Riktlinjer inom forskning (2002-2006)
Talmannen
Nästa punkt på föredragningslistan är debatten om betänkande (A5-0052/2001) av Plooij-van Gorsel för utskottet för inrikesfrågor, utrikeshandel, forskning och energi om kommissionens meddelande till rådet, Europaparlamentet, Ekonomiska och sociala kommittén och Regionkommittén - Genomförandet av "ett europeiskt område för forskningsverksamhet": riktlinjer för unionens åtgärder inom forskning (2002-2006) (KOM(2000) 612 - C5-0738/2000 - 2000(COS))

Plooij-van Gorsel
. (NL) Herr talman, herr kommissionär och kolleger! Aldrig tidigare har jag talat så länge i plenum. Ni skulle kunna ta er en tupplur, för åtta minuter är en väldigt lång tid.
Herr kommissionär! Det är nu nästan ett år sedan man under Europeiska rådet i Lissabon enades om att Europeiska unionen vill bli den mest konkurrenskraftiga kunskapsekonomin i världen, och en stor majoriteten av detta parlament ställde sig bakom denna målsättning. Om Europeiska unionen vill uppnå den här målsättningen är det absolut nödvändigt att i större utsträckning investera i forskning, teknisk utveckling, innovation och undervisning, naturligtvis såväl i medlemsstaterna som från europeiskt håll. Att skapa ett europeiskt område för forskningsverksamhet är därvid oumbärligt. Den europeiska forskningen har svarat för goda prestationer, och även de ansträngningar som har gjorts av det europeiska näringslivet är imponerande och stod under den första hälften av nittiotalet för 33 procent av omsättningen. De europeiska ramprogrammen för forskning och teknisk utveckling har utan tvekan också bidragit till detta. I framtiden måste allt det som är positivt i ramprogrammen således bevaras, och detta måste också visa sig när förslagen till det sjätte ramprogrammet diskuteras. Men för närvarande, kolleger, är det absolut inte tal om en enda europeisk forskningspolitik. De förslag som kommissionär Busquin har lagt fram för att genomföra en sådan politik har fått ett positivt mottagande av utskottet för industrifrågor, utrikeshandel, forskning och energi, men på ett antal punkter har vi fortfarande en del kompletteringar och invändningar.
Det går att nå fram till ett effektivt område för forskningsverksamhet om man i högre grad samarbetar utifrån gemensamma målsättningar och om resurserna används flexibelt. Bort med teknik-nationalismen. Medlemsstaternas och unionens forskningspolitik förs nu vid sidan av varandra utan att de bildar en sammanhängande helhet. Dessutom investerar vi betydligt mindre i forskning än Förenta staterna och Japan. De här två faktorerna gör att Förenta staternas försprång bara ökat de senaste åren.
Även i mitt första betänkande om det europeiska området för forskningsverksamhet betonade jag teknik-nationalismen; den måste försvinna. Mer samarbete mellan medlemsstaterna, forskare och forskargrupper, men också mellan företag, universitet och forskningsinstitut är nödvändigt. Dessutom behövs en mer omfattande samordning på programnivå. Det finns ett behov av nya europeiska samarbetsformer, nämligen ett samarbete på det mellanliggande planet, det vill säga mellan nationella forskningsinstitut liksom även mellan de organ som finansierar forskningen i medlemsstaterna. Men, kolleger, samarbetet i Europa står och faller med en förstklassig infrastruktur. Att utöka kapaciteten för det transeuropeiska höghastighetsnätverket för forskning från tio gigabits per sekund till 100 gigabits per sekund i framtiden är ett måste för att ett europeiskt område för forskningsverksamhet skall förverkligas och fungera optimalt. Det är det enda sättet för att vi skall kunna få ett samarbete som det mellan centers of excellence. Med SEAN-projektet, som utgår från en utökning på två gigabits per sekund per år, kommer den här målsättningen aldrig att uppnås. Således uppmanar jag kommissionärerna Liikanen och Busquin att visa långt större ambitioner i det här avseendet.
Vid sidan av ett område för forskningsverksamhet behöver vi också ett europeiskt utrymme för undervisning, för en dynamisk kunskapsekonomi, som det talades så varmt för i Lissabon, kräver också en högkvalitativ undervisning på en likvärdig nivå i alla medlemsstater, men framför allt också rörlighet för forskare och studenter. Därvid är det nödvändigt med en bättre samordning mellan universitetsutbildningar och även forskarutbildningen. Jag skulle gärna vilja höra hur kommissionären ser på detta.
Herr talman! En öm punkt för utskottet för industrifrågor, utrikeshandel, forskning och energi utgör de avtal man kom fram till i Nice om flexibilitet, den varierande geometrin, eller samarbetet mellan ett begränsat antal medlemsstater på forskningsområdet. Detta utgör en central del av kommissionär Busquins planer. Utskottet för industrifrågor, utrikeshandel, forskning och energi vill framföra största möjliga reservation beträffande det här samarbetet mellan medlemsstaterna, framför allt när det handlar om hur europeiska medel för forskning används. Det är nämligen så att utskottet för forskning, det här parlamentet alltså, har medbeslutanderätt när det gäller forskningen på europeisk nivå. Om nu ett samarbete mellan medlemsstaterna upprättas som medlemsstaterna själva finansierar, då är det inga som helst problem. Men så snart europeiska pengar investeras i forskning som alltså endast gynnar ett par medlemsstater, då måste medbeslutanderätten ändå bibehållas. Det är fastställt i fördraget. Därför skulle jag gärna vilja se att de här planerna får en tydligare gestalt, även om vi absolut inte är emot mer samarbete - för av den anledningen har jag också sagt: bort med teknik-nationalism - men så snart europeiska pengar investeras förbehåller sig parlamentet rätten till medbeslutande.
En annan punkt är de små och medelstora företagens roll på forskningsområdet. I det femte ramprogrammet har vi yrkat på att anslå minst 10 procent till små och medelstora företag inom de tematiska programmen. Det har också lyckats. Det har visat sig att mer pengar går till små och medelstora företag från det femte ramprogrammet. I mitt betänkande för utskottet för industrifrågor, utrikeshandel, forskning och energi har vi slagit fast att minst 10 procent på nytt måste anslås till små och medelstora företag. Med tanke på den nuvarande användningen anser jag emellertid att vi kan vara lite mer ambitiösa, alltså föreslår jag att vi i det framtida ramprogrammet höjer detta till 15 procent, och i samband med det vill jag naturligtvis gärna höra hur ni ser på den saken.
En sista punkt, herr talman, och det är en punkt som det råder en hel del tvivel om här i parlamentet, nämligen fusionsforskningen. I sig har parlamentet inte mycket att säga om den saken, förutom att vi måste tillhandahålla en budgetplan. Vi har således förvånat oss över att ni har bett rådet om ett yttrande om vad som nu måste ske med fusionsforskningen innan ni själv har utarbetat ett meddelande, vilket rådet och parlamentet i vanliga fall får ta del av samtidigt. Jag tycker att det förfaringssättet är en smula omvänt. Vi hoppas således att ni även ber oss om ett yttrande rörande detta och självfallet också ger en rekommendation om den budgetplan som ni skulle föredra, men först måste vi godkänna den. Egentligen begär vi alltså att i full utsträckning medverka till att fatta beslut om fusionsforskningen, liksom forskningens inriktning.

McNally
. (EN) Herr talman! Som Plooij-van Gorsel sade så har forskning genomgående identifierats som nyckeln till en förbättrad ekonomisk tillväxt, skapande av nya jobb, en renare miljö och bättre hälsa. Det är, med tanke på detta, utomordentligt märkligt att varje land i världen och alla Europeiska unionens medlemsstater slösar bort hälften av sin mest värdefulla resurs, nämligen sina medborgares hjärnkapacitet. De slösar bort denna hjärnkapacitet genom att inte i tillräckligt hög grad engagera kvinnor på det vetenskapliga området.
Kvinnor uppmuntras inte på skolnivå, de utsätts för diskriminering i sina arbeten, och detta är något som vi måste ta itu med på det europeiska området för forskningsverksamhet. Jag gratulerar föredragande Plooij-van Gorsel och kommissionär Busquin, som båda har förstått betydelsen av denna brist. Jag är särskilt glad åt att kommissionär Busquin har upphöjt arbetet på detta område inom sitt generaldirektorat till enhetsstatus, att han ser till att statistik förs, och att nätverk som hjälper och uppmuntrar kvinnliga forskare stöds av Europeiska unionen. Detta måste vara en nyckelfaktor på det europeiska området för forskningsverksamhet.
Vi behöver, som man säger, forskning av kvinnor för kvinnor - så att könsaspekten i den forskning som vi genomför undersöks - och om kvinnor. Det är viktigt att de socioekonomiska aspekterna i forskningsprogrammet koncentreras på könsfrågor. Hur kommer det sig att nästan alla världens länder slösar bort hjärnkapaciteten hos halva sin befolkning genom att inte uppmuntra dem?
Jag tackar Plooij-van Gorsel för hennes stöd till yttrandet från utskottet för kvinnors rättigheter och jämställdhetsfrågor, och ser fram emot att könsperspektivet kommer att utgöra en viktig aspekt på det europeiska området för forskningsverksamhet.

Fraisse
. (FR) Herr talman, kära kolleger! Det gläder mig att tala efter McNally, eftersom jag själv är forskare och arbetar med kvinnor (det handlar inte bara om att forskning skall bedrivas av och för kvinnor, utan även på kvinnor). Jag är glad att dessa frågor tas upp i betänkandet.
Jag tar i dag till orda för utskottet för kultur, ungdomsfrågor, utbildning, medier och idrott, som enhälligt har antagit ett betänkande som i vissa delar går igen i betänkandet från utskottet för industrifrågor, utrikeshandel, forskning och energi. Det är dessa ord - "i vissa delar" - som jag skulle vilja dröja vid.
Först och främst är jag glad över att humaniora och samhällsvetenskap hädanefter inte enbart anses som ett medel, utan även som ett mål för forskningen. Kvinnofrågan ingår i detta, men i dag handlar det givetvis om något mycket mer vittgående. Att humaniora och samhällsvetenskap blir ett mål för forskningen innebär att gemenskapsforskningen håller på att ändra inriktning. Det tror jag måste understrykas. Kanske kan vi på detta vis fundera över Europas politiska och kulturella struktur, eftersom forskningen ingår som en del i denna politiska och kulturella struktur.
Jag slås även av att vi har betonat i vilken stor utsträckning den nya tekniken, som i dag är så viktig (vi talade om det i går, med anledning av upphovsmannarätten) är den kulturella mångfaldens bundsförvant, via språkfrågan. Även här vill jag betona att detta är en fråga som vi i utskottet för kultur finner ytterst betydelsefull.
När det gäller det sjätte ramprogrammet är jag glad över att se att den forskning om kulturell identitet som vi föreslog har godkänts i betänkandet som antagits av utskottet för industrifrågor och forskning. Jag hoppas att även kommissionen skall kunna beakta detta. Möjligheten att arbeta med den kulturella mångfalden syns mig vara viktig, liksom att gå vidare med några centrala åtgärder i det femte ramprogrammet, exempelvis åtgärder rörande multimediainnehåll och multimediaverktyg, morgondagens stad och kulturarvet.
Jag beklagar dock en smula att utskottet för industrifrågor inte har anammat vår syn på Internetkostnaden. Forskning om Internetkostnaden skulle ha kunnat möjliggöra sänkta kostnader, så att Internet äntligen blev mer demokratiskt. När det gäller nätverken för spetsforskningscentra är detta gott och väl, men vi kan också inom ramen för den europeiska forskningen inrätta nätverk som inte enbart är till för spetsforskningscentra. Detta är något vi också behöver för rörlighetens skull, men även för forskningen som sådan.
Sedan har vi förstås frågan om immateriella rättigheter. Att bedriva forskning om tekniska metoder på immaterialrättens område skulle även det kunna vara till stor hjälp för att Europa skall kunna trygga sin kulturella identitet och demokrati.

Vidal-Quadras Roca
Herr talman! Jag vill börja med att tacka Plooij-van Gorsel för att hon har varit så öppen och mottaglig för vår grupps bidrag och jag upprepar att det har varit ett nöje att samarbeta med henne i de här frågorna. På samma sätt vill jag uttrycka vår uppskattning av kommissionär Busquin , för att han alltid uppmärksammar våra synpunkter, för att hans dörr alltid står öppen och för att han håller kontakten med grupperna som han bemöter på ett sätt som jag utan att överdriva vill kalla föredömligt vad parlamentets arbete beträffar och som gör att vi förutspår det bästa för det sjätte ramprogrammet.
Herr talman! Europeiska unionen är inte en produkt av en konstruktivistisk rationalism, av en despotiskt upplyst elit som gör sig gällande gentemot medborgarna utan något som föds ur den konstruktiva tanken på att göra saker tillsammans. Om det är något område där Europeiska unionen har haft behov av starka påstötningar för att införliva de politiska områdena, utvidga området för samarbete, samordning och synergi så är det på området för forskning, utveckling och teknisk förändring. Därför är förslaget om det europeiska området för forskningsverksamhet en av kärnpunkterna för de nuvarande kommissionärerna och lanseringen och framläggandet av denna ambitiösa tanke får vi lov att tillskriva kommissionär Busquin.
Det europeiska området för forskningsverksamhet innebär i själva verket införandet av nya genomslagskraftiga instrument, som till exempel samarbete och samordning av medlemsstaternas forskningspolitik, prioriteringen av några få starka områden, utnyttjande av den europeiska mervärdesskatten, tanken på storskaliga projekt och spetsforskningsnätverk. Alla dessa kommer utan tvekan, om de tillämpas på rätt sätt, att bidra till att förbättra kvaliteten och konkurrenskraften i vårt system för forskning, utveckling och förnyelse.
Motiveringen till våra ändringsförslag, herr talman, är att vi är angelägna om att främja forskarnas rörlighet som vi anser är viktig, öppnandet och genomträngbarheten i medlemsstaternas forskningssystem, stärkandet av grundforskningen och ett tydligt fastställande av kriterier som gör det möjligt att göra prioriteringar.
Det europeiska området för forskningsverksamhet skapar nya möjligheter och förväntningar hos alla. Herr kommissionär, vi önskar er all framgång, för er framgång på området blir en framgång för parlamentet och Europeiska unionen. Ni kan vara säker på att ni alltid kommer att ha vårt stöd för er linje som ni har framställt i sådana positiva termer.

Desama
Herr talman, herr kommissionär, kära kolleger! När Europeiska kommissionen genom kommissionär Philippe Busquin lanserade sitt första meddelande om ett europeiskt område för forskningsverksamhet, frågade vi oss om detta var ytterligare en ineffektiv åtgärd, en "slå-på-trumman-effekt" som kommissionen ibland tenderar att ägna sig åt, eller om det verkligen var fråga om en nyorientering och en vändpunkt för den europeiska forskningen. Med andra ord, om man beaktade att gemenskapens forskning i strikt mening endast utgör en liten andel av de samlade forskningsinsatserna inom Europeiska unionen.
Efter det första och framför allt efter det senaste meddelandet, där man bättre har definierat instrumenten, vet vi i dag att vi mycket riktigt står inför en betydelsefull förändring - som jag inte skall drista mig till att kalla revolution i Kopernikus anda - när det gäller forskningens inriktning.
Fram till nu har forskningens mål och huvudsakliga instrument, ramprogrammet, varit att trygga den europeiska industrins konkurrenskraft. Utan att detta grundläggande mål påtagligt försummas, känner man i dag att ambitionen har en annan räckvidd, en annan dimension. För att uppnå detta europeiska område för forskningsverksamhet, som står för en verklig gemenskapspolitik, är självklart samarbetet med medlemsstaterna absolut avgörande. I det avseendet delar jag inte Plooij-van Gorsels åsikt, även om jag gläder mig åt hennes utmärkta betänkande. Jag tror att vi inte får vara ängsliga av oss. Det var inte för ros skull som statscheferna skrev in detta samarbete i Maastrichtfördraget 1992. Vi måste ge samarbetet kraft och spänst, och jag tror att detta är en avgörande fråga som måste ligga till grund för reflektionsarbetet och förslagen i samband med det sjätte ramprogrammet.
Vi måste alltså på ett beslutsamt sätt gå in i detta samarbete, men utan att glömma att det inte i sig räcker för att skapa ett europeiskt område. Vi måste förse detta europeiska område med nervförbindelser i form av nya insatser till förmån för forskarnas rörlighet, något som Vida-Quadras Roca så riktigt påpekade. Det måste också ges nervförbindelser i form av gemensamma insatser inom området grundläggande infrastruktur. Givetvis måste det också ges nervförbindelser genom att vi inrättar forskningscentra, vare sig de är spetsforskningscentra eller ej, men det är riktigt att vi har spetsforskningscentra som vi måste vänja vid att samarbeta. Herr kommissionär, ni står här inför ett svårt val, som följer av genomförandet av denna kartläggning av spetsforskningscentra. Idag kan man nog säga att vi kommer att tillgripa benchmarking (riktmärkning). Att säga det är en sak, att göra det självfallet en annan och svårare. Men vi litar på er i det här avseendet.
Jag vill avsluta mitt inlägg med att säga att vi utöver det europeiska området för forskningsverksamhet, som jag tror kommer att ge struktur åt nästa ramprogram, även måste skapa förbindelser mellan områdena för forskningsverksamhet och universitetsutbildningen som helhet. Detta är en annan dimension, men av avgörande slag.

Piétrasanta
Fru talman! Utformningen och inrättandet av ett europeiskt område för forskningsverksamhet utgör en verkligt innovativ tanke, som kommissionär Busquin föreslår att vi skall genomföra under kommande år. Vi är honom tacksamma för detta och jag gratulerar honom personligen, precis som jag gratulerar fru Plooij till att hon skrivit ett utmärkt betänkande om denna fråga. Vi kan självklart inte annat än stödja denna tanke och lyfta fram de huvudfrågor som gruppen De gröna/ALE finner särskilt viktiga.
För det första är det nödvändigt att gå mot en bättre europeisk forskningsintegration. Vi vill se en större öppenhet i de nationella programmen på europeisk nivå.
För det andra måste detta europeiska område för forskningsverksamhet i första hand omfatta en forskning med bred bas i offentlig verksamhet. Denna forskning måste knytas till ett europeiskt område för innovation i fas med företagen, såväl stora som små och medelstora. Varje gång måste man sträva efter att utveckla ett verkligt europeiskt mervärde.
För det tredje måste vi också fundera över införandet av nya instrument. Det är uppenbart att det sjätte ramprogrammet som vi nu börjar arbeta med är det viktigaste. Det måste förnyas och göras mer tillgängligt, flexibiliteten måste öka och läsbarheten förbättras. Vi måste beakta idén med integrerade projekt och spetsforskningscentra, utan att för den skull åsidosätta de minsta enheterna, som kan vara källor till uppfinningar och innovation.
För det fjärde är vi mottagliga för utvecklandet av resurser för att möjliggöra utbyte, exempelvis stipendier, för investeringar rörande ungdomar, och för balans, med mer tid till forskningen.
För det femte måste utvecklingen inom teoretisk vetenskap gå vidare. Vi vill i större utsträckning beakta temat vetenskap och samhälle, och öka stödet till humaniora och samhällsvetenskap.
För det sjätte måste det europeiska området för forskningsverksamhet skapa större utrymme för en hållbar utveckling, genom att utarbeta högst konkreta forskningsprojekt, exempelvis projekt som rör ekologi och förnybara energikällor. Vi stöder däremot inte tanken att militär forskning och forskning inom försvarsområdet skall omfattas.
Och för det sjunde är vi slutligen mycket uppmärksamma på den internationella aspekten, som inte bara gäller konkurrensen med Förenta staterna och Japan och som måste omfatta kandidatländerna och samarbetsprogrammen med utvecklingsländerna och länderna i Europa-Medelhavsområdet.

Seppänen
Herr talman, ärade kommissionär! EU kommer att få en gemensam valuta och därigenom kommer det att uppstå ett gemensamt valutaområde. Man vill även att EU skall utgöra ett gemensamt område för forskningsverksamhet och därigenom vill man åstadkomma en vetenskaplig stormakt. Inom många områden är EU redan en vetenskaplig stormakt. Alla resultat och metoder kommer ändå inte att utnyttjas gemensamt, eftersom många stora länder har sina egna nationella, kommersiella och militära intressen att övervaka. De borde allt oftare öppna sina projekt för andra. Om så inte inträffar är EU inget riktigt europeiskt forskningsområde och med EU:s pengar finansieras endast sådana rester och återstoder för vilka den nationella finansieringen inte räcker till på grund av att arbetena saknar allmänt intresse.
I Finland använder vi ordet nollforskning. Med det avses forskning vars resultat ingen behöver, utnyttjar, kritiserar eller fortsätter. Det europeiska forskningsområdet får inte vara något nollforskningsområde och EU-pengar får inte heller användas för finansiering av nollforskning. Man måste lösa problemet med att användningen av EU-pengarna saknar kvalitativ övervakning, där vetenskapliga resultat utvärderas ingående. Man befarar att verkningsgraden av användningen av pengarna vetenskapligt sett är dålig. Det är möjligt att ett gemensamt forskningscenter står för mer byråkrati än vetenskap. Därför måste man kräva att ett gemensamt forskningsområde utvecklas på grundval av vetenskapliga kriterier.
Jag tackar Plooij-van Gorsel för ett grundligt arbete i utskottet för industrifrågor, utrikeshandel, forskning och energi. Ett skönhetsfel i betänkandet utgörs av det föreslagna kravet på ett förbund mellan vetenskapen och rustningsindustrin.

Raschhofer
Herr talman, ärade kolleger! Samordningen och koncentrationen av den europeiska forskningsverksamheten får inte leda till att konkurrensen mellan forskningsinstanserna faller bort. Samordning och koppling är bra, konkurrensvidrig likriktning får det dock inte bli. Därför måste vi ständigt hålla ett öga på de gränser som subsidiaritetsprincipen har dragit för kollektiviseringen. De nationella beslutsfattarnas vidsynthet kommer att bli avgörande för att kommissionen skall kunna genomföra sina ambitiösa planer. Beslutsfattarna måste dock frigöra sig från tanken på att vilja subventionera den egna nationens näringsliv när forskningsuppdragen skall fördelas. Högsta prioritet måste vara att nå det uppsatta målet så snabbt som möjligt till nytta för den gemensamma europeiska näringen.
I unionen har vi sannolikt en av de bästa forskarutbildningarna i världen, men efter utbildningen utvandrar forskarna dessvärre mycket ofta till andra mer attraktiva länder som USA. Dessa personer måste med alla medel hållas kvar i Europa, och därför krävs det att vi ger forskningsverksamheten de bästa förutsättningar och därmed ökar Europas attraktionskraft för spetsforskning.

Nisticò
Herr talman! Mina varmaste gratulationer till kommissionär Busquin för de enastående relationer han har lyckats skapa med parlamentet och för det effektiva och intelligenta sätt på vilket han genomför det europeiska området för forskningsverksamhet och det sjätte ramprogrammet. Han strävar helt klart efter forskning med hög kvalitet, efter att höja forskarnas status och främja forskningens frihet.
Skapandet av nätverk för spetsforskningscentra, ökningen av forskarnas rörlighet, uppställandet av prioriteringar inom neuroforskningen - jag tänker till exempel på den dramatiska BSE-situationen, Alzheimers sjukdom och även på genterapi för att hålla sjukdomar som ännu är obotliga under kontroll - är mycket viktiga inslag i projektet. Jag hoppas att föredraganden - som har gjort ett utmärkt arbete trots att tidsramarna och deadline (tidsfristen) för ändringsförslagen var knappt tilltagna - tillsammans med kollegerna och kommissionär Busquin vill hörsamma mitt yrkande, som särskilt syftar till att förhindra att Europas skarpaste hjärnor dras till Förenta staterna och andra konkurrenskraftiga länder.
Jag är övertygad om att vi endast med hjälp av ekonomiska och sociala incitament, genom att göra dessa yrkesbanor mer konkurrenskraftiga i förhållande till Förenta staterna och - som man gör i Italien - knyta dem till höga befattningar liksom för domarna, äntligen kan locka ungdomar och erbjuda dem goda framtidsutsikter. Det är just framtiden vi skall tänka på med en djup respekt för deras värdighet och för forskarnas roll i Europa.

Caudron
Herr talman, herr kommissionär, kära kolleger! Inledningsvis vill jag säga att jag ser mycket positivt på kommissionens meddelande och kommissionär Busquins förslag om det europeiska området för forskningsverksamhet. Till Plooij vill jag också säga att jag gratulerar henne till hennes arbete även om jag beklagar (och det vet hon) att hon, av skäl som jag tror ofta är ideologiska, har avvisat alla ändringsförslag som jag har ingivit utan att diskutera dem - förslag som syftade till att förbättra betänkandet. Jag vill säga till henne att jag personligen kommer att vara mer liberal än henne, när vi gemensamt förbereder det sjätte ramforskningsprogrammet.
Genom sin text har Europeiska kommissionen föreslagit oss riktlinjer för kommande åtgärder till stöd för forskningen, före diskussionen om ramprogrammet för 2002-2006. Bland de högintressanta idéerna har jag tagit fasta på en, som är och kommer att vara en av ledtrådarna till våra debatter. Det gäller behovet av att i ökad utsträckning koncentrera de europeiska forskningsinsatserna till ett antal prioriterade frågor. Nyckelbegreppet är här det europeiska mervärdet. Jag vet att det inte blir lätt att definiera dessa prioriteringar, men jag tror att den europeiska forskningen har allt att vinna på att göra det.
Enligt samma tankegång kommer det sjätte ramforskningsprogrammet att präglas av nyheter som nätverk för spetsforskningscentra och integrerade projekt, begrepp som säkert också kommer att ge upphov till många diskussioner.
Texten tar även upp problemet med rörlighet för studenter, forskare och vetenskapsmän. Detta kommer att tillhöra ramforskningsprogrammets huvudlinjer, och jag vet att det belgiska ordförandeskapet har för avsikt att anordna en konferens på detta tema. Det gläder mig. De små och medelstora företagens roll har beaktats och det är bra. Jag stöder initiativet att introducera humaniora och samhällsvetenskap i det sjätte ramforskningsprogrammet. Diskussionen om vetenskap och samhälle är livlig så här i inledningen på det tredje årtusendet.
Kära kolleger! På det hela taget är kommissionens meddelande och Plooij-betänkandet gedigna byggstenar i det viktiga arbete som vi gemensamt kommer att genomföra, i öppenhet, inklusive arbetet om kontrollerad termonukleär fusion. Från och med nu står jag som föredragande till förfogande för alla kolleger som redan nu vill göra mig sällskap i arbetet om det sjätte ramforskningsprogrammet.

Alyssandrakis
Herr talman, herr kommissionär, kolleger! Trots de motsägelser och upprepningar som betänkandet innehåller, så som det utformats av utskottet för industrifrågor, utrikeshandel, forskning och energi kan man urskilja huvudinriktningen som innebär att forskningen skall ställas i monopolföretagens tjänst. De tydliga påpekandena om stärkande av konkurrensförmågan, förslaget att upprätta en katalog över prioriteter, rekommendationen att minska antalet prioriteter, så att man kan koncentrera satsningarna till ett litet antal forskningsobjekt, den närgångna kontrollen av all forskningsverksamhet, om allt detta godtas av rådet och kommissionen, kommer det att leda till ett mardrömsliknande system som kväver forskningen och forskarna, avskaffar all frihet i sökandet efter ny kunskap och i grunden förändrar forskningens karaktär som en verksamhet för att producera ny kunskap och som en produktiv kraft. Detta gäller i än högre grad länder som Grekland, där nästan all forskningsverksamhet kretsar kring möjligheten att få europeiska bidrag.
När det europeiska området för forskningsverksamhet anknyts till försvars- och säkerhetspolitiken, paragraf 28, så innebär detta dessutom en ytterst farlig militarisering av forskningen. Vidare nämns kandidatländerna i paragraf 35 på ett tydligt nedlåtande sätt, trots att de flesta av dessa länder har en enorm forskningstradition. Jag vill gärna tro att kommissionsledamoten Busquin kommer att vara klok nog att ignorera större delen av Europaparlamentets rekommendation. I annat fall kommer vi, som jag sade tidigare, att få ett mardrömsliknande system inom forskningsområdet i stället för ett europeiskt område för forskningsverksamhet. Det är naturligtvis överflödigt att tala om att Greklands kommunistiska parti kommer att rösta emot betänkandet.
(Applåder från läktarna)

Rübig
Herr talman, mina damer och herrar! Jag vill tacka kommissionär Busquin för förslaget till yttrande. Jag antar att kommissionär Busquin är den som för närvarande bär det tyngsta ansvaret i Europa. I samband med BSE-krisen handlar det om att vinna tillbaka konsumentens förtroende, och konsumentens förtroende kan vi bara få genom saklig forskning, genom bevis från forskare på att de livsmedel som vi äter faktiskt är absolut säkra. Därför tror jag att BSE-området, det vill säga bioteknik- och genforskning är en viktig central punkt, och som ledamot av budgetutskottet arbetar jag rentav för att vi omgående skall anslå särskilda medel till forskning inom BSE-sektorn, för jag tror att det endast är genom forskningen vi verkligen kan bidra till att man kan sätta fingret på och lösa problemet.
För det andra ligger de små och medelstora företagen mig varmt om hjärtat, och jag kan bara hålla med föredraganden om att vi bör gå från 10 till 15 procent, att pengar viks för företag med färre än 250 anställda, men kanske även att man överväger en andra gräns för samarbetet mellan stora och små företag, forskningsanstalter och universitetsinstitutioner. Vi bör kräva att storföretagens kunskaper, forskningsresultaten från de vetenskapliga stiftelserna och institutionerna går över till universiteten och från universiteten tillbaka ut till företagen för att där sättas under värmelampa och skapa nya möjligheter till sysselsättning, starta nya företag. Vi vet att det är just de små och medelstora företagen som är innovativa, som tillverkar marknadsanpassade produkter med stark efterfrågan på marknaden. Men vi bör också anstränga oss för att genomförandet skall ske på nationell nivå, eftersom det givetvis även handlar om att dela upp stora projekt och göra dem tillgängliga även för de små.

Linkohr
Herr talman! Jag tycker att betänkandet är helt i sin ordning, och jag gratulerar föredraganden. Jag anser även att begreppet "europeiskt område för forskningsverksamhet" är lyckat. Jag tycker att det är ett bra initiativ från kommissionen.
Jag vill säga ett par ord om Alyssandrakis inlägg där han gav mig stickordet till följande kommentarer. Om Grekland skulle lägga ner mer pengar på forskningen skulle man också bli mindre beroende av Bryssel.
(Applåder)
Det är detta som är problemet för många länder i Europeiska unionen. De har dragit tillbaka sina forskningsanslag - för stora som för små projekt. Den europeiska forskningen kan inte fylla denna lucka. Om vi vill ha ett europeiskt "område för forskningsverksamhet" måste det finnas två aktörer, EU och medlemsstaterna, annars uppstår en snedvridning som vi aldrig får bukt med.
Vidare ser jag en viktig uppgift i samband med förvaltningen av dessa forskningsprojekt, i synnerhet när vi utvidgar Europeiska unionen. I längden kan detta inte förvaltas från Bryssel. Därför bör vi exempelvis i samarbete med budgetkontrollutskottet och Europeiska revisionsrätten försöka utveckla ett sätt att minska den administrativa bördan.
Forskning kan för övrigt inte bedrivas med bokhållaranda. Forskning innebär risker - även ekonomiska risker. Avgörande är vad det leder till. Avgörande är resultatet och inte nödvändigtvis alltid sluträkningen. Jag skulle hellre se ett lyckat projekt även om man kanske hade förlorat pengar på det än en perfekt avräkning av ett projekt som i slutändan inte resulterar i något alls. (Applåder)

Quisthoudt-Rowohl
Herr talman! När det handlar om forskningsfrågor kan man i stort sett instämma i allt som de föregående talarna har sagt. Detta gör det dock inte lättare att genomföra det hela i praktiken. Grundstenar i den framtida forskningspolitiken är för oss koncentration, dvs. att prioritera, flexibilitet och samordning. Detta måste nödvändigt kombineras med demokratiska beslut som fattas i ett mångfasetterat parlament och ett lika mångfasetterat råd. Herr kommissionär, ärligt talat, jag ber att få gratulera i förväg, ifall ni skulle lyckas med detta! Vi skall försöka ge er vårt stöd. Det europeiska området för forskningsverksamhet är hursomhelst ett första steg i rätt riktning; det kommer även att bli en del av det sjätte ramprogrammet. Men så snart det handlar om att konkretisera detta dyker naturligtvis frågorna upp. Då går det troll inte bara i detaljerna. Med andra ord: ni vill koncentrera, och alla vill vi prioritera. Efter vilka tydliga kriterier kommer ni, herr kommissionär, att slå fast dessa prioriteringar? Jag önskar er mycket nöje!
Kriterierna har hittills aldrig formulerats ordentligt, och ordet "europeiskt mervärde" har vi båda använt i tio års tid, herr Caudron - inte sant? Inte heller detta har vare sig ni eller jag definierat eller kunnat definiera. Flexibiliteten har det redan talats tillräckligt om, men sedan har vi den tredje punkten, samordningen. Till det europeiska området för forskningsverksamhet hör ju samordning mellan forskning på unionsnivå och den nationella forskningen; här ser jag partipolitiska skillnader. Hur mycket skall vi samordna centralt, hur mycket skall vi planera och fastställa centralt, hur mycket skall komma nerifrån inom ramen för subsidiaritetsprincipen? Detta kommer att bli en spännande diskussion, som också får partipolitisk näring, men det är en diskussion vi gärna ställer upp på. Lycka till, fru föredragande - vårt samarbete kommer att fortsätta.
(Applåder)

Paasilinna
Herr talman! Jag tackar föredragande Plooij-van Gorsel för ett synnerligen utmärkt arbete. Likaså tackar jag företrädaren för kommissionen för ett grundligt förslag. Informationen är ju den viktigaste produktionsfaktorn nuförtiden och informationsförädling är kunskap, varpå man ställer innehållsmässiga krav. Den skiljer sig alltså på detta sätt från informationen. Tekniska uppfinningar och det tekniska suget ger så småningom vika allteftersom innehållet betonas allt mer och därmed innehållsindustrin. Vi övergår från ett slags informationstekniskt samhälle förhoppningsvis till ett bildnings- och värdesamhälle och inom dessa riktlinjer har man faktiskt talat om ett europeiskt forskningsområde. Jag anser att det är rätt och man säger att det formar strukturerna.
Eftersom det förhåller sig så ger jag ett par förslag. Redan på grund av den pågående förändringen borde man inom ramarna för det europeiska forskningsområdet bilda en samling projekt, vilket främjar utvecklingen av innehåll och innehållsproduktion. Där har Europa mycket att göra. En annan grupp utgörs av strukturomvandlingsprojekt, det vill säga globalisering av handel och kommunikation. Detta utgör en stor förändringsfaktor i dagens läge och en enorm vetenskaplig utmaning. Detta skulle kräva forskning, eftersom det inverkar på oss alla. Vi behöver information, eftersom såväl handel som kommunikation i globalt omfång har trätt i politikens ställe. Därför, ärade kommissionär, hoppas jag också att man kunde öka den samhälleliga forskningens andel. Jag frågar därför till slut vad ni tänker göra för att forskningen kring globaliseringen skall effektiveras och utökas och ge oss politiker mer vapen för att dryfta denna fråga.

Purvis
Herr talman! Jag vill tacka föredraganden för ett utmärkt betänkande som tillhandahåller ett ramverk för ramverket. Jag skulle vilja bidra med en viktig detalj inom ramverket. Vid det ofta omnämnda toppmötet i Lissabon sattes det övergripande målet att göra Europa till "världens mest konkurrenskraftiga och dynamiska kunskapsbaserade ekonomi". Den biotekniska industrin kan bidra stort till att uppfylla denna ambition. Det är därför av yttersta vikt att biovetenskaplig forskning ges högsta prioritet på det europeiska området för forskningsverksamhet.
I dag finns stor misströstan, till och med förtvivlan inom vissa forskningsområden. Många fältförsök och godkännanden av nya produkter stoppas tillfälligt, fältförsök saboteras, införlivande av väsentlig lagstiftning försenas, hälsovårdsforskare utsätts för verbala och även fysiska angrepp, ogrundade och obekräftade skräckhistorier om vår miljö sprids, forskare trakasseras - hotas till och med till livet av djurbefrielseextremister, och känslofyllda och felaktiga termer såsom "Frankensteinmat" används av antagonistiska talesmän och i media.
Alla dessa påtryckningar, som ofta förvärras av svaga reaktioner från regeringar och offentliga organ, hotar vår förmåga att i Europa förverkliga den stora potential som bioteknik erbjuder oss. Det är helt riktigt att en rimlig nivå av bestämmelser är nödvändig, men de måste användas för att uppmuntra snarare än hindra framsteg. Endast i en sådan positiv miljö kommer det att vara möjligt att förverkliga denna potential och vara konkurrenskraftig i framtidens industrier, i framtidens jordbruk, i hälsovård av högsta standard, i vårt bidrag till utveckling av tredje världen och avlägsnandet av svält och sjukdomar.

Busquin
. (FR) Herr talman, ärade ledamöter! Allra först vill även jag sälla mig till dem som tackat Plooij-van Gorsel för hennes utmärkta betänkande. Jag vill också säga att alla kontakter jag kan få med parlamentsledamöter som är djupt engagerade i denna fråga är mycket stimulerande för mig. Genom sina bidrag och sin erfarenhet ger de mig råd som är till hjälp för att bygga detta europeiska område för forskningsverksamhet, som jag tror har ett brett stöd som ett nödvändigt politiskt mål för Europa. Jag vill också tacka företrädarna från utskottet för kultur, ungdomsfrågor, utbildning, medier och idrott och utskottet för kvinnors rättigheter och jämställdhetsfrågor, Fraisse och McNally, för deras bidrag. Det stöd Europaparlamentet kan ge detta europeiska område för forskningsverksamhet är givetvis avgörande för att föra processen framåt.
Principen om ett europeiskt område för forskningsverksamhet antogs vid toppmötet i Lissabon. Den har blivit en politisk realitet. Men för att förverkliga den är det sant att mycket återstår att göra, och det visar ni tydligt nog. I det avseendet är parlamentets förslag en nyckelfaktor för att skapa en dynamik på europeisk nivå. Vid toppmötet i Stockholm kommer vi för övrigt snart att få en rapport om hur tanken på ett europeiskt område för forskningsverksamhet framskrider. Frågan står även på dagordningen för stats- och regeringschefernas möte i Stockholm, som en av de frågor som måste utvecklas just för att förverkliga idén om att göra Europa till en dynamisk ekonomi.
I anslutning till de olika aspekter som har lyfts fram i betänkandet från Plooij-van Gorsel och genom ledamöternas inlägg, skulle jag vilja göra några kommentarer som givetvis till stor del ligger i linje som vad som tidigare har sagts, men som kanske tillför några förtydliganden.
Det är helt uppenbart att det europeiska området för forskningsverksamhet dels kommer att byggas tack vare ramprogrammet, som är sådant att det kommer att underlätta detta europeiska område för forskningsverksamhet, men framför allt tack vare en öppen samordning mellan medlemsstaterna och aktörerna på forskningsområdet. Ramprogrammet är ett instrument, men vi måste anpassa det så att det hjälper oss att strukturera det europeiska området för forskningsverksamhet. Detta kommer ni att hitta i det nya ramprogrammet: inslag som väsentligen bidrar till att strukturera ett europeiskt område för forskningsverksamhet. Behovet av att förbättra ramprogrammet framgick för övrigt mycket tydligt av den utvärderingsrapport efter fem år där behovet av ett sådant förfarande starkt betonades.
När det gäller den öppna samordningen håller jag med om att vår roll fortfarande behöver definieras och att kriterierna måste anpassas på ett tydligare sätt. Vår roll är att underlätta och stimulera till en öppen samordning mellan medlemsstaterna. Hur skall vi kunna främja och underlätta denna samordning? Därför är detta självklart ett långsiktigt arbete, ett arbete som kommer att kräva ett partnerskap mellan kommissionen och medlemsstaterna, med stöd från Europaparlamentet och - Alyssandrakis - stöd från hela forskarsamfundet. Detta är nämligen ett arbete som angår alla europeiska vetenskapsmän. Det finns ingen skillnad. Det finns förstås inslag av subsidiaritet, det finns forskning som sker i medlemsstaterna och det finns forskning med mervärde. Därför är vi långt borta, på ljusårs avstånd, från den monopoltanke ni nyss anspelade på och som helt säkert inte är vad någon av ledamöterna i denna kammare har i tankarna.
Här måste vi anpassa nya arbetsmetoder och i det sammanhanget har somliga, exempelvis Fraisse och Desama, tagit upp problemet med förhållandet till utbildningen. Frågan om förhållandet mellan vetenskap och utbildning är mycket relevant och kommer för övrigt att stå på dagordningen för mötet mellan utbildnings- och vetenskapsministrarna i Uppsala. Den 2-3 mars kommer vi att hålla ett gemensamt möte i Sverige, ett informellt rådsmöte, med utbildnings- och vetenskapsministrarna på temat "Vetenskap, samhälle och utbildning om vetenskap" och vi kommer också att hålla en första diskussion om det kommande ramprogrammet med forskningsministrarna.
På tal om de nya instrumenten vill jag gratulera mig till ert stöd, och Vidal-Quadras Roca har särskilt väl framhållit hur viktiga dessa nya instrument är. Det är också tack vare dessa som vi kommer att kunna öka effektiviteten och även, som Linkhor påpekade, förenkla förvaltningsförfarandena och följaktligen öka effektiviteten för att undvika dubbelarbete. Det är alltså i denna anda som de instrument kommissionen föreslår har tagits fram. Men jag förstår också er oro när det gäller behovet av att se till att dessa instrument erbjuder lika möjligheter för alla. Det får inte bli så att instrumenten framstår som förbehållna en viss kategori, eller en viss grupp, och gå efter storlek, och det är därför i den andan vi måste definiera dessa nya instrument bättre.
När det gäller nätverken för spetsforskningscentra tror jag att detta helt klart är en avgörande fråga, men jag bedömer också att vi måste komma överens om definitionen av nätverk för spetsforskningscentra. Det är också lämpligare att använda detta uttryck i stället för "mammutcentra". Det är inte fråga om "mammutcentra" för spetsforskning. Det är fråga om nätverk av spetsforskningsresurser, enligt ämnes- och forskningsområde. Målet är alltså att inrätta virtuella spetsforskningscentra som integrerar spetsforskningsresurser inom prioriterade områden. Härav följer att detta förvisso inte är ett instrument bland andra för små och medelstora företag och de minst utvecklade länderna på forskningsområdet. Det finns spetsforskningscentra i alla gemenskapens länder. Kriteriet som vi skall diskutera för dessa centra lyder: var finns det europeiska mervärdet för projektet? Detta är givetvis en av de frågor som kommer att ligga till grund för diskussionerna.
I förbifarten vill jag också säga till fru Plooij-van Gorsel att hon har helt rätt när det gäller kravet på infrastruktur. Ni skall veta att vi redan, genom GEANT-projektet (Gigabit European Academic NeTwork), har försökt inrätta en infrastruktur och sammanjämka infrastrukturen i alla gemenskapens länder med en ambitionsnivå på 10 gigabit. Men som ni framhåller måste vi komma upp i 100 gigabit, och det gör att stödet till samordningen av medlemsstaterna kommer att vara en prioritering i infrastrukturprogrammet, eftersom medlemsstaterna måste svara för insatsen på sitt eget territorium. Den prioriteringen får vi tillfälle att diskutera i samband med det nya ramprogrammet.
Den variabla geometrin eller det så kallade närmare samarbetet är förstås en av de aspekter som väcker frågetecken, eftersom detta angavs i artikel 169 i fördraget och hittills aldrig har kunnat genomföras. Därför pågår en mycket viktig diskussion om denna fråga, eftersom den handlar om effektiviteten, men även berör institutionerna. Vi anser följaktligen att initiativet måste komma från medlemsstaterna. Vi kan bara lägga fram förslag om unionens deltagande om det finns ett verkligt deltagande inom unionen. Men jag delar er åsikt att detta instrument inte får diskriminera vissa medlemsstater och att parlamentet fullt ut måste medverka i de viktiga besluten inom detta område. Vi kommer att få tillfälle att närmare diskutera detta inom ramen för behandlingen av förslaget till ramprogram. Det kommer att bli en mycket viktig fråga under denna diskussion.
När det så gäller prioriteringar och kriterier tror jag att vi har skissat allmänna kriterier för att illustrera de prioriteringar jag nämnde som exempel. Det är för övrigt prioriteringar som avspeglas i svaren från en stor rådfrågning bland samtliga aktörer inom forskningsområdet som vi under hela år 2000 har genomfört på Internet. Det har skett en mycket omfattande rådfrågning inom forskarvärlden och industrivärlden om dessa frågor, via Internet.
Här är det tydligt att det finns tre stora ämnesområden som garanterat rymmer ett mervärde. Det är allt som berör postgenomik, informationssamhället, där även Internetkostnaden ingår, som är en nödvändig faktor för demokratiseringen, och så har vi även problemet med nanoteknik för material, i avancerade processer.
Detta är tre viktiga frågor, utan att glömma bort frågorna om livsmedelssäkerhet, som givetvis är mycket aktuella idag i Europa, livskvalitet och hållbar utveckling. Dessa frågor kommer för övrigt att tas upp i det meddelande som kommissionen räknar med att sammanställa som en förberedelse inför toppmötet i Göteborg. En hållbar utveckling kommer där att tas upp som ett av de bärande tematiska områdena för forskning inom miljö-, energi- och transportområdena.
När det gäller små och medelstora företag gör ni självklart rätt i att framhålla deras betydelse. Det hette att de måste få åtminstone 10 procent av anslagen från det femte ramprogrammet. Nu verkar det som om vi rör oss mot ett ambitiösare mål: cirka 15 procent skulle kanske vara möjligt att försvara i nästa ramprogram.
Jag skall avsluta med att säga till herr Caudron att det europeiska mervärdet självklart är kärnpunkten. Hur kan detta definieras? Jag tror att definitionen måste utgå från forskningsprojekten. Begreppet europeiskt mervärde är inte allmängiltigt. Det måste definieras för varje forskningsområde, där man ser att man åtminstone måste hålla en europeisk nivå för att hävda sig i den internationella konkurrensen.
När det slutligen gäller kärnkraften, är det inget problem för mig - tvärtom - att parlamentet i stor utsträckning deltar i diskussionen. Ni nämnde mötet om fusionskraften. Jag vill påpeka att det alls inte var något formellt möte, utan bara en diskussionsrunda om ett dokument (som för övrigt fanns tillgängligt) som redovisade de fyra alternativ som finns när det gäller problemet med fusionskraften. Jag tror inte att det går att undvika en debatt om denna fråga. En sådan debatt har förresten redan ägt rum i samband med de tidigare diskussionerna om föregående ramprogram. Personligen förordar jag en öppen diskussion om denna fråga, eftersom det handlar om ett grundläggande samhällsproblem och helt och hållet berättigade frågetecken.
Kvinnor och samhälle, ungdomar och samhälle, detta är givetvis temat för det forsatta arbetet i den Helsingforsgrupp som vi har inrättat när det gäller kvinnornas roll i vetenskapen, såväl inom offentlig som privat verksamhet. Vi har givetvis även det internationella samarbetet. Det finns den här dimensionen: Europas roll i världen i förhållande till forskningen, i förhållande till allvarliga sjukdomar som aids, tuberkulos och så vidare. Vi har tillsammans med min kollega Nielson utarbetat ett meddelande om utveckling, som kommissionen kommer att behandla under nästa vecka. Denna internationella dimension får inte glömmas bort i debatten.
Herr talman, ärade ledamöter! Jag har kanske varit väldigt långrandig, men detta var ett tillfälle att redan nu få igång diskussionen om nästa ramprogram, som troligen kommer att antas under kommande veckor eller rentav i nästa vecka. Det skulle ge mig tillfälle att komma hit om två veckor och redogöra ramprogrammets huvudlinjer, i förlängningen av betänkandet från Plooij. Jag vill sluta med att återigen tacka henne, och även tacka parlamentsledamöterna för deras bidrag.
(Applåder)

Talmannen
Herr kommissionär! Vi tackar för ert anförande som inte var så långt. Det var ett mycket bra och uppskattat anförande.

Plooij-van Gorsel
Herr talman! Jag glömde att tacka mina kolleger för det angenäma samarbetet, men kommissionär Busquin har också glömt något. Quisthoudt-Rowohl har mycket tydligt frågat vilka kriterierna är för prioriteringarna. Det är inte första gången vi ställer denna fråga; vi har frågat det under de två senaste sammanträdena i utskottet för industrifrågor, utrikeshandel, forskning och energi. Vi vill inte höra att det är allmänna kriterier. Vi har bett om en tydlig beskrivning av kriterierna för prioriteringarna inom forskningen. Det vill vi från utskottets sida gärna ha svar på.

Busquin
. (FR) Herr talman! Jag tror att ni snart kommer få era önskemål tillgodosedda, eftersom det sjätte ramprogrammet med projekt är på väg. Då kommer saker och ting att klarna ytterligare. Vi kommer förstås att få tillfälle att diskutera detta under utarbetandet av det nya programmet.

Talmannen
Tack så mycket, herr kommissionär.
Jag förklarar härmed debatten avslutad.
Omröstningen äger rum i morgon kl. 12.00.

Bomull
Talmannen
Nästa punkt på föredragningslistan är debatten om betänkande (A5-0022/2001) av Korakas för utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling om
I. förslaget till rådets förordning om sjätte ändringen av det stödsystem för bomull som infördes genom protokoll 4 som utgör bilaga till Anslutningsakten för Grekland (KOM(1999) 492 - C5-0049/2000 - 1999/0202(CNS));
II. förslaget till rådets förordning om produktionsstöd för bomull (KOM(1999) 492 - C5-0049/2000 - 1999/0202(CNS)).

Korakas
. (EL) Herr talman! Bomullsbranschen har som bekant stor samhällsekonomisk betydelse för Spanien och framför allt för Grekland. I Grekland kan bomullen närmast betraktas som en modernäring, eftersom den sysselsätter över 300 000 familjer, som producerar ungefär 1 350 000 ton bomull i mål 1-områden, där arbetslösheten är mycket högre än genomsnittet i EG-länderna och där brukningsenheterna är mycket mindre än genomsnittet i EG-länderna. Europeiska unionens behov av råbomull uppgår till 4,5 miljoner ton. Det är alltså en produkt som det råder särskilt stor brist på i Europeiska unionen, eftersom gemenskapens produktion bara täcker 35 procent av behovet.
De garanterade nationella kvoterna ligger fortfarande på ett utmanande sätt på en lägre nivå än den faktiska produktionen, vilket medför att producenternas inkomster försvinner på grund av de höga avgifterna för medansvar, samtidigt som gemenskapens kostnader underligt nog är mindre, ju mera kvoterna överskrids. Denna oacceptabla situation har med all rätt lett till förbittring bland våra producenter, som hållit massiva demonstrationer såsom för några år sedan, men en liknande demonstration hölls också i går på hela den grekiska landsbygden. Men i stället för att förbättra nuvarande stödsystem, vilket bomullsproducenterna med all rätt kräver, genom att anpassa kvoterna till dagens produktionsvolym och genom att, åtminstone delvis, justera de riktpriser som legat stilla sedan 1992, kommer nu Europeiska kommissionen och föreslår att man skall behålla det nuvarande låga stödet och dessutom att man skall öka avgifterna för medansvar med 20 procent.
Kommissionens målsättning att drastiskt minska bomullsodlingen är helt omotiverad, eftersom Europeiska unionens självförsörjningsgrad i fråga om bomull endast uppgår till 30-35 procent. Målsättningen är orättvis, eftersom den innebär att bomullsproducenterna straffas för den minskning av de internationella bomullspriserna som skett under de tre senaste åren. Bomullsproducenterna bär inte ansvaret för denna minskning, och kommissionen har inte gjort någonting för att ändra på situationen. Här måste jag påpeka att Europeiska kommissionen, för att få stöd för sitt oacceptabla förslag, framförde det samtidigt som de internationella priserna var de lägsta under den senaste tioårsperioden, dvs. i december 1999. I dag har de internationella priserna fördubblats. Dessutom föreslår Europeiska unionen en begränsning av stödet till bomullsodlingen, när detta stöd är som mest nödvändigt, dvs. när Förenta staterna stöder sina bomullsproducenter med allt större summor, vilket således möjliggör en ökning av deras produktion och en minskning av de internationella priserna.
Åberopandet av miljöskäl håller inte, eftersom bomullsodlingen, vilket är vetenskapligt bevisat, är betydligt mindre skadlig för miljön än andra liknande subventionerade odlingar, som odlarna övergivit för att ägna sig åt bomullsodling. Kommissionen har inte alls tagit hänsyn till protokoll 4, som utgör bilaga till Anslutningsakten för Grekland, där man inför ett system för stöd till bomullsproduktionen inom de regioner i gemenskapen där bomullsodlingen är viktig för jordbruksekonomin.
Bomullsodlarna begär att gemenskapens preferens också skall gälla bomull, med tanke på att gemenskapen lider brist på denna produkt. Bomullen är det viktigaste textila materialet från växtvärlden, och som naturlig och sund produkt konkurrerar den med de syntetiska materialen. Dessutom ger bomullen sysselsättning åt hundratusentals jordbrukare och kan förmå unga jordbrukare att stanna kvar på en landsbygd, som håller på att avfolkas.
Vad jag föreslår: jag föreslår att man skall upphäva alla restriktioner som gäller bomullsodlingen, kvoter, avgifter för medansvar, miljökonsekvenser, så att det förvisso ytterst låga priset i sin helhet kommer bomullsodlarna till del. Eftersom man trots allt, av olika budgetskäl, måste fastställa vissa gränser, bör dessa gränser täcka våra odlares nuvarande faktiska produktion. Stödsystemet bör bibehållas, och riktpriserna för bomull bör anpassas efter den officiella statistiken över den genomsnittliga inflationen i gemenskapen under åren 1995-2000. Stödet bör betalas ut direkt till bomullsodlarna genom deras producentkooperativa organisationer utan privata mellanhänder, efter en undersökning av det lämpliga förfaringssättet. I den nya förordningen bör man ta med bilaga B i förordningen, som fastställer ökningar och minskningar av minimipriset till producenten med kvaliteten som utgångspunkt.
Jag anser det alltså nödvändigt att Europaparlamentet stöder kravet på stöd till producenterna. Just i denna anda har jag föreslagit en kvot på 1,5 miljoner ton för Grekland och 450 000 ton för Spanien. Utskottet för jordbruk har beslutat om 1 200 000 för ton för Grekland och 350 000 ton för Spanien. Jag vill uppmana parlamentet att ställa sig på jordbrukarnas sida, för att vår landsbygd skall kunna vara bebodd men också, sist och slutligen, för att våra jordbrukare skall kunna överleva.

Ayuso González
Herr talman, herr kommissionär, mina damer och herrar! Vi kan börja med att konstatera att vi nu talar om en produkt som uppvisar ett underskott i Europeiska unionen, eftersom avsättningsgraden mellan 1995 och 1999 bara låg på 42 procent. Det bör dessutom påpekas, precis som Korakas sade, och jag gratulerar honom till hans betänkande, att det är en odling som är förlagd till missgynnade regioner i Spanien och Grekland och produktionen ger många arbetstillfällen. Det innebär å ena sidan att odlingens bevarande är avgörande för det socioekonomiska nätet i dessa områden, å andra sidan motiverar parlamentets båda avgörande framställningar inte att procentsatserna för sanktioner ökas från 50 till 60 procent och att den högsta garanterade kvantiteten anpassas till den faktiska produktionen; jag talar om en anpassning, inte ett likställande.
När kommissionen utarbetade sitt förslag var den orolig över att priserna på världsmarknaden var extremt låga, de lägsta på tio år, och till följd av detta de ökade kostnaderna för stödet enligt stödsystemet för bomull. Men förutsättningarna har ändrats, herr kommissionär: priserna har stigit och blivit nästan rekordhöga, budgeten för betalningar till jordbrukarna har minskat, och förslaget till förordning är inte längre motiverat, till skillnad från de ändringsförslag som har antagits med enhällighet i utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling. En ökning av sanktionerna skulle innebära att många av de mindre odlingarna försvann, med sociala konsekvenser till följd. Glappet mellan den faktiska produktionen och den högsta garanterade kvantiteten orsakar för närvarande de enorma sanktioner som jordbrukarna utsätts för.
Precis som Korakas sade skulle vi också kunna åberopa protokoll 4 i Anslutningsakten för Grekland, som uppmanar till ett bevarande av bomullsodlingen i de områden där den är viktig för jordbruksekonomin, och att bomullsodlarna skall få vettiga inkomster så att marknaden stabiliseras i och med förbättringar av jordbrukets infrastruktur.
Utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling begär i sina ändringsförslag att gemensamma miljöåtgärder skall främjas via producentorganisationerna som vi vill främja inom denna sektor.
Vi hoppas att kommissionen skall ta hänsyn till dessa ändringsförslag och argument och godta en ändring av förslaget.

Izquierdo Rojo
Herr talman! Föredragande Korakas har gjort ett viktigt arbete de senaste månaderna. Jag uppskattar att han redan från början har varit öppen för och positivt inställd till alla typer av förslag samt en dialog. Om vi därtill lägger de insatser som utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling har gjort inser vi att det är ett utmärkt betänkande från Europaparlamentet som vi har framför oss.
Om kommissionen godtar de ändringsförslag som vi föreslår i Korakas betänkande skulle bestämmelserna för bomullsodlingen bli föremål för avsevärda förbättringar av anpassningen av de nationella garanterade kvantiteterna, av bestämmelserna för stöd och införandet av ett permanent system som erkänner producentorganisationerna. Dessutom förespråkar parlamentets ändringsförslag att åtgärder vidtas som är betydligt mer miljövänliga, som innebär vattenbesparingar, en minskad användning av bekämpningsmedel och som fastställer en korrekt hantering av plastavfall.
Däremot anser jag att kommissionens förslag är alltför begränsat, det är helt och hållet inriktat på att spara pengar och överensstämmer inte med det som påstås vara Europeiska unionens främsta prioritering, nämligen försvaret av sysselsättningen. Det saknar samstämmighet, för i valet mellan olika alternativ är det inte tillräckligt lyhört för bevarandet och främjandet av sysselsättningen.
Av den anledningen rekommenderar jag alla ledamöter att stödja och rösta för ändringsförslag 20, som Garot och jag själv har lagt fram som företrädare för Europeiska socialdemokratiska partiets grupp, för det innehåller ett viktigt förslag. Vi uppmanar medlemsstaterna att beakta sysselsättningsfaktorn vid antagandet av åtgärder för anpassningen av det antal arealer som skall omfattas av stöd. I samband med detta bör beaktas hur många arbetstillfällen som är beroende av arealantalet. Vi föreslår likaså att hänsyn tas till ersättningsodlingar och andra tänkbara alternativ.
Det kallas, herr talman, ekonomisk och social förståelse. Jag hoppas därför att ni stöder vårt ändringsförslag och gratulerar på nytt föredraganden till ett utmärkt betänkande.

Bautista Ojeda
Herr talman, herr kommissionär! Jag vill börja med att gratulera utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling och föredraganden till deras betänkande och deras insats, som speglar oron i en mycket framträdande sektor inom det europeiska jordbruket, rent konkret i stora områden i Grekland och Andalusien, som är unika produktionsområden.
Den traditionella bomullsodlingen är den viktigaste inkomstkällan för tusentals europeiska familjer med få alternativa inkomstmöjligheter. Det rör sig om en produkt som går med underskott i unionen, med en produktion som endast täcker 40 procent av efterfrågan. Det är fortfarande den bästa naturfibern för tygtillverkning jämfört med konstfibrer. Den har trängt undan andra intensiva odlingar som är skadligare för miljön och ger större överskott. Det finns dock inom bomullsodlingen, trots förbättringar, fortfarande miljöproblem som vi måste lösa.
Herr kommissionär! Vi stöder kommissionens förslag om att behålla det nuvarande systemet för produktionsstöd som grundar sig på systemet med kompensationsstöd, men vi håller inte med om att en skärpning av sanktionerna skulle vara rätta metoden att hålla nere de kostnader som sektorn kräver.
Det är enfaldigt att tala om att hålla nere kostnaderna och argumentera för en reform av stödsystemet enbart ur budgetsynpunkt, när odlarna ser att deras inkomster minskar samtidigt som de konstaterar att importen från länder utanför unionen ökar.
Det handlar om strukturella förändringar, eftersom kostnaderna har varit mer beroende av utvecklingen av världsmarknadspriserna än av en faktisk ökning av antalet odlingsarealer.
En ökning av sanktionerna skulle utan tvekan leda till en ökad koncentration inom sektorn som skulle övergå i ett fåtal personers ägo, och inte som avsett till att odlingen överges, något som allvarligt skulle äventyra familjeodlingarnas överlevnad.
Vi anser därför att producentorganisationerna är de bästa instrumenten för att öka effektiviteten för de nödvändiga åtgärderna för en självreglering av produktionen och miljöskyddet.
Avslutningsvis vill jag påminna om att kommissionen successivt bör erkänna den produktiva verkligheten i dessa områden genom att se till att de nationella garanterade kvantiteterna anpassas till den faktiska produktionen av denna gemenskapsprodukt som lider av underskott.

Jové Peres
Herr talman! Vi utgår här från ett kommissionsförslag som utnyttjade ett konjunkturläge med rekordlåga siffror för att motivera ett strikt och omotiverat förslag.
Ett år senare har priserna på världsmarknaden stigit med 90 procent, faran för orimliga utgifter är över, och vi har snarare hamnat på en miniminivå. Därför bör vi börja med att fråga oss varför kommissionen inte har dragit tillbaka ett förslag som har mist sitt berättigande.
För två år sedan bestämde sig Kina för att exportera de lager de hade och orsakade då en historisk nedgång av världsmarknadspriserna. Jag hoppas att kommissionen inte försöker behålla ett förslag om bomullsbestämmelserna genom att utnyttja ett beslut av den kinesiska regeringen med effekter som är helt och hållet konjunkturella.
Om kommissionens enda avsikt är att få till stånd en minskning av stödet till den viktigaste produktionen i de minst gynnade områdena i Europeiska unionen, är det bättre att den medger detta. Dessa förslag är negativa i alla avseenden, även i socialt avseende, för den gemensamma jordbrukspolitiken som blir allt mer obalanserad, något som tidigare talare har påpekat.
En av fördelarna med Korakas betänkande är enligt min uppfattning att den rättar till kommissionens förslag samtidigt som det innehåller mycket intressanta förslag till en justering med hänsyn till vissa särdrag hos bomullen.
För det första anpassas de nationella garanterade kvantiteterna till den faktiska produktionen. På det viset kan onormala reaktioner inom ramen för stödbestämmelserna förebyggas där kostnaderna ökar när produktionen minskar.
För det andra - och jag kan inte gå in på mer än så - upprättas i Korakas betänkande en plan för främjandet av producentorganisationerna och, framför allt, ett åtgärdssystem för en minskning av bomullsodlingens negativa effekter på miljön. Kommissionen talar om eventuella miljöproblem till följd av bomullsodlingen men föreslår inga lösningar.
Jag hoppas, herr kommissionär, att kommissionen och rådet avslutar lagstiftningsförfarandet och då tar med de ändringsförslag som har antagits med enhällighet i utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling, precis som tidigare talare uppmanade till.

Baltas
Herr talman, herr kommissionär, kära kolleger! Bomullen, som vi diskuterar i dag, produceras i stort sett i två länder i Europeiska unionen, Grekland och Spanien, men bomullen berör hela unionen, för i alla unionens länder kan det finnas industrier för bearbetning av bomull och produktion av tråd och bomullstyger. När vi granskar bomullsproduktionen, måste vi ha båda dessa parametrar i åtanke.
En annan viktig aspekt av den fråga vi nu diskuterar är det faktum att gemenskapens produktion av bomull inte alls motsvarar dess verkliga behov utan bara nätt och jämnt täcker ungefär 35 procent av behovet. Dessutom är de europeiska bomullsproducenterna bönder med små eller medelstora företag, med en genomsnittlig odlad areal på 4,2 hektar, åtminstone när det gäller Grekland. Vad som spelar en avgörande roll för produktionen är således de små brukningsenheterna och de markförhållanden som lämpar sig för denna odling .
På grund av dessa objektiva förutsättningar har produktionen under årens lopp stabiliserats på följande nivå: den genomsnittliga årliga produktionen av bomull är i Grekland 1 200 000 ton och i Spanien 350 000 ton. Betänkandet redogör utförligt för dessa förhållanden och framlägger ett klokt, måttfullt och ytterst realistiskt förslag, att kommissionen skall erkänna denna verklighet genom att införa en garanterad nationell kvantitet för orensad bomull, som är 1 200 000 ton för Grekland, 350 000 ton för Spanien och 1 500 ton för var och en av de övriga medlemsstaterna.
Jag anser, herr talman, kära kolleger, att betänkandets ansvarsfulla och realistiska förslag måste antas av kommissionen i sin nuvarande utformning och bekräftas under de kommande överläggningarna inom Världshandelsorganisationen.

Fischler
Herr talman, mina damer och herrar ledamöter! Först av allt vill jag tacka föredraganden Korakas och ledamöterna i utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling för betänkandet och den grundliga genomgången av kommissionsförslaget. Bidragen per hektar för bomull är - det måste man ha i åtanke när man diskuterar det hela - tre till fyra gånger så höga som för övriga kulturväxter. Enligt kommissionens uppfattning kan denna särskilda insats från gemenskapens sida, i synnerhet denna finansiella insats, rättfärdigas endast i betraktande av den ekonomiska och framför allt sociala betydelse som bomull har i vissa regioner i gemenskapen.
Emellertid har odlingsytorna utökats väsentligt de senaste åren, och även avkastningen per hektar har stigit kraftigt. Detta kommer hädanefter att medföra nya risker, å ena sidan för budgeten men å andra sidan även för miljön, för vi får inte glömma att bomullsodlingen är en mycket intensiv odling av en art som medför hög användning av gödningsämnen och kemiska bekämpningsmedel. Kommissionens förslag syftar därför huvudsakligen till att vid en överdriven ökning av produktionen starkare än hittills sänka det minimipris som vi kalkylerar med.
De ändringsförslag som utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling har lagt fram skulle dock, om de går igenom, leda till en väsentlig ökning av budgeten för bomullssektorn. Detta betyder i sin tur att viljan att producera inte heller minskar, utan ökar, liksom till att miljövillkoren snarare urholkas.
För att nu klargöra för er vad vi talar om: Sammantaget skulle utskottets ändringsförslag - även om vi antar att vinsterna förblir desamma och även om vi räknar med ett genomsnittligt marknadspris - innebära merkostnader på i storleksordningen 650 miljoner euro per år. Detta skulle motsvara en ökning av budgeten med 85 procent. Med tanke på nuvarande budgetsituation ser jag mig verkligen inte i stånd att uppfylla en sådan önskan.
I detalj: Ändringsförslag 1, 3, 4 och 9 till 13 syftar till att höja priserna med 10 procent och den garanterade högsta mängden med 50 procent. Förutom den kostnadsexplosion som följer av detta skulle det kunna innebära en produktionsökning på 60 procent, dvs. omkring 900 000 ton, med de följder som jag redan tidigare har beskrivit. I ändringsförslag 5 och 14 föreslår man en indexering av minimipriset beroende av kvaliteten på den orensade bomullen, vilken skall godkännas av medlemsstaterna om branschorganisationerna inte kan enas.
Vi har redan tidigare gjort den typen av erfarenheter efter liknande idéer. Otvetydigt har det nämligen visat sig att det helt enkelt inte är möjligt att upprätta och inte heller att administrera ett sådant system centralt, eftersom det helt enkelt är alldeles för många faktorer som påverkar kvaliteten på råbomull. Därför måste det stanna vid att frågan även fortsättningsvis avgörs mellan de inblandade, det vill säga mellan uppköparna och leverantörerna av råbomull.
Vi föreslår dock att ett kriterium införs, nämligen överensstämmelse med prisnivåindex på världsmarknaden för bomullsfiber. Därigenom får vi en ram som blir till hjälp när framtida avtal skall träffas.
Ändringsförslag 7 och 8 samt 16 till 19 rör utarbetandet av en officiell förordning för producentorganisationer liksom deras verksamheter som skall främjas genom gemenskapsbidrag. Detta kommer främst att gälla miljörelaterade åtgärder. Jag måste få uppmärksamma er på att det redan finns en sådan bestämmelse, nämligen i form av EEG-förordning 389/1982. För övrigt finansierar gemenskapen grundandet av producentorganisationer sedan tio år tillbaka. Precis som brukligt är inom andra sektorer måste de ta till de anslag som projekterats inom marknadsorganisationen samt miljöbidragen för att täcka driftskostnaderna.
Nämnda ändringsförslag kan inte heller godtas eftersom de skulle leda till två olika bestämmelser och två olika finansieringssätt för producentorganisationerna. Tar man vidare hänsyn till den produktionsökning som skulle bli följden av den fordrade höjningen av den garanterade högsta mängden, då skulle enbart detta kunna dra med sig kostnader i storleksordningen 80 miljoner euro per år. När det gäller miljön så kräver ni med ändringsförslag 6, 15 och 20 vittgående möjligheter för medlemsstaterna att inte enbart på grundval av miljöhänsyn, utan även - och framför allt - av ekonomiska och sociala skäl ändra de gemensamma marknadsorganisationernas bestämmelser. Detta är verkligen inte godtagbart eftersom det helt ifrågasätter miljövillkoren.
Återstår alltså ändringsförslag 2 som i princip syftar till att rätta ett fel i den spanska texten. I själva verket rör det sig dock inte om något översättningsproblem eller misstag, utan med uttrycket precio de objectivo avses riktpriset och inte det reala marknadspriset.
Jag beklagar djupt att kommissionen i detta fall inte kan godkänna utskottets ändringsförslag, men jag har, tror jag, utförligt redogjort för skälen till detta.

Talmannen
Tack, kommissionär Fischler!
Jag kan konstatera att alla problem på bomullsområdet ännu inte har kunnat lösas.
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum kl. 12.00.

Finansieringen av vissa planer för förbättrad kvalitet och saluföring
Talmannen
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande (A5-0035/2001) av Izquierdo Rojo för utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling om förslaget till rådets förordning om ett års förlängning av finansieringen av vissa planer för förbättrad kvalitet och saluföring vilka godkänts enligt avdelning IIa i förordning (EEG) nr 1035/72.

Izquierdo Rojo
. (ES) Herr talman! Det här förslaget handlar om nötter; det vill säga nötter och johannesbröd. Vi syftar därmed på valnötter, hasselnötter, mandlar, pistaschmandlar och kastanjer; det är produkter som till stor del serveras eller säljs tillsammans med frukt men som vid beslutsfattandet ändå inte får en rättvis behandling så som andra frukter och grönsaker.
Herr talman, med det här förslaget visar Europaparlamentet sin konsekventa hållning i praktisk handling, för Europaparlamentet har redan vid två tidigare tillfällen, den 16 juni 2000 och den 26 oktober 2000, i båda fallen med enhällighet, haft en positiv inställning till att behålla detta stöd och föreslå en förlängning tills nya stödbestämmelser har antagits. Dessutom anser jag, herr talman, att stödet är välriktat, för det främjar de jordbrukare som behöver det och det kompenserar inkomstminskningen. Jag anser att man bör undvika ett alltför generöst stöd i positiva marknadssituationer. Så var till exempel fallet med spannmålen, där kommissionen och revisionsrätten själv har vidhållit att den ersättning som utgick var för omfattande. Kommissionen uppskattar att spannmålssektorn hade ett överskott på 8 500 miljoner euro och revisionsrätten talar om en alltför omfattande ersättning på 13 100 miljoner euro under perioden 1993-1997. Jag är inte positiv till stöd i form av ett lotteri. Det stöd vi nu föreslår är ett nödvändigt stöd.
Herr talman, detta förslag motsvarar för övrigt det som fastslås i Agenda 2000, för när den antogs påpekade kommissionär Fischler ständigt att kriteriet var att stödet bevarades.
Rådet godkände Europaparlamentets ståndpunkt och gick därför den 17 juli 2000 med på att kommissionen förlängde stödet. Kommissionens förslag är bra, för det innebär en rättelse av det tidigare misstaget att försöka skära ned på stödet. Det är bra att det rättas till, men det är inte tillräckligt för att säkra sektorns framtid; det täcker inte ens kostnaderna för de projekt som drivs i år, eftersom budgeten skall fastställas redan i juni och därför inte rymmer de program som gäller odlingarna i första delen.
Europeiska unionen lider av ett tydligt underskott av dessa produkter och importerar nötter från Förenta staterna. Herr kommissionär, jag kan berätta att de senaste jularna har det funnits fullt med nötter från Kalifornien i (El Corte Inglés),en stor varuhuskedja i Spanien, medan det var ont om europeiska nötter, till exempel från Extremadura. När vi importerar denna typ av produkter är det till nackdel för de jordbrukare jag nu försvarar.
Herr kommissionär, ni borde lyssna på mig för det här är ett prejudikat. Vi förespråkar öppnandet av marknaderna och bilaterala avtal med Turkiet och multilaterala avtal. Vi är mycket solidariska. Men kommissionen får inte tillåta att det europeiska jordbruket tvingas överge dessa odlingar till följd av handelsavtal som krossar en såpass viktig sektor. Skall kommissionen tillåta en nedskärning av det europeiska stödet till jordbrukssektorn? Betyder det i så fall att det europeiska jordbruket inte längre kommer att prioriteras?
Herr talman, jag försvarar en sektor som ger bredd åt jordbruket, som rymmer en stor potential för ekonomisk utveckling. Kommissionär Fischler vet inte mycket om Medelhavsområdet, men han borde känna till fördelarna med denna sektor som är så viktig för bearbetningsindustrin, som har positiva effekter på miljön och som hindrar ökenutbredningen. Herr kommissionär, ni borde ändra er ståndpunkt och respektera andan i rådets beslut.
(Talmannen avbröt talaren.)

Talmannen
Fru föredragande! Nu drog ni över en minut igen. Vi har dock lite tid och jag är därför inte alltför sträng. Men nog bör vi hålla tiden. Från kommissionär och uppåt, fru föredragande, kan en tjänsteman göra två saker på en gång!

Redondo Jiménez
Herr talman, herr kommissionär! Jag skall försöka gottgöra för att ledamoten som talade före mig talade för länge och inte använda all den tid som står till mitt förfogande.
Vår parlamentariska grupp stöder det betänkande som Izquierdo Rojo har lagt fram och vill samtidigt gratulera kommissionen till att den förenklar förfarandet. Det är viktigt att beakta detta förenklande som så ofta har tillkännagivits men så sällan uppnåtts. Jag tror att det kommer att ge resultat den här gången, för det tas också upp ett behov som vid upprepade tillfällen har framförts här i parlamentet, som har antagits nästan med enhällighet och även behandlats i rådet. För att nämna några exempel, så går resolutionerna av den 16 juni och den 26 oktober i den riktningen.
Vi föreslår nu en förlängning av planerna för en förbättring - inte bara med ett år utan vi föreslår att de ändringsförslag beaktas som har antagits med enhällighet i utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling där vi begär en förlängning med två år - och vi hoppas att kommissionen och kommissionären skall vara lyhörda för dessa nödvändiga förslag. Kommissionären vet mycket väl att det på ett år inte är möjligt att utvärdera den rapport som ni skall lägga fram för oss beträffande er utvärdering av den gemensamma organisationen av marknaden för frukter, inte heller att uppnå en definitiv lösning för nöt- och johannesbrödsektorn, vilken bör vara en särbehandling inom den gemensamma organisationen av marknaden för frukter och grönsaker.
Jag vet att det jag talar om kostar en del och att de pengar som finns för närvarande inte räcker till de enorma problem vi har. Vi får dock inte tillåta att sektorer som är så viktiga ur regional synvinkel försvinner på grund av avtal som vi tidigare har tecknat, där gemenskapspreferensen har gjort det svårt för dem att överleva, för att inte nämna en rad andra punkter som redan har beaktats med tanke på deras betydelse, både ur miljö- och samhällssynpunkt.

Bautista Ojeda
Herr talman, herr kommissionär! Jag vill börja med att gratulera föredraganden och utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling till den enhällighet som rådde i utarbetandet och omröstningen om detta betänkande som innehåller de viktigaste frågorna för nöt- och johannesbrödsektorn.
Europaparlamentets resolution av den 16 juni innehåller ett permanent krav på en lösning som fastställer beviljandet av ett direkt inkomststöd till jordbrukarna vilket innebär att odlingarna kan bevaras och att en avfolkning kan undvikas i kraftigt missgynnade områden.
Jag vill påminna om det miljöskydd som dessa odlingar utgör i unionens mest ökenartade områden, till exempel mandlar och hasselnötter, eller som i fallet med kastanjerna som odlas i ursprungliga skogar inom gemenskapen som bevaras tack vare detta.
Kommissionen bör därför lägga fram förslag på ett konkret stöd till denna sektor med ett visst belopp per hektar, via producentorganisationerna, så att den strukturella krisen inom sektorn får en lösning.
Avslutningsvis, en förlängning av den nuvarande situationen är nödvändig fram tills dess att de definitiva stödåtgärderna träder i kraft för dessa produkter av regional betydelse, med en hög livsmedelssäkerhet som utgör ett energitillskott i Medelhavskosten och har en tydlig miljöbevarande effekt.

Cunha
Herr talman, herr kommissionär! De så kallade frukterna med hårt skal, till vilka också johannesbröd kan räknas, är en av Sydeuropas mest typiska produkter. De enda särskilda stöd de fått, och får, begränsas till medfinansiering av planerna för kvalitetsförbättring och saluföring, vilken upphörde att gälla i slutet av förra året och som kommissionen nu avser att förlänga ytterligare ett år.
Kommissionens förslag är ett resultat av den, i inledningen av förslaget, erkänner att de övriga åtgärderna för sektorn varken var lämpliga eller direkt tillämpbara på frukter med hårt skal, och den lovade komma med nya förslag genom ett betänkande som skulle publiceras i slutet av år 2000, vilket ännu inte har skett.
Det är meningslöst att förlänga de nuvarande redan knappa åtgärderna ett år till, och inte säga något mer om sektorns framtid, särskilt som den befinner sig i en kris på grund av den mycket hårda konkurrensen från tredje land. Det vore däremot meningsfullt att behandla frukter med hårt skal för sig inom den gemensamma organisationen av frukt- och grönsaksmarknaden. Det var för övrigt därför som Europaparlamentet, i väntan på ett förslag om en ny gemensam organisation av frukt- och grönsaksmarknaden, godkände ett ändringsförslag om att be kommissionen lägga fram ett förslag som gav nötsektorn sådana permanenta åtgärder och stöd som andra jordbrukssektorer får.
Detta är vad föredraganden föreslår och som vi hoppas kommissionen skall ändra på. Men så länge dessa framtida åtgärder inte läggs fram, är det med tanke på de återkommande eftersläpningarna av yttersta vikt att nuvarande stöd genast förlängs i två år, och inte ett, enligt vad Europaparlamentets utskott för jordbruk och landsbygdens utveckling föreslår.

Fischler
Herr talman, mina damer och herrar! Låt mig först tacka er, fru Izquierdo Rojo, för betänkandet men även alla er andra för den möda ni har lagt ner på de 22 ändringsförslagen. Innan jag kommer in på dessa, låt mig i korthet säga något om förslagets grundprinciper. Nuvarande reglering för nötter gäller sedan tio år tillbaka, och de första planerna för förbättrad kvalitet löpte ut redan år 2000. Under denna tioårsperiod har 92 producentorganisationer tilldelats anslag från gemenskapen på sammanlagt 750 miljoner euro för att förbättra produktionen och saluföringen inom nötsektorn.
Även några framgångsrika omstruktureringar har kommit till stånd liksom att konkurrensförmågan har ökat. Resultatet är att man i dag som regel innehar en starkare position än tidigare när det gäller att trygga marknader för försäljningen samt att stå sig i konkurrensen med leverantörer från tredje land.
Ytterligare 250 miljoner euro har anslagits för de avtal och de åtgärder som ännu gäller. Enligt kommissionens uppfattning har det tioåriga programmet i princip räckt till för att nå det mål man satte upp för tio år sedan, nämligen att skapa en stabil grund för ekonomiskt lönsamma producentorganisationer. Rådet har dock uppmanat kommissionen att föreslå att utbetalningarna till producenterna av nötter skall fortsätta under budgetåret 2001. Det är på grundval av detta som kommissionen har framarbetat förslaget. Era ändringsförslag visar att kommissionens förslag i era ögon ännu är otillräckligt. Dessa ändringsförslag, av vilka några gäller Europaparlamentets direktiv från juni och oktober förra året, berör framför allt tre områden.
Den första gruppen av ändringsförslag, nämligen 14, 15, 17 och 20, syftar till att bibehålla stödåtgärderna för att förbättra kvaliteten och saluföringen även efter år 2001 samt att behandla samtliga utgifter för arbeten som genomförs fram till utgången av år 2002 som berättigade till stöd. Samtidigt hänvisar man i ändringsförslag 10 och 11 till de - som det heter - blygsamma belopp som krävs för detta. Den andra gruppen av ändringsförslag, nämligen 8 och 18, har som mål att bibehålla det särskilda bidraget för hasselnötter fram till slutet av 2002.
Båda dessa grupper av ändringsförslag tror man sig åtminstone delvis kunna härleda ur nödvändigheten att skydda EU-producenter mot import. Detta kräver följande kommentarer: För det första omfattar ramen för förslaget enbart finansieringen av program inom ramen för budget 2001. Denna bör inte utvidgas till budgetåret 2002, för här kommer ytterligare 82 miljoner euro att tillkomma i form av extrakostnader. För det andra inkluderas inget specifikt bidrag för hasselnötter. Sammanlagt skulle det återigen tillkomma budgetutgifter på cirka 110 miljoner euro genom denna ändring, utöver de 24 miljonerna i förslaget. Ändringsförslag nr 16 som rör kastanjer faller utanför tillämpningsområdet för de regler som diskuteras.
Med den tredje gruppen ändringsförslag, nämligen 6, 7, 12, 13, 21 och 22 strävar man efter att på lång sikt trygga framtiden för nötsektorn genom andra stödåtgärder. Dessutom föreslås i ändringsförslag 9 och 19 att stödet inom ramen för genetiskt modifierade organismer och förordning 2200/96 skall behållas. Låt mig apropå den tredje gruppen säga hur kommissionen ser på sektorns framtid och på hur denna kan stödjas. Om man nämligen betraktar dagens odling av nötter så ser vi å ena sidan ekonomiskt lönsamma och mycket väl konkurrenskraftiga producentorganisationer som på sätt och vis blir ansiktet utåt för de EU-producenter som odlar nya sorter och använder moderna produktionssätt och saluföringsmetoder. Dessa producenter har på ett framgångsrikt sätt utnyttjat de medel som vi har avsatt under de senaste tio åren, och många av dem kan säkert också dra nytta av den nu föreliggande förlängningen. Å andra sidan finns det tyvärr även producenter och producentorganisationer som tvingas arbeta under extremt svåra förhållanden, exempelvis i eftersatta områden, ofta i avlägsna, bergiga regioner, och utan att ha bevattningsmöjligheter till sitt förfogande. Här finns det faktiskt tusentals familjer som nu liksom tidigare helt eller delvis är beroende av denna produktion.
På grund av dessa naturbetingade nackdelar och på det hela taget de nackdelar som läget ger dessa producenter, kommer de alltid att ha svårt att bemästra importen från tredje land. Därför är det enligt vår mening mycket förnuftigare - detta var ju också ett mål som vi satte upp för oss 1999 - att denna andra grupp producenter, där det framför allt handlar om en social fråga, får sitt stöd inom ramen för landsbygdens utveckling. Det är därför vi har byggt upp denna andra pelare i jordbrukspolitiken, och här bör man också utnyttja detta. I subsidiaritetsprincipens fotspår har ansvaret samtidigt vandrat över till medlemsstaterna. Medlemsstaterna måste nu lägga in sådana åtgärder i sina program och prioritera dessa i tillräcklig mån, och därefter kommer de att kunna fatta självständiga beslut om dylika utvecklingsprojekt.

Talmannen
Tack, kommissionär Fischler!
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum kl. 12.00.
(Sammanträdet avbröts kl. 11.47 och återupptogs kl. 12.00.)

OMRÖSTNING
(8975/3/2000 - C5-0521/2000 - 1986/0080(COD))

(Parlamentet godkände den gemensamma ståndpunkten.)

 
Betänkande (A5-0026/2001) av Lambert för utskottet för sysselsättning och socialfrågor om förslaget till Europaparlamentets och rådets förordning om ändring av rådets förordning (EEG) nr 1408/71 om tillämpningen av systemen för social trygghet när anställda, egenföretagare och deras familjemedlemmar flyttar inom gemenskapen, och av rådets förordning (EEG) nr 574/72 om tillämpningen av förordning (EEG) nr 1408/71 (KOM(2000) 186 - C5-0217/2000 - 2000/0070(COD)
(Parlamentet antog lagstiftningsresolutionen.)

 
Resolutionsförslag (B5-0090/2001/ändrad) av ledamöterna Hughes för PSE-gruppen, Attwooll för ELDR-gruppen, Lambert för Verts/ALE-gruppen, Schmid för GUE/NGL-gruppen om fri rörlighet för personer med förordning (EEG) nr 1408/71 som rättslig grund
Angående ändringsförslag 4: Van Lancker (PSE). (NL) Herr talman! Jag undrar om tjänstemännen över huvud taget ansett ändringsförslag 4 vara tillåtligt, eftersom det som står i det uppenbarligen strider mot fördraget. Här står nämligen att förordning 1408/71 är föremål för samarbetsförfarandet, medan det i själva verket handlar om medbeslutandeförfarandet. Jag undrar således om detta är tillåtligt, och om det i så fall inte vore bättre om författarna drog tillbaka ändringsförslaget i stället för att framföra sådana dumheter.
Talmannen. Tjänstemännen har godtagit ändringsförslaget. Det är ett redaktionellt fel, det har ni rätt i, men det kommer att rättas till, och därmed har det förklarats tillåtligt.
(Parlamentet antog resolutionen.)

 
Betänkande (A5-0036/2001) av Lucas för utskottet för industrifrågor, utrikeshandel, forskning och energi om fastställande av den ståndpunkt som gemenskapen skall inta i det gemensamma rådet EG-Mexiko med anledning av ett beslut om tillämpning av artiklarna 6, 9, 12.2 b och 50 i avtalet om ekonomiskt partnerskap, politisk samordning och samarbete (KOM(2000) 739 - C5-0698/2000 - 2000/0296(CNS))
(Parlamentet antog lagstiftningsresolutionen.)

 
Betänkande (A5-0315/2000) av Ceyhun för utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor,
I. om initiativet från Republiken Frankrike inför antagandet av rådets direktiv om fastställande av hjälp till olaglig inresa, rörlighet och vistelse
(10675/2000 - C5-0427/2000 - 2000/0821(CNS)) och
II. om initiativet från Republiken Frankrike inför antagandet av rådets rambeslut om förstärkning av den straffrättsliga ramen för bekämpande av hjälp till olaglig inresa och olaglig vistelse (10676/2000 - C5-0426/2000 - 2000/0820(CNS))
Efter att förslaget hade avslagits:

Watson
. (EN)
Herr talman! En situation har uppkommit där vi enligt artiklarna 67 och 68 kan välja vad vi skall göra med detta förslag. Enligt artikel 68 skall vi normalt sett uppmana rådet att dra tillbaka förslaget. Jag har emellertid rådgjort med föredraganden och andra. Utskottet vill ogärna se detta förslag komma tillbaka. Vi skulle föredra att använda det prejudikat som vi fastställde i fallet med varor med dubbla användningsområden, alltså en omröstning nu för att förkasta rådets förslag.
Ledamöterna kanske har intresse av att veta att för att kunna förkasta förslaget måste vi rösta för förslaget till lagstiftningsresolution. Detta då sessionstjänsten, efter att det ändrade förslaget har förkastats, automatiskt ändrar texten så att den lyder "rådet förkastar". Vi uppmanar parlamentet att nu rösta för den lagstiftningsresolution som förkastar rådets text. Jag hoppas att detta är klart och tydligt!

Talmannen
Herr Watson! Det där formulerade ni väl. Vi kan göra det, och det finns ett prejudikat. Jag kan bekräfta detta, vilket även tjänstemännen har gett mig en antydan om. Vi kan göra det i enlighet med det förfarande som ni föreslår.
Herr Poettering har ordet.

Poettering
Herr talman! Ni gjorde rätt i att fråga: Var är rådet? Rådet borde avge ett yttrande. Jag tycker det är orimligt att rådet inte är här, och vi bör ge uttryck för våra protester gentemot rådet!
(Applåder)

Talmannen
Herr Poettering! Jag tycker att ni har fullkomligt rätt. Jag skall se till att ordföranden, Fontaine, underrättar rådet om vårt missnöje. Jag ansluter mig till den varma applåden för Poettering på den punkten.
Vi övergår nu till omröstningen om lagstiftningsresolutionen som alltså har ändrats i enlighet med Watsons meddelande, i vilket det sålunda ändrade initiativet från Republiken Frankrike i artikel 1 förkastas.

Watson
Herr talman! Jag vill bara klargöra för parlamentet vad det röstar om här. Jag uppmanar parlamentet att göra som vi gjorde tidigare - rösta för detta i syfte att förkasta rådets förslag.

Talmannen
Herr Watson! Ni och kanske några andra måste ha misstagit er. Omröstningen är fullkomligt tydlig. Om ni vill förkasta det, då måste ni rösta för förslaget.
Föredraganden har ordet.

Ceyhun
Herr talman! Jag tycker det är viktigt att även föredraganden får säga ett ord om detta. Jag beklagar att vi inte har lyckats agera ansvarsfullt i parlamentet. Men nu har Watson rätt, och vi bör ge Watson vårt stöd. Jag ber var och en av ledamöterna om stöd, annars gör vi oss själva löjliga som parlament!

Berthu
Herr talman! Jag tror att det finns en liten oklarhet i vad Watson nyss sade och det vill jag gärna rätta till.
Vad vi nyss avvisade var inte det franska initiativförslaget, utan det franska initiativförslaget såsom det ändrats av Europaparlamentet. Det innebär att en stor del av dem som förkastade initiativförslaget i själva verket motsatte sig Europaparlamentets ändringsförslag. Så var fallet med mig och mina vänner. Vi stöder i själva verket det franska initiativförslaget i den version det lades fram för rådet.
(Parlamentet antog lagstiftningsresolutionen.) 
 
Betänkande (A5-0022/2001) av Korakas för utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling om
I. förslaget till rådets förordning om sjätte ändringen av det stödsystem som infördes genom protokoll 4 som utgör bilaga till Anslutningsakten för Grekland (KOM(1999) 492 - C5-0048/2000 - 1999/0201(CNS)) och
II. förslaget till rådets förordning om produktionsstöd för bomull (KOM(1999) 492 - C5-0049/2000 - 1999/0202(CNS))
(Parlamentet antog lagstiftningsresolutionen.)
 
Betänkande (A5-0035/2001) av Izquierdo Rojo för utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling om förslaget till rådets förordning om ett års förlängning av finansieringen av vissa planer för förbättrad kvalitet och saluföring vilka godkänts enligt avdelning IIa i förordning (EEG) nr 1035/72 (KOM(2000) 623 - C5-0533/2000 - 2000/0252(CNS))
(Parlamentet antog lagstiftningsresolutionen.)

 
Resolutionsförslag (B5-0089/2001) i enlighet med artikel 42.5 i arbetsordningen för utskottet för sysselsättning och socialfrågor om de sociala konsekvenserna av industriell omstrukturering
(Parlamentet antog resolutionen.)

 
Betänkande (A5-0023/2001) av Lipietz för utskottet för ekonomi och valutafrågor om åtgärder med anledning av EIB:s årsrapport (000/2173(INI))
(Parlamentet antog resolutionen.)

 
Betänkande (A5-0034/2001) av Bullmann för utskottet för ekonomi och valutafrågor om Europeiska rådets möte våren 2001: Lissabonprocessen och vägen som skall följas (2000/2280(INI))
Före slutomröstningen:

Friedrich
Herr talman! Jag var medföredragande för min grupp, och vi har verkligen haft ett gott samarbete. Men på en av våra mycket väsentliga punkter i artikel 4 blev det avslag, varför jag nu måste rekommendera min grupp att tvärtemot vad vi hittills kommit överens om rösta nej till detta betänkande.
(Applåder)

Barón Crespo
Herr talman! Jag vill som företrädare för min grupp protestera på det oacceptabla uppträdandet från vice ordförande Friedrich som bör föregå med gott exempel i fråga om respekten för arbetsordningen och i det här fallet har gjort raka motsatsen.
(Applåder och protester)

Poettering
Herr talman! Jag skall inte yttra mig om sakfrågan. Men det tillstår ingen ledamot av parlamentet att genom dylika kommentarer diskriminera en annan kollega.
(Applåder)

Bullmann
Herr talman! Nog är det sant att kammaren i debatten ytterst enhälligt fann en gemensam punkt och en gemensam linje för förberedelserna inför Stockholm. Det som nu har röstats ned av Europeiska folkpartiets grupp (kristdemokrater) och Europademokrater är blott en detalj. Det är ingalunda en bärande del i resolutionen. Jag beklagar djupt att denna kammare som med en mun tänker indriva fler rättigheter åt parlamentet inte har kompetens och mod att lämna ett gemensamt bidrag till Stockholm!
(Livliga, ihållande applåder)

Talmannen
Kolleger! Som tjänstgörande ordförande kan jag inte göra annat än att konstatera att denna kammare fattar beslut med enkel majoritet. Kammaren har beslutat. Det rättar vi oss efter. Det är demokrati.
(Parlamentet antog resolutionen.) 
 
Betänkande (A5-0020/2001) av Gasòliba i Böhm för utskottet för ekonomi och valutafrågor om betydelsen av avregleringar och ekonomiska reformer för ekonomisk tillväxt inom Europeiska unionen (2000/2172(INI))
(Parlamentet antog resolutionen.)
 
Betänkande (A5-0017/2001) av Soares för utskottet för utrikesfrågor, mänskliga rättigheter, gemensam säkerhet och försvarspolitik om meddelandet från kommissionen till rådet och Europaparlamentet - Europeiska unionen och Macao: efter 2000 (KOM(1999) 484 - C5-0169/2000 - 2000/2099(COS))
(Parlamentet antog resolutionen.)

 
Betänkande (A5-0052/2001) av Plooij-van Gorsel för utskottet för industrifrågor, utrikeshandel, forskning och energi om kommissionens meddelande till rådet, Europaparlamentet, Ekonomiska och sociala kommittén och Regionkommittén - Genomförandet av "ett europeiskt område för forskningsverksamhet": riktlinjer för unionens åtgärder inom forskning (2002-2006) (KOM(2000) 612 - C5-0738/2000 - 2000/2334(COS))
(Parlamentet antog resolutionen.)

 
Röstförklaringar- Andrabehandlingsrekommendation (A5-0019/2000) av Peijs

Fatuzzo
Herr talman! Jag måste säga att jag skrev somliga röstförklaringar i går, på Valentindagen, och därför är de lite påverkade av denna dags anda.
När det gäller detta dokument, som har tagits fram av Peijs och handlar om ett direktiv om rekonstruktion och likvidation av försäkringsföretag, måste jag säga att Peijs verkligen - som alltid - är vaken för försäkringsfrågor. Jag hoppas att hon nästa gång vi diskuterar denna fråga - där jag röstade bifall - kommer ihåg mitt önskemål till fromma för pensionärerna i hela Europa att ge företräde till likvidation av pensionsförsäkringar när ett försäkringsbolag går i konkurs.
Betänkande (A5-0026/2001) av Lambert

Fatuzzo
Herr talman! Jag måste säga att jag inte instämmer i Lamberts betänkande, eftersom Europeiska unionens råd inte vill reglera den viktiga frågan om rörlighet för de anställda som har behov av att inte förlora någonting av sin pension.
I Italien till exempel nekar man att betala ut folkpension och invalidpension till medborgare i Europeiska unionen som flyttar till andra stater i unionen. Däremot låter man medborgare i länder som inte är med i unionen som kommer till Italien inkassera pensionspengarna när de ger sig av, och sedan kan de komma tillbaka och få ut samma folkpensioner, invaliditets- och tilläggspensioner som man vägrar våra italienska medborgare som åker till andra länder i Europeiska unionen. Det är verkligen dags att ta tag i frågan om de europeiska medborgarnas pension ordentligt.

Bordes, Cauquil och Laguiller
. (FR) De europeiska institutionerna börjar till sist själva besväras av en sociallagstiftning på miniminivå i gemenskapen , som är ett hopkok av allt möjligt, där man nogsamt ser till att inte röra arbetsgivarnas privilegier i något land.
Att kompletterande åtgärder varje år skall behöva vidtas för att harmonisera rättigheterna för löntagare som flyttar inom unionen innebär att det trettio år efter de första direktiven inte finns mer harmonisering än det finns gemenskapsrättigheter som kan hävdas gentemot arbetsgivarna.
Att harmonisera löntagarnas situation i Europeiska unionen borde innebära ett krav på arbetsgivarna och medlemsstaterna att höja lönenivån i hela unionen till nivån i det land där den är som högst och införa samma sociala rättigheter i hela unionen, med utgångspunkt i de rättigheter som är förmånligast för arbetstagarna vid sjukdom, arbetslöshet och när det gäller pension.
Men den enda harmonisering som intresserar Europeiska unionen är harmoniseringen av konkurrensreglerna för industri- och finanskoncernerna. Arbetstagare som flyttar tas endast upp i den utsträckning de bidrar till rörligheten för varor och kapital.
Skälet till att vi inte röstade emot detta betänkande var enbart att inte resa hinder för de enstaka och små förbättringar som kan bli följden för vissa grupper av arbetstagare. Men eftersom vi helt motsätter oss det tänkande som genomsyrar förfarandet har vi inte heller röstat för.

Bushill-Matthews
(PPE-DE), skriftlig. (EN) De brittiska konservativa är i stort sett nöjda med det första Lambert-betänkandet, som i sin ursprungliga form på ett fördelaktigt sätt rätade ut några tekniska frågor.
Vi har emellertid uttryckligen röstat emot ändringsförslag 8 och framåt.
Dessa ändringsförslag skulle ha inneburit en markant utökning av förordningens konkreta tillämpningsområde: detta bör inte vara syftet för olika ändringsförslag.
En särskild notering bör göras om att tilläggspensioner INTE är statliga sociala trygghetsutbetalningar, och att de därmed inte hamnar inom tillämpningsområdet för förordning nr. 1408/71. På samma sätt syftar ett ändringsförslag till att utöka tillämpningsområdet för förordningen om beskattning: detta kan helt enkelt inte godtas.
De brittiska konservativa Europaparlamentarikerna kommer att fortsätta motsätta sig samtliga sådana ändringsförslag i alla betänkanden, som syftar till liknande ingrepp på medlemsstaternas befogenheter.
Fri rörlighet för personer

Andreasen, Busk, Haarder och Jensen
. (DA) Vi har röstat för beslutet, då vi anser att rådet skall främja förenklingsarbetet av förordning 1408/71, och utvidgningen till att även förvärvsarbetande medborgare i tredje land, med uppehållstillstånd, kan innefattas. Vi har röstat emot punkt 1 i beslutet, vilken fastslår att artikel 42 i Amsterdamfördraget skall utgöra rättslig grund för att säkra sociala rättigheter för tredjelandsmedborgare. Detta håller vi inte med om. Rådet måste hitta en annan rättslig grund, t.ex. artikel 63 i Amsterdamfördraget, så att målet kan nås.

Bordes, Cauquil och Laguiller
. (FR) Vi röstade för denna resolution enbart för att den föreslår att gemenskapsbestämmelserna för arbetstagarnas fria rörlighet inom Europeiska unionen skall förändras på ett övergripande sätt, och att arbetstagare skall behålla sina rättigheter när de flyttar mellan olika länder.
Men när det nya regelverket genomförs måste det på alla områden anpassas efter regelverket i det land där det bäst gynnar arbetstagarna. Om så inte sker kommer vi att rösta emot.

Kauppi
. (EN) Jag anser att denna diskussion aldrig skulle ha ägt rum i Europaparlamentet. Därför röstade jag emot hela resolutionen.

Lund och Thorning-Schmidt
. (DA) De danska socialdemokraterna har i dag underlåtit att rösta i den slutgiltiga omröstningen av detta beslut, som har tagits fram med anledning av en muntlig förfrågan om fri rörlighet för personer i förhållande till förordning nr 1408. Vi är inte eniga i att den rättsliga grunden, för att låta statsmedborgare i tredje land omfattas av förordning nr 1408, är artikel 42 och 308, utan menar att det skall vara artikel 63.4. Vi kan inte stödja att man på detta sätt försöker avvika från fördraget, när det finns en tillräcklig rättslig grund på ett annat ställe i fördraget, endast på grundval av att det är andra förfaringsregler som gäller rörande Europaparlamentets delaktighet. Om man vill ha en annan rättslig grund, måste fördraget enligt vår uppfattning ändras. Vi vill gärna understryka att vi är för en allmän reform av förordning nr 1408. Men vi menar att en sådan reform försvåras om personkretsen vidgas. Vi understryker också att vi är angelägna om att även arbetstagare från tredje land, som har uppehållstillstånd i EU, skall ha möjlighet att söka arbete i EU.

Moraes
. (EN) EPLP (labourpartiets ledamöter i Europaparlamentet) röstade för förslaget till resolution om fri rörlighet för personer, men med en viktig reservation.
EPLP stöder slutsatserna från toppmötet i Tammerfors att EU måste säkerställa en rättvis behandling av medborgare i tredje land som lagligen vistas på medlemsstaternas territorium, och tillstår att en resolution behövs då situationen i förordning nr 1408/71/EEC inte omfattar medborgare i tredje land.
EPLP stöder emellertid inte åsikten att den rättsliga grunden bör vara artiklarna 42 och 308. PSE stöder rådet och ett antal medlemsstater som önskar att den rättsliga grunden även fortsättningsvis skall vara artikel 63.
Betänkande (A5-0036/2001) av Lucas

Fatuzzo
Herr talman! Pensionärspartiet, som jag med nöje företräder i denna kammare, är för alla dokument, initiativ och aktiviteter som innebär att Europeiska unionen ingriper till förmån för stater i hela världen som måste förbättra sitt samarbete med staterna i Europeiska unionen. Enligt min åsikt existerar Europa - har rätt att existera - framför allt när det sammanför krafterna från de femton stater det består av för att framträda starkare, dugligare och i dessa fall generösare i samarbetet med hjälpbehövande stater. Detta är andan i Lucas betänkande, i vilket man beslutar om bistånd, samarbete och ett ekonomiskt partnerskap med Mexiko, en stat med rika kulturella traditioner som alltid är inriktad på att bygga upp ett ekonomiskt samarbete med länderna i Europeiska unionen, ett samarbete som jag hoppas också skall bidra till att förbättra den sociala situationen för de äldre och pensionärerna i landet.

Bordes, Cauquil och Laguiller
. (FR) I detta betänkande talas det om ekonomiskt partnerskap, men det handlar bara om att gynna de europeiska storföretagen på den mexikanska marknaden, gentemot den amerikanska konkurrensen.
All tidigare erfarenhet visar att denna typ av partnerskap ger stora vinster åt storföretagen och bara leder till att invånarna i det berörda landet blir ännu fattigare. Över hälften av Mexikos 95 miljoner invånare lever redan i fattigdom, utan att räkna in de som har tvingats emigrera just på grund av den här typen av partnerskap som bygger på exploatering.
Därför har vi röstat emot detta betänkande.
Betänkande (A5-0315/2000) av Ceyhun

Fatuzzo
Herr talman! Jag röstade för eftersom jag var emot, liksom en majoritet av ledamöterna i Europaparlamentet.
"Vargen kommer! Vargen kommer! ropade en herdepojke som ville skoja med sina vänner. Och när han skrek "Vargen kommer! Vargen kommer!" kom alla byns invånare springande och sade: "Var är vargen?" Då sade herdepojken: "Ha, ha, ha! Jag bara skojade med er. Det kommer ingen varg!"
Efter tre dagar skrek han igen: "Vargen kommer! Vargen kommer!" Alla byns invånare kom: "Var är vargen?" "Ha, ha, ha! Jag bara skojade med er. Det kommer ingen varg!"
Efter en vecka kom vargen på riktigt och började riva fåren. "Vargen kommer! Vargen kommer!" skrek herdepojken, men från byn kom det ingen. Vargen åt upp alla fåren.
Varför säger jag detta? För att i invandringspolitiken måste vi inse att det gäller att göra någonting konkret, och inte bara prata och ropa "Vargen kommer! Vargen kommer!"

Evans, Robert
Herr talman, efter detta fullkomligt obegripliga utfall från vår kollega där borta, vill jag göra ett seriöst inlägg, även om situationen med den förkastade rekommendationen är tämligen annorlunda.
Tillsammans med mina brittiska Labour-kolleger i PSE röstade jag för de grundläggande principerna och meningarna i Ceyhun-betänkandet. I och med detta tillstod vi att förslagen var långt ifrån perfekta, men att de åtminstone syftar till att försöka behandla den nuvarande situationen. Europeiska unionen och individuella länder måste göra mer för att ta itu med de problem och omständigheter i ursprungsländerna som leder till att människor tar sin tillflykt till Europeiska unionen. Framsteg på detta område kan inte ske över en natt, och under tiden är desperata människor, begripligt nog på flykt undan konflikter, förföljelser och andra lidanden, inte betjänta av att knuffas in i händerna på samvetslösa människor och personer som tjänar pengar på människohandel.
Situationen för organisationer som hjälper asylsökande och flyktingar har tagits upp som en samvetsfråga, men i betänkandet erkänns att dessa är lagligt erkända organisationer, ansvarsfulla och etablerade icke-statliga organisationer, och många av dem har en stark och stolt meritlista när det gäller att stödja just de människor som man i detta betänkande avser att bistå.
I och med rösten för Ceyhun-betänkandet erkänner vi komplexiteten i denna fråga, och vi kommer att fortsätta arbeta för ett fullständigt och gemensamt asylsystem för Europeiska unionen vars kärna står för humanitet och som sätter de mest sårbara människornas intresse först.

Berthu
 - (FR) De båda franska initiativen som syftar till att bekämpa den illegala invandringen mer effektivt, har i ett första skede förvanskats av ändringsförslag från Europaparlamentet, i avsikt att begränsa deras räckvidd. I ett andra skede har de sedan förkastats av kammaren, med stöd av min röst emot och rösten från MPF-delegationen. Självklart innebär denna negativa röst att vi förkastar ändringsförslagen, men däremot godkänner det ursprungliga franska initiativet, som vi vill skall fullföljas. Omröstningen i Europaparlamentet i denna fråga var endast rådgivande, enligt artikel 67.2 i EG-fördraget.
De ändringsförslag som Europaparlamentet i ett första skede antog förefaller särskilt beklagliga. Som jag förklarade under debatten i går kväll, syftade en stor del av dem till att på obestämd tid uppskjuta definitionen av åtgärder mot olaglig inresa, under förespegling att man först måste genomföra en rad andra politiska åtgärder på allehanda områden. Detta var en helt felaktig ståndpunkt. Jag skall inte orda mer om den.
En andra kategori ändringsförslag syftade till att späda ut texten genom att låta olika grupper av lagöverträdare undantas från påföljder, exempelvis de illegala invandrarna själva, och personer som hjälper dem av så kallat humanitära skäl. Dessa undantag var helt olämpliga.
Framför allt skall inte så kallat humanitära flyktingsmugglare undantas från påföljder. Först och främst för att alla maffiaorganisationer som organiserar olagliga inresor mot betalning hädanefter skulle åberopa humanitära skäl. Vidare för att även illegala invandrare som får hjälp av godhjärtade människor oftast hamnar i nätverk för utnyttjande av människor, eftersom deras situation nästan ofelbart leder dem dit. Och slutligen för att eventuellt oegennyttiga personer som hjälper illegala invandrare förmodligen orsakar deras olycka, och helt visst sina landsmäns olycka. Dessa pådyvlas ett problem som kommer att vara praktiskt taget olösligt under generationer.

Bordes, Cauquil och Laguiller
 - (FR) Vi kritiserar det franska ordförandeskapets initiativ, som är helt inriktat på att bekämpa vad som kallas illegal invandring. För de som har begått denna skändlighet handlar det enbart om ord eftersom premiärminister Jospin och hans polis nyligen utvisade flyktingar utan "papper", på samma brutala sätt som tidigare hans företrädare Juppé på högerkanten. Flyktingarna hade sökt tillflykt till samma kyrka i Paris, Saint Bernard.
När det gäller orsaken till att hundratusentals fattiga tvingas lämna sina hemländer för att överleva någon annanstans, nöjer sig Europeiska unionen med retorik. För att komma till rätta med fattigdomen i dessa länder krävs att de europeiska institutionerna angriper de som plundrar och exploaterar dessa länder. När man inte kan bota sjukdomen väljer man att straffa dess offer.
Samtidigt som det franska ordförandeskapet utlyser en Europajakt på dessa "jordens fördömda", pekar det ut den moderna tidens tarvliga slavhandlare. Men bara för att bättre kunna dölja dem som slavhandlarna agerar värvare åt: storföretag, industri, byggjättar och otaliga mindre arbetsgivare, som på detta sätt förses med invandrad arbetskraft som med lagarnas hjälp utlämnas åt arbetsgivarnas och polisens gottfinnande, genom att de förvägras ett minimum av socialt skydd.
I betänkandet nöjer man sig med att stryka de aspekter som befinns vara mest upprörande i de franska initiativen. Vi har röstat emot betänkandet i dess helhet, och samtidigt röstat ja till ändringsförslag som kan mildra eller ta bort de franska förslagens infamt repressiva karaktär.

Blokland
 - (NL) Jag skulle vilja ta det här tillfället i akt att för egen och för mina kolleger Belders och Van Dams räkning ge en närmare förklaring till hur jag har röstat i fråga om Ceyhun-betänkandet. Jag har nämligen röstat emot förslaget och emot många av de ändringsförslag som utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor har lagt fram. Med tanke på hur känsligt det här ämnet är, hjälp till illegal invandring, ett ämne som alltid väcker starka känslor, vill jag ge en närmare förklaring till mina motiv.
Låt mig först konstatera att jag helt står bakom mottagandet av erkända flyktingar såsom de definieras i Genèvekonventionen. Dessa flyktingar bör tas emot i alla medlemsstater och få asyl. Tyvärr sörjer det allmänna bruket av ordet flykting för alla som söker uppehälle i unionen för förvirring i det här betänkandet. Vad är en illegal flykting? Om denna person söker asyl när han kommer in i unionen är han inte illegal. Begrepp som utlänningar, flyktingar, illegala invandrare, asylsökande och liknande ord används på ett inkonsekvent sätt. Ett så slarvigt bruk av begrepp passar inte i en lagtext i vilken definitionerna märk väl måste slås fast och den straffrättsliga ramen utarbetas.
Jag erkänner att utvisade asylsökande ofta hamnar i en mycket olycklig situation. Humanitär hjälp från kyrkor och organisationer fyller det tomrum som har uppstått till följd av medlemsstaternas och den globala gemenskapens oförmåga att nå fram till en bra lösning. Därför har jag också sympati för begäran om att inte bestraffa dessa organisationer för hjälp till illegala invandrare. Men här behövs ändå en nyansering. Det uppstår ett problem när utlåtanden som fällts av en oberoende domare i enlighet med lagstiftningen hela tiden undermineras av hjälparbetares subjektiva bedömningar. Dessutom, hur skall man definiera "humanitär hjälp"? Gäller det också för en ideell förening som till exempel har som målsättning att hjälpa så många fattiga ryssar som möjligt att illegalt komma till en medlemsstat?
De dramatiska omständigheterna kring illegal invandring är förnedrande. En strängt harmoniserad strafflagstiftning beträffande människohandeln är nödvändig. Som komplement till det behövs en sträng men rättfärdig asylpolitik, som ger en tydligt avskräckande signal till illegala invandrare. Jag stöder således den franska regeringens förslag.

Krivine
 - (FR) Genom förslagen till direktiv och rambeslut innebär det franska initiativet endast en repressiv lösning på problemet med den olagliga invandringen. Genom att föreslå en förstärkning av den straffrättsliga ramen för bekämpande av hjälp till olaglig inresa och olaglig vistelse, inför man ett veritabelt "solidaritetsbrott". Det är berättigat att ändringsförslagen skiljer mellan hjälp som ges i vinningssyfte och hjälp som ges av solidaritet, på grund av humanitära skäl.
Men det är inte genom att kriminalisera de människor och organisationer som kämpar mot "fästning Europa" som man effektivt kan bekämpa de underjordiska nätverken och flyktingsmugglarna. Vad vi måste bekämpa är den ständigt allt hårdare politiken på viseringens och asylrättens område, som tvingar människor att olagligen resa in på gemenskapens territorium. Vad vi måste bekämpa är den politik som syftar till strukturanpassning och till att driva igenom gemenskapens regelverk som ökar arbetslösheten i kandidatländerna, och det är logiken bakom utvecklingsstödet till sydliga länder som är fullständigt otillräckligt och orättvist. Ett första nödvändigt steg på vägen mot en annan europeisk invandringspolitik vore en politik som verkar för skuldavskrivning och ett rättvist utvecklingsbistånd. Att kriminalisera invandringen är en tankegång vi motsätter oss. Därför har jag röstat emot det franska initiativet, även efter ändringarna.

Lang
. (FR) Man skulle ha kunnat tro att det här äntligen var en text som åtminstone skissade på en första början till bekämpande av den olagliga invandringen till Europa. Icke så! Så är icke fallet utan detta betänkande som föranletts av ett initiativ från Republiken Frankrike - ett betänkande som ändå måste säga vara relativt godtagbart - är ingenting annat än en bluff. Värre ändå: det är en uppmaning till kriminalitet, underjordisk verksamhet, olagliga handlingar och våld.
Föredraganden vill bara straffa flyktingsmugglare och personer som organiserar nätverk för olaglig invandring. Skulle utlänningar som olagligen reser in till en medlemsstats territorium alltså inte göra sig skyldiga till något brott (artikel 2, ändringsförslag 9)? Kan man annat än uppröras över detta? För detta verkar betyda att de olagliga invandrarna ses som offer för ett system som de i själva verket deltar i.
Även om bekämpningen i första hand måste riktas mot de personer som organiserar den olagliga invandringen, måste också de olagliga invandrarna själva straffas strängt, främst genom att de skickas tillbaka till sina hemländer, så att de tar ansvaret för sina handlingar och avskräcks från att återfalla i brott.
På samma sätt vill man enligt betänkandet att humanitära organisationer som hjälper olagliga invandrare (artikel 4, ändringsförslag 11) skall undantas från varje form av straffrättslig påföljd. Olaglig invandring får inte i något fall uppmuntras på något som helst sätt!
Den kamp våra politiska ledare måste föra mot den olagliga invandringen bör vara radikal, eftersom det också är en kamp mot otrygghet, organiserad brottslighet (narkotikahandel, penningtvätt...), och mot tvångsprostitution av unga kvinnor som till största delen kommer från Östeuropa och Latinamerika, och som olagligen har tagit sig in i en av unionens medlemsstater, ett förlovat land som tyvärr visat sig vara en illusion. Våra nationella regeringar måste passa sig, för överseende och snällhet har inte här att göra. Det kan bara leda till slapphet och oansvarighet.
Genom att bedriva "människorättspolitik" och föra en politik som systematiskt legaliserar personer utan "papper" och olagliga invandrare och som tvingar oss att integrera och assimilera dessa utomeuropeiska befolkningsgrupper, riskeras hela den sociala, demografiska och identitetsmässiga jämvikten i de länder som berörs.

 Malmström, Paulsen, Olle Schmidt
 - Rådets förslag till direktiv om olaglig inresa, rörlighet och vistelse är ytterligare ett i raden av förslag till repressiva åtgärder som läggs fram på det rättsliga området. Trots att medlemsstaterna enats om att inrätta en gemensam migrations- och asylpolitik läggs all kraft på att ta fram förslag som enbart syftar till att försvåra för människor att resa in i EU, vare sig det handlar om flyktingar eller det handlar om människor som söker arbete.
En mängd européer väljer att gömma ofta okända människor som smugglats in eller som av egen kraft lyckats ta sig över gränsen till EU-länderna. Dessa personer, som helt utan vinstsyfte gör en insats för människor som fruktar för sina liv, skall inte straffas. Denna sorts humanitär hjälp är i dag helt laglig, bl.a. i Sverige, och bör inte kriminaliseras.
Europa behöver en gemensam migrations- och asylpolitik som präglas av humanism. Vi har en skyldighet att hjälpa människor som söker sig hit för att få en fristad, oavsett om det handlar om flyktingar från krigshärjade områden eller om asylsökande som flyr från politiskt förtryck. Europa måste dessutom ändra sin attityd till laglig invandring och öppna sina gränser för tredjelandsmedborgare som vill söka arbete i unionen. Grunden måste vara att människor får resa fritt in i unionen utan att stoppas av en restriktiv politik för visum och arbetstillstånd.
Genom en politik som bejakar såväl asylsökande som invandrare kan vi få bukt med den organiserade brottsligheten och de mänskliga tragedier som människosmugglarna gör sig skyldiga till.

Meijer
. (NL) Så länge det fortfarande finns stora inkomstklyftor i världen, kommer människor att flytta från fattiga till rika länder. I det förgångna var det till och med så att myndigheterna uppmuntrade denna utvandring eftersom det rådde brist på arbetskraft inom industrin, och det ser ut som om detta kommer att upprepas. Det grundläggande problemet, den orättvisa fördelningen av rikedomar över mänskligheten, blir inte löst i och med det. Det finns också människor som man inte ber att komma, utan som själva tvingas lämna sitt ursprungsland. När de en gång har gett sig av kan de inte återvända säkert längre, eftersom den härskande regimen hotar dem med fängelsestraff eller till och med dödsstraff. Det förekommer tyvärr fortfarande att sådana människor avvisas eller återförvisas vid gränsen. De hårda yttergränserna till "Fort Europa" driver allt fler människor i händerna på samvetslösa människosmugglare som vill tjäna pengar och som lämnar människor åt deras öde innan de har nått fram till hamnen eller gränsfloden. Det är bra om åtgärder vidtas mot den här maffian. Däremot är det vansinnigt att bestraffa aktionsgruppers och kyrkors solidaritet med politiska flyktingar och arbetare som sedan länge varit verksamma i en av EU:s medlemsstater, men som saknar de rätta handlingarna. Ceyhun-betänkandet gör förvisso någonting åt det, men det är fortfarande otillräckligt.

Miranda
- (PT) Den illegala invandringen har olika orsaker, men vi tror att de viktigaste är, dels att man flyr från de svåra förhållanden som råder i många länder i sökandet efter bättre levnadsvillkor, dels i bygget av en fästning Europa som gör det allt svårare för medborgare från tredje land att få komma in i medlemsstaterna.
Vi anser därför, liksom föredraganden, att de främsta brottslingarna när det gäller illegal invandring är de som gör ekonomiska vinster på den, och därför anser vi att man måste fastställa en tillräckligt avskräckande straffrättslig ram, som inte bara straffar människosmugglare och människohandlare utan också arbetsgivare som utnyttjar situationen.
Godkännandet av sådana åtgärder måste dock följas av en effektiv kontroll och av åtgärder för att integrera dessa arbetstagare på ett effektivt sätt, åtgärder som ger dem rättigheter och goda sociala villkor, och inte så som allt oftare sker, att medborgare som befinner sig här illegalt genast blir utvisade.

 Sacrédeus och Wijkman
. Då vi är för en gemensam asylpolitik på EU-nivå, stöder vi ambitionen med gemensamma bestämmelser för att bekämpa människosmuggling, förutsatt att detta på intet sätt straffbelägger insatser av humanitära skäl. Vi anser dock att rambeslutet för gemensamma påföljder behöver förbättras.
Betänkande (A5-0022/2001) av Korakas

Fatuzzo
Herr talman! I natt hade jag en dröm som delvis berodde på Valentindagen i går. Jag drömde att jag var i Grekland, på Kreta, i staden Agios Nikolaos som ligger vid den sjö där Venus enligt legenden steg upp ur vattnet. Jag drömde just om Venus som kom upp ur Kretas kristallklara vatten och vände sig till mig och sade: "Fatuzzo, Fatuzzo!" "Vad är det?" svarade jag. Och hon sade: "Jag vet att ni i Europaparlamentet i morgon skall rösta om ett dokument om bomullsodling i Grekland. Nå, jag är trött på att komma upp naken ur havet. Jag fryser, jag fryser mycket! Jag skulle också vilja ha en bomullsklänning, så rösta för Korakas betänkande i morgon så att vi får mer bomull i Grekland!"
Drömmen har bleknat, men jag gjorde som jag blev tillsagd och röstade för Korakas betänkande.

Alavanos
skriftlig.- (EL) Kommissionens förslag i fråga om bomullen är oacceptabla därför att:
Europeiska unionen har en otillräcklig bomullsproduktion,
principen om gemenskapspreferens kränks på ett flagrant sätt,
hundratusentals familjejordbruk har bomullsodling som sin viktigaste verksamhet,
trots de problem som finns, kan bomullsodling vara skonsammare för miljön än andra industriella grödor,
det råder en diskrepans mellan de garanterade minimikvantiteterna och den faktiska produktionen.
Det är därför nödvändigt:
att öka den garanterade kvantiteten, så att den motsvarar den faktiska produktionen. Förslagen från Europaparlamentets utskott för jordbruk går i rätt riktning, om än med viss tvekan;
att man tar hänsyn till de senaste årens inflation vid fastställandet av priset på bomull,
att de små producenterna undantas från bestämmelserna om avgifter för medansvar,
att branschorganisationerna får ett avgörande inflytande vid kvalitetsbedömningen av produkten,
att man vidtar särskilda stödåtgärder för de små producenterna.

Andersson, Färm, Hedkvist Petersen, Hulthén, Hans Karlsson och Theorin
. Vi svenska socialdemokrater anser att EU:s jordbruksstöd bör minskas kraftigt och är därför mot vissa av de krav som förs fram i Korakas betänkande. Vi välkomnar kommissionens förslag att höja böterna vid överproduktion, men ställer oss inte bakom jordbruksutskottets krav på bibehållen procentsats för skadestånd (ändringsförslag 12). Vi vänder oss vidare mot kravet om inrättande av ett nytt gemenskapsstöd till producentorganisationer, vilket förs fram i ändringsförslagen 18 och 19.

Clegg, Davies, Dybkjær, van der Laan, Malmström, Paulsen, Schmidt
. (EN) Vi röstade emot Korakas-betänkandet om produktionsstöd för bomull. Betänkandet förespråkar en höjning av kvoter och riktpriser för bomull, och syftar även till att reglera den roll som innehas av bomullsodlarnas producentorganisationer. Vi förkastade således Izquierdo Rojo-betänkandet, som förespråkar ökat produktionsstöd för nötter och johannesbröd. Båda dessa betänkanden förespråkar protektionistiska åtgärder, såsom bevarandet av systemet med gemenskapspreferens.
Det är inte vettigt att halva unionens budget ägnas åt att subventionera produktion och export av jordbruksprodukter. Vi anser att EU-medel i stället bör användas för syften där samarbete över gränser är nödvändigt. Miljöskydd, bistånd till återuppbyggnad och utvecklingsstöd är områden där ökad finansiering krävs, inte minst med tanke på den kommande utvidgningen av unionen. Den gemensamma jordbrukspolitiken är inte bara mycket kostsam för de europeiska medborgarna, den bidrar dessutom till högre konsumentpriser och lägre kvalitet. Konsumenter uttrycker sin oro över europeisk livsmedelsproduktion och har med rätta börjat ifrågasätta den nuvarande jordbrukspolitiken. Exportsubventioner, som leder till att EU:s livsmedelsöverskott dumpas på världsmarknaden, är orsaken till de stora problemen med livsmedelsproduktion i många utvecklingsländer.
Den gemensamma jordbrukspolitiken upprättades för att garantera livsmedelsförsörjningen efter andra världskriget, inte för att subventionera icke vinstgivande odling av grödor för textilproduktion. Dagens gemensamma jordbrukspolitik har förlorat sin politiska legitimitet och måste reformeras fullständigt. Allt export- och produktionsstöd bör stoppas. Jordbruket måste anpassas till marknadsregler i syfte att utsättas för konkurrens. Detta kommer att öka effektiviteten och kvaliteten, till nytta både för produktionen och för konsumenterna.

Martinez
. (FR) Unionen förbrukar över fyra miljoner ton bomull. Vi kan producera cirka 1,5 miljoner ton. Alltså måste vi importera mellanskillnaden. Av allt att döma är detta inget konstigt, eftersom vi när allt kommer omkring redan importerar bilar, frukt och grönsaker... Så varför inte bomull?
Men ingen skulle kunna föreställa sig att Europeiska unionen förhindrar bomullsproduktion, samtidigt som det råder brist på bomull. Men så är det! Kvoter och straffavgifter håller nere vår produktion kring cirka en miljon ton, i stället för de 1,5 miljoner ton vi har kapacitet för att producera. Spanien och Grekland, med hundratals små jordbruk i Andalusien, Thrakien, Valencia hindras från att producera. Än värre är att straffavgiften, de så kallade avgifterna för medansvar, ytterligare har höjts utöver den nu gällande avgiften på 50 procent av överskridandet av kvoten.
Och allt detta för att gynna Förenta staterna och Australien. Den här gången handlar det inte längre, som när det gäller socker och ris, om att offra de våra för att hjälpa fattiga, exempelvis i Sudan, ett land som för övrigt utrotar den kristna befolkningen i söder. Nej! I fråga om bomull finns ingen som helst ursäkt. Det finns ingen överproduktion som motiverar kvoterna, som när det gäller mjölk. Det finns inget stöd till de fyrtioåtta minst utvecklade länderna som rättfärdigar våra uppoffringar.
Europa ställer upp hinder för sin egen produktion enbart för att gynna Förenta staterna och Australien. Så var det redan med oljeväxter och proteingrödor, trots att vi behöver dem för att ersätta köttmjölet. Så var det med mandeln från Kalifornien. Och bananerna. Till dessa kan vi nu lägga bomull.
Vad har vi då för nytta av försvarsgemenskapen, euron, den europeiska grundlagen och övriga fanfarer om hur mycket vi behöver Europa, om det är Europa som till och med förbjuder oss att blygsamt producera den bomull vi behöver, för att inte misshaga Förenta staterna, som vi dessutom ger rätt att dag som natt avlyssna oss med hjälp av nätverket Echelon.

Meijer
. (NL) Den grekiska ekonomin är i högre grad än de andra medlemsstaternas beroende av småföretag i jordbrukssektorn. Det gäller i synnerhet för grödor som i Europa endast kan odlas på de sydliga breddgraderna, som bomull och tobak. Båda dessa grödor är förbundna med nackdelar. Tobak är dåligt för folkhälsan. Bomull är förvisso en nyttig produkt, men i odlingen av den används stora mängder gift. Detta gift hamnar så småningom i det dyrbara vattnet eller förorenar uttorkade marker. I Egypten och Uzbekistan, länder som i långt högre grad än Grekland är beroende av bomullsodlingen, har det fört med sig stora miljöproblem. Detta övervägande skulle för mig kunna vara en anledning till att inte rösta för min gruppkollega Korakas betänkande. Ur grekisk synvinkel, och i synnerhet då om man ser till de små bönderna i landet, är betänkandet naturligtvis helt korrekt. Han utgår ifrån att skydda och utvidga produktionen och att skapa de ekonomiska förutsättningarna för det. På längre sikt måste emellertid dessa inkomstpolitiska överväganden vägas mot miljöintressen, de omständigheter under vilka importerad bomull produceras och i vilken mån jordbrukspolitiken tar EU:s finansiella medel i anspråk. Så länge man inte tar itu med dessa frågor på ett grundläggande sätt kan jag följa Korakas förslag.

Sturdy
. (EN) De brittiska konservativa medlemmarna i PPE-DE-gruppen röstade emot detta betänkande, eftersom vi anser att det ligger för långt ifrån kommissionens ursprungliga avsikt att effektivisera budgetkontrollmekanismerna. Med den socioekonomiska funktionen hos bomullsodling i vissa regioner i åtanke, ifrågasätter vi dessutom kraftigt föredragandens bedömning att bomull är mindre skadlig för miljön än andra grödor. Det är ett välkänt faktum att en stor samling kemikalier används vid bomullsproduktion, och därför stöder vi kommissionens målsättning att låta medlemsstaterna fastställa och anta lämpliga miljöåtgärder för att reglera användningen av jordbruksland till bomullsproduktion. Kravet att medlemsstaterna skall påminna producenter om behovet att följa bestämmelserna i miljölagstiftningen får ett särskilt välkomnande av de brittiska konservativa ledamöterna.
Betänkande (A5-0035/2001) av Izquierdo Rojo

Fatuzzo
Herr talman! Jag har inte drömt någonting som har med Izquierdo Rojos betänkande om stöd till odling av vissa jordbruksprodukter, däribland jordnötter, att göra. Herr talman! Ni skall veta att min dotter Elisabetta har ett pyttelitet husdjur, ett marsvin, alltså en gnagare, som heter Schumi. Eftersom han är en gnagare så äter han jordnötter, och då tänkte jag att det vore bra att fråga honom som är expert vad han tyckte om detta betänkande. "I Europa odlas det för litet jordnötter. Man måste öka jordnötsproduktionen", var hans besked. Jag tror alltså att ett råd som kommer från en så berörd användare, utnyttjare och avsmakare av dessa frukter måste följas, och därför röstade jag för att jordnötsodlingen i Europa utvecklas.

Alavanos
- (EL) Odlingen av olika slags nötter - såsom hasselnötter, valnötter, pistaschmandlar, mandlar, johannesbröd - kan ge sysselsättning åt tusentals odlare och bidra till att förhindra avfolkningen av många områden, i synnerhet kring Medelhavet. Kommissionen har ett mycket stort ansvar, för de restriktiva stödåtgärderna från 1989 började i själva verket gälla 1996, med undantag för de program som redan inletts.
Kommissionens nya förslag förlänger de program som fortsatts med ett år. Jag håller med föredraganden om att dessa program måste fortsättas åtminstone under en tvåårsperiod och framför allt att kommissionen måste lägga fram ett helhetsförslag för att ge större frihet och bredd åt stödsystemen för odling av nötter. I motsatt fall kommer hela branschen att duka under till följd av importen från USA och från länderna i Asien.

 Andersson, Färm, Hedkvist Petersen, Hulthén, Hans Karlsson och Theorin
 - Vi svenska socialdemokrater anser att EU:s jordbruksstöd bör minskas kraftigt och är därför mot vissa av de krav som förs fram i Izquierdo Rojos betänkande. Vi ställer oss inte bakom jordbruksutskottets krav på fortsatt ekonomiskt stöd för förbättrad saluföring och kvalitet i ytterligare två år ( ändringsförslag 14, 15 och 17). Vidare vänder vi oss mot kravet om inrättande av ett varaktigt stöd till nötsektorn genom ett nytt schablonbidrag per hektar för att hålla uppe producenternas inkomster, vilket förs fram i ändringsförslag 22.

Figueiredo
- (PT) Vi röstar för betänkandet, eftersom föredraganden vill förlänga stödet till en viktig sektor som befinner sig i kris, vilket vi för övrigt redan tidigare har gjort genom godkännandet av ett förslag i Jovés betänkandet om den gemensamma organisationen av frukt- och grönsaksmarknaden.
Vi stöder också föredragandes ståndpunkt om att utsträcka förlängningen till två år, så att kommissionen får tid att förbereda ett nytt bidragssystem för nötter (frukter med hårt skal och johannesbröd), liksom införandet av ett stöd för hasselnötter. Förlängningen måste i vilket fall som helst gälla fram tills det nya systemet träder i kraft, vilket bör inkluderas i den gemensamma frukt- och grönsaksmarknaden.
Det är viktigt att kommissionen i detta nya system tar hänsyn till den mycket stora socioekonomiska betydelse dessa frukter har i Sydeuropa, samt deras positiva miljöpåverkan för att förhindra utbredningen av ökenområden. Om stöden inte ökar hamnar sektorn i riskzonen, eftersom den är utsatt för konkurrens framför allt på grund av den ökade billiga importen från tredje land.
Omstruktureringar och samgåenden inom industrin

Bordes, Cauquil och Laguiller
. (FR) Denna resolution bygger på principen att omstruktureringar inom industrin inte bara är nödvändiga, utan även förutsätter uppsägningar, vars konsekvenser måste lindras.
Eftersom vi inte är för marknadsekonomin, konkurrensen och konkurrenskraften, tänker vi inte diskutera huruvida konkurrenskraften kräver omstruktureringar eller ej. Men varför måste konkurrenskraften betalas av arbetstagarna? Varför kan inte de besparingar som görs genom att lönesumman minskas ersättas av en ekonomi av samma storlek, men där företagens ägare och aktieägare får betala?
Resolutionen bygger på att man väljer att öka aktieägarnas inkomster i stället för att skydda arbetstagarnas löner. Under dessa förhållanden har vi röstat emot resolutionen, trots de enstaka rader som är avsedda att övertyga om författarens goda sociala vilja.

Bushill-Matthews
Den nuvarande arbetslösheten i kontinentala Europa är alldeles för hög. Den är en direkt avspegling av en fast förankrad arbetsmarknadsstelhet, och av de administrativa kraven på företag i fråga om höga kostnader och överdrivna bestämmelser.
Kontinuerlig industriell omstrukturering är nödvändig för en hälsosam ekonomi, för att ersätta gårdagens oönskade arbeten med de nya arbeten som behövs i framtiden. Fler bestämmelser är ett problem, inte en lösning. På grund av vår önskan att se fler arbetstillfällen, inte färre, har de brittiska konservativa röstat emot denna resolution.

Figueiredo
- (PT) Liksom i många av Europeiska unionens länder har industrins omstrukturering i Portugal följts av tusentals uppsägningar, ökad osäkra anställningar och otaliga ekonomiska och sociala kostnader, särskilt i de länder och områden som är direkt drabbade, vilket påverkar deras ekonomiska och sociala sammanhållning. Bara de senaste månaderna har tusentals arbetstagare i Portugal hotats med uppsägning och förtidspension eller pressats att lämna sina anställningar frivilligt på olika företag inom metall-, varvs- och elindustrin samt sko- och textilindustrin, särskilt på företag inom gruppen Siderurgia Nacional, ABB-gruppen, Renault, Setenave och Lisnave, Indelma/Siemens, J.C.Clark och Vesticom.
Denna ytterst allvarliga situation kräver särskild uppmärksamhet, både från medlemsstaternas regeringar och gemenskapsorganens sida, så att politiken ändras för att särskilt prioritera respekten för arbetstagares rättigheter, anställningar med kvalitet och den ekonomiska och sociala sammanhållningen i de områden där de företag som vill stänga och/eller flytta sina fabriker är belägna.
De befintliga direktiven på detta område måste också ändras snarast så att arbetstagarnas företrädares ställning blir obligatorisk och bindande vid försvaret för arbetstagarnas rättigheter vid kollektiva uppsägningar, särskilt vid omstruktureringar, sammanslagningar och omlokaliseringar av industriföretag, och att EU-stöd och nationella stöd till arbetstillfällen samt lokal och nationell utveckling innehåller långsiktiga åtaganden.

Krivine
. (FR) I likhet med Danone gör de stora europeiska företagen i dag enorma vinster. I sin konkurrens med amerikanska och japanska företag vill de få en lönsamhet i höjd med börsens. Branscher som bara gör en vinst på 7-8 procent per år skall obönhörligen omstruktureras, med sänkta lönekostnader och framför allt omfattande uppsägningar till följd.
Det finns inget som motiverar att vissa löntagare skall fortsätta att arbeta 35, 40, 45 timmar i infernalisk takt, samtidigt som deras kolleger avskedas alltmedan vinsterna ökar. Det måste förhindras att tiotusentals jobb försvinner för att gynna en handfull aktieägare. Demokratin kräver att miljoner människors liv inte skall vara beroende av några industrimagnaters diktat. Därför måste alla dessa uppsägningar förbjudas.
När man kan producera lika mycket eller rentav mer, med minskad arbetsinsats och minskad arbetstid, finns det ingen anledning att arbetsgivarna skall lägga beslag på frukterna av dessa moderniseringar och göra miljoner människor arbetslösa. Därför måste vi vända på resonemanget, och fördela dessa miljoner intjänade timmar på ett annat sätt: en omedelbar och kraftig minskning av arbetstiden till 32 timmar, utan lönesänkningar och försämrad flexibilitet, och nyanställningar i motsvarande grad, som skall finansieras genom vinsterna!

Moraes
. (EN)EPLP röstade för förslaget till resolution om de sociala konsekvenserna av industriell omstrukturering, eftersom vi anser att partnerskap på arbetsplatsen är bra. Vi har dock reservationer angående själva resolutionen.
EPLP vidkänner att uppmärksamhet bör ägnas åt de sociala konsekvenserna av omstrukturering, och röstade för denna resolution då den är icke lagstiftande. Det finns emellertid aspekter som vi inte stöder.
Punkt 6 stöds inte av EPLP. EPLP har fortfarande de kraftiga invändningar som framfördes vid första behandlingen av direktivet om inrättande av en allmän ram för information till och samråd med arbetstagare.
I januari meddelade Stephen Byers, den brittiske handels- och industriministern, att företag och fackförbund skulle samlas i Storbritannien för att gå igenom och granska nuvarande brittisk lagstiftning om samråd. Ministern fastställde emellertid att den brittiska regeringen fortsätter att motsätta sig den europeiska lagstiftningen om information och samråd. Byers sade att hela det brittiska systemet för företagsstrukturer skiljer sig stort från systemet på kontinenten. Enligt honom avspeglar direktivet i många avseenden det kontinentala systemet för företagsstyre, inte det brittiska systemet. Han menar att direktivet är olämpligt av många skäl, men att detta är en viktig fråga som bör behandlas inom Storbritannien. (Commons Hansard Debates 18 januari 2001)
EPLP stöder ministerns åsikt att det är olämpligt att ha europeisk lagstiftning om information och samråd.
Betänkande (A5-0023/2001) av Lipietz

Fatuzzo
Herr talman! Pensionärspartiet, som jag företräder, och Europas pensionärer har stora förväntningar på Europeiska investeringsbanken (EIB). EIB borde enligt min mening inte bara intressera sig för det den redan gör med den äran när den lånar ut sina pengar till de företag som behöver dem, utan också engagera sig mer i att skapa en europeisk pensionsfond som skall betala pensionerna i Europa. Jag tror att vi verkligen kommer att få de äldre i alla de femton medlemsstaterna att må bättre när det finns en enda europeisk pensionsfond som just därför får större kraft och möjlighet att stå emot fluktuationerna på marknaden så att pensionerna blir högre och de äldre kan leva tryggare liv.

Ebner, Frahm, Schmid, Herman och Seppänen
. (EN) EIB ligger långt efter mer välkända institutioner som Världsbanken vad gäller öppenhet, ansvarsskyldighet och sätt på vilket miljön och sociala frågor behandlas i dess arbete. Europeiska investeringsbanken (EIB) grundades 1958 enligt Romfördraget, och är Europeiska unionens officiella finansiella institution. Det tycks emellertid som om allmänheten vet mycket lite om bankens existens och verksamheter, trots att den är en offentlig institution som lånar ut mer pengar årligen än, till exempel, den mer välkända Världsbanken.
I och med ikraftträdandet av Amsterdamfördraget har en hållbar utveckling blivit ett huvudmål för samarbetet inom EU. Enligt den nya artikel 6 i EG-fördraget skall miljöskyddskrav integreras i övrig gemenskapspolitik.
Betänkande (A5-0034/2001) av Bullmann

Fatuzzo
Herr talman! Jag röstade emot Bullmanns betänkande eftersom jag inte anser att de initiativ det innehåller skulle kunna skapa den funktion som vi i Pensionärspartiet och särskilt jag själv vill att Europa skall införa. För de europeiska medborgarna - för alla utan åtskillnad, men särskilt för pensionärerna som föreställer sig det så - borde Europa vara ett Europa som ger oss alla klingande mynt i fickorna, som ger oss ett mycket, mycket högre välstånd, så att euron blir någonting som medborgarna ser med välvilja, som betraktas som ett framsteg. Men detta genomför man med mera handling och färre ord!

Schmidt, Olle
Herr talman! Å den liberala gruppens vägnar vill jag avge en röstförklaring med anledning av att vi i slutomröstningen röstade mot Bullmann-betänkandet.
Jag vill gärna säga att Bullmann och jag hade ett gott samarbete under arbetet med betänkandet. Det fanns dock några formuleringar som var centrala för oss i den liberala gruppen och som underströk att Stockholmsmötet också måste behandla viktiga reformer för ett konkurrenskraftigt Europa. Det handlar om ytterligare liberalisering, ett förbättrat affärsklimat samt bättre utbildning och fortbildning. Den delen föll, röstades ned, och då föll också hela skäl E. Då valde den liberala gruppen att rösta nej till förslaget i dess helhet.
Jag vill tillägga, herr talman, att jag som ny ledamot på ett och ett halvt år möjligen inte lärt mig alla parlamentariska kutymer. Kanske har jag begått ett misstag genom att inte fullt ut informera den socialistiska gruppen om hur vi i slutändan skulle agera. Jag ber om ursäkt, och den ursäkten kommer jag att framföra direkt till Bullmann.

Berthu
. (FR) Bullmann-betänkandet om förberedelserna inför Europeiska rådets kommande möte i Stockholm har nyligen med rätta förkastats av kammaren. Europeiska kommissionens förslag och förarbetena i parlamentets utskott för ekonomi och valutafrågor tycks mig vara utslag av ett dirigistiskt och planstyrt perspektiv, som strider mot Lissabonöverenskommelsens anda.
Efter rådsmötet i Lissabon, i mars 2000, gav jag mitt stöd åt den nya arbetsmetod genom så kallad " öppen samordning" som rådet föreslog, eftersom den tycktes mig kunna bidra till att minska antalet gemenskapsbestämmelser, som definitionsmässigt är centraliserade och auktoritära, till förmån för samråd " mellan likar" . Detta skulle vara mindre tvingande och kunde förmodas vara bättre anpassat till varje medlemsstats behov och respektera deras frihet att fatta egna beslut.
Men i dag föreslår kommissionen införandet av en uppsättning på tjugoåtta strukturella indikatorer plus sju allmänna ekonomiska indikatorer, för att mäta medlemsstaternas resultat. Hals över huvud störtade Bullman-betänkandet efter och föreslog att ytterligare ett antal indikatorer skulle tillkomma för de offentliga utgifternas inriktning och kvalitet, miljö, produktivitet, sysselsättning, ungdomsarbetslöshet, social utslagning, fattigdom i förhållande till ålder och kön, och så vidare.
Detta förfarande skulle kanske vara intressant om det bara handlade om att lära känna varandra bättre. Men enligt Bullmann-betänkandet var indikatorernas uppgift uppenbarligen att skapa en bas för nya gemenskapsbestämmelser som skulle fylla ut " unionens sociallagstiftningsram" . Denna regelfixerade strategi skulle, fortfarande enligt samma betänkande, krönas med ett " interinstitutionellt avtal" för att den skulle omfattas av Europaparlamentet.
Redan under Europeiska rådet i Lissabon tog jag avstånd från den dirigistiska bitonen i vissa slutsatser, exempelvis där man i samhällets ställe beslutade att kvinnornas andel av arbetet måste ökas. Men Bullmann-betänkandets förslag skulle ha kunnat göra denna urspårning tiofalt värre. Nu när betänkandet har förkastats hoppas vi att rådet vid sitt möte i Stockholm i mars skall få ordning på kommissionen igen. Vi får inte glida från öppen samordning till sluten planstyrning.

Kauppi
. Jag röstade emot Bullmanns betänkande med huvudmotiveringen att om parlamentets åsikter skall tillmätas något värde måste man vara tydlig. Det går inte att vara för en mängd nya indikatorer och ytterligare statistik och samtidigt varna för att statistik inte löser problem utan snarare skapar nya sådana. Parallellerna till planekonomi blir för tydliga när man anser att kommissionen skall styra den ekonomiska utvecklingen med hjälp av en mängd ekonomiska och sociala indikatorer. Jag vill i stället att mötet i Stockholm skall fokusera på liberaliseringar och dynamiska avregleringar. Det är viktigt att markera att politiker inte skapar arbeten. Politiker kan på sin höjd bidra till att skapa ett bättre näringslivsklimat.

Krivine
. (FR) Med "Lissabonprocessen" fortsätter EU på den skenande liberalismens inslagna väg. I ett försök att efterlikna Davosmötet där de härskande klassernas elit medverkade, formulerade EU vid toppmötet i Lissabon målet att bli "den mest konkurrenskraftiga och mest dynamiska ekonomin i världen". Efter lanseringen av den gemensamma marknaden 1985, och euron 1997, är detta i själva verket ytterligare ett steg i riktning mot byggandet av ett Europa som endast tillgodoser kapitalets intressen.
Den falska retoriken om "full sysselsättning", yrkesutbildning och ökade satsningar på ny teknik räcker inte för att maskera de konkreta attacker mot arbetslivet som föreslås i resolutionen. Allmänna privatiseringar och avregleringar av fler offentliga myndigheter, "marknadsanpassning" av informationsteknik inom skola och förvaltning, utveckling av pensionsfonder, nedrustning av det nuvarande pensionssystemet, flexibilitet på arbetsmarknaden - allt detta är åtgärder som säger mycket om den antisociala politiken i Lissabon. Den politiken får stöd i det nya Nicefördraget, och kommer att förvärras av en ökad samordning mellan regeringarna kring nya konvergenskriterier.
Vi för vår del ställer "Lissabonprocessen" mot en europeisk harmonisering som utgår ifrån de förmånligaste villkoren och omfattar en förbättrad sociallagstiftning, pension, offentliga myndigheter, löner och sysselsättning.
Betänkande (A5-0020/2001) av Gasòliba i Böhm

Fatuzzo
Herr talman! På sidan 6, punkt 6 i detta betänkande om avreglering, ekonomiska reformer och ekonomisk tillväxt i Europeiska unionen står det: "anser att den allt äldre befolkningen kommer att göra det nödvändigt med nya sätt för att öka deltagandet på arbetsmarknaden, särskilt bland kvinnor och äldre arbetstagare".
Jag håller inte med om att man kan lösa pensionsfrågan för de äldre genom att låta de äldre arbeta längre, herr talman, och det gör inte Pensionärspartiet heller. Jag tror att man löser de äldres problem och pensionsproblemen genom att förvalta pensionsfonderna i våra stater på bästa sätt och mer omsorgsfullt än vad som tyvärr har varit fallet hittills.

Alyssandrakis
. (EL) Föredraganden föreslår, med chockerande cynism, en total liberalisering och avreglering av marknaden. Han föreslår vidare en snabbare privatisering, minskning av de offentliga utgifterna, större flexibilitet på arbetsmarknaden, liksom även en avreglering av finansmarknaderna och ett upphävande av restriktioner och regleringar, under föregivande att man vill förbättra den europeiska ekonomins konkurrenskraft.
EU fortsätter med sina påtryckningar för att den offentliga egendomen skall säljas ut, för att transportsektorn, postservicen och telekommunikationerna helt skall föras över till den privata sektorn. Under föregivande att man vill öka sysselsättningen uppluckras arbetsvillkoren. Samtidigt är socialförsäkringen hotad, och de breda folklagren döms till den nya fattigdomen eller till social utslagning. Föredraganden medger själv att den intensifierade nyliberala monetaristiska politiken bär ansvaret för dagens dystra situation med hög arbetslöshet.
Resultatet av de ekonomiska reformerna blir för arbetstagarna en garanterad fattigdomsnivå och inte en garanterad minimistandardnivå. Samtidigt för man fram uppfattningen att den moderna socialstaten bara behöver garantera folken ett visst minimum i form av allmosor. Välståndet är naturligtvis avsett för storkapitalet, som blir alltmer ansvarslöst. Det är motsägelsefullt, ironiskt och hycklande, det är provocerande för arbetstagarna, när man föreslår att arbetslösheten skall bekämpas genom stärkande av företagens konkurrenskraft, genom en minskning av lönekostnaderna, total flexibilitet och liberalisering av arbetsmarknaden, stöd till sysselsättning utanför den reguljära arbetsmarknaden.
De viktigaste inslagen i politiken borde vara stöd till den offentliga sektorn, stabil, stadigvarande och full sysselsättning, skyddande och förbättring av socialförsäkringssystemet och av det sociala skyddsnätet över huvud taget. Vi vill ha en stabil ekonomisk utveckling, som bygger på stimulans av den inre efterfrågan och förbättring av arbetstagarnas köpkraft, en politik som satsar på de allra viktigaste områdena såsom uppbyggande och bibehållande av infrastruktur, utbildning, hälso- och sjukvård, forskning, en politik för ekonomisk utveckling som bidrar till ökad sysselsättning och skapandet av stabila arbetstillfällen. Detta kommer på ett avgörande sätt att främja målet att åstadkomma full och stabil sysselsättning, förbättring av arbetstagarnas rättigheter och av sysselsättningens kvalitet, yrkesutbildningen och yrkesskickligheten, minskning av arbetstiden utan att lönerna sänks.
Av ovanstående skäl har KKE:s Europaparlamentariker röstat emot betänkandet.

Berthu
. (FR) Betänkandet från Gasoliba i Böhm, som behandlar betydelsen av avregleringar och ekonomiska reformer på tillväxten skulle vid en första analys kunna vinna mitt gillande. En ökad avreglering bör mycket riktigt främja effektivare produktionsprocesser, bättre resursanvändning och därmed en mer aktiv tillväxt, förutsatt att väl fungerande offentliga myndigheter behålls. Vid läsningen av motiveringen upptäcker man emellertid oacceptabla påståenden, i likhet med detta: " De ekonomiska förutsättningarna gör det emellertid inte längre möjligt för arbetstagare inom EU att åtnjuta samma grad av socialt skydd. Det sociala skyddsnätet står tyvärr i direkt samband till svårigheterna med att uppnå full sysselsättning" .
Är det en klumpig formulering, eller röjer det oavsiktligt en djup övertygelse? Hur som helst ser vi här ett tillfälle att understryka att avregleringen enligt vår uppfattning måste genomföras med bibehållet socialt skyddsnät. Utmaningen består i att införa nya metoder som samtidigt bygger på privata förvaltningar och regler från den offentliga förvaltningen, som gör det möjligt att ge samma service till lägre kostnad, eller till och med bättre service, eftersom en ökad anpassning av utbudet kommer att göra det möjligt att tillgodose användarnas behov bättre.
Sådana principer måste inspirera reformen av det sociala skyddsnätet och utbildningssystemet i Frankrike. I båda fallen måste det råda lojal konkurrens mellan det offentliga och det privata utbudet, inom ramen för generella minimibestämmelser som skall fastställas i lag. På så vis kan konkurrensen leda till minskade förvaltningskostnader och förbättrad servicekvalitet. Och de europeiska länderna kan definiera en avreglering som är förenlig med deras kulturella mönster och solidaritetstänkande.

Bordes, Cauquil och Laguiller
. (FR) Detta betänkande slår åter fast den trossats som förs fram av anhängarna till kapitalisternas och bankdirektörernas Europa, som går ut på att det räcker att underlätta för arbetsgivarsidan genom att sänka kostnaderna för att starta företag, påskynda privatiseringen av den offentliga sektorn och öka flexibiliteten på arbetsmarknaden, så kommer den ekonomiska tillväxten att ta fart och arbetslösheten att få ett slut.
Privatiseringen av posten och järnvägarna i de länder i gemenskapen där den redan har ägt rum visar att de som först drabbas är offentliganställda och användare, eftersom de privata aktörerna är beredda att offra allt utom sina vinster. Det hindrar inte föredraganden från att våga garantera "nuvarande säkerhetsnivå" i järnvägstrafiken, utan hänsyn till verkligheten.
Föredraganden förbigår med tystnad det förhållande att de flesta av de jobb som inrättas är osäkra och underbetalda och förklarar att "den allt äldre befolkningen kommer att göra det nödvändigt (...) att öka deltagandet på arbetsmarknaden, särskilt bland (...) äldre arbetstagare". Var finns här de utlovade sociala framstegen?
Den enastående produktivitetsökningen skulle med god marginal räcka för att ge hela befolkningen en bättre levnadsstandard och pension om en minoritet av besuttna inte ville lägga beslag på dess frukter helt för egen vinning. Den målsättning som här anges att göra "Europeiska unionen till den mest konkurrenskraftiga och mest dynamiska (...) ekonomin i världen" kan därför endast förverkligas på arbetstagarnas bekostnad. De kommer att få bära hela bördan av att de stora kapitalistkoncernernas vinster ökar, genom försämrade arbets- och levnadsvillkor.
Vi har röstat emot detta betänkande.

Krivine
. (FR) Denna resolution är en sorts socialliberal stadga som ger näring åt en grundläggande illusion om möjligheterna att kombinera avregleringar och regleringar. I huvudsak slås det hårda nyliberala programmet fast utifrån två huvudlinjer.
Det första är att fullfölja privatiseringarna, som bedöms vara "nödvändiga" och som börjar med posttjänsterna, sparbankerna och finansiella tjänster i stort, liksom järnvägarna. Det andra är att fullfölja reformeringen av arbetsmarknaden, som enligt förslaget rentav skall utökas.
Sådana riktlinjer innebär ett verkligt steg bakåt för civilisationen, ett steg som syftar till att förvandla uppfyllandet av alla sociala behov till varor som styrs av vinsttänkande - varken mer eller mindre. Det verkar handla om en försiktig process, något som offren för tågolyckan vid Paddington kanske uppskattar. När det gäller reformeringen av arbetsmarknaden går den hela tiden i samma riktning, mot flexibilitet och social osäkerhet som upphöjts till ekonomiskt ideal. Detta betänkande sitter fast i det förhärskande liberala tänkandet och illustrerar de besuttnas cynism och den patetiska likriktningen i den reformistiska politiken. Utan att tveka har jag därför röstat emot.
Betänkande (A5-0017/2001) av Soares

Fatuzzo
Herr talman! På sidan 7, punkt 17 i Soares betänkande om förbindelserna mellan Europeiska unionen och Macao står det: "uppmanar de europeiska företagen som utvecklar sin verksamhet i Macao och Kina, via Macao, att i sin verksamhet efterleva de grundläggande arbetsnormer som fastställts av Internationella arbetsorganisationen". Detta är någonting positivt, och bland annat därför röstade jag för betänkandet, men jag skulle bli mycket glad om man i framtiden också krävde respekt för de anställdas rätt till pension. Även i Macao behöver de tas om hand när de blir gamla.

Figueiredo
- (PT) Vi stöder förslag och initiativ som syftar till att fördjupa de vänskapliga förbindelserna mellan Europeiska unionen och Macao efter införlivandet av territoriet med Folkrepubliken Kina, i vilken Macao blivit en särskild administrativ region efter en övergång som vi tycker har fungerat bra. Vi har för närvarande alla förutsättningar att intensifiera de ekonomiska och kulturella förbindelserna, grundade på ömsesidigt utbyte och nytta mellan Folkrepubliken Kina, särskilt genom Macaos särskilda administrativa region, och Europeiska unionen med dess medlemsstater. När det gäller betänkandet, som vi röstar för, är vi däremot kritiska mot vissa tecken på misstro, särskilt när det gäller att följa överenskommelser, då vi menar att verkligheten har visat att det inte finns någon anledning till detta.

Queiró
- (PT) Jag röstade för Mário Soares betänkande om kommissionens meddelande till rådet och Europaparlamentet "Europeiska unionen och Macao efter år 2000", eftersom det ger ett adekvat uttryck för vilka som bör vara Europeiska unionens engagemang och initiativ i förhållande till Macao.
Det är nödvändigt att bevara de friheter och rättigheter som existerade i denna särskilda administrativa region före övergången, inklusive religionsfriheten, vilka följer principen om "ett land, två system" som förhandlats fram i mycket hårda förhandlingar mellan de portugisiska och kinesiska myndigheterna.
Initiativen är de konkreta åtgärder för Macao som Europeiska unionen kan stimulera och främja för att se till att regionen får bibehålla sitt gemensamma demokratiska liv, där Macaos invånares mänskliga rättigheter och individuella frihet respekteras och välfärd och fred värderas högt.
Av de initiativ i betänkandet som syftar till att bevara Macaos autonomi och särdrag i förhållande till Kina kan jag nämna tre: En ständig uppföljning av hur principen "ett land, två system" följs, en uppmuntran av EU-investeringar i Macao-regionen, som en följd av ett aktivt samarbete på många olika nivåer, och en önskan om att en företrädare för unionen i Macao snart utnämns för att stärka förbindelserna mellan bägge regionerna.
Portugal förvaltade Macao under fyra århundraden. Vi skäms inte över vårt förflutna i denna region, snarare tvärtom. För det första gjorde vår närvaro att den europeiska och den kinesiska civilisationen kunde leva i fredlig samexistens. För det andra överlämnade vi en region med hög utvecklingsnivå åt Macaos invånare, med egen lagstiftning och eget rätts- och tullväsende, där allas rättigheter och friheter utgör en del av ett civilisationsarv som det åligger oss att bevara.
Betänkande (A5-0052/2001) av Plooij-van Gorsel

Fatuzzo
Herr talman! Igår kväll - Valentindagens kväll - letade jag tillsammans med några vänner efter en restaurang, men jag hittade ingen som hade lediga bord för alla var fulla, säkerligen med förälskade par som firade Valentindagen. Jag hade fortfarande inte förberett röstförklaringen till Plooij-van Gorsels betänkande. Jag blundade ett ögonblick och fick en vision: jag såg forskningskommissionären Busquin äta middag med föredraganden Plooij-van Gorsel och de hade en livlig diskussion om forskningen i Europa. Eftersom det var Valentindagen undrade jag: "Tänk om de lyckas att hitta ett sätt så att forskningen i Europa leder till att den som söker sin själsfrände hittar den, så som man brukar hoppas på Valentindagen?" Med denna förhoppning röstade jag därför för detta betänkande.

Bordes, Cauquil och Laguiller
- (FR) Återigen bjuds vi på receptet till en utsökt luftpastej. En nypa goda avsikter om kvinnornas plats i forskningen, en hyllning till samhällsvetenskapen, några anspelningar på behovet av vetenskapligt samarbete mellan medlemsstaterna, och forskningens eller rentav sysselsättningens roll för den kulturella utvecklingen - allt för att komma till huvudrätten, som för sin del är högst konkret: ett rejält paket subventioner till företagen. För detta är vad som huvudsakligen, för att inte säga uteslutande, entusiasmerar Europeiska kommissionen, rådet och upphovsmannen till detta betänkande.
Vad man ber oss att godkänna är att den privata sektorn skall öka sin dominans över den offentliga forskningen, att privat kapital lättare skall kunna utnyttja resultaten från den offentliga forskningen, och att de administrativa "hinder" som ännu skulle kunna ligga i vägen för detta kapital "undanröjs". Detta sägs i klartext.
Föredraganden hävdar att "fördelar kan uppnås genom att företagen får bättre tillgång till forskningsresultaten". Men fördelarna skulle endast gynna företagens ägare och företagens aktieägare som lovas nya subventioner under förevändning att stödja forskningen. Det är rena hånet att betänkandet endast talar om små och medelstora företag. Hela storfinansen har små och medelstora företag som dotterbolag, i synnerhet inom forskningsområdet.
De offentliga resurserna skall stanna hos den offentliga sektorn och hos den forskning som befolkningen har nytta av. Vi har röstat emot detta betänkande.

Krivine
. (FR) Även om resolutionsförslaget innehåller vissa intressanta ståndpunkter, framför allt om kvinnors lika tillträde till forskningen, avvisar jag inriktningen på ramprojekt som gynnar målinriktad forskning, som domineras av storföretag vid sidan av högteknologiska små och medelstora företag. Jag kan inte acceptera att forskningen skall göras till ett redskap för det "det ekonomiska krig" som företagen ägnar sig åt för att vinna kontroll över läkemedels- och livsmedelsmarknaderna, eller att forskningen skall behöva beakta utvecklingen på det säkerhets- och försvarspolitiska området.
De prioriterade områdena får inte inskränka sig till bioteknik, genforskning, ny informations- och kommunikationsteknik och kärnkraft, och parlamentets skyldighet borde snarare vara att verka för att kunskapen skall bli en del av det gemensamma kulturarvet och stå utanför alla lönsamhetskriterier.
Därför motsätter jag mig patent på levande organismer, och anser att det måste vara ett absolut krav att samhällsnyttiga läkemedel utvecklas inom hälsovården. I denna tid med genetiskt modifierade organismer och galna ko-sjuka är det bara att beklaga att den demokratiska kontrollen över forskningens mål inte ens berörs.
Jag motsätter mig även att inrättandet av ett "europeiskt område för forskningsverksamhet" skall medföra att de offentliga forskningsorganen ifrågasätts, vilket framgår av de minskade offentliga anslagen till långsiktig forskning och "lagen om innovation" i Frankrike, som legaliserar användningen av offentliga medel för privata ändamål. Av alla dessa skäl har jag röstat emot betänkandet.
(Sammanträdet avbröts kl. 13.41 och återupptogs kl. 15.00.)

DEBATT OM AKTUELLA OCH BRÅDSKANDE FRÅGOR
Talmannen
Nästa punkt på föredragningslistan är debatten om aktuella och brådskande frågor av större vikt.

Situationen i Kosovo
Talmannen
Nästa punkt på föredragningslistan är gemensam debatt om följande resolutionsförslag:
B5­0102/01 av Dupuis, Pannella, Bonino, Turco, Dell'Alba, Della Vedova och Cappato för TDI-gruppen om Kosovo
B5­0104/01 av Sakellariou, Souladakis, Swododa och Martínez Martínez för PSE-gruppen om situationen i Kosovo
B5­0114/01 av Lagendijk och Cohn-Bendit för Verts/ALE-gruppen om situationen i Kosovo och södra Serbien
B5­0122/01 av Pack för PPE­DE-gruppen om situationen i Kosovo och södra Serbien
B5­0134/01 av Brie, Alavanos och Manisco för GUE/NGL-gruppen om Kosovo
B5­0143/01 av Haarder för ELDR-gruppen om Kosovo.

Dupuis
Herr talman, kära kolleger! Låt oss påpeka att kommissionen och rådet är frånvarande. Jag är ledsen över att säga det, men detta förslag till resolution om Kosovo är helt osannolikt. Återigen är minnesförlusten total. Man agerar som om det som har pågått i mellan tio och tolv år i Jugoslavien aldrig hade ägt rum. Man tillåter Kostunica att låta det serbiska folket förbli ovetande om vad Milosevic under tio års tid hindrade den från att få veta, det vill säga vad som hände i Vukovar, Sarajevo, Kosovo. Detta hände för mycket kort tid sedan - bara ett och ett halvt år. Jag finner detta helt och hållet oacceptabelt. Alla våra blickar är nu vända mot Belgrad.
Kära talman, kära Doris Pack! Jag förstår att vi måste hjälpa de nya serbiska myndigheterna att hantera de problem som finns, men detta får inte ske till priset av rättvisan - ett minimum av rättvisa -, det vill säga genom att spara på åtalet mot och dömandet av Milosevic och de främsta ansvariga serberna. Det får heller inte ske genom att man blundar för något som ur den internationella rättens synpunkt är helt otillåtligt. De 700 medborgare från Kosovo som fortfarande sitter fängslade i Serbien har dömts helt i strid mot det internationella samfundets lagar. Endast UNMIK och krigsförbrytartribunalen i Haag har befogenhet att döma dem.
Det finns ingen amnestilag som gäller, och jag ber de ansvariga i kommissionen att med erforderligt eftertryck ta upp detta med ansvariga ombud. Det är inte nödvändigt att utöva påtryckningar på Kostunica att han driver igenom en amnestilag, det räcker att han överlämnar de berörda till FN:s administratör för Kosovo, Hækkerup.

Posselt
Herr talman! Jag undrar bara vem som i eftermiddag är avdelad för kommissionens räkning och när han eller hon väntas hit till plenum.

Talmannen
Det kan jag berätta så snart han kommer, ledamot Posselt!

Souladakis
Herr talman! I förra veckan såg vi genom massmedia att Belgrad besöktes såväl av Europaparlamentet och kommissionen som av Solana och Patten. Jag hoppas att detta är början till slutet på den balkanska tragedin, och jag skulle tro att Solana för första gången infann sig i Belgrad som siare inte om onda utan om goda ting, för att nu anspela på Euripides tragedi Ifigenia.
Jag anser att Europaparlamentet på ett beslutsamt sätt måste stödja ansatserna till en politik i området som skulle kunna mildra de ansvarigas känslor efter alla mänskliga katastrofer som inträffat i området. Vi måste framföra ett budskap om att vi stöder stabilitet, fred och utveckling av samarbetet i området. Folken i området måste förstå att de inte kommer att bli vare sig stora eller små, för fattigdomen kan aldrig göra ett folk stort, och så länge striderna fortsätter, leder de bara till fattigdom och olycka, som folken får dela.
Det är i stort sett detta som kommer till uttryck i resolutionen, eftersom stabilitet, utveckling och samarbete måste vara våra främsta mål. Folken i området, men också vi, måste förstå att det i ett ockuperat område, oavsett formen för ockupationen, inte finns några som helst utsikter till fred. Det finns heller inga möjligheter för stater eller folk i området att bli starka.
Dessa samverkande faktorer, besöket i Belgrad, förändringarna i Belgrad och vår egen inställning, är alltså positiva faktorer, som vi måste utnyttja. Vi måste förstå att vi ibland måste göra extra stora ansträngningar för att uppnå demokrati, fred, samarbete. Denna extra stora ansträngning är alltså vår avsikt med denna resolution. Den fastställer en bred handlingsram för den fortsatta politiska utvecklingen i området, en utveckling som vi alla måste stödja.

Lagendijk
Herr talman! Det internationella samfundet, inte minst då Europeiska unionen, ägnar sig åt en invecklad balansakt. Å ena sidan står kosovoalbanerna, otåligt väntande på att deras land skall få en definitiv status, otåligt väntande på val och fortfarande - låt vara förståeligt - fyllda av hat mot serberna. I det klimatet har extremisterna fritt spel, exempelvis i Presevo-området där de märk väl anfaller KFOR-styrkan, en situation som i mina ögon, och även för Dupuis, är fullkomligt oacceptabel. Å andra sidan har vi den serbiska regeringen som med nya ansikten vid rodret och med utmärkta planer kan räkna med stor sympati från det internationella samfundet. För samma område, Presevo-området, har de exempelvis lagt fram förslag, som jag anser utgör en god grund för förhandlingar och som jag också anser att alla albaner borde godta. Vad man nu kan lägga märke till är att det internationella samfundets sympati förskjuts från de besvärliga kosovoalbanerna till de samarbetsvilliga serberna. I det ögonblicket - och det är nu - är balansakten som svårast. Vilken är EU:s uppgift? Vi måste se till att serberna håller sina löften, som hur förträffliga de än är bara finns på papper än så länge. Vi måste isolera de extremistiska kosovoalbanerna, och de måttfulla kosovoalbanerna måste vi få att inse, om så är nödvändigt med våld, om så är nödvändigt med övertalning, att de måste samarbeta med serberna och att de inte kan fortsätta att slåss mot serberna och försöka driva igenom sina krav. Än en gång, herr talman, jag kan föreställa mig enklare uppgifter.

Pack
Herr talman, kära kolleger, käre Olivier Dupuis! Ni har talat om helt fel fråga. I dag talar vi om Sydserbien och om Kosovo. Vi talar inte om Serbien och om själva Serbiens nuvarande politik. Jag ger er rätt i mycket av det ni sade. Och tro mig, de kolleger som har varit i Belgrad har tveklöst tagit ställning till villkoren: för oss gäller inga pengar så länge villkoren inte uppfylls! Ingen har någonsin förnekat detta, förutom kommissionens ordförande Prodi som jag uppmanar att inte säga så igen!
Men nu kommer jag in på dagens punkt. Här lyder frågan: Hur ser det ut i Kosovo? Jag håller också med Lagendijk. Om vi inte snart får veta hur fortsättningen blir i Kosovo kommer problemen i Kosovo att kulminera. Problemet är att FN:s fredsbevarande styrka KFOR har blivit målet för Serbiens och Albaniens angrepp trots att den i själva verket är till för att skydda dessa båda.
Problemet är just att Hækkerup mycket snart måste utlysa val. Men först måste han veta: Vilka befogenheter har då de organ som skall väljas? Och vi behöver organen för att det skall finnas samtalspartner för den serbiska sidan.
Så har vi frågan om Sydserbien. Jag tror inte heller att KFOR-styrkan har gjort allt som den hade kunnat göra. Varifrån kommer annars vapnen till dessa nya extremister? De har ju vandrat från UCK-gerillan till det nya UCK. Jag tycker att KFOR med sina 50 000 man i Kosovo faktiskt borde kunna sörja för ordning i Presevodalen. Jag uppmanar styrkan att göra detta, så att vi inte förlorar vår trovärdighet i området!
Givetvis tror jag också att det är som borgmästaren i Presevo i Belgrad sade: befolkningen kommer att vilja stanna i Serbien när albanerna i regionen äntligen börjar betraktas som likvärdiga människor. De vill få del av allt som medborgarna i landet har.
Jag tycker att regeringens nya plan är bra. Det går åt rätt håll, och detta bör vi stödja. Egentligen är jag lite ledsen att Kostunica säger att allt inte skall göras under uppsikt av EU. Varför inte? Vi är goda diskussionsledare. Det där kan vi, och jag hoppas att vi kommer att tillåtas hjälpa serber och albaner att leva samman i fred.

Haarder
Herr talman, vi ingrep i Kosovo för att skydda albanerna, som var i minoritet i Serbien. Nu skall vi skydda serberna, som är i minoritet i Kosovo. Och vi skall tala om för de albanska extremistiska rebellerna, att vi alltså inte är där för att stödja albanska extremistiska idéer. Vi är där för att stödja fred och mänskliga rättigheter, och vi kommer att göra vad vi kan, för att hindra albanska extremister att skapa ofred i det nya demokratiska Serbien. Jag vill gärna försäkra herr Dupuis om att vi var sex stycken från parlamentet, som ägnade helgen åt att besöka de nya ledarna i Belgrad. Vi fick en garanti om att man vill samarbeta med krigsförbrytartribunalen i Haag, att man vill tillsätta en sanningskommission och ge amnesti till vapenvägrare osv. Det vi kan göra här i parlamentet är att vi kan binda upp de nya ledarna vid dessa löften, och om de inte lever upp till dem, så har vi våra medel, för vi är ju den stora givaren, den som beviljar massor av pengar nu och kommande år till det nya Serbien.
Till sist, herr talman, vill jag gärna säga något som nästan är en förmaning rörande föredragningslistan. Föremålet med dessa brådskande frågor, som vi nu behandlar, är ju att rikta allmänhetens uppmärksamhet på allvarliga problem i världspolitiken, allvarliga övergrepp på mänskliga rättigheter och demokrati. Och så är det alltså paradoxalt att vi genomför debatten vid en tidpunkt, när den redan pågår. Det finns ingen från pressen närvarande. Det är ju nästan som att strippa i mörker - ursäkta uttrycket, herr talman. Jag anser också att det är paradoxalt att vi insisterar på att kommissionen skall vara här - och rådet borde ju också vara här - men vi har skrivit våra beslut innan vi har hört vad de säger. Det är både paradoxalt och oseriöst. Därför, herr talman, vill jag avsluta mitt tal med en önskan om att dessa brådskande frågor tas upp på onsdagens dagordning, när rådet och kommissionen är här, och att vi först röstar om besluten när vi har hört kommentarerna till våra förslag.

Talmannen
Som ni vet, Haarder, är det inte presidiet som fastställer vår föredragningslista utan talmanskonferensen. Om ni vill framföra detta förslag till ordföranden i er grupp så att han kan föra det vidare till de andra kollegerna så får vi se hur det utvecklas.

Posselt
Herr talman! Först vill jag svara Haarder att det är ren skam att de frånvarande parlamentsledamöterna inte är här - för att nu tala klarspråk. Vi kan inte införa femdagarsvecka bara för att vissa gärna har sex veckors ledighet och bara arbetar en dag. Det är kanske något andra löntagare också skulle vilja. Jag anser att det som sker här är en skam för parlamentet, och att ni späder på detta ytterligare, herr Haarder, genom att efter fredagen nu också vilja förstöra torsdagen, det tycker jag är skandal.
Nu till själva sakfrågan. Jag vill säga mycket tydligt att vi som européer har ett tungt ansvar för Kosovo, och punkten på föredragningslistan i denna debatt om brådskande och aktuella frågor var ursprungligen just Kosovo, och inte Sydserbien - så står det också på föredragningslistan. Såtillvida är jag inte helt nöjd med resolutionen, och jag vill även påpeka att mitt namn av misstag står med i resolutionen. Jag har aldrig undertecknat den. Jag ber att få detta ändrat, för jag tror, det har talarna här också gjort klart - framför allt kollegan Packs imponerande tal - att det gäller att stabilisera situationen i Kosovo, för så länge situationen i Kosovo inte är stabil kommer inte heller grannregionerna, inklusive Sydserbien, inklusive Serbien, att få stabilitet.
Därför är det absolut nödvändigt, det har kollegan Lagendijk helt rätt i, att ta det avgörande steget, nämligen att få till stånd val i Kosovo. Innan vi för Kosovos del har fått demokratiskt legitimerade organ som kan bli en partner till det demokratiskt legitimerade Serbien, får vi heller ingen fredsuppgörelse i området, och vi drar stor skuld över oss om vi fortsätter skjuta upp dessa val av alla möjliga anledningar, för därmed försvagar vi Rugovas ställning, och extremistiska krafter, vars bakgrund för övrigt är mer än oklar, kan utnyttja situationen till att på det inrikespolitiska planet se till att albanerna får vatten på sin kvarn. Som sagt, genom vårt icke-handlande försvårar vi för Rugova som förkroppsligar hoppet om en fredlig lösning, och vi skall inte bara peka med fingret på andra och säga: Han är inte demokratisk och han är inte demokratisk, utan vi måste klart och tydligt inse att vi själva håller på att skada vårt centrala ansvar.
Slutligen vill jag med adress till den serbiska presidenten säga: Om han inte accepterar EU-medling i denna känsliga fråga, då skulle jag vilja veta varför han tar emot pengar från Europeiska unionen.
(Applåder)

Martínez Martínez
Herr talman! I Kosovo står Europas samstämmighet och trovärdighet på spel, det förtroende som allmänheten och Balkanländernas folk kan ha för de europeiska institutionerna och även stabiliteten i området.
Vårt agerande i Kosovo för ett par år sedan var knappast modellen för snabbhet, enhetlighet och under alltför många månader inte heller för effektivitet. Våra länder mobiliserade sig i indignation över den fruktansvärda politik som bedrevs av Milosevics regim och skapade förtryck, skräck och det massiva uttåget av kosovoalbaner. Folket i våra stater krävde ett radikalt agerande, och ett sådant kom till stånd. Det var oundvikligt att ett sådant militärt ingripande skulle ge upphov till reservationer och ett visst motstånd från grupper i våra länders befolkning och ännu mer i själva Jugoslavien. Men det bör påpekas att det skedde utifrån en politisk överenskommelse och att det satte stopp för Milosevics illdåd och befolkningens lidande i Kosovo. Det bidrog även till Milosevics dåliga anseende och hans fall några månader senare.
Nu sätts dock vår samstämmighet på hårda prov. Vi kan inte längre dölja vår förlägenhet när vi konstaterar att en del av gårdagens offer i Kosovo förvandlas till tyranner, förföljer sina landsmän av serbiskt ursprung och fördriver dem från landet i en etnisk rensning som är lika hatfylld och frenetisk som den förra. Samma grupper förespråkar beväpnat våld i andra serbiska områden med albansk befolkning och samtidigt smider kosovoalbanska maffior i många av våra länder planer inom ramen för den organiserade brottsligheten, uppenbarligen för att samla in pengar till finansieringen av sin gerillaverksamhet.
Allt detta är oförenligt med Europeiska unionens målsättningar och det kan vi inte acceptera. Europeiska unionen bidrar med avsevärda belopp till återuppbyggnaden av Kosovo, ett bistånd som hur som helst bör förenas med strikta villkor beträffande de mänskliga rättigheterna, erkännandet av de nuvarande gränserna som har antagits av det internationella samfundet och upphörandet av alla militära aktioner och terroristdåd från kosovoalbanernas sida inom eller utanför landets gränser.
Vår samstämmighet och vilja att förhindra den extremistiska och expansionistiska verksamheten inom vissa kosovoalbanska sektorer kan bli avgörande för stabiliteten i Jugoslavien, Albanien, Makedonien och den övriga regionen.

Staes
Herr talman, herr kommissionär, kolleger! Låt mig först klart och tydligt slå fast: jag är emot alla former av våld i den politiska kampen. Jag anser att vi måste betrakta det som en absolut grundprincip. Men situationen är naturligtvis något mer invecklad i Kosovo och Presevodalen än att det räcker med att peka ut några extremistiska albaner och ge dem ordentligt med kritik i dag. Jag kommer självfallet att stödja resolutionen, men egentligen hade jag också velat att vi i det här sammanhanget inte enbart tog itu med situationen i Presevodalen i dag, utan också med vad som fortfarande sker dagligen i Mitrovica. För där - och det får vi inte glömma - är det inte bara poliser och KFOR-styrkor som utsätts för angrepp utan också medborgare, och det är inte någon dans på rosor att leva där. En hel del kolleger har varit där och vet hur förhållandena är.
Jag förvånar mig, bästa kolleger, över hur varmt det internationella samfundet bemöter president Kostunica för ögonblicket. Vi kramar om honom, vi ger honom vårt stöd och när han tillträdde sade vi med rätta att nödhjälp måste skickas omgående. Jag var självfallet för det, men nu har vi kommit fram till en vändpunkt. Vi har kommit fram till en punkt då vi går från nödhjälp till strukturell hjälp. Jag anser att det här är en vändpunkt som vi måste ta i akt. Vi måste använda det här tillfället för att nu äntligen göra det klart för Kostunica och hans regering att han måste ta betydande steg för att lösa problemen i Kosovo. Det innebär i första hand att fångarna friges. På den punkten har vi fortfarande inte kommit någonstans. Detta är verkligen en skandal. När man kommer i kontakt med kosovoalbaner är det det första de frågar om. För det andra anser jag att vi måste använda denna vändpunkt för att äntligen tvinga Kostunica till att tänka över en verklig politisk lösning för Kosovo-området, och enligt min uppfattning innebär det självstyre.

Swoboda
Herr talman, herr kommissionär, kära kolleger! Den delegation som för några få dagar sedan var i Jugoslavien fick se ett Jugoslavien, fick se ett Serbien i förändring. Man kämpar för landets framtida utformning, man talar också mycket om decentralisering, särskilt i Serbien, och om ett nytt förhållande till minoriteterna. Det talas också mycket om förstärkning på den lokala nivån samt, inte minst i Sydserbien, om att ge den albanska minoriteten en rättvis - hittills har det nämligen varit en orättvis - representation i de lokala myndigheterna. Varje våldshandling, i Sydserbien som i Mitrovica, stör den mödosamma fredsprocessen på Balkan. Givetvis behövs ett beslutsamt agerande gentemot minoriteterna från de jugoslaviska och serbiska myndigheternas sida. Detta är vad vi parlamentsledamöter alltid har krävt och fortsättningsvis kommer att kräva, och här finns inga kompromisser. Viktigt är endast att åtgärderna är realistiska. Helt visst hör även valen i Kosovo hit, dock först sedan man har löst frågan om vilka befogenheter och vilken makt de valda företrädarna skall ha.
De problem som finns kan inte lösas över en natt. De kan lösas endast om samtliga inblandade, stater och etniska grupper, är överens. Detta är en svår process, och jag är precis som kollegan Pack - om än inte i detalj så i alla fall i princip - av den åsikten att Europa måste vara den som tar initiativ, för ingen av parterna på Balkan ges tillräckligt förtroende för att han i nuläget skall kunna ta initiativ och sluta fred. För närvarande är det enbart Europeiska unionen som har detta förtroende. Varken USA eller Ryssland eller någon av de lokala staterna och samhällena har denna auktoritet. Och om Europa försitter den möjligheten vore det ett stort problem! Det ger jag även en annan talare, kollegan Posselt, rätt i. Vi betalar verkligen nog ute i världen och många regioner utan att ha ett stabiliserande inflytande. Men på Balkan måste det vara annorlunda. Visst skall vi betala, men vi skall också vara med och bestämma så att det blir stabilitet och fred i regionen.
(Applåder)

Solbes
. (ES) Herr talman! Kommissionen delar till stor del de farhågor som kommer till uttryck i resolutionerna. När det gäller Kosovo är många av de frågor som där tas upp redan föremål för vårt engagemang. Vi fördömer kraftigt våldet i alla dess former, vi vill bekämpa den organiserade brottsligheten samtidigt som vi helhjärtat stöder Förenta nationerna och de särskilda representanterna i deras uppdrag, både de som är på väg in och de som är på väg ut.
Pelaren för Europeiska unionen och UNMIK som ansvarar för den ekonomiska utvecklingen gör inbegripandet och utbildningen av de lokala enheterna, så som ni framställer det, till basen för vårt samarbete.
En viktig fråga som några talare har tagit upp är den grundläggande respekten för de demokratiska principerna och minoriteternas rättigheter. Vi finner detta lika angeläget som ni och fortsätter därför att särskilt arbeta med frågan om de kosovoalbaner som sitter i serbiska fängelser. Det är en fråga som Europeiska unionen har tagit upp vid många tillfällen, nu senast i samband med trojkans besök i Belgrad förra veckan.
Vi vet att myndigheterna håller på att förbereda en amnestilag för de tusentals politiska fångar som finns kvar sedan Milosevics regim. Vi vet att lagen i princip kommer att bli mycket omfattande och att de enda som skall undantas är några hundra fångar som är dömda för terroristdåd, de flesta kosovoalbaner.
Myndigheterna i federala republiken Jugoslavien och Serbien granskar nu varje enskilt fall i ett skyndsamt förfarande, men de har inte för avsikt att bevilja allmän amnesti. De har meddelat att de inte kommer att frige några fångar, varken serbier eller albaner, som har blivit rättvist dömda för brott av den typen.
Vi kommer från Europeiska unionens sida fortsätta ta upp denna fråga och utöva påtryckningar för att den snarast skall få en lösning. Vi kommer att följa upp den frågan och andra frågor de kommande månaderna, medan vi förhandlar, både med den federala republiken Jugoslavien och de serbiska myndigheterna, om programmet för stöd till Serbien i år. Det är mycket viktigt för alla parter att de nya demokratiska myndigheterna håller sitt löfte att fortsätta driva de planerade reformerna.
Ni har också tagit upp en annan fråga i resolutionen: problemet med spänningarna i södra Serbien, i Presevo-dalen, och de antagna resolutionerna visar även här unionens politiska ståndpunkter i vilka vi kategoriskt fördömer våld och terrorism.
Enligt Europeiska unionen har vi framhävt de förändringar som de nya myndigheterna i Republiken Jugoslavien och Serbien har vidtagit och vi uppmanar dem att fortsätta med fler förändringar. Det finns en fråga där vi alla bör vara extra tydliga - jag har hört det från vissa av er och vi har samma syn som ni -: vi är på väg in i en ny epok på Balkan, där det inte finns något utrymme för våld, oavsett från vilken sida. Därför bör Europeiska unionen glädjas över den plan som myndigheterna har lagt fram för att lösa den nuvarande krisen, en plan som innehåller förslag till lösningar på problemen bland invånarna i detta område som är fattigt och underutvecklat, med alla nackdelar som det för med sig.
Europeiska unionen studerar nu en plan som vi just har fått ta del av och som är värd att nämna i detta första försök från Belgrad - det är viktigt - att finna en lösning som förhandlas fram i dialogen mellan olika etniska grupper i förra Jugoslavien. Milosevic gjorde aldrig några sådana försök. Inledandet av förhandlingarna och dialogen förtjänar hela vårt stöd.
Europeiska unionen håller på att utöka antalet övervakningsdelegationer i Presevodalen och kommissionen försöker hitta ett sätt att öka det redan omfattande stödet som utgår till området. Det nuvarande stödet uppgår till cirka en miljon euro i form av bränsle och utbildningsprogram och humanitära program. Vice premiärminister Covic kommer i dag till Bryssel för att diskutera denna plan med kommissionen. Medlemsstaterna undersöker å sin sida eventuella bidrag. I Kosovo har KFOR en viktig roll för att begränsa extremisternas verksamhet och både UNMIK och Europeiska unionen utövar påtryckningar på kosovoalbanska politiker för att de skall ta avstånd från extremisterna i Presevo.

Dupuis
Herr talman! Eftersom kommissionären inte var här när jag höll mitt anförande vill jag påpeka för honom att det inte är fråga om någon amnestilag. Säkerhetsrådets resolution 1244 är mycket tydlig: endast UNMIK:s myndigheter har befogenhet att eventuellt döma Kosovobor. Det finns alltså ingen amnestilag som gäller, det räcker att flytta dessa sjuhundra personer från Belgrad till Pristina i Kosovo.

Talmannen
Jag förklarar den gemensamma debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum kl. 18.30.

Situationen i demokratiska Republiken Kongo
Talmannen
Nästa punkt på föredragningslistan är gemensam debatt om följande resolutionsförslag:
B5­0105/01 av Sauquillo Pérez del Arco, Van den Berg och Kinnock för PSE-gruppen om situationen i Demokratiska republiken Kongo
B5­0115/01 av Isler Béguin, Lucas och Lannoye för Verts/ALE-gruppen om situationen i Demokratiska republiken Kongo
B5­0123/01 av Van Hecke och Fernández Martín för PPE­DE-gruppen om situationen i Demokratiska republiken Kongo
B5­0133/01 av Muscardini för UEN-gruppen om situationen i Demokratiska republiken Kongo
B5­0135/01 av Vinci, Sylla och Alavanos för GUE/NGL-gruppen om situationen i Demokratiska republiken Kongo
B5­0144/01 av Van den Bos och Dybkjær för ELDR-gruppen om Demokratiska republiken Kongo.

Isler Béguin
Herr talman! Endast demokratin kan befria länderna från barbari, etniska krig, tyranniska regeringar och militärregimer.
Demokratiska republiken Kongo är inget undantag från denna regel. Trots Lusaka-avtalet 1999, som innebar ett eldupphör under FN:s övervakning, avväpning av alla väpnade falanger, ett tillbakadragande av alla utländska trupper och inledandet av en nationell dialog mellan regeringen och den väpnade och icke väpnade oppositionen, kvarstår krigstillståndet och paralyserar ekonomi och politik i hela regionen.
Europaparlamentet måste med kraft fördöma alla dessa våldshandlingar som fortsätter att begås mot civilbefolkningen. Parlamentet måste också fördöma de militära operationerna från grannländerna och kräva att alla utländska trupper dras tillbaka.
Efter mordet på president Kabila måste det internationella samfundet och Europaparlamentet ingripa i detta politiska övergångsskede. Vi måste på nytt kräva att den nye statschefen häver förbudet mot de politiska partierna. Kabila den yngre måste kräva och tydligt tillkännage en tidsplan för inledandet av den interkongolesiska dialogen och organiserandet av fria val. Civilbefolkningen har redan drabbats hårt både i fråga om ekonomi och hälsa - framför allt i Kinshasas förorter - och får inte än en gång falla offer för vår kontinents politiska ointresse, och inte heller för den totala nonchalansen hos investerare och företag i Demokratiska Republiken Kongo, när det mer specifikt gäller mänskliga rättigheter, miljö och rättsstaten.
Vi har ett politiskt ansvar i Afrika och vi måste handla så att vi slår vakt om befolkningens värdighet på denna kontinent.

Van Hecke
Herr talman! Laurent-Désiré Kabilas död har öppnat nya möjligheter till fred. Den tidigare presidenten hade ju blivit ett hinder för genomförandet av Lusaka-fredsavtalet. Han röjdes ur vägen av precis samma personer som hade fört honom till makten. Hans efterträdare och son, Joseph Kabila, kan tills vidare räkna med en stor välvilja från det internationella samfundet. Det hindrar inte att han spelar huvudrollen i en pjäs som skrivs och regisseras av andra än honom själv, av Angola och Zimbabwe, men också av de mest hårdföra männen ur faderns regering. Det ser i hög grad ut som om chauffören är ny men bussen densamma. Den unga Kabila har väckt stora förhoppningar. Det börjar bli hög tid att han nu också övergår till handling. I väntan på vidare order utgör Lusaka-avtalet den enda ramen för en definitiv lösning. Här handlar det i synnerhet om att dra tillbaka alla utländska trupper och att samtidigt inleda den interna kongolesiska dialogen. Det internationella samfundet måste snabbt bestämma sig för vilken hållning den skall inta och framför allt se till att utveckla MONUC, FN:s observatörsuppdrag i Demokratiska republiken Kongo. Det är också mycket angeläget med ett mer samordnat uppträdande, både mellan Europa och Amerika och mellan de europeiska medlemsstaterna sinsemellan. Vissa medlemsstater närmar sig konflikten vid de stora sjöarna med utgångspunkt från en förment, konstgjord kamp mellan en engelsktalande part och en fransktalande part. Andra försöker framför allt att säkerställa sina egna ekonomiska intressen. Det finns gränser för cynismen. Om the window of opportunity inte utnyttjas snabbt för att forcera ett verkligt genombrott i fredsprocessen, så kommer våldet snart att blossa upp igen och det första afrikanska världskriget trappas upp ytterligare.
Jag uppmanar rådet och även kommissionen med emfas att agera med större självsäkerhet, för det är endast om Europa talar med en röst som det på ett avgörande vis kan bidra till att få slut på ett krig som redan har kostat alltför många människor livet.

Bordes
Herr talman! Det är givetvis folkgrupperna i Demokratiska republiken Kongo som blir mest lidande av konflikterna mellan väpnade falanger som sliter sönder deras land, men det är lika fåfängt som lögnaktigt att beskriva dessa konflikter som om hela ansvaret låg hos de stridande kongolesiska parterna och deras beskyddare i de afrikanska grannländerna och som om en uppmaning från Europa om nationell försoning och demokratisering skulle kunna lösa dessa konflikter.
Bland de personer som här gör anspråk på att undervisa Kongo i demokrati och mänskliga rättigheter, finns företrädare för den gamla kolonialmakten som under årtionden höll detta land i hänsynslöst förtryck. Det finns även de som tog över i den franska imperialismens namn och som visade vad talet om demokrati var värt när de stödde Mobutu, för att inte nämna deras medlöpare bland övriga stormakter, som alla lockades av gruvfyndigheterna i Kongo. Det är förövarna som undervisar sina brottsoffer.
Samtidigt som vi uttrycker vår solidaritet med folken i Kongo, vägrar vi att i någon som helst form förknippas med företrädarna för politiska krafter som bär en del av ansvaret för det tidigare och pågående förtrycket i detta land. Vissa av dem tillhör än i dag nätverk inom det politiska livet och näringslivet som har som mål att profitera på Afrika.

Van den Bos
Herr talman! Under den gamle Kabila hade vägen mot fred hamnat i en återvändsgränd. Nu när hans son har blivit president väcks nytt hopp till liv. Fred är endast möjligt om samtliga utländska trupper dras tillbaka. Därför måste framför allt Europa och Amerika gemensamt utöva tryck för att Rwanda och Burundi skall avsluta sina äventyr. Att dela upp landet är inget godtagbart alternativ. Även de så kallade rebellerna måste erkänna den territoriella integriteten. Det kommer de emellertid endast att göra om Kabila och hans vänner är beredda att dela på makten i landet. Utan demokratisering av det politiska livet går det inte att åstadkomma någon varaktig stabilitet i Kongo. Den fattiga befolkningen får klara sig med en utdragen humanitär nödhjälp. Så snart freden tillåter det bör Europeiska unionen återgå till att bidra med strukturell hjälp som framför allt måste göra det möjligt för regeringen att fungera på ett ändamålsenligt vis. Det fattiga Kongo skulle kunna vara rikt. Landet har många mineraler, och befolkningen är till övervägande del mycket ung och mycket dynamisk. Denna befolkning förtjänar att hoppet om fred väcks till liv på nytt.

Beysen
Herr talman, herr kommissionär, kolleger! I debatten om denna resolution måste vi vara mycket medvetna om att Kongo är större än Europa. I landet finns cirka 300 stammar, och av dem lever många helt isolerade eftersom kommunikationsnätet är så gott som obefintligt. Det handlar om ett land där det är mycket svårt att förverkliga såväl produktion som livsmedelsförsörjning. Det är ett land som dessutom är inklämt mellan Rwanda och Uganda. Rwanda har, för att skydda sig, förlagt sina gränser 200 till 300 kilometer in i det kongolesiska inlandet. Uganda hade, under förevändningen att landet bekämpade rebelliska rörelser, stora delar av Kongo, ända fram till Kisangani, under sitt inflytande.
Den neutrala ställning som Lusaka-avtalen förutsätter, i synnerhet avlägsnandet av utländska trupper och upprättandet av skiljeväggar såväl vid gränserna till Rwanda och Uganda som mellan immigranterna själva, är ett passivt första steg som kan leda till att fronten stabiliseras och att de många flyktingarna så småningom kan återvända.
Kanske är det nyttigt om Europa, till skillnad från den tveksamma inställningen till Kabila i den amerikanska politiken, börjar spela en nyckelroll. Europa har tack vare sina kunskaper om den kongolesiska mentaliteten ett enormt potentiellt inflytande och kan således spela en avgörande roll som gynnar befolkningen i kampen mot skriande fattigdom, hälsorisker, hungersnöd och epidemiska sjukdomar. Europa skulle till exempel utan att välja sida kunna stödja de belgiska ansträngningarna för att bidra med en stabiliserande faktor för 55 miljoner män och kvinnor på ett utrymme som är större än det utvidgade Europa. Därmed skulle Europa bevisa att de vill reagera på de prioriteringar som den nya presidenten slog fast i sitt installationstal. Europa får inte förbli passivt till utvecklingen i Centralafrika.

Ribeiro e Castro
Herr talman, herr kommissionär, kära kolleger! Den dramatiska situationen i Kongo kan tyvärr inte särskiljas från den dramatiska situationen i hela denna region. Jag vill framför allt fästa uppmärksamheten på Angolas särskilda ansvar, ett land som styrs av en beväpnad och fullständigt korrumperad makt som utnyttjar den västerländska kapitalismens svaghet för att förtrycka sitt folk och hota hela regionens fred, stabilitet och säkerhet. Detta berör oss på ett mycket speciellt sätt, särskilt då det i Cabinda finns portugiser som är kvarhållna, fängslade sedan mer än nio månader, i ett drama som är lika gammalt som situationen med de två västerländska turisterna som kidnappades i Filippinerna för nästan ett år sedan. De hålls fångna av gerillagrupper som kämpar för Cabindas självständighet. Sanningen är att de makthavande i Angola inte kan lösa detta problem, och det gör att instabiliteten och vinningslystnaden sprider sig till grannländerna.
Jag vädjar till kommissionen att vara särskilt fast vid bedömningen av situationen i denna region, och jag ber också kommissionen och det svenska ordförandeskapet om hjälp så att de fängslade portugiserna så snart som möjligt friges.

Solbes
. (ES) Herr talman! Europeiska unionen fördömer givetvis politiskt våld i alla former. Kongo är ett land som oroar oss och det är sant att maktövertagandet av Joseph Kabila kan innebära nya möjligheter att återuppta förhandlingarna i Lusaka, utifrån det återhållsamma resonemang som han hittills har fört, i synnerhet under sina resor till Frankrike, Belgien och Förenta staterna. Visserligen är det bara ord än så länge, och först måste man gå från ord till handling. Vi kommer att följa utvecklingen.
Hur som helst anser vi att det är ett tillfälle som omedelbart bör utnyttjas för att förhandla fram en lösning på konflikten, nu när det råder eld upphör en längre tid. Kommissionen stödde aktivt förhandlingarna i Lusaka, med betydande regionala anslag och mekanismerna till följd av avtalet i form av anslag till den gemensamma militärkommittén. Dessa medel som var tämligen omfattande uppgick till några miljoner euro och har haft stor betydelse för att uppnå de tre främsta målen: förhandlingar, en militärkommitté och ett underlättande av den politiska dialogen.
Vi gör nu fler betydande insatser på det finansiella området och inom det humanitära biståndet. ECHO anslog förra året 20 miljoner euro och planerar nu ett anslag på 35 miljoner euro. Vår närvaro är inte enbart av ekonomisk karaktär i form av livsmedelssäkerhet och hälsoskydd, utan vi försöker också få till stånd den förhandlingslösning som vi alla vill ha, i enlighet med avtalen i Lusaka.
Kommissionen undersöker nu också möjligheterna att stödja ett återupptagande av fredsprocessen och en försoning genom program för rehabilitering, demobilisering och återanpassning av de tvångsförflyttade befolkningsgrupperna, även om det i nuläget är för tidigt att ange exakt vilka konkreta åtgärder som kan vidtas i framtiden. Det finns varken ur teknisk eller politisk synpunkt förutsättningar att tydligt fastställa hur vi skulle kunna agera.
Slutligen vill jag påpeka att jag har tagit fasta på Ribeiro e Castros begäran till oss och kommer att undersöka i vilken utsträckning vi kan åtgärda detta.

Talmannen
Jag förklarar den gemensamma debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum kl. 18.30.

Mänskliga rättigheter
Talmannen
Nästa punkt på föredragningslistan är gemensam debatt om följande resolutionsförslag om mänskliga rättigheter:
Religionsfrihet i Folkrepubliken Kina - B5­0100/01 av Dupuis, Bonino, Pannella, Turco, Dell'Alba, Cappato och Della Vedova för TDI-gruppen om religionsfrihet i Folkrepubliken Kina och i de ockuperade områdena
B5­0106/01 av Gebhardt för PSE-gruppen om mänskliga rättigheter och religionsfrihet i Folkrepubliken Kina
B5­0116/01 av Wuori för Verts/ALE-gruppen om åsiktsfrihet i Folkrepubliken Kina
B5­0124/01 av Thomas Mann, Banotti och Jarzembowski för PPE­DE-gruppen om religionsfrihet i Folkrepubliken Kina
B5­0142/01 av Sjöstedt, Frahm, Brie och Papayannakis för GUE/NGL-gruppen om religionsfrihet i Folkrepubliken Kina
B5­0142/01 av Malmström för ELDR-gruppen om religionsfrihet i Folkrepubliken Kina
Laos- B5­0101/01 av Dupuis, Pannella, Bonino, Dell'Alba, Turco, Della Vedova och Cappato för TDI-gruppen om situationen i Demokratiska folkrepubliken Laos
B5­0107/01 av Berès, Naïr och Iivari för PSE-gruppen om situationen för de mänskliga rättigheterna i Demokratiska folkrepubliken Laos
B5­0117/01 av Frassoni och Gahrton för Verts/ALE-gruppen om mänskliga rättigheter i Demokratiska folkrepubliken Laos
B5­0125/01 av Hugues, Martin och Sudre för PPE­DE-gruppen om situationen för de mänskliga rättigheterna i Demokratiska folkrepubliken Laos
B5­0136/01 av Morgantini och Alavanos för GUE/NGL-gruppen om mänskliga rättigheter i Demokratiska folkrepubliken Laos
B5­0146/01 av Haarder för ELDR-gruppen om situationen i Laos
Guinea- B5­0098/01 av Belder för EDD-gruppen om situationen i Guinea
B5­0108/01 av Carlotti, Kinnock och Van den Berg för PSE-gruppen om väpnade attacker vid Guineas södra gräns
B5­0118/01 av MacCormick, Schörling, Lucas och Isler-Béguin för Verts/ALE-gruppen om Guinea
B5­0126/01 av Van Hecke och Banotti för PPE­DE-gruppen om situationen i Guinea
B5­0137/01 av Boudjenah och Miranda för GUE/NGL-gruppen om situationen i Guinea
B5­0147/01 av Van den Bos och Malmström för ELDR-gruppen om situationen i Guinea
Nigeria- B5­0109/01 av Kinnock för PSE-gruppen om tillämpningen av Sharia i vissa stater i Nigeria
B5­0119/01 av Sörensen, Lucas, Hautala och Evans för Verts/ALE-gruppen om Nigeria
B5­0127/01 av McCartin och Banotti för PPE­DE-gruppen om mänskliga rättigheter i Nigeria
B5­0138/01 av González Álvarez, Fraisse, Morgantini, Frahm, Eriksson, Alyssandrakis och Cossutta för GUE/NGL-gruppen om mänskliga rättigheter i Nigeria
B5­0148/01 av Dybkjær för ELDR-gruppen om Nigeria
Åsiktsfrihet i Pakistan
B5­0110/01 av Fruteau för PSE-gruppen om mänskliga rättigheter i Pakistan
B5­0120/01 av Jillian Evans, Frassoni och Gahrton för Verts/ALE-gruppen om åsiktsfrihet i Pakistan
B5­0129/01 av Thomas Mann och Martens för PPE­DE-gruppen om arresteringarna av ett flertal journalister i Pakistan
B5­0139/01 av Fraisse, Marset Campos, Manisco, Seppänen, Schmid, Korakas och Alavanos för GUE/NGL-gruppen om åsiktsfrihet i Pakistan
B5­0149/01 av Van den Bos för ELDR-gruppen om åsiktsfrihet i Pakistan
Religionsfrihet i Folkrepubliken Kina

Dupuis
Herr talman, herr kommissionär, kära kolleger! Kina nu igen! Och ändå tvivlar jag på att denna introduktion "Kina nu igen!" skall räcka för att parlamentet skall förstå det kinesiska dramat, och den verkligt tragiska omvandlingen av denna typiska kommunistregim till en nationalkommunistisk regim och de nuvarande och framtida risker detta medför för Asiens och övriga världens säkerhet.
Religions- och samvetsfrihet existerar inte i dag för kineser, tibetaner, mongoler, uigurer. Framför allt när det gäller falungong-rörelsen (och den är inte den enda) bevittnar vi i dag ett förtryck som är jämförbart med det vi lärde känna under kulturrevolutionen. Man räknar redan till 50 000 arresteringar, över 150 personer som har dödats i fängelse, mycket ofta efter att ha torterats. Jag beskriver den rådande situationen för er, och inte situationen under kulturrevolutionen.
Det är parlamentets plikt att vara mycket tydligt. Resolutionens text är en bra text. Jag tackar särskilt fru Malmström, som har varit en av drivkrafterna bakom resolutionen. Mina socialistiska kolleger känner förmodligen inte till en liten episod som i ett mindre tragiskt sammanhang skulle ha något lustigt över sig. Under kompromissmötet förespråkade en av företrädarna för socialistgruppen att ett sorts undantag skulle göras för falungong-rörelsen i resolutionen, med argumentet att det inte var fråga om en religion, utan något annat. Jag tycker att denna sorts subtiliteter är ganska tragikomiska. Religions- och samvetsfrihet är ett och samma begrepp som var och en har att definiera.

Gebhardt
Herr talman, kära kolleger, herr kommissionär! Samvetsfrihet, trosfrihet och religionsfrihet, yttrandefrihet och mötesfrihet är de mest elementära grundläggande rättigheter som både kan och skall ges åt en människa i vår värld. De är beståndsdelar i demokratin, och överallt förväntar vi oss att de gäller som grundelementen i människans liv för att detta liv skall vara människovärdigt.
Ett tag såg det ut att finnas en positiv strömning även i Folkrepubliken Kina. Sedan en tid tillbaka verkar det dessvärre inte längre vara så, och det hela tycks inte bara stagnera utan till och med vara på tillbakagång. Exempelvis beklagar jag djupt att Folkrepubliken Kina, som visserligen har undertecknat viktiga dokument som den internationella pakten om medborgerliga och politiska rättigheter och den internationella pakten om ekonomiska, sociala och kulturella rättigheter, fortfarande inte har avslutat processerna med att ratificera och genomföra dessa båda pakter. Detta är synd! Något måste hända. Därför vädjar jag på min partigrupps vägnar till Folkrepubliken Kina: Respektera människornas medborgerliga friheter på samma sätt som vi bemödar oss om detta i våra demokratier.
Till min käre kollega Dupuis vill jag kanske inom parentes tillägga att falungong själva säger att de inte är en religiös institution. Vi bör nog respektera vad institutioner säger om sig själva.

Schröder, Ilka
Herr talman! För det första skall resolutionens titel vara "Yttrandefrihet" snarare än "Religionsfrihet", eftersom, som har nämnts tidigare, falungong inte är en religion utan snarare en utövning jämförbar med yoga i väst.
För det andra är förtrycket mot falungong helt absurt. Kan ni tänka er förtryck mot alla de människor som någonsin går till yogaklasser i Europa? Den kinesiska regeringen går så långt som att fängsla cyberoliktänkande, vilket innebär människor som skapar webbsidor vars innehåll inte gillas av regeringen, såsom Huan Qi som nu står inför rätta.
Slutligen bör ni sluta att stödja dialogen mellan EU och Kina om mänskliga rättigheter så länge den inte leder till något resultat. Det enda konkreta resultatet hittills har varit att förhindra en resolution som fördömer Kina i Genève.

Mann, Thomas
Herr talman! Vad var det Karl Marx sade? "Religionen är den betryckta skapelsens suckan, en hjärtlös världs hjärta, och det andlösa tillståndets ande. Den är folkets opium." Marxism-leninismen tog kål på sig själv. Andra ideologier lever dock vidare. Kina är långt ifrån att tillåta yttrandefrihet för att inte tala om religionsfrihet för tibetaner, mongoler, kristna kyrkor eller islamiska samfund. Tibetanerna förföljs. Bilder på Dalai lama får inte visas. Mångåriga fängelsestraff hotar. Låt mig påminna om initiativet från Europaparlamentets arbetsgrupp för Tibet om att till årets Sacharovpris föreslå nunnan Ngawang Sangdrol som sedan nio år tillbaka sitter i fängelse. 11-årige Panchen lama, den näst högste auktoriteten i tibetansk buddhism, har förts bort och lever sedan dess avstängd från yttervärlden. Han fick inte ens besöka FN-kommissionären för mänskliga rättigheter, Mary Robinson.
Europeiska folkpartiets grupp (kristdemokrater) och Europademokrater väntar på att Kina som blivande medlem av Världshandelsorganisationen och global player äntligen skall bli varse sitt ansvar att ratificera och genomföra de internationella överenskommelserna om medborgerliga och politiska rättigheter lika väl som de om de ekonomiska, sociala och kulturella rättigheterna.
Vi uppmanar EU:s medlemsstater att ta chansen under mötet med Europakommissionen för mänskliga rättigheter i Genève. Gör hindren för religionsfriheten, gör de allvarliga brotten mot de mänskliga rättigheterna i Kina till en huvudfråga! Och låt oss betänka - en av de få framgångarna från toppmötet i Nice - att religionsfrihet, samvetsfrihet, yttrande- och informationsfrihet står upptagna i andra kapitlet i stadgan om de mänskliga rättigheterna! Jag hoppas också på Europeiska kommissionens initiativkraft. Tashi delek!

Meijer
Herr talman! Det fanns en tid då Europa och Amerika systematiskt utestängde Folkrepubliken Kina från internationella förhandlingar och världshandel. Att ett splittrat land som råkat på efterkälken startade på nytt och började bygga upp sin ekonomi på ett sätt som då tilltalade mängder av arbetare och bönder, upplevdes av yttervärlden som ett hot. Drygt ett halvt sekel senare sitter revolutionens arvingar fortfarande vid makten. Deras ideologi och befolkningens entusiasm finns inte kvar, men sina diktatoriska drag har de tyvärr behållit till fullo. För den här regimen är ekonomisk tillväxt och politiskt lugn viktigare än allt annat, och det leder till att allt som avviker bekämpas fanatiskt. För etniska och religiösa minoriteter och människor med politisk kritik innebär det inte mycket gott. Organisationer förbjuds, människor fängslas och dödsstraffet tillämpas flitigt. Små maktlösa länder som kränker de mänskliga rättigheterna i sitt eget land får med rätta utländsk kritik för detta. I fråga om Kina, världens folkrikaste land, förhåller det sig för det mesta inte på det viset. I det sammanhanget säger människor med vitt skilda politiska uppfattningar att det rör sig om ett stort och viktigt land som kan bli en viktig handelspartner och som man alltså måste förhålla sig vänligt till. Min grupp anser att det måste bli ett slut på den särbehandlingen. De mänskliga rättigheterna, bland annat då religionsfriheten, kan inte upphöra vid Kinas gränser.

 Malmström
Herr talman, herr kommissionär! Jag säger som Dupuis: Jag vet inte för vilken gång i ordningen vi står här och diskuterar brott mot mänskliga rättigheter i Kina. Situationen tycks, tyvärr, bli sämre och sämre. Tortyren ökar. Dödsstraffet används flitigt. Yttrandefriheten är begränsad.
Den liberala gruppen är mycket oroad över detta och vädjar till kommissionen och rådet att öka trycket på Kina i frågor som rör mänskliga rättigheter. Världen kan inte stillatigande åse hur världens folkrikaste land systematiskt dagligen kränker sina medborgare. Vi sätter stort hopp till att det svenska ordförandeskapet lyckas åstadkomma en samlad linje inför mötet i Genève om en månad och där få igenom en resolution om Kina.
Möjligheten att utöva sin religion i Kina är starkt begränsad. Katoliker rapporterar om systematiska trakasserier. Moskéer bränns ned. I Tibet fortsätter förtrycket av det tibetanska folket, inte minst av de buddhistiska munkarna. Tortyr, omskolningsläger och fängelse under oacceptabla villkor är regel snarare än undantag. I dag vet vi att det finns minst 600 politiska fångar i Tibet, varav de flesta är munkar och nunnor.
Det senaste året har vi i hela världen via TV-skärmar kunnat betrakta den hårda offensiv som den kinesiska regimen har inlett mot meditationsrörelsen falungong sedan den förbjöds i juli 1999. Alltsedan förbudet har tiotusentals falungong-utövare arresterats. Minst 137 människor har dött i fångenskap. Fall av tortyr, övergrepp och misshandel rapporteras också i tusental, liksom att tusentals människor befinner sig i arbetsläger och att otaliga personer har dömts till fängelsestraff efter summariska rättegångar. Detta är helt oacceptabelt.
Falungong har stämplats som en ond sekt, men man kan undra om inte grunden till hatet mot denna fredliga rörelse snarare ligger i det hot som den utgör mot det kommunistiska systemet eftersom den samlar så många människor. Falungong-utövarna är dock helt fredliga, utan andra politiska ambitioner än att få utöva sina grundläggande rättigheter - rättigheter som finns i den kinesiska författningen och i internationella konventioner som Kina har skrivit under.
(Applåder)
Laos

Dupuis
Herr talman, herr kommissionär, kära kolleger! Jag vill hälsa en delegation från oppositionen och diasporan i Laos välkommen på åhörarläktaren, under ledning av företrädare för den kungliga familjen i Laos.
Vi har inte talat så mycket om Laos och ändå är Laos ett land som fortfarande leds av en diktatorisk regim, en enpartiregim. Det är ett av världens fattigaste länder.
Jag tror att vår resolution är betydelsefull för att den för första gången ger parlamentet en impuls att säga att det krävs en nationell försoningsprocess i Laos, att alla politiska krafter, såväl inom landet - där de fortfarande förtrycks - som utanför landet, måste medverka till en förnyelse av detta land, detta fantastiska och mycket rika land.
Jag tackar alla kolleger som har medverkat vid utarbetandet av denna text. Jag menar att det är en viktig text, och jag hoppas att kommissionen beslutsamt kommer att lämna fram den till de laotiska myndigheterna så att vi under kommande veckor får bevittna en islossning och en förnyelse i Laos och jag skulle bli mycket glad över att höra kommissionär Solbes synpunkter i denna fråga.

Iivari
Herr talman! Europaparlamentet tog i början av veckan positiv ställning till att avtalet mellan EU och ASEAN omfattar även Laos. I parlamentets betänkande konstaterar man att protokollet kan ses som en del av en mera omfattande process, med vilken unionen försöker stödja den politiska, ekonomiska och sociala tillväxten och stabiliteten i landet.
Det finns mycket att göra för att förbättra människorättssituationen i Laos. Det är på sin plats att landets mänskliga rättigheter behandlas samtidigt med att samarbetet utökas. I parlamentet har vi ägnat Burma mycket uppmärksamhet. I grannlandet är det knappast bättre ställt. Laos är ett av världens fattigaste länder. Där framträder enpartisystemets alla negativa drag. Det finns knappast några tecken på en ökning av yttrandefriheten eller frigörelse av det politiska livet. I oktober 1999 arrangerades en demonstration mot maktutövarna framför presidentpalatset. Deltagarna i den har inte synts till sedan dess. Amnesty har uppgifter om att de har anhållits och att de har suttit i fångläger utan rättegång. Thonsouk Saysangkhi, som dog i fängelset 1998, hörde för sin del till en grupp bestående av tre ministrar och högt uppsatta tjänstemän, vilka försökte förändra förvaltningsmaskineriet inifrån och dömdes för landsförräderi.
Det internationella samfundet har trots problemen med mänskliga rättigheter försökt stödja utvecklingen i Laos. EU har bistått landet med 120 miljoner euro, USA har donerat 23 miljoner och Japan 132 miljoner dollar. Laos folk som lever i extrem fattigdom behöver hjälp, men den interna situationen i landet ger anledning att fråga vilka som egentligen drar nytta av hjälpen. Det finns beklagliga exempel på projekt där armén och regeringen har roffat åt sig nyttan i stället för den lokala befolkningen. Laos är rikt på naturresurser, i demokratiska förhållanden skulle landet ha verkliga möjligheter att utvecklas. I parlamentets resolution uppmanas Laos att ratificera och verkställa och skriva under FN:s konventioner om mänskliga rättigheter, frige åsiktsfångarna samt garantera pressfriheten. Det är verkligen skäl att prioritera dessa målsättningar.

MacCormick
Herr talman! Jag vill förena mig med Dupuis och Iivari och uttrycka min djupa solidaritet med flyktingar från Laos som är här i dag, och ännu mer med oliktänkande som hålls fängslade utan rättegång under oacceptabla förhållanden i Laos.
För Gruppen De gröna/Europeiska fria alliansens räkning, vilka är i parlamentet - och säkerligen i en anda som delas av hela parlamentet - vill vi mycket gärna uttrycka vårt stöd till befrielsen av Laos. Vi kan inte annat än komma ihåg hur mycket väst - USA kanske i högre grad än Europa - har gjort tidigare för att skapa instabilitet och skada livet där. Vi önskar nu se en förbättring.
Vi vet att Laos har undertecknat FN-konventionerna om medborgerliga och politiska rättigheter och om ekonomiska, sociala och kulturella rättigheter. Det kvarstår ännu att ratificera dem, och landets regering måste uppfylla vad den åtagit sig. Vi uppmanar till att detta görs med mänsklig frihet och solidaritet i åtanke.

Sudre
Herr talman, herr kommissionär, kära kolleger! Europaparlamentet har redan vid flera tillfällen uttalat sig om situationen för de mänskliga rättigheterna i Demokratiska Folkrepubliken Laos, särskilt 1991 och 1997. Vår institution krävde då, utan att hörsammas, att samvetsfångarna ovillkorligen skulle friges. Sedan dess har åtminstone en av dem, Tchongsouk Saysangkhi, dött i fängelset.
Efter 25 års kommuniststyre vill laotierna i dag att deras land utvecklas i riktning mot en övergång till demokrati och kräver fria val. Men regeringen i Laos fortsätter att slå ned alla fredliga demonstrationer, liknande den som ägde rum den 26 oktober 1999 och för inte så länge sedan, den 17 november 2000. Ledarna för 26 oktober-rörelsen arresterades och sitter nu i fängelse. Ledaren för demonstrationen den 17 november, Phommachaul Phannolath, har även han arresterats, i likhet med andra demonstranter.
Den resolution som har förelagts er kritiserar dessa kränkningar av de mänskliga rättigheterna och erinrar om att Demokratiska Folkrepubliken Laos inom ramen för det samarbetsavtal som undertecknades i april 1997 har åtagit sig att i egenskap av Europeiska unionens samarbetspartner främja och värna om samtliga mänskliga rättigheter. Laos har för övrigt manifesterat sin vilja att uppnå detta genom att i december 2000 underteckna två FN-konventioner om mänskliga rättigheter. Hädanefter måste dessa avsiktsförklaringar följas av reella åtgärder.
Vidare spelar Demokratiska Folkrepubliken Laos till och med år 2002 rollen som samordnare av förbindelserna mellan Europeiska unionen och Asean. Denna uppgift ger Laos ett än större ansvar när det gäller att främja partnerskapets innehåll och de värderingar som partnerskapet grundar sig på. Det är min förhoppning att parlamentet inte bara skall stödja unionens strategi i regionen, utan även alla som i Laos arbetar för en demokratisering och nationell enighet i landet.
Resolutionsförslaget är balanserat, tydligt, exakt. På min grupps vägnar ber jag er därför att stödja det, så att Europaparlamentet kan göra sin röst hörd i denna hårt prövade region av världen.
(Applåder)

Maaten
Herr talman! Fem personer, närmare bestämt Thongpaseuth Keuakoun, Kamphouvieng Sisaath, Seng-Aloun Phenphanh, Bouavanh Chanhmanivong och Keochay försvann den 26 oktober 1999. Antagligen fängslades de eftersom de höll en fredlig protest i Vientiane och uppmanade till politiska förändringar i sitt land. De är alla medlemmar av den laotiska studentrörelsen för demokrati. Man fruktar för deras personliga säkerhet till följd av den tortyr och dåliga behandling som förekommer i fängelserna. Regeringen i Laos borde i själva verket betrakta den här typen av motiverade människors bidrag som en impuls till förbättring. De måste få ge sina bidrag i all frihet.
Yttrandefriheten, församlingsfriheten och föreningsfriheten är starkt begränsad i Laos. Inflationen är nu drygt 30 procent. De mystiska bombexplosionerna skadar landets största ekonomiska faktor, turismen. Om regeringen inte snabbt övergår till handling för att genomföra politiska och ekonomiska reformer finns det risk för att landet hamnar i en instabil situation.
Guinea Conakry

Belder
Herr talman! En av de största humanitära tragedierna som nu utspelar sig i världen är flyktingproblemet i Guinea. I mer än fem månader har hundratusentals flyktingar från Liberia, Sierra Leone och Guinea suttit inklämda mellan stridande parter. I gränsområdet mellan dessa länder, som kallas "Papegojnäbben", sitter de som råttor fångade i en fälla i striderna mellan guineanska trupper, suspekta rebellrörelser och den mördarliga som heter United Revolutionary Front (RUF) (Förenade revolutionära fronten).
FN:s nya flyktingkommissionär Lubbers personliga engagemang i detta krisområde är mycket glädjande. Hans förslag om att upprätta en säkerhetskorridor, som gör det möjligt för flyktingarna att återvända till sina hemländer, förtjänar internationellt stöd.
Men allt detta är inte tillräckligt. Orsakerna till denna humanitära katastrof måste åtgärdas. I det syftet vore det bra att organisera en bojkott mot handeln med de "blodsdiamanter" som det här gränsområdet är så rikt på.
Av avgörande betydelse är också att den internationella gemenskapen ställer upp med en enad front mot alla som bär huvudansvaret för detta människofientliga kaos som för närvarande råder i Västafrika. Detta är en uppgift som Förenta nationernas säkerhetsråd bör ta initiativ till. Därför uppmanar vi rådet och kommissionen att vidta åtgärder för att detta skall ske.

MacCormick
Herr talman! Belder har målande beskrivit den fruktansvärda situation som människor vid gränsområdena i Guinea befinner sig i, där krigare från omkringliggande stater, rebeller mot deras egen regering, kommer och går över gränsen och skapar flyktingproblem, mänskligt lidande, död och förstörelse. Vi måste göra allt som står i vår makt för att få stopp på detta.
I vår resolution sägs att vi måste uppmana alla länder inom regionen att avstå från handlingar som riktar sig mot något grannland, och det måste vi också göra. I resolutionen står det att vi måste uppmana alla länder i regionen att avstå från att stödja grupper som bekämpar regimen i Conakry eller gör intrång på guineanskt territorium, och det måste vi också göra.
Vi vill se en upptrappning av processen för ett återförande av tvångsförflyttade och ett återvändande av flyktingar till sitt ursprungsland. Västafrikaner själva jobbar hårt i denna riktning. Vi i Europeiska unionen måste ge dem vår röst, och all vikt som vi har, för att hjälpa dem.

Van Hecke
Herr talman! Alla rapporter pekar på att konflikten i Guinea har sina rötter i Liberia. Charles Taylor kom till makten med hjälp av våld och terror, och hade som enda målsättning att förvärva kontrollen över diamanterna. Senare exporterade han våldet till grannlandet Sierra Leone genom att beväpna och utbilda RUF, en av de grymmaste rebellrörelserna i världen, och nu exporterar denna Västafrikas Hitler våldet till ett annat grannland, till Guinea. Guinea har i viss bemärkelse blivit ett offer för det faktum att landet tillät hundratusentals flyktingar från Liberia på sitt territorium, och bland dessa fanns medlemmar av rebellgruppen mot Charles Taylor. Conakrys regering har ibland reagerat mycket olyckligt, men låt oss inte ta miste på vem motståndaren är. Liberia är den destabiliserande faktorn i regionen. Enligt den information som jag har fått är det för övrigt inte korrekt att påstå att Guinea vägrar att flytta flyktingarna till områden som ligger längre bort från gränsen. Internationella organisationen för migration har för övrigt börjat flytta en första grupp på 35 000 flyktingar. Det är uppenbart att en säker korridor så snabbt som möjligt måste upprättas så att de här människorna kan återvända. Europa borde verkligen ge ett ovillkorligt stöd till Ecowas-planen för att placera ut observatörer i gränsområdet. Om våldet fortsätter måste unionen och FN uppmana till smart sanctions mot ledarna i Liberia. De europeiska medlemsstater som överträder förbudet mot att föra in så kallade blodsdiamanter från regionen måste dömas hårt.
För övrigt, herr talman, anser jag att rådet också borde undersöka uppgifterna om Frankrikes möjliga stöd till regimen i Liberia. Situationen är kritisk. Om ett Sierra Leone-scenario upprepar sig i Guinea finns det en risk för att även Västafrika, vid sidan om Öst- och Centralafrika, dras med i en spiral av våld.

Sylla
Herr talman, kära kolleger! Jag instämmer med mina kolleger, men vill förtydliga att Guinea i dag tar emot cirka 500 000 flyktingar. Sedan tio år är dessa på flykt undan de inbördeskrig som härjar i Sierra Leone och Liberia. Framför allt har de i många fall vägrat att ta värvning i de väpnade styrkorna och jag tror att alla som har haft tillfälle att läsa boken av Kourouma som heter "Allah n´est pas obligé" (Allah är inte tvungen) känner till dramat med barnsoldater som tvingas ta värvning i de så kallade revolutionära styrkorna, som - revolutionära eller ej - är blodtörstiga, precis som de förenade revolutionära styrkorna, RUF.
Jag vill även instämma med min kollega och säga att det mest brådskande i dag är att organisera en säkerhetskorridor som möjliggör en massiv evakuering av flyktingar. Guineas regering måste låta dessa offer bosätta sig i områden långt bort från striderna, långt bort från gränserna. Det tycker jag är det minsta den kan göra.
Det är förvisso legitimt och normalt att Guinea försvarar sig mot varje form av intrång. Jag tror till och med att den territoriella enheten i ett land som Guinea måste försvaras. Men i övrigt måste Guineas regering förhindra att milisen ersätter ordningsmakten och begår övergrepp bland flyktingarna. Jag ställer mig bakom den analys som säger att Guinea inte ensamt bär ansvaret, men jag menar att landet åtminstone måste garantera detta.
Därför måste Ecowas beslut om att använda trupper från Västafrika stödjas och snabbt börja tillämpas. Detta skulle kunna ge ett gott skydd.
Europeiska unionen måste slutligen utöva mycket tydliga påtryckningar på Liberia så att detta land upphör att hjälpa styrkor som RUF. Men Guinea bär också en del av ansvaret för den rådande situationen. Det är ändå ett land som regelmässigt kränker de mänskliga rättigheterna - i det sammanhanget får fängslandet av Alpha Condé inte glömmas bort. Jag tror att det är viktigt att erinra om att det inte är förvånande, om än mycket beklagligt, att en del av oppositionen faller in i upproret och allierar sig med RUF, i detta land som inte respekterar de mest grundläggande demokratiska principer och där all opposition är belagd med munkavle.
Jag skall avsluta med att säga att Afrika är i akut behov av demokrati och verklig ekonomisk utveckling, som kan skapa välstånd för alla. Vi kan bidra till denna utveckling.
Jag ställer frågan till rådet: när kommer våra regeringar att skriva av den tredje världens skuld, i vetskap om att det är detta sår som är roten till krig och misär?

Van den Bos
Herr talman! I Afrika anser små elitgrupper ofta att kampen om makt och rikedom är viktigare än befolkningens lidande. Detta gällde först inte för Guinea. Trots fattigdomen utgjorde landet en trygg fristad för flyktingar från Sierra Leone och Liberia. Nu är även Guinea inblandat i en regional maktkamp. Flyktingarna har ingenstans att ta vägen längre. Tusentals gömmer sig i djungeln eller irrar skräckslagna runt i hettan utan varken mat, vatten eller hopp. Om inte en korridor upprättas snabbt hotar en humanitär katastrof utan motstycke. Det är väldigt mycket som står på spel. Kaoset tycks breda ut sig i hela regionen. Inköp av vapen är viktigare än att ge människor mat. Framför allt måste Charles Taylors Liberia ställas till svars. Det är beklämmande att se hur tålmodigt Europa reagerar på den här katastrofen. Vad gör Europeiska unionen, det frågar jag kommissionären, och när skall makthavarna börja bry sig om sin befolknings öde?

Bordes
Herr talman! Ingen normalt fungerande människa kan vara oberörd inför bilden av dessa flyktingar från Sierra Leone, som irrar runt på vägarna i Guinea, offer för utpressning och misshandel, förödmjukade av soldaterna i Guineas armé eller av något av alla väpnade förband.
Vi uttrycker vår indignation över den guineanska arméns handlingar och de handlingar som utförs av oliktänkande väpnade förband från Sierra Leone och Guinea, som försöker lägga under sig de sydvästra delarna av Guinea. Men vi upprepar än en gång att denna indignation inte kan dölja den brittiska imperialismens ansvar för inbördeskriget i Sierra Leone, Frankrikes ansvar för diktaturregimen i Guinea, och inte heller diamantindustrins ansvar, med De Beers i täten, när det gäller att direkt eller indirekt finansiera de väpnade förbanden.
När det gäller att ingripa militärt för att stödja diktaturer som hängivet tjänar de västliga stormakternas intressen, och i synnerhet europeiska intressen, kan dessa stormakter för övrigt skaffa fram betydande resurser.
För att transportera livsmedel och läkemedel till över 500 000 flyktingar i regionen, nöjer sig de ansvariga hos de europeiska institutionerna med moraliska uppmaningar till de officiella och halvofficiella väpnade förbanden, som inte bryr sig ett dyft.
Det är just vår solidaritet med flyktingarna och folken i regionen som gör att vi vägrar att delta i en maskerad som inte syftar till att bistå folken, utan till att frita stormakterna från ansvar.
Nigeria

Evans, Jillian
Herr talman! Sedan 1998 har åtta delstater i Nigeria infört en form av islamisk lag som tillåter kroppsstraff, trots att detta strider både mot den nigerianska författningen och internationella överenskommelser om mänskliga rättigheter, vilka Nigeria har del i. Effekten på mänskliga rättigheter illustreras på ett målande sätt av fallet Bariya Ibrahim Magazu, en 17-årig moder med ett ungt barn. Trots att hon hade överklagat sin dom på 100 piskrapp, utfördes domen i januari utan att hennes advokater ens hade blivit informerade. De höll fortfarande på med att förbereda hennes överklagande till domstol. Inga försök har gjorts för att åtala dem som misshandlade och utnyttjade henne.
Detta fall belyser den tilltagande oron över angrepp på de mänskliga rättigheterna i Nigeria. Människor med olika religion levde tidigare fredligt sida vid sida i Nigeria. Men George Carey, ärkebiskopen av Canterbury, underströk nyligen vid sitt besök i landet den växande internationella oron över utvecklingen där. Den kristna minoriteten tillåts inte bygga kyrkor eller lära ut sin religion i skolor. I områden där muslimsk lag tillämpas får inte män och kvinnor använda samma offentliga transportmedel, och pojkar och flickor måste gå till olika skolor. I delstaten Kaduna uppskattas 2 000 människor ha dödats i strider mellan kristna och muslimer, till följd av planer att införa den nya islamiska lagsamlingen. Och ändå organiserar grupper för mänskliga rättigheter från båda religionerna nu kampanjer om dessa frågor.
Den resolution vi har framför oss kommer med två tydliga budskap. Det första är att vi i Europaparlamentet inte är beredda att bortse från brott mot de mänskliga rättigheterna någonstans, och att vi därför utan reservation fördömer behandlingen av Bariya Ibrahim Magazu, och uppmanar den nigerianska regeringen att förhindra en upprepning av sådana övergrepp i framtiden. Men det andra budskapet är att vi också åtar oss, som parlament, att stödja upprättandet av ett demokratiskt och rättvist samhälle i Nigeria genom att stärka dialogen mellan oss själva och detta land.

McCartin
Herr talman! Jag vill tacka Evans för hennes bidrag till detta ämne. Jag har inte varit i kontakt med henne, men jag lade fram ett separat förslag för min egen grupp och jag talar å deras vägnar i denna fråga.
Min gode vän Thomas Mann talade om förnekandet av rätten att utöva religion i en del av världen. Men det är precis lika allvarligt när mänskliga rättigheter förnekas till följd av att människor vill tvinga på andra människor sin tro. Vare sig det rör sig om påtvingandet av ens religiösa tro eller förnekandet av rätten att utöva ens religion är båda lika illa.
Det är tämligen svårt att använda ett återhållsamt språk när vi fördömer den barbariska och grymma akt som utfördes mot en 17-årig flicka i Nigeria. En flicka som hävdade att hon hade tvingats till sex, men misslyckats att i rätten komma med ett vittne som kunde bekräfta hennes berättelse. Med tanke på hur grym denna dom var och det faktum att hon hade fött ett barn en månad tidigare, gör det mycket svårt för oss att godta några försäkringar från regeringen i Nigeria om att de värnar om sitt eget folks och sin egen befolknings medborgerliga rättigheter.
Vi bör komma ihåg att vi i Europeiska unionen och Amerikas förenta stater är Nigerias största handelsparter. Det är vi som köper och säljer nästan alla de produkter som de vill köpa och sälja. Vi har ett ansvar att undersöka hur de mänskliga rättigheterna sköts av de människor som vi gör affärer med. Jag skulle vilja uppmana Europeiska kommissionen att beakta standarderna för mänskliga rättigheter i samtliga biståndsprojekt och samarbetsprojekt som Europeiska unionen genomför. Detta är det värsta vi har hört talas om hittills, men såvitt vi vet förekommer amputationer i Nigeria för relativt små förseelser.
Vissa människor fördömer globalisering, men om det finns något gott med globalisering så är det att världen blir ömsesidigt beroende, och att vi åtminstone har ett visst tryck som vi kan utöva.
Åsiktsfrihet i Pakistan

Lambert
Herr talman! Jag beklagar djupt behovet av denna resolution om journalister som har dömts till döden för hädelse för något som hävdas vara ett misstag. Detta är den senaste av en hel rad kränkningar av mänskliga rättigheter i Pakistan: växande religiös intolerans - något som vi just har hört om i andra delar av världen, avsaknaden av rättvisa rättegångar, så kallade hedersmord av kvinnor, fängslande av barn och så vidare.
Jag bevarar för närvarande pass och andra detaljer åt en av mina väljare, en pakistansk medborgare, som har varit tvungen att resa dit av familjeskäl och som tidigare har haft svårigheter att lämna landet, även under den förra regimen. Detta belyser de fruktansvärda förhållandena vi nu ser med den nuvarande regimen vid makten i Pakistan. Upphävandet av en författning, vilket nämns i resolutionen, och författningsdomstolen, innebär att en avgörande garanti för honom och andra som fruktar godtyckliga arresteringar har avskaffats.
Förhållandena där förskräcker många pakistanier, både i landet och runtom i världen, människor som är stolta över sin religion och som dessutom engagerar sig i grundläggande mänskliga rättigheter.

Mann, Thomas
Herr talman! Några stater i världen ignorerar de grundläggande reglerna i den internationella värdegemenskapen. I artikel 18 i FN:s förklaring om de mänskliga fri- och rättigheterna heter det: Envar har rätt till tankefrihet, samvetsfrihet och religionsfrihet. Sedan 1991 har Pakistan den islamiska lagen Sharia. Påbud och förbud enligt koranen är den högsta lagen. Genom lagen om blasfemi störs på ett känsligt sätt den i huvudsak fredliga samexistensen mellan muslimer och kristna liksom andra religiösa minoriteter. Yttrande- och pressfriheten har starkt begränsats.
Återigen har journalister - denna gång sju till antalet - fängslats under den genomskinliga förevändningen att de skulle ha spridit antiislamiska skrifter. Det ser ut som att det återigen skall statueras ett offentligt exempel, ännu värre: de hotas av dödsstraff. Vi uppmanar militärregeringen Musharaf att återställa lagskipningens oberoende och äntligen tillåta juridiskt korrekta rättegångar. Blasfemilagen måste hävas; den tolkas fullkomligt godtyckligt och den ger fritt spelrum åt manipulation och angiveri.
Det är inte bara i Europa, utan även i allt större utsträckning i asiatiska stater som den stora majoriteten säger nej till dödsstraff. Det måste avskaffas. Europeiska folkpartiets grupp (kristdemokrater) och Europademokrater vädjar till Europeiska kommissionen att omedelbart tänka igenom och i förekommande fall omarbeta alla avtal med Pakistan. Vi behöver samarbetsavtal med människorättsorganisationerna och med de regionala icke-statliga organisationerna. Det främsta målet med våra initiativ måste vara att Pakistan äntligen skall hitta tillbaka till en demokratisk frihetsordning.
(Applåder)

Malmström
Herr talman! Liberalerna kan aldrig acceptera dödsstraff, var i världen det än förekommer. Extra motbjudande är det förstås när journalister gör det journalister skall göra och för detta riskerar döden.
Tidningen Frontier Post publicerade i januari ett läsarbrev, varefter tidningens personal greps och anklagades för hädelse. Dessa personer riskerar nu döden. Fundamentalisterna har satt eld på tidningens lokaler i Peshavar.
Händelsen illustrerar på ett tragiskt sätt utvecklingen i Pakistan där respekten för yttrandefrihet och mänskliga rättigheter inte respekteras. Landet blir nu alltmer marginaliserat i världssamfundet. De islamska lagarna, liksom militärens stöd till talibanregimen i Afghanistan, väcker oro. Situationen i Pakistan är oroväckande.
Vad avser kommissionen att göra för att stödja de grupper som arbetar för mänskliga rättigheter och upprättande av rättsstatens principer?

Solbes
. (ES) Herr talman! När det gäller Kina kan jag säga att Europeiska unionen är fast besluten att främja respekten för de mänskliga rättigheterna i området, precis som på andra ställen i världen, och att vi delar parlamentets oro beträffande religionsfriheten i landet.
Det är sant att livsvillkoren för en majoritet av den kinesiska befolkningen tycks ha förbättrats de senaste tjugo åren. Tack vare de ekonomiska reformerna och liberaliseringen har den personliga friheten och beslutanderätten ökat; men avståndet är fortfarande stort mellan de internationella åtaganden som Kina ingick och de mänskliga rättigheterna i praktiken. År 1996 hölls en bilateral dialog om de mänskliga rättigheterna mellan Europeiska unionen och Kina och inom dessa ramar upprätthåller vi en öppen debatt i de här frågorna.
Religionsfriheten är en kärnfråga i vilken Europeiska unionen flera gånger har gett uttryck för sin oro beträffande förtrycket i landet mot religiösa och andra aktiviteter som ni har nämnt. Vi talar då inte bara om katolska och protestantiska kyrkor utan även om andra livsåskådningar. Jag kommer senare att säga något om falungong.
Andra frågor som har tagits upp i samband med Kina är förtrycket av politiskt oliktänkande, de godtyckliga villkoren för anhållande, överklagande av dödsstraff och förtrycket av etniska minoriteter. Vi uppmanar också Kina att snabbt och utan reservationer ratificera Förenta nationernas internationella konvention om ekonomiska, sociala och kulturella rättigheter samt internationella konventionen om medborgerliga och politiska rättigheter vilka vi betraktar som en grundläggande faktor för en förbättring av individens rättigheter. Denna del av de mänskliga rättigheterna är en av de frågor vi prioriterar i vårt arbete och där jag tror att vi kan förbättra våra förbindelser.
Nåväl, dialogen är endast ett alternativ - och det är vi medvetna om - och syftet med den är att uppnå resultat. Det finns ingen anledning att upprätthålla en dialog om det inte leder till framgång. Rådet (allmänna frågor) gav öppet uttryck för den uppfattningen i sina slutsatser som offentliggjordes den 22 januari om den bilaterala dialogen mellan Kina och Europeiska unionen om mänskliga rättigheter.
Ni tar i era anföranden särskilt upp tre frågor som jag finner intressanta. För det första skulle jag när det gäller falungong vilja påpeka att kommissionen är särskilt bekymrad över de rapporter vi får om tortyr och misshandel som riktas mot rörelsens anhängare, liksom de stränga domar som fastställs mot vissa av dess medlemmar. Därför har kommissionen upprepade gånger uppmanat Kina att granska dessa domar. Vi anser att samtliga rättigheter skall respekteras fullt ut i en rättvis rättegång med ett ändamålsenligt försvar.
När det gäller unionens ståndpunkt beträffande resolutionen om Kina i Genève vet ni kanske att det inte har fattats något beslut ännu. Den debatt vi har fört här i parlamentet i dag kommer garanterat att bli avgörande för vårt beslut.
När det gäller vårt agerande beträffande Tibet så fortsätter de etniska minoriteterna att vara föremål för vårt engagemang. Jag vill även i den frågan påpeka att Kina har uppmanats att fortsätta på vägen mot full respekt av det tibetanska folkets kulturella, språkliga och religiösa identitet och ett inledande av en öppen dialog med Dalai Lama.
När det gäller situationen i Laos kan jag försäkra er om att kommissionen delar er oro för de mänskliga rättigheternas bevarande i Laos. Det senaste året har vissa positiva tecken kunnat skönjas, till exempel undertecknandet av två av Förenta nationernas konventioner om mänskliga rättigheter: internationella konventionen om ekonomiska, sociala och kulturella rättigheter och internationella konventionen om medborgerliga och politiska rättigheter. Nu är problemet att se till att dessa snabbt ratificeras och tillämpas, och det är det kommissionen väntar på att nationalförsamlingen skall göra. Men även om det sker återstår mycket att göra. En särskild anledning till oro för oss alla är det faktum att man till exempel inte accepterar en politisk opposition, något som framgår av anhållandet av flera personer i oktober och november 1999 som demonstrerade mot regeringen. Ni tar i er rapport upp situationen för tidigare tjänstemän som Latsamy Kamphoui och Sackchittaphong, samvetsfångar som fortfarande är anhållna och som Europeiska unionen upprepade gånger har uppmanat regeringen att frige av humanitära skäl.
I dessa frågor har vissa av er gett förslag på vad vi borde göra. Jag kan försäkra er att kommissionen kommer att ta tillfället i akt på mötena mellan Europeiska unionen och Sydöstasiatiska nationernas förbund Asean för att diskutera dessa problem i de bilaterala kontakterna. Mötena kommer att äga rum i Bryssel under årets första sex månader, och vi kommer där att diskutera allt det jag hittills har nämnt, och även de särskilda problem som ni har tagit upp i de konkreta fallen med de politiska fångarna.
När det gäller Guinea-Conakry vill jag påpeka att situationen i landet är oroväckande, i synnerhet försämringen av den humanitära situationen till följd av attackerna från rebellerna. Vi stöder Ecowas försök till förhandlingar. Ni nämner flyktingproblematiken: kommissionen anser att en fråga som absolut bör prioriteras är att flyktingarna åter inkvarteras i de förläggningar som ligger längst bort från stridsområdena. I nuläget är det inte tänkbart att låta dem återvända till Sierra Leone, och därför är det två mål som bör prioriteras: stärkandet av lägren kring Kissidougou, norr om Gueckdou, och förbättringar av tillfartsvägarna till lägren. Kommissionen utför en dubbel aktion genom ECHO, å ena sidan inom ramen för beredskapsplanen 2000 för flyktingarna från Sierra Leone, där redan en summa har avsatts som överstiger två och en halv miljon euro till Guineas åtgärder, och avtalen med de icke-statliga organisationer som har anslutit sig, vilka anpassas nu med hänsyn till den senaste händelseutvecklingen. ECHO förbereder även två beslut om finansiering 2001: det ena till förmån för Sierra Leone med 11 miljoner euro och det andra till förmån för Guinea med mellan 3 och 6 miljoner euro.
Två andra frågor som har kommenterats under debatten: Liberias ansvar - vad kan vi göra åt det? - och problemen i Guinea. När det gäller Liberia vill jag påpeka att rapporten från Förenta nationernas experter om vapen och diamanter i Sierra Leone, precis som ni påpekade, tydligt visar Liberias ansvar i konflikten. För närvarande diskuteras eventuella åtgärder mot Charles Taylor. Vad kan kommissionen göra så länge? Använda de instrument vi förfogar över och vi håller på att undersöka möjligheten att inleda ett rådfrågningsförfarande beträffande Liberia genom att tillämpa artikel 96 i Cotonou-avtalet. I fråga om Guinea håller en försämring av läget på att ske; nyligen dömdes 5 personer till döden och några av er har även nämnt Alpha Condé. I den konkreta frågan har kommissionen gett uttryck för sin oro till en delegation från Guinea som under ledning av utrikesministern besökte Bryssel i slutet av januari.
När det gäller Nigeria vill jag påpeka att kommissionen beklagar djupt att en ung flicka pryglades till följd av den islamiska lagstiftningen och är oroad över tillämpningen av Sharia i vissa områden i Nigeria. Kommissionen är medveten om - och det tror jag även ni är - att den politiska situationen i Nigeria är mycket känslig och att den nya demokratiskt valda regeringen vill öka respekten för de mänskliga rättigheterna i landet. Kommissionen och medlemsstaterna kommer att samlas i mars i ett försök att uppnå en gemensam ståndpunkt om Nigeria. På det mötet kommer vi att diskutera hur dessa frågor kan behandlas på bästa sätt. Samtidigt som ni undrar vad vi kan göra, är en delegation från Bryssel i Nigeria i färd med att diskutera hur det framtida programmet för landet skall genomföras. Respekten för de mänskliga rättigheterna, demokratin och rättsstaten är frågor som prioriteras i de beslut som kommer att fattas i det avseendet.
Den sista fråga ni tog upp är problemet med Pakistan. Kommissionen håller med om, enligt de resolutioner som ni har lagt fram om yttrandefriheten i Pakistan, att det som nyligen inträffade vid gränsen i Peshawar är oroväckande och synnerligen beklagligt eftersom Pakistan hittills i stort sett har respekterat tryckfriheten, framför allt efter militärkuppen i oktober 1999. Inställningen är eller har varit relativt positiv jämfört med andra länder i södra Asien. Denna händelse visar dock att Europeiska unionen bör vara uppmärksam på frågan om yttrandefriheten i allmänhet och tryckfriheten i synnerhet. Det finns farhågor om att förekomsten av en oberoende och nyanserad press som hittills har varit tillåten i landet, ett av de mer liberala länderna i det islamiska området, är i farozonen. Trots den offentliga ursäkt som framfördes av ledningen för tidningen Frontier Post finns det inget som säger att inte rättsliga åtgärder kommer att vidtas mot dem. Om det sker kommer det garanterat att bidra till att skapa en fientlig atmosfär inom pressen i allmänhet. Därför anser vi att det är nödvändigt att noggrant undersöka händelsen i fråga för att ta ställning till om stängningen av redaktionen har skett utifrån intressen som inte är tydligt definierade. Dessutom har den berättigade oron för säkerheten för tidningens anställda, precis som vissa av er har påpekat, att göra med tillämpningen av lagen om hädelser.
Kommissionen anser att den militära regimen i högre grad bör anstränga sig för att kontrollera den religiösa intoleransen i Pakistan och vi beklagar att tidigare försök att ändra lagen om hädelser har lamslagits. I de politiska samtal med den pakistanska regeringen som ägde rum i november 2000, påpekade trojkan, samtidigt som den gratulerade regeringen till löftet om respekt för de mänskliga rättigheterna och friheten för massmedia, att det fortfarande förekom problem i vissa områden, i synnerhet med restriktioner för de politiska partiernas verksamhet och de rättsliga förfarandena. Trojkan påtalade då även sin oro för de eftergifter som gjordes för vissa grupper som förespråkade en intolerant attityd. Om en demokratisk motvikt saknas kan inflytandet från sådana grupper otvivelaktigt öka. Vad gör kommissionen för att förbättra situationen på området mänskliga rättigheter?
Kommissionen är redo att stödja alla åtgärder som vidtas av organisationer i det civila samhället i Pakistan och som kommer att finansieras genom det europeiska initiativet för demokrati och mänskliga rättigheter och undersöker möjligheterna att stödja åtgärder för att förbättra hanteringen av offentliga frågor i Pakistan, till förmån för alla.

Situationen i Tjetjenien
Talmannen
Nästa punkt på föredragningslistan är gemensam debatt om följande resolutionsförslag:
B5-0097/2001 av Belder för EDD-gruppen om situationen för de mänskliga rättigheterna i Tjetjenien.
B5-0099/2001 av Dupuis m.fl. för TDI-gruppen om situationen för de mänskliga rättigheterna i Tjetjenien.
B5-0111/2001 av Van den Berg och Sakellariou för PSE-gruppen om Tjetjenien.
B5-0121/2001 av Schroedter m.fl. för V/ALE-gruppen om kränkningarna av de mänskliga rättigheterna i Tjetjenien.
B5-0128/2001 av Posselt för PPE-DE-gruppen om situationen för de mänskliga rättigheterna i Tjetjenien.
B5-0132/2001 av Muscardini för UEN-gruppen om situationen för de mänskliga rättigheterna i Tjetjenien.
B5-0140/2001 av Markov m.fl. för GUE/NGL-gruppen om situationen i Tjetjenien.
B5-0150/2001 av Haarder för ELDR-gruppen om situationen i Tjetjenien.

Belder
Herr talman! Jag blev mycket gripen av en artikel i den ryska pressen om den tragedi som fortfarande utspelar sig i Tjetjenien. I en intervju återger den ryska parlamentarikern Boris Nemtsov ett möte med en ung tjetjensk kvinna i ett flyktingläger i grannrepubliken Ingusjien. Jag citerar: "Hon sade till mig: Ni ryssar håller på att utrota oss. Ni begår folkmord. Men det kommer inte att lyckas. För i fråga om befolkningstillväxt kommer vi helt enkelt att överträffa er."
För att bevisa sitt påstående berättade Nemtsovs samtalspartner att en mängd barn hade fötts i flyktinglägren i Ingusjien förra året. Mest pojkar, berättade den tjetjenska kvinnan. "Och senare kommer de alla att ansluta sig till partisanerna", avslutade hon.
Vem mer än Gud kommer att inse den fulla vidden av den tjetjenska civilbefolkningens lidanden? Efter ett fruktansvärt krig under perioden 1994-1996 har den under de senaste arton månaderna återigen blivit offer för rysk-tjetjenska krigshandlingar. Denna häftiga, stridslystna beskyllning från de tjetjenska flyktingarna går att placera historiskt och politiskt. Tänk också på alla förskräckligheter som Stalin utsatte det tjetjenska folket för under fyrtiotalet. Ett sådant destruktivt skrik av förtvivlan kräver ett allvarligt politiskt svar.
Glädjande nog har Boris Nemtsov lovat att ägna sina krafter åt detta. Redan den här månaden kommer han att lägga fram ett handlingsprogram för återuppbyggnaden av Tjetjenien. Hans målsättningar är tydliga: att erbjuda skaran av tjetjenska flyktingar möjligheten att återvända till sina hem och att förekomma att tjetjenska pojkar fyller på leden av "partisaner".
Denna andra, förståndiga politiska tankegång från Ryska federationen förtjänar Europaparlamentets moraliska stöd. Därför uppmanar jag rådet och kommissionen vördsamt om att under det kommande mötet med president Putin och hans regering överta denna fredliga ryska lösning på den rysk-tjetjenska tragedin. Då slipper vi se så mycket tjetjenskt och ryskt blod flyta i Nordkaukasus.

Dupuis
Herr talman, herr kommissionär, kära kolleger! Jag vill hälsa Tjetjeniens legitime hälsovårdsminister Oumar Kandief välkommen till åhörarläktaren. Han är även läkare och kirurg. Jag vill särskilt tacka min kollega Bernd Posselt för de ansträngningar han har gjort för att vårt parlament till sist skall lyckas anta en resolution om Tjetjenien. Vi borde ha gjort det för länge sedan, men det är i dag vi gör det. Jag menar att texten är bra och det säger jag också till mina vänner och kolleger i socialistgruppen: alla gruppers hjälp har varit värdefull. Det är inte den text jag skulle ha önskat, men jag tror att det är en bra text.
Kandief skulle kunna berätta mycket för oss och har berättat mycket - precis som han har gjort för alla kolleger som har träffat honom under de senaste dagarna - om splitterbomber och nålbomber, om sjukhus som han förestod och som systematiskt förstördes av de ryska myndigheterna, om tortyr av sårade och amputerade människor som han varit tvungen att följa, tortyr som han har utsatts för att hindra honom från att ta hand om andra sårade. Jag uppmanar er att bjuda in honom till era länder och låta honom tala i er television och uttrycka sig i era tidningar. Jag tror att hans vittnesmål är särskilt värdefullt.
Kära kolleger! Tjetjenien är vår skamfläck, Europas nuvarande skamfläck. Vad som händer där är värre än allt vi har kunnat se på senare år, och vi har sett många tragiska händelser. Jag tror att Europa och kommissionen har en särskild roll att spela. Poul Nielsons beteende är oacceptabelt, för att inte säga skamligt. Under ett och ett halvt års krig i Tjetjenien har Poul Nielson inte haft tid att en enda gång resa till detta land och bilda sig en uppfattning om den tragedi som pågår. Jag tycker inte att detta hedrar kommissionen. Jag vet inte om vi måste göra en insamling för att betala en flygbiljett till honom, men om inte kommissionen ändrar sin politik, tror jag att det snart kommer ett initiativ i detta parlament för att kräva hans avgång.

Krehl
Herr talman, kära kolleger! Sedan det första kriget i Tjetjenien bröt ut 1994 är det den trettonde resolutionen hittills i frågan som kommer att antas här i Europaparlamentet. Dagens resolution vill jag för det första se som en akut vädjan till den ryska regeringen att kränkningarna av de mänskliga rättigheterna i Tjetjenien skall upphöra samt att konflikten äntligen börjar trappas ner, men för det andra - det vill jag göra helt klart - också som en uppmuntran till de ryska och tjetjenska människor som på bägge sidor bemödar sig om att äntligen få ett fredligt slut på konflikten.
Som ni vet visade våra ledamotskolleger i Europarådet sin uppskattning av de ryska företrädarnas bemödanden om en förbättring av de mänskliga rättigheterna i Tjetjenien - vilket visst förekommer - genom att ge dem rösträtten tillbaka. Detta skedde dock emot uppmaningen från människorättsorganisationerna. Jag ser detta som en mycket tvetydig signal, och jag utgår från att trojkan och kommissionär Patten som ju befinner sig i Moskva kommer att ta upp frågan med den ryska regeringen och uppmana dem att från rysk sida göra slut på denna oroväckande situation.
Den analys som människorättsorganisationen Human Rights Watch har gjort om situationen i Tjetjenien är mycket oroväckande. Ändå utgår jag från att de som seriöst eftersträvar en icke-militär lösning på Tjetjenienkonflikten faktiskt skall kunna vinna terräng även på rysk sida. En gång för alla måste man se klart på situationen: den tjetjenska befolkningen, som redan har krympt till hälften, måste nu äntligen få fred, och fred måste skapas i Tjetjenien.
(Applåder)

Schroedter
Herr talman! Europaparlamentet antog i december en mycket kritisk resolution och förklarade att man inte tänker tiga i fråga om de verkligen ihållande kränkningarna av de mänskliga rättigheterna, särskilt under de senaste två åren av det andra Tjetjenienkriget. Dessa har inte upphört sedan dess. Vi kommer heller inte att tillåta att rådet och kommissionen så där i förbifarten mellan varmrätt och dessert nämner de mord och den tortyr som fortsätter att förekomma i de nordkaukasiska lägren och polisstationerna när de som trojka reser till Moskva.
Kommissionär Patten är där nu, och jag frågar kommissionen: Vilka sanktioner har han hotat med om den ryska regeringen inte heller nu gör något för att komma fram till en fredlig lösning, om den inte är beredd att föra samtal, inte är beredd att ställa de ansvariga, de som har begått brotten mot de mänskliga rättigheterna, inför rätta? Vi har tillräckliga underlag, vi har PKA, vi har strategin, och alla kräver erkännandet av de mänskliga rättigheterna som villkor för det gemensamma samarbetet. Sticks and carrots, hot och löften, är den metod vi måste anamma, och därför kan investeringar i oljeaffären enbart äga rum på villkor av fred i Tjetjenien!

Posselt
Jag kan inte stå här och tala om Tjetjenien utan att i tanken förflytta mig mer än tio år tillbaka i tiden då de baltiska staterna kämpade för sin frihet. Många kolleger, däribland kollegan Gahler och andra, arbetade för Baltikums frihet. Också jag var i de baltiska staterna då. Här var det en tjetjen, nämligen den ännu ryske generalen Dudajev som sedermera blev Tjetjeniens förste president, som vägrade slå ner frihetsrörelsen i Baltikum. Framför allt gällde detta i Estland och Lettland. I Litauen begicks det sorgligt nog, som vi vet, mycket blodiga övergrepp av Omon-milisen.
Därmed har en tjetjen varit med och bidragit till att rädda dessa europeiska stater som inom kort blir medlemmar i Europeiska unionen undan en blodsutgjutelse som den ene eller andre hade tänkt ut åt dem. Exemplet visar tydligt - precis som det faktum att Tjetjenien hör till området för Europarådet och dess stadga om de mänskliga rättigheterna - att Tjetjenien inte är ett problem någonstans långt borta, utan i allt väsentligt ett europeiskt problem. Därför är det en ren skandal att det har bildats en ohelig allians av bedrägeri och självbedrägeri. Bedrägeriet härrör delvis från den officiella regeringspropagandan i Moskva. Självbedrägeriet äger rum här hos oss. Man vägrar ta in vad som faktiskt sker i Tjetjenien. Detta handlar inte om enstaka övergrepp, utan om ett systematiskt folkmord. Schroedter har helt korrekt påpekat att hälften av invånarna har mördats eller fördrivits. Detta är ett systematiskt folkmord på det tjetjenska folket stött av energiekonomiska och geografiskt strategiska intressen. Därför måste vi utöva intensiva påtryckningar och göra mycket klart för ryssarna att partnerskapsavtalet grundar sig på de mänskliga fri- och rättigheterna. Så länge de mänskliga rättigheterna inte respekteras kan det heller inte bli något fungerande partnerskap. Vi måste upplysa våra ryska partner om att detta för oss är ett conditio sine qua non, ett absolut villkor, och att de äntligen måste inleda förhandlingar med de valda företrädarna för det tjetjenska folket.
(Applåder)

Markov
Herr talman! 18 månader efter krigsutbrottet har det besannats som parlamentet sade redan från början. Inget av problemen har kunnat lösas militärt, och alla parter är förlorare. Det är tragiskt att man reagerar på motståndet på respektive andra sida med oacceptabla metoder i stället för att nu äntligen börja förhandla och ta itu med återuppbyggnaden. Jag välkomnar parlamentets engagemang för respekten av de mänskliga rättigheterna i flykting- och fånglägren. Jag är övertygad om att vi med delegationer, övervakningsdelegationer och resolutioner endast kommer att mildra och inte lösa problemen i en situation där användandet av våld hör till vardagen. Därför ser jag som en av våra viktigaste uppgifter att se till att regionen återfår sin tro på framtiden. Detta kräver först och främst en intensiv dialog. Vi bör fortsätta att utnyttja de möjligheter vi har genom ryska duman.
Ensidiga fördömanden lönar sig dock sällan. Vi kommer ingen vart i förhandlingarna med Ryssland om vi inte samtidigt tar deras oro på allvar. Nu som då - hur ont det än gör mig - förekommer terrorattacker i södra Ryssland och militära aktioner av underjordiska soldater i Tjetjenien. Nyligen antog vi Oostlander-betänkandet där vi uttryckligen välkomnade Europeiska unionens dubbelspåriga strategi gentemot Ryssland. Kränkningarna av de mänskliga fri- och rättigheterna i Tjetjenien skall fördömas samtidigt som samarbetet och dialogen skall utvecklas vidare. Bägge dessa delar av strategin kan i mina ögon byggas ut.
Vad gäller Tjetjenien är jag dock oroad. Kritiken mot förhållandena i flykting- och fånglägren tycks ha blivit rutin i uttalandena från råd och kommission liksom från medlemsstaternas regeringar, vilket absolut inte leder till någonting. Därför vill jag fråga kommissionen vilka konkreta åtgärder den föreslår och kommer att vidta inom den närmaste framtiden för att komma vidare på vägen mot en politisk lösning på konflikten.

Haarder
Herr talman, vi i den liberala gruppen är förtvivlade och fulla med vanmäktig vrede över det som försiggår i Tjetjenien. Den medeltida krigföring mot civilbefolkningen kränker allt som vi tror på i Europeiska unionen, och det kan inte motiveras med de terroraktioner, som har utförts av vissa av de tjetjenska grupperna. Det ryssarna gör, kränker en lång rad internationella förpliktelser, som de själva har skrivit under. Det kan mycket väl vara så att vi inte kan göra något åt det. Det kan mycket väl vara så att det inte tjänar något till att hota Ryssland med sanktioner och isolering. Men här i parlamentet, i yttrandefrihetens högborg, skall det sägas högt och klart: vi fördömer misshandel, avrättningar, försvinnanden, koncentrationslägren och det systematiska förtryck, som ett helt folk utsätts för. Vi fördömer den förråelse vi ser, och som ger obehagliga minnen om den tid som varit. Vi insisterar på att det nu blir möjligt, att utsända från FN:s högsta kommissariat, från OSSE och från Röda Korset, får tillstånd att bedöma ogärningarna och komma befolkningen till undsättning.

Solbes
. (ES) Herr talman! Kommissionen fortsätter att ägna särskild uppmärksamhet åt situationen i Tjetjenien och vi håller med er om att den är långt ifrån tillfredsställande. Ändå finns det händelser på senare tid som förtjänar att beaktas. I det sammanhanget kan nämnas de senaste besluten av president Putin och den ryska regeringen som är inriktade på att normalisera situationen i denna nordkaukasiska republik.
Den hittills provisoriska regeringen under ledning av Kadírov har nu blivit permanent. Kontrollen av säkerhetsstyrkorna har övergått i civila händer. Rejäla nedskärningar planeras av de militära trupper som skall stanna kvar i Tjetjenien. Det bör även nämnas att den federala regeringen har tillkännagivit en avsevärd ökning av resurserna för återuppbyggnaden av Tjetjenien.
Trots sådana utsikter för en förbättring är den nuvarande situationen fortfarande oroväckande. För det första fortsätter rapporterna om kränkningar av de mänskliga rättigheterna som begåtts av säkerhetsstyrkorna. Trots insatserna från Kalamánovs kontor, presidentens företrädare för de mänskliga rättigheterna, följer den ryska förvaltningen inte upp de här rapporterna som den borde. Den otillräckliga uppmärksamheten i nuläget beror på det faktum att det på ena handens fingrar går att räkna de processer som har inletts i det avseendet utan att någon dom har meddelats.
Även på det här rättsliga området har oumbärliga åtgärder nyligen vidtagits. Det har inrättats flera domstolar, centralt och ute i distrikten och över ett tjugotal domare har utbildats och utnämnts i Tjetjenien. Men för att dessa åtgärder skall ge konkreta resultat för medborgarna är det nödvändigt att vissa myndigheter samarbetar i större utsträckning, i första hand det militära åklagarämbetet.
Kommissionen har vid upprepade tillfällen vänt sig till de ryska myndigheterna i denna fråga och min kollega, kommissionär Patten, tar i dag upp den igen i Moskva. Jag är säker på att han kan ge er aktuell information när han kommer tillbaka i den här frågan som särskilt bekymrar er och även oss.
Jag vill lyfta fram det stöd som kommissionen fortsätter att ge Kalamánov, både på politisk och materiell nivå, genom Tacis-programmet. Vi måste å andra sidan komma ihåg att man inte har lyckats enas om de tekniska villkoren för att den grupp som bistår organisationen för säkerhet och samarbete snabbt skall kunna återvända till Tjetjenien. Vi arbetar med den frågan tillsammans med det rumänska presidentskapet och vår målsättning är fortfarande att stödgruppen skall kunna återvända till området så snart som möjligt, men på godtagbara säkerhetsvillkor och utan några begränsningar av rätten att förflytta sig i republiken Tjetjenien.
Jag skulle även kunna nämna behovet av att förbättra situationen för den humanitära samverkan, både när det gäller tillstånd för förflyttningar och kommunikationsmöjligheterna, men jag tror inte att det är någon idé att betona de frågorna som vi ju alla känner till.
Avslutningsvis vill jag säga att situationen kanske håller på att förbättras men att mycket återstår att göra. Vi får se i vilken utsträckning och i vilken takt de ryska myndigheterna förverkligar de planerade åtgärderna i praktiken. I det avseendet har det redan meddelats att trupperna kommer att minskas utifrån de möjligheter som den militära situationen bjuder, något som skapar bekymmer, för det kan ske långsammare än vi vill. Det råder ingen tvekan om att dessa åtgärder är positiva i sig, och vi får hoppas att de gör det lättare att uppnå en definitiv politisk lösning.
Den ryska regeringen medgav behovet av en politisk lösning i det gemensamma uttalandet på det senaste toppmötet med Europeiska unionen i Paris i oktober förra året. Så snart en sådan lösning kommer skall kommissionen fortsätta att utnyttja sina täta politiska kontakter med de ryska myndigheterna för att övertyga dem om vikten av att mer ingående undersöka liksom förebygga och när det behövs bestraffa alla kränkningar av de mänskliga rättigheterna i Tjetjenien.

Talmannen
Tack, herr kommissionär.
Jag förklarar den gemensamma debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum kl. 18.30.

Naturkatastrofer
Talmannen
Nästa punkt på föredragningslistan är gemensam debatt om följande resolutionsförslag:
Jordbävning i Indien - B5-0103/2001 av Dupuis m.fl. för TDI-gruppen om jordbävningen i Indien.
B5-0112/2001 av Van den Berg m.fl. för PSE-gruppen om jordbävningen i Indien.
B5-0130/2001 av Thomas Mann m.fl. för PPE-DE-gruppen om jordbävningen i Indien.
B5-0141/2001 av Ainardi och Miranda för GUE/NGL-gruppen om jordbävningen i Indien.
B5-0151/2001 av Van den Bos för ELDR-gruppen om jordbävningen i Indien.
Översvämning i Portugal
B5-0093/2001 av Figueiredo och Miranda för GUE/NGL-gruppen om de allvarliga konsekvenserna av ovädren i Portugal.
B5-0094/2001 av Marinho m.fl. för PSE-gruppen om översvämningarna och stormarna i Portugal.
B5-0095/2001 av Queiró och Ribeiro e Castro för UEN-gruppen om översvämningarna i Portugal.
B5-0131/2001 av Cunha m.fl. för PPE-DE-gruppen om översvämningarna i Portugal.
Jordbävning i Indien

Dupuis
Herr talman! Jag anser att den pågående tragedin i Indien krävde en reaktion från Europaparlamentet. Jag hoppas att kommissionens reaktion skall stå i proportion till denna tragedi. Över en miljon hemlösa, och oräknelig förstörelse. Jag tror att detta också är viktigt för att det är unionens skyldighet att förstärka sitt samarbete och arbeta för ett strategiskt partnerskap med Indien. Jag hoppas att i synnerhet kommissionär Patten ser till att alla resurser används för att på bästa sätt bemöta denna tragedi.
Jag vill bara tillägga en liten sak med adress till mina kolleger. I punkt 4 i vår resolution understryker vi att ett antal defekter orsakade den dåliga hållfastheten i byggnadernas konstruktion i denna region. Jag är inte alls övertygad om att vi måste betona denna fråga, då jag vet vilka omständigheter indierna lever under i dag. Jag har lagt fram ett ändringsförslag för att stryka denna punkt. Jag hoppas att kollegerna vill anta detta förslag.

Mann, Thomas
Herr talman! Den värsta naturkatastrofen sedan Indiska unionen grundades har djupt skakat denna världens största demokrati, och inte bara den. Vi har bilderna från delstaten Gujarat färskt i minne: hundratusentals döda, flera hundratusen i totalförstörda byar som de tvingades lämna, människor som nu är utan hem, utblottade och utan arbete. Jag är imponerad av omfattningen på statsgemenskapens snabba internationella åtgärder och bidragen från privatpersoner. I en värld som tycks allt mer känslokall finns det exempel på mänsklighet och solidaritet! Specialenheter, även från Europa, fanns på plats för att spåra upp överlevande under ruinerna. Hjälpen fortsätter. Medicinsk utrustning, tonvis med mat, kläder, filtar, anläggningar för att få fram rent dricksvatten, vilket även skall förhindra utbrott av tyfus, kolera och hepatit. Tältstäder växer upp som en första om också nödtorftig tillflykt undan nattens isande kyla. Allt detta är en tröst för de drabbade och deras anhöriga, av vilka många lever här i Europeiska unionen.
Kommissionen har tacknämligt nog ställt 13 miljoner euro till förfogande. Chansen är stor att de drabbade skall nås direkt genom Europeiska gemenskapernas kontor för humanitärt bistånd, fördelat på sex internationella hjälporganisationer. Även Världsbanken och den asiatiska utvecklingsbanken kommer att engagera sig i återuppbyggnaden. Bara skadorna på byggnaderna uppgår till över 3 miljarder euro. Och indierna själva? De har inrättat ett utskott för aktivt katastrofarbete som bärs upp av samtliga partier. Myndigheterna agerade snabbt, alla efterskalv till trots. Redan efter några få dagar fanns det ström igen; städerna fick en chans i och med att gator och torg röjdes fria. All respekt för vännerna i Indien!
Översvämning i Portugal

Figueiredo
Herr talman, kära kolleger, herr kommissionär! Som redan tidigare sagts under detta sammanträde har den hårda vintern i Portugal i år kännetecknats av svåra översvämningar som skördat människoliv och orsakat mycket lidande, stora materiella förluster flera tiotals miljarder escudos, raserade eller skadade bostäder, förstörda infrastrukturer för transporter, telekommunikation och energi samt stora förluster på vissa ekonomiska områden, särskilt inom jordbruk och handel.
Som bekant har Portugal en av de lägsta BNI-nivåerna per capita i Europeiska unionen och kommissionens uppskattning i den andra rapporten om den ekonomiska och sociala sammanhållningen visar att Portugal förra året uppvisade en avvikelse från den verkliga konvergensen som har visats upp sedan 1991.
Därför är det av största vikt att Europeiska unionen ger ett särskilt stöd, så att vi kan hantera de många förlusterna och att man stöder oss solidariskt i de enorma ansträngningar som görs.
Vi vädjar därför till kommissionen om ett särskilt ekonomiskt stöd, i samarbete med Portugals regering och de lokala myndigheterna, som komplement till de medel som ställts till förfogande av portugisiska organ, så att vi kan bemöta de akuta behoven hos den mest drabbade befolkningen, bygga upp den förstörda infrastrukturen och återuppta den ekonomiska verksamheten.
Det räcker inte med en överföring av redan planerade anslag. Vi trycker på att det är nödvändigt med ett särskilt stöd.

Ribeiro e Castro
Herr talman, herr kommissionär, kära kolleger, jag kan praktiskt taget inte minnas någon vinter sedan jag var barn, men i år har vintern gjort sig särskilt påmind på ett bistert sätt i Portugal, som min kollega redan sagt. Praktiskt taget alla floder i Portugal svämmade över och det finns städer i mitt land som drabbats av fyra översvämningar i rad under denna vinter, efter de ihållande regnen sedan november.
Krisen gjorde sig särskilt kännbar i landets centrala delar, med särskilt kritiska förhållanden i Mondegodalen, men den har drabbat befolkningen litet över hela landet. Portugisiska myndigheters och civilförsvarets ansträngningar har varit mycket omfattande. Nu uppkommer frågor kring återuppbyggnaden, och jag instämmer här med mina två portugisiska kolleger i en vädjan, en begäran, till kommissionen om att samarbeta med de portugisiska myndigheterna på nationell och lokal nivå i återuppbyggnadsarbetet, och att med ekonomiska medel och tekniska resurser inventera och stödja de drabbade områdena. Jag vill också uttrycka min solidaritet med offren. Vi kan inte heller, mot bakgrund av de omfattande översvämningarna som sköljt över vårt land denna vinter - vi hoppas att de nu har upphört, för det dåliga vädret fortsätter ännu - vi kan inte, som jag sade, låta bli att än en gång fästa uppmärksamheten på politiken för markanvändning, på vikten av att ha ett ekosystem i balans, och vi ber också andra medlemsländer i Europeiska unionen att stödja oss i dialogen.

Coelho
Herr talman, kära kolleger, naturen har än en gång varit obarmhärtig, och raseriet hos de ihållande regnen och otyglade floderna har spridit förstörelse och smärta, med stora materiella skador, hemlösa familjer, sårade och omkomna. I detta parlament vädjar vi än en gång om EU:s solidaritet, och det ankommer på kommissionen att finna sätt att förverkliga den. Skyll inte på otillräckliga anslag - de som drabbats vill inte höra några administrativa ursäkter. Vi måste visa att Europa inte bara är en generös idé, utan också en effektiv konstruktion.
Men det finns två grundläggande frågor som är viktiga att komma ihåg: Den första är av allmänt slag och gäller miljöskydd och klimatförändringar. När man talade om detta för bara några år sedan ansågs man vara utopisk, orosspridare och till och med litet tokig. I dag står det klart för alla och vi måste fatta effektiva beslut för att hindra att situationen förvärras i hela världen. Den andra gäller mitt land, Portugal. Tro nu inte att jag förfaller till demagogi: Mitt lands regering och de lokala myndigheterna är inte ansvariga för de regn som fallit, men det finns ett ansvar vi inte kan komma undan, nämligen att vara noggrannare med den fysiska planeringen, att motarbeta byggnadsspekulation bättre, avslå uppförande av hus vid flodbäddar, sköta flodbäddarna och tömningen av dammar bättre.
Vi måste alla hjälpas åt, inte bara för att komma till undsättning när någon behöver akut hjälp, utan också för att vidta försiktighetsåtgärder som förebygger och minskar risken för liknande katastrofer i framtiden.

Lage
Herr talman, ärade ledamöter, ärade kommissionärer! Som mina portugisiska kolleger redan sagt, har de syndaflodsliknande regnen, ovädren och översvämningarna i Douros, Mondegos och Tejos floddalar förorsakat otroligt stora materiella skador, lidande människor och död. En verklig katastrof. Då vi ber Europeiska unionen om stöd och solidaritet försöker vi inte spela på känslor, vi framställer oss inte som eländiga, och inte heller intar vi en anspråksfull ställning. Den portugisiska regeringen har inte brustit i stöd till de drabbade områdena, inte heller har det saknats solidaritet inom landet, men ett ekonomiskt stöd från Europeiska unionen är lika viktigt för Portugal som det är för Europeiska unionen själv. Ännu viktigare än ett sådant bidrags materiella betydelse är dess symboliska, moraliska och känslomässiga betydelse och effekt. Att stärka känslan av tillhörighet med Europeiska unionen och medvetenheten som europeisk medborgare ingår också i dessa små symboliska gester, det gör att Europa kommer närmare människorna. Den befolkning som drabbats av ovädren och befolkningen i allmänhet upplever då att Europeiska unionen inte förhåller sig likgiltig inför dess olycka och problem.
Herr talman, ärade ledamöter, ärade kommissionärer! Detta är det bästa sättet för Europeiska unionen att nå människors hjärta oberoende av storleken på bidraget. Därför vädjar vi till kommissionen att den skall använda sin fantasi och försöka besvara vår begäran och våra förslag.

Solbes
Herr talman! För det första vill jag påpeka beträffande Europaparlamentets resolution om jordbävningen i Indien - och somliga av er har nämnt den frågan - att kommissionen godkände det första akuta biståndet på tre miljoner euro den 30 januari, bara fyra dagar efter händelserna. Det beslutet, liksom alla akuta beslut, gjorde det möjligt att finansiera åtgärder från och med nödsituationens första dag och målet var en omedelbar hjälp i form av filtar, kläder, medicin, hälsovård liksom dricksvatten och livsmedel, men även till att skapa ett fältsjukhus i Bhuj.
Vi har, precis som Mann påpekade, samarbetat med sex humanitära organisationer i den här operationen, bland andra Oxfam Förenade kungariket, Care International, tyska Röda korset och Save the Children i Förenade kungariket. Varje organisation tog ansvar för olika åtgärder och det ledde enligt oss till mycket positiva resultat.
Nu har meddelats att kommissionen skall fatta ett andra beslut om 10 miljoner euro. Låt oss hoppas att beslutet fattas någon gång nästa vecka, så snart slutsatserna har fastställts och utvärderingen har fullförts av behoven in situ och av de icke-statliga organisationernas förslag.
Det är avgörande för det nuvarande biståndet och för allt framtida bistånd att vi undviker en dubbel användning och problem som kan uppstå i samband med akuta behov som inte täcks av någon finansiär. Därför måste alla biståndsmöjligheter behandlas gemensamt och för att fylla tomrummet mellan nödhjälpen och åtgärder på längre sikt kommer kommissionen inom kort att sända en delegation som in situ skall utvärdera behoven av återuppbyggnad och rehabilitering. Delegationen skall i stor utsträckning samordnas med medlemsstaterna och resultaten kommer att innebära att vi bättre kan avgöra hur vi skall genomföra framtida åtgärder även i samarbete med andra internationella instanser.
När det gäller problemet med naturkatastroferna och översvämningarna i Portugal kan jag bekräfta att landet har drabbats av en mycket hård vinter. Det har varit problem i många europeiska regioner, med kraftiga regn och stormar och översvämningar som har gett upphov till enorma materiella förluster och i vissa fall även mänskliga förluster. Den 16 november var jag själv här i parlamentet för att tala om de allvarliga översvämningarna i Förenade kungariket, Irland, Spanien, Frankrike och Italien och jag vill än en gång ge uttryck för den oro kommissionen hyser i dessa frågor och vi ställer oss bakom de bevis på stöd och solidaritet som parlamentet har riktat till offren för den nya katastrofen i Portugal.
Den 31 januari sade min kollega Barnier, med anledning av sammanträdet som ägde rum i Bryssel, att han var mottaglig för varje form av begäran från de portugisiska myndigheterna i avsikt att ändra inriktningen på strukturfondernas program. När vi talar om att ändra inriktningen på strukturfondernas program talar vi inte, som vissa av er kanske har trott, om att använda de resurser som redan innan var avsedda för Portugal på ett annat sätt utan om att åter överväga en ändring av fondernas program i sin helhet.
Jag vill också påminna er om att Wallström, som företrädare för kommissionen, onsdagen den 25 oktober förra året inför parlamentet definierade parlamentets roll på civilförsvarets område och förklarade vilka möjligheter den nuvarande budgeten rymmer för insatser från strukturfonderna Europeiska utvecklings- och garantifonden för jordbruket (EUGFJ) och Europeiska regionala utvecklingsfonden (ERUF) och gemenskapsinitiativet Interreg 3 som i sitt interregionala avsnitt inbegriper samarbete vid naturkatastrofer och industriella katastrofer. Det finns inga andra åtgärdsmarginaler inom budgeten.
Därför är kommissionen beredd att inom ramen för gemenskapens åtgärdsprogram för civilskydd överväga ett projekt som bör läggas fram av den drabbade medlemsstaten i syfte att identifiera de områden som riskerar att drabbas av översvämning i Europeiska unionen.
Slutligen vill jag än en gång påminna att kommissionen är angelägen om och beredd att svara snabbt och positivt, inom ramen för det som är möjligt, på framställningar av en sådan allmän karaktär som Portugal kan tänkas lägga fram till följd av dessa förhållanden.

Talmannen
Tack, herr kommissionär.
Den aktuella och brådskande debatten om frågor av större vikt är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum kl. 18.30.
Eftersom den muntliga frågan om stabiliseringsprogram i Irland och Frankrike är utsatt till kl. 17.30 på dagens föredragningslista förklarar jag kammarens arbete avbrutet under 15 minuter.
(Sammanträdet avbröts kl. 17.15 och återupptogs kl. 17.30.)

Stabiliseringsprogram i Irland och Frankrike
Talmannen
Nästa punkt på föredragningslistan är den muntliga frågan (B5-0009/2001) av von Wogau och Suominen och Doyle för Gruppen för Europeiska folkpartiet (kristdemokrater) och Europademokrater till kommissionen om stabiliseringsprogram i Irland och Frankrike.

von Wogau
Herr talman, herr kommissionär, ärade kolleger! Låt mig inledningsvis ta upp frågan varför vi har ifrågasatt de irländska besluten. Jag tror att man måste inse att vi har nått ett nytt stadium i Europeiska unionens utveckling och i integrationen av ekonomierna i Europeiska unionen. Tolv medlemsstater har nu en gemensam marknad med en gemensam valuta, en hemmamarknad i egentlig mening. Det är absolut nödvändigt att den ekonomiska politiken utformas efter gemensamma principer på denna europeiska hemmamarknad. I så måtto är vi glada att Europeiska kommissionen och ekonomiska och finansiella rådet, Ekofin, har agerat.
Det är första gången som ett avgörande träffas om ett av medlemsländerna på detta sätt. Det handlar om den europeiska valutans stabilitet. Ni vet att min partigrupp alltid har gett allra högsta prioritet åt den europeiska valutans stabilitet i alla debatter i kammaren. Så kommer vi att göra även i framtiden. Vi anser att en stabil valuta är en av de viktiga grundpelarna i en social marknadsekonomi. Samma sak gäller även den europeiska valutan. Det får inte råda något tvivel om att denna prioritering kommer att kvarstå för oss även framöver.
Ändå undrar jag om Europeiska kommissionen och ledamöterna i Ekofin-rådet har siktat på rätt mål med detta första avgörande av denna typ. Irland är ju utom allt tvivel en av mönstergossarna i Europeiska unionen; när det gäller andra stater dyker frågan upp huruvida dessa är i stånd att minska underskotten. Irland lyckas få överskott. Andra länder har, nu som då, en enorm totalskuld på mer än 100 procent. Irland är på väg att sänka denna till under 40 procent och är således även här en förebild för andra medlemsstater i Europeiska unionen.
Andra länder kämpar med arbetslösheten. Irland har i fråga om arbetslösheten nått exemplariska framsteg i att skapa nya arbetstillfällen. Andra medlemsstater kämpar med det faktum att tillväxttakten är långsam; Irland har en tillväxttakt som andra medlemsstater i Europeiska unionen bara kan drömma om. Vi kan dock konstatera att den irländska ekonomin på grund av den starka tillväxten är överhettad, att detta medför risker, att detta även innebär nackdelar för de irländska medborgarna. Om jag exempelvis ser på hyres- och markpriserna i Dublin och jämför med Frankfurt am Main, då står det helt klart att prisutvecklingen också har ofördelaktiga följder för medborgarna på Irland.
Så långt är det säkerligen nödvändigt att något görs. Frågan är dock: Vem måste göra något? Är det Europeiska unionen som måste ingripa, eller är detta en angelägenhet som både skall och kan tas omhand av Irland, av den irländska regeringen, av det irländska parlamentet själva? Därmed har jag kommit fram till frågan om vem som i framtiden faktiskt skall bära ansvaret för den europeiska ekonomiska politiken? Målet för vårt arbete måste vara att göra ansvarsfördelningen mycket tydlig. För att kunna berömma framgångar och för att vid misslyckanden, som ju också kan förekomma, kunna säga att ett visst land, att en viss institution har begått ett fel, måste vi klart och tydligt veta vem som ansvarar för vad. Här avtecknar sig en tydlig arbetsfördelning i Europeiska unionen. Europeiska unionen är utan tvivel ansvarig för konkurrensen, konkurrensen mellan företagen i Europeiska unionen. Kommissionär Mario Monti visar också gång på gång att Europeiska kommissionen tar uppgiften på stort allvar. Och Europeiska kommissionen bär ansvaret för valutastabiliteten - dels den starka Europeiska centralbanken, dels finansministrarna som har till uppgift att övervaka stabilitets- och tillväxtpakten.
Konkurrens och valutastabilitet ligger alltså på Europeiska unionens sida. Däremot är ansvaret för skatterna nu som då utan tvivel ett ansvars som vilar på Europeiska unionens medlemsstater. Detsamma gäller för de sociala trygghetssystemen samt för utbildningen. Här måste vi ställa oss frågan: Hur står det till med valutastabiliteten, och: Hotas valutastabiliteten i Euroland av det som nu sker i Irland? Låt oss tänka oss en annan situation. Låt oss tänka oss att inflationstakten skulle ligga på 6 eller 7 procent i Tyskland. Tyskland har en tredjedel av bruttonationalprodukten, BNP, i Euroland. Detta skulle omedelbart leda till att den genomsnittliga inflationstakten i Europeiska unionen skulle stiga så markant att Europeiska centralbanken blev tvungen att agera för att på så sätt dämpa ekonomin. Irland däremot är en liten nationalekonomi. Irlands BNP är inte mycket högre än i västra London. Överhettningen i Irland har ingen som helst påverkan på europeisk nivå, och av samma skäl finns det inget behov av agerande från Europeiska centralbanken. Irland självt har inte längre samma möjlighet som tidigare att dämpa det hela genom att låta den irländska centralbanken höja räntan. Detta innebär alltså att Irland självt även inför de irländska medborgarna måste ansvara för att överhettningen på ett eller annat sätt skall avhjälpas, men beslutet om detta skulle jag överlåta åt irländarna. Jag skulle inte upphöja detta till europeisk nivå.
En andra fråga: Den 12 januari fattade Europeiska kommissionen ett beslut om att överföra 401 miljoner euro till Irland. Till detta kommer kompletterande summor på ytterligare 726 miljoner euro. Detta är pengar som ytterligare har pumpats in i den irländska ekonomin. Nu vill jag fråga om samtal har förts mellan kommissionär Solbes och kommissionär Barnier för att reda ut denna uppenbara motsägelse. Med andra ord: det som sker i Tyskland, det som sker i Frankrike, det som sker i Italien ger väsentligt större anledning till oro för eurons stabilitet. Jag önskar Europeiska kommissionen samma mod när det gäller att tackla dessa stora länder.
(Talmannen avbröt talaren.)

Solbes
. (ES) Fru talman! Jag vill tacka von Wogau för att han har tagit upp en fråga som jag tror förtjänar en debatt. Hans resonemang kring hur vi bör ta oss an frågan är riktigt och jag skall försöka följa detta.
Jag börjar med slutet: varför påverkar inte våra beslut överföringen av medlen? För vi talar om en samordning av den ekonomiska politiken. Vi talar varken om problem i regionalpolitiken eller kompetens eller beskattning eller något liknande.
Jag vill ge en första kommentar så att vi alla vet, eller snarare kan bekräfta, vilken modell vi har enats om i Maastrichtfördraget. Enligt fördraget grundar sig samordningen av den ekonomiska politiken på ett instrument som varje år på finansministrarnas initiativ godkänns av Europeiska rådet i juni, kallat "De allmänna riktlinjerna för den ekonomiska politiken". Det är det dokument som ligger till grund för vår samordning av den ekonomiska politiken, som ni känner till, för ni har haft mer än ett tillfälle att diskutera detta i utskottet för ekonomi och valutafrågor. Dokumentet innehåller allmänna beslut och särskilda beslut av medlemsstaterna om konkreta rekommendationer som - det vill jag poängtera - antas med enhällighet av Europeiska rådet, liksom synpunkterna från den enskilda medlemsstat som undertecknar dessa.
Det stämmer att stabilitetspakten initieras vid sidan av de allmänna riktlinjerna för den ekonomiska politiken för att upprätthålla balansen mellan skattepolitiken och penningpolitiken. Dessutom kan vi ibland få intrycket av att det - som i Irlands fall - råder en motsättning mellan åtgärder som kan vara svårbegripliga beträffande uppfyllandet av kriterierna i stabilitetspakten.
För det första - och det tror jag är viktigt - med tanke på stabilitetspakten, har Irland uppfyllt och fortsätter att uppfylla delar av stabilitetspakten och de irländska myndigheternas agerande är verkligen berömvärt med tanke på den offentliga sektorns goda finanser och framgångarna med de strukturella reformerna.
Det skedde en fortsatt enorm tillväxt av den irländska ekonomin under 2000, men det är sant - och här kommer vi in på den första frågan ni tar upp - att det råder en överhettning av den irländska ekonomin. Är överhettningen en viktig fråga med tanke på den globala jämvikten? Jag vill inte gå in på om de enskilda åtgärderna är riktiga eller ej. Det är medlemsstaternas ansvar och där finns inget att invända. Vi diskuterar de generella globala synpunkterna.
Problemet med överhettningen av den irländska ekonomin är inget nytt i sig. Det är en fråga som går tillbaka till år 1998 och som redan då återspeglades i de allmänna riktlinjerna för den ekonomiska politiken. Frågan togs även upp år 1999 och sedan igen år 2000.
År 2000 sades det - jag syftar på ett beslut som fattades av Europeiska rådet på förslag av finansministrarna och som är tillämpbart i varje medlemsstat - att budgetpolitiken måste garantera en ekonomisk stabilitet, med tanke på omfattningen av överhettningen i ekonomin, och budgeten 2001 bör därför förvaltas med den målsättningen.
Vilket är - låt mig kalla det - innehållet i budgeten 2001? Jag tror att det kan vara till vår hjälp att klarlägga ett par frågor: för det första vad det är som ger kommissionen, och därefter medlemsstaterna, anledning till oro. Jag vill nämna två siffror från budgeten 2001: de löpande utgifterna som har röstats fram i budgeten innebär en ökning av den irländska bruttonationalprodukten med 1,06 procent; skattesänkningen en ökning med 0,57 procent. Därmed uppgår den totala framställan, till följd av dessa båda faktorer, till 1,6 procent av den irländska bruttonationalinkomsten.
Det finns en annan intressant uppgift angående det vi sade om de allmänna riktlinjerna för den ekonomiska politiken. Dess innebörd är: "eftersträva eller upprätthåll en balans i er budgetpolitik och för, om det är nödvändigt, en något restriktivare budgetpolitik som kompenserar de svårigheter som kan drabba Irland till följd av en penningpolitik som fastställs för euroområdet och som logiskt sett är mer expansiv för de irländska förhållandena.
Om vi till exempel undersöker vilken effekten blir, i termer som den primära effekten på det cykliskt anpassade överskottet, som är de siffror vi i normala fall använder oss av för att se hur ekonomierna beter sig, ser vi att medan siffran år 2000 var en budgetimpuls på 0,4 enheter av BNI är den 0,9 enheter av BNI år 2001. Den frågan är nu föremål för diskussion mellan den irländska regeringen och kommissionen. Den förstnämnda anser att de siffror vi har räknat fram innebär en ökning med ytterligare 0,3 enheter. Vi kan med de siffror som de lägger fram - frågan diskuteras i Eurostat - komma fram till ett annat resultat. Därför talar vi i vår rekommendation om 0,5 och tillåter således i praktiken denna situation.
För det tredje: en viktig fråga i ekonomiernas beteende är hur utbudet fungerar i förhållande till efterfrågan och om ökningen av efterfrågan sker mycket snabbt i förhållande till det befintliga utbudet. Det mäter vi tekniskt sett med hjälp av det som kallas potential output gap, produktionskapacitet, det vill säga hur mycket större ökningen är av efterfrågan än av utbudet. År 2000 var skillnaderna i potential output gap 4,5 procent, det vill säga efterfrågan i Irland översteg landets produktion med 4,5 procent. År 2001 kommer den siffran att uppgå till 5,4 procent. Vi talar således om en i högsta grad expansionistisk budgetpolitik, när åtagandet som den irländska regeringen godtog i de allmänna riktlinjerna för den ekonomiska politiken var en mer restriktiv budgetpolitik för att kompensera de övriga problemen.
Nu kommer vi in på den andra frågan ni tog upp och som jag finner synnerligen intressant: den irländska ekonomin är relativt liten och dess effekt på det monetära området är minimal. Det är ett riktigt argument och borde leda oss, liksom många ekonomer, till slutsatsen att om vi inte hade andra typer av åtaganden, varför då påverka Irland om det inte har någon betydelse för penningpolitiken?
Jag anser att vi med ett sådant argument bör ställa oss en dubbelsidig fråga. För det första: kan vi behandla Europeiska unionens medlemsstater olika? Kan vissa stater agera som de vill och andra inte, beroende på om de är stora eller små? Den andra viktiga frågan: vi kan diskutera om det här är den modell vi vill använda i framtiden, men det är i vilket fall som helst inte den modell vi använder i dag enligt den gällande lagstiftningen. Därför är det helt nödvändigt, åtminstone för kommissionen om vi skall uppfylla vår roll som fördragens väktare, att tillämpa de fördrag som finns.
Mot bakgrund av detta har kommissionen gjort det den ansåg vara dess uppgift, nämligen skicka en rekommendation till ministerrådet, i enlighet med artikel 99.4, och jag upprepar att när jag talar om en rekommendation menar jag inte sanktioner. Jag är medveten om att det i massmediala termer är mycket intressantare att tala om sanktioner. När vi talar om rekommendationer visar vi den irländska regeringen att den budgetpolitik den har fastställt inte överensstämmer med det den har lovat och de har dessutom problem med en överhettning av sin ekonomi.
Vi gör en utvärdering av rekommendationen i motiveringen enligt vilken vi anser att överhettningen är på 0,5 procent. Det kan diskuteras. Det är en siffra som är beroende av vilken metod vi använder. Sedan är det givetvis upp till den irländska regeringen att göra det den finner lämpligt.
Kommissionens ståndpunkt lades fram i ministerrådet och antogs med enhällighet. Det är den situation vi för närvarande befinner oss i och jag anser, precis som ni, att vi måste uppmärksamma denna, för även om det är en viktig milstolpe i tillämpningen av vår modell för en samordning av den ekonomiska politiken bör vi inte försöka dra sådana slutsatser som kommissionen aldrig har avsett.

Talmannen
Jag tackar kommissionär Solbes.
Kära kolleger! Jag måste be er att respektera talartiderna, eftersom vi skall genomföra omröstningen om brådskande frågor kl. 18.30.

Doyle
Fru talman, herr kommissionär! När vi i Irland anmälde oss till den ekonomiska och monetära unionen godtog vi de centrala grundsatserna för en ekonomisk och monetär union, nämligen närmare samarbete i fråga om ekonomisk och budgetär politik för medlemsstaterna.
Huvuddelarna i detta förfarande är den stabilitets- och tillväxtpakt som utgör kärnan av en ekonomipolitisk samordning. För det andra har vi de årliga, och jag betonar årliga, breda ekonomipolitiska riktlinjerna - en mindre välkänd del av förfarandet för ekonomipolitisk utveckling.
Såväl som på europeisk nivå finns det landspecifika riktlinjer som fastställer politiska prioriteringar och särskilda förhållanden. Herr kommissionär! Jag lyssnade noga för att se om jag kunde skilja ut från vad ni sade exakt vilka överträdelser av de landspecifika riktlinjerna som Irland har gjort sig skyldig till, för att motivera rekommendationerna från Ekofin-rådet i enlighet med artikel 99 i fördraget förra måndagen, på er order. Vår finansminister, Charlie McCreevy, meddelade det irländska parlamentet denna vecka att han inte hade några problem med råd till Irland om rådets synpunkter på vad som är en lämplig politisk mix för att uppnå ekonomisk stabilitet. Men han ansåg att dessa synpunkter borde ha getts i form av ett yttrande, såsom är brukligt, i synnerhet med tanke på den relativa prestationen hos den irländska ekonomin i jämförelse med övriga EU-medlemsstater. Ett yttrande, herr kommissionär, snarare än en rekommendation.
Var en rekommendation ett rättvist och rimligt svar? Hade inte ett yttrande varit tillräckligt, med tanke på det mycket kraftiga politiska bortfallet från rekommendationen i Irland, där vi har valår i år och troligtvis kommer att hålla en folkomröstning om Nice. Denna händelse har varit guld värt för euroskeptikerna. Och detsamma gäller på andra håll, framför allt i Förenade kungariket. Det råder också nervositet om kommissionens inblandning i skattepolitik generellt efter Nice. Denna senaste händelse är inte till hjälp. Jag kan inte se varför Irlands överträdelser inte kunde ha behandlats mer taktfullt, mer diplomatiskt, med mer förståelse - både av er, herr kommissionär, och av vår något oberäkneliga, men geniala, finansminister.
För många åskådare tycks det ha handlat om egon och machofasoner - allt detta i sammanhanget av en ekonomisk vändning för Irland under de senaste sex, sju åren som gör många avundsjuka. Uppdraget är att Irland skall försöka uppnå ekonomisk stabilitet, och i det sammanhanget ansågs vår senaste budget vara alltför inflationsdrivande.
Det finns tillfällen då en "en storlek passar alla" ekonomisk modell inte passar. Det största hotet mot Irland just nu är löneinflation driven av 75 000 lediga jobb. Att säkra fortsatt samarbete och dialog på arbetsmarknaden med våra fackförbund, arbetstagare, jordbrukare och regering och, därigenom, en återhållsamhet i fråga om löner, måste vara en prioritet för vår regering, med tanke på hur mycket detta har bidragit till vår ekonomiska framgång i många år.
Jag håller med om att en 10-procentig ökning av BNP per år inte är hållbart, med tanke på trycket på tillgången på arbetskraft och huspriser. Men även IBEC, vår arbetstagarorganisation, har sagt att vår budget måste ses i sammanhanget av samarbete och dialog på arbetsmarknaden.
Om jag skulle peka på en enda faktor som har bidragit mer än något annat till vändningen i den irländska ekonomin, så skulle det vara " Social Partner' s Agreement" (avtalet mellan arbetsmarknadens parter), vilket har låtit oss bedriva konkurrenskraftig handel på den inre marknaden och attrahera nationella investeringar till följd av den stabilitet som avtalet medfört till löneförhandlingar.
Jag beklagar den opassande offentliga debatten om kritiken, bristen på diplomati vid behandlingen av denna fråga från båda sidor och det mycket negativa politiska bortfallet som följt. På grund av tidsbrist kan jag inte räkna upp alla irländska ekonomiska framgångar. Jag tvivlar inte på att mina kolleger som kommer efter mig kommer att göra det.

De Rossa
Fru talman! Jag intar inte samma ställning som min kollega Doyle. Den irländska regeringens svar till Europeiska kommissionen och Ekofin-rådet var arrogant och obetänksamt. Obetänksamt, eftersom det i onödan har skadat Irlands ställning i unionen, och eftersom det bidrar till främlingshat i Irland genom att skapa osäkerhet i fråga om en möjlig ratificering av Nicefördraget. Obetänksamt, eftersom det ökar euroskepsisen i Storbritannien och Danmark, och det kan inte vara bra på lång sikt för vare sig Europa eller Irland om Danmark, Storbritannien eller till och med Sverige blir kvar utanför euroområdet.
Jag beklagar djupt den hållning som intagits av den irländska regeringen. Jag anser att dess ställning drivs av den växande euroskepsisen i de två minoritetspartierna i regeringen. Vice premiärministern, Mary Harney, till exempel, gav nyligen uttryck åt sin preferens för den amerikanska ekonomiska modellen framför den europeiska arbetsmarknadsmodellen, och sade att vi står närmare Boston än Berlin. Jag håller emellertid inte med Europaparlamentarikern från PPE-DE, Werner Langen, som citeras i tidningen Irish Independent i dag med att säga att Irland ytterligare bör straffas genom ett tillbakadragande av sammanhållningsfonder. Ett sådant steg skulle innebära en kraftigt överdriven reaktion såväl som en olaglig sådan.
Jag skulle åter vilja uppmana den irländska regeringen att acceptera Ekofin-rådets beslut och sitta ner med kommissionen för att diskutera hur det bäst kan genomföras. Jag vill också uppmana finansministern att acceptera den långvariga inbjudan från detta parlaments utskott för ekonomi och valutafrågor att komma och tala med oss och förklara den irländska ståndpunkten i detalj, så att vi kan förstå den och lära av den.
I det irländska parlamentet denna vecka presenterade finansministern fem huvudpunkter där han förklarade att han var oense med kommissionen och Ekofin-rådet. Han hävdade att kommissionens rekommendation och Ekofin-rådets beslut är orimliga, omotiverade och en feltolkning av den irländska ekonomin. Han förklarade att de irländska skattesänkningarna som gjorts de senaste tre åren har varit åtstramande, inte inflationsdrivande. Han sade att de irländska budgetarna inte har gynnat fluktuationer såsom beräknats av kommissionen. Han menade att kommissionens metodik lägger för stor vikt vid skattelättnader i år, eftersom den inte beaktar engångsföreteelser såsom ett kortare budgetår år 2001. Han sade också att ett yttrande skulle ha varit ett mer lämpligt steg än en reprimand. Kommissionären har till viss del behandlat några av fallets aspekter. Jag skulle vilja höra kommissionär Solbes tala detaljerat i denna kammare i dag om dessa frågor, så att vi kan komma till viss klarhet över de frågor som faktiskt debatteras mellan den irländska regeringen och Europeiska unionen.

 Schmidt, Olle
Fru talman! Prodi menade att " vi måste också kunna bestraffa klassens bästa elev" , som en förklaring till EU:s allvarliga reprimand till Irland. Detta är i sanning ett märkligt konstaterande. Det vore naturligare att ha klassens bästa elev som föredöme - så var det när jag gick i skolan.
Irlands ekonomi går mycket bra. Förra året ökade tillväxten med 10 procent. Arbetslösheten ligger under 4 procent och landet har dessutom ett rejält budgetöverskott. Den fattiga gröna ön har blivit en keltisk tiger. EU:s varning till Irland är därför förhastad eftersom man bortser från landets situation.
Irland är ett litet utrikeshandelsberoende land med en ekonomi som är nära knuten till den brittiska och den amerikanska. Därför har den sjunkande eurokursen påverkat den irländska inflationen mer än övriga EU-länders. Inflationen har minskat från 6 procent i november till 3,9 procent i januari och allt tyder på att den kommer att fortsätta att minska. Holland har i dag en högre inflation.
Som ni själv uppgav, herr kommissionär, kan Irlands politik inte äventyra EMU:s funktion. Det är det ni hänvisar till i fördragets artikel 99, och då faller det argumentet. Irland står för endast 1 procent av EU:s samlade BNP. Inflationshoten är för Irlands del huvudsakligen externa, men EU och ni, herr kommissionär, kräver interna åtgärder för att få ner inflationen. EU:s agerande är politiskt oklokt och stärker inte tilltron till EU och EMU, framförallt inte i de länder som i dag står utanför det monetära samarbetet. Jag vill sluta med att fråga Solbes Mira: Varför gav ni inte Irland mer tid?

Lipietz
Fru talman, herr kommissionär! De gröna är federalister och har ingen principiell invändning mot att Europa har en uppfattning om den politik som förs i de olika medlemsländerna. Bortsett från det har vi delat och delar fortfarande de små ländernas oro för de överdrifter som en alltför stor arrogans från högre myndigheter och stora länder skulle kunna leda till.
När kommissionen för första gången utövar sin rätt att föreslå en reprimand i detta särskilda fall som gäller Irland förefaller oss kommissionens beslut ur den synpunkten ytterst illa underbyggt, eller i varje fall enastående klumpigt i förhållande till alla euroskeptiska röster som kritiserar den europeiska integrationen. Beslutet förefaller oss ytterst illa underbyggt, för det första för att den alltför höga inflationen i Irland, som är ett faktum, lika väl kan hänföras till den irländska ekonomins särskilda karaktär. Irland importerar olja, men också det mesta av sina reservdelar från två länder, Förenta staterna och Förenade kungariket. Dessa har kraftigt skrivit upp sin valuta i förhållande till euron under de senaste åren.
Det andra skälet är att det långt ifrån är bevisat att 2001 års budget blir "procyklisk". Den amerikanska luftbubblan, den amerikanska depressionen riskerar tvärtom att göra 2001 års budget ytterst "kontracyklisk".
För det tredje: om man erkänner att den irländska statens skattesänkning är överdriven, skulle problemet ha behövt tacklas medan detta land i åratal tillämpade en skattedumpningspolitik genom att sänka företagsskatten och på så vis locka till sig företag från kontinenten. Det är helt häpnadsväckande att denna kritik tas upp när skattesänkningen inte längre gäller företagen, utan medborgarna.
Ur ett allmänt perspektiv, i och med att ett land har accepterat...
(Talmannen avbröt talaren.)

Wurtz
Fru talman! Jag vill allra först tacka er för att ni uppträder föredömligt när ni leder detta sammanträde som i någon mån avslutar sammanträdesperioden.
Jag kommer nu till ämnet för vår debatt och gläder mig åt att vi ges tillfälle att uttala oss om betydelsen och räckvidden av det beslut som fattats av kommissionen och därefter av rådet om att för första gången använda den bestämmelse i Amsterdamfördraget som ger dem möjlighet att inte bara utdela en sanktion, utan en offentlig reprimand till en medlemsstat, i det aktuella fallet Irland, och skarpt klandra flera andra länder för underlåtenhet att följa alla stabilitetspaktens krav. Detta är något som jag tror kommer att ge många anledning att fundera över den liberala logiken i den nuvarande ekonomiska och monetära unionen, några månader innan euron gör sitt inträde i 300 miljoner européers vardag.
Inte heller jag ifrågasätter principen om sådana varningar, som är en logisk konsekvens av att den ekonomiska politiken samordnas. Däremot klandrar jag de bakomliggande riktlinjerna. Alltför stora offentliga utgifter, alltför stora sociala utgifter, det är en besatthet hos den ortodoxa monetarismens väktare inom de europeiska institutionerna, utan hänsyn till att de envisa och ovärdiga orättvisorna i den sociala modell som Europeiska unionen påstår sig inkarnera, likaså utan hänsyn till behovet av att främja mänskliga resurser som följer med den IT-revolution som med blixtrande hastighet äger rum inför våra ögon och som i mycket högre grad ligger framför än bakom oss.
Det är signifikativt att det främst är hälsovårdsutgifter som uttryckligen åsyftas i den kritik kommissionen riktar till flera medlemsstater, däribland Frankrike. Nästan samma dag beslutade kommissionen dessutom att väcka talan mot Frankrike vid EG-domstolen, för att landet tillämpat en lägre momssats på en del av el- och gasavgiften för de sämst ställda familjerna. Det är inte genom sådana hyperrestriktiva åtgärder som vi kommer att kunna övervinna förtroendekrisen mellan medborgarna och unionens institutioner.
Någon nämnde Prodis offentliga uttalanden om kritiken mot Irland, som tidigare presenterades som ett mönsterland. När kommissionens ordförande säger, och jag citerar "ibland måste skolläraren straffa den bästa eleven", avslöjar han en förbluffande originell uppfattning om det nya europeiska styret. Jag räknar med att den breda debatt om Europas framtid som alla talar om inte skall utformas helt i de institutionella reformernas abstrakta sfär, utan bygga på konkreta och självupplevda erfarenheter, likt de erfarenheter medborgarna utsätts för i de länder som är föremål för kommissionens och rådets stränga kritik.

Crowley
Fru talman! Först och främst vill jag tacka er för att ha lett detta sammanträde, och jag vill även tacka kommissionären för att ha kommit hit. Stränga kontroller av budgetutgifter sedan 1987, tillsammans med en stark modell för samarbete och dialog på arbetsmarknaden, där fackförbund, arbetstagare och regeringen samlats, är två av de viktigaste orsakerna till den nuvarande framgången i irländsk ekonomi. Parallellt med detta är vårt åtagande att investera i utbildning och uppbyggnad av infrastruktur, och i synnerhet att ta tillvara på de nya möjligheterna som informationsteknologi erbjuder ytterligare orsaker till denna framgång.
I Irland har vi ett ofta använt uttryck - "om det inte är trasigt, varför laga det". Vår nuvarande tillväxttakt på 11 procent är mer än tre gånger så hög som genomsnittet för övriga medlemsstater. Vi har ett budgetöverskott på nästan 5 procent av vår bruttonationalprodukt. Vår offentliga skuld som andel av BNP är endast 39 procent. Skatte- och utgiftsnivåer på 33 procent gör Irland till ett av de lägsta skattesystemen i Europa. Vi har ett bindande åtagande att lägga 1 procent av vår årliga bruttonationalprodukt på framtida allmänna pensionsmedel. De senaste siffrorna visar faktiskt att inflation, mätt enligt det harmoniserade europeiska måttet, i Irland nu har sjunkit till 3,9 procent. Denna inflationstakt är lägre än i flera av de större medlemsstaterna i EU, om en jämförelse görs av de senast tillgängliga ekonomiska siffrorna för, till exempel, Spanien.
Jag skulle också vilja påminna Europeiska kommissionen att den irländska befolkningen, före den nyligen inträffade ekonomiska framgången i Irland, var tvungen att göra stora uppoffringar för att garantera att ekonomisk tillväxt skulle ske. Irland bidrar och vill fortsätta att bidra till den positiva utvecklingen av politik och program inom Europeiska unionen. Irland kommer inom kort att bli nettobidragsgivare till Europeiska unionens budget. Tidigare var Irland nettoförmånstagare. Förutom detta har irländska vatten öppnats för europeiska fiskeflottor för att garantera en fortsatt framgång för den europeiska fiskeindustrin.
Jag anser att de ekonomiska rekommendationerna, vilka vore till hjälp för att förbättra den irländska ekonomin, bör beaktas. Jag anser emellertid att Europeiska kommissionen vid detta tillfälle har missbedömt exakt hur den irländska ekonomin fungerar. Dessutom tror jag inte att den till fullo uppskattar hur långt vi har färdats i faktiska termer i och med denna förbättring av vår ekonomiska prestanda. Jag kommer att ge kommissionären lite statistik för att sätta in detta i sitt sammanhang. 1991 enades EU:s ledare om föreskrifterna i Maastrichtfördraget, och grönt ljus gavs till arbetet med den gemensamma valutan. Irlands BNP år 1991 var 29 miljarder irländska pund. Nu, 10 år senare, är den 80 miljarder irländska pund. 1991 var vi tvungna att låna 760 miljoner irländska pund för att hålla igång offentliga verk och inrättningar. I dag har vi ett budgetöverskott. 1991 hade vi 1,15 miljoner människor i vår arbetskraft. I dag har vi 1,67 miljoner.
I fråga om händelserna under de senaste veckorna anser jag att allt tal om att ekonomiskt tillrättavisa Irland, som föreslås på vissa håll, vore ett mycket regressivt steg. Sådana översittarfasoner är knappast det rätta sättet att bygga upp närmare ekonomiskt samarbete och ekonomisk samordning. Tvång och samordning är två rakt motsatta politiska och mänskliga teorier. Europeiska unionen har frodats i en anda av samarbete mellan olika medlemsstater som arbetar tillsammans för gemensamma politiska intressen. EU kommer inte att blomstra i framtiden om konfrontation står på dagordningen. Jag har valts för att företräda Irlands befolkning, och jag och mina kolleger i detta parlament kommer att fortsätta företräda vad som är bäst för den irländska befolkningen.
Sammanfattningsvis är det faktum att denna debatt hålls nu mycket välkommet. Vi välkomnar möjligheten att basunera ut hur stolta vi är över våra framgångar.

Blokland
Fru talman, herr Solbes Mira! Irlands ekonomiska prestationer under den senaste tioårsperioden väcker stor beundran. Den som jämför EU-ländernas makroekonomiska indikatorer kan inte undgå att komma fram till slutsatsen att Irland för närvarande gör bäst ifrån sig. Europeiska kommissionens kritik mot den irländska regeringens politik framstår därför som mycket märklig. Men vid närmare betraktelse är den ändå befogad. Med tanke på överhettningen inom den irländska ekonomin är det uppenbarligen fråga om en procyklisk politik när den irländska regeringen sänker skatter och höjer statliga utgifter. Och om Irland nu inte får någon reprimand blir det snart mycket besvärligt att kritisera andra medlemsstaters politik.
Under tiden kan man konstatera att det är anmärkningsvärt att en liten medlemsstat ansätts, samtidigt som de stora EMU-medlemsstaternas ekonomiska reformer och prestationer i allmänhet har kommit på efterkälken. Skulle kommissionär Solbes Mira kunna klargöra om han är medveten om att den kritik som riktas mot de större medlemsstaterna i de föreliggande rekommendationerna förefaller vara vänligare förpackad än den kritik som riktas mot de små länderna?
Redan när beslutet fattades om att starta den ekonomiska och monetära unionen under våren 1998 uppmärksammade jag kommissionen på den prekära situationen rörande pensionsförmåner i vissa medlemsstater. Er företrädare De Silguy ville helt enkelt inte höra talas om den saken. Nu märker jag emellertid att kommissionen utfärdar försiktiga varningar rörande detta, i synnerhet med adress till Frankrike och Italien. Även Europeiska centralbanken gav uttryck för sin oro i frågan i sin månadsrapport för juli 2000. Om politiken förblir oförändrad kommer pensionskostnaderna att stiga de flesta medlemsstaterna över huvudet. I en av medlemsstaterna ända upp till 20 procent av BNP enligt OECD. Anmärkningsvärt nog handlar den nuvarande valkampanjen i den här medlemsstaten om att sänka skatterna!
Ju längre de ifrågavarande medlemsstaterna tvekar inför att på ett handlingskraftigt sätt ta itu med pensionsproblematiken, desto större kommer de framtida budgetproblemen att bli. Just nu tickar en tidsinställd ekonomisk bomb. Ändå får vi inte höra kommissionären tala klarspråk. Det går väl inte för sig att nödvändiga reformer hela tiden skjuts upp och att kostnader därmed skyfflas över på framtida generationer?
Jag förväntar mig av er att ni redogör för hur saker och ting förhåller sig under vårens toppmöte i Stockholm, och i synnerhet säger till medlemsstaterna Italien, Tyskland, Spanien, Belgien och Frankrike på skarpen. På den här punkten finns det ingenting att anmärka på Irland. Det vore opportunistiskt att förtiga detta. För snart belastas Irland, Nederländerna och andra direkt eller indirekt av konsekvenserna av de problem som deras EMU-partner med vett och vilja lämnar olösta.

Berthu
Fru talman! Den rekommendation som antogs av finansministerrådet i måndags, som ställer Irland vid skampålen på grund av en som det påstås alltför expansiv nationell budget, förefaller oss helt sakna proportioner, så till den grad att man måste fråga sig varför den har utfärdats. Den saknar proportioner, för att Irland snarare framstår som en duktig elev i den europeiska klassen, och för att landets inflation till syvende och sist är ganska låg i absoluta tal och inte riskerar att rubba balansen i området som helhet.
Varför under dessa omständigheter kräva restriktiva åtgärder som riskerar att skada detta land? Förklaringen måste sökas i analysen av det nya gemensamma valutasystemet, där mjuka justeringar med hjälp av varierande växelkurser ersätts av den gemensamma valutans stelhet, kompletterat av disciplinförfaranden.
Marknadens justeringar ersätts alltså med administrativa och centralstyrda justeringar. Men finns det för den skull några garantier för att det nya administrativa förfarandet skall ge ett bättre resultat än marknaden? Vi tror inte det. Det säkraste resultatet är att de olika medlemsstaterna påtvingas en ekonomisk politik som inte är optimal för alla. Denna stelhet kan medföra nackdelar som på sikt kommer att överskugga de förväntade fördelarna med den gemensamma valutan.
En fråga har dock än i dag inte fått något svar. Har denna obligatoriska enhetspolitik fastställts av de stora länderna för att gynna dem själva och på bekostnad av de små länderna? Eller kan denna politik en dag komma att vända sig mot de stora länderna själva? Jag har inget färdigt svar på denna fråga. Irland skulle förvisso kunna tro att landet befinner sig i den förstnämnda situationen, nämligen ett litet land som offras för intressen som definieras av tungviktarnationerna.
Men frågan är mer komplicerad än så. Bakom fördömandet av Irland ser man nämligen att det döljer sig viktigare måltavlor, och först i raden av dessa är kanske Frankrike. Vad det nu gäller är troligen att pröva eller rentav skärpa den multilaterala övervakning som föreskrivs i artikel 99 i fördraget, för att i morgon tillämpa den på andra medlemsstater. Tvångsprocessen är därför långt ifrån över. Det disciplinära Europa slår först mot de små länderna, men riskerar att i morgon slå mot alla.

Bourlanges
Fru talman, herr kommissionär, kära kolleger! Det är en märklig angelägenhet vi i dag samlas för att diskutera, för när jag hör Wurtz och när jag hör kommissionären får jag intrycket att de utkämpar samma krig. Båda säger till oss: "ni har inte rätt att växa, men ni har rätt att spendera pengar".
Ni har inte rätt att växa. Vi ser här en medlemsstat, Irland, som har ett imponerande budgetöverskott, en ytterst begränsad skuld, ett mycket högt tillväxttal och en inflation som visserligen är för hög, främst av yttre orsaker, men som följer huvuddragen av vad vi har sagt skall följas i stabilitetspakten, och ni säger: "det är inte bra att växa även om ni följer kriterierna".
Wurtz säger till oss: "det måste vara tillåtet att spendera". Herr Wurtz, låt mig påpeka att detta inte gäller Irland. Irland spenderar inte för mycket. Irland har en stark tillväxt för att landet inte spenderar för mycket.
När det gäller Frankrike säger man till oss: "ja när det gäller Frankrike däremot, ger vi en liten signal, utdelar vi en liten reprimand, men i realiteten accepterar vi". Men jag konstaterar att Frankrike inte uppfyller sina åtaganden. Frankrike hade börjat minska sina offentliga utgifter och genomföra skattelättnader. Denna obalans har rubbats. Vi ser nu att tendensen till minskat underskott mattas i Frankrike, medan tillväxten stabiliseras. Vi ser att Frankrike behåller det största offentliga underskottet av alla länder i euroområdet. Vi ser att Frankrike över sin nationella budget finansierar utgifter för lönekostnader som rimligen borde regleras genom marknadsekonomin. Allt detta är otillfredsställande, men ni säger inget, eftersom Frankrike precis som Tyskland och Italien och andra länder är för stort och ohanterligt för er.
Herr kommissionär! Detta oroar mig, för en verklig policy-mix - och det här är ingen förebråelse - skulle kräva att ni hade möjlighet att vara politiskt dristigare, juridiskt bättre rustad och i ekonomiskt avseende försedd med en lite mer komplex analysapparat än den vi nu förfogar över. Vad vi i den här frågan lider av är egentligen Europas otillräcklighet och inte Europas överdrifter, och i denna otillräcklighet är det de små som tar stryk!

Berès
Fru talman, herr kommissionär, kära kolleger! Jag vill gratulera kommissionen och rådet, eftersom vi sedan övergången till euron efterlyser denna samordning av den ekonomiska politiken, och det är bra att den nu tar form, ett år innan den egentliga övergången till euron.
Jag vet inte när eller hur kommissionen och rådet skulle kunna använda det instrument som artikel 99 utgör, framför allt punkt 4, om det inte var i dag. Föreställ er att de skulle göra det nästa år. Jag tror inte det. Både kommissionen och rådet har samtidigt värnat om fördragen och det allmänna europeiska intresset. Därför är denna samordning av den ekonomiska politiken ännu inte perfekt. Kommissionären har nyligen förelagt oss och låtit kommissionen anta ett dokument som vi kommer att titta mycket uppmärksamt på, nämligen ett meddelande som gör att vi kan gå vidare inom dessa områden. Vi tackar honom på förhand och hoppas att vi utifrån denna grund skall kunna förbättra mekanismen.
Vad som kanske i dag måste kritiseras är gapet mellan de allmänna ekonomiska riktlinjerna i budgeten, och inte den rekommendation som kommissionen nyligen har utfärdat. När man fastställer de allmänna riktlinjerna för den ekonomiska politiken är alla församlade kring förhandlingsbordet: Irland, Tyskland, Italien, Frankrike, Portugal, etc. Den fråga vi i dag brottas med har att göra med att när dessa riktlinjer väl har antagits reser alla hem till sig och antar sin egen budget praktiskt taget utan att snegla på vad som fastställdes gemensamt, mellan likar. Svårigheten består i att kommissionen i dag underkänner en budget som redan har antagits av det irländska parlamentet och i efterhand utvärderar resultatet av den interna irländska, franska, tyska och italienska diskussionen.
Därför vill jag gratulera kommissionen till att ha antagit detta beslut, det upprepar jag. Von Wogau frågar sig om "den irländska ekonomin har ett sådant inflytande på situationen i den ekonomiska och monetära unionen". Självklart inte, men läs om artikel 99.4. Där står det att kommissionen skall föreslå dessa rekommendationer och rådet anta dem, när den ekonomiska och monetära unionens goda funktion hotar att skadas, men även när medlemsstaternas riktlinjer inte överensstämmer med de gemensamt fastställda riktlinjerna. Vi befinner oss helt klart i den situationen.
Så till frågan huruvida man skall kritisera ett litet land eller ett stort land. Om kommissionen nu inte hade sagt något om ett litet land (även om jag inte vet vad som är skillnaden mellan ett stort och ett litet land, men låt gå) tror ni då att den i framtiden skulle kunna göra det om ett stort land, som sände ut negativa signaler som riskerade att försvaga den ekonomiska och monetära unionen? Jag tror inte det och därför välkomnar jag det beslut rådet fattade i måndags.

Maaten
Fru talman! Europas ekonomiska enande är ett stort äventyr, men lyckligtvis har vi femton finansministrar som håller ett vaksamt öga på varandra i Ekofin-rådet. Fast alldeles säkra kan vi förstås inte vara på den saken; sammanträdena hålls ju bakom lyckta dörrar och ibland till och med bakom en dimridå. Endast i mycket särskilda undantagsfall, som när någonting verkligen går snett i ett land, öppnar Ekofin-rådet sina dörrar och skingrar dimridån och ger vederbörande kollega en offentlig örfil. Den här veckan föll den lotten på Irland som första land. Går det då verkligen så illa med den irländska ekonomin? Kan vi verkligen inte hysa något förtroende för irländarna? Ingalunda. Som många har nämnt tidigare går det tvärtom bra för Irland. Under fem år har den genomsnittliga tillväxten legat på 5 procent, arbetslösheten har gått ned från mer än 16 procent till bara 4 procent, och man har ett budgetöverskott på mer än 4,5 procent. Ja, ekonomin riskerar att bli överhettad, och det finns en risk för inflation, vilket inte låg inom ramen för de avtal som ministrarna själva har kommit fram till. Men när allt kommer omkring är det inte så konstigt att irländarna tycker sig ha blivit illa behandlade. Det finns dock ännu större risker som ligger på lur. Den man som troligen blir Italiens nästa premiärminister, Silvio Berlusconi, har tillkännagivit att han vill sänka skatterna trots ett budgetunderskott och trots att förhållandet mellan statsskulden och bruttonationalprodukten är tre gånger så stort som i jämförelse med Irland. Det vi frågar oss är om ministerrådet kommer att dela ut en offentlig örfil även i det fallet. Kommissionär Solbes Mira! Även om vi tvivlar på att det är nödvändigt att läxa upp Irland, så kommer ni i det fallet att kunna räkna med vårt stöd.

Ahern
Fru talman! Jag anser att kommissionens kritik av Irland är ett allvarligt angrepp mot Irlands demokratiska frihet. En vald regerings frihet att utarbeta sin egen budget i enlighet med sina vallöften är grundläggande för demokratin. Jag uppmanar därför Irlands finansminister att inte gå tillbaka på sina löften om ökade utgifter, i synnerhet inom hälsovården, och att sänka skatter, i synnerhet för låginkomsttagare. Jag har inget till övers för skattesänkningar för rika, och inte heller är detta en budget som skulle ha lagts fram av De Gröna. Men det är icke desto mindre ett program som har förhandlats fram med arbetsmarknadens parter.
Irland har särskilda problem med inflation på grund av sitt traditionella handelssamarbete med Storbritannien, vilket ligger utanför euroområdet. Detta är en sida av irländsk inflation som helt har bortsetts ifrån av Europeiska kommissionen. Det är till och med så, att om Europeiska kommissionen avsiktligt hade beslutat att inta en hållning som skulle avskräcka Storbritannien från att gå med i eurosamarbetet genom att avslöja sig själv som en gammaldags byråkrat som försöker skrämma valda regeringar på sätt som ligger helt utanför dess uppdrag, kunde den inte ha lyckats bättre. Detta är minst sagt ren politisk dumhet.
Denna inblandning i den irländska budgeten är ett resultat av Maastrichtfördraget; kommissionen försöker till och med få regeringar att avstämma sina budgetar med den i förväg, vilket fördraget inte föreskriver. Jag förespår därför ett ljudligt avslag av Nicefördraget i den irländska folkomröstningen i sommar, till följd av denna omotiverade inblandning och eftersom detta är ett mycket dåligt fördrag, vilket många i detta parlament håller med om.
Sedan 1994 har den sammanlagda ökningen av sysselsättningen varit 39 procent. I dag är sysselsättningen nästan full, vilket innebär en enorm skillnad för Irland. Irländska enhetsarbetskostnader är fortfarande mer än 10 procent lägre än genomsnittet för euroområdet. Därför finns både lönehöjningar och skattesänkningar för låginkomsttagare på dagordningen för Irland år 2001. Jag tror att kommissionen medvetet försöker ingripa på ett område som ligger utanför dess befogenheter. Vi får inte låta detta ske. Under de senaste fem åren har vi sett en oroväckande ökning i fråga om ojämlikhet, där de rika har blivit mycket rika och de fattiga ännu mer marginaliserade. Vi kommer inte och kan inte tolerera att denna trend fortsätter.

McCartin
Jag vill tacka parlamentet för debatten i denna fråga. Jag uppmuntrade von Wogau att lägga fram denna fråga, eftersom jag trodde att parlamentet skulle behandla detta viktiga precedensfall på ett rättvist och balanserat sätt - och så har helt riktigt skett. Dessutom tillstår jag att alla diskussioner i kommissionen skedde bakom stängda dörrar, och alla diskussioner i rådet skedde bakom stängda dörrar. Och vi var tvungna att hålla till godo med pressmeddelanden från propagandamakarna när diskussionerna hade slutförts. I detta parlament vädrar vi åtminstone öppet och demokratiskt hela denna fråga, och jag välkomnar det mycket varmt.
En sak som vi talare från Irland har glömt att säga är hur mycket Europeiska unionen har bidragit till den framgång som vi åtnjuter. Jag vill inte gå in på alla detaljer, men jag vill nämna en faktor som har underskattats, nämligen det sätt på vilket den irländska ekonomin - liten och öppen - svarade mot den inre marknaden. Det är inte någon tillfällighet att Irland började få vind i seglen den dag då gränser avskaffades i Europa och vi fick en fri marknad. Det var viktigt.
En annan sak som har överdrivits är penningöverföringar. En undersökning av kommissionen, då Irland hade en tillväxttakt på 10 procent, visade att överföringen av strukturfonder till Irland endast bidrog till 1,5 procent, om ens det. Så de som säger att Irland har växt till följd av gåvor från Europa överdriver.
Något som jag blir besviken över är den chock som den irländske finansministern visade. Han fick veta det av Irish Economic and Social Research Institute (det irländska ekonomiska och sociala forskningsinstitutet), liksom av kommissionen. Han fick veta det av den irländska arbetsgivarorganisationen. Han fick veta det av centralbankerna. Och om han ansåg att det var ett problem - att fackförbunden kräver högre löner - så var det på grund av att hans politik redan hade underblåst inflationen och underminerat deras realinkomster. Även om vi inte hade varit medlemmar i unionen och den monetära unionen, skulle vi ändå ha påverkats av de beslut som fattas av Europeiska unionen. Sett ur den synvinkeln finns det inte någon suveränitet för en liten, öppen ekonomi som Irland.
Ministern sägs vara idrottsman. En idrottsman skulle ha följt domarens beslut när han blåste i visslan efter att någon brutit reglerna. Även om det finns rum för diskussioner om ifall kommissionen hade rätt eller fel, var det oärligt och orättvist av vår minister i sin arrogans och vår Tanaiste att låtsas som om de inte kunde acceptera eller förstå detta.

Torres Marques
Herr kommissionär! Jag skulle vilja inleda med att betona det ni sade i början av ert inlägg: Kommissionens uppgift på detta område är att samordna den ekonomiska politiken i Europeiska unionens länder, och denna uppgift har inget att göra med den vanliga överföringen av gemenskapsmedel. Herr kommissionär, jag skulle vilja ha svar på följande frågor: Hur kan ni tycka att det är möjligt att svalka den irländska ekonomin, då inflationen på Irland är högre än Europeiska centralbankens fastställda ränta, och den irländska valutan därmed är mycket billig? Kommissionären och ledamöterna vet att inflationsnivåerna i USA varierar mellan de olika staterna. Detta påverkar dock inte nödvändigtvis dollarns stabilitet. Varför skulle situationen i Irland, som har en ekonomi som knappt utgör en procent av Europeiska unionens BNI, vara avgörande för eurons stabilitet?
Avslutningsvis, herr kommissionär, har ni ofta talat om stabilitetspakten. Men ni har aldrig, herr kommissionär, talat om tillväxtpakten! Då jag nu anser att stabilitet är viktigt för att uppnå tillväxt, pekar jag på exemplet Irland, som är ett land som gick med i Europeiska unionen långt före Portugal och Spanien och som har visat att landet redan lyckats växa så mycket att det nått gemenskapsgenomsnittet. Detta får mig att fundera på om inte herr kommissionär också borde överväga möjligheten att inte betrakta Maastrichtkriterierna, särskilt om inflation, som en bibel, och om det inte finns andra viktigare aspekter än dessa att väga in så att Europa kan växa och alla länder i Europa kan växa ordentligt?

Cox
Fru talman! Kommissionären avslutade sitt tal med att säga att inte så många slutsatser kan dras av detta fall. Jag håller med om detta, vilket just motiverar frågan: "Varför göra sig besvär? ". Jag godtar att ni, som kommissionen, har rätten att göra vad ni gjorde. Som övervakare av fördraget har ni en skyldighet att agera om ni finner det lämpligt att göra så. Jag godtar att Ekofin-rådet gav sitt stöd till kommissionens kritik. Den irländska regeringen har också en rättighet och en skyldighet att försvara sina politiska preferenser, när den anser det lämpligt att göra så.
Jag ifrågasätter inte er rätt, herr kommissionär, att göra vad ni gjorde, men jag ifrågasätter ert omdöme. Jag anser att det var ett felaktigt val i sammanhanget av ett så viktigt precedensfall. Jag anser att den irländska reaktionen var felaktig då den var alltför lättretlig. Jag anser att både kommissionen och den irländska reaktionen till kommissionens rekommendation visade avsaknad av proportioner. Två felaktigheter innebär inte att det är rätt.
På det grå ekonomiska området var budgeten inflationsdrivande, men på tillgångssidan kommer skatteförändringen att medföra större deltagande i en ansträngd arbetskraft. Skatteförändringen kommer att sänka löneförväntningar och därmed inflationsförväntningar. Den stora utgiften kommer att göra slut på infrastrukturella flaskhalsar; detta är i bästa fall ett grått fall.

Färm
Fru talman, kolleger! Unionens kritik mot Irlands ekonomiska politik är omdiskuterad. För mig finns det goda skäl att stödja Ekofin-rådets rekommendation. Riktlinjerna för den ekonomiska politiken, som alla EU:s medlemmar har enats om, handlar i grunden om att vi inte ännu en gång skall halka in i 80-talets galopperande inflation och förödande budgetunderskott, som ju sedan medförde backlash, kris och arbetslöshet.
Irland är det första medlemsland som nu på allvar börjar missa inflationsmålen. Mot bakgrund av 90-talskrisen är det därför kanske rimligt att EU reagerar. Nu börjar det gå bra för Europa igen. Ingen missunnar Irland dess fantastiska tillväxt. Tvärtom är den ju ett av de främsta exemplen på att EU-samarbetet verkligen kan bidra till att starkt förbättra villkoren för ett enskilt medlemsland. Men för den skull får vi inte glömma erfarenheterna av 90-talskrisen. Vi får inte tumma på övertygelsen om att kampen för tillväxt och full sysselsättning kan, och måste, förenas med ett klart ansvarstagande vad gäller prisstabilitet och budgetbalans.
Varför kan då inte Irland få gå sin egen väg? Ja, problemet är att vi ju lever i en sammanflätad internationaliserad ekonomi, där utvecklingen i ett land påverkar de övriga. Så länge bara ett litet land bryter mot de riktlinjer som de själva har antagit kan problemet synas litet. Men nu finns det oroande tecken på att det kan bli fler, och då blir det viktigt att tidigt hissa varningsflagg.
I mitt hemland Sverige försöker man nu använda kritiken mot Irland som ett inslag i antieuropropagandan. Man säger: Titta här! Om vi går med i EMU förlorar vi vår ekonomiska självständighet. EU vill t.o.m. ta makten över våra skatter.
Jag menar att den propagandan är nonsens. Kritiken mot Irland beror inte på att man sänker skatterna utan på att man gör det i ett läge där det kan bidra till överhettning och till att inflationen återigen tar fart.
EU har utfärdat en rekommendation - några maktmedel för att ta över Irlands skatte- och budgetpolitik finns inte; detta trots allt vad svenska EU-motståndare hävdar.

Solbes
Fru talman! Jag vill tacka samtliga talare för deras synpunkter. Jag försökte klargöra vissa punkter i mitt första anförande, men jag inser att jag inte har lyckats.
För det första bedömer vi inte Irland i förhållande till något annat land. Vi bedömer Irland utifrån det landets egna åtaganden, som det har godtagit i de allmänna riktlinjerna för den ekonomiska politiken. För det andra fattar vi inte ett beslut som är taget ur luften, som inte är genomtänkt. Redan i rådets rekommendation från 1998 talades om behovet av en mer restriktiv skattepolitik i Irland; år 1999 påpekades att denna trots de insatser som gjorts var otillräcklig och år 2000 när det sägs att den irländska budgetpolitiken, som Irland har godtagit, måste vara mer restriktiv, blir resultatet en klart expansionistisk budget från Irlands sida.
När jag talar om en expansionistisk budget talar jag i global bemärkelse: Ökade utgifter för hälso- och sjukvård, ökade utgifter för skattesänkningar. Det tycker jag är bra. Det är beslut som ligger inom ramen för den nationella politiken. Min oro som kommissionär för ekonomiska och monetära frågor är den irländska budgetens globala ställning. Det handlar dock inte bara om min oro utan även oron i Irlands centralbank som jag förmodar är väl insatt i landets ekonomiska situation och tydligt inser att den nuvarande budgeten stimulerar ekonomin på ett sätt som är avgörande för den ekonomiska cykeln. Sådan är situationen och det är de förhållanden vi bedömer.
Utifrån detta kan vi diskutera vad vi skall och inte skall göra. Min skyldighet som ansvarig kommissionär för dessa frågor är att tillämpa de allmänna riktlinjerna för den ekonomiska politiken som är mer bindande än stabilitetspakten. Stabilitets- och tillväxtpakten - för att tillmötesgå Torres Marques - är ett beslut som grundar sig på gemenskapsbestämmelser. De allmänna riktlinjerna för den ekonomiska politiken är den modell vi har kommit enats om för ett införande i Maastrichtfördraget. Det vi har gjort är att strikt tillämpa den modellen, så som var meningen. Det är givetvis inte - tvärtemot vad vissa tror - kommissionens ståndpunkt - det är kommissionens och rådets ståndpunkt - och vi har i vårt förslag endast utgått från en bedömning av den frågan.
Därför bör ingen tro att det förekommer problem av annan art eller av andra skäl, varken stora eller små. Det vi talar om är överensstämmelsen med den modell vi en gång planerade.
Någon efterfrågade större förståelse. Jag anser att vi har visat förståelse ända sedan 1998 men det är uppenbart att man i en situation som denna någon gång måste fatta vissa beslut.
Kommissionen har kritiserats för sin brist på diplomati. Jag kan försäkra er om att ingen av de läckor som har framkommit i pressen kan härledas från min avdelning i kommissionen.
Det finns de som anser att det är klassens bästa elev som bestraffas. Jag har sagt att vi inte utövar någon bestraffning. Vi understryker ett felaktigt agerande enligt riktlinjerna för den ekonomiska politiken genom en rekommendation. Det strider inte mot det goda uppförandet beträffande tillväxt och inflation.
Vi skulle kunna tala länge om fler detaljer. Bradbourn sade att det inte har lämnats tillräckliga uppgifter. Jag är redo att träda fram inför utskottet för ekonomi och valutafrågor när ni finner det lämpligt för en mer ingående presentation av de uppgifter vi talar om.
Artikel 99.4 - som är något som oroar er - tillämpas i enlighet med nu gällande lagstiftning.
Det har diskuterats om sanktioner mot Irland är befogade eller ej. Enligt min uppfattning är de det. Om det inte vore så skulle jag inte ha lagt fram det här förslaget. De är motiverade trots den ringa effekt Irland har på den globala europeiska ekonomin. Det är uppenbart - jag upprepar - att denna motivering grundar sig på två faktorer: för det första att de åtaganden vi alla har accepterat i den modell som vi har fastslagit; för det andra tror jag inte att någon på fullaste allvar kan försvara att ett land skall särbehandlas på grund av sin storlek i den modell som vi har infört.
Vi kan även tala om andra frågor som har kommit upp. Problemen som gäller Irlands bidrag till den europeiska tillväxten, andra speciella problem, inflationsutvecklingen, etcetera. Jag anser att alla dessa tekniska frågor kan diskuteras. Det är sant att den nominella inflationen i Irland har sjunkit de senaste två månaderna. När vi talar om en överhettning av den irländska ekonomin talar vi emellertid om ett dolt inflationstryck, om hur den dolda inflationen fungerar, löneökningarna, de ökade boendekostnaderna och många andra viktiga frågor för att kunna göra en korrekt bedömning av det som händer på Irland.
Är vårt förslag en felaktig framställning? Här kommer vi in på en fråga som är svår att bedöma eftersom Nicefördraget måste ratificeras, eftersom det handlar om en faktor som kommer att påverka andra modeller. Jag skulle vilja fråga er om ni anser att den här typen av politiska bedömningar undantar kommissionen från skyldigheten att tillämpa fördragen i dess nuvarande utformning. Jag anser att kommissionen har gått ganska försiktigt tillväga sedan den ett flertal gånger har uppmanat den irländska regeringen att lägga om kursen. Kommissionen har lagt fram frågan för Eurogruppen och Ekofin-rådet. Den har inte godkänts av en slump. Den har diskuterats i den särskilda gruppen inom Ekonomiska och sociala kommittén utifrån en bedömning av varje enskilt argument som den irländska regeringen har lagt fram. Trots detta har beslutet fattats, som jag tidigare sade, på kommissionens förslag med enhällighet i ministerrådet.
Enligt min uppfattning har kommissionen gjort det den skulle. Jag upprepar än en gång värdet av en rekommendation. Jag talar inte om en sanktion utan en rekommendation, och jag tror inte att vi kan dra några slutsatser som för oss längre än detta beslut av rådet på förslag av kommissionen med ett annat innehåll: tillämpandet av en bestämmelse som finns i fördraget för att lösa en rad konkreta problem som framställs i den modell för samordning av den ekonomiska politiken som vi har antagit, vilken givetvis kan ändras i framtiden men som är den som är gällande i dag.

Talmannen
Jag tackar kommissionär Solbes.
Jag förklarar debatten avslutad.

van Hulten
Herr talman! Som ni kommer att se är vi mycket få närvarande. Situationen var likadan förra månaden. Jag kom förra månaden med förslaget att vi skulle kunna använda ytterligare två till tre timmar på måndag kväll för debatt så att ledamöterna kunde närvara även vid den här omröstningen. Kan ni tala om för mig om detta förslag har beaktats och vad presidiet eller talmanskonferensen svarade på det?

Talmannen
Jag har fått veta att ert förslag fortfarande håller på att behandlas och att vi för tillfället inte har hittat någon lämplig lösning.

Dupuis
Herr talman! Jag har ett annat förslag: vi håller på att förbereda en ändring av tidsplanen, för att få en extra dag i Bryssel redan nästa år.

Talmannen
Jag tror att vi går ifrån föredragningslistan. Stunden är inne att genomföra omröstningen om brådskande resolutionsförslag.

OMRÖSTNING
Talmannen
Nästa punkt på föredragningslistan är omröstningen om brådskande resolutionsförslag.
Före omröstningen om resolutionsförslaget om religionsfrihet i Kina

Wurtz
Herr talman! När det gäller nästa resolution, var min grupp angelägen om att skriva under den gemensamma resolutionen om religionsfriheten i Kina för att bekräfta att vi anser att försvaret av samvets- och yttrandefriheten inte känner några gränser. Däremot är en mycket stor majoritet av min grupp helt emot varje form av hänvisning till falungong-sekten i denna resolution.
Det är skälet till att vi begärde en separat omröstning, med namnupprop, om de båda stycken som behandlar denna fråga och vi kommer att rösta emot dessa stycken.

Talmannen
Så är också tanken, herr Wurtz.

Posselt
Herr talman! Låt mig bara helt kort säga följande: Man har föreslagit att vi skulle börja tidigare på måndagen för att sluta tidigare på torsdagen. Jag måste säga att detta är absurt, detta skulle nämligen innebära att många av oss tvingas avresa redan på söndagen därför att andra skall få fredagen fri. Hittills har det varit så i Europa att det var söndagen och inte fredagen som helgades.

van Hulten
Herr talman! Jag vill inte heller debattera detta, men jag måste göra klart att vad Posselt sade är felaktigt. Jag föreslog inte att vi skulle börja tidigare på måndagar. Jag föreslog att vi skulle använda kvällstimmarna på måndagar, när vi för närvarande är lediga, för debatter, liksom vi gör på tisdagar och onsdagar. På det sättet kanske vi skulle kunna rösta tidigare på torsdagar och folk skulle kunna närvara för omröstning innan de går hem. Det var mitt förslag.

Talmannen
Detta var därmed det sista uttalandet under detta sammanträde, eftersom vi har kommit till slutet av föredragningslistan.

Avbrytande av sessionen
Talmannen
Jag förklarar Europaparlamentets sammanträde avbrutet.
(Sammanträdet avslutades kl. 19.00.)

