón Crespo
Fru talman! Jag tycker att detta är en fråga som förklaras av att vi under det tidigare sammanträdet debatterade vikten av att parlamentet antog regler för att få i gång och tillämpa ett interinstitutionellt avtal, vilket beslutades redan under den förra mandatperioden och har ratificerats av parlamentet. Vid den tidpunkten gavs möjligheten att återförvisa frågan till utskottet för konstitutionella frågor med tanke på vissa gruppers reservationer och tveksamhet.
Inga reservationer har formulerats; frågan har återförvisats till utskottet för konstitutionella frågor och det verkar som om vi i dag, äntligen, skall kunna få ett avtal.
Jag tycker att det är en fråga av yttersta vikt, inte bara för att skydda vår värdighet som parlamentsledamöter, utan också för respekten för vårt ord. Detta är skälet till att vi kräver att denna fråga skall behandlas så snabbt som möjligt, även om vi förstår att det kan finnas reservationer, men dessa reservationer måste vara motiverade och framför allt måste de debatteras.
Detta hoppas vi skall ske i dag i utskottet för konstitutionella frågor.
(Parlamentet godkände ändringen.)
Talmannen. Det här skulle alltså vara den sista debattpunkten på onsdagens föredragningslista och vi kan därför rösta om den på torsdag.
Beträffande onsdagens föredragningslista har kommissionen också när det gäller debatten om situationen i Tjetjenien, som är planerad till kl. 17.00 - 18.00, meddelat mig att kommissionär Patten måste resa från Strasbourg kl 16.00 och därför inte kan närvara. Vid talmanskonferensen bad vi Verheugen att ansvara för debatten, och i dag har jag fått veta att det inte alls är säkert att Verheugen kommer att vara tillgänglig, utan att en annan kommissionär skulle ta hans plats. Det stör mig mycket, och även er antar jag. Jag föreslår därför att uttalandet från rådet och kommissionen om situationen i Tjetjenien äger rum kl. 15.00 - 16.00, vilket skulle göra det möjligt för kommissionär Patten att delta, och det skulle inte heller försena övriga debatter eftersom vi ändå måste avbryta debatten om regeringskonferensen mellan kl.17.00 och 18.00. Det är mitt förslag.

Poettering
Fru talman! Jag har en fråga om den föredragningslista ni föreslår. På onsdag har vi även kollegerna Dimitrakopoulos och Leinens viktiga betänkande. Hur ser det då ut tidsmässigt? Har vi tillräckligt med tid för att behandla även det här betänkandet, som är så viktigt för Europeiska unionens framtid? Båda föredragande har gjort sig förtjänta av att vi avsätter en rimlig tid för behandlingen av deras betänkande. Kan ni säga något om detta?

Talmannen
Herr Poettering! Eftersom debatten om Tjetjenien ändå är planerad att äga rum mellan kl. 17.00 och 18.00 måste vi avbryta den debatt ni talar om mellan kl. 17.00 och 18.00. Om vi har debatten om Tjetjenien kl. 15.00 och sedan fortsätter debatten om det mycket viktiga betänkande som ni nämnt tror jag inte att det är någon nackdel. Jag tycker det är mycket pinsamt att ha en debatt om situationen i Tjetjenien utan att den kommissionär som är behörig i frågan är närvarande. Ni vet att vi aldrig tyckt om det.

Barón Crespo
Fru talman! Vad gäller debatten om situationen i Tjetjenien anser jag att ordförandeskapets förslag är helt rimligt.
Angående Dimitrakopoulos och Leinens betänkande skulle jag vilja föreslå att vi i detta fall, för att det åtminstone skall kunna bli ett inlägg per grupp om ett så viktigt betänkande, hoppar över frågestunden med frågor till rådet, så att alla grupper kan få uttrycka sig, för det är en mycket viktig fråga för parlamentet.

Wurtz
Fru talman! Jag skulle vilja stödja ert förslag. Kanske kan man, för att ge våra kolleger ytterligare information i ämnet, och eftersom vi talat om det under talmanskonferensen, precisera att vi, när Patten uppenbarligen inte kunde närvara, i stället föreslog Verheugen, utan för att det är en av de kommissionärer som är särskilt insatt i de internationella frågorna. Men när det gäller ett så känsligt område som Tjetjenien vill vi inte bara ha en behandling av en text som förberetts av någon annan. Jag instämmer därför fullständigt i ert förslag. Jag anser att det är bättre att flytta debatten i vår föredragningslista och få möjlighet att direkt lyssna till den berörda kommissionären.

Dimitrakopoulos
Fru talman! Jag tror att presidiets förslag, det vill säga att hålla debatten om Tjetjenien mellan klockan 15.00 och klockan 16.00, är den bästa lösningen i detta fall, för i stället för att avbryta debatten om regeringskonferensen, kommer vi att börja kvällssessionen om regeringskonferensen en timme senare, och jag tror att båda ärenden då kommer att kunna debatteras på ett mer korrekt sätt.

Talmannen
Tack, herr Dimitrakopoulos, för er förståelse.

Posselt
Fru talman! Jag ville bara tala om att jag är emot kollegan Barón Crespos förslag om att stryka frågestunden. Jag ser frågestunden som en grundläggande parlamentarisk rättighet, som i motsats till andra punkter på föredragningslistan är uttryckligen fördragsfäst, och jag vidhåller därför att frågestunden skall genomföras i full omfattning. Jag vill emellertid också säga att jag förstår att tidsfaktorn är ett problem. Men det beror ju på att vi har relativt litet tid och väldigt mycket att behandla. Och de som klagar på detta nu är desamma som för inte länge sedan ville förkorta plenarsammanträdesperioden. Då protesterade jag emot detta orealistiska förslag, och min protest vann tack och lov gehör.
Tidigare var rådet här i två dagar: onsdagar och torsdagar, och vi hade frågestunden för frågor till rådet på onsdag kväll. Det fungerade utmärkt. Sedan förkortades rådets närvaro till en dag, och det är därför det har uppstått problem.

Talmannen
Kära kolleger, låt oss ta allt i tur och ordning. Det handlar om att flytta betänkandet om Tjetjenien. Jag lämnar ordet till Leinen, medföredragande, och sedan skall vi rösta om detta.

Leinen
Fru talman! Jag samtycker till att ha med kommissionären när vi talar om Tjetjenien. Jag samtycker också till att diskutera läget i Tjetjenien klockan 15.00, men jag skulle vilja be om att låta debatten om regeringskonferensen äga rum i ett svep. Jag håller med Barón Crespo om att först vänta och se när vi är klara med debatten, och först därefter gå över till punkten "Frågor till rådet" på föredragningslistan. Det vore inte bra att splittra ett så viktigt ämne som regeringskonferensen och ta en liten bit på onsdag och kanske en bit till på torsdag förmiddag. Det borde man kunna diskutera i ett svep.

Talmannen
Tack, herr Leinen.
Jag låter frågan om att flytta debatten om Tjetjenien från kl.17.00 till kl. 15.00 gå till omröstning.
(Parlamentet godkände förslaget.)
Vi har nu Barón Crespos förslag att ta bort frågestunden med frågor till rådet, ett förslag som anpassats av Leinen, vilket skulle innebära att denna frågestund kan äga rum under nattens sammanträde, efter den institutionella debatten, något som förefaller mig vara helt i linje med Barón Crespos förslag.

Barón Crespo
Fru talman! Efter debatten om Tjetjenien skall debatten om Dimitrakopoulos och Leinens betänkande börja. Det vi då skulle kunna göra är att skjuta upp frågestunden litet. Jag tycker att det är ett rimligt förslag.

Talmannen
Herr Poettering! Jag tror att rådet helt skulle instämma i Barón Crespos förslag att placera frågestunden efter debatten Dimitrakopoulos-Leinen. Vad anser ni?

Poettering
Fru talman, det här sade ni nyss. Jag ville bara försäkra mig om att frågestunden med frågor till rådet verkligen blir av. Här har Posselt helt rätt. Det är en ledamots rättighet att få höra svaren, och det gäller att se till att gå till väga på så sätt att svaren också kan förmedlas till ledamöterna.

Talmannen
Vem röstar för att vi behåller frågestunden genom att placera den efter betänkandet från Leinen-Dimitrakopoulos?
(Parlamentet godkände förslaget.)
Beträffande torsdagen:
När det gäller debatten om aktuella och brådskande frågor har Gruppen De gröna/Europeiska fria alliansen begärt att vi skall lägga till två frågor under punkt 3," Mänskliga rättigheter". Till att börja med fallet med Alexander Nikitin. Vem vill uttala sig för denna begäran?

Hautala
Fru talman! Det är mycket viktigt att Europaparlamentet fortsätter att stödja Alexander Nikitin som står åtalad för att ha äventyrat rikets säkerhet i Ryssland. Detta är ju en tradition för oss, vi har stött hans rättegång och följt den regelbundet, och det har kommit till vår kännedom att det just nu skulle vara den rätta tidpunkten att ta ställning eftersom processen inom kort kommer att fortsätta.

Talmannen
Tack, fru Hautala.
(Parlamentet godkände förslaget.)
Gruppen De gröna/Europeiska fria alliansen begär att vi under punkten "Mänskliga rättigheter" skall lägga till "Brott mot de mänskliga rättigheterna inom ramen för projektet med en pipeline för transport av olja mellan Tchad och Kamerun."

Lannoye
Fru talman! Vårt parlament har redan röstat för en resolution i detta ämne, men det finns ett problem i dag: Världsbanken skall inom kort uttala sig om projektets relevans och vi anser att med tanke på den inverkan det har på befolkningen i Tchad och Kamerun skulle ett budskap från Europaparlamentet vara välkommet i dag.
(Parlamentet avslog begäran.)
När det gäller fredagen har jag ingen ändring, inte heller för onsdagens och torsdagens korta sammanträdesperiod i Bryssel.
(Föredragningslistan fastställdes.)

Utsläpp av gasformiga föroreningar från motorer
Talmannen
Nästa punkt på föredragningslistan är andrabehandlingsrekommendation (A5-0043/1999) från utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentskydd om ändrat förslag till Europaparlamentets och rådets direktiv om tillnärmning av medlemsstaternas lagstiftning om åtgärder mot utsläpp av gas- och partikelformiga föroreningar från motorer med kompressionständning som används i fordon samt mot utsläpp av gasformiga föroreningar från motorer med gnisttändning drivna med naturgas eller motorgas (LPG) vilka används i fordon om ändring av rådets direktiv 88/77/EEG (5734/1/1999 - C5-0028/1999 - 1997/0350(COD)) (föredragande: Bernd Lange).

Lange
. (DE) Fru talman, herr kommissionär, kära kolleger! Med denna lagstiftning har vi nått slutet av en lagstiftning som vuxit fram ur Auto-Oil-programmet. Kära kolleger, med denna lagstiftning har vi alla i Europaparlamentet tillsammans skapat en framgångshistoria. Det som vi, Europaparlamentet, uppnått leder till att luftkvaliteten i Europa kommer att förbättras markant. Det som vi har genomfört leder till att luftkvaliteten i framtidens Europa just i städerna blir 60 procent bättre. Vi har inte fått det serverat på fat, utan detta har vi åstadkommit i förlikningskommittén. Fru talman, ni var ordförande i delegationen till förlikningskommittén. Ni har lett delegationen som vi vann i gentemot ministerrådet. Därför borde vi inte heller nu tveka inför den sista byggstenen i lagstiftningen och även nu välja förlikningskommitténs linje, eftersom rådet uppenbarligen inte vågade ta det sista steget och uttryckte betänkligheter på några punkter.
Rådet har i sin gemensamma ståndpunkt utan tvekan tagit upp några viktiga punkter som till exempel att fastslå obligatoriska gränsvärden i två steg, ett starkare krav på lång hållbarhet för avgasutsläppssystem i lastbilar och bussar, ett on board-diagnossystem, en fältövervakning. Men rådet har på fyra punkter uttryckt betänkligheter när det gäller datum. Här tror jag det gäller att ta initiativ till förbättringar.
För det första: Rådet har skjutit upp minskningen av kväveoxider från år 2005 till år 2008 och dessutom för steget år 2005 infört ett andra steg, så att det nu har lett till en utveckling. Jag tror det är meningslöst ur nationalekonomisk synvinkel, när man vet att kväveoxider och partikelutsläpp helt säkert följer samma kurva och att det, när man angriper det ena giftiga ämnet, automatiskt för med sig konsekvenser för det andra ämnet. Alltså är det meningslöst ur nationalekonomisk synvinkel att bestämma sig för två olika gränsvärden inom loppet av tre år. Här måste man snarare åstadkomma en minskning av kväveoxidutsläppen i ett steg.
En del säger att detta ju bara är möjligt med en teknik. Det är objektivt sett fel. Det finns flera tekniker som kan användas för att minska både partikelutsläpp och kväveoxidutsläpp till den nivå som vi krävde i den första behandlingen, vare sig det görs genom tillsats av ammoniak eller genom luftkylning i kombination med ett reningsbart filter. Det finns alltså ett flertal möjligheter, och dessa möjligheter är inte teoretiska utan är på prototypstadiet. Alltså behöver vi inte oroa oss för att det skulle vara tekniskt omöjligt.
För övrigt vore det slöseri med ingenjörernas framsteg och orimligt ur nationalekonomisk synvinkel. Men naturligtvis måste vi även ur ekologisk synvinkel ta detta steg. Varför? Vi diskuterar ju till exempel ett ozongränsvärde till år 2010, som vi skall uppnå och som ligger 80 procent lägre än det värde som gäller nu i Europeiska unionen. Om vi verkligen skall åstadkomma detta, måste vi sänka kväveoxidutsläppen även från lastbilar och bussar. Vi har 168 miljoner personbilar i Europeiska unionen, och 23 miljoner bussar och andra motorfordon i kommersiell trafik. Dessa 23 miljoner motorfordon i kommersiell trafik släpper ut lika mycket som de 168 miljoner personbilarna, dvs. 50 procent av alla kväveoxider. Det här måste vi verkligen göra något åt!

Den andra punkten som rådet uttryckte betänkligheter om var frågan om att utrusta gamla fordon med nya system. Vi vet att lastbilar och bussar har lång livslängd och går många kilometer. Därför är det utomordentligt viktigt att kunna stimulera till att dessa fordon förses med modern utrustning, så att även de gamla fordonen blir renare.
För det tredje förhöll sig rådet något avvaktande till att införa ett särskilt miljövänligt fordon - där har vi föreslagit ett antal tillägg - samt till en sträng kontroll av att cycle beatings förhindras, vilket ju också skett i USA, dvs. att tillverkare helt enkelt kan sätta gränsvärdena ur spel genom elektrisk manipulation. Här skall vi lägga till en del. Vi har chansen att avsluta framgångshistorien om avgaslagstiftning för förbättring av luftkvaliteten på ett förstklassigt sätt. Naturligtvis måste vi vara mycket ambitiösa i våra förslag om vi går in i ett förlikningsförfarande. Vi vill ju åstadkomma en bra kompromiss, och då kan vi inte komma med en kompromiss från början. Låt oss därför också vara modiga här och genomföra ett snabbt förlikningsförfarande och tillsammans se till att vår framgångshistoria - förbättring av luftkvaliteten i Europa - också får ett förstklassigt slut.
(Applåder)

Oomen-Ruijten
Fru talman! Låt mig först lyckönska föredraganden med den rapport som han nu har skrivit. Jag tycker - och fru talman, ni vet detta av egen erfarenhet - att det parlamentet har gjort i fallet med Auto-Oil-programmet är ett tecken på mod. Vi har försökt att göra både personbilarna och godstrafiken, alltså de tunga lastbilarna, rena: inte bara bilarna som sådana, utan vi har också försökt se till att rena bränslen används. Hela paketet skall bidra till att luftkvaliteten verkligen blir bättre. Det enda trevliga som jag har läst den senaste tiden angående miljön i Nederländerna är att man redan nu kan konstatera en förbättring av luftkvaliteten tack vare de renare bilarna.
Jag skulle fara med osanning om jag förteg att vissa människor i vår partigrupp inte fullt ut stöder rapporten och de ändringar som utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor har föreslagit. Jag tror att det möjligtvis behövs litet mer förhandlande kring frågor i vilka det ännu finns möjligheter till kompromisser före omröstningen. De som anser att de krav som utskottet för miljö och dess föredragande, Lange, nu ställer på de tunga lastbilarna är för stränga, måste begrunda följande. Vi har här i Europa alltjämt en bra bilindustri, som omfattar lätta och tunga fordon. Samma bilindustri levererar fordon till Förenta staterna, fordon som emellertid måste uppfylla strängare krav, eller åtminstone samma krav som nu uppställs. Jag tror inte att det ligger i någons intresse att vi i Europa ställer lägre krav än vad som är fullt genomförbart, om så på sikt. Därför uppmanar jag er av hela mitt hjärta att se till att det som utskottet för miljö föreslår verkligen antas vid morgondagens omröstning.

Myller
Fru talman! Det aktuella lagstiftningsprojektet är mycket betydelsefullt för luftvården. Därigenom påverkar man direkt inandningsluftens kvalitet, dvs. luftens kvävedioxidhalt och de ozonhalter som bildas. Allt detta inverkar också både på försurningen och eutrofieringen. Även mängden hälsofarliga partiklar i luften kan minskas.
Allt detta kan bara lyckas med tillräcklig effektivitet om åtgärder som direktivet förutsätter kan införas så snabbt som möjligt. Den svåraste utmaningen är det snabbt ökande transportarbetet som enligt prognoser kommer att fördubblas från år 1990 till år 2006. Jag anser att betänkandets föredragande Lange har helt rätt när han föreslår att de tunga fordonen så snabbt som möjligt skall inbegripas i gemenskapsstrategin för att minska koldioxidutsläppen från vägtrafiken. Mot kapplöpningen med utsläppsmängderna måste man svara genom att påskynda införandet av åtgärder som leder till minskning. Således stöder jag starkt föredragandens förslag att de nya gränsvärdena skall införas så snabbt som den nyaste tekniken tillåter och inte först då medlemsländerna händelsevis godkänner dem.
I marknadsekonomin är det pengar som fäller avgörandet. Följaktligen måste också miljövärden knuffas framåt med hjälp av pengar. När det gäller införandet av miljövänligare bränslen har skattedifferentieringen redan spelat en stor roll. Det är synnerligen motiverat att använda skattelättnader som morot för att få gamla tunga nyttofordon utbytta mot nya, likaså att ge beskattningsmässiga förmåner för mycket miljövänliga fordon; allt detta för att påskynda införandet av nya fordon som släpper ut mindre föroreningar.
Jag vill berätta om en förändring till som inte skulle kosta någonting. Även ni själva stöter säkert dagligen på situationer där tunga fordon som bussar och arbetsmaskiner står med motorn i gång utan att det händer någonting. Låt oss räkna hur mycket vi skulle kunna minska på luftföroreningarna genom att sluta med tomgångskörning. Det kostar verkligen ingenting. Det handlar om någonting som sitter mellan öronen.

Maaten
Fru talman! I dag talar vi om att främja miljövänliga lastbilar. Detta synes mig utgöra, vilket det naturligtvis också gör, en paradox. Nu är det en gång så att lastbilar förorenar, och med tanke på att godstransporter särskilt de internationella godstransporterna, nu en gång ofta sker på vägarna, kan vi inte göra mycket mer än att minska denna skadlighet. Vad detta beträffar förtjänar kommissionen och rådet, men framför allt vår föredragande, beröm. Om vi ser till vad som övertogs av ändringarna under första behandlingen, så är detta föredragandeskap bestämt att beteckna som en succé.
Vi är mycket nöjda, redan nu, med det resultat vi har framför oss. Vi talar nu om en andra behandling av ett direktiv innehållande element som måste genomföras redan år 2000. Vi står sålunda under en viss tidspress.
Föredraganden tar på nytt upp tidigare förslag. Vi stöder honom när det gäller många av dem. Men det finns en fråga där vi inte stöder föredraganden, utan rådets gemensamma ståndpunkt, och det är frågan om strategin med två faser för gränsvärdena koloxid under fasen Euro IV. Jag hörde mycket väl vad föredraganden ansåg om detta. Den liberala gruppen menar dock att ett fastställande nu av gränsvärdet för år 2006 i praktiken tvingar industrin att tillämpa en viss teknik, samtidigt som vi inte är säkra på hur miljövänlig denna teknik är. Med en utvärdering år 2002 och ett genomförande år 2008 får man enligt vår övertygelse en bättre chans att använda en effektivare teknik.
Vidare föreslår rådet att införa en kategori särskilt miljövänliga fordon. Vi välkomnar detta förslag vilket innebär ett skattemässigt gynnande av dessa fordon. Vi har även med stort intresse tagit del av de förbättringar som föredraganden önskar göra i förslaget.
För övrigt stöder vi innerligt föredraganden förslag om att minska koldioxidutsläppen så att vi uppfyller målen från Kyoto, men även förslagen om att skattemässigt gynna anpassning av äldre fordon samt om en anpassning av provningsförhållanden för att, åtminstone på sikt, kunna mäta de faktiska utsläppen från fordon som befinner sig inom ett företag.

Hautala
Fru talman! Kollegan Lange har återigen utarbetat ett mycket bra betänkande som kommer att ha en betydande effekt på luftkvaliteten, och vår grupp ställer sig utan reservationer bakom hans betänkande. Långtradare och bussar står för en allt större del av luftföroreningarna eftersom vi verkligen gjort mycket när det gäller utsläpp från personbilarna, och här har vi också använt oss av förbättring av bränslekvaliteten och skattelättnader som Myller nyss sade.
I första behandlingen fick parlamentet mycket framgångsrikt igenom stränga gränsvärden för de mycket hälsofarliga partikelutsläppen. Miljöministrarna tog sedan parlamentets förslag åt sig själva, och nu är vår uppgift att kräva en lika stram linje av industrin när det gäller kväveutsläpp. Industrin behöver tillräckligt med tid, och här får industrin säkert tillräckligt med tid för att förbereda sig för den här teknikändringen. Ingenjörerna har även tidigare varit mycket påhittiga, och jag litar på att de rätta teknikerna kan införas fram till år 2006.

Sjöstedt
Fru talman! Genom behandlingen av Auto-Oil-programmets olika delar har vi i Europaparlamentet varit en pådrivare för att skärpa kraven. Det bör vi vara även i dag och i morgon. I konsekvens med det kommer vi i GUE/NGL-gruppen att rösta för i stort sett samtliga ändringsförslag från föredraganden, Lange. Vi tycker att det är vår roll att i detta läge se till att bästa möjliga teknik används så tidigt som möjligt. Jag är också övertygad om att en del av de påtryckningar som har utövats på oss ledamöter i denna fråga har överdrivit svårigheterna med att ställa om till de krav som ställs i denna andrabehandlingsrekommendation.
På en punkt är jag något tveksam. Det gäller punkt 11, nämligen om man i dag skall sätta en tidsgräns för ekonomiska incitament till de miljövänliga fordonen. Det är dock en mindre fråga i detta sammanhang. Jag vill tacka föredraganden som har åstadkommit ett mycket gott arbete i en tekniskt ganska komplicerad fråga.

Fitzsimons
Europeiska unionen och enskilda medlemsstater måste ständigt ha ett nära samarbete med Europas motor- och oljeindustri för att garantera att föroreningarna stoppas en gång för alla under en inte alltför avlägsen framtid.
Man har hänvisat till den omfattande bilkulturen innan i betänkanden från Europaparlamentet som den största syndaren vad gäller luftföroreningar i Europa, och parlamentet spelar nu en aktiv roll för att fastställa gränsvärden för olika förorenande ämnen för att få detta miljöproblem under kontroll. Det säger sig självt att Europaparlamentet måste stödja en hel rad åtgärder för kontroll av föroreningar för att kunna uppfylla sina åtaganden enligt Kyotoavtalet, dvs. att sänka nivån på utsläppen av sex växthusgaser i Europeiska unionen med 8 procent senast åren 2008-2012.
Jag vill påpeka att Europeiska kommissionen och Europaparlamentet har hållit omfattande samråd med den europeiska bilindustrin om dessa olika frågor, och industrin har frivilligt accepterat en tidtabell för att minska koldioxidutsläppen från nya bilar med 25 procent senast år 2008. Vi har gjort omfattande framsteg under de senaste åren i samband med dessa problem, t.ex. rörande de system som installeras i bilar som har gått 80 000 kilometer och som är äldre än fem år, för att övervaka hållbarheten hos den utrustning som skall minska föroreningarna. Vi kommer att stödja ett stegvist avskaffande av försäljningen av blyad bensin. Vi har också stött åtgärder som garanterar att svavelinnehållet i bensin kommer att minska tre gånger så mycket och att svavelinnehållet i diesel kommer att minska sju gånger så mycket senast år 2005. Genom Langebetänkandet i kväll om åtgärder mot utsläpp av gas- och partikelformiga föroreningar från fordon fortsätter de framsteg vi hittills gjort.
Låt mig sammanfattningsvis säga att sedan maj i år deltar Europaparlamentet i medbeslutandeförfarandet i alla miljöfrågor, som ett resultat av tillämpningen av Amsterdamfördraget. Europaparlamentet måste och bör använda dessa nya maktbefogenheter för att få till stånd en ännu kraftfullare lagstiftning på området för miljökontroll. Jag stöder Lange och gratulerar honom till hans betänkande.

Blokland
Fru talman! Allra först vill jag lyckönska Lange till hans rapport under den andra behandlingen. Han har åter gjort ett utmärkt arbete för att göra trafiken mer miljövänlig. Efter Auto-Oil-programmet rörande personbilar har man också valt en liknande strategi för lastbilar. Jag är också nöjd med allt det som rådet övertog från parlamentet under första behandlingen. Det är tydligt att samstämmigheten i parlamentet har lett till goda resultat i rådet. Emellertid begriper jag inte varför parlamentet tvingas vänta så länge på den officiella gemensamma ståndpunkten efter att enighet har nåtts i rådet. Jag anser detta vara tillräckligt viktigt för att ta upp till diskussion. Jag fruktar nämligen att det kommer att bli allt vanligare att de gemensamma ståndpunkterna fördröjs innan de når parlamentet. Nu kan rådet naturligtvis säga att förfarandet har blivit mer invecklat genom ikraftträdandet av Amsterdamfördraget, och att det är mer tidskrävande. Jag kan dock inte se någon skillnad vad gäller detta. Före Amsterdam handlade det om att upprätta en text, och efter Amsterdam handlar det fortfarande om samma sak.
Dessutom måste jag påpeka att dylika fördröjningar orsakar stora problem för genomförandet av den berörda lagstiftningen. Det gäller otvivelaktigt fallet med tunga lastbilar. För bilindustrin är det mycket viktigt att veta exakt vad som skall hända och när. Om beslutsförfarandet äger rum mycket senare än det skall har inte bilindustrin någon möjlighet att reagera adekvat på situationen.
Nu finns det biltillverkare som beträffande koloxidvärden inriktar sig på 2005, första behandlingen i Europaparlamentet. Andra inriktar sig på 2008, rådets gemensamma ståndpunkt, och ytterligare andra på 2006, förslaget till andrabehandlingsrekommendation. Denna mellanfas ger i sig upphov till alldeles för mycket förvirring. Det hade varit mer än önskvärt att skapa klarhet i detta i tid.
Vad beträffar min innehållsmässiga reaktion på förslaget, anser jag att Lange med rätta önskar förbättra ytterligare några saker. Om vi verkligen vill nå målsättningarna från Kyoto, är denna sektor utan tvekan betydelsefull. Det handlar om stora fordon som går många kilometer, och med andra ord orsakar stora koldioxidutsläpp. En mer långtgående investering i renare motorer, alltså inte endast för personbilar, kommer säkert att få effekt. Jag uppmanar därför kommissionen att vidta konkreta åtgärder.
Jag förespråkar också skattelättnader för fordonskategorin särskilt miljövänliga fordon. Detta kommer att bidra till att man i tid kan nå de föreslagna utsläppsmålen. Lange påpekade med rätta att vid sidan av utsläppsfrågan kommer även andra normer att gälla för dessa miljövänliga fordon, såsom normer för buller och, såsom redan nämnts, bränsleförbrukning. När det gäller buller utgör de tunga lastbilarna otvivelaktigt en betydelsefull faktor. Naturligtvis måste provcyklar för mätning av fordons avgasvärden på så kort sikt som möjligt ge en representativ bild av den verkliga körsituationen. Samtidigt är förhandlingar om ett världsomfattande harmoniserat dynamiskt provningsförfarande ett steg i rätt riktning.
Sammanfattningsvis kan jag säga att jag helt ställer mig bakom Langes betänkande. Därför skall jag rösta för alla hans ändringsförslag. Det vore bra om parlamentet och rådet kunde enas om ett bra direktiv utan något förlikningsförfarande. Tyvärr har rådet under de gångna veckorna i stort förklarat sig inte vara berett att anta de preliminära ändringsförslagen från den andra behandlingen. Följden kan bli att vi ändå går in i ett förlikningsförfarande, vilket åter leder till fördröjning. Därför vill jag eventuellt via Europeiska kommissionen rikta en eftertrycklig uppmaning till rådet om att överta Langes goda förslag.

De Roo
Herr talman, kära kolleger! Bernd Lange har å utskottets för miljö vägnar inkommit med ett utmärkt betänkande. Den 20 december förra året antog rådet (miljö) bra ändringsförslag från vår kollega Hautala som innebar stränga gränsvärden för att motverka luftföroreningarna och utsläppen av cancerframkallande sotpartiklar från lastbilar. Tyvärr bestämde rådet året till 2010 istället för 2005 som parlamentet hade föreslagit. Hautala har redan gått in på detta.
Jag vill tala om koldioxidutsläpp från lastbilar. Europeiska kommissionen måste skyndsamt lägga fram förslag. Beträffande vanliga bilar hade parlamentet förespråkat en trelitersbil till år 2010. I slutändan fick vi endast en slapp kompromiss i form av ett avtal om en sexlitersbil till 2010. Vad gäller lastbilar uppnådde vi ingenting alls, samtidigt som antalet körda kilometer för lastbilar stiger explosionsartat. Ökning förväntas bli 40 procent fram till år 2015. Därför ber jag kommissionen att lägga fram ett direktiv om renare lastbilar. Annars kommer vi aldrig att lyckas leva upp till målsättningarna från Kyoto.

Arvidsson
Herr talman! När Europaparlamentet hösten 1998 fattade beslut om fortsättningen på Auto-Oil-programmet, var tidsplaneringen att ärendet skulle återkomma till parlamentet i god tid för att det skulle möjliggöra ett rådsbeslut under våren 1999. Men den tyska regeringen som satt på ärendet under sitt ordförandeskap ville uppenbarligen annorlunda. Ärendet försenades kraftigt och återkom till parlamentet först mitt under sommaren. Om den initiala tidsplaneringen hade följts, hade certifiering till kravet i steg tre i programmet i dag sannolikt varit klart från tillverkarnas sida. Ur miljösynpunkt bättre dieselfordon hade redan börjat rulla på Europas vägar. Nu har Lange lagt fram omfattande ändringsförslag i detta sena skede i behandlingen av ärendet. Om parlamentet följer Langes förslag, kommer ytterligare förseningar att uppstå. Det är inte bra för miljön i Europa.
Europa ser inte likadant ut överallt. Sverige och Finland, särskilt ländernas nordliga delar är mycket, mycket beroende av fungerande landsvägstransporter. Det är riktigt att vi skall ställa fordonstillverkarna inför hårda miljökrav. De skall verkligen behöva använda sin absoluta kompetens och sitt absoluta kunnande för att lösa de uppgifter vi ålägger dem. Vi får emellertid inte utforma förslagen så att de i andra delar blir negativa för miljön. Om våra beslut leder till att den enklaste lösningen blir allmän praxis, att bygga avgasreningstekniken på katalysatorer som kräver stora tillsatser av ammoniaklösning, då kräver enbart distributionssystemet, distributionen av denna ammoniaklösning ut över Europa till alla bensinsstationer att miljövinsterna till en icke obetydlig del går förlorade. Särskilt problematiskt blir en sådan tekniklösning för oss i norra Europa.
Jag vill dessutom säga att EU inte kan styra i Europa med direktiv som inte är anpassade till verkligheten i hela Europa. Låt oss ställa mycket höga miljökrav, men låt också industrin få den tid som behövs för att utveckla tekniskt optimala framtidslösningar som blir bra för Europas natur och för miljön i Europas stora befolkningscentra. Den gemensamma ståndpunkten är ur detta perspektiv ett bättre miljöalternativ än ett fortsatt förseningsverk.

Flemming
Herr talman! Kära kolleger! Det handlar här om ett förslag till riktlinjer inom ramen för Auto-Oil-programmet, vilket har som mål att förbättra luftkvaliteten till år 2010 genom minskade utsläpp från motorfordon. Personligen anser jag att rådet i sin gemensamma ståndpunkt medger en rad mycket viktiga regler, som till exempel sänkningen av gränsvärdet för koloxidutsläpp med 30 procent jämfört med 1996 från och med oktober år 2000 respektive 2001.
Det är alltid samma problem - och jag minns att vi talade om detta, Herr Lange. Ni lovade att få till stånd en överenskommelse med rådet, och era ändringsförslag skulle delvis godkännas. Nu ställs vi verkligen inför frågan: Vad skall vi göra? Skall vi rösta igenom era ändringsförslag i morgon eller i övermorgon? Blir det fråga om fördröjning? Jag frågar mig vad som egentligen är bäst för miljön? Jag beklagar djupt att det inte har fungerat med rådet i denna fråga. Vi står nu verkligen inför en samvetsfråga, och jag skall se över det hela en gång till i kväll, för utfallet är inte i linje med våra diskussioner i utskottet för miljö.
Ett måste vi ha klart för oss: Rådet har godkänt en lång rad viktiga punkter, men våra bilar är inte på långa vägar rena, och kommer aldrig att bli det. Detta hade vi inte kunnat tro, men vi står inför en trafikexplosion såväl i industriländerna som i länderna i tredje världen. Där har ökningen av trafik inte ens börjat ännu, och den kommer säkerligen att öka i framtiden, vilket jag bara kan önska människorna som lever där. Herr Lange, kanske ni än en gång kunna försöka att nå någon form av kompromiss med rådet i ett möte under natten, så att vi alla befrias från samvetsfrågan att rösta emot ert utmärkta betänkande, som jag gärna skulle rösta för, eller nu måste man nästan säga att jag skulle rösta mot miljön, i och med att allt än en gång dras i långbänk.

Schnellhardt
Herr talman, mina damer och herrar! Jag anser att det betänkande om minskning av avgasutsläpp från lastbilar, som i dag är föremål för diskussion, innebär att våra ansträngningar för att förbättra luftkvaliteten i Europa med bibehållen rörlighet för våra medborgare fortsätter. Det har inte sagts ännu i dag, men därmed står också detta klart.
Jag vill tacka föredraganden för hans arbete. Betänkandet täcker till större delen väsentliga punkter och passar bra in i den befintliga lagstiftningen på området luftkvalitet. Tillåt mig ändå att här göra ett allmänt påpekande om betänkandets formella uppbyggnad. Jag frågar mig om de tekniska kriterier som anges i bilagan verkligen bör diskuteras av oss parlamentsledamöter. Utan förklaring från en fackkunnig - så är det åtminstone för mig - är bilagorna för de flesta av oss fullständigt obegripliga. Jag tycker att man i fortsättningen i sådana fall kanske skulle låta tekniska betänkanden anpassas till våra förslag och beslut med hjälp av Europeiska kommissionens rättstjänst.
Låt mig få göra ytterligare några påpekanden om de svåraste och mest omstridda punkterna i innehållet för denna andra behandling. Jag delar föredragandens mening om att övergången till de nya normerna borde genomföras i ett steg. Om en frist fastslås till år 2006 visar vi kompromissvilja gentemot rådet, eftersom även vi gör eftergifter i förhållande till den första behandlingen. Rådets förslag, där fristen förlängs ända till år 2008, kan vi enligt min uppfattning inte följa. Direktivet om förbättring av bränslekvaliteten och den redan befintliga katalysatortekniken ger utan tvekan rådet och parlamentet möjlighet att utarbeta en ambitiös plan utan att belasta industrin och transportbranschen med avgifter. Jag påminner om våra erfarenheter med Auto-Oil-programmet för personbilar. Då gav vi inte med oss, och nu visar det sig att vi valde rätt väg.
Ytterligare en viktig fråga för mig utgör stödet till att äldre fordon förses med nya system med hjälp av skattemedel och andra stimulerande åtgärder. Inom detta område ser jag en ovärderlig potential. Lastbilar har lång livslängd. Här borde vi verkligen fästa avseende vid de skattetekniska möjligheterna, även om bara ett kriterium uppfylls i och med att äldre bilar förses med nya system. Här måste man åstadkomma betydligt större effekter. På det stora hela är jag mycket nöjd...
(Talmannen avbröt talaren.)

Liikanen
. (EN) Låt mig först och främst uttrycka mitt tack till Europaparlamentet och i synnerhet till föredraganden, Lange, för att han handlat snabbt för att lägga fram denna andrabehandlingsrekommendation om denna akt.
Andrabehandlingsrekommendationen innehåller en rad ändringsförslag som kommissionen kan stödja, t.ex. de ändringsförslag som handlar om miljövänliga fordon - EEV-konceptet. Dessa miljövänliga fordon tillhandahåller ett bränsle- och teknikneutralt koncept som grundas på bästa tillgängliga teknik, vilket gör det möjligt för medlemsstaterna eller de lokala myndigheterna att främja användningen av fordon som kan betraktas som miljövänliga genom skatteincitament. Dessa miljövänliga fordon kommer alltid att vara ett koncept som kompletterar framtida obligatoriska gränsvärden för utsläpp.
Kommissionen kan därför i princip acceptera att genomföra en undersökning om en eventuell utvidgning av räckvidden av EEV-konceptet att möjligen omfatta andra fordonsegenskaper som t.ex. buller och bränslekonsumtion och andra drivtekniker. Kommissionen kan också stödja ändringsförslagen som handlar om en utvidgning av direktivet så att detta omfattar andra alternativa bränslen, i detta fall etanol, ändringsförslaget som handlar om skatteincitament som tillämpas vid utrustning av äldre fordon, ändringsförslaget som handlar om att inkludera tunga fordon i gemenskapens övergripande koldioxidstrategi och ändringsförslaget som handlar om marknadskvaliteten hos motorgas.
Kommissionen kan i princip också stödja ändringsförslaget som handlar om onormala strategier för utsläppsminskningar, men vi skulle föredra att rapporteringsdatumet i detta fall bestäms till ett senare tillfälle. Ett rapporteringsdatum vid slutet av år 2002 skulle göra det möjligt för kommissionen att fullständigt utvärdera effekterna av den nya provningen för typgodkännande som införs från och med nästa år för reglering av de nuvarande utsläppsnivåerna från fordon i Europeiska unionen. Genom att anta en gemensam ståndpunkt med mycket strängare gränsvärden för partiklar, bör vi notera att rådet tagit ett stort steg i riktning mot den ståndpunkt som uttrycktes av Europaparlamentet under första behandlingen. Kommissionen stöder detta förebyggande förhållningssätt gentemot utsläpp av mycket små partiklar.
Huvudfrågan i detta paket av ändringsförslag för den andra behandlingen är nu det tidiga tillämpningsdatumet av strängare gränsvärden för kväveoxider, NOx. Kommissionen anser att utvecklingsnivån hos den teknik som är nödvändig för att uppfylla sådana stränga gränsvärden för kväveoxider gör det svårt att just nu godta ett tidigare datum än oktober år 2008. I detta avseende är en granskning av teknikutvecklingen nödvändig, eftersom utrustningen för utsläppskontroll för att uppfylla de ambitiösa gränsvärdena för kväveoxider fortfarande är under utveckling. Medan utrustningen har visat lovande resultat under laboratorieförsök, är det ännu inte säkert att den långsiktiga funktionsdugligheten är sådan att den kan betraktas som en hållbar teknisk lösning för att åstadkomma minskade utsläpp på lång sikt. Det finns också fortfarande viktiga frågor att lösa vad gäller kvaliteten hos drivbränslena på marknaden, i synnerhet rörande svavelinnehållet.
Sammanfattningsvis kan kommissionen godta följande ändringsförslag: första delen av ändringsförslag 3, ändringsförslag 6, 7 och 10, ändringsförslag 16-26 och ändringsförslag 29-47. Kommissionen kan i huvudsak godta ändringsförslag 1, 4, 5, 13, båda delar av ändringsförslag 12 och ändringsförslag 15. De ändringsförslag som kommissionen inte kan godta är ändringsförslag 2, andra delen av ändringsförslag 3, ändringsförslag 8 och 9, båda delarna av ändringsförslag 11, såväl som ändringsförslag 14, 27 och 28.

Talmannen
Tack så mycket, herr kommissionär.
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl.12.00.

Daphne-programmet 2000-2003
Talmannen
Nästa punkt på föredragningslistan är andrabehandlingsrekommendationen (A5-0056/1999) från utskottet för kvinnors rättigheter och jämställdhetsfrågor om rådets gemensamma ståndpunkt (9150/1/1999 - C5-0181/1999 - 1998/0192(COD)) inför antagandet av Europaparlamentets och rådets beslut om antagandet av ett åtgärdsprogram för gemenskapen (Daphne-programmet) (2000-2003) för att förebygga våld mot barn, ungdomar och kvinnor (föredragande: Avilés Perea).

Avilés Perea
Under detta sammanträde presenteras Daphne-programmet, ett åtgärdsprogram för gemenskapen för att förebygga våld mot barn, ungdomar och kvinnor. Våldet är ett socialt problem av beklaglig aktualitet som innebär en kränkning av de mänskliga rättigheterna och ett angrepp på hälsan ur fysiska, psykiska och sociala aspekter, och på livskvaliteten. Daphne-programmet 2000-2003 kommer att bli ett mycket viktigt verktyg i kampen mot våld och ge mervärde åt lokala, regionala och nationella åtgärder på detta område genom att utveckla nätverk, sprida information, utveckla de bästa metoderna och samarbetet, samt genom att öka allmänhetens medvetenhet.
Den gemensamma ståndpunkten nämner uttryckligen offren för sexuellt utnyttjande och sexuella övergrepp som kommer att täckas av programmet, liksom de gemensamt fastställa prioriteringarna, och man strävar efter att främja innovation och erfarenhetsutbyte av de åtgärder som medlemsstaterna satt i gång med, inklusive ett informationsutbyte om de olika lagstiftningarna och de resultat som uppnåtts. De icke-statliga organisationerna bör främjas, särskilt de som arbetar med barns, ungdomars och kvinnors välfärd och livskvalitet.
Programmets varaktighet är fyra år, och en utvärdering kommer att ske två år efter dess start. Åtgärderna har också som mål att öka allmänhetens och massmedias medvetenhet om detta stora problem.
Finansieringsramen är 20 miljoner euro och gemenskapens bidrag till finansieringen av programmen varierar upp till maximalt 80 procent av kostnaden för åtgärden.
För att genomföra detta program kommer kommissionen att bistås av en kommitté med företrädare för medlemsstaterna, vilken leds av kommissionens företrädare.
Programmet är öppet för länderna inom det europeiska frihandelsområdet, för de associerade länderna i Central- och Östeuropa i enlighet med fastställda villkor i de europeiska avtalen, och Cypern, Malta och Turkiet genom tilläggsanslag.
Daphne-programmet syftar till att stödja och erkänna det arbete som utförs av de icke-statliga organisationerna, liksom av andra organisationer - inklusive offentliga myndigheter som behandlar detta våld -, och försöka få dem att samarbeta med varandra, utbyta goda erfarenheter av arbetet - inklusive pilotprojekt på gemenskapsnivå för att förebygga våldet -, och att stödja och skydda barn, ungdomar och kvinnor.
Nätverken kommer att bilda gemensam front mot våldet genom att analysera detta, dess olika typer, de bakomliggande motiven och dess konsekvenser.
De verkliga följderna för offren av olika typer av våld bör undersökas, för att kunna besluta om lämpliga åtgärder, utvärdera olika åtgärder och arbeten för att förebygga och upptäcka våld och undersöka hur effektiva de är, samt stödja offren och motverka att de utsätts för våld i framtiden.
Detta program kommer, som jag sade, att bli ett viktigt program i kampen mot våldet mot kvinnor, ungdomar och barn och kommer att öka allmänhetens och mediernas medvetenhet om behovet av stöd och skydd för offren för våldet.
Sex ändringsförslag har lämnats in till den gemensamma ståndpunkten, vilka har godkänts av utskottet för kvinnors rättigheter och jämställdhetsfrågor och de bifogas texten. Jag vill säga att ändringsförslag 3 och 5 kommer att ersättas av nya ändringsförslag som förändrar skäl 18 och artiklarna 5, 6 och 7 för att anpassa den text vi lägger fram till den utformning som Sokrates förlikningskommitté har gett den, och som kommer att innebära en horisontell lösning för kommittéerna i de flesta program. Det är alltså utformningen som måste anpassas, och vi hoppas att parlamentet gör detta på ett passande sätt.
Jag yrkar inför omröstningen på enhälligt stöd för detta program, eftersom det är ett enormt betydelsefullt program. Vi hoppas också att vi, genom att godkänna denna andra behandling med de ändringsförslag som har lagts fram, om kommissionen och rådet godtar dem, kan undvika ett förlikningsförfarande.
Jag vill inte sluta mitt anförande utan att nämna den första föredraganden för detta betänkande, Benassar. När hon lämnade parlamentet, vid förnyelsen av parlamentet den 15 juni, utsågs jag till föredragande och jag fortsatte det arbete som hon hade genomfört. Jag har fortsatt hennes arbete, jag har försökt arbeta med denna oerhört viktiga åtgärd som utskottet bör genomföra - alltså försvaret för kvinnor, ungdomar och barn - för att förhindra det våld som dessvärre riktas mot dem.
(Applåder)

Klaß
Herr talman, ärade damer och herrar! I dag talar vi om Daphne, åtgärdsprogrammet för förebyggande av våld mot barn, ungdomar och kvinnor. Nu måste ett positivt beslut fattas omgående för detta program för att förlänga den bidragsperiod som nu löper ut. Detta program är viktigt och svarar mot den skyldighet vi har att verka för en hög hälsoskyddsnivå i Europeiska unionen, för vi stöter fortfarande på följderna av våldet i gemenskapen, och de vittnar om en allvarlig hälsofara.
Här handlar det inte bara - och jag understryker att jag vill se det lilla ordet "bara" inom citationstecken - om fysiska och sexuella former av våld. Till Daphne-programmet hör också skyddet mot psykiskt våld, som visar en mycket mer sammansatt bild av våldet och där de utsatta än mindre är i stånd att hjälpa sig själva. Hälsa får inte bara definieras som fysiskt välbefinnande. Varje form av våld efterlämnar även psykiska skador, som sällan går att eller är svåra att reparera. Här behöver vi bygga nätverk och stödja de befintliga nätverken.
Men det är lika viktigt att stödja informationskampanjer av denna typ, och här spelar utbyte av erfarenheter en stor roll. Detta utbyte måste ingå i strafförfarandet. Vid åtal måste man här undvika att offren diskrimineras. Det är viktigt att de som blivit utsatta för våldsbrott får tillräcklig information om sina rättigheter, och samhället måste utveckla känslighet för våldsbrott mot kvinnor, barn och ungdomar.
Barn och ungdomar, men fortfarande tyvärr även kvinnor, behöver särskilt skydd, och det är bara om samhället är välmående i hela sin sociala struktur, som vi kan klara av framtidens uppgifter. Till slut får jag lov att tacka fru Avilés Perea så hjärtligt för det snabba och kompetenta arbete som hon utfört på så kort tid, och för att detta betänkande nu existerar, för det är bråttom.

Gröner
Herr talman! Jag vill gratulera fru Avilés som verkligen mycket snabbt satt sig in i detta svåra ämne, så att vi i utskottet för kvinnors rättigheter och jämställdhetsfrågor nu har kunnat framlägga betänkandet så snabbt. Men jag hade önskat att fler män hade deltagit i arbetet. Våld mot kvinnor och barn är egentligen männens problem och inte kvinnornas.
Jag är övertygad om att vi med detta program har tagit ett mycket viktigt steg framåt, när det gäller att förebygga fysiskt, sexuellt och psykiskt våld mot barn, ungdomar och kvinnor. Men vi måste alla vara på det klara med att det verkligen bara är ett steg, och att mycket återstår att göra innan man effektivt kan förebygga våldet. Vi i parlamentet fick trots hårdnackat motstånd igenom en kampanj mot kvinnovåld. Av Eurobarometer-undersökningen, som offentliggjordes i maj i år, framgick tydligt våldets omfattning, och de brister som vi måste åtgärda åskådliggjordes.
Europol och Stop-programmet är instrument som kan användas för att förebygga våldet mot kvinnor. Medlemsstaterna har vidtagit en hel del åtgärder, vilket till exempel vuxit fram ur kampanjerna. Det var först vid konferenserna under det österrikiska, tyska respektive finska ordförandeskapet som de komplexa sammanhangen i kampen mot våldet blev riktigt tydliga. Exempelvis har min medlemsstat, Tyskland, med anledning av detta nu utarbetat en nationell handlingsplan mot våld. Andra länder gör samma sak. Jag tror verkligen att det var en viktig impuls vi gav.
Avilés betänkande till den gemensamma ståndpunkten har ju också antagits till medbeslutandeförfarande efter en hård kamp om ändringen av den rättsliga grunden för artikel 235 i artikel 152. Men min politiska grupp röstade endast motvilligt ja, och bara för att rådet nu uppenbarligen erkänner och följer Världshälsoorganisationens definition, som betraktar hälsobegreppet som ett tillstånd av fullständigt fysiskt, själsligt och socialt välbefinnande och inte bara som frihet från sjukdomar och funktionshinder.
Även om min partigrupp gärna hade betonat andra frågor i några av punkterna i Daphne-programmet, till exempel samarbetet med andra gemenskapsprogram som Phare, Tacis och Meda, eftersom det är där de stora pengarna finns för att få till stånd förebyggande åtgärder och kampanjer i ansökarländerna, är vi ändå överens med Avilés om ett snabbt enande för att undvika förlikningsförfarande och rekommenderar bara sex ändringar i den gemensamma ståndpunkten. För att programmet skall komma i gång, rekommenderar vi i vilket fall som helst att media engageras. Hjärtligt tack för ert arbete. Jag hoppas att rådet godkänner våra ändringar.

Sanders-ten Holte
Herr talman! För det första vill jag tacka Avilés Perea för hennes omsorgsfulla arbete. Hon har ånyo lagt fram ett antal ändringsförslag som vår grupp med glädje kommer att stödja, särskilt definitionen av hälsa. Detta anser jag vara en rejäl förbättring. Fortfarande tror många människor, män, men också kvinnor, att våld mot kvinnor inom Europeiska unionen har blivit ett sällsynt fenomen. Ingenting är mindre riktigt. En av fem kvinnor inom Europeiska unionen har någon gång utsatts för kvinnomisshandel, sålunda förekommer det även i vår egen omgivning. Man behöver inte leta länge. Det är möjligt att offren är fler, men då är det offer som aldrig har rapporterats till polis eller kvinnojour. Det mesta av våldet förekommer nämligen i hemmet vilket gör fenomenet mindre synligt. Många kvinnor vill fortfarande hålla skenet uppe. De skäms.
Ofta förbiser man också sambandet mellan våld inom familjen å ena sidan och skyddande av barnen å andra sidan. När en domstol till exempel tillåter kontakt mellan den våldsbenägna partnern eller före detta partnern och dennes barn, löper kvinnan via barnen risken att utsättas för våld. Här vill jag åter igen be er om er uppmärksamhet för denna fråga. Daphne-programmets konkreta syfte är att uppmuntra och stödja icke-statliga organisationer och andra institutioner för att de skall engagera sig i kampen mot alla former av våld mot barn och kvinnor. Jag anser att det vore bra med en uppvärdering av nationella åtgärder. Det vore alltså utmärkt. Liberalerna vill inte på något sätt harmonisera medlemsstaternas lagstiftning rörande våld mot kvinnor och barn. Emellertid är min grupp av den uppfattningen att de medlemsstater som ligger efter på denna punkt, måste bevekas till att anpassa sin lagstiftning.
Dessutom anser jag att infallsvinkeln behöver förskjutas. I stället för att säga åt kvinnorna att ändra sitt beteende, måste man framför allt titta på männens beteende och inställning. Det är inte den korta kjolen som är problemet, herr talman. Det finns ett starkt behov av kampanjer för att stärka medvetandet och informera om kvinnovåldet. Denna fråga måste enligt min åsikt sättas högt på den politiska dagordningen.

Evans, Jillian
Herr talman! Jag vill gratulera Avilés till hennes arbete. Vi bör komma ihåg att Daphne-programmet var ett initiativ från detta parlament 1997, då man insåg att det fanns behov av åtgärder för att bekämpa våld mot barn, ungdomar och kvinnor. Under programmets första år presenterades hela 428 projekt genom olika organisationer i Europa, och detta intresse återspeglade behovet av program som detta.
I min egen valkrets har jag sett arbete utföras av organisationer som Welsh Women' s Aid, som ger stöd, råd och tillfällig bostad till kvinnor och barn som blivit utsatta för våld. Organisationen får ta emot över 15 000 samtal per år och antalet stiger hela tiden. Förra året hade man fler än 2 000 kvinnor och fler än 3 000 barn inneboende och organisationen var tvungen att säga nej till många fler p.g.a. bostadsbrist.
Denna arbetsbörda återspeglar problemets omfattning i Europa. Det visar också vilken viktig roll icke-statliga organisationer och frivilligorganisationer spelar inom detta område. Det finns specifika exempel på hur Daphne-finansierade projekt har hjälpt till. Om bara några veckor kommer det att hållas ett internationellt seminarium i Leeds, under vilket man kommer att ta upp frågor som rör våld mot kvinnor i konfliktsituationer. Talare från många länder kommer att delta i detta seminarium. Det har funnits många andra projekt med anknytning till den viktiga kampen mot barnsexturism, som finansierats genom Daphne.
Vad gäller frågan om rättslig grund - detta är naturligtvis en hälsofråga, men det är samtidigt mycket mer än så. Vi kan emellertid acceptera Världshälsoorganisationens definition av hälsa som inte bara en frånvaro av sjukdom, utan ett tillstånd av fysiskt, mentalt och socialt välbefinnande. En definition med mindre räckvidd skulle lämna mycket av problemet obearbetat och vi hoppas man kommer överens om att detta skall bli Europeiska unionens definition inom ramen för detta program.
Daphne-programmet har, som andra har sagt, bidragit till att det skett stora förändringar, men det finns mycket mer att göra och det är mycket viktigt att detta följs upp. Jag hoppas innerligt att rådet beslutar sig i denna fråga före den 1 januari, så att de befintliga projekten kan fortsätta.

Fraisse
Herr talman, kära kolleger! Det är roligt att se att Daphne-programmet skall förnyas. Parlamentsledamöternas beslutsamhet sedan 1996, med Marianne Erikssons betänkande, fram till dagens betänkande från Maria Antonia Avilés Perea har alltså möjliggjort att våld mot ungdomar, barn och kvinnor blir föremål för en politisk åtgärd.
Jag väger mina ord när jag talar om politik, eftersom detta våld är fullständigt oacceptabelt när det gäller länder som sedan femtio år bygger på principen om mänskliga rättigheter. Tillåt mig därför betona offrens behov av självaktning och av att deras hälsa verkligen är en del av deras fysiska och psykiska integritet. Förebyggande förefaller vara det ord som lämpar sig här. Om man återger ordet hela dess innebörd, som är att agera såväl mot orsakerna som mot konsekvenserna, är frågan absolut politisk i den mening att vi önskar att orsakerna till våldet, som oftast är manligt - och jag beklagar liksom Gröner att det är så få män närvarande här i kammaren i kväll - analyseras och bekämpas, inom ramen för det kommande programmet. Vi hoppas också att beaktandet av våldets konsekvenser och botemedlets effektivitet, och ännu mer, har som målsättning att få ett slut på detta våld.
Därför måste detta program få stor omfattning, både när det gäller barnen och kvinnorna. Det är två kategorier offer som man måste skilja på noga. Europa bör skaffa sig en dag för barnens rättigheter, på samma sätt som sker i Frankrike, exempelvis, och vilket Europaparlamentet sedan en tid tillbaka också begär. Firar vi inte just i dag tioårsdagen av barnkonventionen?
Det är också anledningen till att kvinnors värdighet inte får vara föremål för någon som helst tvetydighet. Om uttrycket "sexuellt utnyttjande" väl uttrycker den handel som kan ske med någon annans kropp, då finns det ingen bra handel, vare sig det gäller människohandel eller prostitution. Staterna kan som stater inte acceptera, organisera eller t.o.m. främja marknadsföringen av kvinnor. Det är inte länge sedan vi fick insikt när det gäller våldtäkt, exempelvis, något som ännu helt nyligen i bästa fall betraktades som en överträdelse, medan vi i dag mycket väl vet att det är ett grovt brott. Insikten kom sent - men jag är tacksam för att våldet mot barn och kvinnor inte längre är tabu. Om detta program har experimentvärde, skall det uppfattas i stark bemärkelse, som en modell, och inte bara i betydelsen av en engångserfarenhet för den kommande utvidgningen av Europa, liksom för det demokratiska Europas ansvar i hela världen. Det är i mina ögon vårt europeiska ansvar som står på spel.
Jag hoppas att det nya Daphne-programmet skall tillämpas snarast möjligt och, om möjligt, med ytterligare medel i form av tid och budget. Men jag önskar också att vi bortom ett synsätt utifrån hälsan skall förstå att det handlar om människors grundläggande rättigheter, jag önskar att programmet skall styras av målsättningen att bekämpa allt våld knutet till sex och barn.

Thomas-Mauro
Herr talman! Att göra allmänheten medveten, utbyta information, att på det sättet försöka skydda barn, ungdomar och kvinnor mot alla dessa situationer av våld och förtvivlan, det är Daphne-programmets stora uppgift.
Det finns bakom dessa texter beaktanden, individuella krossade öden för barn och kvinnor som lider av fysiskt våld, men också mer försåtligt av moraliska trakasserier. Det handlar verkligen om européernas fysiska och mentala hälsa.
Direkt eller indirekt våld mot alla s.k. svaga människor får aldrig accepteras.
Personligen har jag intrycket av att våld uppträder bland par, i familjer, i företag och på TV eller i det politiska och sociala livet. Perversion, övergrepp, rovdjurens förtäring av bytet fascinerar alltmer och man bryr sig inte om offren i en värld där djungelns lag råder.
Vår tid sätter inte upp några normer. Vi tolererar perversion, eftersom att sätta gränser i dag innebär att man vill censurera. Vi har förlorat de moraliska eller religiösa gränserna och vi kan inte längre bli indignerade, med mindre än att fakta blir synliga, såsom blåmärken i ansiktet, eller visar sig på den offentliga scenen via media. Det krävs alltså informationskampanjer och dessa kommer att stödjas genom Daphne-programmet.
Våldet finns i denna värld utan gränser och inte i en barbarisk tid eller avlägsen tid. Vi skriver faktiskt 1999 när vi här i kammaren i Strasbourg diskuterar våld mot kvinnor och barn i Europa. Vi befinner oss inte i en mytisk medeltid som kännetecknas av grymhet och obskyra förhållanden utan på tröskeln till det tjugoförsta århundradet.
Jag stöder bestämt inrättandet av Daphne-programmet - vi måste verkligen stödja alla initiativ som syftar till att tydliggöra denna mörka sida av våra samhällen, särskilt som gränserna suddas ut inom alla slags ondskefulla nätverk: prostitution, pedofili och annat, bl.a. via Internet.
Våra stater måste därför samarbeta och utbyta information. Europeiska unionen kan tillföra ett mervärde till medlemmarnas åtgärder. Men det åligger också våra stater att skydda dessa kvinnor och barn och varje varelse som skadas av samhället. Staten känner sina medborgare, eftersom den känner deras mentalitet, deras mentala och sociala kultur, som den delvis varit med om att forma. Det är den enskilda statens uppgift att främja familjen som stödstruktur och skapa människor som är befriade från dessa våldsmönster, som överförs från generation till generation.

Ghilardotti
Herr talman! Jag vill i mitt inlägg stryka under den viktiga roll som Europaparlamentet spelat, framför allt utskottet för kvinnors rättigheter, för att vi i dag, förhoppningsvis, skall kunna behandla det slutgiltiga antagandet av detta program. Det har redan sagts att Europaparlamentet för något år sedan tog initiativet till olika pilotprojekt för att stödja icke-statliga organisationer och lokala myndigheter som sedan länge har bekämpat våld mot kvinnor och barn. Våldet mot kvinnor och barn är ju tyvärr ett fenomen som inte bara är vanligen förekommande, men som även ökar hela tiden och som gradvis antar nya och alltmer sofistikerade former, vilket gör det allt svårare att bekämpa.
Programmet vi diskuterar i dag är resultatet av det arbete som gjorts tidigare. Det har förts en mycket omfattande diskussion med kommissionen, framför allt när det gäller att ändra den rättsliga grunden och därmed också genomföra den omdisponering som vi har kunnat skönja i det här aktuella förslaget jämfört med det ursprungliga förslaget.
Jag vill inte ta upp den frågan igen, men jag vill ändå uttrycka min tillfredsställelse, trots ändringen av den rättsliga grunden, över det faktum att vissa inslag som för oss är extremt viktiga har tagits upp av kommissionen och av rådet. Jag syftar på det faktum att i den gemensamma ståndpunkten nämner man hälsan i alla dess aspekter, fysiska, psykiska och sociala, livskvaliteten, våldet som en kränkning av de mänskliga rättigheterna, och framför allt att programmet även omfattar offren för människohandel och sexuellt utnyttjande. På samma sätt tycker jag det är viktigt att man erkänner den viktiga roll som de icke-statliga organisationerna och de olika tvärvetenskapliga nätverken spelar, förutom de offentliga organ som redan utför ett viktigt arbete, framför allt när det gäller förebyggande och stöd och skydd åt offren. För att programmet verkligen skall kunna tillföra något bör man starta en omfattande informationskampanj som engagerar parlamentet och kommissionen, men framför allt medlemsstaterna själva, som måste ta sitt ansvar när det gäller att bekämpa våldet.

Bordes
Herr talman! Jag har självfallet ingenting emot att en del av budgeten anslås för förebyggande åtgärder när det gäller våld mot barn, ungdomar och kvinnor, så länge pengarna används för att ekonomiskt hjälpa de föreningar som är verksamma på området. Jag tycker emellertid att den summa som föreslagits är futtig och att rådets vilja att ytterligare minska den är chockerande.
Europaparlamentet och rådet skaffar sig rent samvete till ett lågt pris, eftersom utöver privat våld och våld knutet till sexuellt utnyttjande ökar det sociala våldet, vilket är ett resultat av att fattigdomen förvärras och att misären stiger allt högre upp i samhällsklasserna. Det största övergreppet är den stora arbetslösheten, men också det faktum att arbetsvillkoren försämrats för dem som fortfarande har arbete.
Att exempelvis tvinga kvinnor och mödrar att arbeta nattetid vid tillverkningsbandet för att få högre lönsamhet för maskinerna och öka aktieägarnas vinst, är inte det våld? Och de europeiska institutionerna inte bara tolererar detta våld utan de har också förstärkt det genom att avskaffa den sociala lagstiftningen i vissa medlemsstater, de bestämmelser som delvis skyddade kvinnorna. Och Daphne-programmets lugnande tal kompenserar inte återstoden.

Torres Marques
Herr talman, herr kommissionär, fru föredragande Avilés Perea! Även jag vill påminna om Francisca Bennasar Tous, som arbetade mycket med den tidigare lagstiftningen för att detta program skulle bli framgångsrikt.
Europaparlamentet, och speciellt utskottet för kvinnors rättigheter och jämställdhetsfrågor, har spelat en mycket viktig roll genom att sätta frågan om våld mot kvinnor och barn på dagordningen. Då den rättsliga grunden har förändrats har vi nu ett medbeslutande om folkhälsan framför oss, för våldet är verkligen en fysisk och psykisk gärning som rör alla sociala klasser. Parlamentet håller mycket hårt på Världshälsoorganisationens definition av "hälsa": således är för oss hälsa ett tillstånd av totalt fysiskt, psykiskt och socialt välbefinnande och inte enbart avsaknad av sjukdom eller funktionshinder.
Daphne-programmets åtgärder bör kunna räkna på stöd från de icke-statliga organisationerna och, vilket vi själva föreslår i våra ändringsförslag, med medias stöd, för kvinnorna är de medborgare som är tystast i förhållande till Europeiska unionen, de måste få reda på och förstå att program som Daphne finns och att de angår dem direkt.
I Portugal är exempelvis våld mot kvinnor statistiskt högre i de områden som har högre levnadsstandard eller högre kulturell nivå, vilket inte nödvändigtvis betyder att det är mer våld mot barn och kvinnor där: det betyder - enligt min åsikt - att det finns fler ekonomiskt oberoende kvinnor där, med större kultur och mod att lämna in polisanmälningar. En av de praktiska åtgärder som har vidtagits i Portugal, åtminstone i städerna, är att låta kvinnliga poliser ta emot de kvinnor som gör en polisanmälan, vilket genast har inneburit en enorm skillnad.
Jag skulle slutligen vilja passa på tillfället när vi har herr kommissionär António Vitorino här, för att be er, som var på toppmötet i Tammerfors, att säga hur man i praktiken kommer att genomföra det slutliga beslutet från rådet, vilket vi välkomnar, om att göra kränkning av människor, speciellt mot barn och kvinnor, straffbart? Vad skall förändras och hur, herr kommissionär?

Prets
Herr talman! Jag tackar fru Avilés för detta betänkande, eftersom hon har satt ytterligare ett verktyg i vår hand att använda i den fortsatta kampen mot våld mot kvinnor och barn, men framför allt också för att visa var våldet förekommer. Begreppet våld får här också en mer precis definition, för våld omfattar varje form av maktutövning, maktmissbruk, skada eller tvång. Våld skall man alltid ta avstånd från, men inom familjen är toleransgraden tyvärr alltför ofta mycket hög. Det krävs en grundligare skildring av våld mot kvinnor och barn, om det skall vara till någon hjälp.
Vi vet också att våldsdåden ökar om det saknas påföljder. Det är svårt att lämna våldsförhållanden av egen kraft. De utsatta kvinnorna och barnen behöver intensiv hjälp, men framför allt skydd. Det är samhällets uppgift, allas vår uppgift, att tillhandahålla bästa möjliga hjälpåtgärder och skyddsinstrument. Daphne är en hjälpåtgärd som gör det möjligt för oss att kämpa mot detta våld. Men även rättsliga åtgärder kommer att krävas i de enskilda länderna. Låt mig nämna Österrike som exempel. Österrike är ett föregångarland med sin våldsskyddslag som infördes 1997 och den så kallade bortvisningsrätten, som innebär att våldsbenägna män förbjuds att vistas i bostaden och kvinnor inte längre tvingas fly med sina barn till kvinnohus och liknande inrättningar. Bortvisningsrätten gäller först och främst för en sjudagarsperiod och kan förlängas till skilsmässan om det behövs. Jag skulle gärna uppmana de andra länderna att också införa en sådan lag, eftersom den syftar till att skydda och respektera kvinnors värdighet och hjälper till att förverkliga detta skydd.

Vitorino
. (EN) Herr talman! Kommissionen gläder sig över att få delta i vad som nu är det slutliga steget i antagandet av Daphne-programmet 2000-2003, ett fyraårigt åtgärdsprogram som grundas på erfarenheterna från Daphne-initiativet som inrättades när Europaparlamentet för första gången - i budgeten för år 1997 - inkluderade medel för kampen mot våld mot barn, ungdomar och kvinnor.
Programmet har ett gediget stöd genom erkännandet av behovet av att respektera de mänskliga rättigheterna, vare sig det handlar om barn i enlighet med Förenta nationernas barnkonvention från 1989 eller om kvinnor, som uttryckts i handlingsplanen från den fjärde kvinnokonferensen i Peking.
Kommissionens första förslag lades fram i maj 1998 och under de senaste 18 månaderna har förfarandet inte bara överlevt en ändring av den rättsliga grunden, utan också en fördragsändring, en ändring av kommittéförfarandet, ett parlamentsbyte och ett kommissionsbyte. Det är uppenbarligen en tålig planta som drivits upp för att utvecklas till ett kraftfullt vapen i kommissionens vapenarsenal mot våldets ondska som drabbar de mest utsatta i vårt samhälle.
Jag vill särskilt gratulera parlamentets föredraganden, Bennasar Tous och Avilés Perea, till deras arbete under antagningsförfarandet. De har lett parlamentets ståndpunkt genom förhandlingar som ofta varit krävande. Jag vill också gratulera de tyska och finska ordförandeskapen till deras arbete, utan vilket vi inte hade kunnat nå fram till andra behandlingen i dag för att i tid hinna anta programmet senast den 1 januari nästa år.
Till sist vill jag gratulera min företrädare, Gradin, som alltid behandlade Daphne-akten mycket skickligt och med stor sakkunnighet. Daphne-programmet bygger på Daphne-initiativet, men med två viktiga ändringar. För det första är det möjligt för ansökar- och EFTA-länder att delta i programmet. Dessa kommer att hjälpa till på ett betydande sätt vad gäller den gränsöverskridande smugglingen av kvinnor och barn. För det andra är numera programmet öppet för ansökningar från andra organisationer än icke-statliga organisationer. Mot bakgrund av de olika traditionerna i medlemsstaterna, kommer dessa förändringar - hoppas jag - kraftigt att öka dess effektivitet.
Kommissionen godtar samtliga sex ändringsförslag som lagts fram i kammaren i dag.
Vi hoppas därför att Daphne-programmet skall bli antaget så snabbt som möjligt. När det väl blivit antaget, kommer kommissionen att arbeta tillsammans med parlamentet och medlemsstaterna för att se till att målen blir uppfyllda. Kommissionen skall särskilt se till att detta program blir ett lämpligt instrument för kanalisering av synergier mellan offentliga myndigheter och icke-statliga organisationer i syfte att skydda den fysiska och psykiska integriteten och det sociala välbefinnandet hos barn, ungdomar och kvinnor inom alla verksamhetsområden. Jag bedömer att om man sammanlänkar detta initiativ med det perspektiv som öppnades i Tammerfors, leder detta snart till gemensamma definitioner, gemensamma straffrättsliga förfaranden och gemensamma sanktioner som kommer att tillämpas av medlemsstaterna mot brottsligheten i samband med människosmuggling och barn.
Målen är därför att upprätta nätverk över hela Europeiska unionen och inom ansökarländerna mellan organisationer som är aktiva i kampen mot våld mot kvinnor och barn vilka känner till området, och att höja medvetandegraden hos allmänheten om denna hemska företeelse och om behovet och medlen för att stoppa våldet.
Herr talman! Låt mig säga, nu när vi står inför det nya årtusendet, att ett starkt stöd i Europaparlamentet för detta program kommer att vara det bästa och tydligaste tecknet på att unionen tillmäter kampen mot våld mot barn, ungdomar och kvinnor högsta politiska prioritet.

Talmannen
Tack så mycket, herr kommissionär.
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum på onsdag kl. 12.00.

Barns rättigheter
Talmannen
Nästa punkt på föredragningslistan är kommissionens uttalande om tioårsdagen av den internationella konventionen om barns rättigheter.
Jag ger ordet till Vitorino, för kommissionen.

Vitorino
. (EN) Jag är säker på att frågan som tagits upp i dag förtjänar en noggrann bedömning av kommissionen och av unionen som helhet.
Som vi sett från den tidigare debatten, är kommissionen redan aktiv inom åtskilliga områden som rör barn, även om behörigheten för åtgärder inom de flesta relevanta områden som rör barn fortfarande ligger hos medlemsstaterna.
Barn utgör en särskilt sårbar grupp. Gemenskapen har till exempel under en rad år gett stöd till länder där det finns särskilda problem rörande ekonomiskt utnyttjande, övergivande av barn och barnprostitution genom särskilda projekt som syftar till att främja socialt stöd, skydd, välbefinnande, återinträde och utbildning.
För att markera barnkonventionens tioårsdag skedde 1999 en genomgripande prioritering av barnens rättigheter enligt gemenskapsinitiativet för demokrati och mänskliga rättigheter, kapitel B.7/7 i Europeiska unionens budget.
Kommissionen håller just nu på att genomföra Daphne-initiativet i kampen mot våld mot ungdomar och barn, och detta kommer att ersättas nästa år av - som vi just hört under den föregående debatten - Daphne-programmet 2000-2003. Genom Stop-programmet och genom dess arbete inom områdena för polisiärt och rättsligt samarbete, bekämpar kommissionen aktivt sexuellt utnyttjande av barn, inklusive barnpornografi på Internet.
Inom området för polissamarbete och den tredje pelaren, kan nu kommissionen agera genom ett gemensamt initiativ med rådet och kommissionen verkar aktivt i kampen mot sexuellt utnyttjande av barn. I januari inleddes ett medbeslutandeförfarande för upprättande av en handlingsplan för främjande av en säkrare användning av Internet, i syfte att skydda barn från våld och pornografi. Detta skedde i enlighet med en rekommendation från 1998 om skydd av minderåriga och mänsklig värdighet. Kommissionen håller just nu på att genomföra dessa åtgärder. I maj antog kommissionen ett meddelande om genomförande av åtgärder i kampen mot barnsexturism och kommissionen har nu valt ut en rad åtgärder som skall samfinansieras inom detta område.
Kommissionen vidtar också åtgärder inom det sociala området och utbildningsområdet i syfte att förbättra livskvaliteten för barn och möjligheterna för deras utveckling och utbildning. Förslaget som i bland läggs fram om att man skall inrätta en barnenhet inom kommissionen värdesätter jag. Förslaget kräver en genomgång, i synnerhet för att se till att fullständig hänsyn tas till de mänskliga och ekonomiska resurser som finns tillgängliga för tillfället.
Kommissionen kommer också att överväga att offentliggöra ett meddelande om barn för att markera att det gått tio år sedan konventionen antogs. Detta kommer naturligtvis att ta litet tid. Jag är tacksam för att jag fått möjlighet att ta upp denna fråga under Europaparlamentets plenum. Kommissionen kommer noggrant att studera parlamentets betänkanden inom området och kommer att vidta lämpliga åtgärder för att tillgodose parlamentets önskemål, inte bara för att fira konventionens tioårsdag, utan också för att förbättra den faktiska politiken i syfte att uppfylla de mål som fastställts i denna konvention.

Banotti
Herr talman! Låt mig först ta upp en teknisk fråga. Debatten vi har här i dag, vilken är mycket välkommen, har varit en del av en lång och svår teknisk process. Vi trodde framför allt att vi skulle få en vanlig resolution och sedan en muntlig fråga; det var faktiskt många ledamöter som undertecknade en muntlig fråga. Jag hoppas att deras namn kan bifogas till den resolution som blir resultatet av dagens debatt. Det har varit en massa problem för oss när vi försökt få våra kolleger att underteckna denna. Jag hoppas att deras namn också kan bifogas föredragningslistan.
Jag tackar kommissionären för hans uttalande: "Vi kräver att EU lyssnar noga till rösterna från 90 miljoner barn och ungdomar under 18 år. Det oroar oss att det sätt på vilket Europa utvecklas skapar verkliga risker rörande säkerheten, skyddet och välbefinnandet för dess unga medborgare. 20 procent av barnen i Europa lever i fattigdom trots att EU-länderna är bland de rikaste i världen."
Detta är inte mina ord, utan ord från barn och ungdomar från mitt hemland, Irland, och andra EU-länder. De formulerar bättre än vad jag kan hur barn utesluts från EU:s politik och hur lagar och politik som EU fattar beslut om har en mycket påtaglig inverkan på barnens liv, en inverkan som skiljer sig från den som sker i de vuxnas liv. Barn prioriteras mycket lågt på europeisk nivå. Den enda verkligt seriösa politiska responsen kom efter den fruktansvärda Dutroux-affären i Belgien, när ledamöter av Europaparlamentet stod i kö för att underteckna min resolution om denna tragedi. Till och med då hade responsen från EU:s institutioner i stort sett koncentrerats på frågan om sexuellt utnyttjande och människosmuggling och inte på den breda grupp av EU-frågor som påverkar barn.
Bristen på en tydlig rättslig grund i fördraget har inneburit att barnens särskilda behov har nonchalerats. Under denna vecka firar världen att det gått tio år sedan konventionen om barns rättigheter antogs. Detta är den mest stödda konventionen inom området mänskliga rättigheter i världen, och det mest omfattande rättsliga uttrycket för barns rättigheter i hela världen. Förutom Förenta staterna och Somalia, har alla länder i hela världen ratificerat konventionen; men trots det faktum att EU:s medlemsstater också har ratificerat den, har EU:s institutioner hittills misslyckats med att tillämpa den.
Vi har en absurd situation där medlemsstaterna måste verka för barnens bästa i lagstiftningen och den dagliga politiken, men där unionen inte är rättsligt bunden att se till barnens bästa. För närvarande är barnen osynliga i gemenskapslagstiftningen. Hänsynen till den inre marknaden går ofta före barnens bästa. Skydd av barn och barnsäkerhet kommer ofta i andra hand p.g.a. brist på reglering av tjänster som t.ex. Internet och TV-reklam. Barn ses som en börda, beroende personer, offer eller att de hindrar föräldrarna från att arbeta, i direkt motsättning till deras status i konventionen. Den starka koncentrationen i fördraget på medborgaren som arbetstagare innebär att barnens bästa inte övervägs. Barn är målgrupp i endast ett åtgärdsprogram och under mycket få budgetposter. Barn och barnprojekt erhåller mindre än 5 miljoner euro direkt från EU:s enorma budget. Sedan avskaffandet av barn- och familjebudgetposten i GD V, finns det ingen budgetpost som har barn som allmän målgrupp. Barnen har blivit osynliga i EU:s politik.
Det finns framför allt ingen samordning och ingen enhet i kommissionen, ingen generaldirektör som visar vägen när det gäller att utveckla en sammanhållen, övergripande strategi för barn. Jag är glad att höra att ni överväger detta, herr kommissionär. Vi ser fram emot snabba åtgärder i denna fråga.
Jag skulle vilja göra följande rekommendationer för att markera konventionens tioårsdag. Kommissionen bör anta ett meddelande om barns rättigheter för att markera konventionens tioårsdag och inrätta en enhet som sysslar med politiska strategier för barn. Medlemsstaterna måste, vid nästa översyn av fördragen, anta en tydlig rättslig grund från EU:s fördrag för att främja barnens bästa. Parlamentet måste se till att barnen görs mer synliga i budgetposterna och kommissionen bör förbättra sin teknik och utveckla mekanismer för en dialog med icke-statliga organisationer som företräder barn.

Gröner
Herr talman, ärade kolleger! Den 20 november 1989 godkändes FN-konventionen om barns rättigheter, och jag anser att tioårsdagen är en lämplig tidpunkt för utvärdering. Ja, våra medlemsstater har ratificerat konventionen, men några har haft vissa förbehåll, och dessa borde nu snarast upphävas.
De senaste tio åren har vi socialdemokrater engagerat oss djupt för att vinna större gehör för barnens rättigheter och givit tyngd åt dessa rättigheter i flera viktiga betänkanden och resolutioner. Det började med Grönerbetänkandet från 1991, där parlamentet för första gången diskuterade barns problem och redan då framförde krav på en barnombudsperson. Man bör också nämna Bandres Molets betänkande om en europeisk "stadga för barns rättigheter" och förra årets betänkande av Zimmerman, som behandlar minderåriga. Vi har även i andra betänkanden till FN:s världskonferenser i samarbete med tredje land, framför allt med AVS-staterna, givit mycket hög politisk prioritet åt barns behov.
Vårt parlament har under de här åren lämnat en mängd förslag till kommissionen och förväntar sig nu att kommissionen utarbetar ett meddelande som sammanfattar alla dessa initiativ. Uppgifterna i prioritetsförteckningen bör behandlas en åt gången. Först, allra längst upp, står det att barnens grundläggande rättigheter införlivas i det nya fördraget. För det andra används Daphne-programmet som första steg, som första instrument, för att ingripa mot sexuellt utnyttjande av och våld mot barn. För det tredje måste flickornas situation ägnas särskild uppmärksamhet på alla politiska områden, eftersom flickor inte bara här i Europa utan överallt i världen fortfarande utsätts för utomordentligt diskriminerande behandling. För det fjärde måste vi göra allt vi kan för att hålla barn utanför krig - både som offer och som gärningsmän. Det får aldrig mer finnas barnsoldater någonstans i världen.
Två minuter är kort tid och listan över uppgifter är lång. Till handling!

Thors
Herr talman! Att denna konvention blir ett starkt och viktigt verktyg för Europeiska unionen är, liksom tidigare talare antydde, det bästa sättet att fira den, både när det gäller den inre och yttre politiken. Vi måste på alla sätt se till att våra samarbetsländer lever upp till sina skyldigheter enligt konventionen. Vi vet, som många här har nämnt, att många har ratificerat konventionen. Men hur många länder är det verkligen som lever upp till sina skyldigheter, t.ex. att rapportera om vad de har gjort? Vi måste se till att den blir ett viktigt verktyg i relationen till kandidatländerna. Jag tycker att ett framsteg gjordes när barnens rättigheter nämndes i framstegsrapporten om Rumänien. Vi vet att man då satte upp villkor för Rumäniens förhandlingar.
I det meddelande som de flesta av oss ser fram emot, som kommissionär Vitorino nämnde, måste vi också få veta hur mycket unionen använder för barn i Phare- och Tacis-programmen. Hans van den Broek lovade under en tid att vi skulle få en sådan redogörelse, men den har inte kommit. Jag ser fram emot att den kommer senast i meddelandena.
Gröner nämnde barnsoldater. Jag tror att detta är den mest aktuella av barnets rättighetsfrågor. Vi måste stödja alla dem som vill jobba för det frivilliga protokollet, som man börjar utarbeta nästa år. Vi måste se till att länder som tillåter barnsoldater verkligen inte får samma förmåner. Jag beklagar att detta parlamentet inte kunde ge Sacharov-priset åt en kvinna som kämpat mot användningen av barnsoldater. Jag tycker att det är särskilt viktigt att vi också efter Tammerforsmötet ser - inom den tredje pelaren - hur barnen behandlas och ser till att barnflyktingar får en särskild behandling.

Lambert
Herr talman! Jag håller med om mycket av vad vi redan hört i debatten i kväll. Jag, som så många andra här, kommer ihåg entusiasmen och den politiska upprymdhet som många kände när denna konvention antogs - hur många politiska ledare som ville bli sedda med ungdomar och som ville tala i glödande ordalag om den framtid de erbjöd dem. Det är med tungt hjärta jag konstaterar att många av dessa fina ord inte verkade ha någon innebörd.
En av huvudfrågorna för denna konvention är barns rättighet att få leva i en värld där det råder fred. Folk har redan hänvisat till de ca 300 000 omyndiga barn i världen som rekryterats som soldater. En del av dem finns i våra egna medlemsstater där de inte har några rättigheter att rösta för de politiker som skall bestämma över deras framtid. Vi har sett att det finns många barn som arbetar under slavliknande förhållanden och som tvingas arbeta, och vi uppmanar alla medlemsstater i Europeiska unionen att ratificera ILO-konventionen som tar upp dessa frågor. Vi uppmanar också medlemsstaterna att vid nästa regeringskonferens anta en rättslig grund för att främja och skydda barnens rättigheter så som detta definieras i FN-konventionen.
Vi måste också ta ansvar för tillståndet i den värld där våra barn skall växa upp, inte minst när det rör den miljö många av dem måste stå ut med. Det är avgörande att vi följer och överträffar de mål som vi själva fastställt i kampen mot t.ex. klimatförändringar. För alldeles för många barn är fortfarande rent vatten, säker mat och lämplig bostad en dröm, också för många i den så kallade utvecklade världen.
Vi menar också att vi behöver förändra prioriteringarna hos våra internationella finansiella institutioner, så att det sker en prioritering av skyddet av miljön och tillhandahållande av hälso- och sjukvård och utbildning, istället för en prioritering av den inre marknaden. Till sist vill jag säga att ett efterskänkande av de fattigaste ländernas skulder också skulle vara till stor hjälp för barn och ungdomar i dessa länder.

Hermange
Herr ordförande! I samband med tioårsdagen för denna konvention, en text som erkänner barnen som egna individer och ger dem egna rättigheter (rätten till ett liv, rätten till en identitet, rätten till en familj, rätten att uttrycka sig och rätten till mat och utbildning) händer det ändå var trettionde sekund på vår kontinent att ett barn misshandlas, blir våldtaget, krossat eller indoktrinerat, faller offer för olämplig politik, förändringar inom familjen eller ekonomiska förhållanden, eller drabbas av att vi inte tillämpar denna internationella konvention.
Det är därför vår uppgift så här i slutet av århundradet att fundera över dessa miljontals barn som fallit offer för prostitution, som tar livet av sig eller använder droger, och medan vår kontinent först nyligen har insett pedofilernas härjningar, och under så lång tid blundat, måste vi ställa oss frågan varför dessa rättigheter i våra demokratiskt och ekonomiskt utvecklade länder, som varje år stolt firar förklaringen om de mänskliga rättigheterna, varför dessa rättigheter så till den grad kränks när det är de mest sårbara, nämligen våra barn, det handlar om.
Herr kommissionär! I det hänseendet skulle vi önska att barnen verkligen synliggörs. Under den föregående mandatperioden lämnade jag i parlamentets namn in ett betänkande om att skydda barnen och familjen, där jag bad om en synlig budget för våra barn och att vi inom kommissionen skulle inrätta en särskild enhet med ansvar för att skydda barnen och familjen. Jag betonade då också behovet av att på vårt initiativ samla ett extraordinärt europeiskt råd om framtiden för familjepolitiken och barnens skydd inom unionen, och i parlamentet lägga fram en årlig rapport där man jämför våra länders lagstiftning på detta område.
Vi skulle slutligen önska - och jag skulle liksom många av mina kolleger önska - att vi inom ramen för regeringskonferensen kan överväga att införa en obestridlig rättslig grund för åtgärder till förmån för familjen och barnen. Och avslutningsvis, medan man år 2001 inom FN skall göra en sammanfattning av världens första toppmöte om barnen, föreslår jag att vi inom ramen för vårt parlamentet inrättar ett barnens Europaparlament, tillsammans med dem, för att fira detta europeiska världstoppmöte år 2001.

Roure
Herr talman, herr kommissionär, kära kolleger! Varje gång som barns rättigheter inte respekteras föreligger det våld. Och även om det är det kollektiva våldet som märks mest, upplevs det dagliga våldet, grannproblemen som kan betraktas som mindre våld, mycket allvarligt av dem som lider av det och det är i detta klimat som vissa barn i dag föds eller växer upp. Våldet är en indikation på sociala problem som snarast måste beaktas. Och i stället för korrigerande eller repressiva åtgärder skulle det vara på tiden att främja förebyggande lösningar, som skapar en annan familjemiljö, vilket äntligen skulle göra det möjligt att undvika onödigt individuellt och socialt lidande och tillämpa en verklig politik för att barnen skall socialiseras och komma in i samhället redan från födseln.
Det viktiga är inte att försöka utarbeta en förteckning över rättigheter utan att göra alla medvetna om den tidiga barndomens betydelse, för att vi de närmaste åren skall undvika ett samhälle där ungdomarnas enda möjlighet att uttrycka sig är att revoltera, eftersom de förnekats sina rättigheter under barndomen. Det är vår skyldighet att bygga ett samhälle där alla möts av respekt redan från den tidigaste barndomen. Människan föds i ett tillstånd av beroende, försvarslös. Spädbarnet har bara rättigheter och kan inte ha några skyldigheter. Skyldigheterna kommer med samvetet och samvetet väcks med uppfostran, och ingen uppfostran kan lyckas om man inte respekterar spädbarnet som person, om man inte respekterar barnet som person. Vi måste stödja barnens rättigheter i tredje land, men också i våra egna stater. Vi måste inleda en kollektiv diskussion om levnadsvillkoren för barnen i olika europeiska länder, bl.a. i städerna, och inleda ett samarbete och en finansiering för att stödja familjer i svårigheter, särskilt familjer med ensamstående eller känsliga föräldrar. Vårt mål är ju att barnen skall vara harmoniska. Det är därför vår skyldighet att skydda och uppfostra dem.

Karamanou
Herr talman! Tioårsdagen i år för FN-konventionen utgör inte bara ett mycket bra tillfälle för Europaparlamentet, och för kommissionen, att hålla högtidstal, utan det utgör framför allt ett bra tillfälle att fatta beslut om att agera mer, om att tillhandahålla mer medel och om att ta initiativ och vidta åtgärder som tillsammans skapar en enhetlig och sammanhängande politik som på ett effektivt sätt skyddar barnens mänskliga värden och mänskliga värdighet.
Unicefs senaste siffror ger en mörk bild av situationen runt om i världen. Miljoner barn lider av svält, av brist på grundläggande medicinsk vård och utbildning, och 300 000 barn under 18 år utbildas och deltar i denna stund i militära operationer. Och samtidigt som detta pågår i utvecklingsländerna, antar i det så kallade civiliserade väst våldet mot barn, övergivandet och det sexuella utnyttjandet av barn genom internationella nätverk skrämmande proportioner.
Det är därför nödvändigt att Europaparlamentet i dag sänder ett tydligt meddelande till alla Europeiska unionens institutionella organ, till de internationella organisationerna och till de icke-statliga organisationerna, att vi måste sudda ut denna samtidens skam. Och då det gäller utarbetandet av stadgan för grundläggande rättigheter, men även skapandet av ett gemensamt område med frihet, säkerhet och rättvisa, måste vi införa ett särskilt kapitel om skyddandet av barnens rättigheter.

Van Hecke
Herr talman! Aldrig tidigare i historien har den humanitära rätten varit så väl utbyggd. Aldrig tidigare har så många internationella fördrag ratificerats av så många länder. Ändå fortsätter de mänskliga rättigheterna att systematiskt skändas och det i stor skala. Detta gäller också barnens rättigheter. Nästan alla länder har emellertid ratificerat fördraget. Även om man har gjort avsevärda framsteg inom några områden, ökar andra former av kränkning av barn. Antalet gatubarn har under det gångna decenniet ökat oroväckande. Det kommersiella sexuella utnyttjandet av barn har blivit mer internationellt och organiserat. Barn är mer än någonsin offer för krig.
Sedan 1987 har uppskattningsvis 2 000 000 barn dödats i väpnade konflikter. 6 000 000 har blivit lemlästade för livet. Nästan 30 000 000 barn befinner sig just nu på flykt undan från krig och våldsamheter.
Endast fördrag räcker inte. De måste också tillämpas. Det krävs sålunda fler mekanismer för att effektivt framtvinga rättigheterna, fler kontrollorgan för att se till att de respekteras samt framför allt fler påtryckningsmedel för att fördöma förbrytarna.
Det har redan talats om en av de värsta formerna av utnyttjande av barn; barnsoldater. Under de senaste två åren krigade mycket riktigt 300 000 barn under 18 år i konflikter över hela världen. Många av dem hade tvångsrekryterats. På grund av bristande erfarenhet och träning är det ofta fler barn än vuxna som stupar. Insättandet av barnsoldater hotar inte bara att leda till en kriminalisering av samhället, det gör dessutom alla barn till måltavlor.
Det behövs, herr talman, mer än vackra avsiktsförklaringar. Som parlament måste vi våga plädera för uppställandet av en minimiålder på 18 år för rekrytering och deltagande i väpnade konflikter. En konsekvent hållning från alla europeiska medlemsstater skulle vara mer än ett symboliskt steg i riktning mot ett barnvänligare samhälle.

Bowis
Herr talman! Det sker många tragedier i världen, men de som drabbar barn är de mest gripande. Det finns inga värre än de vi hört berättas om i dag, som rör handel med barn. Jag vill hänvisa till en del av denna handel och det är den handel som sker vid adoption.
I Förenade kungariket på 1960-talet hade vi 25 000 adoptioner, av vilka 12 500 skedde med barn som var under ett år gamla. Under 1970-talet hade denna siffra fallit till 13 000 och 3 000 för de barn som var under ett år gamla. Fram till 1990-talet hade siffrorna sjunkit igen till 7 000, med bara 900 barn under ett år. Mycket av skillnaderna härstammar naturligtvis från den bredare och friare tillgången till abort. I Förenade kungariket är siffran en av fem graviditeter, i London är den en av tre. Fler barn som finns tillgängliga för adoption är handikappade - mentala, fysiska eller beteendemässiga problem - så paren blickar, vilket inte är överraskande, längre bort för att hitta barn att adoptera. Och längre bort finns det sannerligen barn att adoptera.
Barnets intresse bör vara det som vi alla först och främst skall tillgodose. För varje barn som behöver en familj, är det bästa för det att vara hos sin egen familj, och om detta inte är möjligt hos en familj från dess eget samhälle. Om detta inte är möjligt kanske det kan komma till en familj, kanske med en annorlunda bakgrund, från dess eget hemland. Om detta inte är möjligt kanske man då, och endast då, skall börja se sig om efter ett hem utomlands. Men det måste vara ett korrekt prövat och kärleksfullt hem och det par som övertar ansvaret för detta barn måste visa förståelse för barnets bakgrund. Vi har alltför ofta sett missbruk av systemet, då parens önskemål sätts framför barnets bästa. Vi har sett skumraskaffärer där barnförsäljning har skett, mödrar som fått sina barn stulna, mödrar som mutas att sälja sina barn, mödrar som luras att tro att barnet får nytta av en bra start i livet och sedan får återvända till familjen, när det naturligtvis inte finns någon sådan avsikt.
Det är därför vi har Haag-konventionen om internationell adoption. Detta är skälet till varför jag uppmanar kommissionen att se till att Haag-konventionen tillämpas på ett korrekt sätt i alla Europeiska unionens medlemsstater. Jag vill se ett betänkande om frågan, vilket skall visa det rättsliga läget i varje medlemsstat och rättspraxisen.
När det nu har gått tio år sedan konventionen om barns rättigheter antogs, måste vi ställa upp för dessa barn, för deras rätt att få vara barn. Detta innebär att vi stöder barn som lider på grund av sjukdomar, handikapp, svält, fattigdom eller brist på utbildningsmöjligheter. Det innebär ett slut på barnarbete och utnyttjande och den fruktansvärda barnhandeln. Så mycket av detta orsakas av vuxna personers grymhet och försummelse, och det minsta vi vuxna kan göra är att se till att - när ett barn inte har någon egen familj - vi tillämpar bestämmelserna i konventionen om internationell adoption och ger detta barn en chans till ett bra liv genom adoption.

Vitorino
kommissionen. (FR) Herr ordförande! Till att börja med skulle jag vilja tacka alla som talat och i kommissionens namn försäkra er om att jag noterar er oro och era önskemål.
Jag tror för övrigt att vi står inför ett problem som kan analyseras ur två synvinklar: å ena sidan utifrån de mänskliga rättigheterna, å andra sidan hur politiken när det gäller barn påverkar unionens olika åtgärdsområden.
När det gäller det första, de grundläggande rättigheterna, lägger vi inom unionen, i enlighet med artikel 6 i fördraget, stor vikt vid respekten för de grundläggande rättigheterna och särskilt de grundläggande mänskliga rättigheterna och friheterna, vilket är följden av de konstitutionella traditioner som är gemensamma för våra medlemsstater. Jag anser att ett lämpligt forum för debatten om framtidsutsikterna för att bekräfta en grundläggande rättighet för barnen måste vara i samband med stadgan för de grundläggande rättigheterna. Jag vill betona för parlamentet att jag kommer att ta upp frågan i anslutning till det.
När det gäller sektorspolitiken har jag noterat förslaget om ett meddelande från kommissionen i ämnet, som per definition måste vara ett horisontellt meddelande. Men jag vill också inför parlamentet betona att kommissionen redan nu försöker utveckla konkreta åtgärder för barnen. Inom mitt eget åtgärdsområde, det polisiära och rättsliga samarbetet, vill jag säga till parlamentsledamöterna att kampen mot barnhandel och mot varje form av missbruk och brott mot barn, liksom förebyggande av ungdomsbrottslighet, är samtliga prioriterade åtgärder för kommissionen, vilka också erkändes vid toppmötet i Tammerfors. Vi kommer att utveckla detta inom ramen för programmen för polisiärt och rättsligt samarbete, som jag kommer att lägga fram för er när jag skall presentera den scoreboard som begärts av stats- och regeringscheferna.
När det gäller denna möjlighet till horisontellt meddelande från kommissionen tror jag att man sedan kan tänka sig de organisatoriska konsekvenser som tagits upp i era förslag: inrättandet av en enhet inom kommissionen och fastställande av budgetar för att skydda barnen och förbättra den offentliga kontrollen över unionens delaktighet i politiken för att skydda barnen.
Jag vill slutligen betona att ansvaret för att tillämpa konventionen framför allt åligger medlemsstaterna, och att det är ett område där vi absolut är tvingade att tillämpa subsidiaritetsprincipen. Men jag vill också tro att man under kommissionens ansvar kan främja en jämförande studie av överföring av barnkonventionen till den nationella lagstiftningen i flera medlemsstater. Jag tror att en sådan studie skulle kunna bidra till att den konkreta tillämpningen av konventionen ökar. Jag är jurist och jag är mycket noga med lagar och juridiska texter, men jag är också far och jag är framför allt mycket noga med konkreta tillämpningar av moraliska, politiska och kulturella regler för att skydda barnen.

Talmannen
Tack så mycket, herr kommissionär.
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum på torsdag kl. 12.00.

Information till och samråd med arbetstagare
Talmannen
Nästa punkt på föredragningslistan är den muntliga frågan (B5-0034/1999) av Rocard för utskottet för sysselsättning och socialfrågor om information till och samråd med arbetstagare i Europeiska gemenskapen.

Ghilardotti
Herr talman, fru kommissionär! I april 1999 godkände Europaparlamentet i första behandlingen sin egen lagstiftningsresolution om kommissionens förslag om att inrätta ett allmänt regelverk för information och samråd när det gäller de anställda inom Europeiska unionen. Förslaget till direktiv ger en ram som kan fylla igen luckorna i och fungera som en motvikt mot de brister som finns i gällande nationell och europeisk lagstiftning.
Målsättningen för förslaget är följande: att garantera de anställdas rätt till regelbunden information och regelbundna samråd när det gäller företagets ekonomiska och strategiska utveckling och när det gäller beslut som rör dem i alla unionens medlemsstater; att befästa den sociala dialogen och de förtroendefulla relationerna inom företagen i syfte att förebygga risker, utveckla flexibiliteten och arbetets organisation inom säkra ramar; att göra de anställda medvetna om behovet av förändringar; att inkludera sysselsättningsläget inom företaget bland de frågor som skall tas upp i information och samråd; att garantera att de anställda informeras och frågas till råds innan man fattar beslut som skulle kunna leda till omfattande ändringar av arbetets organisation och anställningsförhållanden; att garantera att förfarandet blir effektivt genom att införa särskilda sanktioner för dem som allvarligt bryter mot skyldigheterna på detta område. Vi har för övrigt under senare tid - att döma av vissa debatter som har hållits i kammaren - kunnat se hur viktigt det är att bestämma ett klart regelverk när det gäller frågor om information och samråd.
Förslaget kommer att garantera en lägsta standard för information och samråd som skall gälla inom hela unionen och harmonisera dessa för de anställda så grundläggande rättigheter - som redan existerar i många medlemsstater - och som kommer att bidra till att förstärka den sociala dimensionen i Europa, vilket är det mål vi alla strävar efter.
Europaparlamentet har godkänt ett antal ändringsförslag som framför allt syftar till att bestämma rutiner och definitioner när det gäller information och samråd, framför allt vad gäller frågan om när information skall ges. Vi anser att det är viktigt att informationen ges tidigt, så att de anställda kan föregripa förändringarna, att man utsträcker direktivets tillämpningsområde och garanterar att det innehåller minimiregler på gemenskapsnivå; regler som man inte får avvika från annat än om det innebär förbättringar för de anställda, samt att man utsträcker direktivets räckvidd till att omfatta frågor som direkt berör de anställdas rättigheter och deras framtid.
När det gäller vårt betänkande har kommissionen reagerat positivt på vissa ändringsförslag och framfört reservationer vad gäller andra. Men - och detta är anledningen till denna muntliga fråga - man har ännu inte lagt fram ett reviderat förslag som klart anger kommissionens åsikter när det gäller parlamentets ändringsförslag, liksom - och detta måste jag konstatera med visst beklagande, eftersom vi förväntade oss ett klart ställningstagande i frågan från det finska ordförandeskapets sida - det senare inte har gett prov på någon politisk vilja att föra ärendet framåt. Anledningen till denna fråga är just att uppmana kommissionen att inte bara uttrycka sig klart när det gäller parlamentets förslag, utan framför allt att fråga när och hur kommissionen tänker lägga fram sin egen version, reviderad med hänsyn till parlamentets ståndpunkt.
Den fråga jag vill ställa som företrädare för utskottet för sysselsättning och socialfrågor till kommissionären - som för övrigt tidigare har visat prov på stor klokhet när det gäller dessa frågor - är följande: kan vi få veta vilka aspekter av frågan som fortfarande är olösta och vilka orsaker det finns till att ett reviderat förslag ännu inte har lagts fram? Kan vi se fram emot ett förslag före årets slut? Men framför allt, vilka åtgärder tänker kommissionen vidta för att underlätta en politisk överenskommelse i frågan, en överenskommelse som är nödvändig om kommissionen, rådet och parlamentet skall kunna fatta ett slutgiltigt beslut i frågan? Detta anser vi vara speciellt viktigt, och det ingår som en del i en större frågeställning som gäller just att förbereda och bevaka de förändringar som sker på arbetsmarknaden, så att de inte ger negativa resultat, framför allt när det gäller de anställdas säkerhet och deras jobb.

Diamantopoulou
. (EL) Herr talman! Det är ett faktum att Europaparlamentet spelar en viktig roll i många och viktiga frågor på området för social känslighet, men vi måste säga att parlamentet särskilt i det här fallet, då det gäller detta direktiv, har fungerat som rena rama ångmaskinen.
Ghilardotti har beskrivit situationen. Jag skall ta upp fyra grundläggande punkter som hör samman med detta gemenskapsdirektiv. Förslaget till gemenskapsdirektiv är en ram för anpassning, som skall göra det möjligt för oss att bemöta förändringarna inom industrin. Det är en nödvändig politisk ram för att vi skall kunna klara av dessa oundvikliga förändringar på ett socialt godtagbart sätt. Under vår senaste debatt här i parlamentssalen, om Michelinfrågan, sade jag att det inte är möjligt att genomföra sammetsmjuka förändringar, "velvet changes", och det på grund av att vi lever i en tid då förändringarna är mycket stora, ny teknik kommer fram, arbetsrätten förändras och globaliseringsfenomenet sprider sig. Vi måste alltså förbereda oss, så att vi kan bemöta förändringarna på det sociala planet.
Nästa punkt som jag vill betona är att Europa i denna tid av förändringar har nått stora framgångar. Europa har den inre marknaden, som fördjupas dag för dag, Europa har den monetära unionen, som även den utvidgas dag för dag, och det är nu dags för Europa att även visa vad dess sociala dimension går för. Detta direktiv utgör alltså verkligen ett mycket betydelsefullt politiskt vägval. Direktivet lades fram efter tre års dialog med arbetsmarknadens parter. Det lades fram i november 1998, både i parlamentet och i rådet. Parlamentet reagerade, och i april fick vi resolutionen och de 35 ändringsförslagen. Efter ett år har rådet tyvärr inte diskuterat direktivet över huvud taget.
Vad gäller ändringsförslagen, bör jag säga att Europeiska kommissionen har godtagit nio av dem, medan sju av dem har godtagits i princip, men vi har inte gått vidare, och jag skulle vilja förklara varför. Under det finländska ordförandeskapet, vilket, som ni vet, har ansvaret för att driva på enskilda direktiv men som även skall planera sexmånadersperioden, har man gjort ett strategiskt vägval, som har meddelats utskottet för sysselsättning och socialfrågor. Detta strategiska vägval går ut på att först anta direktivet om Europabolag och därefter anta direktivet om samråd och information, och det med motiveringen att antagandet av sysselsättningsdirektivet, vilket, som ni vet, har legat på förhandlingsbordet i mer än 14 år, skulle bli mycket komplicerat, om direktivet som vi talar om fick gå före.
Denna strategi från det finländska ordförandeskapets sida har resulterat i att man har diskuterat frågan om Europabolag. Det direktiv som vi diskuterar i dag har överhuvudtaget inte hamnat på förhandlingsbordet eller diskuterats, och jag skulle vilja svara på Ghilardottis fråga om vilka de punkter är som fortfarande är kontroversiella och omtvistade mellan de nationella företrädarna. Hit hör frågan om var den undre gränsen, i fråga om företagens storlek, går för samråd och information. Här vill jag säga att min egen personliga åsikt är att vi måste behandla de små och medelstora företagen separat. Situationen i de små och medelstora företagen är annorlunda, men det måste självklart finnas en undre gräns för direktivets tillämpning. Den gräns som har föreslagits är 50 personer. Jag upprepar att det är en av de punkter som är omtvistade och som diskuteras. Den andra gäller frågan om definitionen av vad som avses med samråd och information. Det finns motsatta åsikter, som dels beror på situationen i medlemsstaterna men många gånger också på det politiska perspektiv med vilket frågan betraktas. Vi har frågan om graden av självständighet för arbetsmarknadens parter och räckvidden för de uppgörelser som dessa sluter inom de olika medlemsstaterna och hur långt den kan nå, liksom frågan om straffåtgärder.
Dessa frågor är i högre eller lägre grad öppna. Frågan är: Vad bör vi nu göra och hur bör vi nu agera för att uppnå vårt mål? Och vårt mål är att vi så snabbt som möjligt skall kunna anta ett sådant direktiv. Det gör inte någon nytta att vi har ett mycket bra direktiv liggande på förhandlingsbordet. Vad som gör nytta är att vi skapar en ram som säkerställer förutsättningarna och att den röstas igenom, så att den träder i kraft.
Det återstår då för mig att svara på frågan vilken tidtabellen är och vad kommissionen kommer att göra i framtiden. För det första skall vi avvakta utgången av det finländska ordförandeskapet och se om någon slutlig uppgörelse i fråga om direktivet om Europabolag kommer till stånd. Om inga framsteg görs fram till slutet av året, har jag för avsikt att föreslå det portugisiska ordförandeskapet att det byter strategi, ändrar tillvägagångssätt i frågan och ändrar förhandlingsgrund, så att vi får fart på direktivet i fråga, och när vi har fått en första reaktion från rådet, skall vi i kommissionen använda oss av det reviderade tillvägagångssättet, vilket jag tror kommer att bli lätt. Det blir inte svårt att med utgångspunkt i de ändringsförslag som vi redan har godtagit ändra direktivet och lägga fram det för rådet. Jag tror emellertid att vi under det portugisiska ordförandeskapet bör agera annorlunda än under denna sexmånadersperiod, under vilken vi inte har gjort några framsteg, och gå vidare i enlighet med vad jag sade tidigare.

Menrad
Herr talman, fru kommissionär! Europeiska folkpartiets grupp har i april röstat för lagstiftningsresolutionen om ett direktiv om en europeisk ram för information till och samråd med arbetstagare i medlemsstaterna. Partnerskap och subsidiaritet avgör förslagen från parlamentet och kommissionen. Företagen bör få en speciell skräddarsydd mall för information och samråd genom avtal med arbetsmarknadens parter.
Parlamentet har bl.a. föreslagit att arbetstagarnas befintliga nationella företrädare för måste medverka när avtalet utarbetas. Det är otänkbart med ett avtal utan medverkan av företagens lokala företrädare för de anställda! Visserligen reagerade kommissionen till att börja med positivt på flera ändringsförslag, men - ni har ju även själv sagt det - de har hittills inte framlagt något reviderat förslag. Sådant som mödosamt arbetats fram i parlamentet får man väl ändå inte bara lägga i frysboxen! Förutsättningarna för rådets gemensamma ståndpunkt måste nu äntligen skapas. Uppenbarligen saknas politisk vilja i rådet.
Hur ser kommissionen på situationen, fru kommissionär? Jag förstod er inte riktigt. Är kommissionen av den uppfattningen att det finska ordförandeskapet, och eventuellt också det kommande portugisiska, har problem med att t.ex. Storbritannien skulle gå över till motståndarsidan igen, om det blev bråk om arbetstagarnas rätt att medverka i det europeiska aktiebolag som skall skapas? Det är ju en offentlig hemlighet att den brittiska regeringen bara genom garantier om undantag i direktivet om information och samråd för ett år vanns över till det europeiska aktiebolaget med minimirätt till medbestämmande för arbetstagarna.
När det gäller omstruktureringen av företag beklagade vi oss ofta i plenum över avsaknaden av information i tid via företagsledningar: Hoover, Renault och Michelin. Men vi kan också förmedla positiva budskap. Till dessa hör framgångshistorien om direktivet om det europeiska företagsrådet. En förutsättning för att det skall fungera bra är att de nationella företrädarna för arbetstagarna på platsen, dit det europeiska företagsrådet vidareförmedlar sin information, har tillräckliga befogenheter för att kunna reagera i tid. Detta garanteras i det nämnda direktivet.
Jag skulle vilja precisera frågan en gång till, fru kommissionär: Förstod jag er korrekt, att kommissionen, vilket jag skulle beklaga djupt, inte avser att lägga fram ett reviderat förslag i år? Information i tid till arbetstagarna innebär öppenhet, som skapar förtroende och minskad irritation i europeiska företag. Både arbetsgivare och arbetstagare vinner lika mycket på detta.

Damião
Herr talman! Jag skall inte repetera vad de tidigare talarna har sagt om behovet av det här direktivet. Fru kommissionär! För några dagar sedan sades, apropå debatten om Michelin, att det var nödvändigt med kloka omstruktureringar. Jag skall ge ett exempel på en omstrukturering av ett företag på europeisk nivå, med en europeisk företagskommitté, som är klok, men endast för en av parterna. Det är just detta vi strävar efter att försöka undvika: en obalans i den sociala dialogen. Alla Europaparlamentets ändringsförslag är mycket viktiga, och ett som jag anser är extremt viktigt är det som tar upp den nödvändiga etiken och parternas goda vilja. Det som till exempel händer vid omstruktureringen av Ford i Portugal är ett mönster för bristen på denna goda vilja: i slutet av 80-talet hade Ford Portugal 1 200 arbetare. Fabriken flyttades till Polen och man utlovade investeringar där i utbyte mot statliga skattestimulanser och andra stimulanser. Dessa investeringar i Polen genomfördes aldrig helt. Nu meddelar Ford att man skall stänga båda fabrikerna: i Portugal och i Polen.
Denna typ av omlokaliseringar och omstruktureringar, fru kommissionär, är århundradets affär. Det har ingenting att göra med införandet av teknisk förnyelse eller behovet av produktivitet i företagen. Fords egen argumentation följer denna linje: man säger inte att man har produktivitetsproblem; tvärtom sägs att dessa två anläggningar och dess arbetare har en enorm produktivitet. Det som sker här är att dessa arbetare är så oerhört specialiserade att de bara kan placeras på arbetsmarknaden för outbildad arbetskraft.
Hela detta sociala trauma bör oroa oss. Det kräver ett svar, det kräver vägledning, det kräver en undersökning och rättsliga åtgärder, men inte bara! Det är dags för kommissionen att övervaka företag av denna storlek. För det handlar inte om företag med femtio eller hundra arbetare. Låt oss börja med företag på europeisk nivå och låt oss börja med att bedöma vad som är en verkligt nödvändig omstrukturering. Vi i Europaparlamentet företräder båda sidor i industrin och en av dem har ingen röst, herr kommissionär. Det är bråttom att ge den röst.
Jag hoppas innerligt att det portugisiska ordförandeskapet kommer att ge ett svar, och jag kommer att använda mitt inflytande för att gå i den riktningen.

Jensen
Herr talman! Jag vill gärna ansluta mig till dem som beklagar att kommissionen ännu inte lagt fram ett reviderat förslag om information till och samråd med arbetstagare. Även om det efter valet har skapats en ny och annorlunda majoritet här i parlamentet, och även om det finns vissa ändringsförslag som vi i ELDR-gruppen värderar högre än andra, ja, även om det finns saker i förslaget vi helst inte hade velat se, så stöder vi denna fråga och uppmaning till handling. Senfärdigheten får inte styra den politiska processen.
Vi i ELDR-gruppen vill gärna främja information till och samråd med arbetstagare, men vi lägger också stor vikt vid att man visar nödvändig respekt för olika traditioner och kultur på detta område. Man skall inte skapa nya byråkratiska system som passar dåligt tillsammans med de arbetsmarknader där det i dag finns en väl fungerande social dialog. Vi lägger särskilt vikt vid att man inte - även om syftet är gott - gör situationen svårare för små och medelstora företag, där ledningen helt naturligt står nära de anställda. De ändringsförslag som parlamentet antog vid första behandlingen i april, innebär bl.a. att bestämmelserna om samråd kommer att omfatta företag med 50 eller fler anställda och att de nationella undantagsmöjligheterna avskaffas. Vi föredrar det ursprungliga förslaget, som i vissa fall ger möjlighet att höja gränsen till 100 anställda. Vi kan däremot stödja den tydliga betoningen i ändringsförslagen på att göra direktivet till ett minimidirektiv med möjlighet för medlemsstaterna att gå vidare.
Som sagt: Vissa delar tycker vi om och andra delar tycker vi mindre om i det förslag som lagts fram av parlamentet, men någon tveksamhet i beslutsprocessen kan vi absolut inte godta. Jag tycker emellertid att Diamantopoulou på ett bra sätt har redovisat vilka problem det finns i samband med genomförandet av detta, och det visar ju att det finns verkliga politiska problem.

Lipietz
Fru kommissionär! Jag kommer från ett land där chefen för ett multinationellt företag, Michelin, i första hand ville informera aktieägarna om sitt beslut att avskeda 10 procent av de anställda i olika länder under de närmaste tre åren.
Under förra månadens sammanträdesperiod bekräftade ni, fru kommissionär, på ett varmt och övertygande sätt kommissionens strävan att befästa de anställdas rättigheter när det gäller information och samråd om deras öde. Vi gläds åt att ni inom ramen för det portugisiska ordförandeskapet beslutat er för att uppnå detta.
I motsats till vad föregående talare just sagt, anser vi inom Gruppen De gröna att sådana rättigheter bör utvidgas till att omfatta alla företag som inte direkt ägs av hantverkare, och vi föreslår en gräns på 20 anställda. Att, som kommissionen tycks vilja göra, fastställa en gräns på 50 anställda skulle medföra en allvarlig snedvridning av konkurrensen och bara bevara 3 procent av de europeiska företagen.
En dag måste vi gå längre. I flera europeiska länder är de anställdas delaktighet mycket viktig för företaget. Delaktighet i besluten, men också i resultatet. På den punkten instämde Europeiska rådet inte i parlamentets yttrande. Via pensionsfonderna är emellertid pensionärerna i dag allt mer delaktiga i kapitalet, i styrelserna och företagens utdelning.
Det skulle vara paradoxalt och till och med innebära ett allvarligt hot om generationskrig om de aktiva anställda undantas från en sådan delaktighet.

Wurtz
Herr talman, fru kommissionär! Vid vår debatt den 27 oktober om Michelinaffären, erinrade jag om att parlamentet hade ändrat direktivet om information och samråd med arbetstagarna, och att vi fortfarande väntade på att kommissionen skulle ta tillbaka sina ändringsförslag.
De två huvudsakliga ändringsförslagen - jag påminner om dem - gällde två punkter: för det första önskade utskottet för sysselsättning och sociala frågor att direktivet skulle tillämpas på företag med tjugo anställda eller fler, och parlamentet på femtio anställda eller fler, medan kommissionen föreslår hundra anställda eller fler, om jag inte missminner mig. För det andra innebar det andra stora ändringsförslaget att allt innehållande av information från företagsledningens sida gentemot de anställdas företrädare skulle medföra sanktioner, och inte bara innehållande av information som företagsledningen bedömer som viktig (ett begrepp som är alltför luddigt).
Vad säger kommissionen i dag om dessa två punkter, jo inget nytt, och vi kommer att tala om dem på nytt år 2000. Uppriktigt sagt, fru kommissionär, tror jag inte det är möjligt. Denna förhalningstaktik innebär att vi inte alls bryr oss om företagens förväntningar. Vi skall inte bara lyssna till det budskap vi fick under det senaste valet och anta dessa två ändringsförslag; jag hade också lagt fram tilläggsförslag som enligt min mening i dag behövs.
Jag föreslog att en tidsfrist på sex månader skulle införas för alla omstruktureringsplaner, för att möjliggöra en oberoende granskning från fackföreningen, och jag föreslog också att om företaget erhållit statligt stöd men inte följer fastställda regler måste det erhållna stödet återbetalas. Det förefaller mig därför som om ni borde lägga fram ett reviderat förslag till direktiv, som ger uttryck åt dessa framsteg, denna förväntan, och utöva er möjlighet att påverka rådet, snarare än att i förebyggande syfte anpassa er till våra respektive regeringars minsta gemensamma nämnare. Jag förväntar mig dessutom, fru kommissionär, att Prodi tar med detta i den arbetsplan han lägger fram för oss.

Pronk
Herr talman! Jag vill i kväll tacka kommissionsledamoten av hela mitt hjärta för hennes utfästelse. Den 1 januari 2000 närmar sig redan. Även hennes föregångare hade satt in en viss strategi för att se hur det gick med det europeiska aktiebolaget. Det är tydligt att det någon gång måste bli ett slut med detta. Jag är mycket glad över att kommissionsledamoten uppfattade detta så riktigt. Jag anser då att vi verkligen måste gå vidare den 1 januari, vad detta beträffar. Jag måste säga att man beträffande denna strategi stundom glömmer bort att europeiska aktiebolag måste antas med enhällighet, medan det här handlar om att anta ett direktiv med majoritet. Det kan mycket väl vara så att det på sikt går snabbare för oss om vi på nytt initierar detta direktiv i stället för att bara fortsätta med europeiska aktiebolag i all evighet. Detta är ett överflödigt övervägande, men vad detta anbelangar tror jag att denna kväll har uppfyllt sitt syfte. Vi har kommit en bit längre.
Herr talman! Orsaken till detta skall man naturligtvis inte söka hos kommissionsledamoten - en av orsakerna är visserligen att ingenting ännu har framlagts, men den frågan har i mina ögon nu besvarats - utan hos rådet självt. Sedan måste vi ju gå till den något hemlighetsfulla figur som är Storbritanniens premiärminister, Blair: Blair som ändå så gärna vill foga sig till Europa och nu försöker göra det omöjligt för Europa att lösa denna fråga på ett bra sätt. Det är det problemet handlar om, herr talman. På alla möjliga sätt, enligt gamla politbyråers metoder, försöker man till och med omöjliggöra debatten om detta direktiv, vad man än må tycka om innehållet i direktivet. Det är väl ändå ingenting man skulle kunna vänta sig. Min enda förklaring, herr talman, är att Blairs regering och vissa andra socialistiska regeringar är så rädda för att visa hur litet de vill göra för arbetstagarna, att de inte klarar av att göra det i debatten såsom man gjorde förr, utan bara genom en massa sluga politbyråmetoder. Det måste bli ett slut med detta, och jag är mycket glad över att detta i kväll på ett eller annat sätt kommer fram i debatten.

Hughes
Herr talman! Jag vill säga till min gode vän Pronk, att om han byter några ord med Aznar, så byter jag några ord med Blair. Det är ett majoritetsförslag. Vi har problem med en rad regeringar.
Jag vill tacka kommissionären för vad hon har sagt. Jag kan nu se det förnuftiga i den strategi hon har antagit. Jag hoppas att förseningen av ett granskat förslag kan leda framåt. Jag vill emellertid säga detta: Var snäll och kom ihåg att om en del av denna strategi är att ett nytt förslag läggs fram efter årsskiftet som skiljer sig betydligt från det första, då måste vi i parlamentet återigen rådfrågas från början. Var snäll och kom ihåg det.
Ett argument som kan bifogas till listan över kritiska punkter som ni nämnde i er inledning, vilka har använts av min egen regering och andra rör frågan om subsidiaritet. Det är inget särskilt bra argument inom detta specifika område. Under de tio åren fram till 1996, efter införandet av Enhetsakten, tredubblades antalet sammanslagningar och uppköp både inom tjänste- och tillverkningssektorn. En intressant iakttagelse är att två tredjedelar av dessa sammanslagningar och uppköp snarare skedde på en nationell än en gränsöverskridande nivå. De hade, emellertid, ett direkt samband med genomförandet av den inre marknaden. Utvecklingen på medlemsstatsnivå är därför på ett tilltrasslat sätt sammanbunden med de förändringar vi har gjort på gemenskapsnivå. Detta är ett av de starkaste argumenten mot subsidiaritet - att vägra låta det ske framsteg på detta område.
Under 1970-talet införde våra regeringar - trots att det krävdes enhällighet - ett direktiv om överföringar, ett om kollektiva uppsägningar och ett om insolvens i ett försök att få ansvarsfulla omstruktureringar till följd av oljekrisen. Det är helt enkelt förfärligt att rådet nu verkar vara handlingsförlamat när det handlar om detta direktiv, om arbetstagarinflytande över företagens verksamhetsbetingelser och likaså kommissionen när det gäller revideringen av företagsrådsdirektivet. Vi behöver få litet fart på detta område igen.

Bushill-Matthews
Fru kommissionär! Låt mig börja med att säga att jag var mycket glad över vad ni hade att säga, och jag blir lika överraskad när jag säger detta som ni kanske blir när ni hör mig säga det. Men givet det faktum att det blir en försening, som redan beklagats, hoppas jag att denna förseningsperiod utnyttjas på ett konstruktivt sätt och att rådet, kommissionen och även parlamentet funderar över hur man skall göra det så bra som möjligt inom vad som uppenbarligen är ett viktigt område. Jag blev bekymrad när jag läste en kommentar i Financial Times förra veckan, när ni, fru kommissionär, var i London - där ni gjorde ett starkt intryck - om att ni tvingade igenom ett inrättande av samrådskommittéer och att ni sade att Anna Diamantopoulous beslut kommer att avskräcka den brittiska regeringen och industrin. Medan jag accepterar att det faktum att det kan avskräcka sådana välkända organ inte automatiskt gör att era förslag är felaktiga, antar jag att ni också kan erkänna att detta inte heller automatiskt gör att de har rätt. Låt mig påminna kommissionen om att vid den tidpunkt då parlamentet lade fram ändringsförslagen, dvs. i april, var parlamentets sammansättning helt annorlunda. Då var den socialdemokratiska gruppen störst; lyckligtvis är detta inte fallet längre och kommer förhoppningsvis inte att bli det under en lång tid framöver. Men detta parlaments sammansättning är sannerligen mycket annorlunda och jag förväntar mig att dess slutsatser blir annorlunda.
Vi kommer naturligtvis att arbeta i en anda av konstruktivt samförstånd, men detta samförstånds epicentrum har förflyttats rejält. Slutligen vill jag säga att när det är dags för andra behandlingen, om vi menar allvar med att skapa arbetstillfällen, om vi menar allvar med att se till att vår industri fortsätter att vara konkurrenskraftig, om vi menar allvar med att främja företagen - då kanske en del av oss känner att vi gått för långt och att det kan vara dags att dra en gräns.

Diamantopoulou
. (EL) Herr talman! Jag skulle vilja säga till Matthews att ett parti, i samband med min avresa efter mitt besök i London, i ett uttalande sade att jag har "crazy ideas". Jag hoppas att det inte är majoritetens åsikt. Jag bör säga att man när man svarar - och vi politiker ställs alltid inför detta dilemma - måste bedöma om man skall vara tillmötesgående eller effektiv. Jag skulle mycket enkelt kunna vara tillmötesgående. Parlamentets ändringsförslag kunde ha godkänts redan i april, de kunde ha införlivats i en text och lagts fram i rådet, och jag skulle därefter helt enkelt ha kunnat svara: det ligger på rådets bord. Jag har genomfört revideringen, jag har godkänt förslagen, jag har översänt dem till rådet; från och med nu ligger frågan på rådets bord.
Jag tror emellertid att vi då det rör sig om ett så pass svårt direktiv - och parlamentet känner mycket väl till att det är svårt - måste ta hänsyn till alla nationella fakta i varje land, ta hänsyn till alla fakta i den sociala dialogen och till synpunkter från arbetsmarknadens parter, till de olika nyanserna i alla de punkter som jag nämnde tidigare och göra en kirurgisk sammanställning, finna en delikat balans, så att vi kan uppnå ett så bra resultat som möjligt. Om vi godtar ändringsförslagen direkt och sätter oss vid förhandlingsbordet med det nya förslaget, hamnar vi i enhällighetsprocessen, som vi redan från början vet - så som situationen är i dag - inte kommer att leda till de resultat som vi önskar. Jag tror alltså att det handlar om att vi måste vara effektiva. Och det skall jag försöka åstadkomma. Vi upprätthåller redan nu kontinuerliga kontakter med de nationella företrädarna och med regeringarna, med alla ministrar en och en. Jag tror att detta direktiv inte bara är ett direktiv som skall hjälpa arbetstagarna. Jag tror att det har en enorm social betydelse, eftersom vi har problemen framför oss, eftersom de största omstruktureringarna är de som kommer. Och vi känner alla till att det finns sektorer, som banksektorn, där vi under de närmaste åren kommer att få bevittna mycket stora förändringar.
Det är alltså nödvändigt att vi förbereder en ram och att vi alla inser att den även kommer att främja konkurrenskraften. Att det inte bara är en ram med social känslighet, utan att den kommer att skydda den sociala balansen och den sociala freden i Europa - och följaktligen stabiliteten och tillväxten. Och med den som grund skall vi agera, med den som grund skall även jag personligen agera, enligt den tidtabell som jag nämnde tidigare och i tron att vi med det portugisiska ordförandeskapet verkligen kommer att kunna finna en ny strategi.
Jag vill påpeka att det, vilket Damião nämnde, görs denna typ av ansträngningar och att det finns motsvarande lagar på nationell nivå, liksom två direktiv på gemenskapsnivå. Vad vi vill uppnå med det nya direktivet är en logik för att skydda denna rätt till samråd och information, som fram till i dag inte är skyddad. Den tillämpas mer på frivillig basis och tolkas av var och en efter behag. Vi vill alltså se detta skydd och denna ansvarskänsla, och vi vill ha ett bifall inte bara från medlemsstaterna, utan även från arbetsmarknadens parter, för ett godkännande från alla sidor kommer att vara av avgörande betydelse för ett effektivt genomförande.

Talmannen
Tack så mycket, fru kommissionär.
Jag förklarar debatten avslutad.
(Sammanträdet avslutades kl. 20.15.)

