
Talmannen.
   Jag förklarar Europaparlamentets session återupptagen efter avbrottet torsdagen den 8 september 2005. 
Talmannen.
   Allra först vill jag välkomna våra rumänska och bulgariska kolleger; jag kommer att göra det formellt i mitt anförande till kammaren direkt efter fastställandet av arbetsplanen. Just nu vill jag bara säga till dem: och. 
Talmannen.
   Nästa punkt på föredragningslistan är fastställandet av arbetsplanen för denna sammanträdesperiod och för sammanträdesperioden oktober I, som upprättades av talmanskonferensen vid sammanträdet torsdagen den 22 september (artiklarna 130 och 131 i arbetsordningen).
Inga ändringar har föreslagits.
Gruppen för Europeiska folkpartiet (kristdemokrater) och Europademokrater och, om jag är korrekt underrättad, bara den gruppen – och inte liberalerna, vilket jag fick höra vid ett tillfälle – begär att debatten om Tunisien ersätts med frågan om minoriteter i Vojvodina.
Graham Watson bekräftar detta. 
Då så, då är det bara gruppen för Europeiska folkpartiet (kristdemokrater) och Europademokrater som har föreslagit detta.
Vidare har socialdemokratiska gruppen i Europaparlamentet begärt att debatten om Uzbekistan ska ersättas med ”Minoriteter i Vojvodina”.
Vill ni vara snäll och klargöra detta, herr Schulz? 
Martin Schulz (PSE ). –
   Herr talman! Vad ni just har redogjort för är resultatet av talmanskonferensen och de följande diskussionerna mellan grupperna. För bara några minuter sedan hade dock Graham Watson, Hans-Gert Poettering och jag en kort diskussion här i kammaren, och vi enades om att rekommendera att Uzbekistan behandlas vid sammanträdesperioden i oktober och att vi nu debatterar situationen i Vojvodina (), medan diskussionen om Tunisien skjuts upp.
Talmannen.
   Det vore bra om alla kunde höra vad vi diskuterar, och inte bara Daniel Marc Cohn-Bendit.
Vi talar alltså om att ersätta frågan om Uzbekistan med Vojvodina, på förslag från socialdemokratiska gruppen i Europaparlamentet.
Står Europeiska folkpartiet (kristdemokrater) och Europademokrater fast vid sitt förslag? 
Hans-Gert Poettering (PPE-DE ). –
   Herr talman! Det viktigaste för oss var att göra ett byte genom att stryka Tunisien från föredragningslistan och ersätta den punkten med Vojvodina, men eftersom vi trots allt anser att det är viktigt att vi kan komma fram till slutsatser som vi är eniga om i sådana här människorättsfrågor, föreslår vi att Tunisien får stå kvar på föredragningslistan och att vi, som Martin Schulz sa, debatterar Vojvodina i stället för Uzbekistan. Uzbekistan hamnar då på föredragningslistan för nästa sammanträdesperiod, och vi är säkra på att få en bred majoritet för detta. Låt mig säga till ledamöterna i min egen grupp att skälet till vårt förslag var att vi ville se till att Vojvodina behandlades den här veckan. 
Talmannen.
   Ni drar därför tillbaka ert förslag.
Inga ändringar har föreslagits.
Jag skulle gärna vilja utnyttja tillfället att formellt välkomna våra kolleger i det anförande jag nu ska hålla. 
Talmannen.
   Mina damer och herrar! Vi vill i dag hälsa observatörerna från Bulgarien och Rumänien, som redan tagit plats i vår kammare, varmt välkomna.
Deras närvaro påminner oss om att den femte utvidgningen av Europeiska unionen i maj förra året inte fullbordades, eftersom vi väntade på att Rumänien och Bulgarien skulle avsluta sina anslutningsprocesser.
Vi bör också komma ihåg att parlamentet gav sitt samtycke till anslutningsfördraget med dessa länder, som nu ratificeras av medlemsstaterna, och jag tror att vi nu alla förväntar oss att deras anslutning verkligen kommer att äga rum som planerat, den 1 januari 2007. Jag är övertygad om att vi alla, inklusive Rumänien och Bulgarien, kommer att göra allt som står i vår makt för att se till att så verkligen blir fallet.
Jag vill i dag säga till våra nya kolleger att vi med spänd förväntan ser fram emot deras bidrag till våra debatter och att vi önskar dem all lycka i sitt parlamentariska arbete.
Ändå är det ju så, mina damer och herrar, att våra bulgariska och rumänska kolleger anländer vid en tidpunkt som är oerhört svår för Europeiska unionen. Institutionernas dagliga arbete fungerar normalt och ingenting ovanligt händer i EU:s vardagsliv, men det europeiska projektet genomgår en identitetskris som vi inte kan bortse från.
Enligt vissa uttalanden de senaste dagarna skulle EU klara sig utan framtidsvision, och det vore tillräckligt om unionen bara kunde få sina marknader att fungera bättre och fortsätta utvidgas. För vissa skulle det räcka. Jag menar dock att problemet är av mer djupgående art. Det handlar om den politiska betydelsen av det europeiska projektet och om dess geografiska dimension. I dag står båda aspekterna – den politiska betydelsen och den geografiska dimensionen – inför ett dödläge, och Europaparlamentet måste göra en enorm insats för att bidra till att häva det. Vår institution måste göra allt som över huvud taget kan tänkas för att få slut på denna situation.
Mina damer och herrar! För drygt ett år sedan gav jag er en redogörelse för prioriteringarna i vårt parlamentariska arbete. Tro mig, det skulle ha varit svårt för oss att då, i september förra året, föreställa oss vilka omständigheter som skulle råda i dag. Det skulle ha varit svårt att förutse den situation vi nu befinner oss i. Jag menar därför att vi bör analysera det som har hänt i år och ompröva våra målsättningar för det parlamentariska år som ligger framför oss.
Jag skulle vilja fråga er allesammans vilka av de saker vi föreslog för ett år sedan som har uppnåtts, och hur vi ska se på det parlamentariska år som nu inleds under detta kritiska skede i den europeiska integrationen.
För ett år sedan fick vi också nya ledamöter. Det har gått ett år sedan vi välkomnade våra kolleger från de tio nya medlemsstaterna, och vid det tillfället frågade vi oss, mitt i glädjen över återföreningen, om vi skulle kunna arbeta tillsammans och förena så skiljaktiga parlamentariska kulturer – om vi skulle visa oss mogna den världsunika utmaningen att arbeta på tjugo olika språk, en siffra som ändå inte räcker till för att spegla EU:s språkliga mångfald. Jag anser att vi ett år senare, ett på alla sätt intensivt år, kan säga att vi har klarat utmaningen och att EU:s utvidgade parlament fungerar tillfredsställande. Jag skulle vilja tacka alla för deras bidrag till denna framgång.
Det är också ett år sedan jag sa till er att jag var fast besluten att lösa den komplicerade och känsliga frågan om ledamotsstadgan. Ni minns säkert att alla var eniga om att detta måste prioriteras, och jag var mycket angelägen om att försöka finna en lösning. Och i dag kan vi också säga: uppdraget utfört.
Tack vare det luxemburgska ordförandeskapets ovärderliga bidrag kunde rådet i juli ge sitt samtycke till den text som antagits av parlamentet och som jag kommer att underteckna nästa onsdag. Denna överenskommelse är mycket viktig för vår institution, eftersom vi, om den uteblivit, skulle ha förstört bilden av oss själva i allmänhetens ögon för lång tid framåt.
Jag skulle nu vilja påpeka för er att vi, när det gäller reglerna för vår verksamhet, måste inrikta oss på två saker: reglerna för ledamöternas assistenter och reformen av budgetförordningen så att EU:s resursförvaltning blir effektivare. I detta avseende råder ett brett samförstånd. EU behöver en budgetförordning som möjliggör en effektivare verksamhet, utan att den goda förvaltningen påverkas.
Vi har redan fått ett utkast av kommissionen. Jag föreslår att vi sätter som mål att den nya budgetförordningen ska träda i kraft tillsammans med budgeten för 2007.
För ett år sedan förberedde vi oss också inför installationen av den nya kommissionen, och ni minns säkert att det var en turbulent period. Jag tror dock att vi i dag kan säga att Europaparlamentet har mognat och fått ökad legitimitet, trovärdighet och synlighet, och även att vårt samarbete med kommissionen vilar på fasta grunder.
Efter den vingliga installationen förhandlade vi fram ett ramavtal mellan parlamentet och kommissionen. Det avtalet möjliggör avsevärda framsteg i fråga om information och demokratisk kontroll. Även detta gläder mig. I enlighet med avtalet kommer talmanskonferensen om två dagar att ta emot José Manuel Barroso, som själv kommer att berätta om de föreslag som kommissionen har tillkännagivit för detta år.
Det är också ett år sedan det tragiska öde som drabbade gisslan i Beslan kastade sin skugga över vårt plenarsammanträde. Jag talade då om behovet av att gå vidare med det europeiska området för säkerhet och rättvisa genom att aktivt främja en antiterroriststrategi. I dag, ett år senare, fortsätter emellertid terroristernas barbari. Senast Europa drabbades var det i London, men Irak drabbas varje dag.
I dag är terrorhotet större, och det kommer inte att försvinna i första taget. De europeiska samhällenas förmåga att hantera detta hot och samtidigt respektera de demokratiska värderingarna kommer att prövas. Balansen mellan frihet och säkerhet kommer därför att vara ett ständigt återkommande debattämne. Så var det under förra sammanträdesperioden, när minister Charles Clarke talade, och så kommer det att vara även i framtiden.
Vidare vet vi alla att terrorismen innebär att gränslinjen mellan inrikes- och utrikespolitiken suddas ut, och att den, oavsett vad vi tycker om det, tycks hänga nära samman med invandringsproblemen. Vi måste därför bekämpa terrorismen tillsammans med våra grannar och partner i den islamiska världen, särskilt i Medelhavsområdet och Mellanöstern.
Mina damer och herrar! Låt mig stanna upp ett ögonblick här och säga att en av EU:s viktigaste framtidsfrågor är förbindelserna med den muslimska världen. Kanske är det den allra viktigaste frågan. Jag föreslår att vi utnyttjar den parlamentariska församlingen för Europa–Medelhavsområdet, där Europaparlamentet nu är ordförande, för att utveckla dessa förbindelser i en positiv anda och förhindra att det terroristhot och de spänningar som invandringen medför leder till en islamofobi som terroristerna skulle se som en stor framgång.
För ett år sedan talade jag också om två frågor som då var av grundläggande betydelse och som är ännu viktigare i dag. Jag menar, som ni förstår, konstitutionsfördraget och budgetplanen. I båda fallen har parlamentet gjort som vi föreslog.
När det gäller konstitutionsfördraget höll vi en omfattande debatt som slutade med att majoriteten stödde fördraget. Tretton länder har ratificerat det, men sedan Frankrike och Nederländerna sagt nej har rådet, som ni vet, inlett en period av eftertanke, som jag tänker återkomma till om en stund.
När det gäller budgetplanen har vi kunnat utarbeta ett ambitiöst och förnuftigt betänkande, tack vare ett tillfälligt utskott som har gjort det möjligt för oss att samordna alla relevanta synpunkter. Till följd av detta har vårt parlament en egen ståndpunkt som kan ligga till grund för analysen av de övriga institutionernas hållning. Vi vet vad vi vill och vi har sagt det. Vi måste med utgångspunkt i vår egen ståndpunkt göra en bedömning av kommissionens ståndpunkt, som vi också känner till, och rådets, som vi väntar på, eftersom rådet inte har kunnat enas om denna fråga. Jag är rädd att det inte berodde på problemen med konstitutionen, utan på en oroande avsaknad av gemenskapsanda och en ökande nedvärdering av tanken om den europeiska solidariteten.
Mina damer och herrar! Så här långt har vi kommit genom att följa denna väg. Vad återstår att göra framöver, och hur ska det göras?
Det viktigaste, och framför allt det mest brådskande, är enligt min mening budgetplanen. Vi måste komma ihåg att en överenskommelse i rådet är en nödvändig, men inte tillräcklig, förutsättning för att EU ska få sin fleråriga finansieringsram.
Jag har vid flera tillfällen sagt detta till medlemmarna i rådet: en överenskommelse er emellan är meningslös om den inte kan godtas av parlamentet, för detta är ett interinstitutionellt avtal mellan de tre institutionerna.
Jag vill ta detta tillfälle i akt att uppmana rådet att göra sin plikt och nå en överenskommelse under det brittiska ordförandeskapet, för därefter kommer det att vara för sent, eller mycket svårare.
Av det briljanta anförande med vilket det brittiska ordförandeskapet inledde sin mandatperiod framgick att man har idéer om hur en överenskommelse om en bättre struktur för EU:s utgifter skulle kunna nås. Europaparlamentet vill framhålla att dessa idéer snarast måste omsättas i praktiken.
Under tiden måste vi fortsätta vårt arbete med lagstiftningsprogrammen. Jag är medveten om att det är svårt att utarbeta dessa program utan att veta vilka medel varje program kommer att tilldelas, men det är inte omöjligt. Jag måste meddela er att kommissionen och rådet har insisterat på att vi ska fortsätta arbetet med dessa lagstiftningsprogram, eftersom de är avgörande för genomförandet av 2007 års budget. Under de kommande dagarna måste talmanskonferensen besluta hur det ska gå till och uppmana behöriga utskott att agera samordnat i enlighet med riktlinjerna.
Mina damer och herrar! Låt mig bli formellare ett ögonblick medan den brittiske premiärministern ännu är här – och jag vill tacka honom för hans engagemang för parlamentet. EU behöver budgetplanen för 2007–2013. Ännu viktigare, ja, helt avgörande för EU, är dock en budget som kan genomföras från och med den 1 januari 2007. Det vore ett allvarligt problem om en sådan saknades.
Från och med nu måste vi därför vara beredda på att tvingas inleda arbetet med budgeten för 2007 innan en överenskommelse har nåtts om budgetplanen. Den möjligheten finns. Jag vill redan nu försäkra er om att parlamentet kommer att fullgöra sin skyldighet enligt fördragen för att garantera att EU har en budget som kan genomföras för 2007, med eller utan budgetplan.
Det skulle vara en ny situation, men om den uppstod skulle vi möta den på vårt eget, demokratiska sätt. Sedan har vi den andra stora, grundläggande frågan: EU:s framtid och förhållandet till konstitutionsfördraget.
Som ni vet har rådet gett sitt samtycke till en period av eftertanke som ska pågå till nästa vår, och det är just vad det handlar om – en period av eftertanke. Det är inte frågan om en paus, ett ord som inte nämns någonstans i rådets slutsatser, vilket ni säkert har lagt märke till. Det nämndes tidigare, men inte i de slutgiltiga slutsatserna. Andra länder har i själva verket gått vidare med ratificeringsprocessen efter det rådsmötet, däribland Luxemburg som har hållit folkomröstning.
Det står dock klart att vi, så länge denna period av eftertanke pågår, kommer att arbeta vidare med vad vi har: Nicefördraget. Ingen kris råder för den dagliga verksamheten. Det finns inget rättsligt tomrum. Detta är uppenbart, men i politiken är det ibland klokt att konstatera självklarheter. Det finns goda skäl att påpeka detta, för vad jag vill komma till är att de framtida problem som skulle lösas genom konstitutionsfördraget kvarstår. De problemen har vi fortfarande.
Att lösa EU:s institutionella problem är inte bara en kosmetisk fråga. Vi behöver lämpligt utformade institutioner för att kunna fungera effektivt.
Det är nu uppenbart för alla att det inte fanns, och fortfarande inte finns, någon plan B som alternativ till konstitutionsfördraget. Det finns ingen plan B, men vi har allesammans upprättat en plan D: ”D” som i demokrati och debatt. Det är just demokrati och debatt som är parlamentets innersta väsen.
Detta parlament, där den senaste viktiga demokratiska debatten ägde rum med anföranden av Jean-Claude Juncker och Tony Blair, detta parlament, som bevittnade detta stora ögonblick i den parlamentariska demokratin, måste därför fortsätta i denna riktning och – varför inte? – uppmana stats- och regeringscheferna i de länder där folkomröstningsresultatet var särskilt betydelsefullt att fortsätta denna debatt som inleddes så lysande.
Vidare arbetar utskottet för konstitutionella frågor med ett betänkande om denna period av eftertanke och kommer så småningom att lägga fram sina förslag för oss.
Mina damer och herrar! Ni minns säkert att jag för ett år sedan ansåg att ratificeringsprocessen skulle utgöra ett mycket lämpligt tillfälle att tala med européerna om Europa. Ett fantastiskt tillfälle att tala med européerna om Europa, sa jag, men faktum är att jag aldrig trodde att vi skulle få ett tillfälle att tala med européerna om Europa.
Efter allt som har hänt måste vi främja ett brett samtal mellan européer i hela Europa, ett decentraliserat samtal givetvis, och självfallet i samarbete med de nationella parlamenten, men även med bidrag från hela det civila samhället. Tiden finns. Låt oss göra det, kanske med mindre glöd än under folkomröstningskampanjerna, men med mer och bättre information.
Jag har haft arbetsmöten med vice ordföranden, som är här i dag, och jag har just fått en skrivelse från ordförande Barroso, där han föreslår att vi samarbetar på detta område. Det ska vi givetvis göra, med både kommissionen och rådet, för vi är alla övertygade om att det Europa vi ska bygga varken kommer att vara teknokratiskt eller byråkratiskt, och parlamentet måste därför till fullo bevisa sitt existensberättigande.
Låt mig nu återvända till lagstiftningsarbetet. Jag anser att vi kan uppvisa positiva resultat. Vi måste dock lägga större tonvikt vid det mervärde som EU kan ge européerna, och vi kommer att få tillfälle att göra det när vi diskuterar REACH-direktivet – som råkar vara just ett sådant direktiv som kommissionen säger att den aldrig mer kommer att lägga fram – och direktiven om tjänster, arbetstid, flygsäkerhet och järnvägar.
Sedan har vi säkerhetsfrågorna och de rättsliga frågorna, och dessutom Turkiet, för vi föreslog för ett år sedan att vi skulle avge ett yttrande om Turkiet. Det har vi också gjort.
Vår ståndpunkt fick tydlig politisk verkan. På onsdag kommer vi återigen att granska läget strax innan förhandlingarna inleds. Vi upplever otvivelaktigt ett historiskt ögonblick, och parlamentet måste avge sitt yttrande om protokollet till associeringsavtalet mellan EU och Turkiet, som har lett till de problem vi alla är medvetna om och som det brittiska ordförandeskapet arbetar för att lösa.
Mina damer och herrar! Parlamentet har en väsentlig funktion att fylla när det gäller att definiera balansen mellan frihet och säkerhet i kampen mot terrorismen. Om EU behöver en antiterroriststrategi som innebär en ny definition av förhållandet mellan frihet och säkerhet, måste parlamentet vara fullständigt delaktigt.
Detta fastställdes i konstitutionsfördraget, där vårt parlament gavs en väsentligt ökad roll på detta område. I avsaknad av konstitutionsfördrag är det dock ett gott tecken att rådet och kommissionen, vid inrikesministrarnas senaste informella rådsmöte, höll med om att parlamentet bör delta till fullo när denna balans definieras. Om så är fallet, vilket jag hoppas, vore det en utmärkt uppvisning av samarbetet mellan de tre institutionerna och det bästa sättet att komma fram till en antiterroriststrategi som godtas helt och hållet av det europeiska samhället.
Slutligen vill jag ta upp frågan om EU-lagstiftningens kvalitet och relevans. Vilken lagstiftning vi utarbetar, dess kvalitet, de frågor den gäller, dess relevans, hur bra den är: ”bättre lagstiftning” är en fråga på modet. Det är inte någon ny fråga: varje kommission förklarar att den vill förenkla gemenskapens regelverk. Jag tror att detta är åtminstone tredje gången som en kommission har sagt sig ha denna avsikt.
I dagsläget har kommissionens ordförande nyligen uppgett att han tänker dra tillbaka dussintals lagstiftningsförslag. När det gäller förfarandet har jag erinrat kommissionen om att den, enligt vårt ramavtal, är skyldig att underrätta parlamentet innan dessa förslag dras tillbaka och att den inte får betrakta denna underrättelseplikt som en ren formalitet utan mening. Vi vet ännu inte vilka texter det handlar om, även om jag är säker på att ordförande Barroso kommer att tala om det för oss, men jag måste redan nu påpeka att tillbakadragandet, beroende på i vilket skede texterna befinner sig på sin väg genom rådet och parlamentet, kan komma att ge upphov till rättsliga problem som parlamentet vill lösa i en positiv anda. Det är vad jag vill säga om förfarandet.
Vad innehållet beträffar är det sant att EU ibland behandlar många frågor mycket detaljerat. Visst vore det bra om man försökte att undvika alltför detaljerad lagstiftning, men vi bör också överväga om det europeiska bygget inte saknar vissa viktiga balkar som behövs för att ge hela strukturen stabilitet. Det råder inget tvivel om att det behövs åtgärder för att förenkla lagstiftningen, bedöma dess effekter och analysera hur texter införlivas. Jag har t.ex. hört att det i dag finns 56 direktiv som reglerar märkning av produkter. Om det stämmer att det finns 56 EU-direktiv om märkning av produkter bör den lagstiftningen konsolideras.
Det brittiska ordförandeskapet har i detta sammanhang kallat till ett extra toppmöte i slutet av oktober, där jag kommer att ha äran att företräda vår institution, vars deltagande har ökat. Detta är något vi enligt min mening bör glädjas åt.
Vi känner ännu inte till dagordningen för detta toppmöte, men frågan om den berömda europeiska sociala modellen kommer alldeles säkert att vara ett av de viktigaste debattämnena. Denna sociala modell, som för somliga inte existerar och för andra tar sig många olika former, är en prioriterad fråga för vår debatt, för det handlar faktiskt om det europeiska samhällets svar på den ekonomiska globaliseringen. Detta är helt och hållet grundläggande för vårt framtida samhälle.
Arbetet i våra utskott kommer att vara av stor betydelse i detta avseende, liksom den debatt vi kommer att hålla i kammaren i närvaro av den brittiske premiärministern, som kommer hit strax före toppmötet för att diskutera med parlamentet.
Vidare måste jag berätta att jag under alla mina resor detta år har lagt märke till att EU:s utrikespolitik har upphört att enbart vara regeringarnas angelägenhet; under alla mina resor till länder utanför EU har jag märkt att den parlamentariska diplomatin mognar och blir allt mer ansvarstagande, främst tack vare det utmärkta samarbetet med rådet och kommissionen. Jag måste också berätta att jag, vart jag än kommer, får höra att EU behövs, och jag hör ofta klagomål på att dess närvaro inte är tillräcklig. Kanske är det så att icke-européer känner behovet av EU mer än vi gör själva.
Mina damer och herrar! I sin analys av den framväxande demokratin i Förenta staterna, en överstatlig demokrati av samma slag som den vi vill ha, sa Alexis de Tocqueville att nationer, liksom människor, kan nå en högre bestämmelse endast genom dialog och politisk debatt. Jag vill uppmana er att levandegöra denna anda i debatten om Europas framtid, i våra respektive stater och i de europeiska institutionerna.
Hans-Gert Poettering,
   . Herr talman, mina damer och herrar! Låt mig inleda med att på min grupps vägnar hälsa våra vänner från Bulgarien och Rumänien varmt välkomna och försäkra dem om att vi ser fram emot vad som kommer att bli en process av ömsesidigt lärande. De av oss som redan finns här i kammaren kommer att ha mycket att lära av Bulgarien och Rumänien om hur det går till hos dem, medan de, våra nya observatörer, kommer att ha mycket att lära av vårt sätt att arbeta. Genom förståelse på båda sidor kommer vi att nå framgångar som kommer oss alla till del.
Ni, herr talman, talade om en identitetskris, och jag välkomnar det tillfälle som ert anförande ger oss att se över situationen i dag. Ni nämnde också konstitutionen. Jag är djupt övertygad om att det enda sättet för oss att hantera den identitetskris som vi i EU genomgår är att ge uttryck för de värderingar som förenar oss – även över de politiska gränserna – i form av en europeisk författningslagstiftning. Därför får vi inte lägga vår konstitution – och jag tänker främst på dess andra del där dessa värderingar beskrivs – åt sidan, utan den måste finnas kvar på dagordningen. Vi behöver faktiskt dessa värderingar, och de är avgörande för vår gemensamma framtid. Därför får inte heller de negativa resultaten i Frankrike och Nederländerna tillåtas vara det sista ordet. Vi måste givetvis upprätta lämpliga tidsramar och vara förnuftiga när vi fattar beslut om när vi ska gå vidare, och vi måste överväga detta tillsammans med kommissionen. Ingen av oss får ge intryck av att konstitutionen på något vis har avförts från dagordningen; vi fortsätter att reflektera över hur denna konstitution och dess grundläggande delar ska ges konkret form.
Jag anser också att det vore en god idé – och jag tror att talmannen tänker i liknande banor – att då och då, oavsett vilket land som är ordförande för Europeiska unionen, bjuda in regeringschefer till kammaren och diskutera Europas framtid med dem.
Det bekymrar oss givetvis att stora delar av allmänheten ser vårt EU som något mycket avlägset. Detta är alldeles säkert, vice ordförande Wallström, delvis en PR-fråga och därmed ert ansvar, men det handlar i grund och botten om vårt lagstiftningsarbete, och jag vill därför på min grupps vägnar säga att kommissionens hållning – att vi ska lagstifta mindre – i princip är riktig. Det vi gör måste emellertid vara bra; det måste vara ”bättre lagstiftning”. Kommissionen närmar sig problemen från rätt håll, men jag vill uppmana er att inte kringgå de förfaranden vi har enats om i det interinstitutionella avtalet, för då hamnar vi i en återvändsgränd. Vi är eniga med er i sak, men jag rekommenderar starkt att ni följer förfarandena för samråd med Europaparlamentet innan ni antar formella resolutioner. Om ni vill fatta beslut redan nu på tisdag är det inte tillräckligt att kommissionsledamot Günther Verheugen – varför det nu ska vara just han – inofficiellt underrättar grupperna i dag. I stället behöver vi ett konstruktivt institutionellt utbyte mellan kommissionen och Europaparlamentet.
En av de viktigaste frågorna att diskutera kommer alldeles säkert att vara EU:s konkurrenskraft. Vi håller med José Manuel Barroso om att debatten om konstitutionen inte får leda bort vår uppmärksamhet från denna fråga, som, tillsammans med frågan om hur vi ska bygga upp ett socialt Europa, är central för allt. Vi måste också inleda en närmare dialog med de nationella parlamenten, eftersom det vore en tragedi för EU om det uppstod splittring mellan oss och dem. Om vi vill leda EU mot en ljus framtid måste vi finna sätt att göra det tillsammans.
Innan jag slutar, vilket jag ska göra inte minst för att jag ser att vice premiärministern är här i sin egenskap av rådsordförande, vill jag också diskutera hur vi ska gå vidare med frågan om data och kampen mot terrorismen. Vi har hört att det finns regeringar som vill hantera denna fråga endast genom att anta ramresolutioner, vilket innebär att Europaparlamentet utesluts. Den brittiske inrikesministern Charles Clarke har sagt att det brittiska ordförandeskapet kan tänka sig att låta parlamentet delta om vi kan lägga fram något definitivt inom rimlig tid. På min grupps vägnar vill jag säga till honom att det är just det vi vill, eftersom terrorismen måste bekämpas. Det kan jag försäkra er. Vi vill emellertid också att parlamentet ska delta för att lämpliga rättsliga ramar ska kunna upprättas, vilket inte enbart bör vara de nationella regeringarnas sak. Mot denna bakgrund hoppas jag att rådet, kommissionen och vi här i parlamentet kan arbeta väl tillsammans, för om vi inte gör det kommer EU att ställas inför ännu större svårigheter. Vi arbetar tillsammans för EU:s framtid, och vi har en gemensam skyldighet att göra detta.
Martin Schulz,
   . Herr talman! Jag vill tacka er för vad ni sa om den allmänna inriktningen för vårt arbete under det närmaste året. Jag hälsar våra vänner från Rumänien och Bulgarien varmt välkomna, oavsett deras politiska hemvist; ni som hör till min egen grupp vill jag hälsa särskilt varmt välkomna, men jag välkomnar även er som är av annan uppfattning och hoppas att vi kan ha ett gott samarbete här i kammaren för EU:s bästa. Jag vill också be dem att arbeta hårt och diskutera med kraft i kammaren, för EU behöver det också.
Det är här i parlamentet som den europeiska demokratin blir verklighet, så låt mig anknyta till det min gode vän Hans-Gert Poettering sa. Jag håller helt med honom om att vi inte kan godta kommissionens sätt att sprida information, som går ut på att den, via kommissionsledamot Günther Verheugen, meddelar vad den vill dra tillbaka, varpå José Manuel Barroso följande dag talar om för den internationella pressen vad han tänker dra tillbaka. Parlamentet har alltså inte underrättats officiellt ännu, trots att kommissionen är skyldig att göra detta enligt det interinstitutionella avtalet.
Men parlamentet har väl ändå rätt att få veta vad som händer i maktens hemliga korridorer i denna byggnad. Ett tillfälle att informera parlamentet gavs förra torsdagen under talmanskonferensen, då José Manuel Barroso kunde ha gjort det. Han var naturligtvis inbjuden men sa att han inte kunde komma. Jag fick sedan veta att skälet till att han inte kunde komma var att Hans-Gert Poettering inte var där. Jaha, sa jag, så det är så det är: om Hans-Gert Poettering inte är där är det meningslöst! Genom dagens tidningar får jag nu veta var José Manuel Barroso befann sig förra torsdagen, när han inte hade möjlighet att närvara. Ordföranden för Europeiska folkpartiet (kristdemokrater) och Europademokrater kan visserligen bli upprörd över att vi inte får någon information, men det kunde vi ha fått förra torsdagen om inte Hans-Gert Poettering, tillsammans med ordförande Barroso, hade deltagit i ett evenemang i Lissabon som anordnades av Europeiska folkpartiets tankesmedjor. Klaga inte på kommissionen om det är ert eget fel att de möten där det är meningen att vi ska informeras inte blir av.
Jag riktar inte dessa anmärkningar mot Hans-Gert Poettering, för detta är inte hans uppgift. Jag har viss förståelse för honom, men det har jag inte för kommissionens ordförande. Kommissionsledamot Wallström, ni kan hälsa José Manuel Barroso från mig att jag inte godtar en situation där kommissionens ordförande meddelar den internationella pressen vad han tänker göra, men inte Europaparlamentet. Det är oacceptabelt!
Jag godtar inte heller att en kommissionsordförande vid en presskonferens i samband med att han återvänder från semestern – som måste ha varit lång, för han har inte hörts av på länge – säger att det var meningslöst att koncentrera sig på konstitutionen, som ändå var så avlägsen, och att vi nu måste ägna oss åt annat. Detta kom alltså från någon som har till uppgift att kämpa just för denna konstitution!
Jag undrar verkligen hur kommissionens ordförande ser på de stater som faktiskt redan ratificerat konstitutionen, eller de som just nu håller på att göra det. Vad ska de egentligen tycka om en kommissionsordförande som denne?
Jag tänker inte käbbla om sakfrågan; visst måste vi bli bättre på att stifta lagar, och visst måste överflödig lagstiftning dras tillbaka. Det håller jag fullständigt med om, men låt mig alldeles tydligt säga, herr talman, att det arbetsprogram ni har tillkännagivit för det kommande året inte kan genomföras på samma sätt som sina föregångare. Allt handlar om samarbete mellan EU:s institutioner, framför allt mellan kommissionen och parlamentet, men då förväntar jag mig av kommissionen att den möter parlamentet på halva vägen och håller debatten om EU:s framtid i parlamentet, i stället för på en presskonferens eller under kommissionens informationsmöten i Bryssel.
Det är bara så vi kan nå något slags enighet, inte minst om budgetplanen. Låt mig bara påminna er om att det mellan parlamentets siffror – våra förslag, med andra ord – och de som man misslyckades med att anta under toppmötet, nämligen den kompromiss på 1,07 procent som diskuterades där, finns en klyfta på flera miljarder. Mellan kommissionens krav i fråga om budgetplanen och det som rådet i själva verket vill ha finns dock en gapande avgrund motsvarande det dubbla beloppet. En kommissionsordförande som ville genomföra sitt eget ambitiösa program borde, efter misslyckandet med budgetplanen, ha ställt till med ett uppträde och kallat det vägen mot Europeiska unionens undergång!
Vad jag kritiserar, herr talman, är kommissionens alltför långa frånvaro från debatten om budgetplanen och konstitutionen. Vi stöder helhjärtat era förslag, men vi hoppas också att kommissionen, och framför allt dess ordförande, snart ska komma in i matchen igen.
Graham Watson,
   . – Herr talman! Jag vill på min grupps vägnar välkomna rådsordföranden, som uppenbarligen är mer angelägen att umgås med tidigare kolleger än att delta i sitt partis kalas i Brighton.
Också jag välkomnar våra nya vänner från Rumänien och Bulgarien. Jag beklagar att de kommer under en sådan ledsam period. Europa är utan liv: dess konstitution har lidit ett bakslag, budgeten befinner sig i ett dödläge, ekonomin stagnerar. Det behövs en frisk vind för att Europa ska kunna lyfta seglen.
Tidigare väntade sig parlamenten att kommissionen skulle visa vägen: som fördragens beskyddare, som integrationens motor, initiativtagaren till idéer. Parlamentet måste utmana medlemsstaterna. Är Tyskland redo för en reform? Kommer Italien att ta itu med sitt underskott? Kommer Tony Blair att uppfylla sina fina ord med ett fullt brittiskt deltagande i EU:s projekt? Och kommer Paris och Haag att visa ledarskap gentemot sina medborgare? Nu är det nödvändigare än någonsin att parlamentet och kommissionen samarbetar för att rädda EU-projektet, för att ena unionen.
För fem år sedan enades medlemsstaterna om en dagordning i Lissabon. För fem månader sedan fastställde kommissionen i Bryssel en ny strategi för arbete och tillväxt. Hur många veckor ska vi behöva vänta på samförstånd i rådet, och när vi väl nått samförstånd, på modet att förverkliga det?
Vi har läst om ett bål av regelverk, vilket utan tvekan har behövts länge. Men tillåt mig att säga ett par ord om förfarandet. Bättre tillämpning av lagar: detta är kommissionens och domstolens uppgift. Färre men mer fokuserade nya lagar: detta är också kommissionens uppgift. Men beslut om att avskaffa direktiv och förbättra osammanhängande direktiv är en process som involverar parlamentet, och vi förväntar oss att få ett ord med i laget i fråga om att upphäva eller skriva om lagar.
Kommissionsledamot Wallström! Vår delaktighet är er ansvarsskyldighet. Vårt godkännande är er legitimitet.
Jag är rädd att ni inte kommer att anta budgeten under det brittiska ordförandeskapet. Men använd er offentliga rundresa i Europa tillsammans med José Manuel Barroso till att få godkännande i de nationella huvudstäderna till den finansiering som unionen är i behov av. Vi behöver fler sådana förstklassiga projekt som Airbus. Vi kommer inte att få det med ett tak på 1 procent. Vi måste investera i ökade färdigheter, tillhandahålla livslångt lärande, hjälpa fram forskning och utveckling – det finns ingen chans till detta med 1 procent. Kommissionsledamot Wallström! Gör nu den rundresa ni skulle ha gjort i juni. Bestäm vad som ska göras, annars kommer medlemsstaterna att bestämma det åt er.
Europas konstitution bär fina underskrifter av presidenter och premiärministrar. Ändå fanns det medborgare som inte ville godkänna den. Jag skulle vilja hävda att receptet är något misslyckat. Det är möjligt att människor misstänker att den skrevs under i misstroende. Utan tvekan visar undertecknarna väldigt lite respekt för de institutioner som de har inrättat. För närvarande ligger den på is. Så, ja, herr Barroso, låt oss få ordning på politiken, och att få ordning på den innebär förmodligen att sätta den i centrum.
Men vad gäller konstitutionen finns det ingen anledning att sätta i gång med begravningsceremonin. För att använda Mark Twains ord: ryktena om dess död kan vara överdrivna. Låt oss använda den här perioden av eftertanke till att uppmana Jacques Chirac och Jan Peter Balkenende att inför kammaren tala om hur de föreslår att gå vidare: att hålla utfrågningar med dem som ännu inte har ratificerat, att ställa medlemsstaterna inför sitt ansvar. Låt oss tillsammans visa att vår union uppfyller sitt folks behov: ökar säkerheten utan att hota friheten, bygger grunden för arbete utan att undergräva solidariteten, ger EU mervärde utan att minska dess identitet. Om detta är vår dagordning bör våra institutioner och våra institutionella planer i framtiden återigen få det stöd och den hängivenhet från våra medborgare som de förtjänar.
Daniel Marc Cohn-Bendit,
   . Herr talman, mina damer och herrar från Rumänien och Bulgarien! Alla välkomnar er varmt, även vår grupp, och som ni märker har ni kommit i rättan tid. Er situation är faktiskt egendomlig. Parlamentet är uppenbarligen rasande, åtminstone om vi ska tro gruppordförandena, som har uttryckt sitt missnöje med kommissionen och med den och den personen.
Herr Borrell, ni sa att det var ett stort ögonblick för demokratin när Tony Blair talade här i parlamentet. Vad hände? Han höll ett tal, han lämnade kammaren och sedan dess har det varit tyst från ordförandeskapet. ”De” finns inte ens längre, vi vet inte vad ”de” gör: detta är inte ett stort ögonblick för demokratin.
Vi talar inte om det franska ordförandeskapet; just nu har vi ett brittiskt ordförandeskap. Det finns ett brittiskt ordförandeskap som borde leda arbetet men som inte gör det. Därför har vi som parlament rätt att påpeka att ordförandeskapet inte gör någonting. Det är det minsta ett parlament kan göra. Punkt slut.
Låt mig nu göra ett mycket enkelt påpekande. Om José Manuel Barroso anser det ena eller det andra om konstitutionen, låt honom komma hit och tala om det för parlamentet. Vi kommer att diskutera detta med honom och vi kommer att ge honom en uppsträckning. Låt honom komma hit och tala om konstitutionen inför parlamentet. Om Barroso anser att vissa befintliga lagar bör upphävas, låt honom komma hit och säga det! Dessutom, herr Poettering, kan ni inte påstå att ni i den här frågan instämmer med Barroso om innehållet, för vi vet inte vad han vill. Ni kan säga att ni håller med om formatet, men personligen vet jag inte vad kommissionen vill göra i fråga om innehållet.
När det gäller bättre reglering kan vi ta Viviane Reding som exempel. Hon vill skapa en europeisk television enligt Silvio Berlusconis modell, med reklam överallt. Är det bättre reglering? Nej, det är sämre reglering och det vill vi inte ha. Vi vet vad innehållet är. Låt Viviane Reding komma hit och lägga fram sitt nya direktiv om televisionen så ska ni få se att kommissionens förslag aldrig kommer att få majoritetsstöd i parlamentet.
Saker och ting är därför mycket enkla. Kommissionen utarbetar förslag och formulerar idéer. Den gör uppehåll, ställer några viktiga frågor till sig själv, kommer tillbaka och formulerar idéer. Låt den komma till parlamentet för att lägga fram sina förslag. När vi har ett direktiv så röstar vi om det och det godkänns eller förkastas. När vi vill upphäva ett direktiv så röstar vi om förslaget och det godkänns eller förkastas.
Vi tar en sak i taget och vare sig det handlar om bättre reglering, nyliberal reglering, socialistisk reglering eller ingen reglering alls, så är det innehållet som är det viktiga.
Jag har fått nog av alla som hela tiden lägger fram EU-förslag utan att veta vem de ska vända sig till. Vi vill ha en kommission som lägger fram förslag om EU-lagar. Vi vill ha ett parlament. Vi vill ha ett råd som sköter sina uppgifter. När det nu finns ett ordförandeskap, låt det leda arbetet utan att störas av annat. Om Tony Blair tycker om att spela kricket och dricka te så är det hans val, men som ordförande har han andra saker att ägna sig åt. Han måste lägga fram förslag så att EU kan utvecklas, vilket inte är fallet just nu, och det beror på ordförandeskapet.
Francis Wurtz,
   . Herr talman, herr Prescott, fru Wallström! Jag och min grupp instämmer i alla de välkomstord som har riktats till observatörerna från Rumänien och Bulgarien. För att våra välkomstyttringar inte bara ska bli tomma ord måste vi dock våga stå för konsekvenserna av våra val. Den nu nära förestående möjligheten som min grupp dessutom stöder till fullo att dessa båda länder blir medlemmar i EU innebär faktiskt en välbehövlig och avgörande förändring av EU:s politik när det gäller ekonomi, valutafrågor, budget, skatter och handel. Med 15 medlemsstater var detta nödvändigt, men med 25 eller 27 medlemsstater blir det helt avgörande.
Herr talman! Ni har talat om en identitetskris. Jag anser att ni har rätt. För att lösa krisen måste politiska val komma före marknadens krav, för om vi på grund av den internationella konkurrensen nöjer oss med att anpassa oss till dagens globalisering, då finns det helt enkelt inte plats för vare sig sociala frågor eller solidaritet. Med massarbetslöshet, snabbt ökande osäkerhet på arbetsmarknaden, utbredd fattigdom och skriande ojämlikhet vore det politiskt oansvarigt och socialt explosivt att hålla fast vid bestämda uppfattningar om fri konkurrens, begränsade offentliga finanser, social och skattemässig dumpning och, som pricken över i, snåla budgetar. Som valda företrädare för våra landsmän har vi en skyldighet att förmedla den djupa oro som i olika former tar sig uttryck inom hela EU. Vad kan parlamentet göra under de närmaste månaderna för att sända ut de positiva signaler som européerna väntar på? Jag vill lägga fram tre förslag.
För det första kommer vi att dömas efter våra omröstningar om en hel rad förslag till direktiv. Denna vecka är det förslaget om fullständig avreglering av järnvägstransporten, och under kommande veckor det djupt symboliska Bolkestein-direktivet, som José Manuel Barroso har varit mycket försiktig med att inte förkasta tillsammans med de andra. Dessa direktiv följs av texter om regional transport, hamntjänster och arbetstid, och vi får inte glömma att vi måste yttra oss om WTO-förhandlingarna och framför allt om Allmänna tjänstehandelsavtalet (GATS). Om vi ska kunna leva upp till förväntningarna bör vi i samtliga frågor inta en tydlig antiliberal och mycket uppfordrande hållning när det gäller offentliga tjänster.
För det andra bör vi ta en rad viktiga politiska initiativ om de stora frågorna som rör civilisationen. Ett exempel är krig och fred. För att uttrycka vårt fördömande av krig, framför allt EU-ländernas inblandning i dem, låt oss bjuda hit Cindy Sheehan, mamman till en amerikansk soldat som dödades i Irak, vars rop av smärta, sanning och mänsklighet skapar opinion på båda sidor om Atlanten.
För det tredje, och i anslutning till de två första förslagen, låt oss medverka till att ge våra landsmän yttrandefrihet. Låt oss för all del anordna debatter, men låt oss se till att det förs äkta, ocensurerade debatter i de 27 medlemsstaterna i den utvidgade unionen om vad som behöver förändras för att blåsa nytt liv i den europeiska drömmen. 
Nigel Farage,
   . – Herr talman! Jag välkomnar våra vänner från Bulgarien och Rumänien. De kommer att få ett varmt mottagande av detta europeiska imperium som ständigt utvidgas.
Jag vill säga dem detta: även om ni inte är invalda kommer ni att behandlas som fullvärdiga medlemmar av EU:s politiska elit. Ni kommer att vara berättigade till det mycket generösa dagtraktamentet; chaufförernas service kommer att stå till ert förfogande; det blir ändlösa omgångar frukostar, luncher, middagar och cocktailtillställningar. Planen är att ni efter allt detta, med ökade midjemått, ska åka tillbaka till era hemländer och tala om för människor att allt står väl till inom den här klubben som ni har gått med på att ansluta er till.
Som Marx sa – och jag talar om Groucho Marx, inte Karl Marx – jag skulle inte gå med i någon klubb som skulle acceptera mig som medlem. Vad EU beträffar är det ett gott råd, för det här är en klubb vars räkenskaper inte har godkänts under de senaste tio åren. Det här är en klubb som, såsom ni hörde av gruppordförandena tidigare, behandlar väljarna i Frankrike och Nederländerna med fullständigt förakt när man försöker att införa bestämmelser ur en konstitution som borde vara död och begraven. Det är en klubb som kommer att ta ifrån er era rättigheter att styra er själva och, sorgligt nog, alltmer börjar likna just det politiska system som ni nyss har lyckats göra er av med. Ni kommer att få höra missnöjesyttringar från dem som lever på denna europeiska union och som tjänar långt mer än de någonsin skulle vara värda i affärsvärlden.
Ni är här som observatörer, så se er omkring. Vad uträttar vi här i dag? Vilken galenskap att vi spenderar 200 miljoner euro per år av skattebetalarnas pengar på den månatliga turen till Strasbourg. Ta en titt i morgon och på onsdag och torsdag på det totalt farsartade omröstningssystemet här, och inse att vad José Manuel Barroso än sa förra veckan om avreglering, färre förordningar och de sextio rättsakter som de har för avsikt att dra tillbaka, så har det har införts omkring 2 000 rättsliga instrument under den korta perioden sedan den 1 juli, då britterna övertog ordförandeskapet för rådet.
Var snälla och titta och åk tillbaka och säg sanningen till era medborgare. De tio medlemsstater som gick med förra året hade alla folkomröstningar. Jag har förstått att det inte finns några planer på att hålla folkomröstning i Rumänien och Bulgarien. Förtjänar inte människorna där åtminstone en chans att rösta i en folkomröstning och föra en debatt? Skulle det inte vara ett enormt, historiskt misstag att tvinga med dessa människor in i denna vacklande europeiska union utan att först berätta sanningen för dem? För 30 år sedan ljög man för det brittiska folket om denna europeiska klubb. Ert folk förtjänar bättre än så.
Brian Crowley,
   . Herr talman! Jag vill tacka vice premiärminister John Prescott och kommissionsledamot Margot Wallström för att de är närvarande här i dag. Jag vill också tacka Daniel Cohn-Bendit för att han som vanligt offrat så mycket tid på mig.
Vad vi har sett här i dag är förmågan hos en institution som vår att höja våra röster i djup oro och ändå inte lyckas komma med någon lösning. För om vi i slutändan verkligen vill svara på vad som sker i dagens europeiska union måste vi först inse att hur vi än uppfattar krisen betraktar folket det inte som en kris. För 90 procent av folket står Europeiska unionen inte för någon positiv bild av betydelse. Den betraktas som störande, alltför betungande och, faktiskt, likgiltig när det gäller människors vardagliga problem.
Det är viktigt att vara realistiska när vi överväger antalet frågor som vår organisation kan ta itu med inom sitt styre. Jag har hört personer tala här i dag om hur fel det var av José Manuel Barroso att tala om att kommissionen ska dra tillbaka x antal direktiv, eller att den ska reducera antalet gällande direktiv. Talmannen för vårt eget parlament sa i dag att det finns 56 olika direktiv som avser försäljning och framställning av varor för att tillhandahålla dem på marknaden och för tjänster. Det finns 16 individuella direktiv som avser inköp, marknadsföring och företeende av konstgödsel till salu. Det måste väl vara möjligt att sammanföra dessa i ett enda direktiv. Det kanske rör sig om en språk- och tolkningsskillnad, och att det som kommissionens ordförande menade var konsolidering eller kodifiering, vilket sker inom alla regeringar.
Det finns ingen anledning till att varje enskild institution inte skulle se över sitt område noggrant och besluta vilka frågor som är viktigast och hur lagstiftningen skulle kunna förbättras och göras mer relevant för folket.
De utmaningar som vi står inför i dag gäller inte en avlägsen framtid, eller ens en sviktande ideologi i det förflutna. De utmaningar vi står inför i dag gäller försäkran om att kunna skapa en lämplig struktur för EU under 2000-talet. Finansiering är en huvudfråga, och vi måste nå en överenskommelse om budgetplanen. Medlemsstaterna måste bidra till den centrala budgeten för att vi ska kunna hjälpa de länder som har det största behovet, och för att vi ska kunna fortsätta att driva fram EU som ett dynamiskt, nyskapande och kreativt centrum.
Vi måste också försöka se till att vi i den processen inte kastar ut barnet med badvattnet. Det finns personer som nyligen har försökt binda samman den gemensamma jordbrukspolitiken med budgetplanen. Det var ett misstag, och man får hoppas att dessa personer nu viker från den ståndpunkten. Det är också viktigt att vi i parlamentet ser på vår roll på ett ansvarsfullt sätt och att vi inte drar oss ur beslutet när vi inte tycker om eller instämmer i lagstiftningen – som vi gjorde i fråga om direktivet om datorrelaterade uppfinningar, som vi försöker göra i fråga om tjänstedirektivet och som vi har gjort i fråga om många andra föreslagna direktiv. Vår roll som lagstiftare är att lagstifta. Det innebär svåra beslut. Det innebär att det kommer att förekomma meningsskiljaktigheter mellan oss i kammaren. Dessa meningsskiljaktigheter är inte av personligt slag, utan handlar om att vi har olika syn på hur vi bör agera för en god framtid.
När vi talar om frihetens, säkerhetens och rättvisans område är det slutligen rättvisan som måste stå främst bland dessa mål och ideal, för om vi inte kan garantera människor att deras individuella rättigheter och friheter är skyddade har vi misslyckats med vår främsta skyldighet som lagstiftare, nämligen att se till att de lagar som vi antar inte enbart skyddar allmänhetens bästa utan också är utan negativa följder för minoriteten. 
Jean-Marie Le Pen (NI ). –
   Herr talman, mina damer och herrar! Sist men inte minst är det min tur att välkomna våra nya kolleger från Rumänien och Bulgarien. Jag hoppas att de kommer att återge det franska språket och den franska kulturen en del av den glans som har gått förlorad här i och med de successiva utvidgningarna, särskilt anslutningen av länderna i norra Europa och Central- och Östeuropa. Jag glömmer inte viktiga undantag som vår bortgångna kollega från Polen, Filip Adwent, utgör.
Jag välkomnar särskilt våra fem kolleger och vänner från partiet Romania Mare i det framstående landet Rumänien och vår bulgariska kollega från partiet Attack. De är här som observatörer i Europaparlamentet samtidigt som Turkiet den 3 oktober 2005 kommer att inleda förhandlingar om medlemskap, trots att landets anslutning var en av anledningarna till att konstitutionen förkastades, och utan att Turkiet har erkänt Republiken Cypern eller ens vill göra det. Eftersom 10 procent av landets befolkning är av turkiskt ursprung anser jag att Bulgarien påverkas extra mycket av denna stora händelse.
Jag hoppas att våra kolleger vet att de kan räkna med vårt stöd i parlamentet för att försvara våra fosterländers Europa mot destruktiv globalisering och strömmen av invandrare. Jag noterar med intresse den själaringning som Europeiska kommissionens ordförande José Manuel Barroso just har ringt för den hädangångna europeiska konstitutionen. Som rationell demokrat har han dragit lärdom av omröstningarna i Frankrike och Nederländerna och skrotat denna frihetsförintande text. För en gångs skull närmar sig lagen moralen. Folkets åsikt väger tyngre än teknokraternas, trots de olika påtryckningar som utövades av de stora professionella sanningssägarna.
När det gäller budgetplanen för 2007–2013 riskerar den fransk-brittiska striden om rabatten och den gemensamma budgetpolitiken att fortsätta om inte gemenskapsbudgeten ökas med mer än 1 procent av BNP för att tillgodose de central- och östeuropeiska ländernas behov. I den här frågan kommer vi att motarbeta alla former av tillbakagång eller reträtt från Jacques Chiracs och den franska regeringens sida när det gäller den gemensamma jordbrukspolitiken. Som trogna allierade med amerikanerna har britterna endast två målsättningar under sitt sex månader långa ordförandeskap: att inleda Turkiets anslutning och garantera antagandet av Bolkestein-direktivet om tjänster, som de har skrutit så mycket om. Vi kommer att motsätta oss båda dessa mål.
Jacques Chirac begärde helt skamlöst att kommissionen skulle ingripa i Hewlett Packard-affären, med dess 1 240 tvångsuppsägningar. Han skämde ut sig själv och Frankrike offentligt. Det är i själva verket inte kommissionens sak att lägga sig i företagens interna ledning. Det är bara naturligt att beslut som fattas för att skydda franska ekonomiska och sociala intressen bör fattas i Paris och inte i Bryssel eller Genève.
Endast 2007 års presidentval i Frankrike, som följer i kölvattnet av de omvälvande händelserna den 29 maj 2005, kommer att innebära en verklig brytning med eurointernationalismen och prägeln av avståndstagande. Det är en brytning som alla sanna européer har väntat på. Detta blir en återgång till nationella idéer och ekonomisk patriotism i folkets tjänst. Eftersom jag har den stora förmånen att ha företrädesrätt anser jag mig själv vara den mest övertygande talesmannen för detta i Frankrike och i Europa. 
Margot Wallström,
   . Herr talman! Jag vill börja med att instämma i talman Josep Borrells och andras välkomnande av våra vänner från Bulgarien och Rumänien som är här som observatörer. Detta kommer att innebära ett mycket betydande steg till hjälp för de sista förberedelserna för medlemskap. Kommissionen kommer att fortsätta att aktivt stödja er i er strävan, och vi ser fram emot att arbeta med er. Jag vill också tillägga att jag under sommaren har följt rapporterna om översvämningarna och deras följder i era länder. Jag hoppas att ni är medvetna om den solidaritet vi känner, och att ni vet att vi kommer att svara på alla de önskemål om bistånd som ni kan tänkas ha.
Jag vill framföra två kommentarer, först och främst om konstitutionen, eftersom det är viktigt att alla ser kommissionens roll i den här frågan. Kommissionen har från första början inte bara stött konstitutionen utan också varit aktivt involverad i konventets arbete. Det har varit en fråga som kommissionen diskuterat varje vecka. Vi fortsätter att stödja konstitutionen. Vi är alla ense om att det kanske inte är ett felfritt dokument, men vi stöder det och vi har arbetat aktivt med det.
Efter folkomröstningarna i Frankrike och Nederländerna med negativ utgång vet vi alla att det är osannolikt att konstitutionen kommer att ratificeras av alla medlemsstater under överskådlig framtid. Detta innebär inte att vi inte kommer att fortsätta arbeta aktivt med den politiska dagordningen för att EU:s invånare ska få se konkreta resultat. Kommissionen kommer att fortsätta att arbeta med våra politiska prioriteringar och se till att det ger resultat. Vi måste också använda den här perioden av eftertanke till att diskutera med medborgarna. Det är det enda sättet att säkerställa att vi kan få deras fulla stöd för en ny konstitution. Vi vill med hjälp av parlamentet få till stånd en gemensam överenskommelse med medlemsstaterna om hur vi ska gå vidare. Det är anledningen till att vi redan före sommaren började utarbeta vad vi kallar för ”plan D”, för debatt, dialog och demokrati. Under vårt seminarium förra veckan diskuterade vi ett antal mycket konkreta idéer om hur vi skulle kunna föra en sådan dialog med medlemsstaterna. Det måste vara en mycket bred dagordning riktad mot att fortsätta dialogen efter det att nuvarande kommission och parlament upphört att existera. Detta är inte enbart en räddningsoperation för konstitutionen, utan det måste också utgöra den nya vägen för att möta medborgarna. Ordförande José Manuel Barroso och jag kommer att lägga fram våra preliminära idéer angående denna plan D på talmanskonferensen på onsdag. Vi håller också på att förbereda ett meddelande till rådet och parlamentet, och jag hoppas att en formell version av detta ska vara färdig senare under veckan så att ni får möjlighet att kommentera den.
I förra veckan skickade ordförande José Manuel Barroso ett brev till talman Josep Borrell där han föreslår att vi ska fastställa initiativ där kommissionen och parlamentet kan samarbeta, och att våra respektive institutioner ska mötas så snart som möjligt för att diskutera sådana initiativ.
Det bästa sättet att övervinna den nuvarande krisen är att övertyga européerna om betydelsen av EU. Vad som därför är mest angeläget för oss är att genomföra våra politiska prioriteringar. Våra mål för välstånd, solidaritet och säkerhet gäller fortfarande, och är faktiskt mer relevanta än någonsin. De ligger i linje med vad människor i Europa vill se, enligt Eurobarometerundersökningarna – fler och bättre arbeten, upprätthållande av social och territoriell sammanhållning, ett hållbart utnyttjande av jordens resurser och en förstärkning av säkerheten i Europa och i världen som helhet.
För det andra, när det gäller en bättre lagstiftning vill jag först och främst tacka parlamentet för samarbetet i fråga om undertecknandet av ett nytt ramavtal. Då detta är mitt ansvar kommer jag verkligen att anstränga mig för att se till att vi håller oss till ramavtalet. Det är anledningen till att jag har undersökt de omständigheter som gett upphov till kritik och oro från vissa parlamentsledamöters sida angående frågan om bättre lagstiftning.
En bättre lagstiftning har funnits på våra institutioners dagordning under lång tid. Vi har arbetat tillsammans för en bättre lagstiftning sedan 2003. En interinstitutionell överenskommelse undertecknades det året, vilken syftar till att förenkla och förbättra gemenskapsbestämmelserna.
Den här kommissionen intog en förnyad, stark ståndpunkt för bättre lagstiftning i inledningen av sin mandatperiod, och bättre lagstiftning på alla nivåer har också blivit en viktig punkt i den reviderade Lissabonstrategin. Min kollega, Günter Verheugen, har regelbundet informerat parlamentet om kommissionens tillvägagångssätt, och jag har sett i kalendern att parlamentet har informerats om dagordningen för bättre lagstiftning vid åtminstone tio tillfällen, inklusive de preliminära utfrågningarna, utöver den allmänna information som ges i intervjuer och vid andra tillfällen.
Det är en strategi som bygger på tre pelare och som innefattar följande: kontroll av lagstiftning som ännu ej är antagen i avsikt att dra tillbaka förslag som inte uppfyller kriterierna, förenklingsarbete och uppgradering av metoder för att förbereda nya lagstiftningsförslag, inklusive konsekvensbedömningar.
I morgon kommer kommissionen att diskutera och stödja resultatet av kontrollen och lägga fram listan på de lagstiftningsförslag som den anser bör dras tillbaka. Det är första gången som hela kollegiet får möjlighet att besluta om detta. Det har varit en noggrann och omfattande granskning, och vi föreslår att dra tillbaka omkring en tredjedel av de 183 förslag som ännu ej har antagits. Detta kommer att göras helt i enlighet med de relevanta bestämmelserna i det reviderade ramavtalet. I enlighet med artikel 12 i ramavtalet kommer kommissionsledamot Günter Verheugen att lägga fram vårt förslag för parlamentet innan det offentliggörs – det kommer att presenteras i sin helhet här i morgon, direkt efter det att kommissionen har diskuterat det.
Med hänvisning till artikel 32 i ramavtalet är vårt förslag, som på detta stadium är ett politiskt beslut, tänkt som föranmälan för de andra institutionerna, och tillbakadragandet i rättsligt avseende kommer, i linje med det vedertagna förfarandet, att göras om tre månader. Denna granskning är tillkännagiven sedan länge, och kommissionen har varit öppen i fråga om såväl metoder som mål. Vi anser inte att något av de uttalanden av enskilda kommissionsledamöter eller av ordföranden som publicerats i pressen kan betraktas som ett undergrävande av kommissionens prerogativ att agera som ett kollegium eller av de utfästelser som gjorts till de andra institutionerna. Om ni så önskar kan jag ge er hela listan över de tillfällen då dessa förslag lagts fram för parlamentet i olika forum – oavsett om det skett i utskotten eller i form av beslut.
Jag erkänner att det alltid finns utrymme för förbättring av kommunikationen och tilliten mellan våra två institutioner. Jag vill bekräfta mitt personliga engagemang för att detta mål även i fortsättningen ska stå högt på kommissionens dagordning. Jag kommer inte att försumma någon möjlighet att påminna mina kolleger om att det är här som förslag ska presenteras först.
Talmannen.
   Tack så mycket, fru Wallström.
Pervenche Berès har begärt ordet. Tala om vilken artikel i arbetsordningen som ni åberopar. 
Pervenche Berès (PSE ). –
   Herr talman! Jag vill ta upp organisationen av föredragningslistan helt enkelt för att uppmärksamma er på vårt sätt att arbeta. Jag beklagar att en lagtext som är av absolut yttersta vikt för hur vår ekonomi ska bekostas – en lagtext som sagt – finns med på dagens föredragningslista först kl. 19.30. Jag anser att den borde ha förlagts till en annan dag och en annan tid. Jag inser vikten av att ta pauser och att föra politiska debatter, men jag anser också att det är viktigt att parlamentet behandlar det rättsliga arbetet på ett förnuftigt sätt. 
Talmannen.
   Tack för er kommentar om hur vi utför vårt arbete, men vi kan inte göra annat än att följa den arbetsplan som vi har antagit.
Debatten är avslutad. 

Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är anföranden på en minut om frågor av politisk vikt. 
Marianne Thyssen (PPE-DE ). –
   Herr talman! I dag är det Europeiska språkdagen. Vi firar den språkliga mångfald som är en del av vårt kulturarv och som berikar vårt samhälle. Redan som ung kunde jag följande ordspråk: ”Antalet språk du talar är så många gånger du är människa”. Ordspråket finns också på kommissionens webbplats där kommissionsledamot Ján Figel gör ett uttalande. Det borde uppmuntra parlamentet att ge största möjliga stöd till bra program som främjar språkundervisning för så många människor som möjligt.
Vi här i parlamentet måste dock även inse att efterlevnaden av interna bestämmelser för språklig mångfald är ett uttryck för respekt för människor och främjar vår institutions demokratiska funktion. Därför anser jag att det är viktigt att uppmärksamma er på två saker, trots att jag inte har så mycket tid på mig.
För det första måste vi fortsätta att verka för att alla som arbetar i parlamentet, både ledamöter och tjänstemän, får möjlighet att delta i språkkurser, och för det andra måste ni uppmana era tjänstemän att fortsätta att respektera våra interna språkbestämmelser både i ord och i handling. Vad vi än gör så får vi inte följa rådets exempel, med tanke på ...
Catherine Stihler (PSE ).
   – Herr talman! Kollektivtrafiken är viktig för alla våra lokala samhällen. I Skottland utgör färjorna en viktig tjänst för några av EU:s mest avlägsna och sårbara samhällen. Under den här veckan kommer jag att ta emot en delegation på besök i Europaparlamentet som företräder CalMacs fackföreningar och som ska möta den ansvariga kommissionsledamoten för transport på onsdag.
För närvarande pågår en anbudsinfordran som avser dessa färjor i samhällen där de är den enda transportmöjligheten mellan öar och fastlandet. Enligt de senaste förslagen från kommissionen i fråga om skyldigheten att tillhandahålla landtransport ska offentliga förvaltningar ges flexibilitet när det gäller anbudsförfaranden och möjlighet att tilldela interna operatörer vissa tjänster direkt. Varför behandlas då livsviktiga förbindelser som dessa färjor annorlunda än tåg, spårvagnar och metro? Det finns inte tåg, spårvagnar eller metro på Skottlands avlägsna öar. Kommissionens ståndpunkt verkar vara motsägelsefull, och jag uppmanar kommissionen att klargöra sin ståndpunkt. Dessa färjeförbindelser är alltför viktiga för att ignoreras. 
Sophia in ’t Veld (ALDE ).
   – Herr talman! Jag skulle vilja delge er min oro över ännu ett exempel på ett chockerande homofobiskt tal i ett av de nationella parlamenten i en EU-medlemsstat. Vi talar i det här fallet om Lettlands parlament, där man diskuterar genomförandet av artikel 13 – om EU:s lagstiftning mot diskriminering – samt ett förslag till konstitutionellt förbud mot äktenskap mellan personer av samma kön. Jag noterar att inte ens George Bush skulle våga gå så långt.
Jag vill uppmana våra kolleger i det lettiska parlamentet att genomföra sin debatt med värdighet, att fördöma förtal och att komma ihåg att Lettland precis som de andra medlemsstaterna har undertecknat stadgan om de grundläggande rättigheterna. Man har också ratificerat EU-konstitutionen, som förbjuder diskriminering på grund av sexuell läggning. 
Mary Lou McDonald (GUE/NGL ).
   – Herr talman, kära kolleger! Som ni kanske redan vet har Irländska republikanska armén (IRA) tagit ännu ett initiativ för att medverka till fred i Irland. Dagens modiga beslut att en gång för alla och under kontroll göra sig av med sina vapen utgör ett betydande framsteg för fredsprocessen i Irland.
Detta storslagna som IRA har gjort bör varken undervärderas eller underskattas. Jag skulle vilja ta detta tillfälle i akt att berömma IRA för att man tagit risker när andra drog sig undan ansvaret.
Ett enormt ansvar har lagts på såväl den brittiska som den irländska regeringen att slutligen genomföra det s.k. långfredagsavtalet i alla dess aspekter i frågor såsom jämlikhet, mänskliga rättigheter, övervakning, demilitarisering och inte minst nordirländsk representation i det irländska parlamentet. Demokratiska unionistpartiet, som har en medlem som valts till ledamot av Europaparlamentet, måste återuppta fredsprocessen. Nu finns det ingen ursäkt för dem att inte sätta sig ned …
Dariusz Maciej Grabowski (IND/DEM ). –
   Herr talman! Undertecknandet av avtalet om att bygga en gasledning under vattnet genom Baltikum följdes av bilder på Rysslands president Vladimir Putin och Tysklands förbundskansler Gerhard Schröder förenade i en hjärtlig omfamning. Denna uppvisning av tillgivenhet ägde rum mot bakgrund av två stora hot mot freden och mot stabiliteten i världsekonomin. Jag talar om den internationella terrorismen samt de prisökningar och den osäkerhet som påverkar marknaden för energiråvaror. Alla vet att situationen kräver globalt samarbete. I en tid då EU borde visa prov på gemensamt förnuft och solidaritet mellan länderna basunerar förbundskansler Schröder och president Putin dessvärre ut det otvetydiga budskapet att det enda som de bryr sig om är att främja Tysklands och Rysslands själviska intressen. Det faktum att de länder genom vars ekonomiska vatten gasledningen ska gå varken informerades eller rådfrågades visar hur lite respekt dessa båda länder har för den internationella havsrätten.
Vi är helt övertygade om att avtalet om gasledningen utarbetades så att det skulle bli till förfång för flera av EU:s medlemsstater. Polen, Baltikum och andra länder kommer att tvingas överlämna kontrollen av sin energiförsörjning till Ryssland. Avtalet visar också på en tydlig koppling …
Ryszard Czarnecki (NI ). –
   Herr talman! Om bara 15 månader träder EU:s första nya sjuårsbudget i kraft, men trots de regler och överenskommelser som unionen har enats om har vi fortfarande inget budgetförslag. EU driver så att säga omkring utan roder på ett budgethav. För var månad som budgeten försenas ökar den onödiga spänningen och oron, vilket leder till misstro mellan gamla och nya medlemsstater.
Genom att inte lyckas få fram en budget sänder unionen ut fel budskap till sina framtida medlemmar och externa partner. Den framställer sig själv som svag, utan visioner för framtiden och utan den politiska viljan att arbeta tillsammans i solidaritet för att bygga upp den framtiden. Situationen innebär inte något dödläge, för att låna ett uttryck från spelet schack, utan snarare schackmatt för idén om ett verkligt enat Europa som inte är uppdelat i ett första och andra klassens Europa efter rikedom eller historiskt arv.
Jag uppmanar rådet och det brittiska ordförandeskapet att se till att budgetarbetet slutförs så fort som möjligt. 
Zdzisław Zbigniew Podkański (PPE-DE ). –
   Herr talman! Polen är inne på sitt andra år av medlemskap i EU, men framtidsutsikterna för de polska jordbrukarna blir allt sämre, inte bättre.
Polska bärfruktodlare står för 50 procent av produktionen i Europa, men ändå befinner de sig på gränsen till konkurs. Detsamma gäller polska potatisodlare, som är de främsta producenterna av denna gröda inom EU, och odlare av säd och textilväxter. Det kommer inte att dröja länge innan producenterna av fläskkött, mjölk och sockerbetor befinner sig i samma situation, och jag vill påminna er om att Polen är den tredje största producenten av sockerbetor i Europa. Parlamentets ledamöter förstår situationen, men man kan inte säga detsamma om kommissionen, som tycks ignorera parlamentet och de beslut som det fattar. Det hände till exempel med betänkandet om stärkelseproduktion.
Den planerade reformen av sockermarknaden kommer att innebära en minskning av priset på sockerbetor med över 42 procent, vilket gör det olönsamt att producera. Det verkar som om kommissionen bryr sig mer om kinesiska och marockanska bärfruktodlare och brasilianska sockerproducenter än om jordbrukarna och producenterna i de nya medlemsstaterna. Man undrar varför kommissionen, och kommissionsledamoten själv, för en politik som skadar jordbrukarna i de nya medlemsstaterna och varför parlamentets beslut ignoreras. 
Antonio Masip Hidalgo (PSE ). –
   Herr talman! Jag begär ordet och talar för Giovanni Pittella från Italien och Jamila Madeira från Portugal för att be rådets sittande ordförandeskap att, i förslagen om den budgetplan som ska presenteras, återinförliva de kriterier som kommissionen föreslog för områden som påverkas av den statistiska effekten och behovet av att stödja dessa utan skamlig diskriminering dem emellan. Detta är nämligen, som jag sa i denna kammare den 9:e mars, en fråga om värdighet, om att göra EU:s politik förståelig, jämställd, balanserad och demokratisk, trogen sina rötter och ambitioner. 
Marian Harkin (ALDE ).
   – Herr talman! Jag vill tacka er för att jag får tillfälle att säga några ord om denna i sanning historiska dag för Irland. I juli i år uppmanade IRA sina enheter att göra sig kvitt sina vapen, och i dag har vi fått bekräftelse på att dessa ord har omsatts i handling. Ja, det finns fortfarande mycket att göra, men i dag har vi enligt min uppfattning tagit ett avgörande steg.
Det kommer att uppstå svårigheter; det finns fredsbrytare på båda sidor som kommer att försöka få den här processen att spåra ur. Därför måste vi ge ett massivt stöd till fredsbyggare, till vanliga människor som dag för dag bygger upp tilliten och börjar söka en gemensam framtid. Vi hälsar alla dem, på båda sidor eller ingen, som bidragit till att nå dit vi nått i dag. Jag vill i Europaparlamentet välkomna EU:s positiva och stödjande roll i denna process.
Slutligen minns vi denna dag offren och deras familjer, vilkas liv har förstörts. För dem kommer denna dag för sent, men för oss övriga är det förhoppningsvis en början. 
Mirosław Mariusz Piotrowski (IND/DEM ). –
   Herr talman! Vi har nyligen fått vetskap om undertecknandet av ett avtal mellan Tyskland och Ryssland om att bygga en gasledning i norra Europa, som ska gå genom Baltikum. Detta är uppenbarligen mer än ett viktigt ekonomiskt avtal. Det har också en lika viktig politisk dimension. Polen och de baltiska staterna har förbisetts, vilket är till stor skada för nationella intressen i länder som tillhör samma struktur, nämligen Europeiska unionen. Återigen har EU:s gemensamma ekonomiska politik och utrikespolitik visat sig bestå av en massa tomt skryt, och många kommentatorer och politiker liknar redan det nyligen undertecknade avtalet vid 1939 års Molotov-Ribbentrop-pakt.
Jag uppmanar Tyskland att följa de regler som är bindande för alla medlemsstater och att klargöra situationen. Jag yrkar också på att Europaparlamentet får tillgång till den information som finns. 
Zbigniew Zaleski (PPE-DE ). –
    Herr talman! EU har förmåga att visa solidaritet, vilket man visade i samband med de tragiska händelserna i Portugal. Däremot uppför sig EU:s ledare ibland själviskt, som när Jacques Chirac, Gerhard Schröder och Vladimir Putin möttes i Kaliningrad, som är en besynnerlig del av Ryssland. Därefter agerade Schröder och Putin själviskt när de undertecknade avtalet om att bygga gasledningen. Det sägs att skälet till att gasledningen byggs är att trygga Tysklands energiförsörjning, men det är bara halva sanningen. Schröder stöder i själva verket Putins ”söndra och härska”-politik, som försvagar unionen. Europaparlamentet borde ta parti för Europa och fördöma detta agerande för vad det egentligen är.
EU behöver beslut som går utöver lokala intressen. Unionen kommer aldrig att bli integrerad om vi inte tillämpar enhetliga strategier. Det skulle vara som att försöka bygga ett hus av tegel utan något murbruk. 
Panagiotis Beglitis (PSE ).
   – Herr talman! Under de senaste dagarna har vi nåtts av ytterst oroande uppgifter från turkiska icke-statliga människorättsorganisationer om att turkiska journalister har åtalats och dömts.
Jag syftar inte bara på författaren Orhan Pamuk utan även på journalisten Emin Karaca, som dömdes till fem månaders fängelse för att ha brutit mot artikel 301, paragraf 2, i den nyligen reformerade strafflagen. Jag syftar också på andra journalister som har åtalats enligt samma artikel.
Med anledning av denna situation uppmanar jag Europaparlamentet och framför allt dess talman att omedelbart ta initiativ riktade mot Turkiets premiärminister Tayyip Erdogan och mot talmannen för den turkiska nationalförsamlingen, Bulent Arinc, och kräva att åtalen läggs ned och att yttrandefriheten respekteras, och till det brittiska ordförandeskapet och kommissionen ...
Marios Matsakis (ALDE ).
   – Herr talman! Fastän jag tror starkt på användandet av ett gemensamt arbetsspråk accepterar och respekterar jag varje parlamentsledamots rätt att få lyssna och tala på sitt eget språk. Vad jag däremot inte kan acceptera är att det mer än ett år efter anslutningen av tio nya medlemsstater fortfarande finns åtminstone ett parlamentsutskott där det inte ges någon tolkning till vissa nya medlemsstaters språk, och att kolleger från dessa stater inte har möjlighet att använda sitt officiella modersmål vid dessa utskotts överläggningar. Detta sätter naturligtvis dessa kolleger i en orättvis, ofördelaktig sits. Denna omständighet är inte acceptabel, och jag uppmanar er att i denna tid av språklig frihet försäkra kammaren om att denna beklagliga situation kommer att rättas till så snart som möjligt, och att den inte kommer att uppstå igen när de två följande nya medlemsstaterna ansluter sig till EU under en nära förestående framtid. 
Kathy Sinnott (IND/DEM ). –
   Herr talman! En fjärdedel av Irlands BNP är uppbunden i byggnation. Vi kan säga att Irland är ett land under byggnation. I många av samhällena runt städerna i min valkrets smäller man emellertid upp hus utan en tanke på samhällsservice, tillräckligt med vatten eller avlopp, eller viktiga beståndsdelar av den sociala infrastrukturen. Barnen får hela sin utbildning i baracker. Ofta finns det inga idrottsplatser eller förskolor, och affärerna är få. Lantliga samhällen blir snabbt sovstäder utan någon gemenskapskänsla. Är det OK för EU? Stämmer det med landsbygdsutvecklingen? Jag behöver svar till folket i Watergrass Hill, Glenville och andra städer: folket som kämpar med livet i skinande nya samlingar av hus som saknar själ. 
Marie Panayotopoulos-Cassiotou (PPE-DE ).
   – Herr talman! I dag när vi firar Europeiska språkdagen vill jag ta tillfället i akt att uttrycka min oro över bristen på modersmålsundervisning för barn till unionsmedborgare som flyttar till och bor i andra EU-medlemsstater, vilket leder till att barnen glömmer sitt modersmål och därmed sin kulturella identitet.
Den språkliga assimilering som barn och unga européer går igenom när de flyttar till ett annat land bidrar inte till att bevara den språkliga mångfald som EU påstår sig vilja bevara. Detta gäller särskilt de barn och ungdomar vars modersmål inte är lika utbrett som de europeiska språk som talas av miljontals europeiska medborgare.
Jag uppmanar kommissionen att, inom ramen för den nya strategin om flerspråkighet, se till att direktiv 77/486/ΕEG av den 25 juli 1977 om undervisning av barn till migrerande arbetstagare tillämpas på ett effektivt sätt ...
Alfredo Antoniozzi (PPE-DE ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! I dag firar Europa ett viktigt datum: Europeiska språkdagen. Denna dag, som firades för första gången 2001, engagerar hela EU och framför allt Europeiska rådet, som har planerat evenemang i hela unionen.
I dag hälsar vi våra nya rumänska och bulgariska kolleger välkomna. Med dem kommer rumänska och bulgariska att bli del av vår språkliga gemenskapsfamilj den 1 januari 2007, och därmed stiger antalet officiella språk från 20 till 22.
För oss européer är språk synonymt med kultur och historia och således med ett mycket stort historiskt och kulturellt arv. Jag undrar därför om det inte är hög tid för oss som parlament att arbeta för en konstruktiv reform av språksystemet inom gemenskapsinstitutionerna. Jag är särskilt glad över de nya språk som kommer in, framför allt de som snart kommer att bli en del av vårt dagliga arbete, men samtidigt är jag mycket oroad över kaoset och avsaknaden av skriftliga regler, vilket jag har fått bekräftat från kommissionen. 
Magda Kósáné Kovács (PSE ).
   – Herr talman! En man har dött. Han hade blivit känd för många som en skoningslös hämnare, trots att det han sökte var rättvisa och inte hämnd. Han var övertygad om att när människor som begått brott kunde lämna sitt förflutna bakom sig utan några konsekvenser, skulle det förflutna återvända och förgifta både nutid och framtid. Simon Wiesenthal är död.
Han var mänsklig och begick ibland misstag. Men han kunde inte förlika sig med tanken på att Europa, denna nya värld som byggde en gemensam framtid på grundval av gemensamma värderingar, redan hade varit förenat en gång i det förflutna. Enat i den gemensamma tron på en ras överlägsenhet, i fördömande, utstötande och hat. En 96 år gammal man är död. Hans arv till oss är vetskapen att Europa aldrig mer får enas genom förakt för en annan människa och genom att man dödar en annan människa. Låt oss ha honom i åtanke när vi arbetar för att enigheten i Europeiska unionen ska bygga på lika behandling och lika möjligheter. Till hans minne ber vi utskottet att i punkt 13 ...
Nikolaos Sifunakis (PSE ).
   – Herr talman! Jag vill informera parlamentet om en mycket allvarlig fråga.
De turkiska myndigheterna håller just nu på att slutföra ett dammbygge. Denna damm, som beräknas vara färdig den 15 november, med andra ord mindre än 50 dagar från och med idag, kommer att leda till översvämningar och till att en av de viktigaste arkeologiska platserna som finns i Mindre Asien i dag definitivt går förlorad.
Jag talar om Allianoi, ett romerskt bad som ligger 18 kilometer från staden Bergama.
De arkeologiska fynden i Allianoi visar att det finns ett helt badkomplex som verkar komplettera den berömda Bergama Asklepion.
Europaparlamentet bör ta ställning i denna fråga, och eftersom kommissionens svar var otillräckligt föreslår jag att Europaparlamentets talman skriver till Turkiets president och ber honom avbryta arbetet med dammen, som skulle leda till att en del av Europeiska unionens kulturarv definitivt går förlorat. 
Avril Doyle (PPE-DE ). –
   Herr talman! I närvaro av kommissionsledamot Charlie McCreevy och hans kolleger vill jag göra en markering om kommissionens föreslagna reform av sockersystemet. I motsats till allmänt erkänd kunskap överstiger redan den totala sockerkonsumtionen efterfrågan.
Förenta nationernas livsmedels- och jordbruksorganisation (FAO) beräknar att sockerkonsumtionen i världen under 2004/2005 kommer att uppgå till 145 miljoner ton, och produktionen till 143 miljoner ton. Världens sockerkonsumtion under nästa år beräknas uppgå till 149 miljoner ton, och konsumtionen enbart i Kina förväntas på medellång sikt öka från nuvarande 10 kg per capita till EU:s nivå på 35 kg. I Brasilien är konsumtionen per capita redan 50 kg. Dessutom minskar tillgången på vatten för bevattning i utvecklingsländerna och annorstädes, och det kommer att leda till att odlingen av sockerrör trängs ut eftersom det är en vattenintensiv gröda. Det är en faktor när det gäller den oundvikliga inverkan på mönstret för konsumtion av sockerrör som den beräknade ökningen av så kallad gasohol får, vartefter oljepriserna stiger och alternativ biobränsleteknik blir vanlig. Socker kan i ökande utsträckning bli en strategisk handelsvara. Världen står inför en långfristig ökning av efterfrågan. 
Marta Vincenzi (PSE ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! Jag har begärt ordet för att tala om situationen i Västsahara. I augusti befriade Polisario den siste marockanske krigsfången. Det är ett positivt steg som har fått stöd av FN:s generalsekreterare, president Bush och hela världssamfundet.
Detsamma händer tyvärr inte med dem som hålls kvar i de marockanska fängelserna. Enligt Amnesty International är det fysiska tillståndet för det tiotal västsahariska fångar som hungerstrejkar inne i ett kritiskt skede. Bland dem finns kvinnor och män som försvarar de mänskliga rättigheterna. Europeiska unionen får inte fortsätta att tiga, utan måste ingripa beslutsamt så att friheten för dem som försvarar de mänskliga rättigheterna kan garanteras. Vi måste se till att Marocko, de västsaharier som har stannat i Västsahara och flyktingarna når en överenskommelse för att de ska kunna leva i fred och samarbeta för att skapa en ny demokratisk arabisk–västsaharisk republik, och garantera att de inte längre lever i exil eller i fängelse. 
Christopher Beazley (PPE-DE ). –
   Herr talman! Jag vill också välkomna våra rumänska kolleger, särskilt till min egen grupp, från det rumänska demokratiska partiet, den demokratiska alliansen av ungrare i Rumänien och det rumänska konservativa partiet. Observatörerna kommer helt klart att bekanta sig med hur vi arbetar, vilket kan vara ganska komplicerat, men jag tror också att vi bör lära oss av Rumäniens historia. Rumänien har lidit av fascismen som styrt med järnhand och av kommunismen under Ceausescu. 
Eftersom det är politiskt bekvämt har emellertid många människor glömt att Bessarabien olagligt invaderades av Stalin med hjälp av Hitler. Hundratusentals människor förlorade livet eller tvingades i exil, och den delen av Rumänien undertrycktes. Vissa kapitel i Central- och Östeuropas historia har glömts bort, och vi måste titta på dem. Vi ska inte göra detta till en fix idé, men vi måste dra slutsatser och se framåt. Rumänien före kommunismen och fascismen var ett land med stort välstånd, med det engelsk-rumäniska oljebolaget och betydande investeringar från Frankrike. 
Peter Skinner (PSE ).
   – Herr talman! Ledamöter oavsett alla nationella och politiska gränser stöder John Packwood som ska utlämnas från Spanien till Marocko, vilket är något som inte kan hända en spansk medborgare. Detta är självfallet ett brott mot den lika behandling av EU:s medborgare som föreskrivs i fördraget. Det handlar om diskriminering, och jag uppmanar bestämt kommissionen och talmannen att protestera genom att göra en framställan till den spanska regeringen innan tidsfristen för utlämningen löper ut. 
En process måste få utarbetas som kan gå till Europeiska domstolen för de mänskliga rättigheterna, men detta avvisas också eftersom frågorna knuffas igenom snabbt. Han är en desperat man som står inför en desperat belägenhet och behöver allt vårt stöd. Jag ber er att hjälpa till i detta fall. 
Tunne Kelam (PPE-DE ). –
   Herr talman! Den 15 september kom ett ryskt stridsplan med fyra missiler in över litauiskt luftrum och kraschade nära staden Kaunas. Planet ingick i en grupp av sex stridsplan som åtföljde ett ryskt spionplan från S:t Petersburg till Kaliningrad. Det var en mycket allvarlig incident i en lång rad av övergrepp från ryska plan mot finskt och baltiskt luftrum. Inför toppmötet mellan EU och Ryssland vill jag fråga kommissionen hur de ryska planens systematiska överträdelser av gränserna till EU:s medlemsstater kan stämma överens med de gemensamma värderingar som partnerskapet mellan EU och Ryssland officiellt bygger på? Är inte okränkbarheten för EU:s östra gräns en del av vår gemensamma utrikes- och säkerhetspolitik?
När det gäller Kaliningrad, ligger det inte i alla parters intresse att börja hitta vägar för att avmilitarisera detta sista spår av det kalla kriget i Europa? 
Ljudmila Novak (PPE-DE )
   När hotet om krig kom 1940, forslade Italien bort konstverk som hade skapats i Istrien, Koper, Izola och Piran i Slovenien på beställning från kyrkan och diverse privatpersoner. Konstverken skapades av italienska mästare.
Precis som Jugoslavien hade gjort före dem har den slovenska staten agerat intensivt på ägarnas vägnar för att få tillbaka dessa ovärderliga konstverk. Italien har inte tagit frågan på allvar och de avvisar alla insatser från den slovenska sidan för att finna en diplomatisk lösning på problemet.
Därför skickade utrikesministeriet den 22 september i år ännu en gång en not med en förnyad uppmaning om en diplomatisk lösning. Italien är förpliktigat enligt internationellt avtal att återlämna allt som de forslade bort från de ockuperade områdena och av detta skäl förväntar vi oss på goda grunder att dessa konstverk ska återlämnas till Slovenien. 
Talmannen.
   – Debatten är avslutad. 
Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är debatten om kommissionens uttalande om Solidaritets 25-årsjubileum och dess budskap för Europa.
När jag introducerar denna debatt vill jag betona hur Solidaritets bidrag till händelserna som ledde till ett enat Europa kan ses som en chans och en möjlighet för en generation att lära sig om frihet. Västvärlden gjorde visserligen mycket för de östeuropeiska länder som led under det sovjetiska förtrycket, men Solidaritet har kanske gjort ännu mer för västvärlden och för en hel generation västerlänningar. 
Charlie McCreevy,
   . De historiska händelserna i augusti 1980 var inledningen till den process som fick slut på det kalla kriget och ledde till att Europa kunde återförenas. Aktionen som då leddes av Solidaritet är en symbol för den betydelse som alla européer fäster vid de gemensamma värdena frihet och solidaritet.
Tack vare Solidaritetsledarnas mod och beslutsamhet och den inspiration det gav till så många stannade påverkan från strejken bland varvsarbetarna i Gdansk inte vid den polska gränsen. Den gav ny livskraft åt de spirande meningsskiljaktigheterna och demokratin som då grodde i hela centrala och östra Europa och som gjorde att vår kontinent kunde enas.
Som kommissionsordföranden nämnde i Gdansk den 31 augusti var ”Solidaritet” ett inspirerande namnval för den fackförening som uppstod ur strejken i Gdansk. Namnet förmedlade styrka, beslutsamhet och fokus. Solidaritet är i dag en av sex rubriker i den europeiska stadgan om grundläggande rättigheter. Minnena av händelserna i augusti 1980 berikar detta ord med mening och känsla.
Solidaritet kämpade för frihet, och den är även i dag nära förbunden med solidaritet som en grundläggande värdering som delas av européerna. Det finns inget EU utan solidaritet. Solidaritet är en meningsfull symbol för att erinra kommande generationer européer om denna allians.
Kommissionen har glatt sig åt att kunna bidra till minneshögtiden som ägde rum i Gdansk för tre veckor sedan, för att fira 25-årsdagen av dessa historiska händelser, efter inbjudan från den polska regeringen och de ärade ledamöterna här i parlamentet. Kommissionen kommer att lyssna till kammarens uppfattningar, och ni kan vara säkra på att vi ser positivt på initiativ som syftar till att göra den 31 augusti till en minnesdag. 
Jacek Emil Saryusz-Wolski,
   . Herr talman! Solidaritetsrörelsen innebar tre saker. För det första innebar den att Polen kunde bryta sig loss från den främmande Sovjetmodellen. För det andra kunde Central- och Östeuropa bli kvitt den delning av Europa som trädde i kraft vid Jalta efter andra världskrigets slut. Detta ledde i sin tur till att den del av Europa som varit avskuren från resten av Europa på grund av kommunismen kunde återta sin rättmätiga plats i centrum av vår kontinents politiska historia. På så sätt är därför händelserna vid skeppsvarvet i Gdansk, Berlinmurens fall och revolutionen i Kiev alla etapper i Europas resa mot friheten.
För det tredje innebar Solidaritet att Västeuropa kunde återupptäcka den verkliga betydelsen av de värderingar som försvunnit från det offentliga livet till följd av realpolitiken. Jag talar om värderingar som frihet, solidaritet, demokrati och individens värdighet. Tack vare Solidaritet förstod många människor i Västeuropa att de grundläggande värderingar som Solidaritet hade återupplivat måste vara en del i uppbyggandet av det omorganiserade och återförenade Europa.
Budskapet och händelsernas betydelse går utöver en enda nations erfarenheter. De har en större universell betydelse av mer alleuropeisk karaktär. Det handlar om europeisk enighet. Om Schuman-planen erkänns som den grundläggande premiss som stöttade den europeiska integrationen, måste kraven från skeppsvarvet i Gdansk ses som en inledning till ett annat viktigt steg i processen. I sitt budskap från september 1981 till arbetare i Central- och Östeuropa, skrev Solidaritets aktivister om känslan av ett gemensamt öde som enade alla europeiska medborgare i den östra delen av vår kontinent. Tjugofem år senare fanns samma uttryck med i konstitutionsfördragets ingress, denna gång avsåg det den utvidgade Europeiska unionen.
Solidaritetsrörelsen understryker betydelsen av en solidarisk grund för alla system för förtroende och enighet. Solidaritet, i betydelsen att axla varandras bördor, har faktiskt en väldigt praktisk innebörd för Europeiska unionen. Det innebär ekonomisk solidaritet för att skapa trygghet och solidaritet i utrikespolitiken. Endast genom att visa sådan solidaritet kan vi uppnå en europeisk enighet. 
Józef Pinior,
   . – Herr talman! I juli och augusti 1980 gick polska arbetare i Lublin, längs med den baltiska kusten och i många andra städer ut i strejk. I slutet av augusti förvandlades denna aktion till en generalstrejk som påverkade hela landet. Denna aktion leddes och organiserades av en företagsgemensam strejkkommitté och av Lech Wałęsa vid skeppsvarvet i Gdansk. Arbetare och intellektuella demonstrerade för frihet, social rättvisa och värdighet. Slagorden frihet, jämlikhet och brödraskap ropades återigen ut ifrån europeiska banderoller precis som för 200 år sedan i Paris.
Den 31 augusti undertecknades ett avtal vid skeppsvarvet i Gdansk. I det gick de statliga myndigheterna med på de 21 kraven från de strejkande arbetarna. Detta ledde till uppkomsten av den fria och oberoende fackföreningen Solidaritet. Generalstrejken och Solidaritets aktioner blev en källa till hopp för arbetare över hela världen i kampen för arbetarnas rättigheter, ett rättvist samhälle och en bättre värld. Solidaritet startade en kedjereaktion över hela Östeuropa som till slut ledde till en fredlig demokratisk revolution och en seger för demokratin och de mänskliga rättigheterna. Detta innebar även början till slutet för det totalitära systemet och Europas delning, symboliserat av Berlinmurens fall.
Det är passande att 25 år senare, här i Europaparlamentet i Strasbourg, i det enade Europas politiska hjärta, hedra de polska arbetare och alla dem som gjorde uppror mot förtryck och orättvisa och deltog i skapandet av fackföreningsrörelsen Solidaritet. Ett särskilt erkännande bör ges till dem som fortsatte kampen med självständiga aktioner efter införandet av militärt undantagstillstånd i Polen. Jag vill hylla alla medborgare i Central- och Östeuropa för deras kamp i demokratins, de mänskliga rättigheternas och den nationella suveränitetens namn.
Herr talman, vi står inte ensamma i den här kampen. Vi minns det stöd som Solidaritet fick från den internationella fackföreningsrörelsen, från det västeuropeiska civilsamhället och från demokratiska regeringar. Tack Europa! Tack även till alla europeiska medborgare som stod på Solidaritets sida och stödde vår kamp för frihet och demokrati när vi befann oss i fängelse eller drevs under jord. Europeiska unionen bör vara stolt över detta kulturarv, stolt över att den åstadkommit sådana bevis på gemenskap. Gemenskapen förstärker den europeiska enigheten.
I sitt program, det vill säga de 21 kraven ifrån Gdansk samt programmet för en självstyrande republik, presenterade Solidaritet en vision av ett samhälle och ett land som hölls ihop med hjälp av frihet, respekt för de mänskliga rättigheterna och social rättvisa. Denna vision är fortfarande relevant i dag. Solidaritets program kan fortfarande inspirera på global nivå och även på EU-nivå, när Europeiska unionen tar itu med utmaningen att skapa en effektiv ekonomi och ett rättvist samhälle.
I dagens värld står Solidaritet för en vägran att tolerera fattigdom och förtryck var som helst i världen. Detta kräver att Europeiska unionen agerar för att utrota fattigdomen. Under 2000-talet kräver Solidaritets budskap att EU för en utrikespolitik som aktivt främjar demokrati och de mänskliga rättigheterna och stöd till dem som för närvarande förföljs på grund av att de tillhör en minoritet. 
Bronisław Geremek,
    Herr talman! Som företrädare för gruppen Alliansen liberaler och demokrater för Europa vill jag börja med att hylla de polska arbetare som satte igång frigörelseprocessen och Europas enande. Jag är rörd och tacksam över att se att både Europaparlamentet och Europeiska kommissionen inser betydelsen av de händelser som ägde rum i Polen för 25 år sedan.
Polska arbetare tog budskapet från den polske påven till sina hjärtan. Han sa till dem att de inte skulle vara rädda. Det var polska arbetare som agerade på landets vägnar, som längtade efter frihet. Genom sina handlingar bevisade de för dem som ansåg att proletariatet inte hade något fädernesland, att de misstog sig. Arbetarna agerade i frihetens namn och gjorde uppror mot en regim och ett system som sa sig representera dem. De ställde politiska krav och krävde frihet samt inrättande av en oberoende fackförening som kunde representera dem. Arbetarna krävde även pressfrihet, informationsfrihet och en stat som inte kontrollerades av företrädare för det kommunistiska partiet. Alla dessa krav är ett uttryck för något grundläggande som utgör själva kärnan av Europa, eftersom de är frihetskrav.
När varvsarbetarna i Gdansk agerade för att förbättra sina och sina familjers liv, var de medvetna om att deras situation var resultatet av en främmande regim som hade tvingats på dem. Det var en regim som den polska nationen aldrig hade gått med på. Den fantastiska prestationen av denna massrörelse bestående av 10 miljoner arbetare, jordbruksarbetare och intellektuella företrädare var en fredlig revolution. Det var en rörelse som omfattade hela det polska samhället och innebar ett uppror mot totalitarism. ”Icke-våld” är en princip som är värd att stå fast vid även i dag. Det var en rörelse som inspirerades av värderingar. Vi är stolta över att ordet solidaritet har blivit en del av det politiska språkbruket. Det är ett väldigt betydelsefullt ord för oss, ett mycket polskt uttryck som representerar Polens bidrag till tanken med Europa.
Herr talman, jag är övertygad om att enandet av Europa började i Gdansk, att öst och väst förenades till följd av den rörelse som startades av skeppsvarvsarbetarna i Gdansk och att andra nationer följde efter Polen och Solidaritet. Solidaritet inspirerade nationer att återfödas och folk att kämpa för sin frihet. Vi känner oss stolta över detta, men framför allt känner vi solidaritet med dem som gav friheten till Georgien genom rosornas revolution och till Ukraina genom den orange revolutionen.
Vi hoppas att detta exempel på fredlig regimförändring, som gör det möjligt att förverkliga de europeiska idealen genom förhandlingar, kommer att förbli relevant även i dag. Nu när Europeiska unionen söker sin egen identitet är jag övertygad om att detta är viktigt för oss. Vi måste försöka följa den kurs som stakades ut av de människor som arbetade för Europas frihet. Det var de männen och de kvinnorna som avslutade det kalla kriget och gjorde det europeiska enandet möjligt.
Milan Horáček,
   . Herr talman, mina damer och herrar från Polen! Det är mer än bara symboliskt att vi i dag inte bara välkomnar observatörer från Bulgarien och Rumänien utan även minns Solidaritets stora triumf för 25 år sedan. Det gläder mig att kommissionen har haft någonting att säga om Solidaritetsrörelsen i dag. Man kan lätt tro att det finns tillfällen av större samtida betydelse och att det historiska minnet har hedrats tillräckligt genom firandet under de senaste veckorna, men vår debatt i dag visar att det är precis tvärtom. När jag stämde in i firandena i Warszawa och Gdansk för tre veckor sedan, insåg jag återigen precis hur relevant denna revolutionerande historiska händelse faktiskt är för vår egen tid.
Solidaritets legendariska strejk, som vi hedrar minnet av, är en del av vår levande historia och har inte förlorat något i betydelse under de 25 åren. Det var de politiskt och socialt förtryckta och missgynnade som med sitt mod lyckades få ett slut på den totalitära kommunistiska regimen i Polen och på så sätt inspirera till samma utveckling även i andra länder i Central- och Östeuropa. Alla talar vi om deras envisa strävan efter förändring. Framför allt hedrar vi dock minnet av offren för dessa totalitära regimer, minns dem som förtrycktes, arresterades, sköts till döds under proteststrejker, dömdes i skenrättegångar och sedan avrättades. En man – prästen fader Jerzy Popiełuszko, kan sägas vara representativ för dem alla.
Åren 1953, 1956 och 1968 är viktiga för Östtyskland, Polen, Ungern och Tjeckoslovakien. Tack vare Solidaritet, som gav fart och kraft åt medborgarrättsrörelserna i Central- och Östeuropa, startades Charta 77, som organiserade kampanjer för traditionella, politiska och mänskliga rättigheter, plogbillsrörelsen i forna Östtyskland och den ungerska miljörörelsen ”Dunakör”. Detta visar att utan Solidaritet hade inte Berlinmuren fallit.
Jag talar som företrädare för parlamentet när jag säger att debatten var viktig för dem som stödde Solidaritetsrörelsen i Polen. Debatt engagerade våra vänner Adam Michnik och Jacek Kuroń, liksom Bronisław Geremek och Janusz Onyskiewicz, som nu är ledamöter av Europaparlamentet. Vi är mycket tacksamma för det sätt som de, för 25 år sedan, lade grundstenarna till ett Europa enat i fred, frihet och demokrati, ett Europa styrt av samhälleliga och miljömässiga principer.
Jonas Sjöstedt,
   Herr talman! År 1980 på hösten när jag var 15 år gammal åkte jag till Polen för första gången i mitt liv. Vi var en grupp svenska ungdomar som samarbetade med den polska oberoende student- och elevrörelsen. Det var en ungdomsrörelse som i praktiken var en del av Solidaritet och den enorma positiva mobilisering som Solidaritet innebar i dåtidens polska samhälle. För mig var det en omskakande resa. De friheter och de rättigheter som var en självklarhet för mig som svensk tonåring var någonting som mina polska jämnåriga fick kämpa hårt för. Polen var ett samhälle med varubrist, ett tydligt politiskt förtryck och ett hårt liv för de flesta polacker. I denna tid stod Solidaritet för hoppet om en bättre framtid med sina krav på frihet, demokrati och rätt till nationellt självbestämmande. Solidaritet var en progressiv rörelse, inte bara med sina krav på demokratisering av det polska samhället: som fackförening arbetade den för högre löner, bättre pensionsvillkor, inflytande för de arbetande på arbetsplatserna, bättre hälsovård och barnomsorg. Det var en verkligt progressiv rörelse som förtrycktes vid militärens maktövertagande, som skedde med Sovjetunionens stöd. Men trots militärstyret skulle det inte gå att stoppa de krav och de förhoppningar som Solidaritet symboliserade.
Faktum är att krav på fria fackföreningar och spontan arbetarorganisering vid en rad tillfällen har varit avgörande i oppositionen mot diktaturen i de länder som dominerades av Sovjetunionen efter kriget. Solidaritet och oppositionen i Polen var en – kanske den viktigaste – men en i raden av revolter mot förtrycket. Östberlin 1953, Budapest 1956, Pozna samma år, Prag 1968, där slogs den demokratiska oppositionen ned med våld. Oftast stod arbetarna med sin organisering och sina krav på rättvisa och demokrati i främsta ledet av protesterna.
Idag är Polen en politisk demokrati bland andra politiska demokratier. Enorma framsteg har skett på avgörande områden sedan murens fall. En viktig del av orsaken till det, kanske den helt avgörande, är Solidaritets arbete mot den gamla regimen. Denna utveckling har lett till en bättre framtid, inte bara för Polen, utan för hela Europa. Samtidigt återstår mycket att göra när man ser på de sociala krav som Solidaritet ställde i fråga om inflytande för de arbetande och en bättre levnadsstandard.
Polen är idag ett samhälle där många lever knappt och där arbetslösheten är mycket hög. Samtidigt är den fackliga organiseringen i landet mycket låg och löntagarna är ofta tillbakapressade. För att göra någonting åt det behövs det en stark välorganiserad facklig rörelse. 
Wojciech Roszkowski,
   . Herr talman! Polska Solidaritets 25-årsjubileum är inte bara ett tillfälle att hedra minnet av denna händelse, som innebar början till Europas enande. Det är även ett tillfälle att minnas en grundläggande sanning om folks och nationers agerande, samt om Europeiska unionens moraliska och politiska grunder.
De slagord som inspirerade miljoner medlemmar i denna fackförening 1980 och 1981 samt under den tid då det rådde militärt undantagstillstånd var ”Ingen frihet utan Solidaritet”. Vi var fullt medvetna om att det var i solidariteten mellan människor som Solidaritet med stort S hade sin utgångspunkt. Det var den solidariteten som garanterade deras framgång och dessutom deras överlevnad. Det stämmer även att västerländska politiker och samhällen tog dessa slagord till sina hjärtan i sitt stöd till det polska folkets kamp för nationell suveränitet och demokrati. Dessa slagord påminner om aktionerna ”Låt Polen vara Polen” och ”Solidaritet med Solidaritet” samt det materiella stöd som fackföreningen, dess aktivister och flera miljoner vanliga polacker fick från medborgare i väst.
Ni måste tro mig, mina damer och herrar, när jag säger att den politiska, moraliska och materiella solidaritet som folk visade oss i väst hjälpte oss att hålla hoppet vid liv. Dessutom fick det oss att känna som om våra ansträngningar inte var förgäves och att vi inte var ensamma. Jag fick själv erfara detta.
När jag i dag talar i Europaparlamentet vill jag passa på att innerligt tacka alla de välvilliga personer som uttryckte sin solidaritet. I ett bredare perspektiv förblir de solidariska lärdomarna, med eller utan stort S, aktuella än idag. ”Ingen frihet utan Solidaritet” betyder också att frihet inte är ett självändamål. I dess ekonomiska betydelse är frihet nödvändig, men om den inte är solidarisk leder den till att de rika blir rikare och de fattiga blir fattigare och påverkar enskilda ekonomier över hela Europeiska unionen.
Friheten kan mycket lätt övergå i anarki eller i ett nytt förtryck om den saknar en moralisk dimension. Frihet utan solidaritet innebär självrådighet. Förr eller senare skadar den individen eller gemenskapen. Den splittrar familjer och samhällen. De som försöker införa frihet utan solidaritet och utan grundläggande rättigheter som till exempel envars rätt till liv, rättvisa och ärlighet, åsidosätter andra individers rättigheter och underminerar samhället. Till slut äventyrar de själva friheten i sig.

Ryszard Czarnecki (NI ). –
    Herr talman! Polens Solidaritetsrörelse kom till för ett kvarts sekel sedan. Denna fredliga icke-våldsrörelse visade sig vara lika effektiv som den rörelse som leddes av den store Mahatma Ghandi några decennier tidigare. Mahatma Ghandis rörelse ledde till Indiens självständighet, medan Solidaritet ledde till att Polen återfick sin suveränitet och polackerna sin frihet. Solidaritet bidrog dessutom i fler sammanhang. Den ledde till den fredliga revolutionen i Central- och Östeuropa. Nio år efter Solidaritets uppror upplevde Tjeckoslovakien Sammetsrevolutionen och Berlinmuren föll. Ursprunget till dessa händelser kan dock spåras tillbaka till 1980 och till Gdansk i Polen.
Solidaritet var inte enbart en fackförening med 10 miljoner medlemmar, som representerade nästan 40 procent av den vuxna befolkningen i mitt land. Solidaritet var också en rörelse som arbetade för demokratisk frihet, fria val, oberoende medier och religionsfrihet. Jag kan inte vara opartisk, eftersom jag själv är polack, men trots det anser jag bestämt att Solidaritet var en avgörande vändpunkt i vår gemensamma europeiska 1900-talshistoria.
I dag, 25 år senare, vill jag hylla Solidaritet både som polack och som europeisk medborgare. Det var till stor del tack vare denna rörelse som mitt land och grannländerna fick sin frihet. Vår frihet är inte allt den skulle kunna vara. Vi har fortfarande många ekonomiska och sociala problem att brottas med, men det viktigaste är att vi nu har en verklig frihet och att vi befinner oss i en sådan position att vi kan se om vårt eget hus. Jag vill tacka de många miljoner vanliga arbetande människor i mitt hemland vars ansträngningar har gjort det möjligt för oss att i dag befinna oss i denna lyckosamma position. Polen och resten av Europa står i stor tacksamhetsskuld till er. Vi måste alla tacka Solidaritet. 
Alojz Peterle (PPE-DE )
   Jag välkomnar helhjärtat den uppmärksamhet som Europeiska kommissionen och Europaparlamentet ägnar Solidaritet, vars insatser har gjort det möjligt för oss att fira det kommunistiska totalitära systemets kollaps och den historiska utvidgningen av Europeiska unionen. Vid detta tillfälle kan jag inte bortse från tanken på hur djupt fenomenet Solidaritet stärkte hoppet för demokraterna i Slovenien och betydelsen av Johannes Paulus II:s ord för oss vid den tidpunkten, när han sa ”var inte rädda”.
När vi nu visar vår uppskattning och särskilt minns dem som fick betala för denna önskan om frihet och demokrati med sina liv, är vi medvetna om att Solidaritet inte är något museiföremål utan en inspiration, ett koncept, och en nödvändig väg framåt. Utan den skulle Europeiska unionen och den globala utvecklingen ha varit otänkbar.
Vi håller på att resa ett monument över begreppet Solidaritet men utan att arkivera det, eftersom vi vill utveckla det ytterligare. Det finns ett självklart behov av solidaritet mellan generationer, mellan samhällsparter, mellan mer utvecklade länder och mindre utvecklade länder inom områdena säkerhet, katastrofhjälp och så vidare. Det är min bestämda åsikt att vår framtida livskvalitet kommer att bero på förverkligandet av denna grundläggande princip. Jag anser vi behöver en ny tid av solidaritet efter detta historiska genombrott. 
Jan Marinus Wiersma (PSE ). –
   Herr talman! Ett visst mått av blygsamhet krävs för någon som jag själv, som föddes i Nederländerna i fredstid efter andra världskriget. Jag anser att i dag är rätt tidpunkt för de personer som inte har levt under kommunismens ok att hylla dem som, i synnerhet i Polen, gjorde uppror mot en regim som vi alla ansåg vara förkastlig. Det var ett väldigt speciellt kapitel i Polens historia och jag är glad över att vi i dag hedrar minnet av detta i Europaparlamentet i Strasbourg. Förutom att detta är en viktig del i Polens historia gäller det inte bara Polen, för exemplet – Solidaritet – har lett till många diskussioner och rörelser och har haft ett enormt inflytande även utanför Polen.
Jag skulle vilja säga att Solidaritet är ett känt namn i mitt hemland Nederländerna även 25 år senare. Det speciella var att arbetarna på ett skeppsvarv i Gdansk genomförde en protestaktion och gick ut i strejk med stöd ifrån en grupp framstående intellektuella som var beredda att riskera allt genom att opponera sig mot regimen i Polen. Jag anser det vara ett exempel på det bästa som arbetarrörelsen, som vi känner till den i Europa, har att erbjuda. Den demokratiska arbetarrörelsen som, när det gäller frihet, politisk medvetenhet och frigörelse, även har haft en stor betydelse i våra länder.
Detta har även varit en inspirationskälla för många. Inte bara i Östeuropa utan även i Västeuropa och hos medborgare, inte minst i Nederländerna, som också ofta överraskats av den starka moralen hos de strejkande arbetarna i Gdansk, som gjorde uppror mot den kommunistiska regimen på detta sätt.
Vi vet nu så här i efterhand att Solidaritets arbete även innebar början till slutet på en fantastisk revolution i Polens historia; vi kan nu säga att polackerna äntligen har hittat sin rättmätiga plats, fria i Europa. Det är också det Polen som, enligt min mening, bör stå i centrum för uppmärksamheten. Den polska frihetskampen och dess historia berikar vår kontinent, och historien om den polske rörmokaren blir ännu mer slående i ljuset av denna historiska roll.
Trots att fackföreningsrörelsen Solidaritet lever vidare i Polen och i det polska folkets hjärtan, vilket vi kan se här i dag, förtjänar den även att bli ihågkommen som ett lysande europeiskt exempel. 
Erik Meijer (GUE/NGL ). –
   Herr talman! Socialisterna från 1800-talet och det tidiga 1900-talet såg det som ett ideal att det mänskliga samhället skulle baseras på jämlikhet för alla människor och på ömsesidig solidaritet; att människor inte skulle underställas staten eller sina arbetsgivare, och att vi skulle vara fria att fatta våra egna beslut och organisera samhället nedifrån och upp.
De var medvetna om att ingen – inte ens förtryckarna – kan vara helt fria i ett samhälle där en grupp förtrycker en annan. Denna övertygelse skulle säkerligen ha lett till att dessa gamla socialister, däribland deras store tänkare Karl Marx, skulle ha applåderat de polska arbetarnas protest under 1970- och 1980-talen. Alla auktoritära regimer som snålar med löner och förmåner medan de samtidigt favoriserar ett litet antal personer förtjänar att gå under genom en massprotest.
Normalt sett riktar sig arbetstagares protester mot stora företags vinstintressen eller mot en regering som anser sig vara högerinriktad. Detta var sannerligen inte fallet i Polen, där samhället var grundat på socialism, det intellektuella arvet från Marx, gemensamt ägande av produktionsmedlen och jämlikhet för alla. Den staten var inte en produkt av arbetarklassens kamp utan av det sätt som segrarna, efter andra världskriget, fördelade sina militära intressesfärer.
Folket upplevde i det ögonblicket att verkligheten var raka motsatsen till det som socialisterna påstod sig eftersträva. Det är ett av skälen till att jag vid ett möte i Nederländerna under mitten av 1980-talet talade om solidaritet med den förtryckta oberoende fackföreningen i Polen Jag har aldrig delat åsikten att arbetare bör vara nöjda med sina ledare när de kallar sig för socialister eller kommunister.
Under tiden talar personer med helt olika åsikter om arvet efter Solidaritet, både i och utanför Polen. För en grupp representerade den en återgång till Pilsudskis konservativa Polen under mellankrigsperioden; för en annan grupp var den nödvändig för att ersätta den parodi på socialism som utformades efter 1945 med en äkta socialistisk demokrati.
Den förra åsikten tycks för närvarande ha övertaget. Fastän jag inte sörjer detta anser jag att motstånd mot oacceptabelt styre är alla individers medfödda rättighet och ser Solidaritet som ett inspirerande exempel. 
Jan Tadeusz Masiel (NI ). –
    Herr talman, mina damer och herrar! Tack vare Solidaritet befinner jag mig i denna kammare i dag och jag är evigt tacksam för detta och för att inte ha blivit dömd till ett liv bakom järnridån. Hade det inte varit för Solidaritet skulle Berlinmuren ha fallit senare eller kanske fortfarande stått kvar. Tjeckerna, slovakerna och ungrarna hade tidigare försökt störta detta avskyvärda system, men det var polackerna och den polske påven som till slut lyckades upphäva Jaltaavtalet. Jag vill i dag tacka länderna i Västeuropa och Förenta staterna för deras stöd. Jag vill dock påminna om att Stalin inte var den ende skyldige. Churchill och Roosevelt svek halva Europa för sovjeternas skull i Jalta. De hoppades på lugn och ro och ville göra livet lättare för sig själva.
Exemplet Solidaritet visar oss hur många långa år det kan ta för att ställa misstag till rätta. Om Europaparlamentet godkänner det kommer Europeiska unionen att inleda förhandlingar med Turkiet. Jag är rädd för att detta kommer att bli början till slutet för EU. Jag är mycket ledsen över detta, eftersom jag vill ha ett gemensamt Europa. Vi bör vara solidariska med resten av världen, men vi får inte förråda Europeiska unionen i internationalismens namn. 
Timothy Kirkhope (PPE-DE ). –
   Herr talman! Det faktum att vänstern just har röstats ut från regeringen i Polen ger denna debatt extra skärpa. Jag gratulerar Jacek Saryusz-Wolski och Medborgarplattformen liksom partiet för lag och rättvisa till deras seger i gårdagens allmänna val, och jag är säker på att Polen har en utmärkt framtid under det nya ledarskapet.
Lech Wałęsa är den mest framstående personifieringen av solidaritet och dess framgång. Han var i Bryssel nyligen för att ta emot parlamentets hyllning på denna viktiga årsdag. Han har fått mycket vördnad från länder och organisationer världen över som erkännande för hans mod och vision, och kanske var den största äran att väljas till Polens president efter att kommunismen fallit.
Storbritannien har alltid känt ett särskilt släktskap med Polen, och det visade sig i början av 1980-talet när Polen genomgick en mycket svår tid. Den brittiska konservativa utrikesministern Malcolm Rifkind reste till Warszawa och blev den första västpolitikern som träffade företrädare för Solidaritet, en handling som gjorde kommunistregimen rasande. Mötet var symboliskt för de djupa banden mellan Storbritannien och Polen. Under alla dessa bistra år glömde vi i Storbritannien aldrig bort Polen, och vi förlorade heller aldrig övertygelsen att demokrati och frihet till slut skulle segra och att Polen skulle återta sin rättmätiga plats i den europeiska familjen.
Det är lätt att glömma hur snabbt Europa har förändrats från dessa mörka dagar och hur livet såg ut för dem under den kommunistiska tyrannins ok. Det är därför så viktigt att vi aldrig glömmer, och i och med att Polen med rätta tog plats i Europeiska unionen förra året kan vi vara säkra på att de som led och de som vållade lidandet inte kommer att glömmas bort. Solidaritet symboliserade då, precis som nu, folkets beslutsamhet att bygga ett bättre liv för sig själva och sina familjer och en orubblig tro på den mänskliga andens kraft. Politiska system kan underkuva viljor och kväva individualitet, men de kan aldrig undertrycka viljan att bli fri. Vi borde alla lära oss den läxa som Solidaritets historia lär oss. 
Athanasios Pafilis (GUE/NGL ).
   – Herr talman! Skeppsvarvet i Gdansk, apropå föregående talare, var den plats där 25-årsjubiléet av Solidaritets strejk 1980 firades. Skeppsvarvet brukade ha 6 000 anställda men när det privatiserades under 1990-talet blev två tredjedelar av arbetsstyrkan avskedad.
Lech Wałęsa och Solidaritet gick självklart inte ut i någon strejk eftersom det var de som avskedade. I staden Gdansk, som ni använder som symbol, härskar fattigdomen. Arbetslösheten överstiger 15 procent. I det ”fria” Polen lever de arbetande jordbrukarna, gräsrötterna, under mycket svåra förhållanden. Levnadsstandarden sjunker kraftigt. Fjorton år efter störtandet av socialismen konsumerar polackerna mindre, inklusive mindre basvaror än 1980. Alla sociala landvinningar har urholkats. Utländskt kapital plundrar landet. Jordbrukarna slås ut och nya storgods skapas.
Händelseförloppet visar därför att Solidaritet var en trojansk häst för återupprättandet av kapitalismen i Polen. Ledarna svek arbetarna. De förespeglade arbetarvänliga krav, lurade arbetarna och förde dem till detta krisläge. De hade ekonomiskt och politiskt stöd från Förenta staterna och regeringar i andra kapitalistiska länder, som i dag skördar enorma kapitalvinster och gör att fattigdomen breder ut sig alltmer bland den polska befolkningen.
Till uppbyggelse för de föregående talarna, ledde Lech Wałęsas slagord om påstådd frihet och solidaritet mellan arbetare folket – utfattiga, underkuvade och berövade sina medborgerliga rättigheter – rakt i händerna på kapitalisterna.
Låt mig bara citera en statistisk siffra om demokratin i Polen: 20 procent röstade i det senaste EU-valet. Detta är vad de tycker om Europeiska unionen. 
Zbigniew Zaleski (PPE-DE ). –
    Herr talman! Jag vill säga till föregående talare att dessa arbetare och många andra under inga som helst omständigheter skulle vilja gå tillbaka till tiden före Solidaritet.
Det finns få händelser som man vill nämna med stolthet och glädje, i synnerhet i Europaparlamentet. Men solidaritet är ett koncept som förtjänar en egen plats i alla uppslagsverk. Det är inte enkelt att visa solidaritet. Det är ofta nödvändigt att offra sina egna intressen, nationella intressen och eventuellt även högre intressen. Europeiska unionen är inte en sammanhängande enhet såsom en nation, en etnisk eller kanske en politisk grupp är. Därför krävs en solidarisk insats. Det var tack vare beslutsamheten och solidariteten hos arbetare, studenter, jordbrukare, akademiker och vissa från polisväsendet och militären, som vägrade låta sig skrämmas, samt solidariteten från människor utrikes, som det var möjligt att få de dinosaurier som klamrade sig fast vid makten att släppa taget. Det gjorde det möjligt för vanligt hyggligt folk att återinföra respektabla värderingar.
Om vi erkänner betydelsen av Solidaritetsrörelsen och lär oss denna historiska läxa kommer vi att befinna oss i en sådan position att vi kan hoppas att de åtgärder som röstats igenom i Europaparlamentet genomförs. Vi kommer även att befinna oss i en position där vi kan hoppas att det samordnande organ som kallas Europeiska unionen gradvis kommer att skapas.
Europa är alltför komplext och mångfaldigt för att detta mål ska kunna uppfyllas utan solidaritet. Solidariteten måste främjas i Europaparlamentet, i kommissionen samt genom utbildnings- och kulturprogram. Den behöver överföras på alla Europeiska unionens medborgare. Samtidigt bör vi utveckla en bredare solidaritet som kan kallas överkontinental, för att på så sätt kunna hantera de problem som mänskligheten står inför. Låt mig betona att varken Europeiska unionen eller mänskligheten som helhet har någon framtid utan solidaritet.
I versionen från 1980 uppkom solidariteten i Świdnik och Lublin. Den gör det möjligt för oss att i dag diskutera grundläggande värderingar i Europaparlamentet.
När det gäller dagens solidaritet i Europeiska unionen måste vi se till att ledamöterna om 25 år talar om och berömmer dagens Europaparlament och kommissionen på samma sätt, för att ha spelat en ledande roll i den historiska process som vi alla är involverade i. 
Anna Ibrisagic (PPE-DE ). –
   Herr talman! Idag minns vi 25-årsdagen för det polska och diskuterar dess budskap till Europa. Vi minns dagarna och månaderna då polska folket hade fått nog, dagarna och månaderna då polska arbetare strejkade i Gdansk. Kampen som satte igång så mycket mer än enbart kampen för Polens frihet, den satte igång kampen för hela Östeuropas frihet. Första stenen i Berlinmuren föll inte i Berlin utan i Gdansk. Men vi glömmer ofta att strejken och enigheten i Gdansk föregicks av åratal av polsk revolt mot kommunismen. Många kämpade för friheten på olika sätt och var för sig, men det fanns ingen enad kraft som samlade alla polacker kring samma tanke. Först efter att en polsk påve installerades i Vatikanen insåg polackerna att deras andliga arv enar dem och att det finns krafter som kommer att bära dem fram till oberoende och självstyre, och så blev det också.
Jag själv bodde på den tiden i det kommunistiska Jugoslavien och minns tydligt bilderna från Gdansk. Jag kunde inte förstå att någon faktiskt trodde att det gick att få kommunismen på fall. När människorna i Serbien nästan två decennier senare protesterade mot Milosevics regim hade de lärt sig en del av . De hade lärt sig att totalitära regimer inte är eviga utan faktiskt kan falla. De hade också lärt sig att varje demokrati måste ske inifrån och att det är ett enat folk som kämpar för sin frihet som måste vinna. hade redan sänt det viktigaste budskapet till Europa. Min kollega Sjöstedt från Sverige, som tillhör ett parti vars partiledare fortfarande kallar sig för kommunist, höll just ett tal där han hyllade , en rörelse som kämpade mot just kommunismen. Detta är också ett budskap som sände till Europa. Budskapet att Europa inte tolererar varken det kommunistiska eller några andra diktaturer eller totalitära eller förslavade system. Europas framtid ligger i friheten och friheten försvarar vi alla, idag alldeles speciellt genom att uttrycka vår aktning och tacksamhet gentemot människorna i Polen och Östeuropa för den kamp för det fria Europa som de förde under 1980- och 1990-talet. 
Bogusław Sonik (PPE-DE ). –
    Herr talman! Solidaritet var ett enastående experiment som innebar att ett samhälle utvecklades med utgångspunkt från gemensamma värderingar och en tro på frihet.
I augusti 1980 krävde polska arbetare pressfrihet, religionsfrihet och framförallt frihet att starta oberoende fackföreningar samt att få ett slut på förföljelser på grund av övertygelse. Miljoner polacker sa nej till kommunismen och detta var början till slutet för den kommunistiska diktaturen. Vi uppmanade länderna i Östeuropa att engagera sig i kampen för medborgerliga rättigheter, däribland att bygga upp ett civilt samhälle. Vi gjorde detta med bestämdhet och stod starka i vår övertygelse om att frihet kan vinnas trots alla öppet politiska restriktioner. Miljoner enskilda människor engagerade sig solidariskt i sitt eget lands framtid, ett land som var fritt i 16 månader, till den 13 december. Då slog general Jaruzelskis kommunistiska diktatur till mot denna rörelse genom en statskupp. Det visade sig dock vara omöjligt att kväva eller knäcka oss, utan vi fortsatte att leva som fria människor. Kommunismen blev dödligt sårad vid skeppsvarvet i Gdansk i augusti 1980 och fick nådastöten nio år senare 1989.
Vi fick hjälp i vår kamp av andra europeiska länder. Frankrike, Tyskland, Italien och Förenade kungariket stödde oss. Detta gav oss mod och en tro på vår egen styrka. Jag vill ta detta tillfälle i akt att tacka dem som stödde oss då. Det var tack vare er som vi överlevde, starka i vetskapen om att Europa tänkte på oss och att vi inte hade blivit bortglömda.
I vilken utsträckning kan de solidariska idealen röra vid våra hjärtan och samveten i dag? När man diskuterar Solidaritet i dag innebär detta att man diskuterar Europeiska unionens natur. Europeiska unionen är mer än bara en ekonomi och en marknad. Vi står även för de värderingar som gör den europeiska gemenskapen så viktig. Europeiska unionen är en familj av nationer som bygger på ett kristet arv. Solidaritet byggdes på kristna värderingar och strävade efter att väcka de bästa av mänskliga värderingar hos människorna. Jag talar om att ta ansvar för varandra och vara beredd att hjälpa dem som är i nöd. Den solidariska etiken skulle kunna bidra till skapandet av en nutida vision för EU som kan väcka intresset hos resten av världen. När vi tänker tillbaka på Solidaritet i dag innebär det även att vi funderar över hur man ska motverka nationell egoism bland Europeiska unionens 25 medlemsstater. Jag är säker på att det går att uppnå.
Jag tror på en europeisk union genomsyrad av solidaritet, en union som kan vara konkurrenskraftig, men samtidigt visa solidaritet med de små och svaga. Jag tror på en union som kan hålla solidaritetens och frihetens fana högt samt inspirera dem som saknar dessa värden.
Tunne Kelam (PPE-DE ). –
   Herr talman! För 25 år sedan lyckades polska arbetare och intellektuella att skapa ett demokratiskt civilt alternativ till den stränga kommuniststrukturen. Solidaritet inledde processen där nationerna i Östeuropa verkligen blev fria från totalitärt slaveri. Den andra lungan av samma europeiska hemland började, för att citera påven Johannes Paulus II, att andas och ge syre och självrespekt åt tiotals miljoner östeuropéer.
Polen är en symbol för Europa. Landet var det första offret för alliansen mellan Hitler och Stalin som tillsammans inledde andra världskriget. Den polska nationen upplevde det värsta av båda dessa diktaturer. Det kanske inte är någon tillfällighet att arbetarnas seger i Gdansk öppnade vägen för ett enat Europa.
Jag anser att Solidaritets mest betydande resultat var dess förmåga att ena samhällets alla sektorer. Det var inte möjligt utan ett moraliskt återuppvaknande, utan den andliga dimension som den polska påven blev förkroppsligandet av, påminnelsen om och inspirationen för. Det viktiga budskapet från Solidaritets seger är fortfarande hur man ska finna både styrka och balans i den hetsiga strävan efter rättvisa och de eviga andliga värdena i Europa.
Att lyssna till detta budskap kan sannolikt hjälpa oss igenom krisen med den europeiska identiteten som det talats om i dag, eftersom Solidaritet har blivit en del av vår europeiska identitet. Vi kan besluta att fira den 31 augusti som en dag av frihet och solidaritet, men ett annat datum av europeisk betydelse behöver också nämnas. Den 23 augusti, då pakten mellan nazisterna och Sovjetunionen undertecknades 1939, bör vi minnas offren för både kommunismen och nazismen. Först då kommer det berömda talesättet ”aldrig mer” också att gälla kommunismens offer.
Talmannen.
   Jag har mottagit fyra resolutionsförslag(1), som ingivits i enlighet med artikel 103.2 i arbetsordningen.
Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum på onsdag kl. 12.00.
Filip Andrzej Kaczmarek (PPE-DE ). –
   Solidaritet är inte bara en del av Polens kulturarv. Solidaritets värderingar och etiska grundsyn bör bli en del av hela Europeiska unionens, och faktiskt hela världens kulturarv. Därför är det viktigt att solidaritet blir ett permanent inslag i vårt europeiska medvetande. För 25 år sedan inledde arbetarna i Gdansk ett nytt kapitel i den europeiska kampen för bröd och frihet, som det står skrivet i våra resolutioner. Det var arbetarna i Poznań, som jag kommer ifrån, som faktiskt startade kampen för 49 år sedan. Den 28 juni 1956 dödade kommunisterna ett dussintal av dem. De dog därför att de krävde bröd och frihet. Lyckligtvis dog varken de eller arbetarna i december 1970 förgäves.
Fackföreningen Solidaritet har global betydelse därför att den både var en fredlig och framgångsrik rörelse. Solidaritets historia inspirerar till optimism och förtroende. Den visar att till och med en kommunistisk totalitär regim kan störtas utan våld. Det skulle vara underbart om Solidaritets metoder och värderingar blev ett effektivt sätt för alla människor som lever under förtryckarregimer att kämpa för frihet, värdighet och mänskliga rättigheter. Solidaritet visar att det går att hoppas på ett bättre liv och att uthållighet och tron på egna principer kan bära frukt. Jag är övertygad om att EU-25 inte skulle ha existerat i dag om det inte hade varit för Lech Wałęsa och hans medarbetares agerande för 25 år sedan.
Talmannen.
   Nästa punkt på föredragningslistan är ett betänkande (A6-0257/2005) av Alexander Radwan för utskottet för ekonomi och valutafrågor 1. om förslaget till Europaparlamentets och rådets direktiv om omarbetning av Europaparlamentets och rådets direktiv 2000/12/EG av den 20 mars 2000 om rätten att starta och driva verksamhet i kreditinstitut (KOM(2004)0486 C6-0141/2004 2004/0155(COD)), och 2. om förslaget till Europaparlamentets och rådets direktiv om omarbetning av Europaparlamentets och rådets direktiv 93/6/EEG av den 15 mars 1993 om kapitalkrav för värdepappersföretag och kreditinstitut (KOM(2004)0486 C6-0144/2004 2004/0159(COD)). 
Charlie McCreevy
   , .  Herr talman! Jag vill börja med att tacka Alexander Radwan och utskottet för ekonomi och valutafrågor för det utmärkta arbete de utfört i ämnet. Låt mig betona att arbetet med direktivet om kapitalkrav har varit ett mycket bra exempel på effektivt samarbete mellan parlamentet, rådet och kommissionen. Med tanke på hur komplicerade dessa frågor är tycker jag att det har varit en verklig prestation.
En modern och accepterad tillsynsram för både kreditinstitut och investeringsbolag är viktig för den finansiella stabiliteten på den europeiska marknaden och för att skapa en neutral arena inte bara inom Europeiska unionen utan även i hela den världsomspännande finansiella världen, att likna vid de länder som också följer Basel II-förfarandet.
Vårt förslag har utarbetats i nära samarbete med medlemsstaterna och finansvärlden och var föremål för omfattande samråd. Det är i linje med Basel II-avtalet, men tar också hänsyn till europeiska särdrag vid behov. Till och med de senaste förslagen till behandling av handelsrelaterad verksamhet kommer att ingå.
Förslaget innebär ett regelverk för finansiell verksamhet i EU. Det innebär en förbättring av det tillsynssystem som för närvarande gäller och som huvudsakligen baseras på lagstadgade kapitalkrav. Det nya systemet kommer att ha en solid grund med tre pelare. För det första mer riskkänsliga lagstadgade kapitalkrav som ligger mer i linje med bankernas egen praxis, för det andra ett utvidgat förfarande för tillsyn så att dessa nya krav ska passa bättre och för det tredje informationskrav som innebär större öppenhet och bättre marknadsdisciplin. Förslaget utgör ett steg mot ett totalt sett mer sofistikerat och förfinat synsätt på tillsyn och riskhantering. 
Om förslaget antas kommer EU att bli den första internationella organisation som genomför det nya Basel II-ramverket. Det blir ett stort steg i riktning mot bättre tillsyn av bankerna och kommer även att göra de europeiska finansmarknaderna effektivare. 
Låt mig nu övergå till frågan om kommittéförfarandet. Som vi alla vet är den här debatten kopplad till den mer omfattande frågan om rådets och Europarlamentets befogenheter i kommittéförfarandena. Vi behöver se till att lagstiftningsprocessen inte stannar upp. Jag tror inte att våra medborgare och näringslivet skulle förstå att viktiga lagstiftningsförslag, såsom de som lagts fram i dag, blir blockerade på grund av en fråga som kommittéförfarandet – hur viktig den än är.
Vi behöver hitta ett pragmatiskt sätt att åstadkomma en smidig lagstiftningslösning om kommittéförfarandebestämmelserna i direktivet om kapitalkrav. Jag välkomnar Europaparlamentets och rådets ansträngningar för att nå en överenskommelse på detta område. Jag tror att vi alla är överens om att det ligger i alla tre institutionernas intresse att direktivet antas vid den första behandlingen, och det är också vad marknaden vill.
Eftersom kommittéförfarandet är en generell fråga måste vi betrakta den i ett generellt sammanhang. Kommissionen lade 2002 fram ett förslag till ändring av 1999 års beslut om kommittéförfarandet, följt av ett ändrat förslag under 2004. Redan i förslaget tog man hänsyn till viktiga beståndsdelar som Europaparlamentet krävde, särskilt att Europaparlamentet och rådet bör stå på jämställd fot när det gäller deras befogenheter i kommittéförfarandet.
Det är i stor utsträckning tack vare parlamentets och framför allt er föredragandes envishet som rådet nu kommer att börja se över beslutet om kommittéförfarandet och använda kommissionens reviderade förslag som grund. 
Jag välkomnar ordförandeskapets initiativ att inrätta en grupp av ”ordförandeskapets vänner” för att inleda diskussionen om kommissionens förslag i rådet. Detta är ett viktigt steg framåt. Europaparlamentet måste snarast bekräfta om dess stöd till kommissionens förslag fortfarande gäller, och om det inte gör tydligt ange vad parlamentet vill uppnå. Kommissionen är beredd att samarbeta med både parlamentet och rådet för att uppnå en tillfredsställande avslutning på denna känsliga fråga så snart som möjligt.
Låt mig bara lämna ytterligare några specifika kommentarer. Jag förstår Europaparlamentets intresse för att påskynda frågan om dess möjligheter att kontrollera hur kommissionen utövar sina befogenheter. Men att en tidsfristklausul skulle träda i kraft redan den 1 januari 2007 är alltför tidigt. Det finns en allvarlig risk för att en sådan drastisk minskning av tidsfristklausulens giltighetstid skulle sända en felaktig och farlig signal till marknaderna om att det är högst osäkert om de nödvändiga åtgärderna för genomförande kommer att antas.
Rådet har angivit att en period om minst två år är acceptabel. Mot bakgrund av de diskussioner som har ägt rum bedömer kommissionen att det är en rimlig period. Införandet av en sådan kortare period för att genomföra befogenheter – mycket kortare än den normala tidsperioden på fyra år – är en tydlig betoning av att det finns ett brådskande behov av att finna en solid, varaktig och balanserad lösning för kontroll av kommissionens genomförandebefogenheter för den lagstiftande maktens båda grenar. Alla institutioner måste samarbeta för att nå denna lösning så snabbt som möjligt. I det hänseendet noterar kommissionen att under den första hälften av 2007 kommer de första tidsfristklausulerna enligt det så kallade Lamfalussyförfarandet att innebära att kommissionens genomförandebefogenheter börjar avskaffas för två direktiv – direktivet om konglomerat den 11 februari 2007 och direktivet om otillbörlig marknadspåverkan den 12 april 2007.
Eftersom kommissionen lever med åtaganden som den dåvarande ordföranden Romano Prodi och min företrädare Frits Bolkestein gjorde när Europaparlamentet godkände Lamfalussyförfarandet, förstår kommissionen att det skulle vara problematiskt att förnya genomförandebefogenheterna för dessa direktiv, eftersom en övergripande lösning om kommittéförfarandet saknas. Redan detta borde motivera alla institutioner att göra framsteg. Om man inte kommer överens skulle det inte bara förstöra andan av samarbete mellan institutionerna, det skulle också vara till skada för vidareutvecklingen av en integrerad marknad för finansiella tjänster, som i stor utsträckning förlitar sig på tillgänglighet för verkställande befogenheter när det gäller ramlagstiftning som fastställts genom medbeslutande. Jag vill också tillägga att andra politikområden skulle påverkas av en brist på överenskommelse om kommittéförfarandet.
Innan jag avslutar vill jag upprepa min uppmaning till både parlamentet och rådet att arbeta konstruktivt i riktning mot en lösning. Kommissionen kommer å sin sida att bistå närhelst den kan för att se till att känslan av skyndsamhet när det gäller den här frågan inte mattas av. Kommissionen har länge erkänt behovet av en lösning, och jag tror att förhållandena nu är mogna för det.
Jag ser fram emot att få höra era kommentarer. 
Alexander Radwan (PPE-DE ),
   . Herr talman, mina damer och herrar, herr kommissionsledamot! För en gångs skull är det inte en ren formalitet att jag börjar med att tacka mina kolleger, skuggföredragandena och alla ledamöter i utskottet för att de har gjort det möjligt för oss alla att arbeta tillsammans med detta direktiv på ett konstruktivt sätt. Jag vill också tacka kommissionen för att den har arbetat med oss under de senaste åren – för detta förslag kom inte till över en natt – och gjort det möjligt för oss att göra framsteg. Jag anser att detta kanske kan ses som ett gott exempel på hur vi kan arbeta tillsammans med att stifta lagar i framtiden.
I kväll vill jag börja med att peka på ett problem. Jag håller med ordföranden för vårt utskott om att vi är i färd med att stifta lagar som har långtgående konsekvenser för EU:s finansiella sektor och de små och medelstora företagen, och på vår ordförandes vägnar vill jag påminna er, herr talman och även presidiet, om att parlamentet har fullständiga lagstiftningsbefogenheter på detta område. Om ni tittar igenom föredragningslistorna för denna vecka kanske ni finner ett annat ämne, en annan ståndpunkt, där vi antar handlingar under medbeslutandeförfarandet, såvida ni inte faktiskt anser att allt som vi diskuterar denna vecka är av hög prioritet. Jag hänvisar även till Doornbetänkandet, som också har att göra med parlamentets fullständiga lagstiftningsbefogenheter.
Vid behandlingen av detta direktiv har parlamentet alltid betonat att det är viktigt för oss att vissa områden utformas i överensstämmelse med Baselavtalet. Det är ett internationellt avtal. Vi har alltid betraktat sektorn för små företag som viktig. Det har hela tiden varit viktigt för oss att ta särskild hänsyn till små banker inom den rättsliga ramen, så att de inte kommer bort i konkurrensen; ta till exempel begränsad tillämpning eller kravet i betänkandet på att banker som i framtiden väljer schablonmodellen inte ska utsättas för diskriminering av de nationella tillsynsmyndigheterna. Ett annat exempel som jag vill nämna är överenskommelsen om granularitet från Basel som finns med i kommissionens förslag men inte i parlamentets resolution och som inte får återinföras bakvägen. Jag vill påpeka att detta också måste antas av de nationella parlamenten och införlivas med tillsynsrutinerna.
Det finns ett antal nyheter i detta direktiv som kommer att förändra tillsynen på det finansiella området inom EU, till exempel det ledande tillsynssystem enligt vilket tillsynsorganen tilldelas befogenhet att upphäva beslut som fattats om godkännande av intern rating, något som leder i riktning mot en europeisk marknad. Ett annat exempel, om vilket det rådde stor enighet i parlamentet, handlade om öppen redovisning av rating, vilket är särskilt viktigt för små och medelstora företag, och jag är tacksam gentemot rådet för att det slutligen har godkänt parlamentets förslag till kompromiss om detta. Det pågick en långvarig diskussion om koncerninterna exponeringar. Jag hävdade från första början att bankernas interna lån ska behandlas lika på grundval av de risker som uppstår, eftersom detta dokument snarare handlar om risker än om konkurrens. Det finns redan olika strukturer på detta område inom EU, och det bör vi nöja oss med, för vi kan inte säga att den ena är bättre än den andra. Vi måste emellertid väga deras fördelar mot varandra. Även här har vi föreslagit en kompromiss och på så sätt nått ett gott resultat vad innehållet beträffar. Kommittéförfarandet är och förblir en svag punkt. Jag vill understryka att utskottet för ekonomi och valutafrågor alltid har gett sitt stöd till det kommittéförfarande som Lamfalussyförfarandet innebär i tron att det är rätt och viktigt för en snabb lagstiftning som uppfyller marknadens behov, men vi har alltid sett på den förra Lamfalussyöverenskommelsen i ljuset av det framtida konstitutionsfördraget genom att förse den med en återkallandemekanism. I dag behöver vi ingen ny debatt om konstitutionen, men om vi ska använda Lamfalussyförfarandet för att göra utkast till fler direktiv i framtiden kommer vi att behöva en ny överenskommelse i frågan för att garantera parlamentets rättigheter på så sätt att vi ser till att vi i händelse av att vi delegerar våra rättigheter även kan återkalla dem, varmed jag menar bättre granskning, fler möjligheter till definitioner och även ett allmänt återkallande av befogenheter om situationen blir ohållbar.
Eftersom jag inte kommer att ha möjlighet att tala när vi diskuterar Doornbetänkandet vill jag bara kort säga att det är ett område som saknas i detta resolutionsförslag. Utskottet för ekonomi och valutafrågor kommer emellertid i framtiden att ha ansvaret för de internationella redovisningsstandarderna (International Accounting Standards (IAS)). Enligt min uppfattning, och även om detta inte är vad vi ska fatta beslut om i morgon, bör den internationella konventionen om redovisningsstandarder även ingå i överenskommelsen. Det är inte godtagbart att internationella organ i framtiden ska definiera standarder och att dessa ska genomföras utan granskning av Europaparlamentet. Låt mig bara påminna parlamentet om att vi för någon tid sedan hade besök av några ledamöter av styrelsen för IAS som informerade oss om att de var i färd med att utarbeta standarder för små och medelstora företag. Vi kommer – och detta säger jag inte minst till fromma för kommissionen – inte att godkänna dessa standarder utan nödvändig granskning. Jag hoppas att vi är på rätt väg, och till ordförandeskapet vill jag säga att jag hoppas att det kommer att godkänna de kompromisser som vi har lagt fram i dag. Jag är optimistisk, inte bara beträffande tidsfristklausulen (”sun-set clause”) utan även beträffande skälen, om våra chanser att nå en bra kompromiss denna vecka och att vi kommer att lyckas i vår målsättning att få detta godkänt i första behandlingen. Vad jag hör från många medlemsstater är att det här är sådant som de redan gör, och jag tror att vi är på rätt väg för att nå vårt mål. Nu måste rådet säga sitt. 
Harald Ettl (PSE ),
   . Herr talman, mina damer och herrar! Utskottet för rättsliga frågor välkomnar den kompromiss som föredraganden har lyckats åstadkomma. Föredraganden för yttrandet uttrycker sitt stöd för de flesta av målen och för behovet av en uppdatering av bestämmelserna för att ta hänsyn till de avsevärda framsteg som har gjorts i fråga om tekniker för riskvärdering och handhavandet av finansiella tjänster samtidigt som hon även lägger fram ändringsförslag som kan underlätta metoderna för hur kraven på eget kapital ska ställas. Ett antal ändringsförslag har att göra med nationell bestämmanderätt, som tas bort till förmån för ökad harmonisering av bestämmelserna på den inre marknaden. Jag kan tillägga att många av dessa strykningar har lämnats som rekommendation till de nationella tillsynsmyndigheterna.
Föredraganden för yttrandet intar också den ståndpunkten att det definitivt var rätt att låta artikel 47.2 i EG-fördraget ligga till grund för detta förslag. Eftersom ett direktiv är det instrument som är bäst lämpat för att nå de önskade målen uppfylls subsidiaritetsprincipen och även proportionalitetsprincipen, eftersom direktivet inte går längre än vad som är absolut nödvändigt.
Jag ska lägga till några anmärkningar om kommittéförfarandet, inte bara med utgångspunkt från utskottet för rättsliga frågor utan även ur utskottet för ekonomi och valutafrågors synvinkel, och jag kommer att kommentera dem senare. Eftersom finansmarknader och banker är benägna att genomgå snabba förändringar, vilket får till följd att nya produkter och kombinationer av produkter ständigt måste utvecklas, måste även lagen om bankväsendet och banktillsynen kunna utvecklas ytterligare. Vi får inte låta Basel II urarta till att bli en ram ur vilken man väljer de finansinstrument som man gillar, utan vi får tvärtom aldrig förlora behovet av att skydda kreditgivare, investerare och konsumenter ur sikte. Den dialog mellan lagstiftare, tillsynsorgan och banker, både nationellt och på EU-nivå, som det hänvisas till i Lamfalussyförfarandet, kan också bidra till att anpassa tillsynen till de berörda funktionerna. Jag kommer att utveckla denna punkt senare. 
José Manuel García-Margallo y Marfil,
   . Herr talman, herr kommissionsledamot, välkommen till parlamentet! Min roll i denna debatt består uteslutande i att förklara vad som har hänt i parlamentet under kommittéförfarandet och att uttrycka mitt fulla stöd till den ståndpunkt som föredraganden, min kollega Alexander Radwan, har intagit.
Problemen i samband med kommittéförfarandet började för några år sedan, när kommissionen lade fram handlingsplanen för finansiella tjänster för parlamentet, i vilken ett snabbt genomförande av ett fyrtiotal åtgärder inom området för finansiella tjänster föreslogs.
Vid den tidpunkten fick vi höra att det vanliga lagstiftningsförfarandet var för långsamt för att kunna hålla jämna steg med hastigheten på finansmarknaderna. Jag talade här och hävdade att det i de allra flesta fall inte var parlamentet som var ansvarigt för denna försening, utan snarare rådet.
Nästa steg var det som vi känner som Lamfalussybetänkandet, som namngavs efter den person som hade ansvaret för dess utformning och som, i syfte att åstadkomma en lösning som gick ut på att anpassa hastigheten i förfarandet till hastigheten på marknaderna, föreslog en uppdelning av lagstiftningen i två nivåer. Den första nivån: allmänna principer, grundläggande riktlinjer. Den andra nivån: konkreta rättsliga bestämmelser. Nivå ett: medbeslutande. Nivå två: total uteslutning av parlamentet. Vi ombads att avstå ifrån de rättigheter och privilegier som borde ingå i de grundläggande bestämmelserna för alla europeiska parlament.
Det är fullt förståeligt att Europaparlamentet gav uttryck för sin misstanke. Vi ville bara ha samma möjlighet som rådet. I händelse av att gränserna överskreds, i händelse av att de som fått ansvaret inte höll sig inom gränserna för sitt mandat, ville vi kunna återkalla detta.
Det var inte möjligt vid den tidpunkten, eftersom det inte var tillåtet enligt fördragen och vi väntade på konstitutionsfördraget. Vi har nått en situation av övergående natur – och jag vill betona övergående – och jag vill därför hänvisa till den tidsfristklausul som Alexander Radwan nämnde. Innan tidsfristen löper ut är det nödvändigt att nå en överenskommelse som harmoniserar de båda målen, ett snabbt lagstiftningsförfarande och respekt för parlamentets befogenheter, befogenheter som man i likhet med alla parlament har tillkämpat sig med möda under en lång tid. Jag vill slutligen förklara vår misstänksamhet genom att påminna om en spansk politiker, känd för sin skicklighet och förmåga att fiffla med reglerna, som sa ”ni stiftar lagarna, men låt mig sköta tillämpningen”. Detta är den fara som vi är oroliga för. 

Harald Ettl,
   . Herr talman! Låt mig börja med att tacka föredraganden för den samarbetsvilja som han har visat och som har gjort att socialdemokraternas viktigaste angelägenheter har tillgodosetts. Vi anser att det är nödvändigt att nå en överenskommelse om banktillsynen och att den måste vara likartad inom hela EU och särskilt att bankernas lagstadgade egna kapital måste anpassas mer rigoröst så att hänsyn tas till kommersiella risker. Det är bara på detta sätt som spararna kan ges en tryggare ställning och deras besparingar kan skyddas i händelse av att deras bank går omkull.
Moderna banker har både hand om privathushållens tillgångar och konton, samtidigt som de är deras rådgivare och ombud på finansmarknaderna. Den ekonomiska effektiviteten i de finansiella tjänster som de tillhandahåller och det kapital som de investerar är beroende av att de förblir konkurrenskraftiga. De finanser som de tillhandahåller spelar en viktig roll för EU:s fortsatta utveckling genom infrastrukturerna, bostadsbyggandet, kommunerna, energiindustrin och inte minst de små och medelstora företagen. Basel II innehåller objektiva kriterier för värdering av de risker som är förknippade med tillhandahållandet av denna finansiering tillsammans med bankernas samlade egna kapitalkostnader och den ränta som krävs av gäldenärerna.
Denna bild kompletteras genom antagande av mina ändringsförslag om underlättade hushållslån för små och medelstora företag och regionala och lokala myndigheters ansvar vid riskbedömningen. Basel II får alltså inte leda till att finansieringen blir svåråtkomligare eller dyrare. Bankerna har även ett ekonomiskt ansvar och Basel II får inte missbrukas som en ursäkt till nackdel för gäldenärerna eller användas på deras bekostnad.
Basel II är också avsett att skapa lika villkor för konkurrensen mellan grupperna av storbanker och de sparbanker och kreditföreningar som verkar på regional basis, och det var av den anledningen som jag yrkade på största möjliga objektivitet vid behandlingen av det som går under beteckningen interbankslån. Inte minst vill jag fästa uppmärksamheten på att de nationella tillsynsinstituten nu har ett dubbelt ansvar som både gäller övervakning av bankernas mer exakta riskvärderingsmetoder och stöd till banker som bedriver verksamhet i mer än ett land då tillsynsmyndigheterna i båda länderna samarbetar med varandra.
Sist men inte minst vill jag återkomma till frågan om kommittéförfarandet. De bestämmelser om information och öppenhet som parlamentet kräver när det gäller Basel II betraktas faktiskt som självklara i modern lagstiftning och detta bör även återspeglas i rätten till återkallande. Vad vi vill ha av rådet är en garanti om att det senast om två år kommer att finnas en fast överenskommelse som gör att parlamentet kan fortsätta att utöva sina demokratiska rättigheter och skyldigheter. 
Wolf Klinz,
   . Herr talman, mina damer och herrar! Syftet med detta förslag till direktiv är att genomföra Basel II inom EU och därigenom skapa en grund för att stabilisera finansmarknaderna. Banktillsynen kan göras effektivare och större vikt kan läggas vid hithörande riskmoment. Genom direktivet införs även minimistandarder för högriskföretag.
I utskottet för ekonomi och valutafrågor har vi diskuterat Basel II grundligt och arbetat oss igenom omkring 900 ändringsförslag tillsammans med en hel rad kompromissförslag som föredraganden, Alexander Radwan, har utformat tillsammans med Harald Ettl och mig. Jag vill på denna punkt uttrycka min tacksamhet för den höga grad av tillit och för det konstruktiva samarbete som vi har haft. I de följande trepartsdiskussionerna godkände rådet många av parlamentets tilläggsförslag och vi lyckades få bort åtskilliga eftergifter och kompromisser med resultat att det tekniska innehållet i Basel II kan betraktas som balanserat. Som liberal är jag särskilt glad över att vi har lyckats lägga fram bestämmelser som kan garantera rättvisa konkurrensförhållanden mellan banksektorns olika grupper.
Liberalerna och demokraterna kan kraftfullt stödja detta paket. Det innehåller emellertid två ändringsförslag om islamiska lån och inteckningar och ett om energibolag, vilka vi inte kan stödja, för Basel II var inte avsett att användas som ett medel att inrätta särskilda garantier för vissa sektorer inom industrin eller att skapa särskilda villkor för dem. Trots detta kommer vi som grupp att rösta för hela paketet.
Det var vår grupp som lade fram de ändringsförslag som handlar om handelslager. Vi tycker det är mycket bra att det goda och snabba arbete som kommissionen har lagt ned nu har möjliggjort att dessa förslag kan antas under omröstningen om Basel II, så att ett enhetligt genomförande kan garanteras på detta område.
Frågan om kommittéförfarandet har naturligtvis kommit upp under diskussionerna om Basel II, något som alla talare redan har haft något att säga om. Betydelsen och nyttan av kommittéförfarandet är ingen tvistefråga för någon av oss; det är ett sätt att snabbt anta de bestämmelser som gör det möjligt att genomföra grundläggande rättsakter, men detta förfarande får inte tillåtas undergräva parlamentets befogenheter, som ska stärkas enligt konstitutionsfördraget. Hur osäkert konstitutionsfördragets framtid än må vara, är parlamentets intressen fortfarande betydelsefulla och viktiga. Som väntat visade sig trepartsförhandlingarna om kommittéförfarandet särskilt problematiska. Veckor av påtryckningar från vår sida fick rådet att skapa en arbetsgrupp kallad ”ordförandeskapets vänner”, som kommissionsledamot Charlie McCreevy nämnde, varvid han för första gången erkände behovet av en ny interinstitutionell överenskommelse och att det är nödvändigt att skrida till handling. Vi kan emellertid inte nöja oss med enbart löften. Vad vi vill ha är en bestämd tidpunkt när en ny interinstitutionell överenskommelse för att förstärka våra rättigheter ska ha nåtts.
Vårt förslag till rådet är den 1 januari 2008 som bortre tidsgräns för tidsfristklausulen och vi avvaktar nu rådets svar, som vi hoppas kommer att vara positivt. 
John Whittaker,
   . Herr talman! Kapitalkrav betraktas som användbara för att förebygga misslyckande bland bankerna eftersom de gör att aktieägarna får bära en större del av kostnaden för misslyckandet. De internationella Basel II-förslagen som genomförs genom detta direktiv är utformade för att uppnå en bättre anpassning mellan kapital och risk än de 8 procent anläggningstillgångar som anges i Basel I. Inget kapitalbelopp på en bank som saknar 100 procent av risktillgångarna kan emellertid skydda mot misslyckande. Minimibeloppen för kapital som angivits i något lagstiftningssystem är godtyckligt.
Som Alexander Radwan betonade består andra problem av i vilken utsträckning riskspridning bland enskilda banker i en bankkoncern bör innebära en minskning av lagstadgat kapital, och svårigheten att fastställa hur ansvaret ska delas upp mellan nationella kontrollorgan. Det finns inga objektiva svar på dessa omtvistade frågor. Av den anledningen ifrågasätter jag parlamentets befogenheter på detta område. Det är löjligt att vi ska diskutera detaljer i detta direktiv med tanke på hur komplicerat och viktigt det är. Men det är så här parlamentet arbetar, med alla oss ledamöter, hur erfarna eller oerfarna vi än är när det gäller den mystiska konsten med bankreglering, och vi förväntas göra hundratals förnuftiga bedömningar i frågor av vilka många inte kan besvaras på ett objektivt sätt.
Föredraganden rekommenderar att direktivet bör ses över i framtiden på grund av osäkerheten. Bankvärlden behöver inte det. Banker tillbringar sin tid med att hantera risker och osäkerhet. Att lägga till ytterligare osäkerhet över framtida reglering kommer inte att hjälpa dem att planera eller se till våra intressen som kunder och aktieägare. 
Resultatet blir att det inte finns något rätt belopp för lagstadgat kapital. Om vi hade kommit ihåg det när vi lagstiftade skulle vi ha åstadkommit regler som är betydligt enklare, och parlamentsledamöterna skulle ha besparats det farsartade i att rösta om hundratals ändringsförslag. 
Eoin Ryan,
   . Herr talman! Jag vill tacka föredraganden Alexander Radwan för hans korrekta betänkande.
Sektorn för finansiella tjänster har blivit mycket sofistikerad när det gäller riskhantering, och regelverket måste därför motsvara verkligheten. Jag är mycket nöjd med det betänkande som lagts fram i dag. I det erkänner man att täckta obligationer är en produkt på globala marknader och inte längre vare sig en europeisk eller inhemsk produkt. Jag anser att varje alternativ till detta skulle belasta utvecklingen av en sektor som har en betydande kommersiell potential.
Enligt en studie som genomförts av JP Morgan kan Basel II öka antalet högavkastande obligationer – särskilt täckta obligationer – som emitteras. Det skulle vara fördelaktigt ur ett irländskt perspektiv eftersom irländska täckta obligationsemissioner har den högsta kreditvärdigheten. Det är därför viktigt att vi genom Basel II upprätthåller nuvarande marknadspraxis inom området täckta obligationer.
Bankerna har lång erfarenhet av att låna ut pengar och tar ibland för givet att de är fullt förberedda på traditionella risker som kredit- och marknadsrisker. Nuförtiden möter bankerna emellertid ökande oförutsägbara operativa risker som är svåra att hantera. Enligt Basel II skulle det bli grundläggande att lämpliga riskanalytiker utses för operationer inom finansiella tjänster. Det skulle vara intressant att veta vilka utgifterna blir för analyser för de institutioner som arbetar med finansiella tjänster i EU efter att Basel II införts. Jag välkomnar därför den föreslagna översynen av förordningen efter fyra år.
Samtidigt skulle det emellertid vara oklokt att underskatta betydelsen av riskhantering inom de traditionella områdena för kredit- och marknadsrisker. I dagens ekonomiska klimat finns ett växande behov av att detaljerat analysera hur lågkonjunktur och andra finansiella chocker påverkar nationella ekonomier och EU. Enligt den standard som inrättas genom Basel II kommer banksektorn att tvingas investera i utveckling av IT-system som kan modellera djupanalyser av kreditrisker. Det sätt som finansiella tjänster genomförs på har förändrats och kommer att förändras. Även om riskhanteringen är framgångsrik kan den inte ensam baseras på ett obligatoriskt svar på förordningar. Det krävs en sund förståelse för vad som är bra för affärerna och för normen med bästa tillämpningar. 
Hans-Peter Martin (NI ). –
   Herr talman! För många små och medelstora företag är Basel II en fråga om liv eller död. De är mycket oroade och det har varit många diskussioner om detta. Jag anser att de bör ha fullständigt förtroende för föredraganden. Även om mycket har åstadkommits i och med hans betänkande, vill jag nämna en synpunkt under den korta talartid som står till mitt förfogande, nämligen att det som parlamentet enas om kommer att vara av avgörande betydelse för att konkurrensen mellan kreditinstituten, och även mellan dem som ansöker om lån, verkligen ska bli rättvis. Det är tur att vi bara är vid första behandlingen. Jag anser emellertid att ändringsförslag 140, som är ett försök att införa större öppenhet genom att uppmana kreditinstituten att bifoga skriftliga redogörelser om hur de har kommit fram till sina värderingsbeslut till små och medelstora företag och andra företag som ansöker om lån, är av avgörande betydelse om marknaden inte ska bli ännu mer snedvriden. Vi måste sedan vänta och se vad som kommer fram på andra sidan – rätt grad av öppenhet eller överdriven reglering. Det vore bra om vi kunde fastställa en tidsram för detta, åtminstone vid andra behandlingen. Jag skulle utan tvekan vara för en tidsfristklausul, om vilken allt i vilket fall som helst redan har sagts, och jag hoppas att Alexander Radwans betänkande går igenom i en form som gör att den balans han eftersträvar bibehålls. 
John Purvis (PPE-DE ).
   – Herr talman! Jag vill också berömma Alexander Radwan för hans mycket skickliga sätt att lotsa detta komplicerade direktiv till detta långt framskridna skede.
Vi hoppas alla att ministerrådet nu kommer att kunna vidta de åtgärder som behövs för att vi ska kunna nå en överenskommelse under den första behandlingen. Ordförandeskapet kan säkerligen göra en stor ansträngning och föresätta sig att nå en slutsats i frågan om utskottsförfarandet med en tidsram som alla parter kan komma överens om. Vi har enats om så många komplicerade, tekniska frågor att det verkligen vore synd – rent av riktigt pinsamt – om vi inte kunde överbrygga den sista klyftan. Det är verkligen förnuftigt av parlamentet att sträva efter en roll i lagstiftningsprocessen som är likvärdig med den roll som innehas av lagstiftningens andra gren – rådet. Våra väljare förväntar sig det. Faktum är att de flesta av dem utgår från att så redan är fallet. Allt vi ber om är att rådet tar ställning till denna strävan så snart som möjligt.
Näringslivet behöver rättssäkerhet och kommer inte gärna att förlåta någon av oss – parlamentet eller rådet – om vi mot allt sunt förnuft inte lyckas driva igenom detta viktiga direktiv på grund av vad omvärlden skulle uppfatta som interinstitutionella spetsfundigheter.
Jag övergår nu till internationella aspekter. Nästan varje europeisk bank, försäkringsbolag och kapitalförvaltningsbolag kommer att påverkas av detta nya system och kommer att behöva stå för kostnaderna för att anpassa sina egna system. I Amerika behöver dock endast de största internationella bankerna rätta sig efter systemet. De konkurrensmässiga fördelarna kommer antagligen att förmå några av deras mellanstora konkurrenter att också införa Basel II. Även de mindre europeiska finansinstituten kommer dock att behöva foga sig, vilket innebär ganska stora finansiella kostnader för dem, medan deras amerikanska konkurrenter, till exempel kapitalförvaltningsbolag, inte kommer att behöva det. Hur kommer kommissionen att garantera lika villkor för våra finansinstitut av alla sorter och storlekar på den globala marknaden? 
Pervenche Berès (PSE ). –
   Herr talman, herr kommissionsledamot, mina damer och herrar! Vi har framför oss en överenskommelse vid första behandlingen om en text som knappast skulle kunna vara mer komplicerad, i samband med vilken 304 ändringsförslag lätt kommer att kunna antas. Det vill säga om parlamentet kan arbeta på ett intelligent sätt när detta erfordras.
Efter att ha sagt detta vill jag framhålla att det står mycket på spel i denna text, vilket var och en kan se. Texten är väl avvägd med en känsla både för risker och för utmaningar i form av konkurrens såväl inom eller som utanför Europeiska unionen.
Jag ska göra tre påpekanden. Det första gäller innehållet i denna text och går ut på att varje synpunkt som gör det möjligt för oss att värdera och ta bättre hänsyn till riskerna inom banksektorn – och mer allmänt inom finansinstitutens sektor – är steg i rätt riktning i den mån som de kopplas ihop med en rimlig konsolidering och framför allt genom införandet av effektiva tillsynsmekanismer. Detta är hela den debatt som vi har fört om bankernas storlek, intern gruppkonsolidering och riskvärdering. Jag anser att hur vi än ställer oss till denna fråga förblir frågan om hur ett ledande tillsynsorgan på EU-nivå ska etableras av helt avgörande betydelse, och vi kommer att bli tvungna att återvända till den under de närmaste åren.
Jag har en sak att säga om de små och medelstora företagen: Jag vågar hoppas att den lösning som har föreslagits är ett steg i rätt riktning och att den inte tvärtom leder till brist på krediter för de små och medelstora företagen. Debatten är öppen, men personligen har jag mina tvivel i denna fråga.
Det andra jag vill säga och som min kollega John Purvis nyss talade om, har att göra med internationella förbindelser. Jag vet, herr kommissionsledamot, att ni lägger stor vikt vid dem, och uppriktigt sagt har jag frapperats av den obalans som råder i fråga om hur integreringen och anpassningen av överenskommelserna i Basel II uppfattas, vilket jag kan säga eftersom vi har följt frågan. Vi vet vilken roll amerikanerna har spelat när det gäller att definiera och leda förhandlingarna om Basel II, och i dag kan vi konstatera att det finns ett stort frågetecken på andra sidan Atlanten när det gäller tidtabellen för och omfattningen av denna överenskommelse. Bakom allt detta lurar en utmaning i konkurrenshänseende för våra ekonomier som vi inte kan bortse från, och vi räknar med att ni kommer att vara vaksamma för att förhindra att detta leder till en situation som resulterar i att EU diskrimineras.
Min sista punkt gäller frågan om kommittéförfarandet, något som alla mina kolleger har talat om. För det första sa kommissionsledamoten till oss: ”Vi får inte blockera överenskommelser, för marknaderna skulle inte förstå”. Men som alla vet reagerar marknaderna ändå som det passar dem. Marknadens aktörer kan i dag säga till oss: ”Det är absolut nödvändigt att ni antar denna text. Om ni inte gör det blir det katastrof”. Och när de sedan ogillar ert sätt att genomföra nivå I av överenskommelsen på kommer de till oss och är glada för att det finns ett parlament som kan undersöka i vilken mån utskottets beslut har genomförts korrekt eller ej. Låt oss därför inte lyssna alltför mycket på vad marknaderna har att säga, utan låt oss göra vårt arbete som lagstiftare. Slutligen vill jag uttrycka min förtjusning över att det brittiska ordförandeskapet har bildat en grupp för ”ordförandeskapets vänner”. Jag anser att detta är ett bra sätt att nå en överenskommelse på. Jag beklagar bara att rådet inte är här och deltar i denna viktiga diskussion mellan institutionerna. 
Nils Lundgren (IND/DEM ). –
   Herr talman! Kapitalteckningsdirektivet aktualiserar en återkommande målkonflikt i EU-samarbetet. En målkonflikt som vi alla har anledning att analysera och debattera principiellt innan vi tar ställning.
Å ena sidan finns det ofta goda skäl att införa gemensamma regler på EU-nivå för att den inre marknaden ska fungera effektivt. Varierande regler mellan medlemsländerna på centrala områden medför höga kostnader och därmed lägre välstånd. Detta gäller också finansmarknaden.
Å andra sidan finns det starka skäl att inte tvinga på medlemsländerna gemensamma regler som sedan blir en del av vår och därmed hindrar enskilda länder från att gå före och utveckla regelsystemen. En stor del av dynamiken i våra ekonomier vilar på den institutionella konkurrensen som vi har mellan länder i fråga om att utveckla effektiva och tillväxtbefrämjande institutioner. Ofta används uttryck som och som återspeglar insikter om denna viktiga process.
I denna kammare ägnas den institutionella konkurrensen tyvärr ingen eller ringa uppmärksamhet. När det gäller Basel II talar vi dock om en ytterst global marknad med en extremt välinformerad grupp av aktörer som kan agera på sekunden. På denna marknad finns det ringa utrymme för speciella ställningstaganden på EU-nivå. När det gäller Basel II borde enskilda länder verka självständigt inom ramen för detta centralbankssamarbete. Det finns egentligen ingen anledning att blanda in EU och detta parlament i den processen. Vi är inte lämpade för det.
Låt mig slutligen hålla med andra talare om att det är olyckligt att parlamentet försöker använda detta betänkande i den ständiga institutionella maktkampen mellan EU:s institutioner. Junilistan vill inte medverka till att stärka detta parlaments makt. 
Ieke van den Burg (PSE ). –
   Herr talman! Jag har förstått att jag även kan utnyttja Robert Goebbels talartid. Eftersom ett antal ledamöter redan har haft något att säga om innehållet i denna akt, tänker jag inte säga alltför mycket om den. Jag tänker emellertid säga något om förfarandet, men inte förrän jag har lättat mitt hjärta.
För en utomstående är detta en ogenomtränglig teknisk akt med inte mindre än 800 ändringsförslag eller något liknande, ett dokument som är minst 10 centimeter tjockt. Man skulle bli förlåten om man undrade vad Bryssel håller på med. Men var är indignationen, var är de kritiska artiklarna i pressen? Men än en gång, detta handlar inte om att skydda arbetare mot hudcancer genom exponering för alltför mycket solljus – ett ämne som alla har en uppfattning om och som under förra sammanträdesperioden utsattes för ogillande från alla håll.
Nej, denna gång handlar det om att skydda investerat kapital. Är då detta på något sätt ett helt annorlunda och ädlare mål? Är då detta något som EU tillåts vara djupt engagerat i? Ingen selektiv indignation denna gång. Lyckligtvis stämmer detta också in på mig. Jag har ingenting mot denna akt, men då får vi inte heller tillämpa andra normer för att skydda arbetstagarna i framtiden.
Jag övergår nu till betänkandet. Jag är glad och även stolt över att vi har lyckats utarbeta denna komplicerade akt, inklusive tillägget med bestämmelser för handelslager, så snabbt och effektivt i vårt utskott för ekonomi och valutafrågor, något som alla berörda är värda ett stort tack för. Denna beslutsamhet är något som särskilt Förenta staterna följer med förvåning och avund. Detta är vad vi behöver för att göra EU konkurrenskraftigt och attrahera investeringar för tillväxt och sysselsättning, detta är det väsentliga i Lissabonstrategin.
Vårt sätt att handskas med detta, med detta övermått av ändringsförslag och tekniska bilagor, är emellertid inget tillvägagångssätt som tilltalar mig, och jag anser inte heller att det gör att vi får bättre regler. När det gäller regleringen av finansmarknaderna har vi just utvecklat en intelligentare arbetsmetod som går under beteckningen Lamfalussyförfarandet. Enligt detta förfarande antas ramlagstiftningen av EU:s institutioner, medan de tekniska detaljerna delegeras till olika utskott och kommittéer och till EU:s grupper av tillsynsorgan, som i sin tur delegerar vidare i mycket nära dialog och samråd med marknadernas aktörer och andra intressenter.
Detta är nödvändigt, inte bara för att lätta arbetsgivarnas börda utan även för att möjliggöra ett mycket mer flexibelt och bättre anpassat gensvar på utvecklingen inom dessa dynamiska marknader. Jag är en uttalad förespråkare för detta tillvägagångssätt och anser att vi kan använda det för att finna effektiva lösningar för bättre reglering även på andra områden.
Paradoxalt nog har vi ännu inte tillämpat Lamfalussymetoden på detta kapitalkravsdirektiv utan lägger allt, även bilagorna och de matematiska formlerna, i händerna på lagstiftarna som grupp. I stället skulle vi, när direktivet väl har trätt i kraft, föredra att knyta möjligheten att ingjuta denna dynamik och flexibilitet i direktivet för att forma villkoren och skapa en tidsfrist.
Jag vill klargöra att detta inte, jag upprepar inte, beror på att vi är emot metoden utan på att det fortfarande fattas ett grundläggande villkor i Lamfalussyförfarandet, nämligen parlamentets återkallanderätt. Jag anser att detta måste sägas klart och tydligt än en gång, vilket vi avsåg att göra i detta direktiv för att trycka på för att få denna återkallanderätt. Vi bryr oss inte om hur detta sker. Problemet fanns 1999 innan avtalen om att utarbeta ändringar i fördragen ingicks och nu måste vi finna en strukturell lösning på problemet. Det är rådet som har bollen och vi hoppas att ministrarna inom Ekofin kan förklara för sina kolleger i rådet (allmänna frågor och utrikesfrågor) att man måste finna en lösning vad som än händer. Jag anser att detta måste vara huvudbudskapet i denna diskussion. 
Astrid Lulling (PPE-DE ). –
   Herr talman! Jag instämmer gärna i andras tack till föredraganden, som slutligen har kunnat visa tillräcklig förmåga att lyssna för att nå en överenskommelse som, även om den inte är till allas belåtenhet, tillfredsställer många av oss. Detta direktivs mycket tekniska karaktär har inte kunnat dölja dess grundläggande karaktär, nämligen att genomförandet av överenskommelserna i Basel II på gemenskapsnivå är absolut avgörande för bankväsendet inom EU.
Tillsammans med andra kolleger har jag kämpat mot den logiska följden av en till ytterlighet driven harmonisering på inteckningslånens område, och jag är glad över att ha vunnit kampen. Marknaden för inteckningslån, som är ett tyskt koncept, blomstrar, särskilt sedan euron infördes. Med en summa på cirka 1 600 miljarder euro är detta den största sektorn för privat utlåning. Faktum är att om de bestämmelser som ursprungligen planerades skulle ha behållits, så hade denna verksamhet – som bedrivs i EU:s viktigaste finanscentrum såsom London, Dublin, Paris och Luxemburg – fått ett hastigt slut.
Täckta obligationer är en av de europeiska produkter som amerikanerna avundas oss; låt oss inte förvandla dem till ett instrument som är dömt att tas ur bruk genom att införa alltför restriktiva kriterier som hindrar bankerna från att använda dem i det syfte de är avsedda för.
Eftersom inteckningsobligationer är ett av de säkraste finansiella instrumenten och hör till de obligationer som värderas högst, skulle ingen ha förstått om vi hade styrt mot ett tillstånd av stelbenthet och inte tillåtit något spelrum för nationell reglering. Definitionen av inteckningsobligationer och tröskeln för inteckningsskulder har därför slutligen utformats så att de är förenliga med befintliga bestämmelser på lagstiftningsområdet. Detta beslut var nödvändigt, även om jag beklagar att man i direktivet går mycket längre än nödvändigt i fråga om förlustandelen vid fallissemang, med värderingar som sträcker sig mycket längre än de förluster som i själva verket uppgår i kreditinstituten.
Jag vill avsluta med två påpekanden. För det första konstaterar jag än en gång att ett synsätt som grundas på konsolidering och harmonisering inte leder någon vart. Vi får inte förväxla behovet av en gemensam ram med jämlikhetssträvande. För det andra kan dialogen med de finansiella intressenterna föras i fullständig öppenhet till allas belåtenhet. 
Gunnar Hökmark (PPE-DE ). –
   Herr talman! Först vill jag tacka Alexander Radwan och också gratulera honom till ett genomfört arbete som är stort, komplicerat och viktigt.
Om det finns något område där vi ser vikten av det europeiska samarbetet så är det på detta område, där vi skapar en stor finansiell marknad. Till min svenska kollega som talade innan vill jag gärna säga att vi om vi inte hade det europeiska samarbetet inte skulle ha möjlighet att ha en demokratisk och parlamentarisk kontroll över de regelverk som utformas här. Vi får nu en stabilitet och en effektivitet och en förutsebarhet på de gemensamma finansiella marknaderna. Direktivet kommer också att innebära en flexiblare riskbedömning som i grunden – och det är viktigt att komma ihåg – är bra för konsumenterna och för företagen i Europa. Det som är viktigt, och som nämnts här tidigare, är att det också innebär lika spelregler på den globala marknaden, gentemot den amerikanska marknaden. Men det är också viktigt att det innebär lika spelregler i en annan bemärkelse, dvs. att vi på de dynamiska finansiella marknaderna kommer att se framväxande nya finansiella institutioner. På samma sätt som vi har sett en konvergens mellan banker och försäkringsbolag under de senaste årtiondena kommer vi se nya produkter och nya strukturer.
Det är då viktigt att detta direktiv inte i praktiken hämmar den dynamiska utvecklingen på marknaden, utan gör det möjligt för nya företagsformer att växa fram och konkurrera på lika villkor. Det blir en viktig uppgift för kommissionen, liksom för diskussionen här i parlamentet, att följa upp utvecklingen i just den här bemärkelsen. Jag är tacksam över att vi har kunnat få övergångsregler som ger de nationella myndigheterna möjlighet att bejaka denna utveckling, men när direktivet väl är på plats och dess regler gäller blir det en uppgift för detta parlament och för kommissionen att se till att ha en öppenhet för förändringar som bejakar föränderligheten på de finansiella marknaderna. Annars kommer vi att tappa i konkurrenskraft i Europa. Därför är detta en viktig uppgift. 
Andreas Schwab (PPE-DE ). –
   Herr talman, herr kommissionsledamot, mina damer och herrar! För små och medelstora företag i Europa har Basel II blivit ett slagord med innebörden att ju mer problematisk din situation är desto svårare blir det att få lån. Om Basel II skulle ha godkänts i sin ursprungliga form skulle detta naturligtvis ha varit ett utomordentligt dåligt tecken för Europas nuvarande ekonomiska situation och därför vill jag uttrycka mitt varma tack till föredraganden för vår grupp, Alexander Radwan, för det oerhört svåra arbete som han har utfört i detta sammanhang. Jag anser att detta direktiv, i den form som det läggs fram i hans betänkande för utskottet för ekonomi och valutafrågor, ger oss ett utmärkt medel för att få bukt med den rädsla som kan finnas bland de små och medelstora företagen.
Den andra punkten som jag vill ta upp är samma som Pervenche Berès talade om. Det händer inte ofta att jag håller med henne, men vid detta tillfälle och i denna fråga gör jag det. Det är förvånansvärt att man inom den amerikanska banksektorn, varifrån detta direktiv ursprungligen härrör, nu fördröjer tillämpningen av dessa principer i de mindre amerikanska bankerna. Jag är en stor anhängare av våra transatlantiska förbindelser, och det är min bestämda uppfattning att vi måste akta oss för att harmonisera ekonomin i Europa i riktning bort från det som sker på andra sidan Atlanten. Vi kan bara bli världens starkaste ekonomi om vi genomför förändringar i samma takt som de gör.
Låt mig avsluta genom att säga att jag håller med om det Alexander Radwan hade att säga om kommittéförfarandet. Rätt budskap att sända till de många EU-medborgare som klagar över att det inte är klart vem som bestämmer vad i EU är att det är här i Europaparlamentet som beslut av politisk natur fattas, och därför får tidsfristklausulen, som ska gälla i två år, mitt stöd. År 2007 kommer det att finnas ytterligare tre direktiv som har gått genom Lamfalussyförfarandet, nämligen direktivet om ansvar i förhållande till prospekt, direktivet om otillbörlig marknadspåverkan och direktivet om finansiella konglomerat. Alla tre kommer att läggas fram, och alla tre måste enligt min uppfattning bidra till klarhet och stabilitet på finansmarknaderna. Här kan Europaparlamentet fylla en funktion, och därför välkomnar jag detta direktiv i den form som Alexander Radwan har lagt fram det. 
Jean-Paul Gauzès (PPE-DE ). –
   Herr talman, herr kommissionsledamot, mina damer och herrar! Först av allt vill jag lyckönska Alexander Radwan till den höga kvalitet som präglar hans betänkande på ett område som är mycket tekniskt men av avgörande betydelse för bankväsendet. Genom detta förslag till direktiv införs och aktualiseras allmänna säkerhetsprinciper på banksystemets område, särskilt vad beträffar kreditinstitutens solvens.
Två specifika förhållanden ska garantera att mer djupgående hänsyn tas i framtiden: en delning av riskerna för att på ett rimligt sätt kontrollera den andel av kapitalbasen som värderas av ett enskilt institut och en harmonisering av bestämmelserna om de interna kontrollsystemen så att hänsyn tas till de förhållanden som råder bland bankgrupper med gränsöverskridande verksamhet. Här skulle jag – och jag hade även lagt fram ändringsförslag i detta syfte – ha velat att större hänsyn hade tagits till den europeiska dimensionen när det gäller interna gruppers utlåning och tillsyn på konsoliderad basis. Jag medger emellertid att förslaget till direktiv, med hänsyn tagen till parlamentets ändringsförslag, ger den bästa balans som vi i nuläget realistiskt sett kan nå mellan tillsynsmyndigheterna i hemlandet och i värdlandet för bankgrupper som bedriver gränsöverskridande verksamhet.
I ett läge där vi tyvärr inte har något konstitutionsfördrag till vårt stöd anser jag att de förslag som rådets ordförandeskap har lagt fram i praktiken bevarar parlamentets lagliga rättigheter. Bankerna å sin sida har i flera år tagit mänskliga, finansiella och tekniska resurser i anspråk för att hålla tidsfristen. Den föreskrivna tidsfristen måste därför behållas, oberoende av vilka frågor som kan ställas av Förenta staterna. Det är viktigt att direktivet träder i kraft enligt tidtabellen. Därför hoppas jag att parlamentet antar det förslag som läggs fram och att en överenskommelse nås under första behandlingen. 
Paul Rübig (PPE-DE ). –
   Herr talman, mina damer och herrar! Jag vill börja med att tala om för kommissionen att det är här som arbetet börjar. Alexander Radwan må ha producerat ett utmärkt dokument, men det viktiga i sammanhanget är att kommissionsledamot Günter Verheugen tar sig an frågan om hur direktivet ska läggas fram på bästa sätt inom EU, hur man förhindrar insolvens och uppmuntrar företagsbildning. Kommissionsledamot László Kovács uppgift är enligt min uppfattning att fundera på hur företagen ska kunna skriva av fler mindre poster i framtiden – räntorna i Amerika är till exempel betydligt högre – och hur de ska hantera redovisning av förluster. Här bör kommissionen ingripa på ett kreativt sätt med tanke på konkurrensen, för projektet Basel II är när allt kommer omkring avsett att handla om rationaliseringar och reformer, avsikten är att spara snarare än att införa en hel rad nya kostnader, och av den anledningen rekommenderar jag även här riktmärkning och bästa metoder. 
Charlie McCreevy,
   . Herr talman! Jag tackar ledamöterna för deras mycket konstruktiva kommentarer till denna mycket viktiga lagstiftning, och jag vill än en gång gratulera Alexander Radwan och skuggföredragandena för deras arbete och det grundliga, intensiva och mycket tekniska arbete som har utförts av utskottet i detta komplicerade ämne. 
Jag instämmer med de talare som betonade vikten av just detta direktiv. Det som är bra för finansinstituten är också bra för den ekonomiska tillväxten, sysselsättningen, ekonomin och en ökad ekonomisk stabilitet. Ibland ser allmänheten på frågor som handlar om banker och finansinstitut med missunnsamhet och anser att de tar ut överräntor och gör enorma vinster på vanliga människors bekostnad. Men utan banker och kreditinstitut skulle vi inte kunna få någon stor ekonomisk framgång. Därför ligger det i allas intresse – även de olika aktörernas och intressenternas – att vi har en ordentligt reglerad finansiell sektor och att riskerna kan bedömas på rätt sätt. Det är också viktigt för dem som sätter in sina pengar. Detta är lånandets baksida, för om ingen satte in pengar på bankerna skulle det inte finnas några pengar att låna. Av samma skäl är det också viktigt för aktieägare och investerare. Det är också viktigt för de anställda på finansinstituten. Därför är det som är bra för banksektorn också bra för oss alla.
En färsk undersökning visar att bankerna skulle ha minskat kapitalkraven med cirka 80 till 120 miljarder euro som ett resultat av det föreslagna direktivet. Det hävdas också att genomförandet av detta direktiv skulle leda till en minskning av kapitalkraven för lån till små och medelstora företag med mer än 50 procent. Parlamentet har lagt fram ändringsförslag som gör bestämmelserna om lån till hushållen samt små och medelstora företag ännu bättre. Vissa talare har tagit upp frågan om islamiska lån. Vi behöver regler för att se till att sådana lån inte faller mellan stolarna och hamnar helt utanför regelverket.
Eoin Ryan och Astrid Lulling ställde frågor om hypoteksbanksobligationer och täckta obligationer. Jag noterar att den ytterligare flexibilitet som parlamentets ändringsförslag skulle medföra kommer att minska restriktionerna för så kallade täckta obligationer ännu mer, vilket skulle gynna marknaden.
Några andra ledamöter – i synnerhet Pervenche Berès och John Purvis – ställde frågan om lika villkor för EU och Förenta staterna. För det första vill jag påpeka att de små och medelstora amerikanska bankerna har bett om att fördelarna med Basel II ska omfatta även dem, och så vitt jag förstår är Förenta staterna på gång att lägga fram ett sådant förslag inom den närmaste månaden.
För det andra, när det gäller frågan om lika villkor, kommer alla stora amerikanska banker som konkurrerar direkt med europeiska banker som agerar på den globala marknaden att omfattas av Baselsystemet.
Jag tar dock till mig det John Purvis och Pervenche Berès hade att säga, inte enbart i just denna fråga, utan också inom andra områden som har att göra med Förenta staterna. Jag vet att Pervenche Berès har ett särskilt stort intresse i denna fråga, och det är något jag tar hänsyn till.
Nästan varje talare tog upp den allmänna frågan om utskottsförfarandet. Alexander Radwan bör känna sig särskilt nöjd med och stolt över att ha tagit denna fråga till debattens frontlinje och utökat den till andra områden också.
När det gäller utskottsförfarandet noterar jag med tillfredsställelse att föredraganden har lagt fram ett givande och konstruktivt förslag här, och jag hoppas att vi inte bara med detta direktiv utan också på andra områden kan se till att denna fråga avslutas på ett framgångsrikt sätt genom samarbete mellan de olika aktörerna.
Jag är också glad över att kunna meddela er att kommissionen fullt ut stöder den kompromiss vi har enats om kring dessa ändringsförslag. Det paket ni nu har framför er är en rättvis kompromiss, med tanke på diskussionerna mellan rådet och parlamentet, och det kommer också att få ett starkt stöd av bankbranschen. Dessutom är de föreslagna lösningarna välbalanserade och respekterar kommissionens ursprungliga avsikter med denna lagstiftning. 
Talmannen.
   Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum på onsdag kl. 12.00. 
Talmannen.
   Nästa punkt på föredragningslistan är ett betänkande (A6-0224/2005) av Bert Doorn för utskottet för rättsliga frågor om förslaget till Europaparlamentets och rådets direktiv om lagstadgad revision av årsbokslut och sammanställd redovisning och om ändring av rådets direktiv 78/660/EEG och 83/349/EEG (KOM(2004)0177 C6-0005/2004 2004/0065(COD)). 
Charlie McCreevy,
   . Herr talman! Jag vill tacka Bert Doorn och utskottet för rättsliga frågor för det utmärkta arbetet med denna fråga. Ett effektivt samarbete mellan institutionerna borde göra det möjligt att anta detta förslag efter endast en behandling.
Lagstadgad revision är en viktig fråga för EU. Den senaste tidens skandaler har framhävt behovet av att svara på nya utmaningar. I syfte att modernisera den lagstadgade revisionen kommer innehållet i det reviderade direktivet att tydliggöra de lagstadgade revisorernas skyldigheter, deras oberoende och deras etiska normer. Direktivet kommer också att innehålla krav på att internationella normer om revision tillämpas och kriterier för en robust offentlig kontroll av revisionsbranschen. Vi måste ha bra revisorer i EU. Detta gynnar alla: företagen själva, investerarna och spararna, både små och stora. Det ekonomiska förtroendet kommer att öka.
Låt mig bara säga några ord om frågan om att begränsa revisorernas ansvar. Denna fråga har uppkommit under debatterna om detta direktiv, trots att den inte fanns med i kommissionens ursprungliga förslag. Revisorerna aktar sig för att ta på sig nya revisionsarbeten eftersom de är rädda för obegränsat ansvar. Jag förstår argumenten för att agera på EU-nivå, eftersom det potentiellt sett kan påverka den inre marknaden. Jag har för avsikt att aktivt se efter vad som kan göras i denna fråga. Som ett första steg avser jag att inleda en undersökning inom den närmaste framtiden.
Ändringsförslagen tar hänsyn till diskussionerna i rådet, och de får också starkt stöd från revisionsbranschen. De lösningar som föredraganden har föreslagit är dessutom välbalanserade och respekterar kommissionens ursprungliga avsikter med denna lagstiftning. Därför ger vi vårt bestämda stöd till resultatet.
Liksom i det betänkande vi diskuterade tidigare är utskottsförfarandet även här den enda fråga som ännu är olöst. Situationen liknar väldigt mycket det som sades för en stund sedan i samband med Alexander Radwans betänkande om direktivet om kapitalkrav. Jag hänvisar till de uttalanden jag gjorde i det sammanhanget så att jag inte behöver upprepa mig själv.
Genomförandebefogenheter är mycket viktiga för det åttonde bolagsrättsliga direktivet. Många tekniska frågor och anpassningar kräver att utskottsförfarandet har befogenheter. Detta bekräftades också av rådet när det uttryckte sitt stöd för det övergripande kompromisspaketet med ändringsförslag. Ständiga representanternas kommitté ansåg att en tidsfristklausul som skulle upphäva genomförandebefogenheterna skulle kunna förhindra att detta direktiv genomförs på ett effektivt sätt. Därför bad den parlamentet att noggrant överväga följderna av en sådan tidsfristklausul.
Kommissionen delar den oro som har uttryckts av rådet. Samtidigt värdesätter den parlamentets åsikt att dess roll när det gäller att övervaka utövandet av delegerad befogenhet måste bringas i harmoni med dess ställning i medbeslutandeförfarandet. I väntan på en övergripande lösning för utskottsförfarandet inser kommissionen att parlamentet skulle vilja tidsbegränsa den delegerade befogenheten. För kommissionen är det mycket viktigt att denna period blir tillräckligt lång för att direktivet ska kunna genomföras ordentligt. Jag noterar att föredraganden vill föreslå en tidsfristklausul som gäller i två år efter det att direktivet har trätt i kraft, men allra längst till den 1 april 2008. Detta skulle dock inte gälla artikel 26 om internationella revisionsstandarder. Kommissionen samtycker till detta. Denna lösning skulle överensstämma med den lösning som finns i Alexander Radwans betänkande om det föreslagna direktivet om kapitalkrav. Kommissionen uppmanar också rådet att visa flexibilitet, men framför allt att prioritera revideringen av 1999 års beslut om utskottsförfarandet. 
Bert Doorn (PPE-DE ),
   . Herr talman, fru kommissionsledamot, mina damer och herrar! Som föredragande för det åttonde direktivet kan jag berätta att vi har satt ihop ett intressant paket i förhandlingarna med rådet och kommissionen. Vi lyckades till exempel skapa mer utrymme för nationella lösningar för revisionskommittéer, som är tillsynsorgan inom företag. Vi uttalade oss än en gång tydligt för att förhandlingar om övergripande styrning av företag ska föras på medlemsstatsnivå och att svepande lösningar på EU-nivå är oacceptabla på detta område.
Vi lyckades göra rotation i redovisningen till regel och rotation av redovisningsföretag till undantag. Vi lyckades även att begränsa den administrativa bördan för små och medelstora företag på några områden och kommissionen har åtagit sig att lägga fram en rapport om ansvar före årsslutet 2006. Kommissionsledamot Charlie McCreevy sa nyss att han ”avser att inleda en undersökning under den närmaste framtiden”, men vi kom överens om att en rapport ska läggas fram före årsslutet 2006, och jag hoppas även att få hans ord på att detta kommer att ske, vi vill nämligen diskutera denna fråga i parlamentet också.
Frågan om ansvar är ett problem på grund av de väldiga skillnaderna mellan medlemsstaterna, men här måste vi söka lösningar. Allt som allt är det ett viktigt lagstiftningsområde, som enligt min mening har blivit något mer pragmatiskt under de senaste sex månaderna och även har lett till en mer praktisk tillämpning, vilket när allt kommer omkring är vad detta handlar om.
Det finns ytterligare ett stort hinder att förhandla om, nämligen kommittéförfarandet, vilket ni redan har påpekat, herr kommissionsledamot. I den frågan beslutade vi i enlighet med Radwanbetänkandet, eftersom jag anser att det är samma intressen som står på spel.
Vidare, och när det gäller ett yttrande som en ledamot fällde alldeles nyss – ”jag vill inte delta i maktspelet mellan institutionerna” – upprepar jag att jag inte anser att det handlar om maktspel utan helt enkelt om ett modernt sätt att stifta lagar. Vi föreslår en ramlagstiftning och delegerar detaljerna till kommissionen och experterna, men detta kan endast ske under förutsättning att parlamentet har återkallanderätt. Det är det viktigaste av allt.
Jag minns att strax före den nederländska folkomröstningen om konstitutionsfördraget, vilken som ni vet utföll negativt, hade en av de nederländska tidningarna en stor artikel med rubriken ”Tjänstemän i Bryssel har makten”. I själva verket syftade man på de verkställande kommittéerna, där lagstiftning av alla slag som har utformats i parlamentet verkställs bakom stängda dörrar. Detta är ett typiskt exempel som ökar medborgarnas växande ogillande av Bryssel, där allt möjligt sker bakom stängda dörrar.
På tal om detta kommittéförfarande anser jag därför – och jag är glad att rådet har meddelat att det har för avsikt att utarbeta initiativ – att mycket måste göras för att förbättra dessa slags förhållanden. I det hänseendet stöder jag tidsfristklausulen med den 1 april 2008 som slutdatum, vilket även föreskrivs i Radwanbetänkandet. Jag vill emellertid tillägga att vi bör göra ett undantag för artikel 26, som handlar om att anta de internationella redovisningsstandarderna, eftersom de innefattar internationella överenskommelser och därför inte kan omfattas av denna tidsfrist. Det behöver inte sägas att om och när nya bestämmelser om kommittéförfarandet införs måste återkallanderätten även gälla för redovisningsstandarder av detta slag.
Avslutningsvis vill jag tacka mina kolleger i utskottet för det mycket konstruktiva samarbetet. Jag anser att våra förhandlingar under de gångna sex månaderna har varit mycket nyttiga. Jag vill även tacka kommissionen och rådet för deras konstruktiva inställning; vi kan vara mycket nöjda med de resultat som vi har åstadkommit. 
Andreas Schwab,
   . Herr talman, herr kommissionsledamot! Först av allt vill jag tacka Bert Doorn för det utmärkta arbete han har utfört med stöd från flera utskott. Jag betraktar det här betänkandet som en bra kompromiss i denna svåra fråga. Inte minst av antalet ledamöter som är närvarande i kammaren framgår det med tydlighet att detta är en mycket teknisk lagstiftningsfråga , men jag anser att denna fråga kommer att betyda mycket för Europas konkurrensförmåga, både internt och externt. Detta är ett känsligt område och därför krävs det en vattentät lagstiftning.
Det måste naturligtvis göras kompromisser. En av dessa, som Bert Doorn nämnde, handlar om rotation. Det är, i princip, rätt att extern rotation borde vara tillåtet och att medlemsstaterna har detta alternativ. Vissa av dem kan behålla den externa rotation de hade tidigare. Min instinkt säger mig att medlemsstaterna inte borde få kräva extern rotation eftersom jag inte tror att detta uppmuntrar till konkurrens.
Min talartid är begränsad och jag vill därför koncentrera mig på kommissionsledamot Charlie McCreevys förslag om en undersökning om de troliga effekterna av begränsat ansvar på den inre marknaden för revisionsföretag. Införandet av ansvarstak skulle ge Europa en klar fördel som plats att förlägga verksamheten till och därför är jag glad att kommissionsledamot McCreevy har gått med på denna undersökning, som bör genomföras inom kort, alltså före årsslutet 2006.
Det finns en hel uppsättning lösningar att tillgå för de medlemsstater som anger en gräns för ansvaret. Det finns till exempel proportionellt ansvar, ansvarstak eller en kombination av dessa två. Vad parlamentet vill ha av kommissionen är att medlemsstaterna ska kunna fatta sina egna beslut om ansvar och att vi här i EU får bestämmelser som är harmoniska snarare än harmoniserade.
Bert Doorn har sagt allt som behöver sägas om utskottsförfarandena och jag håller med honom. Jag vill tacka för er uppmärksamhet och hoppas att direktivet går igenom. 
Antonio Masip Hidalgo,
   Herr talman! Jag anser att förslaget om revision är ett bra exempel på samarbete bland de olika grupperna i Europaparlamentet och mellan parlamentet och de övriga institutionerna, dvs. rådet och kommissionen.
Föredraganden har arbetat hårt för att engagera oss i utarbetandet av texten och i sina möten med rådet och kommissionen, så att detta förslag ska kunna bidra till att göra den europeiska lagstiftningen enhetlig inom ett sådant viktigt område som revision, som skapat så stor oro hos allmänheten efter skandalerna med Enron och Parmalat. I varje fall kommer ramen att vara minimal och medlemsstaterna kommer tills vidare att ha kvar sina befogenheter inom områden där de har större kapacitet och erfarenhet och finns närmare till hands för att utföra inspektioner.
Bland de mest kontroversiella frågorna i Europeiska kommissionens förslag skulle jag vilja betona rotationssystemet för företag, revisorer och partner, i syfte att minska risken för intressekonflikter mellan revisorerna och de företag där revisionerna genomförs.
Efter stor ansträngning har vi lyckats öppna vägen till rotation för företag, inte bara partner, genom att tillåta att medlemsstaterna godkänner rotation av revisionsföretag, alltså extern rotation, som ett alternativ.
Ändringar har godtagits på området oberoende. Jag hoppas de visar sig bli till nytta i framtiden eftersom de garanterar den tillförlitlighet som marknaden kräver.
I förslaget bibehålls samma ansvar för revisorer som för andra yrkesgrupper. Enligt min mening är det viktigt att garantera jämlik behandling och säkerhet för medborgarna och klienterna på detta område. Jag måste dock tillstå att jag tvivlar på att den nya lagstiftningen kan bidra till att stimulera till en ökning av antalet stora revisionsföretag och på så sätt bidra till att förebygga de problem med oligopol som kännetecknar sektorn, vilka kommissionsledamoten talade om.
Enron-fallet innebar slutet för Arthur Andersen och endast fyra av de så kallade fem stora fanns kvar. Ytterligare en skandal som leder till att förtroendet för något annat stort revisionsföretag förloras skulle vara ödesdigert, inte bara för det berörda företaget utan även för systemets stabilitet. Jag har därför från början hävdat att det bör vara revisionsföretagens uppgift att kontrollera sig själva och att vi bör ha ansvaret för kontroller från myndigheternas sida, eftersom det inte bara är företagens överlevnad som står på spel utan även finanssystemets hälsa.
Jag skulle återigen vilja gratulera Bert Doorn. 
Wolf Klinz,
   . Herr talman, mina damer och herrar! Jag hoppas att revisionsdirektivet kommer att bidra till att förtroendet för årsbokslut och marknadernas funktion återställs, eftersom det förstörts genom diverse skandaler under åren. Det skulle mycket väl kunna ge placerare ökad säkerhet – den säkerhet de en gång hade – och göra de europeiska företagen mer konkurrenskraftiga. Om man jämför huvuddragen i det yttrande som jag lade fram för utskottet för ekonomi och valutafrågor och den slutliga version som föredraganden Bert Doorn lade fram för oss efter trepartsförhandlingarna, ser man att de i hög grad överlappar varandra, till exempel när det gäller rotation, kostnaderna för små och medelstora företag och ansvarsfrågan. Jag välkomnar förslaget att kommissionen ska genomföra en undersökning om ansvarsfrågan före årsslutet 2006 och jag instämmer i det Andreas Schwab hade att säga om den frågan.
Jag skulle vilja höra litet mer positiva tongångar när det gäller två andra viktiga frågor, nämligen inrättandet av revisionskommittéer och tillhandahållandet av ytterligare tjänster, förutom revision. Utskottet för ekonomi och valutafrågor välkomnade med entusiasm kravet att revisionskommittéer ska inrättas och ställde sig bakom kommissionens tankegångar. På det hela taget är Bert Doorns betänkande ett steg i rätt riktning och jag tackar honom för det arbete han lagt ned som föredragande. Den omröstning vi snart ska hålla är av avgörande betydelse för ett lyckat slutförande av det påskyndade förfarandet och marknaderna kommer då snart att få den signal de så ivrigt väntat på.
Jag är också glad att Bert Doorn tar upp frågan om utskottsförfarandet i sitt betänkande, även om jag förväntar mig att datumet i tidsfristklausulen kommer att vara den 1 januari i stället för den 1 april 2008.
Det slår mig dock att det kommer att bli svårt att anta det föreslagna tillvägagångssättet för genomförandet av de internationella redovisningsstandarderna, de så kallade IAS eller ISA. Även här måste parlamentet hålla fast vid sin rätt till återkallande. Även om Diana Wallis, min grupps skuggföredragande till huvudutskottet, rekommenderar att vi godkänner detta betänkande så kommer jag själv att avstå från att rösta på grund av de reservationer som jag redan har anfört. 
Giuseppe Gargani (PPE-DE ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! Syftet med mitt anförande är främst att betona, utan retorik eller klichéer, det viktiga arbete som Bert Doorn har utfört. I utskottet sa jag dessutom, och det vill jag upprepa här, att jag anser att detta arbete är intelligent, balanserat och långsiktigt.
Jag anser att det här direktivet är mycket viktigt. Problemet med säkerheten på marknaden är nämligen verkligt, vilket blivit ännu tydligare genom de skandaler som kommit i dagen. Det har funnits behov av ett sådant här direktiv sedan en tid tillbaka, och det har visat sig vara en framgång i första behandlingen. I och med detta förankras den jämvikt som vi har nått i parlamentet.
Det finns nya garantier för sparare, vilka tillsammans med konsumenterna är de som vi måste koncentrera oss på eftersom det finansiella förhållandet mellan banker, emittenter och sparare fortsätter vara en grundläggande faktor i upprätthållandet av ett lands sociala stabilitet.
Jag vill dessutom tacka föredraganden för den intelligenta lösning som lagts fram om rotationssystemet för revisionsföretag. Mitt land är mycket positivt inställt till den lösningen och är väldigt tillfreds med den – jag talar naturligtvis av egen erfarenhet men jag tror att andra länder också har kommit till samma slutsats. Detta är ytterligare en punkt där vi måste erkänna den jämvikt som Bert Doorn och hans kolleger har uppnått. Överenskommelsen om åtgärder för verkställande är ett mått på exakt hur viktigt parlamentets arbete kan och måste vara när det gäller att finna den invecklade jämvikt som krävs för direktivet.
Avslutningsvis instämmer jag i alla positiva uttalanden som har gjorts. Jag är väldigt glad att formellt kunna fastslå att betänkandet varit mödan värt, och föredraganden och jag själv lägger fram det för kammaren. 
Arlene McCarthy (PSE ).
   – Herr talman! När vi först diskuterade frågan om företagsstyrning efter högnivågruppens betänkande var det mot bakgrund av skandalerna kring Enron och WorldCom. Experterna från den europeiska redovisningsbranschen sa att ”det aldrig skulle kunna hända i Europa”, men så inträffade skandalen kring Parmalat, som liksom Enron hade en revisionskommitté bestående av framstående oberoende professorer. Problemet var att de inte uppvisade något oberoende genom att ifrågasätta straffskyldiga affärspartner och bolagets direktion.
Normativa revisionskommittéer har aldrig varit en lösning enligt detta förslag, som handlar mer om att ändra revisionskultur och revisionspraktik. Tack vare föredraganden Bert Doorns pragmatism och ett gott samarbete med kommissionen och ordförandeskapet har vi nu fått ett flexibelt EU-instrument som kommer att leda till att revisionsarbeten i hela Europa får högre kvalitet och blir mer konsekventa samtidigt som de goda nationella bolagsrättsliga bestämmelser som redan finns respekteras.
En principbaserad strategi som bygger på hot och skyddsåtgärder kommer att leda till ett effektivt och robust EU-system. Detta kommer att visa sig mycket bättre än det regelbaserade Sabanes-Oxley-systemet som kanske gör det enklare att spärra in folk men inte förbättrar revisionsstrukturernas etik, oberoende och den offentliga kontrollen av dem.
Det var förnuftigt att ta bort den normativa skyldigheten för obligatoriska revisionskommittéer och byta ut den mot ett förslag om att ge de uppgifterna till ett organ som uppfyller revisionsstandarder och revisionsmål och kan genomföra kraven på ett tydligt sätt. Jag välkomnar också kompromisserna kring frågan om utbyte av revisorer samt frågan om tjänster som inte är revisionstjänster.
Däremot måste vi ta itu med frågan om utskottsförfarandet. Kommissionen och de olika ordförandeskapen, däribland Förenade kungarikets ordförandeskap, har ökat sina ansträngningar för att uppnå ett bättre regelverk genom att förbättra kvaliteten på EU:s lagar samt införlivande och genomförande. Parlamentet måste engagera sig i denna agenda för ett bättre regelverk och måste i egenskap av medlagstiftare ha rätt att se till att de expertlagar som röstas igenom i kammaren kan skärskådas och övervakas.
Det har också en roll när det gäller införlivandet och genomförandet. Jag välkomnar ordförandeskapets initiativ och erbjudandet om att fortsätta med reformeringen av 1999 års kommittéförfarande för att se till att vi kan spela en roll i skapandet av bättre regler och bestämmelser. Jag ser också fram emot att de ändringsförslag som har lagts fram av parlamentet accepteras på detta område så att vi kan spela en verklig roll i samarbetsprocessen. 
Paul Rübig (PPE-DE ). –
   Herr talman, damer och herrar! Med tanke på det här ärendets betydelse för det europeiska näringslivets konkurrenskraft har utskottet för industrifrågor, forskning och energi ägnat stor uppmärksamhet åt det. Det är särskilt viktigt för börsnoterade företag att äganderätt ska få högsta prioritet när revisorer ska utses. Det är särskilt i det sammanhanget som känsliga nationella frågor spelar in.
Kostnadsfrågan måste naturligtvis också övervägas. Kostnaderna kan vara enorma, särskilt för små och medelstora företag som försöker bli börsnoterade och som vidtar nödvändiga åtgärder och bemödar sig om att vara så öppna som det krävs av dem, och därför yrkar jag på att ansvarsfrågan ska diskuteras med försäkringsbolagen så att revisorerna kan agera med det ansvar som behövs. 
Andrzej Jan Szejna (PSE ). –
    Herr talman! En serie skandaler har den senaste tiden undergrävt konsumenternas och placerarnas förtroende. Jag skulle till exempel kunna nämna händelserna kring Enron och Parmalat. Omfattningen av dessa skandaler var alarmerande och det rörde sig om flera olika slag av bedrägerier. Europeiska kommissionens initiativ är ett välkommet svar på situationen.
Kommissionens förslag till direktiv om lagstadgad revision är resultatet av flera års förberedelser och där ingår rekommendationer som lade fram 2000 och 2002. Detta direktiv kommer att ersätta 1984 års åttonde direktiv om lagstadgade revisioner, vilket endast innehåller principerna om ackreditering av revisorer, men inte handlar om revisionsförfarandet, tillsyn eller extern kvalitetskontroll. I det nya förslaget till direktiv anges de lagstadgade revisorernas skyldigheter tydligt och vissa etiska principer fastställs. Målet är att garantera de lagstadgade revisorernas yrkesmässighet och oberoende, vilket i sig även medför ärlighet, yrkeskompetens, tillförlitlighet, yrkessekretess och allmänt ansvar.
Kommissionens förslag om principen om rotation av företag och partner är en annan tvistefråga som kan läggas till på listan över frågor som gett upphov till kraftiga ställningstaganden. I allmänhet är rotationsprincipen värd att stödjas eftersom den garanterar oberoende och stimulerar till objektiva bedömningar. De negativa aspekterna av rotationen är extra kostnader, förlorat kunnande och den därav följande risken för fel. Revisionsföretagen borde bytas ut åtminstone vart sjunde år och uppehållet mellan avtalen borde vara minst två år. Vi måste göra allt som står i vår makt för att garantera en sund konkurrens, minska risken för bedrägerier och leverera tjänster av hög kvalitet.
De förfaranden som läggs fram i betänkandet tycks utgöra ett balanserat och klokt svar på behovet att både garantera revisionernas kvalitet och revisorernas oberoende ställning.
Avslutningsvis skulle jag vilja understryka att vi måste återställa förtroendet på marknaden och även förstärka aktieägarnas rättigheter för att göra investeringarna säkrare och se till att de europeiska företagen blir mer konkurrenskraftiga. 
Charlie McCreevy,
   . Herr talman! Jag vill tacka de ärade ledamöterna för deras inlägg och deras fantastiska arbete när det gäller att ta itu med detta mycket viktiga direktiv.
Jag skulle kanske sagt från början att jag tidigare i mitt liv arbetade som revisor, och jag betalar fortfarande medlemsavgiften varje år till Irish Institute of Chartered Accountants, även om jag, som jag har sagt till många människor, nu för tiden inte skulle sätta alltför stor tilltro till något revisionsarbete jag skulle göra åt någon. Jag antar att jag borde ha sagt detta från början.
Bert Doorn och andra tog upp frågan om revisionens tillförlitlighet, och jag är personligen mycket intresserad av just detta område. Jag har bett mina tjänstemän att ta itu med denna fråga så snabbt som möjligt. Undersökningen kommer att beställas snart, så vi borde kunna lägga fram våra resultat före utgången av 2006. Detta är vår avsikt, och förhoppningsvis kommer det att bli möjligt att följa denna tidsplan utan svårigheter.
Frågan om revisionskommittéer togs också upp. Revisionskommittéer behövs ofta för att hjälpa revisorer att stå emot det eventuella trycket från bolagsledningen. Europaparlamentet och rådet stöder åsikten att man måste ge EU:s medlemsstater så stor frihet som möjligt att fundera ut sitt eget system för revisionskommittéer till börsnoterade företag så länge som de utövar alla funktioner som räknas upp i direktivet. Här har vi varit flexibla för att så långt som möjligt lyssna till dessa synpunkter.
Som Arlene McCarthy sa kan man kanske ha världens bästa regelbaserade system, eller åtminstone tro att man har det, men det kan aldrig förhindra en skandal eller ett bedrägeri om fler än två personer konspirerar för att försöka se till att ett bedrägeri ska äga rum. Detta gäller oavsett om vi har ett regelbaserat system eller inte – och låt oss komma ihåg att de hade ett regelbaserat system i Förenta staterna ett tag, och det lyckades inte förhindra någon av skandalerna på den sidan om Atlanten, och naturligtvis kommer inte heller ett system som enbart baseras på principer att göra det. Inget revisionsförfarande i världen och ingen intern kontrollmekanism som införs kommer att kunna utgöra en hundraprocentig garanti för att bedrägerier eller ekonomisk brottslighet inte ska äga rum. Dock bör dessa system så snart det går göra det möjligt för oss att ta reda på exakt vad som händer. Det är mycket viktigt för näringslivet och för alla att människor har förtroende för revisionsbranschen, för revisorernas oberoende, för de normer de rättar sig efter och för branschens etiska regler.
Jag är rädd att jag måste acceptera, som tidigare medlem i denna yrkeskår, att de senaste årens skandaler har undergrävt allmänhetens förtroende för revisions- och redovisningsbranschen. Jag tror inte att det behöver sägas att det är revisorernas uppgift att se till att förtroendet återställs och att de olika förändringar som har gjorts, både inom branschen och nu av de europeiska institutionerna, liksom förhoppningsvis vad medlemsstaterna kommer att göra, kommer att ge människor större anledning att tro att revisionsbranschens standarder är så höga som det går att göra dem. 
Som jag tidigare har sagt togs frågan om utskottsförfarandet upp på nytt liksom i den förra debatten, och låt mig upprepa att kommissionen godtar förslaget att avbryta det efter två år, med undantag av artikel 26, i just detta direktiv.
Jag vill tacka ledamöterna för deras utförliga inlägg. 
Talmannen.
   Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum på onsdag kl. 12.00. 
Talmannen.
   Nästa punkt på föredragningslistan är ett betänkande av Carmen Fraga Estévez (A6-0260/2005) för fiskeriutskottet om förslaget till rådets förordning om ingående av protokollet om fastställande för perioden 1 januari 2005–31 december 2010 av de fiskemöjligheter och den ekonomiska ersättning som föreskrivs i avtalet mellan Europeiska ekonomiska gemenskapen och Islamiska förbundsrepubliken Komorerna om fiske utanför Komorernas kust (KOM(2005)0187 C6-0154/2005 2005/0092(CNS)). 
Joe Borg,
   . Herr talman! Innan jag redogör för kommissionens ställningstagande till denna fråga vill jag först tacka fiskeriutskottet och särskilt föredraganden Carmen Fraga Estévez för det utmärkta arbete hon har gjort inom den mycket snäva tidsramen.
Det är mig ett stort nöje att kunna presentera förslaget om ingående av protokollet om fastställande av de fiskemöjligheter och den ekonomiska ersättning som föreskrivs i avtalet mellan Europeiska ekonomiska gemenskapen och Islamiska förbundsrepubliken Komorerna.
Som de ärade ledamöterna vet har gemenskapen en långvarig förbindelse med Komorerna på fiskeriområdet. Det första fiskeavtalet med landet går tillbaka till 1988. Trots att det är det minsta avtalet om tonfisk är det viktigt på grund av fiskevattnets strategiska placering i Indiska oceanen och de fiskemöjligheter det ger.
Det nya protokollet, som undertecknades den 24 november 2004, täcker en sexårsperiod från den 1 januari 2005 till den 31 december 2010. Enligt protokollet får EU fiskemöjligheter för 40 notfartyg för tonfisk och 17 ytlångrevsfartyg mot att vi betalar ekonomisk ersättning på 390 000 EUR per år. Avtalet är utformat så att det gagnar båda parter och innehåller ett antal nya delar, däribland följande: För det första en exklusivitetsklausul, som förhindrar förekomsten av privata licenser eller andra privata uppgörelser utanför avtalets ram. För det andra krav på ett satellitbaserat system för övervakning av fartyg (VMS) för att förstärka kontrollen av fartyg som rör sig på komoriskt vatten. För det tredje den sociala klausulen som gäller lokala sjömän som mönstrar på gemenskapens fartyg. För det fjärde bestämmelser för påmönstring av observatörer och för det femte en ändring av fördelningen av avtalets kostnader mellan gemenskapen och fartygsägarna från ett förhållande på 75/25 euro per ton till 65/35 euro per ton, vilket redan gäller för andra tonfiskavtal i Stilla havet. Denna ökning av fartygsägarnas andel av kostnaden kommer efterhand att genomföras i alla avtal om tonfisk i gemenskapen, något som reformeringen av den gemensamma fiskepolitiken har krävt.
Jag anser att dessa nya delar som har införts i dialog med de komoriska myndigheterna och enligt principerna i de nya fiskepartnerskapsavtalen kommer att garantera att avtalet med Komorerna bidrar till ett ansvarsfullt och hållbart fiske i Komorerna.
Detta arbete inbegriper upprättandet av ettåriga och fleråriga mål, fördelningen av den ekonomiska kompensationen – 60 procent, de mål som måste uppnås samt kriterier och förfaranden för att möjliggöra en utvärdering av de årliga resultaten enligt artikel 7 i protokollet.
Låt mig nu gå över till ändringsförslagen. När det gäller ändringsförslag 1 anser kommissionen att detta inte är nödvändigt med tanke på att förfarandet för att anta det nya ramavtalet – fiskepartnerskapsavtalet – snart kommer att inledas.
När det gäller ändringsförslagen 2, 3 och 5 instämmer kommissionen helt med andan i dessa förslag. Kommissionen beaktar dock redan överlämnandet av denna typ av information i linje med både den rådande interinstitutionella ordningen och i synnerhet med ramavtalet mellan kommissionen och Europaparlamentet. Därför anser kommissionen att dessa ändringsförslag inte är nödvändiga.
När det gäller ändringsförslag 4 får jag erinra om de grundläggande gemenskapsbestämmelserna om kommissionens mandat att förhandla på gemenskapens vägnar. Rådet har gett kommissionen mandat att förhandla om avtal och överenskommelser om fiske mellan gemenskapen och Komorerna. Mot denna bakgrund krävs det inget nytt mandat för att avtalet ska kunna förlängas periodiskt.
Ändringsförslag 6 kan inte godtas av kommissionen. Kommissionen har upprättat en ständig dialog med industrin inom ramen för en särskild sektorsgrupp. Denna grupp träffas regelbundet och diskuterar kommande förhandlingar och andra tekniska frågor. Dessutom bjuds experter från medlemsstaterna in att närvara under förhandlingarna om ett fiskeavtal eller protokoll. 
Carmen Fraga Estévez (PPE-DE ),
   Herr talman! Jag är säker på att parlamentet, i likhet med fiskeriutskottet, kommer att ställa sig bakom undertecknandet av detta fiskeriavtal mellan Europeiska unionen och Komorerna, vilket följer tidigare protokoll och kommer att göra det möjligt för 57 gemenskapsfartyg att fiska fram till 2010.
Detta avtal är även ytterligare ett steg i den nya modell för associeringsavtal som är avsedda att främja ett ännu större engagemang i utvecklingen av det berörda tredjelandets fiskesektor. Samtidigt som vi stöder principerna bakom denna modell så måste vi dock insistera på att den är långt från tydlig.
För det första är detta avtal det första som har nått parlamentet, och kommissionen har ensidigt, och utan att det tredje landet har begärt det, beslutat att höja det belopp som fartygsägare betalar per uppfiskat ton från 25 till 35 EUR, alltså med 40 procent, och det utan att ha samrått med dem. Kommissionen försvarar sig med att säga att höjningen förutsågs redan i ministerrådets slutsatser 2004. Alla tolkade dock dessa slutsatser som att det skulle ske en gradvis ökning av avgifterna, men bestämmelserna har i praktiken lett till en ganska rejäl höjning.
Parlamentet, liksom sektorn, står nu inför ett fullbordat faktum. Kommissionens förhandlare har agerat tämligen självständigt, och vi har inte fått möjlighet att granska besluten mer än flyktigt. När protokollet når vårt utskott allt senare förresten är det redan klappat och klart.
Vår institution anser inte att denna obskurantism borde få fortsätta. I mitt betänkande föreslår jag därför att fartygsägarna nu ska tillåtas delta i gemensamma kommittéer så att de åtminstone kan informeras i realtid om vad de har att förbereda sig på.
När det gäller parlamentet så skulle jag vilja ta det här tillfället i akt att återigen begära – och den här gången vänder jag mig till rådet, som inte är närvarande – att en ledamot av fiskeriutskottet får närvara vid förhandlingarna som observatör. Vi förstår faktiskt inte varför rådet motsätter sig detta, eftersom en observatör inte kan blanda sig i beslutsfattandet men om vi vore närvarande skulle vi bli bättre informerade, vilket inte kan skada så länge förhandlarna inte har något att dölja.
Lika allvarligt, från budgetsynpunkt den här gången, är att den obligatoriska åtskillnaden mellan de belopp som betalas ut som ersättning för fiskemöjligheter och de belopp som betalas ut som utvecklingsbistånd, i motsats till rådets slutsatser, inte respekteras i vissa av dessa avtal, till exempel det vi behandlar i dag.
Denna situation är oacceptabel om med tanke på kravet på öppenhet i budgeten. Dessutom är kommissionen tydligt medveten om detta och har erkänt för fiskeriutskottet att den inte lyckas fullgöra denna skyldighet. Den ger dock ingen som helst ledtråd om skälet till detta, åtminstone i detta fall.
Herr talman! Slutligen har det, för att genomföra de nödvändiga förenklingarna och efter ett beundransvärt långt tålamod från parlamentets sida, blivit dags att begära att kommissionen lägger fram sin modell för regionala avtal, särskilt avtal som rör tonfisk.
Tonfiskeflottan ansöker ju som vi vet om tillstånd från varje land i området så att den kan följa stim av tonfisk som rör sig tvärs över olika fiskevatten. Som det ser ut nu tvingar detta fiskeflottan att värva ett betydande antal sjömän från vart och ett av länderna, vilket gör att varje fartyg liknar ett Förenta nationerna i miniatyr och ibland orsakar oöverstigliga problem med språk, vanor, traditioner och även utrymme, för att inte tala om kostnader.
Denna situation är fullständigt absurd, och detsamma gäller även vissa av de praktiska aspekterna, som till exempel den faktiska definitionen av tidvatten eller elektroniska överföringar. Det kan vara begripligt att förhandlare inte tar någon hänsyn till sådana detaljer men om vi för ett ögonblick tänker oss in i skepparens situation, inser vi att hans största huvudbry egentligen är administrations- och personalfrågor i stället för själva fisket.
Herr talman! Jag uppmanar naturligtvis till att detta avtal, som är avgörande för den europeiska försörjningen av tonfisk och för fiskerisektorn på Komorerna ska antas, men jag skulle även vilja att det tas hänsyn till de kommentarer jag gjort här. 
Helga Trüpel (Verts/ALE ),
   . Herr talman, kommissionsledamot Borg! Jag skulle vilja inleda med att återigen understryka att fiskeripolitiken, som naturligtvis är mycket viktig för Europeiska unionen, är ett klassiskt exempel på behovet av att förlika de ekonomiska intressena med miljöbehoven. Europeiska unionen har satt upp som mål att skydda fiskbestånden och hjälpa dem att återhämta sig och samtidigt undvika överfiske och främja fiskerinäringens ekonomiska intressen. Om det målet ska uppnås är dock insynen av största betydelse och det är med det i åtanke som budgetutskottet har lagt fram de två ändringsförslag som jag vill ägna mitt anförande åt.
Detta avtal löper ut 2010 och den avgörande frågan i det sammanhanget är om det, eftersom det är ett nytt avtal, verkligen kommer att ske en efterhandsutvärdering och om den utvärderingen då kommer att läggas fram här i kammaren i god tid innan nya åtgärder vidtas och ett nytt avtal förhandlas fram. Parlamentet kräver att det ska meddelas ordentligt och punktligt när uppgifterna från efterhandsutvärderingen finns tillgängliga och vad jag skulle vilja höra från er, kommissionsledamot Borg, är ett otvetydigt löfte om att parlamentet verkligen kommer att informeras och få tillgång till uppgifterna från en sådan efterhandsutvärdering inom en lämplig tidsperiod.
Vi har likaså tröttnat på att förslag till avtal når parlamentet efter det att fisket redan har inletts. Jag förväntar mig ett tydligt uttalande från er om att ni tänker ändra på det förfarandet och börja meddela och informera parlamentet i god tid. 
Dorette Corbey,
   Herr talman! Jag skulle vilja börja med att tacka båda föredragandena, vilkas betänkande jag tagit del av med stort intresse. Tonfisken är en mycket omtyckt, hälsosam fisk och den är mycket rik på den viktiga fiskoljan Omega 3. Det viktiga är att tonfisken överlever fisket som art, så att fiskare kan fånga tonfisk och konsumenterna kan avnjuta den även i framtiden.
Innehållet i fiskeriavtalen är av största betydelse för det europeiska fisket, för utvecklingsländerna och särskilt för fisken. Även om jag, som ny ledamot av fiskeriutskottet, missade debatterna om Komorerna skulle jag ändå vilja komma med två kommentarer.
Den första gäller rättvist fiske och verkliga partnerskap. Avtalet följer en ordning som var mycket lönsam för Europeiska unionen. För varje euro som investerades tjänade Europeiska unionen 5,7 euro. Tyvärr kunde inte detsamma sägas om Komorerna, ett fattigt land. Jag är därför lite överraskad över att Carmen Fraga Estévez är negativt inställd till avgiftshöjningarna för de verksamma inom fisket och för EU. Det var ju ändå ett mycket lönsamt system. Det är endast genom verkliga partnerskap, i stället för ensidiga ekonomiska fördelar, som utvecklingssamarbete, fiske och vetenskaplig forskning kan bli mer sammanhängande.
Jag står bakom utskottet för utveckling när det säger att det vill anslå medel för lokala fiskare ur fiskerifonderna. Jag skulle vilja ha mer detaljerade specifikationer om de personer ur lokalbefolkningen som anställs på fartygen.
För det andra, och när det gäller hållbart fiske, måste konsumenterna få chansen att köpa hållbar fisk, hållbar tonfisk, som certifierats genom Marine Standardization Examiner (MSE) eller liknande organ. Hållbar fisk är framför allt fisk som inte utsätts för överfiske. För det ändamålet kräver vi vissa uppgifter och en noggrann övervakning och kontroll måste också utföras. I artikel 7 i protokollet anges att EU ska bidra till att säkra ett hållbart fiske av tonfisk i framtiden.
Jag har några frågor. Kan kommissionsledamoten försäkra mig om att ”i framtiden” innebär så snart som möjligt? Vilka åtgärder kommer ni att vidta för att på kort sikt se till att även tonfisken i Indiska oceanen/Stilla havet blir hållbar tonfisk? Vilka resurser måste Komorernas regering utveckla för att kunna garantera ett hållbart fiske av tonfisk och vilket stöd erbjuder Europeiska unionen i det avseendet?
Hållbar fisk är även fiske utan bifångst av hotade fiskarter. Hajar, sköldpaddor och delfiner riskerar att ringas in och fångas. Storögd tonfisk och gulfenad tonfisk är hotade arter som fångas i samma nät. Känner ni, herr kommissionsledamot, till hur stora mängder av storögd tonfisk och gulfenad tonfisk som finns i området kring Komorerna? När kommer resultatet av de undersökningar som Europeiska unionen låtit genomföra att offentliggöras och hur stort stöd kommer EU att ge till arbetsgruppen för bifångster från Tonfiskkommissionen för Indiska oceanen (IOTC)? 
Carl Schlyter,
   Herr talman! Komorerna ligger långt härifrån och det vi gör där sker i tysthet, det når inte debatten här hemma. Men om TV-bilderna därifrån nådde våra vardagsrum skulle parlamentet aldrig godkänna detta avtal. Vi köper upp fiskerättigheterna från regeringen men de vi verkligen tar fisken ifrån, fiskarna i byarna, de har inget inflytande och får sällan tillräcklig kompensation. Varken nationella parlament eller EU-parlamentet har något nämnvärt inflytande utan ställs inför fullbordat faktum. Först tio månader efter det att avtalet börjar får vi en chans att yttra oss. Detta parlament har många gånger krävt en ändring. Det är dags att återta den demokratiska kontrollen över dessa avtal, som snarare är en rest av gammaldags kolonialism än modern handel och demokrati. Jag välkomnar därför förslaget till mer information. Jag tackar kommissionen för den ökade medfinansieringen från dem som utnyttjar avtalet så att bördan för våra skattebetalare blir mindre, men jag beklagar att avtalet utökas till flera ton per år. Jag anser att partnerlandets småskaliga fiskesamhällen måste få vetorätt över avtalen. Min grupp kommer att rösta emot detta avtal som gynnar EU-fiskare på bekostnad av fattigare kollegor i syd. 
Hélène Goudin,
   Herr talman! EU:s fiskeriavtal med tredje länder har utsatts för omfattande kritik av flera organisationer som arbetar med utvecklingsfrågor, däribland svenska Sida. Avtalen har förvisso reformerats, men kritik mot de nuvarande partnerskapsavtalen är i högsta grad befogat.
Komorerna har en strategisk position och ett fiskeriavtal med denna örepublik skulle enligt föredraganden därför komplettera EU:s nuvarande avtal med tredje länder. Det är med andra ord EU:s snäva intressen som ska skyddas, inte de intressen som de fattiga komoriska fiskarna kan tänkas ha. EU utnyttjar sitt maktövertag för att säkra kortsiktiga ekonomiska intressen. Tonfiskeavtalet med Komorerna är inte särskilt omfattande, men frågan om fiskeriavtal är principiellt viktig. Det naturliga vore att kostnaderna för fiskeriavtalen till fullo läggs på de parter som väljer att utnyttja dessa. Varför ska Europas skattebetalare bekosta fiskeriavtal som gynnar flottorna i några få EU-länder? Föredraganden anser att fartygsägarna betalar för mycket för dessa avtal. Junilistan anser att detta inte borde vara en fråga för EU och att avtalen överhuvudtaget inte borde bekostas med EU-medel.
Det brittiska ordförandeskapet och kommissionen har framfört att utvecklingsfrågor i Afrika är ett prioriterat politikområde. Viljan att på allvar reformera EU:s kontraproduktiva jordbruks-, handels- och fiskeripolitik är dock begränsad. Ambitionen tycks vara att höja biståndet utan att åtgärda de strukturella problem som gör att utvecklingsländerna har svårt att lämna fattigdomen. 
Manuel Medina Ortega (PSE ). –
   Herr talman! Föregående talare har inte ens brytt sig om att besöka de länder som vi sluter fiskeriavtal med. Det har jag gjort: jag har varit i Komorerna, jag har umgåtts med befolkningen, jag har sett hur de lever och jag har sett hur viktigt detta avtal är för den ekonomiska utvecklingen på dessa öar. Jag anser därför att vi inte ska uttala oss om sådant som vi inte vet något om.
Jag håller med föredraganden helt och hållet i den här frågan. Jag anser att detta avtal är viktigt för oss och för Komorernas befolkning, och därför godkänner jag avtalstexten.
Detta avtal bidrar till att upprätthålla stabiliteten i sektorn inom EU och bidrar till utvecklingen i dessa länder. Vi har övergått från de första helt kommersiella avtalen till avtal som hjälper länderna att utvecklas.
Avtalens nuvarande uppbyggnad bidrar till utvecklingen i dessa länder. Vi skulle antagligen kunna göra mer om de verksamma inom fisket och fartygsägarna deltog i större utsträckning. Fiskeriutskottets förslag i det avseendet är rimliga och vi stöder dem helt, de bidrar till att undvika byråkratiska förfaranden.
Vi behöver dessutom ett övergripande förhållningssätt för denna del av Indiska oceanen, där Europeiska unionens allmänna närvaro, även om vi har många trålare i området, är mycket liten jämfört med asiatiska länder som Taiwan, Japan eller Republiken Korea, vilka utnyttjar dessa resurser på bekostnad av befolkningen.
Europeiska unionens fiskevolym är mycket måttlig och jag håller naturligtvis med föredraganden i klagomålet om att det finns ett slags diskriminering i avtalen med länder i söder, något som de yrkesverksamma inom fisket får betala för, medan det i avtalen med nordligare länder inte är tal om någon avgiftshöjning. Hur som helst är detta avtal viktigt för oss och för länderna i detta område och jag skulle naturligtvis vilja att det förhållningssättet även gäller andra aspekter.
Med tanke på vad jag sagt kanske det finns skäl att motsätta sig avtalet, men jag anser att Europeiska unionen är skyldig att fortsätta utveckla detta slags förbindelser. Det är verkligen viktigt för dessa länder, och särskilt för Komorerna, att vi finns där. Komorerna är tre avlägset belägna öar i Indiska oceanen. Deras strategiska läge är inte särskilt intressant, de är belägna i Moçambique-kanalen. Deras invånare lider av alla upptänkliga sjukdomar – denguefeber, malaria, gula febern och andra – och det stora problemet för dessa öar är just att de saknar de nödvändiga grunderna för att kunna utvecklas.
Jag anser att detta fiskeriavtal kan och måste bidra till dessa öars ekonomiska utveckling, under förutsättning att vi engagerar våra sjömän och de verksamma inom fisket i mycket större utsträckning, för befolkningens, men även för Europeiska unionens skull. 
Joe Borg,
   . Herr talman! Jag vill börja med att tacka alla talare för deras kommentarer. Jag vill kommentera ett antal saker, till att börja med det som Carmen Fraga Estévez tog upp rörande licensavgifter. Att återbalansera kostnaderna är ingen ny sak. Om man ser till utvecklingen av detta sedan mitten av 1980-talet var andelsförhållandet 80:20 fram till mitten av 1990-talet. Därefter ändrades andelsförhållandet till 75:25 från mitten av 1990-talet till i dag.
Vi inför nu en ny kostnadsfördelning med förhållandet 65:35. Jag kan säga att kommissionens beslut att höja den avgift för tonfisk som betalas av fartygsägarna är berättigat av flera skäl, däribland behovet av att öka det ekonomiska ansvaret för gemenskapens fartygsägare och att garantera att kuststaten får en rättvis ersättning. Som påpekades i rådets slutsatser från juli 2004 måste denna ersättning vara rättvis, balanserad och icke-diskriminerande. 
35:65-fördelningen gäller redan för alla avtal om tonfisk som ingåtts i Stilla havet, inklusive Kiribati och Salomonöarna och Mikronesiska federationen, och de berörda medlemsstaterna hade inga invändningar mot detta.
Vid tidpunkten för förnyandet av protokollet mellan Europeiska gemenskapen och Republiken Seychellerna i september förra året hade kommissionen redan meddelat till rådets externa grupp att den hade för avsikt att anta 35:65-förhållandet. Under förhandlingarna bad Seychellerna kommissionen att senarelägga denna ändring för att undvika snedvridning av konkurrensen med Tanzaniaavtalet, som snart kommer att träda i kraft och under vars inledningsfas man fortfarande kommer att tillämpa förhållandet 25:75. I avtalet mellan Europeiska gemenskapen och Seychellerna behölls därför förhållandet 25:75, men en överenskommelse träffades om att en övergång till förhållandet 35:65 ska ske inom en snar framtid.
Harmonisering av förhållandet 35:65 i andra fiskeavtal kommer att påbörjas 2006. Samma 35:65-förhållande kommer att införas i andra fiskeavtal i området, de med Mauritius och Madagaskar, vilka kommer att förhandlas under 2006.
Dessutom avser kommissionen att hålla ett möte med tonfisksektorn i slutet av 2005 för att diskutera alla relevanta frågor. 
Jag vill också understryka och upprepa att det finns en ständig dialog med sektorn, inom ramen för den särskilda sektorsgruppen, och jag kommer att se till att denna dialog fördjupas ytterligare. Jag kommer också att undersöka vad som kan göras för att så långt möjligt minimera förseningarna av utbetalningar till tredje part.
När det gäller den fråga som Dorette Corbey tog upp vill jag påpeka att alla avtal ingås efter en bedömning av fiskbeståndens hälsa. Låt mig citera det nya avtalet med Marocko, i vilket kommissionen visade hur allvarligt den ser på sina förpliktelser genom att först genomföra en vetenskaplig bedömning i enlighet med den nya politiken för fiskepartnerskapsavtal. Avtalet riktades sedan in på vad man kan kalla ”överbeståndet”. Med andra ord, den fisk som kan fångas hållbart utöver vad lokala fiskare själva kan fånga. Avtalet omfattar alltså enbart detta överskjutande bestånd av fisk inom hållbarhetens gränser. Denna politik håller på att antas och tillämpas i alla fiskepartnerskapsavtal.
Jag tackar Carl Schlyter för hans stöd för återbalanserandet av kostnaderna. Jag tackar också Manuel Medina Ortega för hans stöd för det nya fiskepartnerskapsavtalet, och jag ska se till att vi gör allt vi kan för att begränsa onödig byråkrati. Jag vill också tacka honom för de insikter som härrör från hans direkta erfarenhet av fiske i Komorerna och Indiska oceanen.
Som svar till Hélène Goudin vill jag säga att detta avtal ger en bild av en utveckling där unionen inte bara drar fördel av fiskerättigheter utan är skyldig att bistå fiskesektorn på Komorerna. Detta är ett nytt inslag i partnerskapsavtalen som är på väg att införas i alla avtal med tredjeland. 
Talmannen.
   Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 12.00. 

