Sessionens återupptagande
Ordföranden
Jag förklarar Europaparlamentets session för återupptagen efter avbrottet fredagen den 21 februari 1997.

Meddelanden och uttalande från ordförande
Ordföranden
Jag vill meddela er att jag förra fredagen sände ett kondoleanstelegram till Loubna Benaïssas föräldrar. Flickans kropp hade hittats dagen innan i Bryssel. Jag gjorde detta såväl i eget som i alla ledamöters namn för att ge uttryck för den sorg som hela parlamentet känner inför denna nya barbariska handling mot de mest oskyddade.
(Applåder) Låt mig också här få uttrycka hur rörd jag blivit inför det storslagna prov på värdighet och sammanhållning som såväl familjen Benaïssa som hela Bryssels befolkning visat.
Eftersom den internationella kvinnodagen högtidlighölls förra lördagen vill jag inte att parlamentet låter en så viktigt händelse passera utan kommentar.
Den internationella kvinnodagen har erövrat en plats i den politiska almanackan som en händelse av största betydelse. Detta är en dag för tillbakablick på de framsteg som nåtts i konstruktionen av ett mer rättvist och solidariskt samhälle och en dag för att fastställa nya mål för fortsatta framsteg i den totala integrering av kvinnan som jämställd med mannen inom alla områden i livet. I sådana tider som nu, med historiskt höga arbetslöshetssiffror i en del medlemsstater, är det nödvändigt att betona dessa principer, visa att man är emot utslagning och förhindra avsteg från de små framgångar som dock har nåtts.
I år sammanfaller högtidlighållandet av den internationella kvinnodagen med en annan mycket viktig händelse: regeringskonferensen för översyn av unionens grundläggande fördrag. Konferensen befinner sig mitt i processen med att lägga fast alla positioner och bestämma riktlinjerna i den nya text som skall vara utgångspunkt för unionens framtida utveckling.
Konstruktionen av Europa har spelat en oerhört viktig roll i den långsamma processen med nedmontering av de historiska barriärer som hindrat kvinnor från att deltaga i arbetslivet. Det är dock nödvändigt att i EG-fördraget få med framställningar som är mer globala och som kan tjäna som bas för en jämställdhetspolitik samt även inkludera ett tydligt uttalande om positiva handlingar gentemot diskriminering.
De förslag som finns i den text som utarbetats av det irländska ordförandeskapet är ett mycket viktigt steg i denna riktning. Parlamentet skall övervaka att detta fastställs och inkluderas i det nya fördraget.
Det är dock inte nödvändigt att vänta på resultatet från regeringskonferensen för att fortsätta framåt i konstruktionen av en bättre rättslig ram som skall tjäna som drivkraft för principen med lika villkor. I detta sammanhang bör man lägga stor vikt vid utvecklingen av en gemenskapslagstiftning. Europeiska rådets förslag till riktlinje beträffande bevisning i fall av könsdiskriminering är en hörnsten i detta nya system för rättsligt skydd.
Jag tycker att unionens institutioner bör föregå som exempel, såsom det även påpekades i Larives betänkande vilket antogs i oktober. Den europeiska offentliga verksamheten är ett utmärkt område för att i praktiken genomföra en ambitiös jämställdhetspolitik där kvinnan tillåts delta på de högsta beslutsfattande nivåerna.
Trots att Europaparlamentet är den institution som har det högsta procenttalet av kvinnor i sin administrativa ledning når man ändå knappt till 20 %. En effektiv administration kan inte tillåta sig denna brist på jämställdhet. Det handlar dock inte enbart om procenttal. Vi måste ändra attityd, se över hur man kommer in i den europeiska offentliga verksamheten, erbjuda yrkesutbildningar som ger nya tillfällen till rörlighet samt erbjuda realistiska möjligheter att förena en yrkeskarriär med ett familjeliv för såväl kvinnor som män.
Förra fredagen sammanträdde jag med representanter för kvinnornas europeiska lobbyn samt med en delegation från det sammansatta utskottet för jämställdhet inom vår institution. Dessa båda grupper kom med en rad konkreta förslag för det fortsatta konstruktionsarbetet med ett mer solidariskt samhälle och en effektivare administration. Jag lovade att arbeta, inom ramen för mina befogenheter, för att dessa mål skall nås. Jag är övertygad om att jag här kan räkna med ett fast stöd från er alla.
(Applåder)
Van Dijk
Herr ordförande! Jag är mycket tacksam för den överraskande förklaring som ni just har lämnat och att ni är så väl hemmastadd i de frågor som för närvarande är aktuella inom utskottet för kvinnors rättigheter. Jag uppehåller mig gärna vid den 8 mars i vetskap om att den förklaring som skulle lämnas av kommissionen och dess ordförande innebar svårigheter i samband med de viktiga dokument som står på morgondagens dagordning. Som ordförande för utskottet för kvinnors rättigheter kommer jag att acceptera det och jag är er mycket tacksam att ni även vid detta sammanträde kommer att uppehålla er vid den 8 mars. Ni har nämnt ett antal frågor som fortfarande ger upphov till ganska många problem som t. ex. i samband med förberedelserna för regeringskonferensen och de förslag som läggs där av det irländska ordförandeskapet. Jag vill naturligtvis inte göra er besviken, men just på området för kvinnors rättigheter är det nederländska ordförandeskapet sysselsatt med att slutföra ett antal av dessa ärenden. Det handlar bland annat om en paragraf mot diskriminering.
Herr ordförande! Jag är framför allt glad att ni personligen med handen på hjärtat medger att kvinnor i de europeiska institutionerna, däribland Europaparlamentet, i alldeles för liten utsträckning når de högre posterna och eftersom ni har formulerat det så tydligt, utgår jag utan vidare från att ni under kommande två och ett halvt år kommer att ta tillfället i akt att drastiskt ändra tillvägagångssätten för anställning av personal och för kvinnors avancemang inom parlamentet, så att kvinnor verkligen får en chans att avancera. Jag hoppas att vi i april kommer att tala mer utförligt om kvinnofrågor och det även i kommissionens och Santers närvaro. Jag tackar er för denna förklaring.

Justering av protokoll
Ordföranden
Protokollet från föregående sammanträde har delats ut.
Finns det några synpunkter?

Hory
Herr ordförande, på grundval av artikel 19.4 i arbetsordningen vill jag både tacka och gratulera er.
Samtliga närvarande vet att vårt parlament blivit utsatt för de franska myndigheternas kritik i samband med att resolutionen om rasism och främlingsfientlighet antogs av parlamentet den 20 februari i år.
Min grupp, den radikala alliansen, tog initiativet till denna resolution och vi vill återigen framföra att den var juridiskt välgrundad samt att fördragets inledning ålägger unionen och dess medlemsstater att respektera de grundläggande rättigheterna såsom de garanteras i Europakonventionen om skydd för de mänskliga rättigheterna. Resolutionen var juridiskt välgrundad och, då jag var en av resolutionens redaktörer, vill jag framhålla att den även var politiskt välgrundad eftersom vi krävde att Frankrike skulle dra tillbaka ett lagförslag och framförallt en bestämmelse som införde en skyldighet för varje människa att anmäla när utlänningar som bott hos dem ger sig av.
Ur politisk synpunkt hade vi alltså rätt. Det bevisar den franska regeringens beslut att återta den mest kontroversiella bestämmelsen. I stället för att betona att Europaparlamentet skulle gjort något fel, skulle den franska regeringen tacka oss för att vi tillsammans med andra bidragit till att hindra den från att begå ett politiskt misstag. Men därtill begick den franska regeringen ytterligare ett misstag, nämligen när den franske utrikesministern ansåg det lämpligt att säga att Europaparlamentet inte var värt namnet parlament. Jag kommenterar inte detta uttalande. Som jag redan sagt, vill jag endast tacka er, herr ordförande, och gratulera er till att både ha tydligt klargjort parlamentets ståndpunkt och samtidigt satt denna incident i sitt rätta sammanhang.
Själva incidenten var egentligen ingenting. Däremot var det viktiga det som den visade, nämligen att den franska regeringen, som inte med ett enda ord fördömde de rasistiska uttalandena, utsåg sin fiende: Europaparlamentet! Det avslöjar en märklig uppfattning om balansen mellan institutionerna och det visar den franska ståndpunkten i samband med regeringskonferensens kommande slutsatser.
För vår del vill vi betona att vi även i framtiden kommer att ingripa varje gång som den europeiska humanismens värderingar ifrågasätts, inom en medlemsstat eller utanför unionen, värderingar på vilka våra försök att bygga Europa grundas.
(Applåder från ARE-gruppen)

Ordföranden
Jag tackar er personligen, Hory, men jag tycker att jag måste ge ordet till dem som bett att få det.

Green
Herr ordförande! Vid ordförandekonferensen i torsdags framförde alla de gruppledare som var närvarande vid mötet såväl sina egna som sin grupps gratulationer till er, för ert mycket ädla ställningstagande i Paris, till stöd för detta parlament och dess resolutioner. Hory har just avgivit ett långt politiskt uttalande. Jag vill bara att kammaren skall veta att vi alla framfört våra gratulationer till er för den ädla ståndpunkt ni intog.
(Applåder)

Martens
Herr ordförande! I vår partigrupps namn har jag skrivit ett brev till er för att gratulera er till den hållning som ni intog, och jag vill understryka att även hela vår franska delegation var närvarande vid den mottagning som ni gav i Paris, och att de solidariskt med vår partigrupp godkände ert ställningstagande. Det vill jag bekräfta för er här och nu. Jag tror att det även var ett av samtalsämnena vid ordförandekonferensen. Vi måste se när vi fattar beslut om brådskande ärenden i denna församling och att detta sker på ett representativt sätt.
Jag noterar att ni understryker att de brådskande ärenden måste komma vid en betydelsefull tidpunkt på vår dagordning. Jag kan inte annat än understryka detta uttalande från er, herr ordförande, och säga att jag även instämmer helt i hela vår partigrupps namn.

Puerta
Herr ordförande, det gläder mig mycket att vi alla deltar i debatten även om det innebär en upprepning av argumenten, eftersom det redan förra torsdagen blev uppenbart att alla grupperna var överens. Beträffande min grupp gav jag uttryck för alla ledamöternas åsikt att ni på ett utomordentligt bra sätt hade representerat Europaparlamentet i Paris och att ert handlande på intet sätt inneburit inblandning i något lands interna politik eller suveränitet - i detta fall Frankrike. Ni hade bara anfört vissa grundläggande medborgerliga rättigheter vilka det är Europaparlamentets plikt att uttala sig om. Ni gjorde er plikt. Ni gjorde det mycket bra och med enhälligt stöd från alla ordförandekonferensens ledamöter. Fortsätt på den här vägen, herr ordförande, med samma klokhet och styrka.
(Applåder)

Roth
Herr ordförande, jag vill också framföra mitt tack. Jag anser också att ni gjorde rätt i att reagera omedelbart, eftersom hela förfarandet var ganska ofattbart. Europaparlamentet har ingående diskuterat frågan om rasism och främlingsfientlighet och även handlat konkret, och i det här avseendet skiljer det sig från en del regeringar. Parlamentet har nämligen inte endast gjort högtidliga deklarationer utan också kommit med verkligt obekväm kritik, och då inte endast mot lagförslaget från Debré, utan även mot den tyska inrikesministern Kanthers planer på att införa visumtvång för barn.
Europaparlamentet har gjort just det som är dess uppgift, det har fört politik. Reaktionerna är helt oacceptabla för oss, nämligen att å ena sidan säga att frågan om mänskliga och grundläggande rättigheter är en intern angelägenhet - som Chirac och Hervé de Charette har hävdat -, och å andra sidan säga att Europaparlamentet nu har visat sig vara överflödigt. Jag anser att Europaparlamentet genom detta beslut har bevisat raka motsatsen, nämligen att det är i stånd att reagera politiskt och inte endast fungera som en samling replikmakare.
Jag vill emellertid också fråga er om det har kommit några reaktioner från den franska regeringen. Finns det någon ursäkt för det som utrikesministern har sagt? Jag tycker att åtminstone en ursäkt vore på sin plats. Har Chirac på något sätt tagit ställning till sitt uttalande? Om ni vet något om detta, ber jag er att meddela oss andra.

Ordföranden
Tack så mycket, Roth. Jag betraktar denna incident som avslutad och därför tyckte jag naturligtvis inte att det var nödvändigt med någon offentlig ursäkt, särskilt med tanke på att Hervé de Charette i sitt anförande inför den franska nationalförsamlingen gav uttryck för sin respekt inför Europaparlamentet. Dessutom kommer jag med all sannolikhet att ha ett möte med Hervé de Charette i Rom inom de närmaste veckorna, där vi naturligtvis kommer att behandla de viktiga ämnen som är av intresse för Europaparlamentet med tanke på regeringskonferensen.

Van Badel
Herr ordförande! Det gäller protokollet från den 20 februari. Jag har upptäckt en brist i det fullständiga referatet med avseende på resolutionen om konferensen i Genève om de mänskliga rättigheterna. Vad mig beträffar talades det mest om Kina, och jag inbjöd då delegationen från USA: s kongress som var uppe på podiet att tillsammans med oss i Genève att försvara vissa värden och mänskliga rättigheter med avseende på Kina. Det såg jag inte i rapporten, och jag hoppas att det kan korrigeras.

Ordföranden
Van Bladel, vi skall utreda om det i förhandlingsreferatet verkligen fattas någon resolution eller något av det som sagts.

Nordmann
Herr ordförande, jag vill återkomma ett ögonblick till Horys fråga, till skillnad från hans inlägg inte för att här starta en fransk-fransk debatt som inte har någon anledning att äga rum, men för att fråga om det finns möjlighet att från denna incident dra några positiva slutsatser för våra brådskande debatter. Dessa debatter infördes 1979 då vårt parlament ännu inte hade den makt, i synnerhet inte den lagstiftande makten, som det har idag och där det vill framträda som ett slags forum.
Utvecklingen av vårt arbete har lett till att brådskande debatter äger rum vid en tidpunkt under sammanträdesperioden då deltagandet i sammanträdet kan ifrågasätta kammarens representativitet och till och med antagna resolutioners räckvidd - ni nämnde det - men för övrigt bör texters tillåtlighet, framför allt ändringsförslag som lämnats in i sista stund, ifrågasättas. Det är till exempel kutym att i en brådskande debatt inte ta upp en fråga som debatterats i vårt parlament i samband med framtagningen av en rapport.
Regeringskonferensen kan skapa problem vad gäller relationerna mellan Europaparlament och de nationella parlamenten. Är det rimligt att frågor som debatterats men ännu inte avgjorts av de nationella parlamenten skall kunna avgöras genom en brådskande debatt utan föregående betänkande?
Detta är, herr ordförande, en svår fråga som man måste ställa efter denna incident, och jag begär att den förs vidare till presidiet och utskottet för arbetsordningen, valprövning och ledamöters immunitet, för att vi skall kunna få ett aktuellt och brådskande förfarande som undviker tvister och incidenter som denna.
(Applåder)

Ordföranden
Tack så mycket, Nordmann, men jag vill påminna er om att samtliga grupper kan ta upp detta problem inför ordförandekonferensen om de tycker att det behövs. Jag kommer i alla fall att vidarebefordra era anmärkningar till ordförandekonferensen, som kommer att utreda dem om de anser det nödvändigt.

Plooij-Van Gorsel
Herr ordförande! Den 17 februari kom till mitt kontor i Haag ett brev och det löd som följer: På uppdrag av ordföranden sänder jag er härmed texten till ett misstroendevotum för kommissionen som inlämnats av 63 ledamöter i enlighet med artikel 34 i reglementet, och det hade undertecknats av Vinci. Detta brev avser alltså misstroendevotum för kommissionen som vi röstade om samma vecka i Strasbourg.
Jag har inga problem med detta brev, men väl det sätt på vilket det nådde mig. Det skickades nämligen på fredag eftermiddag från Bryssel med kurir till Nederländerna, och jag antar även till alla andra kollegor på deras bostadsorter. Det kom alltså fram vid en tidpunkt då jag redan befann mig i Strasbourg. Min fråga är: Vad är det för nytta med en sådan åtgärd? Det är min första fråga. Och för det andra: Vad kostade denna åtgärd? För jag anser att det är bortkastade pengar om man skickar ett brev per kurir till 626 ledamöter, trots att vi alla har en fax, både på våra kontor i Bryssel och i Strasbourg.
(Applåder)

Ordföranden
Jag svarar gärna på er fråga, Plooij-Van Gorsel. Skrivelsen har inte sänts per post till alla 626 ledamöterna utan bara till dem vars faxnummer parlamentets tjänster inte kände till. Till alla de ledamöter - och de är många - som har meddelat ett faxnummer till parlamentets tjänster, har man skickat motsvarande skrivelse per fax.

Fabre-Aubrespy
Herr ordförande, för en stund sedan nämnde ni enigheten mellan de grupper som stödjer den hållning ni gav uttryck för i Paris. Jag vill påpeka att gruppen De oberoende för nationernas Europa inte tillhör dessa.
I egenskap av Europaparlamentets ordförande framförde ni naturligtvis majoritetens uppfattning. Jag vill dock påminna samtliga som i stora ordalag uttalar sig om betydelsen av parlamentets arbete att den omtalade resolutionen - den femtioelfte i ordningen - om rasism och främlingsfientlighet röstades igenom denna omtalade torsdag eftermiddag med 106 röster mot 101, och att Europaparlamentet undergräver sin egen trovärdighet genom att uttala sig i allt mer varierande och allt mindre genomtänkta frågor, som det gjorde denna torsdag eftermiddag.
Den franske utrikesministern Hervé de Charettes uttalande återspeglade endast vad en objektiv observatör kan tänka när han tittar närmare på innehållet i Europaparlamentets resolutioner. Parlamentet uttalar sig i alla frågor. Det gjorde det även denna eftermiddag då ett nationellt parlament, som uttrycker en stats suveränitet, som föreställer den demokratiska legitimiteten och representerar ett helt folk, diskuterade frågan.
Var medveten om att denna ståndpunkt återspeglar många europeiska medborgares uppfattning.
Herr ordförande, jag tror att man av denna erfarenhet måste lära sig något mer än vad Nordmann nämnde - och vars uppfattning jag delar -: man måste se till att texterna som tas upp på torsdagseftermiddagarna är genomtänkta och ligger under parlamentets behörighet. Genom sitt förfarande, i synnerhet i samband med besöket av Frankrikes regeringschef, har parlamentet föranlett flera länder, bland annat Frankrike, att vägra utöka makten för en kammare som inte förtjänar den.

Ordföranden
Fabre-Aubrespy, jag uttalar mig inte om innehållet i ert inlägg som jag respekterar precis som alla andra inlägg. Jag vill dock påpeka att det i vår arbetsordning inte finns någon artikel som tillåter parlamentet eller någon annan att säga att texterna inte är tillåtliga vad beträffar innehållet.
Det åligger de politiska grupperna att se till att texterna som lämnas in eller som går till omröstning respekterar parlamentets värdighet eller de kriterier som varje grupp fastställt.
(Applåder) Till skillnad från andra parlament, som med all rätt begränsar sin föredragningslista till de frågor som regeringarna lämnar in, följer Europaparlamentet en annan tradition och ordförandeskapet kan inte begränsa ändringsförslagen vilka de än må vara!
(Applåder)
Crowley
Herr ordförande! Först vill jag gratulera er till ert underbara uttalande avseende firandet av den internationella kvinnodagen. I det sammanhanget vill jag än en gång göra kammaren uppmärksam på den fortsatta belägenhet som gäller för Roisín McAliskey, som sitter som fånge i ett brittiskt fängelse, Holloway Prison; som sitter med kategori A-status; vars situation förbättrats något de allra senaste dagarna; men som är havande i sjunde månaden och inte har fullständig tillgång till ordentlig medicinsk vård dygnet om. Dessutom har ännu ingenting gjorts för att säkerställa en säker förlossning för hennes ofödda barn. Jag anmodar denna kammare - vi vädjade förra gången och vi vädjar än en gång - att visa sitt stöd på humanitära grunder; inte att sätta sig till doms över huruvida McAliskey är skyldig eller oskyldig, utan bara på rent humanitära grunder uppmana de brittiska och tyska myndigheterna att ge henne full tillgång till ordentlig sjukvård och att säkerställa att hennes barn kan födas under normala förhållanden, utan att hon är sammankopplad med bojor med fängelsetjänstemän, och att hon tillåts att behålla sitt barn när det är fött.

Ordföranden
Jag vill göra er uppmärksam på att utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter och inrikesfrågor behandlar den fråga ni tar upp och kommer lämna förslag på lämpliga åtgärder till parlamentet.

Provan
Herr ordförande. Jag är säker på att de flesta kollegorna upptäckt att vid er sida idag sitter en ny generalsekreterare vid detta parlament. Det är inte bara rätt att hälsa honom välkommen, utan det är också rätt att informera honom om att han har en mycket viktig och inflytelserik ställning. Vi välkomnar honom och inser samtidigt det faktum att detta parlament betjänats synnerligen väl av sina tidigare generalsekreterare. Jag är säker på att vi alla önskar honom all lycka och framgång i hans nya ställning.
(Applåder)

Ordföranden
Tack så mycket för ert inlägg, Provan.

Berthu
Herr ordförande, jag vill ta upp punkt 16 "genetiskt modifierad majs " i protokollet.
Under vår senaste sammanträdesperiod senarelades olika muntliga frågor i detta ämne, nämligen till nuvarande sammanträdesperiod, enligt närvarande ledamöter i alla fall.
Jag noterar att protokollet inte anger något skäl till denna senareläggning. Ledamöterna ansåg att kommissionen inte var representerad på tillräcklig hög kompetensnivå, varken Fischler, Bonino eller Bjerregaard ansåg det nödvändigt att närvara vid debatten som dock var grundläggande eftersom det är en väsentlig fråga som kan spåra ur under kommande år och, vem vet, i framtiden även förorsaka en ny galna ko-sjukeaffär.
Herr ordförande, jag tror att det är av yttersta vikt att i protokollet ange skälet till senareläggningen av denna fråga.

Ordföranden
I allmänhet behövs inte detta, Berthu, men vi skall kontrollera och skälet tas upp igen i det fullständiga förhandlingsreferatet, i ledamöternas inlägg, och kommer tydligt att visa anledningarna till varför frågan senarelades.
(Protokollet justerades.)

Arbetsplan
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är fastställandet av arbetsplanen.
Det slutgiltiga förslaget till föredragningslista, som utarbetats av ordförandekonferensen i enlighet med arbetsordningens artikel 95 har delats ut.
Följande ändringar har föreslagits:
Måndag: Jag föreslår er, enligt överenskommelse med utskottet för sysselsättning och socialfrågor, att ändra ordning på de två betänkandena från detta utskott. Detta innebär att i första hand utreda betänkandet från van Velzen om grönboken "Leva och arbeta i informationssamhället " och därefter betänkandet från Waddington om kommissionens vitbok om utbildning "Lära och lära ut ".
Finns det några synpunkter?
(Parlamentet gav sitt samtycke.)
Tisdag: V-gruppen bad att man till föredragningslistan, antingen för tisdag kväll eller torsdag eftermiddag, skulle lägga till den gemensamma debatten om de sju muntliga frågorna till kommissionen gällande genetiskt modifierad majs, vilken debatt blev uppskjuten fredagen den 21 februari. Jag vill informera er om att ordförandekonferensen har beslutat att ta upp denna fråga under sammanträdesperioden i april
Breyer har ordet.

Breyer
Herr ordförande, vi sköt upp det förra gången, eftersom den ansvariga kommissionären Bjerregaard inte fann det nödvändigt att vara närvarande vid denna viktiga punkt i föredragningslistan. Som Ni vet diskuterades frågan om att tillåta genmanipulerad majs mycket ingående och det har sedan dess gjorts alarmerande studier som bekräftar att det finns stora hälso- och ekologiska risker. På grund av dessa risker utfärdade både Österrike och Luxemburg förordningar i mitten av februari som förbjuder import av genmajs. Vi var eniga om att det inte är rimligt att endast två länder skyddar sin befolkning, utan att vi här i parlamentet måste diskutera och komma fram till hur det förhåller sig med dessa nya studier och med tillståndet. Det fanns ju även röster i kommissionen som hävdade att detta beslut fattades utifrån en ekonomisk diskussion samt den gentekniska industrins och USA: s intressen, och att frågan om hälsorisker fick stå tillbaka.
Därför anser vi att det är absolut nödvändigt att diskussionen äger rum redan denna månad. Varför? Om dessa produkter kommer ut på marknaden nu, kan det skapa problem om vi i april exempelvis kommer till den slutsatsen att det var fel att bevilja denna marknadsföringsansökan, för då finns ju redan produkten ute på marknaden i alla europeiska medlemsstater utom Luxemburg och Österrike.
Därför vill jag ännu en gång be Er att låta oss rösta om vårt förslag i en omröstning med namnupprop, för att denna så viktiga punkt i föredragningslistan skall kunna debatteras redan denna vecka.

Anastassopoulos
Herr ordförande, jag vet inte om översättningen till grekiska återgav exakt det som ni sade, men jag har påpekat det många gånger, därför att det skapar förvirring: ordförandekonferensen fattar inte beslut. Ordförandekonferensen beslutar om att ställa förslag till parlamentet. Här finns en skillnad. Det är parlamentet som fattar besluten. Jag skulle vilja be er att vara uppmärksamma på denna punkt, så att det inte uppstår missförstånd.

Ordföranden
Jag överlämnar nu begäran från V-gruppen till omröstningen.
(Parlamentet avslog begäran.)
Onsdag och torsdag (utan ändringar):
Fredag:

Green
Herr ordförande! Jag ser att det finns en punkt på dagordningen avseende organiserandet av den gemensamma marknaden för ris. Så vitt jag vet har detta, trots att det fanns i arbetsdokumentet, aldrig diskuterats vid ordförandekonferensen. Uppriktigt sagt så är min grupp inte för att det tas med på dagordningen för denna vecka. Vi skulle helst vilja skjuta upp det till april. Jag ber er därför framföra det till kammaren, eftersom jag tror att andra gruppledare kommer att bekräfta att samstämmighet inte nåddes i frågan vid ordförandekonferensen.
Den andra punkten rör onsdag kväll. Som synes så är ett av de sista betänkandena på onsdag kväll Linkohrbetänkandet. Detta är en andrabehandling. Om det inte tas upp på onsdag - som ni vet så kan det dyka upp saker - kan vi då vara säkra på att det kommer att tas upp allra först på torsdag förmiddag, eftersom omröstningen måste ske vid lunchtid på torsdag?

Ordföranden
Green, angående sistnämnda punkt innebär det absolut inte något problem att fortsätta debattera den på torsdag förmiddag om debatten ej kan avslutas på onsdagen. Det medför ingen förändring i föredragningslistan.
Vad gäller förstnämnda punkt innebär det inte något problem att underställa parlamentet den begäran som kommer från Green och hennes grupp att från fredagens föredragningslista ta bort punkt 42, dvs. den muntliga frågan från ledamöterna Fraga Estévez, Colino Salamanca, Fantuzzi och övriga från utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling till kommissionen angående den allvarliga krisen inom rissektorn.

Colino Salamanca
Herr ordförande jag vill bekräfta att vi är eniga med begäran från representanten för PSE-gruppen. Jag har rådgjort med några av de ansvariga för den muntliga frågan och de är helt överens om att denna kan debatteras under sammanträdesperioden i april.

Ordföranden
Jag låter PSE-gruppens begäran om uppskjutande till april av debatten om den muntliga frågan angående krisen inom rissektorn gå till omröstning.
(Parlamentet biföll begäran.)

Santini
Herr ordförande! I samband med denna omröstning, vilken ingjutit ett visst mått av sunt förnuft i fredagens föredragningslista, passar jag på att be både Er och ordförandekonferensen att titta närmare på placeringen av en viss typ av frågor som under de sista tre eller fyra plenarsammanträdena fått samma placering på listan. Jag tänker på jordbruksfrågorna vilka hänförts till fredagens möten och som även - såvitt det varit möjligt - blivit placerade som sista punkt på föredragningslistan.
Man har sagt att detta beslut har tagits i det uttryckliga syftet att få en så stor närvaro som möjligt under fredagarna. Men vad jag kan se, har den önskade effekten tydligen uteblivit, och därför skulle jag vilja be Er - och med denna begäran tror jag mig vara överens med många kolleger inom jordbruksutskottet - att åter förlägga debatterna i jordbruksfrågor till dagar som röner större uppmärksamhet. Detta för att återge dessa frågor den uppmärksamhet de förtjänar. Och jag skulle då vilja be att man började med det svåra problemet beträffande riset.

Ordföranden
Tack så mycket, Santini. Jag tror att alla deltagare i ordförandekonferensen är närvarande här och har tagit del av ert budskap, som de kan ta i vederbörligt beaktande vid beslutsfattandet.
(Parlamentet godkände den modifierade arbetsplanen.)

Schengen-samarbetet nu och i framtiden
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande (A4-0014/97) av van Lancker för utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter och inrikesfrågor om Schengen-samarbetet nu och i framtiden.

Van Lancker
Herr ordförande! Jag kan föreställa mig att kollegan Fabre-Aubrespy, om han vore närvarande, skulle säga att detta parlament inte har något att göra med Schengen, men jag tror att denna rapport om Schengen kommer vid en särskilt kritisk tidpunkt, nämligen vid en tidpunkt när det inom ramen för regeringskonferensen diskuteras om Schengens framtid och om möjligheterna att äntligen föra tillbaka Schengen dit det hör hemma och det är i fördraget. Schengen har alltid tänkts som ett laboratorium för en framtida europeisk reglering. Men den europeiska regleringen får inte bara bli en kopia av provmodellen utan måste förbättras på många punkter.
Det faktum att Schengenländerna i brist på en europeisk samsyn själva anstränger sig för att förverkliga fri rörlighet för personer och invånarnas inre säkerhet anser jag är en bra sak. Kritiken från detta parlament gäller framför allt det sätt på vilket dessa målsättningar eftersträvas.
För det första har Schengen vikit av från det ursprungliga målet, nämligen att skapa ett stort europeiskt område där människor kan röra sig fritt. I praktiken har regeringarna knutit allt fler villkor för personers fria rörlighet. Sedan två år håller den franska regeringen envist fast vid sina gränskontroller. Varje argument duger för detta: GIAterrorister skulle slinka in via Belgien, från Nederländerna smugglas narkotika och inom en snar framtid kommer Italien inte att kunna hålla emot de illegala immigranterna. Nationell suveränitet väger uppenbarligen fortfarande tyngre än internationellt samarbete. Men även andra nationalstater missbrukar ofta Schengen för en repressiv politik, framför allt med avseende på oönskade utlänningar, emigranter och flyktingar. Av Schengens årsrapport framgår att Schengens informationssystem huvudsakligen används som en databank med oönskade utlänningar. Flyktingar vägras i allt större utsträckning tillträde till Schengenområdet vid de yttre gränserna och på flygplatser. Och Schengen bygger själv upp en andra spärr runt sitt område utan någon garanti att asylsökandes rätt att begära asyl och deras rätt att inte avvisas respekteras.
Med Schengen när man en farlig idé, nämligen idén att antimigrationspolitik är lika med ökad säkerhet. Detta parlament har emellertid till övermättnad upprepat att internationellt organiserad kriminalitet sedan länge inte kan bekämpas genom att man täpper till gränserna. Men under tiden kommer det polisiära samarbete som måste till för att bekämpa kriminaliteten på efterkälken. Poliser gör knappast bruk av Schengen, bara de små bilaterala regleringarna i gränsområdena börjar man så smått skönja några små framgångar, utom - vilket är en cynisk verklighet - i samarbetet med Frankrike, där de absolut inte fungerar. Under tiden sörjer emellertid Schengenlabyrinten för att den dagliga verksamheten kommer att bestå av en grå verksamhet av personliga kontakter mellan poliser, en verksamhet över vilken det inte finns någon som helst demokratisk eller rättslig kontroll. Schengen måste därför snabbt lägga om sina prioriteringar, välja andra prioriteringar som man verkligen kan kalla för säkerhet.
För det andra: Detta parlament har alltid anklagat Schengen för brist på parlamentarisk och rättslig kontroll. Av denna rapport framgår ännu en gång att de flesta nationella parlamenten knappast har den information och de juridiska möjligheter som behövs för att via deras egen minister kontrollera Schengenavtalet. Den rättsliga kontrollen av Schengenavtalet är minimal med tanke på att EG-domstolen inte har någon befogenhet, måste tvister om tolkning och definition av Schengenbestämmelser avgöras av nationella domare eller av den verkställande kommittén. Följden blir ofta en stor röra. För övrigt är internationellt informationsutbyte och internationellt polisiärt samarbete utan internationell rättslig och parlamentarisk kontroll en fara för demokratin. Därför insisterar Europaparlamentet med anledning av den rapporten på nytt att Schengenfrågorna inordnas under gemenskapen, varigenom kommissionen slutligen skulle få initiativrätt beträffande frågor om fri rörlighet för personer, även beträffande frågor om inre säkerhet för Europas invånare, varvid EG-domstolen och Europaparlamentet äntligen skulle spela sin roll.
Det är uppenbart att de irländska förslagen, och egentligen i mindre utsträckning de nederländska förslagen med avseende på Schengenfrågorna, uppfyller våra krav. Den fria personliga rörligheten så som den ligger fast i dessa förslag tunnas ut genom en mängd föregående kompenserande åtgärder och jag tror att jag alltså med rätta kan säga att fri personlig rörlighet i dessa förslag skjuts upp i det oändliga. Europaparlamentets och EG-domstolens roll besätts inte eller torpederas helt och hållet. Jag tror att vid denna regeringskonferens, liksom de förslag som nu ligger, mer än någonsin en åternationalisering av denna politik står på dagordningen och det är något som detta parlament aldrig skulle tillåta. Därför är det även viktigt att denna Schengenrapport föreligger för att man ännu en gång skall trycka på att medborgarnas säkerhet och den fria personliga rörligheten är frågor som måste regleras på europeisk nivå om vi vill utöva en demokratisk och rättslig kontroll av dessa ytterst viktiga saker. Jag hoppas även att detta parlament godkänner denna rapport med stor majoritet.

Ordföranden
Tack så mycket, van Lancker. Jag vill också hälsa Fischbach välkommen. Han är justitieminister i det stora hertigdömet Luxemburg och en före detta kollega till oss, som haft vänligheten att närvara här idag under denna debatt.
(Applåder)

Schulz
Herr ordförande, herr minister, ärade kolleger! Kollegan van Lancker har i sin redogörelse använt sig av ett nyckelbegrepp för debatten om fri rörlighet inom EU, nämligen att den allt mer sker på basis av en åternationalisering; en enligt min mening farlig åternationalisering, eftersom den utlöser en diskussion inom unionen - vilket också betänkandet av van Lancker tydligt visar - som kan liknas vid två tåg på kollisionskurs.
Inom Europeiska unionen har man å enda sidan, på grundval av gemenskapsrätten, fri rörlighet för tjänster, kapital och varor, men emellertid inte någon fri rörlighet för människor. Om man å ena sidan skapar en union där man kan transportera kor, vart som helst och i vilket tillstånd som helst utan att bli utsatt för kontroll, där man kan överföra pengar, hur mycket, hur länge, hur ofta och vart man vill, där man kan sälja alla typer av tjänster - ta byggbranschen som exempel - ofta utanför lagens gränser, utan att åtalas, men där å andra sidan aktningsvärda medborgare - t.ex. en medlem av Europaparlamentet som vill resa från Tyskland via Luxemburg till Frankrike för att där sköta sitt arbete - måste stå ut med att kontrolleras varje gång, eftersom den franska regeringen hävdar att den måste skydda sina gränser mot nederländska narkotikahandlare. Och detta drabbar inte endast aktningsvärda medborgare som sitter i Europaparlamentet, utan även många andra människor; man får då lätt intrycket att det finns en Europeisk union där man kan göra vad man vill med pengar, varor och tjänster, men vars medborgare utestängs från den fria rörligheten med de mest slitna argument. Dessa argument har oftast sin grund i att regeringarna - och detta vill jag säga som en provokation - inte längre kan kontrollera sina inrikespolitiska problem, vare sig de är av ekonomisk eller social natur, och därför iscensätter gränskontrollen som ett teaterstycke för att lugna den egna befolkningen med mottot: vi får kriminaliteten under kontroll om vi bara placerar ut tillräckligt många poliser vid våra gränser.
Hur dumma tror medlemsstaternas regeringar att deras medborgare egentligen är? Tror de att narkotikahandlarna tar väskan och åker till gränsen mellan Luxemburg och Belgien bara för att Schengenavtalet inte följs, och där snällt väntar på frågan "Har ni något att förtulla "?
Kollegan van Lancker påpekar också helt riktigt att Schengens informationssystem å andra sidan kommer att missbrukas och användas som ett skydd mot illegal invandring, som för övrigt inte går att kontrollera, eftersom det fortfarande inte finns tillräckligt många människor i EU som öppet hävdar att vi är en invandringskontinent och därför måste ha en reglerad invandring.
Om vi inte ser till att införliva Schengensamarbetet i gemenskapsrätten, kommer vi att få se en utveckling - herr minister, jag riktar mig mot er i egenskap av ordförande för Schengens verkställande råd -, som rådet kanske gärna vill se, men inte vi som parlament, nämligen att den fria rörligheten inom EU inte förverkligas på EG-rättslig basis, där den hör hemma, utan i form av samarbete mellan regeringarna utanför gemenskapsrätten, på mellanstatlig avtalsnivå, vilket slutligen leder till att rådet säger, jo, vi har fri rörlighet, men vi har den inte där den hör hemma rent juridiskt. Det är därför absolut nödvändigt att detta parlament i dag deklarerar att vi önskar fri rörlighet. Vi är också genomgående positivt inställda till de konstruktiva elementen i Schengenavtalet, men vi vill att den gemenskapsrättsliga grundvalen med parlamentarisk kontroll äntligen garanteras.

Chanterie
Herr ordförande! Ordföranden i Schengens ministerkommitté, ärade kollegor! Först vill jag som ett förtydligande och för undvikande av missförstånd säga: Schengen utgör ingen del av Europeiska unionen, hur mycket vi än beklagar detta. Det hör inte till regeringssamarbetet på området för rättsliga och inrikespolitiska ärenden, och det utgör ingen del av gemenskapen. Schengen är och förblir tills vidare en mellanstatlig angelägenhet. Naturligtvis står Schengen inte helt fritt från Maastrichtfördraget, redan genom att Schengenavtalet uttryckligen föreskriver att gemenskapens regelverk måste följas, och det är faktiskt så att Schengen upphör att finnas till, så snart personkontrollen inom unionen har försvunnit, men så långt har det inte gått.
För det andra avser Schengen med avskaffandet av personkontroller vid de inre gränserna och förstärkningen av personkontrollen vid de yttre gränserna att åstadkomma en balans mellan frihet och säkerhet. Vad man än anser om det är båda av fundamental betydelse för de europeiska medborgarna. Med PPE säger vi att den som vill förverkliga fri rörlighet utan samverkande åtgärder för att bekämpa kriminalitet och illegal immigration, sätter inte bara medborgarnas säkerhet på spel utan även själva den fria rörligheten.
För det tredje handlar Schengen om avskaffandet av personkontroller vid de inre gränserna, till vilket kopplas en rad sammanhörande åtgärder. Naturligtvis handlar det om europeisk narkotikapolitik, asyl- och immigrationspolitik, rätten till privatliv med mera. De därav följande problemen har samband med Schengen. Jag antar att kollegan Nassauer kommer att ta upp vissa av dessa element. Därför går jag inte längre in på dem.
För det fjärde konfronteras vi starkast med Schengens effekter i gränsområdena. Den som avskaffar gränskontrollerna måste kunna använda specifika instrument för att bekämpa allehanda former av gränskriminalitet. Samarbete är nyckelordet både på det politiska och det rättsliga området. Och jag måste tillsammans med van Lancker konstatera att det inte alltid framgår av de franska myndigheternas hållning.
För det femte viftas det med ett mästrande eller bannande pekfinger mot Schengenländernas nationella parlament. Men vi anser att det inte ankommer på oss att skriva de nationella parlamenten på näsan. Vi ser fram emot en revision av fördraget i gynnsam riktning, dvs. en inordning av Schengen i gemenskapen. Våra förhandlares framsteg verkar inte kanske inte så hoppingivande för ögonblicket. Men vi anser att ett inordnande av Schengen under gemenskapen, och vi vill gärna höra er mening om den saken, herr minister, måste tillerkänna EG-domstolen, kommissionen och Europaparlamentet en större roll. I grunden, herr ordförande, förespråkar PPE Schengen. Vi är inte blinda för svårigheterna och även vi är beredda att söka lösningar. Schengen har en viktig roll att spela som en förberedelse för fri rörlighet och avskaffandet av de inre gränserna. I utskottet har vi röstat mot van Lanckers betänkande. Emellertid har vi sedan dess kunnat föra ganska många diskussioner, vi har även gemensamt kunnat lämna in kompromissändringar och resten kommer även, hoppas jag, att kunna bli föremål för överläggningar. Vi har ett antal accenter som vi vill låta komma till uttryck i betänkandet och för detta har vi lämnat in ett antal ändringsförslag. Vi vill ändra tonen i betänkandet men vi vill även omarbeta innehållet.
Hur som helst vill jag tacka den föredragande för hennes tillmötesgående och för de överläggningar som detta har möjliggjort och jag hoppas verkligen att vi kan godkänna betänkandet med en bred majoritet.

Schaffner
Medlemsstaterna som undertecknade Schengenkonventionen den 14 juni 1985 hade säkert Montesquieus ord i åtanke: "En medborgares politiska frihet är den säkerhetskänsla som bottnar i hur varje människa uppfattar sin trygghet ". När avtalet trädde i kraft i mars 1995 gällde samma filosofi. Mycket snabbt upptäckte medlemsstaterna några av systemets brister. Nederländerna informerade om svårigheterna att kontrollera passagerarna vid Schipols flygplats i Amsterdam. Frankrike å sin sida åberopade skyddsklausulen enligt artikel 2 i konventionen beroende dels på att Schengens informationssystem (SIS) fungerar dåligt och att man har en överdriven liberal inställning till invandringen, dels på slappheten gentemot och även okunnigheten om narkotika som vissa medlemsstater visar. Problemen kvarstår än idag, även om de tonats ner något.
När man läser van Lanckers betänkande överdriver jag inte när jag säger att man emellanåt får intrycket av att Schengenområdet smälter samman med en fängelsevärld, att den egna friheten hotas och att den fria rörligheten som unionen grundas på har avskaffats.
Det är naturligtvis orimligt. För att väcka liv i Schengenandan måste man istället stärka den genom nödvändiga stödåtgärder, för att bygga upp ett Europa där säkerhet och frihet är liktydiga. Man får inte glömma att Schengenavtalet, även om det är ofullständigt, ändå har fått medborgarna i de stater som undertecknat avtalet att verkligen inse vad den fria rörligheten som avtalet åsyftar är, en fri rörlighet som fortfarande bara är tomma ord men levande i Schengenandan.
Även om jag delar föredragandens oro kan min grupp därför inte rösta för detta betänkande utan att vissa ändringar införs. Jag tänker på behovet av en bättre samordning mellan olika organ - Europol, SIRENE, SIS - som är avgörande för Schengens framgång, och på att den administrativa databehandlingen skall stämma överens med Europarådets bestämmelser.

Wiebenga
Herr ordförande! Man har verkligen anledning att mycket starkt kritisera Schengenavtalet och tillämpningen av det. Här är det åter tal om ett slutet och okontrollerbart uppträdande av regeringar: Ingen parlamentarisk kontroll, ingen ordentlig rättslig kontroll, osv. Schengen kan alltså endast vara ett övergångstillstånd. I framtiden kommer vi att integrera Schengen i Europeiska unionen och även, som jag har sagt till den föredragande, i den kommande revisionen av Maastrichtfördraget. Därvid måste vi så mycket som möjligt i gemenskapen integrera de saker som Schengen nu omfattar. Det innebär att Europaparlamentet måste bli behörigt, alltså måste kopplas in, och att även EG-domstolen måste bli behörig på detta område. Schengens sekretariat måste därför integreras i Europeiska unionen.
Mitt nästa påpekande har att göra med narkotikakriget mellan Nederländerna och Frankrike, som det emellanåt har kallats. Jag anser att Frankrike måste upphöra med bevakningen av sin nordgräns, vilket även framgår av huvudregeln i Schengenavtalet. Den nederländska regeringen däremot måste göra mer för att tillmötesgå den utländska kritiken mot den nederländska narkotikapolitiken. Ett närmande och en varaktig europeisk harmonisering av narkotikapolitiken är nödvändig. Frankrike måste förbättra sin hjälp till missbrukarna, och Nederländerna måste förbättra sin kamp mot narkotikatillverkningen och narkotikahandeln. Tillsammans måste dessa två länder ta itu med problemet tillsammans med andra medlemsstater. Den allmänna andemeningen, sannolikt efter omröstningen om ändringarna av van Lanckers betänkande, stöder vi och kommer alltså att rösta för. Vi komplimenterar henne för det utförda arbetet.
(Applåder)

Mohamed Ali
Herr ordförande, först och främst skulle jag vilja tacka föredragande för det betänkande hon idag presenterat inför plenarsammanträdet. Vi har fått ett betänkande som på ett tydligt, komplett och kritiskt sätt analyserar Schengen-samarbetet nu och i framtiden. Den fria rörligheten för personer är en av de fyra friheter som måste genomföras inom ramen för fördraget om Europeiska unionen. Schengenavtalet är av temporär art och bör ersättas av en gemenskapslagstiftning så att den rättsliga kontrollen garanteras av Europeiska gemenskapernas domstol och den demokratiska kontrollen av Europaparlamentet.
Med tanke på hur Schengenavtalet fungerar måste vi beklaga att nya typer av diskriminering har uppkommit: å ena sidan mellan unionsmedborgare på grund av nationalitet och, å andra sidan, gentemot medborgare från tredje länder som lagligen är fast bosatta i unionen.
Det är också nödvändigt att kritisera tillämpningen av Schengenavtalet, som har lett till införande av en serie polisiära eller rättsliga åtgärder för att öka säkerhetsnivån samt till en politik som verkar för begränsning av invandring och upprätthållande av den allmänna ordningen. Avskaffandet av gränserna bör inte medföra systematiska kontroller i gränsområdena eller en hermetisk tillslutning av de yttre gränserna.
Till slut vill jag peka på problemet med att Schengens informationssystem huvudsakligen används som databas för oönskade utländska medborgare inklusive utländska medborgare som ej har något kriminellt förflutet eller saknar möjlighet att överklaga. Vi måste definitivt fortsätta genomförandet av den fria rörligheten för personer genom att göra om Schengenavtalet till en gemenskapspolitik och undvika all slags diskriminering av medborgare från tredje land som lagligen är fast bosatta i unionen. I annat fall kommer vi att få se Europa förvandlas till en verklig fästning.

Roth
Herr ordförande, kära kollegor! Schengensamarbetet anses gärna av de inblandade regeringarna vara ett framgångsrikt projekt. Förra året presenterade man stolt den första årsrapporten, för övrigt den enda källa där allmänheten kan få veta något om hur Schengensamarbetet fungerar. Det handlade då mest om precisionen hos Schengens informationssystem med sina 3, 7 miljoner poster. Det handlade om den massiva kontrollen vid de yttre gränserna och om de s k kompenserande åtgärderna vid de inre gränserna. Det var - som kollegan van Lancker redan påpekat - i själva verket en rapport om samordnad politik för att stoppa flyktingar.
Öppnandet av de inre gränserna var den kompensation som man kunde erbjuda för de nya murarna vid Schengens yttre gränser; man legitimerar då också att det uppstått nya Schengen-gränser inom Europeiska unionen. Öppnandet av gränserna är verkligen bara ett sken - om ens det -, för i realiteten förskjuts gränserna endast en bit inåt. Vi kommer kanske inte att kontrolleras så ofta i framtiden, men fråga vem som helst med mörk hudfärg eller asiatiskt ursprung. De betraktas som misstänkta bara på grund av sitt utseende.
Den odemokratiska tillkomsten och det odemokratiska funktionssättet har ofta kritiserats här i parlamentet. Trots detta har nu ett samarbetsavtal, utan några förändringar, slutits med Norge och Island, som förpliktar dessa stater att anta Schengen utan några invändningar, men berövar dem all rätt till medbestämmande eller representation i exekutivkommittén. Detta är ett tvåklassystem, och det är också en modell för ett kärneuropa såsom jag verkligen inte vill se det.
Det som nu föreslås inför regeringskonferensen, nämligen att Schengen skall övertas, är emellertid inte den införlivning i EG som vi kräver, d v s att Schengen skall upplösas och uppgå i EU. Schengen skall tvärtemot övertas oförändrad, i det odemokratiska skick den nu är. Detta avvisar vi kategoriskt, eftersom det också skulle urholka garantin för avtalets beständighet. Jag hoppas att denna grundinställning står fast. Vi stöder då med hela vårt hjärta betänkandet från van Lancker.

Pradier
Herr ordförande, när man läser betänkandet undrar man hela tiden: Vilket Europa vill vi ha? Vill vi ha ett regeringarnas Europa eller medborgarnas Europa? Våra regeringar säger att de vill föra Europa närmare medborgarna. Faktum är att man fortfarande är på glittrets och paljetternas tid.
Unionsmedborgarskapet är fortfarande ett mål. Den fria rörligheten för personer är grundläggande, i enlighet med artikel 7a i fördraget. När tio miljoner tyska mark eller engelska pund förflyttas över kontinenten på bråkdelen av en sekund blir hindren mot människornas fria rörlighet fullständigt oacceptabla. Med Schengen gräver man ner sig i det mellanstatliga, man bekräftar en ojämlikhet, en diskriminering mellan unionens medborgare och med än större anledning mot tredje lands medborgare.
Det saknas demokratisk kontroll, rättslig kontroll, solidaritet och den finns hyckleri. Låt oss vara på det klara med att mitt land har undertecknat, vad säger jag undertecknat, mitt land har proklamerat Schengen och sedan omedelbart dragit sig ur, än på grund av en bomb i Paris, än på grund av oenighet med en annan medlemssats marijuana politik. Det åligger förmodligen regeringskonferensen att hitta en lösning, eftersom det rör sig om en tillfällig struktur som skall integreras i tredje pelaren som i sin tur skall flyttas över till EU-samarbetet. Dessutom måste lagen om enhällighet i rådet för samtliga frågor som berör den fria rörligheten för personer avskaffas, för att Europa äntligen skall kunna bli européernas Europa.

Berthu
Herr ordförande, van Lanckers betänkande om Schengen-samarbetet nu och i framtiden härstammar från Europaparlamentets eget anhängiggörande inom ett området som ligger utanför dess kompetens. För det första ingår inte Schengenavtalet i unionen. För det andra, i den mån tredje pelaren berörs, har inte parlamentet hört fått någon förfrågan från rådets ordförandeskap i enlighet med artikel K 6. Vi står alltså inför en inblandning från Europaparlamentets sida och det skadar dess anseende än mer då tankarna som uttrycks i resolutionsförslaget enligt oss ligger långt ifrån den uppfattning som medborgarna och de flesta regeringar som deltar i regeringskonferensen har.
Låt oss ta ett exempel. Man kan med all rätt undra om Schengenavtalet, som ofta presenterats som ett experimentlaboratorium, kan utökas till att omfatta hela unionen. För att svara på den frågan måste man först dra några slutsatser från experimentet. Vad skulle annars laboratoriet tjäna till? Det finns minst två erfarenheter man inte kan kringgå men som Europaparlamentet inte vill kännas vid. Som tur är verkar medlemsstaternas regeringar lite mer medvetna.
För det första är tillfället illa valt att avskaffa samtliga personkontroller vid de inre gränserna och, i förbigående, beklagar vi att Europaparlamentet känner sig tvunget att än en gång fördöma den franska regeringens narkotikakontroller vid gränsen mot Belgien och Luxemburg, samtidigt som kontrollerna är helt berättigade och lagliga.
För det andra måste stödåtgärderna som Schengenavtalet föreskriver förstärkas och inte minskas såsom Europaparlamentet föreslår och såsom van Lancker nyligen begärt, i synnerhet när hon kritiserade Schengens informationssystem (SIS) och databasen för oönskade utländska medborgare. Herr ordförande, man måste alltså förstärka stödåtgärderna. Man måste till exempel försäkra sig om att systemet med inreseanmälan till ett land fungerar väl, då det skall tillämpas på medborgare från tredje land när de passerar en av Schengenområdets inre gränser. Medlemsstaternas medborgare kommer inte att ha förståelse för Europaparlamentet om det är en bromskloss för viktiga säkerhetsfrågor.

Nassauer
Herr ordförande, mina damer och herrar! Efter all denna kritik vill jag nu slå ett slag för Schengenavtalet. Schengensamarbetet fungerar i Europa, vilket är mer än man kan säga om många institutioner. Det har gjorts konkreta framsteg inom området fri rörlighet, vilket har skapat ett Europa där medborgarna kan röra sig fritt utan hinder. Många medborgare kan nu utan uppehåll åka från Finland ända till Portugal, även om det finns detaljer som i sin helhet skulle kunna var bättre. Ett positivt resultat alltså, som också tydligt visar att man med flexibilitet kan åstadkomma någonting i Europa, genom att man låter några gå lite längre än vad alla önskar från början. Detta är en klart positiv signal för Europa.
När Schulz klagar över att ett nötkreatur osett kan passera gränserna utan kontrolleras, medan han själv måste visa sitt pass, så har det sin naturliga förklaring i att han uppenbarligen inte är något nötkreatur och därför också måste kontrolleras då och då.
Till Schengen hör förutom skrotandet av de inre gränserna också det förstärkta skyddet av de yttre gränserna, och då inte endast mot kriminalitet - framförallt den organiserade brottsligheten - utan också mot ett annat problem som tynger många stater, nämligen den illegala invandringen. Även här har Schengen gjort framsteg. Med Schengens informationssystem har vi för första gången ett fungerande polissamarbete som tydligt kan visa att polissamarbete ger mer än inre gränskontroller. Allt sammantaget är vi för denna process och önskar att den fortsätter.

Caccavale
Herr ordförande! Jag måste ge en eloge till min kollega van Lancker för det utomordentliga arbete hon gjort. Men uppenbarligen finns det i betänkandet ett par punkter som dagens debatt kan hjälpa till att precisera. Jag tror man måste utgå från följande konstaterande: för varje dag som går, utdelar vi ett nytt hugg mot det förtroende som europainvånarna har för Europa; vi hade ju nämligen lovat samma medborgare att dessa föråldrade och enfaldiga inre gränser skulle vara bortsopade från den 1 januari 1993. Även om Schengen är ett steg i rätt riktning, anser jag inte att det i sig är tillräckligt, eftersom det är frågan om ett avtal mellan regeringar och inte resultatet av ett initiativ från de europeiska institutionerna.
Det är uppenbart att Schengen bör omfatta hela gemenskapen. Men jag frågar mig ändå om man inte bakom alla dessa subtila och intrikata formuleringar från olika kollegers håll rörande tilläggsåtgärder - formuleringar som i själva verket är förevändningar för att slippa ett Schengen som gäller för hela EU - kan skönja en bristande politisk vilja att gå vidare i arbetet för ett enat och integrerat Europa, i synnerhet med avseende på den tredje pelaren.
Jag menar det är viktigt att man särskilt respekterar den grundläggande åskådning som finns i alla europeiska avtal, inklusive Schengenavtalet, d.v.s. att se Europa som ett område för frihet och demokrati, där dessa begrepp uppfattas som grundade på en fungerande rättssäkerhet och en demokratisk kontroll över produktionen av information och datauppgifter. Det är därför vi begär att det finns garantier för medborgarna. Det är självklart att det bakom allt detta inte får finnas några inskränkande förevändningar. Bakom stärkandet av säkerheten får det inte finnas förevändningar för att begränsa medborgarnas frihet!

Sjöstedt
Herr ordförande! Jag tycker att van Lancker har skrivit ett i många avseenden mycket intressant betänkande, inte minst för att hon vågar lyfta fram de allvarliga problem som finns i samband med Schengenavtalet. Det gäller t.ex. bristen på demokratisk parlamentarisk kontroll över Schengenavtalet och bristen på öppenhet i Schengenavtalet; viktiga delar av tillämpningen är fortfarande hemligstämplade, vilket påpekas i punkt 11. Vidare lyfts det fram att Schengenavtalet är en del av den mer restriktiva och brutala flyktingpolitik som nu utformas i Västeuropa och att Schengenavtalet framför allt handlar om kontroll; läser man själva avtalstexten, handlar ett flertal av artiklarna inte alls om frihet eller fri rörlighet, utan om kontroll på olika sätt.
För oss i de nordiska länderna som är motståndare till Schengenmedlemskap för våra länder är detta viktiga argument mot Schengenmedlemskapet. Det är bra att de bekräftas av parlamentet, då det ofta hävdas att vi kommer med skräckpropaganda när vi lyfter fram dessa fakta.
Norden förhandlar ju nu om medlemskap i Schengenavtalet. De nordiska länderna har emellertid haft en fungerande passunion i tiotals år, en passunion som alltså skulle ersättas av Schengenavtalet. I betänkandet understryks att denna passunion har fungerat väldigt bra. Den innebär passfrihet för de nordiska medborgarna, men den är inte lik Schengenavtalet, eftersom den innebär passfrihet kombinerad med rätten till inre gränskontroll, vilket är helt oförenligt med Schengenavtalet. Det man i dag vill göra är att upphäva den nordiska passunionen och ersätta den med ett sämre fungerande Schengenavtal. Det kan på sikt äventyra passfriheten i Norden, eftersom Island och Norge, som inte är medlemmar av EU, när som helst kan kastas ut ur Schengenavtalet, om de inte godtar ett visst beslut.
Det är dessutom så att om Schengenavtalet blir överstatligt i framtiden krävs det en grundlagsändring i Norge som det i dag inte finns tillräcklig majoritet för. Vidare föregriper detta också de folkomröstningar som kommer om regeringskonferensens resultat, i vilka jag tror att det sannolikt kommer att bli nej i de nordiska länderna i fråga om det som nu verkar komma fram ur regeringskonferensen. Därmed anser jag att det avtal som nu har förhandlats fram borde läggas på is och inte verkställas så länge förhandlingarna i regeringskonferensen pågår.

Van der Waal
Herr ordförande! Strävan att med Schengen som försöksträdgård slutligen komma fram till en politik för Europeiska unionen med fullständig rörelsefrihet för personer har jag aldrig kunnat stödja. För mig verkar det vara en utopisk tanke, som dikteras av en optimistisk människosyn. Visst inser jag mervärdet i ett mellanstatligt Schengen, där enstämmighet i beslutsfattandet är ett krav. Inom denna struktur kan man på ett ansvarsfullt sätt skaffa sig erfarenhet med experimentet med "fri rörlighet för personer " och vidare arbeta för polisiärt samarbete i Europa.
Där van Lancker i sitt betänkande understryker att Schengen snabbt måste integreras i gemenskapen, delar jag inte hennes åsikt. Det gäller även det sätt på vilket hon bedömer effekten av Schengen. Betänkandet är ganska kritiskt när det gäller de beledsagande åtgärder som för rådet och inom Schengen är villkor för den fria rörligheten för personer. Jag är ärligt talat riktigt glad att försöksträdgården Schengen har lett till insikten att dessa åtgärder behövs. För vad har den fria rörligheten för personer för mening om dessa personers säkerhet därefter inte kan garanteras?
Betänkandet från undersökningsutskottet beträffande transitbedrägerier i samband med varutransporter som skall diskuteras denna vecka, ger vad mig beträffar ett vackert exempel på det: Man öppnar gärna gränserna, men man inser inte konsekvenserna fullt ut och vidtar alltså inte tillräckliga åtgärder för att förekomma problemen.
Tills vidare kommer jag att stödja ett mellanstatligt Schengen, som arbetar politiskt för fri rörlighet för personer och en hög säkerhetsnivå för medborgarna. Van Lanckers betänkande är stöpt i en helt annan form och presenterar en framtidsvision för Schengen som jag inte kan stödja.

Terrón i Cusí
Herr ordförande, jag tror mig inte heller vara en ko, såsom Nassauer sade om min kollega Schulz. Jag tror att detta är något som inte bara förenar socialisterna utan alla oss som är i den här salen. Jag tycker i alla fall inte om att bli kontrollerad. Vid de tillfällen då jag blir särskilt medveten om detta - eftersom det syns på adresslapparna - att min resväska får passera på flygplatserna, medan jag däremot måste visa mitt identitetskort eller pass, gör det mig lite förbryllad.
Uppenbarligen, såsom redan sagts här, är Schengen ett steg framåt när det gäller den fria rörligheten, vilket vi inte skall förneka. Men det är ett mycket blygsamt steg och framför allt så otydligt att det oroar några av oss. Visst har vi gått framåt, men hur? Enbart via avtal mellan olika länders regeringar, avtal som vare sig kan verifieras av Europaparlamentet eller kontrolleras av de nationella parlamenten på grund av att de ligger på en överstatlig nivå.
Vi vill veta att om vi fortsätter på den här vägen, såsom man sagt oss så många gånger, kommer vi att nå fram till en rättslig grund inom gemenskapen vilken kommer att hjälpa oss framåt i dessa frågor. Därför förefaller mig betänkandet bra och jag vill tacka föredragande för innehållet i det.
Det har talats om flexibilitet här. Flexibilitet för framåtskridande. Vi kan diskutera detta men i princip skulle vi vara överens. Nåväl, hur skall vi gå framåt? Jag tycker att vi bör gå mot en situation där det finns mer demokrati, fler rättigheter, mer frihet och, framför allt, där vi inte hamnar inför avtal mellan olika regeringar, avtal som på ett överdrivet sätt understryker vissa problem, exempelvis invandring. Jag vet att detta är ett problem men vi kan inte arbeta på så sätt att vi enbart trycker på det ur säkerhets- eller gränssynpunkt för att senare skynda oss att komma med "lösningar " som är minst sagt otydliga. Jag säger ja till att gå medborgarna till mötes; ja till att uppfylla det löfte vi gav - och jag innefattar mig själv i detta som en dem som var intresserade av Europeiska unionens framsteg - ja till det löfte vi gav om en fri och öppen Europeisk union inom vilken man kunde röra sig; ja till att kunna vända sig till Europeiska gemenskapernas domstol som en garant för detta; ja till en union som är hur flexibel som helst men som går framåt, men då inte mot ett scenario där - som det verkar vara med regeringskonferensen - vi har föga att erbjuda och staterna därför är medgörliga och säger "oroa er inte, för åtminstone när det gäller säkerheten, den egna säkerhet, är vi överens, visst men säg oss inte hur ". Vi skall istället gå mot ett mer demokratiskt scenario.

Cederschiöld
Herr ordförande! Schengen handlar just om fri rörlighet, vilket är något som bör vara ett gemensamt intresse för majoriteten i denna plenisal. Medborgarna förväntar sig kunna röra sig fritt över den inre nationsgränsen. Man kan dock inte begära av medborgarna att de därmed skall acceptera försämrad säkerhet och försämrad trygghet eller ett ökat narkotikainflöde från grannlandet. Den fria rörligheten skall främja medborgarna, inte brottslingarna. Därför behövs kompensatoriska åtgärder.
Var vore vi i dag i utvecklingen mot fri rörlighet utan den pådrivande kraft som Schengen faktiskt utgör? De nordiska länderna bör delta med bevarad nordisk passunion såsom förutsätts. För Norge och Island måste praktiska lösningar sökas även i fortsättningen.
Föredraganden Van Lancker har visat sig förhandlingsvillig efter svårigheterna i utskottet. Men missförstånden är vanliga på detta område, t.ex. vad gäller att Schengen skulle ha som syfte att hindra invandring generellt när det i själva verket är illegal invandring som bromsas, något som de flesta partigrupper i andra sammanhang brukar tillskynda.
Det är ett medborgarintresse att påskynda den fria rörligheten, och det förutsätter vissa mått och steg. Fördragsrevisionerna möjliggör nu också ett successivt inlemmande av Schengenvillkoren i fördraget såsom kommissionen också konstruktivt har föreslagit. Det skulle också öka insyn och kontroll för medborgarna. Om parlamentet nu motsätter sig säkerhetsåtgärder, då riskerar man ju att bli en bromskloss i utvecklingen mot fri rörlighet, vilket vore en helt omöjlig hållning för parlamentet. Parlamentet har all anledning att inta en entydigt positiv hållning till Schengensamarbetet.

Reding
Herr ordförande, herr minister, att göra en stor inre marknad av Europa, utan inre gränser och enbart ur handelssynpunkt och ekonomisk synpunkt är ett allvarligt misstag. Det visade Renault Vilvordeaffären där bristen på sociala europeiska bestämmelser är tydlig.
Samma sak gäller intern säkerhet. Att öppna gränserna för fri rörlighet utan att tänka på hur det påverkar medborgarnas säkerhet är en skandal. Hur skall våra medborgare kunna ansluta sig till det europeiska förslaget om de anser att Europa inte skyddar dem tillräckligt mot kriminalitet?
Schengens mellanstatliga struktur skapades för att åtgärda denna brist och för att uppväga svagheterna hos gemenskapens institutioner. Därför har Schengen förvandlats till ett laboratorium där man ute på fältet kan testa åtgärder och strukturer som senare skall integreras inom ramen för Fördraget om Europeiska unionen, om det så bara är för att införa den parlamentariska kontroll och de rättsliga garantier som för närvarande inte finns.
Enligt vår uppfattning är Schengen ett positivt initiativ som inte på något sätt vill trakassera medborgarna såsom betänkandet av van Lancker antyder, utan som tvärtom garanterar medborgarnas personliga säkerhet. Polisens åtgärder mot kriminella, brottslingar, maffian, narkotikahandlare och illegala invandrare skall inte skäras ned utan däremot utökas och integreras med de europeiska strukturerna. Först då kommer folket att samtycka.

Pirker
Herr ordförande, Schengen är ett instrument som enligt min mening effektivt förenar säkerhet med fri rörlighet. Den som endast förespråkar fri rörlighet har uppenbart inte förstått att Schengen är ett instrument för att åstadkomma säkerhet för Europas medborgare. Den som säger nej till poliskontroller, nej till registrering av oönskade personer i Schengens informationssystem eller nej till kontroll av medborgare från tredje land har inte förstått vad Schengen går ut på.
Den som avfärdar Schengen som ett instrument mot invandring har inte heller förstått Schengen. Det vi behöver är ett säkerhetsinstrument likt det som Schengen erbjuder. Den som snickrar ihop ett anti-Schengenpaket såsom det föreliggande förslaget eller det föreliggande betänkandet måste till sist räkna med att dessa förslag, som riktar sig mot medborgarnas säkerhet, kommer att avvisas.

Monti
Herr ordförande, ärade parlamentsledamöter, herr Minister! Jag uttrycker min tillfredsställelse över det betänkande som framlagts idag i frågan om hur Schengensamarbetet fungerar och hur dess framtid ska bli. Och jag vill särskilt ge en eloge till utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter och inrikesfrågor, och till ledamot van Lancker som varit föredragande i frågan.
Detta betänkande visar tydligt att Schengenavtalet är ett speciellt avtal. Å ena sidan kan man säga att avtalet hör ihop med målsättningen att ta bort personkontrollen vid de inre gränserna - se artikel 7A i Traktaten; å den andra sträcker sig dess verkan utanför gränserna för EU. Detta förhållande understryks dels i er redogörelse för hur samarbetet för närvarande fungerar, dels i ert ställningstagande beträffande frågan hur det bör se ut i framtiden.
Kommissionens syn på Schengen är känd. Ända från början har kommissionen varit positivt inställd till Schengeninitiativet och sett det som ett slags laboratorium eller som ett element som förebådar Europeiska unionen, men som även gradvis kommer att ersättas av andra EU-instrument. I detta sammanhang vill jag nämna att på mitt initiativ presenterade kommissionen i juli 1995 de tre förslagen som syftar till att komplettera reglerna för förverkligandet av den nämnda målsättningen inom hela EU-området.
Mot bakgrund av dels alla de förseningar som ackumulerats inom EU för det angivna målet, dels det faktum att det inte alls är säkert att de tre förslagen skulle bli omedelbart verkställda, även om de skyndsamt antogs, så har Schengenavtalet inte bara fått sin ställning som viktigt instrument befäst, utan det har även ökat i betydelse. Schengensamarbetet, inklusive utökningen av dess område, är nämligen den enda väg som står till buds för att medborgarna nu och i framtiden ska kunna utnyttja sin rätt till fri rörlighet och till säkerhet inom medlemsländerna.
Men detta betyder inte att Schengen är den bästa av lösningar och att allt fungerar på bästa sätt. I betänkandet pekar man på ett par saker som inte fungerar väl, och i detta avseende delar jag något av er oro. I första hand tänker jag på bristen på öppenhet. Men jag är däremot inte benägen att dela all er oro, vilket jag strax ska utveckla närmare.
Beträffande öppenheten vill jag inte undanhålla för er att jag i egenskap av kommissionens representant i Schengens exekutivkommitté, inför samma kommitté har hävdat nödvändigheten av bättre information till allmänheten om avtalet. Detta mitt agerande har fått exekutivkommittén att fatta beslut om att till Europaparlamentet översända den första årsrapporten om avtalets tillämpning.
Personligen anser jag det vara mycket viktigt att medborgarna får information om sina rättigheter; lika stor vikt lägger jag vid det faktum att vi inte kan få medborgarna med oss i uppbyggandet av ett nytt Europa förrän vi kan presentera för dem en gemensam marknad som är grundad inte bara på stor rörelsefrihet för varor, tjänster och kapital, utan även - som tidigare sagts - på friheter för medborgarna själva, friheter som ännu inte är tillfredsställande. Informationen till medborgarna är en central och viktig fråga. Ett bevis för detta är den inom EU nyligen genomförda informationskampanjen " Europamedborgare" .
Jag anser att man även beträffande Schengensamarbetet borde genomföra en liknande allmän informationskampanj. Härvid kunde man t.ex. informera de medborgare från tredje land som bor i något av Schengenavtalets länder om de rättigheter som avtalet ger dem, särskilt rätten för dem som äger uppehållstillstånd att utan visumtvång och på vissa bestämda villkor förflytta sig mellan avtalsländerna.
Det andra stora problematiska området som ni pekat på och där jag också delar er oro, är den demokratiska och juridiska kontrollen av Schengen. Men Schengensamarbetet står emellertid inte utanför all demokratisk och juridisk kontroll; kontroll utövas nämligen av de nationella parlamenten och av avtalsländernas domstolar. Men eftersom avtalet hänger ihop med förverkligandet av det i artikel 7A angivna målet, vore det logiskt om de europeiska institutionerna, och då särskilt Europaparlamentet och EG-domstolen, kunde verka inom detta område.
Efter dessa synpunkter på de institutionella bristerna i Schengensamarbetet går jag över till era överväganden kring avtalets framtid, överväganden vars huvudlinjer jag ansluter mig till. I första hand står det klart att målet att eliminera personkontrollen vid de inre gränserna är ett mål som gäller hela EU. Därför borde helst detta mål också realiseras med hjälp av unionens egna beslutsprocesser och juridiska instrument, instrument som efter hand skulle ersätta avtalets egna instrument. Vi bör alltså fortsätta vårt arbete i syfte att få rådet att godta de framlagda förslagen.
I andra hand vill jag ta upp betänkandets andra linje för Schengens framtid: om och endast om denna linje inte leder till de önskvärda resultaten, borde man titta på en annan lösning, nämligen en integrering av Schengen i Fördraget om Europeiska unionen. Även här delar jag er uppfattning. En integrering av Schengenavtalet i detta fördrag kan accepteras endast under den förutsättningen att det kan leda till institutionella vinster. Det betyder vidare att en eventuell integrering av avtalets akter i Fördraget om Europeiska unionen måste ske i samma takt som de europeiska institutionerna får kompetens härtill.

Schulz
Herr ordförande! Min kollega Nassauer sade några vänliga ord till mig för en liten stund sedan. Jag vill bara ännu en gång upprepa vad han sagt. Jag hade nämnt att nötkreatur kunde resa okontrollerat inom Europeiska unionen, medan jag måste visa mitt pass. Kollegan Nassauer såg sig föranledd att konstatera att detta var liktydigt med att man vid gränskontrollen noterade att jag inte är något nötkreatur. Jag tackar för denna vänliga anmärkning.
Samtidigt påpekade Nassauer att han själv uppenbarligen hör till dem som kan resa från Finland till Portugal utan att kontrolleras. När jag nu måste visa mitt pass, eftersom jag inte är något nötkreatur, så undrar jag vad gränspolisen uppfattar Nassauer som, eftersom han inte behöver visa sitt.

Ordföranden
Jag förklarar debatten för avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 12.00.

Informationssamhället
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande (A4-0045/97) av Wim van Velzen för utskottet för socialfrågor och sysselsättning om grönboken leva och arbeta i informationssamhället: människan i centrum (KOM 96/0389 - C4-0522/96).

Van Velzen, Wim
Herr ordförande! De stora europeiska projekten har alltid samma brist, nämligen att den sociala dimensionen alltid kommer på efterkälken. Om man nu tar integrationen av Europa, den inre marknaden, EMU eller informationssamhället, ständigt kommer de sociala frågorna i andra hand på dagordningen. Efter all uppmärksamhet för de elektroniska motorvägarna var det en lättnad att man nu äntligen skall uppmärksamma de sociala aspekterna. Men det är med blandade känslor som jag har tagit del av kommissionens grönbok. Inte av undertiteln, för "människan först ", "först människan " framkallar en massa av det som skulle övertyga mig. Men om man läser betänkandet blir man missnöjd. "Människan " betraktas i främsta rummet som arbetstagare och viktiga rapporter, som skulle ha kunnat ge en fullständig bild, betänkandet från High Level Group, betänkandet från forum för informationssamhället, används i otillräcklig utsträckning. Egentligen är endast betänkandet om sysselsättning och yrkesutbildning en helhet och det är bra som sådant, med intressant information om t. ex. det snabba åldrandet av kunskaper och ändringar i företagsorganisationen, men det jag framför allt finner i den sistnämnda är att det i allt för stor utsträckning betraktas som en autonom process och att det ställs alltför få kritiska frågor om t. ex. hierarkins tillbakaträngande med plattare organisation och de följder som det får på utstötningen av mindre utbildad arbetskraft och mindre kvalificerat arbete som vi i Europa behöver så förskräckligt mycket av.
Jag har intrycket att betänkandet vidare lider något av överoptimism. Det "kommer att gå så bra " om vi snabbt inför och så mycket som möjligt "liberaliserar " informationen i kommunikationsteknologin. Enligt min åsikt är det struntprat, och jag vill peka på ett betänkande som gjordes för inte så länge sedan för kommissionen och som faktiskt säger att förväntningarna på sysselsättning först kan bli positiva efter år 2000, då skulle det finnas en positiv tillväxt på nya arbeten inom sektorn för den elektroniska kommunikationstekniken. Men år 2000 kommer många mycket traditionella arbeten att utplånas, mer än hundratusen.
Genom den optimism som man tydligen vill utstråla har man därefter enligt min åsikt ägnat otillräcklig uppmärksamhet åt vad jag skulle vilja kalla den "beledsagande politiken ". Om man utgår från att det även i fortsättningen kommer att finnas många arbetslösa, i varje fall de tjugo miljoner som vi alltjämt har, då blir instrument som arbetstidsförkortning och det ökade utnyttjandet av kapaciteten inom den tredje sektorn en ovanligt intressant strategi som är fullkomligt obeaktad i den grönbok som ligger framför oss.
Vidare ägnas ingen uppmärksamhet alls åt vad jag skulle vilja kalla insider- och outsiderproblemet. Utbildningen av människor för informationssamhället fokuseras endast på människor som redan har arbete, varigenom följaktligen alla som inte har något arbete, som är arbetslösa, som är pensionerade eller av andra skäl inte inbegrips, står utanför. Därmed öppnar vi vägen till ett minst tvådelat samhälle.
Skriande fann jag egentligen framför allt den begränsade synen på utbildning. När jag ser vad där står om utbildning har man egentligen endast uppmärksammat den person som det lönar sig att anpassa till informationstekniken i stället för tvärtom: Tillämpning av ny teknik för att lösa aktuella samhälleliga problem som arbetslöshet, fattigdom, miljöförstöring och uppspaltningen av vårt samhälle. Utbildning är mer än en yrkesutbildning. Utbildning är även vidareförandet av en civilisation, införandet av människor i vår civilisation. Den aspekten saknas fullkomligt i den grönbok som ligger framför oss.
Vad som behövs i det handlingsprogram som nu ska formuleras efter antagande och bearbetning av mitt betänkande är att det i varje fall finns en jämvikt i handlingsprogrammet. Inte bara uppmärksamhet åt sysselsättningen utan åt alla samhälleliga faktorer, mer samordning i kommissionen om jag får be. För ögonblicket lider kommissionen enligt min åsikt av en allvarlig oklarhet. Det är nästan omöjligt att i den enorma strömmen av rapporter utläsa kommissionens uppfattning, eftersom rapporterna på olika sätt strider mot varandra. Mindre räddhåga i handlingsplanen för ny regelgivning. Jag anser inte att man ska blockera nya utvecklingar, att man hela tiden måste bromsa. Man måste ge dem tid. Men det finns svaga punkter att vänta sig med distansarbete, med människors säkerhet och hälsa, skydd för arbetstagare där man skulle kunna sätta gränser med direktiv. Jag anser att kommissionen måste upphöra med sin räddhågsenhet och tydligt ange var de europeiska myndigheternas rättigheter och ansvar ligger, och man måste även visa mer aktivitet inom lagstiftningsområdet än vad som nu är fallet.

Wolf
Herr ordförande, jag talar här för min kollega Soltwedel-Schäfer, som tyvärr har förhinder. När vi tittar närmare på dokumentet måste vi konstatera att det är raka motsatsen till vad vi önskat oss, nämligen en flexibilitet styrd av principer. Här formuleras principerna först - som van Velzen just har påpekat - och sedan praktiseras motsatsen. Till en idévärld hör en underbyggnad - en bas av praktiskt anpassad historisk materialism i sin cyniska form - och det enda som återstår för politiken är att påskynda anpassningen av människan till den nya teknologin. Det finns här en underliggande filosofi som säger: att leva är att fungera, att arbeta och att delta i den kapitalistiska konkurrensen. Alltså är det egentligen bara de egna företagarna som lever.
Det finns också ett subliminalt löfte om att det skall komma fler människor till godo, men jag tror att Wim van Velzen här med fog har ställt frågan ur ett annorlunda perspektiv, från de socialt svaga gruppernas. Jag tror att man måste ställa frågan ännu radikalare, nämligen att fråga efter maktförhållanden och de nya möjligheterna till social och politisk emancipation, som är förenade med den nya tekniken och det nya organisationskonceptet som denna har medfört.
Om vi föreställer oss att informationssamhället utan att anpassas konfronteras med vårt samtida tvåtredjedelssamhälle, där det växande armodet och de ökande löneklyftorna omfattar allt större grupper i samhället, då får vi ett nytt stort proletariat som skall underhållas med hjälp av tititainment , som man säger nu, en småborgerlig klass av passiva användare och en ny nomenklatur där de som har makten är masters of the game .
Vi hamnar också i en situation - där kommunikationen antar helt nya dimensioner genom skapandet av virtuella realiteter och gemenskaper - som gynnar två sidor av samma mynt: kulturindustrin som verkar för en passivisering av massorna genom pseudoaktivering, och säkerhetstjänsten som verkar för en centralisering av relevant information och avskärmning av information för att aktivera eliten; och dessa förhållanden skärps, inte upplöses av informationssamhället.
Vi har i parlamentet ofta kritiserat kommissionens taktik att uppnå målen bit för bit. Här har en liten rest av denna taktik dröjt sig kvar. Bangemann har redan lovat förbättringar i parlamentet. Det skall bli ett ramdirektiv. Av betänkandet från gruppen av experter på hög nivå förstår man att det är möjligt att angripa saken på ett mer omfattande sätt. Den handlingsplan som man lovat oss kommer förhoppningsvis att innebära slutet på detta ensidiga behandlingssätt. Här skall också samhällets roll diskuteras. Skall det fungera som en restresurs eller skall det ha en innovativ, ledande roll? Det är nödvändigt att närmare förklara vad som menas med ett rättvist standardiseringsförfarande. Detta utnyttjas ju inte endast av de ekonomiska fraktionerna - som har det största inflytandet - för att driva igenom sina intressen i form av en allmänna standard. Den hittills bristande samtidigheten hos den tekniska, affärsmässiga och reglerande utvecklingen - som återigen har omintetgjort en anpassning - måste övervinnas. Och om jag också får tillägga ett ceterum censeo : Den försenade social-ekologiska omställningen av de europeiska samhällena får inte skjutas upp ytterligare. Den möjliga övergången till ett informationssamhälle utgör inte den minsta förevändning för att dröja ytterligare.

Berger
Herr ordförande! En europeisk politik som med all rätt påstår sig vilja ställa människan i centrum av informationssamhället, måste betrakta henne utifrån hennes mångsidiga roller och intressen. Det handlar om människan som arbetstagare, men också om människan som medborgare. Det senare har enligt utskottet för rättsliga frågor och medborgarrätt fått för liten uppmärksamhet i grönboken.
Som föredragande av yttrandet vill jag därför eftertryckligt ställa följande krav på den framtida politiken för utformningen av informationssamhället: Tillämpningen av informations- och kommunikationsteknologin för att underlätta medborgarnas dagliga liv, kontakten med myndigheterna och även delaktigheten i den demokratiska processen måste byggas ut och förstärkas. Detta framgår tyvärr inte tillräckligt tydligt i de dokument som hittills förelegat. Vi måste dessvärre också konstatera att den offentliga servicen, som t.ex. rättsinformation, släpar efter det privata utbudet; underhållning tycks vara viktigare än värdefull information till medborgarna.
Ett annat centralt krav från utskottet för rättsliga frågor och medborgarrätt är att ge informationssamhället en stabil rättslig ram och att garantera en högre grad av rättssäkerhet för alla inblandade. Vi vet att det förbereds en mängd direktiv och legislativa åtgärder på detta område, och vi anser det vara hög tid att realisera några av dem mycket snart. Dit hör med all säkerhet frågan om distansarbete, och dit hör även frågan om konsumentskydd, säkerhet vid betalningar, upphovsrätt och mycket annat.
Ett tredje centralt krav på informationssamhällets framtida regelsystem är att i större utsträckning ta hänsyn till närmandet mellan de olika informations- och kommunikationstekniska medierna, som kommer att leda till storskaliga mediabolag, och att garantera en integrerad politik för alla medier och tjänster, samt - och detta är i första hand att betrakta som en appell till medlemsländerna - att fortsätta diskussionerna om en central europeisk telekommunikationsmyndighet.

Guinebertière
Herr ordförande, den tid vi lever i benämns ofta som en krisperiod. Den liknar mer en djupgående samhällsförändring.
Det nuvarande decenniet skiljer sig från tidigare genom att vi nu genomgår inte endast en normal utveckling utan en verklig samhällsomvälvning. Allt sker i snabbare tempo, samtidigt som de tekniska framstegen har full genomslagskraft och bidrar till ekonomins globalisering, där marknaderna kommer i första hand och den västerländska människan erfar en allt större känsla av osäkerhet i sin bekvämt inrättade men snart förlegade utveckling.
Kapital, information och varor förflyttas på nolltid. Vi har trätt in i informationssamhället och dess inflytande på vardagslivet ökar ständigt, vilket får positiva effekter men förvisso även många negativa följder om vi inte är vaksamma.
Föredragande van Velzen har gjort ett bra arbete och jag gratulerar honom varmt eftersom jag delar hans uppfattning. De värden vi vill att Europeiska unionens informationssamhälle skall grundas på består för medborgaren inte endast av sysselsättning, arbete och utbildning. I grönboken föreslås visserligen även en fördjupning av den politiska, sociala och civila dialogen, men medborgarens vardagsliv kommer inte riktigt i centrum. Vardagslivet, som kommer att förändras i grunden av informationssamhället med påföljande isolering och sannolika stora skillnader mellan individerna beroende på vilken generation, vilken socialklass och vilket geografiskt område medborgarna tillhör, behandlas inte tillräckligt.
Grönboken lyckas inte ställa människan och individen i centrum. Den vilja EU sagt sig ha att låta omvandlingen åtföljas av nya arbetstillfällen är väl värd att hävda men man bortser från risken att arbetstillfällen flyttas till länder utanför EU till följd av det distansarbete som främjas genom den nya informationstekniken.
De åtgärder som planeras för att komma till rätta med bristerna i de individuella kunskaperna inriktas mot nya utbildningsformer. Riskerna för generationsklyftor ökar härigenom. Strukturomvandlingen kan inte endast planeras utifrån yrkesmässiga aspekter utan borde snarare baseras på sociala hänsynstaganden. Man måste också ställa frågan om hur stora kostnader familjens budget klarar, för användning av den nya informationstekniken med abonnemang, inköp av programvaror, CD-ROM, skivor och disketter. Problemet är att det inom unionen finns stora skillnader i medborgarnas köpkraft, vilket riskerar att bidra till att ett Europa i otakt skapas.
Ur en mer kulturinriktad synvinkel tar grönboken inte hänsyn till den ökande användningen av informationstekniken inom bibliotek, museer och fotoarkiv, och dess inflytande på kunskapen kommer därför inte till sin rätt.
Nämnas kan även att engelskans dominans inom data- och informationsbranschen kan medföra att detta språk utarmas och det faktum att alltför många människor använder engelskan kan medföra att användningen av små länders språk minskar.
Man måste vara på sin vakt. Informationssamhället får inte skapa klyftor mellan generationerna, mellan dem som har informationstekniken och dem som inte har den. Dessutom bör man inte underskatta den intellektuella fara som kan ligga i hur informationen uppfattas.
Kort sagt, vill jag uppmärksamma kommissionen och rådet på det utbildningsbehov som olika användare har, då de lever i ett samhälle som deras föräldrar inte helt har lyckats tyda.

Cabezón Alonso
Herr ordförande och ledamöter, jag vill också tacka föredragande, min kollega Wim, eftersom jag känner till den intellektuella noggrannhet varmed han har arbetat och hur seriös han varit vid författandet av detta betänkande, ett värdefullt betänkande.
Inför de sociala utmaningar och konsekvenser som det s.k. "informationssamhället " medför skulle det vara bra om Europeiska unionen var förutseende och kunde ge oss en ram för en lämplig gemenskapslagstiftning för att reglera några av dessa konsekvenser som nämnts: distansarbete, närhet, språklig mångfald, hälsoaspekter, skola, undervisning, nödvändigt användarskydd såväl i egenskap av användare som konsument.
Ingen kan idag exakt säga hur framtiden för informationssamhället blir, eftersom denna framtid skapas just nu, en framtid bestående av utveckling och konstant experimenterande. Men vi bör vara förutseende och försöka undvika de eventuella effekter som skulle vara mest negativa: otrygghet vid nyanställningar, ökad ojämlikhet, nya monopol, okontrollerade nätverk, kulturell likformighet, ökad ekonomisk spekulation etc.
Samtidigt bör vi betona de positiva aspekterna som informationssamhället medför, eftersom vi befinner oss inför en förutsebar ny modell av ekonomisk tillväxt, vilken bör få positiva effekter på sysselsättningen. Denna nya tillväxtmodell innebär olika faror, vissa som vi redan känner till och andra som vi idag bara anar. Spridningen av teknologi i informationssamhället kommer att förändra strukturen för såväl produktion och efterfrågan som sysselsättning.
Om teknologin i detta informationssamhälle skapar nya produkter och nya tjänster kommer detta att innebära betydande sociala förändringar, men man kan också se att det mer eller mindre kortsiktigt kommer att uppstå nya arbetstillfällen vilka vi bör ta vara på.
Vår målsättning måste vara att inte låta informationssamhället förvärra de olikheter som finns mellan våra regioner utan i stället bli ett instrument för sammanhållning. Informationssamhället får inte ytterligare fördjupa dualismen i våra samhällen utan tvärtom aktivt medverka i integreringen. Det får inte enbart gynna ekonomisk spekulation utan verka för produktiva investeringar. Det skall inte skapa nya okontrollerbara monopol utan främja utveckling av variation och mångfald.
Detta är en debatt vi kommer att återkomma till och som börjat eftersom - och detta vill jag hävda - informationssamhället är under utveckling och därmed påverkar många aspekter av vårt liv, bl.a. något så grundläggande som sysselsättningen.

Pex
Herr ordförande! Jag är mycket glad över betänkandet från van Velzen och framför allt med det som han har sagt här i kväll, och även med yttrandet från Guinebertière. En av de punkter som han nämnde är, anser jag, mycket viktig, nämligen risken för förvirring i politiken från kommissionens sida, men den risken löper man naturligtvis även i viss mån i parlamentet till följd av den arbetsmetod som vi använder.
Vad som är av stor betydelse i detta ämne är att alla försöker tänka på helheten, att ge likvärdighet åt aspekterna, och jag nämner dem alfabetiskt: ekonomi, kultur, sociala aspekter och teknik. Och inte en aspekt idag och i morgon en annan. De kommentarer som jag gör idag skulle jag även kunna göra till nästa punkt på dagordningen och uppenbarligen till varje punkt på dagordningen som har att göra med detta ämne. Jag ansluter mig för att hålla mig kort till van Velzens synpunkter och även till Guinebertières.
Vidare, som jag redan en gång har sagt, anser jag att kommissionen har för många handlingsplaner och för få handlingar och det i en situation där vi befinner oss mitt i en revolution. Vi sitter mitt i den. Alltså måste vi göra något och inte bara sitta och fundera på vad vi måste göra.
Vad som är av stor betydelse är att vi accepterar kulturella komponenter i politiken och då menar jag med kultur den breda samhälleliga definitionen, egentligen i enlighet med vad van Velzen sade. Acceptera artikel 128.4 i fördraget.
Vi får inte vara rädda för informationsteknologin. Det finns många chanser med den. Vad det nu handlar om, herr ordförande, är att vi har förstånd att utnyttja dessa chanser, med hänsyn tagen till de viktiga synpunkter som kommer att redovisas om detta här i kväll.

Boogerd-Quaak
Herr ordförande! Jag anser att det här är ett viktigt betänkande, så mycket mer som jag som utskottets föredragande måste konstatera att kommissionen fortfarande alltför mycket argumenterar från en tekniska och ekonomiska synpunkt. Informationsteknologi anses vara mycket viktig för Europa på grund av denna sektors starkt tilltagande andel av den europeiska ekonomin och dess katalysatorfunktion för andra branscher i Europa, och så är det. Man får heller inte glömma att människan måste lära sig att arbeta med informationsteknologi i informationssamhället. För närvarande har den största delen av Europas befolkning inte ännu den kunskap som behövs för att använda informationsteknologin på ett bra sätt. Jag tror att den föredragande van Velzen men även Pex med rätta talar för samordning. Jag tror att vi i framtiden både inom kommissionen och mellan kommissionen och rådet och inom Europaparlamentet måste göra mycket mer av samordningen av olika politiska områden.
Om Europa vill vinna slaget om informations- och kommunikationsteknologin, då måste i vidta åtgärder för detta. Och då tror jag att vi kommer att behöva använda våra strukturfonder och handlingsprogram för nya prismetoder och nya möjligheter. För närvarande är strukturfonderna starkt inriktade på vissa regioners eftersatthet. Men i framtiden kommer det inte att bara handla om regional eftersatthet. Det kommer framför allt att handla om vissa gruppers eftersatthet, och jag förespråkar att man i framtiden tar upp det i vår egen politik.

Monti
Herr ordförande! Först och främst vill jag tacka föredraganden van Velzen - lika väl som jag tackar de andra utskottens föredraganden - för att han presenterat ett konstruktivt betänkande som även innehåller viss kritik. I vilket fall som helst är det ett mycket intressant betänkande.
van Velzen, Er analys och Era slutsatser visar inte bara att det har krävts en avsevärd tid att utarbeta betänkandet utan även att Ni besitter djup kunskap om de sociala aspekterna på informationssamhället. Kommissionens grönbok, vilken presenterades vid ett europeiskt kollokvium i Dublin i slutet av september 1996, har initierat en debatt över hela Europa kring informationssamhället och alla dess olika aspekter. Informationssamhällets många sidor och facetter har för övrigt även påvisats av Gruppen av experter på hög nivå och av Forum för informationssamhället.
Beträffande behovet av ytterligare åtgärder på detta område föreligger det klar samstämmighet bland en lång rad institutioner, organisationer och privatpersoner, nationella regeringar, EU-institutioner, kommittéer, fackföreningar, företag, intresseföreningar, sjukvårdsinstitutioner och - inte minst - frivilligorganisationer på både nationell och europeisk nivå.
Denna konsensus har utmynnat i en samstämmig uppfattning dels om nödvändigheten att göra ytterligare insatser inom ett antal nyckelsektorer, dels om att större uppmärksamhet måste riktas mot de nya aspekter och perspektiv som hör ihop med informationssamhället. Det vill säga: uppmuntra framskapandet av en positiv attityd till att på alla nivåer inom informationssamhället inhämta nya kunskaper; befrämja sysselsättningen och ta initiativ till skapandet av nya arbetsplatser; modernisera arbetslivets institutioner och alla dess system av normer och regler; utveckla grunderna för ett bättre utnyttjande av de mänskliga resurserna och slå broar mellan de alltför strikt avgränsade specialistområdena; befrämja den sociala samhörigheten genom fördelning av makt och inflytande samt underlätta individernas inlemmande i samhället; bygga vidare på den europeiska vägen mot informationssamhället utifrån Europas olika kulturer.
På vissa punkter har emellertid grönboken väckt oro: förenligheten mellan organiseringen av flexibelt arbete och säkerheten, balansen på arbetsmarknaden mellan dem som vi kan kalla för vinnare och förlorare, omlokalisering av aktiviteter till områden över hela världen, regional obalans vad gäller tillgänglighet, disponibilitet och anpassning, risk för att lika möjligheter inte kan garanteras för alla, en utveckling som måste vara förenlig med alla delar och sektorer av arbetsmarknaden och sysselsättningen, av människornas liv och av demokratin.
Kommissionen håller för närvarande på att utarbeta ett meddelande av typ follow up : " Prioritet åt den mänskliga dimensionen: nästa steg att ta" . I detta meddelande kommer man att formulera tre huvudmål som är tämligen balanserade, vilket ni säkert kan förstå. Dessa mål är: koordinera alla de processer som syftar till förståelse och uppföljning av de fenomen som informationssamhället skapar på det sociala området och inom arbetslivet; för över insikten om att informationssamhället är en realitet som måste beaktas till alla områden för social aktivitet och social strategisk planering, särskilt på europeisk nivå; definiera särskilda aktioner som kan frigöra informationssamhällets olika skapande krafter och beakta samtidigt informationssamhällets omfattande betydelse för all socialpolitik.
Jag kan försäkra parlamentet att detta meddelande kommer att rimma väl med alla andra aktioner som kommissionen gjort inom denna sektor, samtidigt som det också kommer att komplettera kommissionens verksamhet inom området.
Beträffande de punkter som här särskilt tagits upp, vill jag begränsa mig till att erinra om att kommissionen håller på att utarbeta ett nytt meddelande om informationssamhället och yrkesutbildning. I detta meddelande kommer man att ta upp åtskilliga av de aspekter som hör till temat om livslångt lärande. Meddelandet i fråga kommer att komplettera kommissionens aktionsplan " För ett europeiskt initiativ inom utbildningen: att inhämta kunskap i informationssamhället" .
Man har även nämnt begreppet distansarbete. Kommissionen kommer inte att presentera något särskilt förslag på detta tema före slutet av detta år, såsom man har begärt. Orsaken till det är att alla de aspekter som hör ihop med distansarbete kommer att behandlas i en grönbok om organisering av arbetet, vilken kommissionen presenterar om några veckor. Syftet med den grönboken är att inom ramen för den sociala dialogen stimulera till debatt om frågor som har anknytning till både organisering av arbetet och till distansarbete.
Som sista särskilda fråga har man tagit upp förstärkandet av konsumenternas skydd. Här måste jag säga att, så vitt jag vet, håller man inom det för konsumentpolitik ansvariga generaldirektoratet på att utarbeta ett meddelande om hur konsumenternas skydd ska kunna förstärkas.
Herr ordförande, jag vill avsluta mitt inlägg genom att än en gång ge min eloge till föredraganden för hans utomordentliga arbete. Ett arbete som utgör ett viktigt bidrag till det meddelande som kommissionen snart kommer att presentera inför denna församling.

Ordföranden
Jag förklarar debatten för avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 12.00.

Utbildning
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande (A4-0056/97) av Waddington för utskottet för sysselsättning och socialfrågor om kommissionens vitbok om utbildning - Lära och lära ut - på väg mot kunskapssamhället (KOM(95)0590 - C4-0597/95).

Waddington
Herr ordförande! Kommissionen bör gratuleras till att ha dragit igång debatten om nödvändigheten av att skapa ett utbildningssamhälle i Europeiska unionen. Vitboken innehåller en analys av de utmaningar vi står inför i den globala ekonomin, där nya teknologier på ett radikalt sätt förändrar arbetets karaktär, och kräver välutbildad, flexibel och meriterad arbetskraft.
Den utmaning vi står inför här i Europa är emellertid ännu större, och vi måste planera för att skapa ett kunskapssamhälle som beaktar de aktuella och svåra problemen, och som gör det möjligt för alla våra medborgare att bidraga till ekonomiska och sociala framsteg. Om vi inte klarar dessa utmaningar så är alternativet en ekonomisk och social nedgång.
I mitt betänkande tas tre ytterligare utmaningar upp: för det första den europeiska befolkningens åldrande, för det andra risken för en ökad social utslagning och för det tredje den relativt låga, och i vissa fall fallande, omfattningen av den offentliga finansieringen av utbildning och yrkesutbildning.
En analys av dessa tre faktorer visar att en större vikt bör läggas vid livslångt lärande, snarare än att bara koncentrera sig på inledande utbildning och yrkesutbildning, att problemet med dåliga utbildningsresultat och behovet av att idag ge marginaliserade grupper möjlighet att skaffa sig färdigheter och meriter måste ges högre prioritet, samt att en mängd olika aktörer, däribland arbetsmarknadens parter, måste spela en roll, tillsammans med medlemsstaterna och Europeiska unionen, när det gäller att undersöka möjligheterna att skapa, vidmakthålla och tilldela resurser till utbildningssamhället.
Jag ska lämna några exempel. Vår arbetskraft åldras. Om tio år kommer 80 % av den teknologi vi tillämpar idag att vara föråldrad, men 80 % av arbetskraften kommer att arbeta på basis av kunskaper som är mer än tio år gamla.
Misslyckandena i skolan ökar. OECD hävdar att 15-20 % av de europeiska eleverna lämnar skolan utan några användbara kunskaper, och den minskade efterfrågan på outbildad arbetskraft leder till en ökning av långtidsarbetslösheten för dem som saknar efterfrågade färdigheter och flexibilitet. Ändå utbildar sig bara 7 % av de arbetslösa, och denna siffra minskar i själva verket.
Den andel av de totala offentliga utgifterna som avsätts till utbildning och yrkesutbildning har minskat i 11 av de 15 medlemsstaterna de senaste 10 åren. Såväl USA som Japan satsar mer än vad vi gör.
Fördelarna med utbildning och yrkesutbildning är väldokumenterade. Empiriska bevis påvisar ett positivt samband mellan utbildning och sysselsättning, högre inkomster, produktivitet, ekonomisk tillväxt, jämlikhet och livskvalitet, ökad social sammanhållning, förbättrad hälsa, minskad brottslighet samt en ökad miljömedvetenhet. Dessa bevis, som dokumenterades under det europeiska året för livslångt lärande 1996, och resultaten av de mycket omfattande samråd som ägt rum för vitboken, understryker med all tydlighet behovet av ytterligare åtgärder.
Resolutionsförslaget innefattar ett antal konkreta förslag, utöver dem som föreslås av kommissionen, i synnerhet vad avser livslångt lärande, bekämpning av social utslagning och tillskapande av partnerskap för att skapa resurser för ett inlärningssamhälle.
Vi uppmanar budgetmyndigheten att öka finansieringen, och kommissionen att genomföra forsknings- och pilotprojekt och att få in utbildning och yrkesutbildning i gemenskapens program. Åtgärder behövs verkligen och vi uppfordrar kommissionen att se över sin gällande åtgärdsplan och göra upp ett mer omfattande och detaljerat förslag, samt att ånyo samråda med detta parlament om sin reviderade plan.
Detta betänkande kommer, med sin kritiska utvärdering av frågeställningarna och sina förslag till förbättringar, att utgöra ett positivt bidrag till upprättandet av ett europeiskt kunskapssamhälle. Betydelsen av utbildning och yrkesutbildning, såväl för arbete som för demokratiskt liv, kräver att denna europeiska union tar grundläggande steg för att investera i framtiden för alla dess människor, unga och gamla, samt för att säkerställa att alla våra program och alla våra resurser ägnas skapandet av ett samhälle där alla enskilda får möjlighet att lära sig för att få färdigheter och nya färdigheter i alla åldrar.
Jag avvaktar med intresse kommissionens synpunkter på våra förslag. Jag hoppas verkligen att detta parlament generellt stöder dessa förslag, och att vi inom kort kommer att få se konkreta förslag till åtgärder, och att vi under detta parlaments livstid kommer att få se tydliga och verkliga fördelar till följd av det arbete som utförs.

Trakatellis
Herr ordförande, i samhällets riktlinjer för utveckling av individens fysiska, intellektuella och mentala styrka är utbildning, d.v.s. strukturerandet och förvärvandet av nödvändiga kunskaper, det oumbärliga redskapet för den huvudsakliga professionella karriären. Följaktligen är utbildning och undervisning en hjälp till bättre utveckling av de individuella förutsättningarna och anpassningen i samhället. Idag är, i flertalet medlemsstater i Europeiska unionen, undervisningssystemen inte strukturerade för att möta de krav som ställs av den internationella konkurrensen, de teknologiska förändringarna, företagen men också av arbetsmarknaden som vill kunna erbjuda en arbetskraft med hög specialisering.
Kommissionen accepterar, i enlighet med subsidiaritetsprincipen, att medlemsstaterna har huvudrollen och föreslår åtgärder som skall initieras av dessa. Likaledes åligger det kommissionen att föreslå stödåtgärder på gemenskapsnivå. Vi är av den åsikten, att utbildningen och undervisningen måste samordnas utifrån ett gemensamt mål, med syfte att främja och stimulera detta nya koncept, samt att bidra med en kvalitativt tillräckligt utbildad, mänsklig potential, i synnerhet inom områden för forskning och teknologi. Angående främjandet av en sådan dimension i undervisningen och i utbildningen är det oumbärligt att det sker en mer effektiv samordning av de nationella verksamheterna och av gemenskapsverksamheterna inom forskning, teknologisk utveckling och utbildning, samt av ett större samarbete mellan program för nyskapande initiativ, forskningsverksamheter och industrin.
Jag vill nu, herr ordförande, nämna vissa bestämda punkter som jag anser speciellt viktiga:
Beträffande mål 1, dvs. stöd till främjande av nya kunskaper, tror vi att skapandet av ett centrum för kunskapsresurser och rörlighet för studenter, forskare och lärare bör orientera sig mot ett främjande av samarbete mellan olika vetenskapsspecialiteter inom nya områden. Kommissionen bör dessutom se till att i erkännandet av nyckelkompetens även omfatta forskningskapaciteten för spjutspetsteknologi. Dessutom måste produktionen och användningen av multimedia i undervisningen stödjas genom lämplig anpassning till utbildningssystemen i medlemsstaterna, och till språkliga och kulturella förutsättningar.
Beträffande mål 2, dvs. närmandet mellan skolor och företag, kräver vi att det upprättas en tvåvägskommunikation mellan skolor och företag. Vi kräver dessutom av kommissionen, inom ramen för programmen Sokrates och Leonardo, att en rörlighet för studenter, forskare och lärare vid universiteten, forskningscentra och företagen skall omfatta perioder av erkänt forskningsarbete, samt utbildning inom grenar som har samband med industrin. Vidare kräver vi stöd och utveckling av informationsnätverk och rådgivande service.
Vi föreslår att kommissionen, i samarbete med Cedefop, främjar skapandet av nätverk för utbyte av information, en uppföljning av erfarenheter och genomförd praktik rörande den fortlöpande yrkesutbildningen.
Beträffande mål 3, dvs. bekämpande av den sociala utslagningen, tror vi att användningen av nätverk och multimedia inom utbildningsområdet förstärker strävandena efter lika möjligheter för alla.
Slutligen, herr ordförande, beträffande den likvärdiga behandling av materiell investering uppmanar vi kommissionen att undersöka möjligheterna att, i samarbete med medlemsstaterna, hitta vägar som gör det möjligt att skapa skattelättnader för företag och personer som investerar i, eller deltar i, professionell vidareutbildning.

Hawlicek
Herr ordförande, ärade kollegor! Vitboken har i princip fått ett positivt bemötande. Just i dessa dagar, mot bakgrund av arbetslösheten och framför allt då ungdomsarbetslösheten i Europa, tas utbildningsdiskussionen på särskilt stort allvar. Sue Waddingtons betänkande, som jag här får gratulera till, och samtidigt tacka för samarbetet, är särskilt värdefullt, eftersom de senaste utbildningspolitiska undersökningarna i EU är medtagna. De visar att utbildningsnivån lämnar övrigt att önska också i EU-länderna, att de offentliga anslagen för utbildning minskar och att en bättre utbildning visserligen ökar de individuella utbildningsmöjligheterna, men långt ifrån är någon garanti för att få något arbete.
Utskottet för kultur, ungdomsfrågor, utbildning och media har enats om att koncentrera sig på tre punkter. Som första punkt vill jag nämna finanserna. Susan Waddington har också berört denna punkt i sitt betänkande där hon kräver att den kostnadsneutralitet som behandlas i vitboken under inga omständigheter får vara normgivande, eftersom programmen SOKRATES och LEONARDO ju redan lider brist på pengar och ovillkorligen behöver ytterligare finansiella medel.
För det andra kräver vi att kommissionen tänker över sin nuvarande handlingsplan och kompletterar den med fler punkter, från livslångt lärande till åtgärder som bekämpar den sociala utgallringen. Här rör det sig med all säkerhet inte endast om en andra chans, utan framför allt om utbildnings- och vidareutbildningsåtgärder, integrationsmodeller, aktiv inlärning, program för personer med särskilda svårigheter, lärarens roll samt utbildnings- och yrkesvägledning. Allt detta måste tas med, och även undervisningen i främmande språk. Detta är något som vårt utskott har behandlat särskilt ingående och krävt att det inte endast skall gälla EU-språk.
Utbildning och vidareutbildning får inte endast vara individuella bemödanden, utan är en uppgift för det allmänna. Det är i första hand statens ansvar. Endast så kan en uppdelning av det europeiska samhället i kunniga och okunniga undvikas.

Andersson
Herr ordförande! Jag vill börja med att tacka föredraganden för ett alldeles utmärkt betänkande. Utbildning blir allt viktigare, inte minst av sysselsättningsskäl. Om Europa i framtiden skall kunna konkurrera på världsmarknaden, är det alldeles nödvändigt att vi har välutbildad arbetskraft. Jag tror att Europas konkurrenskraft ligger i avancerade teknologier med därav följande välutbildad arbetskraft. Precis som föredraganden sade räcker det inte med en grundutbildning. Eftersom förändringarna sker så snabbt som de gör och teknologier byts ut oerhört snabbt, måste vi ha ett livslångt lärande.
Vidare har utbildning en betydelse ur klassynpunkt. Förr berodde klasskillnaderna på mängden egendom eller pengar. Nu och i framtiden beror klasskillnaderna i större utsträckning på om man besitter kunskap eller om man inte gör det. Därför är det oerhört viktigt att utbildning kommer alla till del och inte bara en del. I dagsläget är det ofta så att de som har högst utbildning också är de som får mest utbildning under senare delen av sitt liv. Vi måste skapa ett samhälle, där alla får del av utbildning. Visst har vi olika förutsättningar, men det är utbildningens uppgift att se till att den individualiseras så att den kommer alla till del.
När det gäller en andra chans säger jag ja till en andra chans, men det kan inte ske i ett segregerat system. Det är det ordinarie utbildningsväsendet som måste ge den andra chansen till dem som behöver en sådan. Dessutom vill jag slå ett slag för integrering av funktionshindrade elever. De skall i så stor utsträckning som möjligt kunna delta i det ordinarie utbildningssystemet.
Till slut vad gäller positiv särbehandling har vi i dag yrkesutbildningar där det finns mest män och andra där det finns mest kvinnor. Det skall vara möjligt med positiv särbehandling så att vi får en jämnare könsfördelning.

Pirker
Herr ordförande! Jag vill rikta lite uppmärksamhet på flexibiliteten. Vi känner alla till att arbetsmarknaden har förändrats helt och hållet under de senaste åren. Vi kan utgå från att majoriteten av alla de som påbörjar sin yrkesbana kommer att byta arbete tre, fyra eller fem gånger. Detta betyder att flexibilitet är ett absolut måste, och att det är nödvändigt med ett livslångt lärande och att ständigt lära om. Endast den som verkligen besitter denna flexibilitet och är beredd att anpassa sig och lära om har goda förutsättningar att stanna kvar på arbetsmarknaden. Politikens uppgift är här att hjälpa till så att denna flexibilitet också kan realiseras av den enskilde individen.
Jag anser att Europeiska unionen i detta avseende har gjort ett bra arbete, nämligen i samband med utbildningsoch mobilitetsfrämjande program som LEONARDO och SOKRATES, eller alla de program som skall realiseras i samband med strukturfonderna, som t.ex. LEADER, YOUTH START och NEW m fl. Dessa är av stor vikt för att ge individen en verklig chans att tillgodogöra sig en utbildning på arbetsmarknaden och för att förverkliga denna mobilitet. Jag tror också att dessa program är nödvändiga, eftersom de medför en överföring av innovationskraft till de små och medelstora företagen.
Det uppstår emellertid stora problem när man skall realisera allt detta, t.ex. på grund av svårigheterna att ömsesidigt erkänna utbildningsbevis som utfärdats i det ena eller det andra landet inom ramen för utbildningen. Det uppstår också problem med informationen till användarna och med de många nationella bestämmelserna. Det kan t.ex. vara oklart vad som skall räknas som semester och vad som skall räknas som arbetstid, eller vad som är utbildning. Vad vi behöver är ett åtgärdspaket från kommissionen som raserar alla dessa barriärer så snabbt som möjligt, så att vi med hjälp av dessa program kan driva en aktiv arbetsmarknadspolitik i de berördas intresse.

Boogerd-Quaak
Herr ordförande! Ekonomins internationalisering, arbetsmarknadens flexibilisering och de just av oss behandlade konsekvenserna av informationssamhället framtvingar att ett livslångt lärande står i centrum för vår uppmärksamhet. Arbetstagare måste beredas tillfälle att regelbundet utbilda sig och unga under utbildning måste så tidigt som möjligt kära sig hantera nya datortekniker. Vi måste skapa helt nya undervisningsformer och till helt nya former för utbildning av lärare. Jag tror att särskilt informationssamhället, som vi just har talat om, kommer att framtvinga att Europeiska unionen spelar en allt större roll på detta område. Det är inte längre tillräckligt att endast utväxla information. Vi kommer även att behöva samordna nationell politik.
Europeiska unionen kommer att utgöra en nyckelfaktor i anpassningen av olika utbildningsstrukturer i de olika medlemsstaterna för att Europa skall kunna spela en roll på världsmarknaden. Jag vill tacka föredraganden för den ansats som har givit till detta.

Sornosa Martínez
Herr ordförande, jag vill verkligen uttrycka min uppskattning till Waddington för hennes betänkande. Tack vare hennes egna bidrag och godkännande av flera ändringsförslag från olika grupper inom utskottet för sysselsättning och socialfrågor har kommissionens vitbok förbättrats väsentligt. I detta betänkande betonas att kommissionen bör prioritera undervisning och yrkesutbildning med hänvisning till att problem som social utslagning och ojämlikhet mellan könen minskar avsevärt i takt med ökad tillgång på utbildning i alla sammanhang i livet.
Den ekonomiska utveckling som kan nås via undervisning och yrkesutbildning är kvalitativ och inte kvantitativ, varför man måste se till att denna utveckling blir bättre och inte endast mer omfattande. Det är inte enbart förändringarna inom utbildning som åstadkommer socio-ekonomiska förändringar, men ojämlikheten försvinner i stor utsträckning med ökad utbildning, eftersom detta ger möjlighet till bättre arbete och därigenom större jämlikhet.
Vi här vill be kommissionen att de tar upp utbildningsfrågan till behandling inom ramen för ett projekt för social och global förändring och då i nära anslutning till humanistisk utbildning och till övriga sociala och ekonomiska program inom detta övergripande projekt som konstruktionen av Europa utgör, vilken vi alla är beroende av.

Schörling
Herr ordförande! Jag vill börja med att gratulera föredraganden till ett betänkande som innehåller bra och konstruktiv kritik samt många goda förslag, dels egna, dels ändringsförslag till kommissionens vitbok om utbildning. Särskilt viktigt tycker jag att det är att man visar på att den demografiska utvecklingen med ökat antal äldre gör att medlemsländerna måste satsa mer på vuxenutbildning och på lärande som ett livslångt projekt. Vi måste emellertid också uppmärksamma de risker som finns med att man skär ned anslagen till skolan och till yrkesutbildningarna och att lärarna blir färre och har mindre möjligheter att hjälpa elever med svårigheter samt att vi får elever som lämnar skolan utan att ha nödvändiga baskunskaper. Detta gör ju också att vi får en ökad social utslagning.
Vad gäller att skapa ett system med en andra chans delar jag föredragandens åsikter. Vi måste försöka åstadkomma detta genom det ordinarie utbildningssystemet och satsa på mångfald när det gäller pedagogik och möjligheter. Vidare är det mycket viktigt med ny teknologi i skolan, men allra viktigast och grunden för en bra utbildning av hög kvalitet är välutbildade lärare. Det måste dessutom finnas tillräckligt med lärare och vi måste ha en miljö som inspirerar både lärare och elever.
Jag håller dock inte med föredraganden om det som rör detaljerade handlingsplaner för utbildning. I fråga om detta kommer jag att stödja ändringsförslag nr 3 som handlar om att det är medlemsländerna som skall utforma sådana utbildningshandlingsplaner.

Leperre-Verrier
Herr ordförande, jag vill börja med att gratulera kommissionen till kvaliteten i vitbokens förslag. Jag vänder mig även till Waddington, vår föredragande. Vad gäller riktlinjerna som hon har utvecklat vill jag speciellt nämna delen om grundutbildning. Här anser jag det främsta målet vara att hitta rätt balans mellan undervisningens grundläggande element - läsning, skrivning, matematik - och elevernas tillgång till ny teknik. Tangentbord och skärm får inte bli 2000-talets papper och penna.
Min första fråga är: Är det traditionella skolsystemet anpassat till den moderna världens verklighet? Ja, om man anser att skolan endast återspeglar ett samhälle där ett ökat våld, skolans misslyckande och lärarnas missmod betraktas som obetydliga händelser. Nej, om man konstaterar att vissa medlemsstater fortfarande inte beaktar barnets biorytm. Nej, om man måste böja sig för att det idag inte längre finns någon referensmodell för utbildning. Det franska elitsystemet, den tyska modellen för yrkesutbildning, den svenska modellen med ämneslärare har nått sina gränser.
Min andra fråga är: Vill vi eller vill vi inte ha jämlikhet? Man kan inte åtgärda det europeiska skolsystemets kris endast genom att planera ett scenario för framtidens skola utan att först tänka igenom skolans organisation och filosofi och förbindelserna mellan skola och företag. En fråga: Hur skall man återintegrera de som hamnat utanför det traditionella skolsystemet? På kort sikt måste man främja en andra chansens skolor och hjälpa lärarna. Det är alltför lätt att göra lärarna till syndabockar. Politikerna måste sluta kompromissa. De måste visa en stark vilja för att få parterna på arbetsmarknaden, särskilt arbetsgivarföreningarna, att samarbeta i större utsträckning på utbildningsområdet. Kanske blir då teknik och framsteg verkligen liktydiga.

Moretti
Herr ordförande! Inom alla sektorer - inte minst den ekonomiska - kommer vi att få bevittna ett snabbare Europa. Och detta gäller även inom den sociala sektorn. Jag vill gratulera föredraganden för det arbete och engagemang som hon lagt ner i sitt utförliga betänkande, och jag delar även hennes uppfattning att målet för all utbildning framförallt ligger i att ge en stabil grund för en tillväxt som kan skapa sysselsättning, att garantera social välfärd och att bekämpa utslagning.
Enligt min uppfattning kan man nå dessa mål endast genom att medlemsländerna stimuleras till att var för sig agera så att de olika strategierna och projekten kan koordineras av de egna lokala och regionala regeringarna. Liksom alla länder kan även Europa bli stort om det har förmåga att låta sina medborgare växa upp i en miljö av kultur och arbete och om det vet hur man lär sina ungdomar att bli människor. I allt detta har lärarna en betydande roll. Därför borde de också vara tvungna att känna till den kultur, det språk och de traditioner som hör till den plats eller område där de undervisar; vidare borde de varje år som studenter gå igenom ett särskilt prov för behörighet att undervisa, prov som skulle anordnas av särskilda kommissioner från de lokala eller regionala institutionerna.
I vilket fall som helst borde detta Parlament föregå med gott exempel för Europas unga medborgare och omforma sin organisation till ett verkligt federalt Europa, ett Europa där de olika territoriella och regionala enheterna skulle få större befogenheter, inklusive befogenheten att gruppera sig i större enheter, att sluta avtal med övergripande områden med andra medlemsstater.
Detta skulle utgöra ytterligare stimulans för våra europeiska ungdomar; ett engagemang på det kulturella området tillsammans med en stark demokratisk vilja skulle stimulera till uppbyggandet av ett verkligt Europa för folken och för medborgarna.

Weiler
Herr ordförande, kära kollegor! Först vill jag tacka Sue Wellington för det utmärkta betänkandet, som inte endast är mycket utförligt utan också visar på bristerna i Cressons vitbok.
Debatten under de senaste månaderna har visat hur nödvändigt det är att modernisera alla utbildningssystem i Europa och göra dem attraktivare och mer europeiska för elever, lärare och utbildare. Här ingår en ärlig analys i medlemsländerna och effektiva åtgärder på det europeiska planet. OECD har konstaterat att de offentliga anslagen på utbildningsområdet ständigt har minskat sedan 1974, särskilt i EU-medlemsstaterna.
Jag vill nu koncentrera mig på yrkesutbildningen och ta upp några punkter. Att denna skulle vara likvärdig med t.ex. högskoleutbildningen har inte blivit verklighet i något medlemsland och verkar endast vara ett ämne för söndagsdiskussioner. Det är därför särskilt viktigt och brådskande att något görs på detta plan för det ekonomiska området Europa. Om 10 år kommer 80 % av dagens teknologi och våra kunskaper - vårt know-how - att vara föråldrade. Och redan 2005 eller 2006 kommer det att vara brist på kvalificerade fackarbetare bara i Tyskland. Vi behöver moderna yrkesutbildare som är öppna för en ny utveckling och nya sätt att organisera arbetet. Man måste lägga större vikt vid nyckelkvalifikationer som omfattar bl.a. social kompetens, samarbetsförmåga, samhällsansvar och miljöansvar.
Ny teknologi har säkerligen försummats tidigare. Jag har personligen arbetat 20 år inom hightech -området och vill också varna för att överskatta denna teknik. Orienterad kunskap kan endast läras i direkta samtal mellan lärare och elev, och endast på detta sätt kan komplexa strukturer göras överskådliga, sammanhang upptäckas och sökas. Det skall därför inte vara ett antingen eller, utan en samverkan mellan att lära och lära ut av alla de slag.
Sista punkten: Jag vill be Cresson att inte låta sig nedslås av de olika, mycket obeslutsamma yttrandena från medlemsländerna. Jag anser att vi behöver europeisk handlingskraft och ett europeiskt perspektiv.

Colombo Svevo
Herr ordförande! Jag tackar föredragande Waddington för hennes betänkande i vilket hon lyckats förena det mångfacetterade och övergripande temat om nödvändigheten av en bildningsprocess med alla de konkreta problem som är förknippade med de olika typerna av arbetare och socialklasser. Detta är kanske det mest intressanta bidraget som kommissionen kommer att beakta. När livet konfronteras och vävs ihop med projekt och planer, skapas det oundvikligen spänningar. Men detta förhållande skapar också utomordentliga resultat. I vitboken om kunskapssamhället finns det ett par idéer vid vilka jag anser man borde lägga särskild vikt, d.v.s. nödvändigheten av att acceptera förändringen som en utmaning samt övertygelsen att förändring och flexibilitet kan styras och komma människorna till del endast under förutsättning att frågan om utbildning får spela en central roll.
Utbildning är den enda vägen som kan ge människan positiv flexibilitet i sin tillvaro. Vitboken tar upp detta tema ur två perspektiv: dels ur ett allmänkulturellt perspektiv, eftersom det ju är av intresse att det jämsides med den tekniska kompetensen inte bara finns en omvärderad och fördjupad humanistisk kultur utan även en ny öppenhet för kreativitet och förmåga att experimentera; dels ur ett perspektiv som hör ihop med förberedelserna inför individens inträde i det aktiva arbetslivet, i vilket man i allt högre grad ser en sammankoppling mellan teknisk kompetens och social förmåga, mellan teoretisk kompetens och inträde i arbetslivet.
Allt detta kräver emellertid att utbildningen placeras i ett nätverk. Det räcker inte med en enda institution; i stället är det nödvändigt att ha ett samarbete mellan skilda institutioner, skolor, utbildningscentra, organisationer och familjerna själva.
En fråga som har uppmärksammats av utskottet för sysselsättning och socialfrågor är den om skolan som en andra möjlighet. Vi erkänner visst nödvändigheten av detta men samtidigt även dess risker. Resultatet beror just på hur den totala förändringen av ett stelt och farligt system kommer att se ut. I ett system där det existerar kommunikation mellan olika utbildningssystem, skolor och företag, kan man i stället se förändringen som en ny möjlighet.
Vi är även överens i fråga om målen. I det stora hela synes dessa mål vara av strategisk karaktär, åtminstone när det gäller målet att framskapa förändringar: det nya förhållandet mellan skola och företag, behovet av språkkunskaper, idén om att se utbildning som en av de stora investeringarna. Man har riktat kritik mot denna vitbok för att den inte ägnat tillräckligt stort utrymme åt mänsklig och social utveckling. Jag håller inte med om denna kritik eftersom jag anser att den sociala och mänskliga utvecklingen inte bara befrämjas utan även får ett större värde genom den kompetenshöjning som sker under vägen fram till ett arbete. I annat fall kan man knappast förklara varför vitboken även tar upp de europeiska frivilligorganisationerna.

Ghilardotti
Herr ordförande, ärade kolleger! Även jag skulle vilja ge en eloge till kommissionen för dess vitbok om utbildning, och jag tackar verkligen föredraganden för hennes utmärkta arbete vilket har bidragit till att förbättra samma vitbok.
Jag skulle vilja ta upp två frågor. Den första gäller det starka band som föredraganden visar finns mellan utbildning och ekonomins internationalisering, vilken är en av de utmaningar som möter vårt samhälle idag. Vad beträffar internationaliseringen leder denna å ena sidan fram till en enorm förändring av arbetslivet samtidigt som den skapar anpassningsproblem inför de nya sociala och ekonomiska villkoren; å andra sidan kan internationaliseringen ge stora möjligheter för individen om den samtidigt för samme individ medför en investering i utbildning. Utbildning ger ungdomarna den nödvändiga fördjupningen av baskunskaperna, utbildning är att lära sig nya språk, utbildning är ett medel som minskar avståndet mellan skola och företag. Men utbildning är även avsedd för vuxna som med högre kompetens blir bättre rustade att möta förändringar. Kort sagt, med en fördjupad och påbyggd utbildning äger individen ett viktigt instrument med vilket han eller hon på ett positivt kan möta dagens alla förändringar och fortlöpande innovationer.
Av denna anledning ansluter jag mig till föredragandens anmärkningar, inklusive hennes uppmaning till budgetmyndigheten, så att man inte bara på nationell nivå utan även på europanivå kan få mer medel till förfogande dels för grundläggande utbildning under hela livet, dels för forskning.
Den andra frågan rör kvinnorna. Det är sant att man under de senaste åren har registrerat en stark ökning av kvinnornas utbildning. Men det finns fortfarande en avsevärd segregering inom arbetslivet, framför allt inom vissa sektorer. Det är därför nödvändigt att vidta konkreta åtgärder för att befrämja och stödja kvinnornas utbildning särskilt inom de tekniska och naturvetenskapliga ämnena.

Hatzidakis
Herr ordförande, man har utifrån mycken forskning bevisat, och det är odiskutabelt, att utbildning och undervisning på ett avgörande sätt bidrar till att bekämpa arbetslösheten, till att öka sysselsättningen och att förstärka den ekonomiska konkurrenskraften. Följaktligen är frågan, tror jag, hur vi skall kombinera den allmänna utbildningen med odlandet av yrkeskompetens, så att vi skapar ett undervisningssystem som har som mål att lära dem som nu utbildar sig, att förkovra sig nu och i framtiden.
Med dessa tankar skulle jag, inom ramen för det framlagda betänkandet, vilja stanna upp vid några speciella punkter.
För det första får vi inte glömma att det redskap som vi, i vår egenskap av Europeiska unionen, håller i våra händer för att utöva vår politik, är den Europeiska socialfonden. Här kan vi åstadkomma mycket, för det första, i riktning mot en effektivisering, och för det andra angående insynen beträffande verksamheten - jag upprepar - inom den Europeiska socialfonden.
För det andra måste vi koncentrera våra ansträngningar i mötet med de kommande effekterna av det informationssamhälle som vi står inför. Vi bör inte vara ett selektivt samhälle, utan ett samhälle avsett för alla.
För det tredje måste vi lägga särskild vikt vid utbildningen i främmande språk, speciellt som vi framför oss har en enad europeisk marknad.
För det fjärde, måste vi öka de ekonomiska medel som anslås till programmen Leonardo och Sokrates, som är program som har ett ytterligare europeiskt värde inom områden som vi behandlar.
För det femte vill jag referera till Cedefop, europeiskt centrum för utveckling av yrkesutbildning. Jag anser att kraven och utvecklingen inom området för yrkesutbildning bevisar nödvändigheten av centrets existens, men de understryker också samtidigt behovet av stöd för centrets verksamhet, som jag inom parentes vill påpeka, har sitt säte i mitt land, i Grekland.

Monti
Herr ordförande! Jag tackar de olika utskotten och särskilt föredraganden Waddington, Hawlicek och Trakatellis.
Genom sin vitbok har kommissionen velat ge ett bidrag till debatten om vårt samhälles framtid, särskilt i de frågor som rör utbildningens roll i ett samhälle med pågående sociala förändringar. Härvid har man särskilt beaktat vilka möjligheter som finns att dämpa arbetslösheten, vilken idag upplevs som ett drama.
Det är uppenbart att denna debatt är nära kopplad till den samhällsmodell man väljer för Europa. Det rör sig om att presentera för medborgarna gemensamma mål och värden; jag tänker då särskilt på utvecklingen av den livslånga utbildningen.
Från det att vitboken presenterades, har kunskapssamhället blivit ett begrepp som blivit en viktig referenspunkt för reflektion. Den åsikt som kulturutskottet företräder och som framlagts av Hawlicek, har understrukit detta tema genom att ta upp ett antal förslag från vitboken: höjning av den allmänna kulturnivån, utveckling av kreativitet och kritisk förmåga, språkkunskaper.
De tre stora motorerna för förändring som påvisats i vitboken - dvs. internationaliseringen, informationssamhället, den vetenskapliga och teknologiska revolutionen - har i grunden inte ifrågasatts. Dessa element har accepterats som en allt viktigare bas för vidare diskussion kring frågorna om utbildning. Men så har det egentligen inte varit förrän till helt nyligen. Parlamentets rapport, inklusive många andra ställningstaganden, understryker emellertid det faktum att dessa tre faktorer är alltför begränsade och att det därför är nödvändigt att beakta åtminstone två andra viktiga element, vars betydelse delvis hade undervärderats i vitboken. I första hand befolkningstillväxten. Betydelsen av denna faktor understryks dels av parlamentsrapporten, dels av rapporten från Europeiska fackliga samorganisationen (EFS). Man har alltså i alltför hög grad bortsett från ålderspyramidens förändringar med avseende på den yrkesaktiva europeiska befolkningen. Det är således uppenbart dels att dessa förändringar leder till ett ökat behov av utbildning av vuxna i arbetslivet, dels att frågan om utbildning inte bara är något som rör den yngre generationen. I den här saken vill jag erinra om att kommissionen inom kort kommer att inför rådet och parlamentet presentera den första europeiska rapporten om möjligheterna till fortlöpande utbildning inom EU, en rapport som är en uppföljning av rådets rekommendation från 1993 kring detta tema. Rapporten kommer även att ta upp vilka vägar som står till buds för fortsatt diskussion i denna fråga, en fråga som äger högsta prioritet för EU: s politik för yrkesutbildning.
Den andra punkten som blivit föremål för reservationer och rentav för kritik, gäller vilken roll i första hand de sociala parternas aktörer och huvudpersoner ska spela. Arbetslivets och den ekonomiska världens olika aktörerna har viktiga roller som inte kan ersättas. Boogerd-Quaak och Lindqvist har lagt fram tilläggsförslag som speglar denna insikt. Utifrån detta perspektiv kritiserar parlamentet - i första hand enligt Menrad - vitboken för att den inte gjort någon analys av medlemsstaternas system.
I det här sammanhanget är det nödvändigt att påpeka att vitbokens syfte var att starta en mer fördjupad debatt om utvecklingen inom samhället och inte om enskilda utbildningssystem. Vidare vill jag påpeka att i kommissionens arbetsplan ingår att presentera ett stort antal viktiga dokument kring de olika systemen: grundläggande siffror om utbildning och - för första gången - om yrkesutbildning, rapport om fortlöpande utbildning, underhandsrapporter om " Sokrates" och " Leonardo da Vinci" .
Det är nödvändigt att ge exakta svar på två frågor som parlamentets betänkande har sett med oro och som man ansett vara väsentliga under debatterna både inom utskottet för kultur, ungdomsfrågor, utbildning och media, och inom utskottet för sysselsättning och socialfrågor. Det rör sig om de finansiella resurserna.
I parlamentets betänkande betonar man mycket starkt hur viktigt det är att anpassa de finansiella medlen till vitbokens mål och till realiserandet av kunskapssamhället. Det är nödvändigt att erinra om att vitboken har föreslagit ett genomförande av en lång serie experiment, vilka vi redan påbörjat inom ramen för programmen " Sokrates" och " Leonardo da Vinci" och under beaktande av de medel som redan ställts till förfogande för dessa program. Komplementerande medel har genom strukturfonderna ställts till förfogande framför allt för den andra möjlighetens skolor. Kommissionen studerar för närvarande ett förslag till beslut om finansiering av " Sokrates" för de närmaste två åren. I denna fråga räknar vi med att få parlamentets stöd.
Vilka är då kommissionens planering för den närmaste tiden? Kommissionen har planerat att innan sommaren börjar presentera inför rådet och parlamentet ett meddelande vari man framlägger resultaten av de olika debatterna som man på lokal, nationell och EU-nivå haft inom EU: s institutioner, allt inom ramen för de olika ekonomiska och sociala instanserna samt tillsammans med experter. I rapporten kommer man att lägga särskild vikt vid de frågor som tagits upp under de temakonferenser som organiserats av kommissionen kring vitbokens fem mål, samt vid de lärdomar vi redan gjort inom dessa områden. I detta meddelande kommer kommissionen inte att berätta om de allmänna lärdomar man gjort; i stället kommer man att för varje definierad målsättning framlägga vilka svårigheter som finns och vilka insikter och lärdomar man nått fram till.
Det kalendarium som fastställts genom rådets olika beslut enligt vilka " Sokrates" och " Leonardo da Vinci" inrättats, är att betrakta som gynnsamma. För vart och ett av dessa program är det planerat att kommissionen under 1997 ska presentera en mellanliggande utvärderingsrapport, och under första halvåret 1998 förslag till en fortsättning av programmen efter deras utgång 1999. I utvärderingsrapporten om hur vitbokens mål uppfyllts, kommer kommissionen att presentera ett antal riktlinjer för hur man på ett mer generellt plan ska kunna uppfylla de uppställda målen. Denna rapport, inklusive mellanliggande utvärderingsrapporter, kommer att ge både rådet och parlamentet underlag för att under slutet av 1997 och början av 1998 kunna föra en inledande debatt om allmänna riktlinjer.
Därigenom kan denna inledande debatt ge underlag till de kommande förslagen till revision av både Sokratesoch Leonardo da Vinciprogrammet, förslag som alltså kommer att presenteras inför rådet mot slutet av första halvåret 1998. Vi delar därför parlamentets oro inför möjligheten av en särskild aktion med siktet inställt på att befrämja lärlingsskapet, utan att man i denna fas definierar instrumentet för samma aktion.

Ordföranden
Jag förklarar debatten för avslutad.
Omröstning kommer att äga rum imorgon kl. 12.00.

Utnyttjande av flygplan
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande (A4-0063/97) av van der Waal för utskottet för transport och turism om förslag till rådets direktiv om ändringar av direktiv 92/14/EEG (KOM(96)0413 - C4-0541/96-96/0209/SYN) om begränsning i utnyttjandet av flygplan som omfattas av bilaga 16 till konventionen om internationell civil luftfart, andra upplagan (1988).

Van der Waal
Herr ordförande! I direktiv 92/14 föreskrivs att så kallade kapitel-2flygplan från den 1 april 2002 inte längre skall få trafikera unionens flygplatser på grund av det stora buller som de ger upphov till. Dessutom förbjuds i direktivet användningen av kapitel-2-flygplan som är äldre än 25 år och utrustade med en motortyp med ett genomströmningsförhållande som är mindre än två. Endast för utvecklingsländer görs undantag från detta förbud.
Kommissionens betänkande för ändring av detta direktiv avser i första hand att utsträcka listan över undantag. Det behövs till följd av att vissa utvecklingsländer vid tillkomsten av direktivet 1992 inte anmälde ett antal flygplan, och dessutom har antalet kapitel-2-flygplan som är äldre än 25 år tilltagit. Trafikutskottet instämmer i detta vad gäller de verkliga utvecklingsländerna som till exempel Libanon och Swaziland, utskottet har svårt att se att ett land som Saudiarabien skall räknas hit. Detta land finns visserligen på OECD: s lista över utvecklingsländer, men står där under inkomstkategorin "hög ". Trafikutskottet föreslår att man ändrar definitionen av "utvecklingsland " så att undantag endast görs för de fattiga länder för vilka regleringen är avsedd. En anmärkningsvärd detalj är att det bland de flygplan från Saudiarabien som har anmälts för undantag finns flygplan som ägs av privatpersoner.
En andra ändring gäller begränsningen av användningen av kapitel-2-flygplan. Förslagen från kommissionen att koncentrera trafiken av kapitel 2-flygplan till vissa flygplatser som utgör ett flygplatskomplex tillsammans med andra flygfält, stöds av oss. Trafikutskottet vill snarare gå ett steg längre genom att ge medlemsstaterna möjlighet att begränsa trafiken med de mest bullriga flygplanen. Genom den starka tillväxten av flygtrafiken och de strängare bullerkraven som ställs av flygplatserna, måste man umgås mycket mer ekonomiskt med det tillgängliga bullerutrymmet. Sålunda upptar t. ex. på flygplatsen Schiphol start och landning med ett kapitel-2-flygplan "bullerutrymmet " för minst 5 jämförbara kapitel-3-flygplan. Under kvällstimmarna gäller till och med ett förhållande på 1 till 10. På grund av det stora utnyttjandet av den begränsade kapaciteten som kapitel-2-flygplanen utgör, bör medlemsstaterna kunna begränsa trafiken med kapitel-2-flygplan till sina flygplatser.
I de flesta andra av kommissionens ändringar kan vi instämma. Med rätta omöjliggörs den så kallade "subleasingen " av kapitel-2-flygplan från ett utvecklingsland till flygbolag från ett annat land. Undantag får endast göras för de utvecklingsländer för vilka de är avsedda.
Slutligen, eftersom det handlar om att så mycket som möjligt begränsa användningen av kapitel-2-flygplan till år 2002, föreslår vi man vid en eventuell ytterligare utvidgning av listan över undantag alltid rådgör med råd och parlament.

Grosch
Ärade herr ordförande, herr kommissionär, ändringen av direktiv 92/14 är ett led i arbetet att skapa en bättre harmonisering mellan flygtrafiken och miljöskyddet. Att det också måste finnas undantag med tanke på miljöfaktorer, den tekniska genomförbarheten och även ekonomiska följder verkar logiskt, men man måste vidta mått och steg för att dessa undantagsregler inte skall kunna missbrukas.
Europeiska folkpartiets grupp välkomnar därför förslaget från kommissionen och alla ändringsförslagen från föredraganden, eftersom de bl.a. klargör begrepp som flygbolag och trafiktillstånd, som tidigare kunde leda till misstolkningar. Vi stödjer också strykningen av flygplan från Saudiarabien. För bortsett från det faktum att undantagsbestämmelserna enligt direktivet inte skall leda till att antalet flygplan ständigt blir fler, skall detta undantag betraktas utifrån svårigheten att få dessa privatförmögenheter att vara förenliga med begreppet "utvecklingsland ".
Europeiska folkpartiets grupp gläder sig också över det faktum att begreppen "leasing " och "subleasing " förklaras mer explicit och därför också kan förhindras i större utsträckning. Proceduren förenklas genom att man använder sig av ett utskott; vi värdesätter dock att detta endast sker vid strykningar. Vid upptagandet av nya flygplan i undantagsreglerna skall fortfarande rådet och parlamentet konsulteras.
Därför stöder Europeiska folkpartiets grupp betänkandet och samtliga ändringar, och hoppas att kommissionen och rådet antar ändringarna, eftersom de alla enligt vår mening överensstämmer med direktivets intentioner, nämligen att uppnå en sund kompromiss mellan miljöskydd, eller rättare sagt i detta fall bullerskydd, teknisk genomförbarhet och ekonomiska följder för verkliga utvecklingsländer.

Wijsenbeek
Herr ordförande! Professor Monti! Till er som ansvarig för den inre marknaden och för lika villkor ställer jag följande fråga direkt och med eftertryck. Flygbolag från gemenskapen med fasta rättigheter som transporterar passagerare från gemenskapen måste avstå från en plats på de verkligen av miljöregler skyddade och vad bullernivån beträffar begränsade flygplatserna inom Europeiska unionen på grund av två aspekter som tas upp av kommissionen. För det första: Trafiken från tredje land, så kallade utvecklingsländer. Jag hänvisar till vad båda föregående talare har sagt. För det andra: Nykomlingar på flygplatserna går ut över de redan etablerade flygbolagen, eftersom ni vill hålla marknaden öppen och inte vill att platserna reserveras för de flygbolag som finns där sedan länge och som till höga belopp har anpassat sina flygplan och som gör omfattande investeringar. Då kommer en nykomling som inte har anpassat någonting, som har ett kapitel-2-flygplan och som måste få tillträde av er till det begränsade bullerutrymmet. Tycker ni att det är en gemenskaplig marknad med "level playing field "? Den frågan ställer jag direkt till er.

Stenmarck
Herr ordförande! Det betänkande som vi här behandlar gäller att på olika sätt minska det buller som orsakas av flygplan. På många sätt är det förslag som kommissionen har lagt fram bra, men det är viktigt att det kompletteras med de tilläggs- och ändringsförslag som utskottet för transport och turism har föreslagit, och som bl.a. ger medlemsstaterna rätt att ytterligare begränsa tillgängligheten för de allra bullrigaste flygplanstyperna och också gå ännu längre när det gäller möjligheten att direkt stryka sådana flygplan som inte uppfyller de normer som finns i bilagan.
Jag utgår ifrån att kommissionen faktiskt inte har något emot att göra på detta sätt. Jag ser det som utomordentligt viktigt och angeläget att arbetet med att minska flygplansbuller är ett arbete som kontinuerligt drivs vidare. Det är inte minst viktigt att satsningar på forskning och utveckling i större utsträckning görs även på detta område.

Kestelijn-Sierens
Herr ordförande, herr kommissionär och kollegor! Skälet till mitt inlägg i denna debatt är i första hand problemet för en flygplats i en region som är en perfekt illustration av dagens debatt.
Oostende började redan för några år sedan trafikeras av kapitel-2-flygplan från bland annat Egypten, Nigeria Zaire och för bullriga gamla flygplan från bolag som African International.
Jag har visat de undantagslistor som finns i bilaga 1 till direktiv 9214 liksom den reviderade bilagan så som den fastställs i kommissionens nya betänkande för dem som bor omkring dessa flygplatser och som har gått samman för att kämpa mot de sömnlösa nätterna och för att verka för en normal boendekomfort. De har styrkt mig i uppfattningen att det i verkligheten finns bra många fler kapitel-2-flygplan från utvecklingsländer som flyger på Oostende än vad som framgår av respektive bilaga. Det brister alldeles säkert i efterlevnaden av detta direktiv, herr kommissionär. Även om det är medlemsstaternas befogenhet, hoppas jag att kommissionären slår de länder på fingrarna som inte håller sig till reglerna.

Dury
Herr ordförande, jag vill framföra att Europeiska socialdemokratiska partiets grupp naturligtvis stöder van der Waals förslag. När det gäller denna typ av problem tror jag att man alltid måste se till allmänhetens bästa, man måste försvara lokala myndigheter och medborgarnas intressen. Ibland föreligger konflikter mellan å ena sidan ekonomiska intressen och möjligheten för alla att effektivt kunna utnyttja transportmedlet, och å andra sidan de människor som bor i närheten av flygplatser. Konflikterna måste lösas genom demokratiskt antagna lagar.
För en stund sedan talade vi om problemen vid Oostendes flygplats. Jag skulle kunna berätta sagan om Zaventem flygplats i timmar. Invånarna har vid flera tillfällen klagat över bulleremissioner, speciellt från nattflygen som stör deras sömn. Det finns flera domslut. Dessa har inte alltid varit till förmån för lokalbefolkningen. Problemen är här den belgiska statens tillämpning av lagstiftningen, och bedömningen av de olägenheter och störningar som drabbar befolkningen.
Jag skulle vilja avsluta med att ställa en fråga till kommissionären: Hur kommer det sig att man försvarar ett undantag för privata flygplan? Här tror jag det finns ett allvarligt problem för flera flygplatser, i synnerhet Bryssels. Man förstår inte detta förfarande. Andra bolag eller andra flygplan skall följa vissa begränsningar. Det vore fel om vissa bolag skulle följa andra bestämmelser under förevändning av nya ekonomiska vinster.
Till sist vill jag säga att både i Zaventem och mer allmänt i Bryssel förväntar man sig lösningar och vi hoppas att kommissionen vill lyssna på oss.

Monti
Herr ordförande! Jag vill först tacka parlamentet för att det på den här sammanträdesperiodens föredragningslista tagit med dokumentet om bullriga flygplan, samtidigt som jag ger en eloge till både utskottet för transport och turism och till föredraganden van der Waal för det betänkande som utarbetats på så kort tid.
Jag vet mycket väl att frågan om flygbuller i högsta grad oroar parlamentet. I samband med detta problem skulle man på ett par punkter kunna ifrågasätta innehållet i kommissionens förslag om modifiering av ett nu gällande direktiv om gradvis bortdragande av de mest bullersamma flygplanstyperna. Det kan nämligen upplevas som en motsägelse när man i ett modifieringsförslag till direktiv om att begränsa användningen av bullriga flygplan kan läsa om en ökning av antalet flygplan som åtnjuter särskilt uppskov, dvs. flygplanen i utvecklingsländerna.
Detta förhållande har emellertid en logisk förklaring. När rådets direktiv 92/14/CEE angående gradvis bortdragande av de mest bullersamma flygplanen (de s.k. kapitel-2-planen) antogs, ansåg man att det var nödvändigt att ta hänsyn till den svåra ekonomiska situation som flygbolagen i utvecklingsländerna befann sig i. I direktivet preciserade man således på vilka villkor de flygplan som var registrerade i utvecklingsländerna och tillhörde flygbolag i samma utvecklingsländer, skulle kunna utnyttja ett särskilt uppskov om tillämpning av normerna angående borttagande ur trafik; uppskovet skulle gälla fram till och med den 31 mars år 2002. I bilagan till samma direktiv definierade man de enskilda flygplan i utvecklingsländerna som kunde utnyttja det nämnda uppskovet. Men när direktivet 92/14/CEE antogs, hade emellertid ett visst antal flygplan i dessa utvecklingsländer inte blivit inrapporterade till kommissionen; därmed kom de inte heller med på listan i bilagan. Syftet med föreliggande förslag är således att uppdatera nämnda lista, allt i syfte att undvika rättsosäkerhet vad gäller flygplanssituationen i utvecklingsländerna.
I alla fall, inom ramen för de initiativ som syftar till att inom EU garantera en likartad och strängare tolkning av det gällande direktivet, har kommissionen beslutat införa ett par nya definitioner samt göra vissa ändringar vad gäller den redaktionella utformningen. Det modifierade direktivet torde innebära en strängare behandling av alla de begäranden om uppskov som presenteras av flygbolagen; därmed skulle även det verkliga resultatet av direktiv 92/14/CEE bli bättre vad beträffar bullerstörningar kring flygplatserna.
Kommissionen har slutligen ansett det nödvändigt att tillåta medlemsländerna att koncentrera trafiken med de bullrigaste planen till den minst bullerkänsliga flygplatsen inom ett givet flygplatssystem. Denna norm bryter inte mot det balanserade innehåll som finns i det nämnda direktivet 92/14/CEE, i vilket man tagit lämplig hänsyn till tekniska, ekonomiska och miljömässiga faktorer.
Wijsenbeek var vänlig nog att ställa en fråga till mig, som specifikt rörde den behörighet som tillkommer kommissionären för den inre marknaden, snarare än de behörigheter jag representerar här i kväll. Som ett svar på hans fråga vill jag säga att tilläggen till förteckningen utgör flygplan som redan användes. Så de är inte nykomlingar, utan togs inte med i det ursprungliga direktivet eftersom de inte meddelats. Dessa nya tillägg har nu uppfyllt alla kriterier som uppställdes i direktivet. Tillägget av dem utgör därför enbart en teknisk förändring.
(IT) Efter att ha granskat de ändringar som utskottet för transport och turism gjort, anser jag det viktigt att vi fortfarande håller oss till den balanserade linje som jag nämnde tidigare. Vad beträffar flygplanen i utvecklingsländerna är det av vikt att formulera texten så strikt som möjligt, så att man kan undvika missbruk av uppskovsfallen och i stället gynna trafiken med de plan som för närvarande ägs och drivs av flygbolag med säte i några av utvecklingsländerna. Med tillfredsställelse kan jag därför säga att kommissionen kan godta ändringsförslagen 3 och 7, eftersom man därmed skärper villkoren för att ett uppskov ska gälla även i fortsättningen. Däremot kan kommissionen inte acceptera ändringsförslag 1, 2 och 6; dessa ändringar skulle nämligen gå emot den balanserade linje som antogs genom direktivet. Inte heller kan ändringsförslagen 4 och 8 godtas, eftersom dessa skulle tvinga kommissionen att föreslå ytterligare ett ändringsdirektiv bara för att i bilagan kunna föra in ett begränsat antal flygplan från utvecklingsländerna, vilka skulle kunna utnyttja ett uppskov under år 2000. Ändringsförslagen 5 och 9 kan inte heller accepteras eftersom Saudiarabien finns med på den internationella listan över utvecklingsländer; de saudiska flygplanen som är medtagna i bilagan respekterar dessutom kriterierna som anges i artikel 3 i direktivet i den version som modifierats av föreliggande direktiv. De godtagna ändringsförslagen ger kommissionen möjlighet att precisera och få bättre grepp om normerna som gäller för utvecklingsländerna, samtidigt som vi kan upprätthålla en global jämvikt.
Jag vill återigen tacka van der Waal och kommissionen för transport. Men jag vill även, herr ordförande, be om ursäkt för att jag upptagit mer tid än vad som tilldelats mig, vilket har berott på ämnets komplexitet.

Cornelissen
Herr ordförande! Jag har lyssnat uppmärksamt på kommissionären, men jag har inte hört svaret på frågan från den föredragande, nämligen denna: Har flygplatser och/eller medlemsstater möjlighet och utrymme att avvisa de bullriga kapitel-2-flygplanen, om dessa har svårt att hålla sig inom bullernormen? Det är naturligtvis en fråga som vi fortlöpande konfronteras med genom våra medborgare. Om kommissionären inte är i stånd att besvara frågan nu, skulle vi senare vilja ha ett skriftligt svar på den.

Ordföranden
Ledamot Cornelissen, för att vara exakt är detta inte en regelrätt motion utan en begäran på vilken kommissionen kan svara. Men jag vet inte om svaret kan ges just nu.

Monti
Herr ordförande! Jag tror jag kan svara genom att referera till den generella målsättningen om global balans.
Tre ändringsförslag, dvs. nummer 1, 2 och 6, syftar till att göra det möjligt för medlemsländerna att införa begränsningar för trafiken med flygplan enligt kapitel 2 vid enskilda flygplatser. Det kan tänkas att det inte är bekant för alla parlamentets medlemmar att sådana restriktioner måste underställas de procedurer och de villkor som anges i rådets reglemente (CEE) 2408/92 om tillträde till marknaden.
Eftersom direktivet 92/14/CEE som främsta målsättning har en global balans - med hänsyn tagen till faktorer som teknik, ekonomi, miljö -, har medlemsländerna inte rätt att på egen hand införa mer restriktiva regler, som t.ex. att helt förbjuda trafik med flygplan enligt kapitel 2, även innan planen passerar 25-årsstrecket. I alla fall, om det fortfarande förekommer allvarliga miljöproblem, kan medlemsländerna - utan att rubba på innehållet i artikel 9 i det nämnda reglementet (CEE) 2408/92 - införa begränsningar i trafiken, dock inte ett totalt förbud, begränsningar som t.ex. förbud för nattrafik med flygplan enligt kapitel 2, under förutsättning att detta inte samtidigt medför ett absolut förbud för sådana flygplan. Medlemsländerna kan dessutom införa högre landningsavgifter för de mest bullerstörande flygplanen.

Ordföranden
Jag tackar Er, professor Monti.

Avslutande av sessionen
Ordföranden
Jag förklarar parlamentets sammanträde för avslutat. Samtidigt erinrar jag om att i enlighet med Traktatens anvisningar kommer parlamentet att samlas i morgon, tisdagen den 11 mars 1997.
(Sammanträdet avslutades kl. 20.20.)

