Sessionens återupptagande
Ordföranden
Jag förklarar Europaparlamentets session för återupptagen efter avbrottet den 11 april 1997.
Jag påminner ledamöterna om att denna dag utropades förra året till Världsbokdagen av UNESCO och önskar er därför underhållande läsning.

Beslut om brådskande förhandling
Ordföranden
Jag ger ordet till Malone för en ordningsfråga.

Malone
Herr ordförande, jag skulle vilja dra er uppmärksamhet till det faktum att en irländsk missionär mördades i Kenya i januari och att en irländsk präst med nöd och näppe slapp undan med livet. Jag skulle vilja be ordförande Santer och det nederländska ordförandeskapet att upphöra med allt EU-stöd till Kenya till dess att situationen för de mänskliga rättigheterna har förbättrats.

Ordföranden
Tack så mycket, Malone. Santander är närvarande och vi skall vidarebefordra hans framställan till rådet för att man skall kunna vidta de åtgärder som anses vara effektivast med tanke på det problem som ni har påtalat.
Jag överlåter ordet till von Habsburg för en ordningsfråga.

von Habsburg
Herr ordförande, det gäller inte en ordningsfråga eftersom vi fortfarande bör debattera om föredragningslistan, och angående den ville jag framföra en sak.

Ordföranden
Jag påminner von Habsburg om att föredragningslistan antogs i Strasbourg i enlighet med det normala förfarandet.

von Habsburg
Då skall jag inte säga mera.

Ordföranden
Tack så mycket för er hjälp.

von Wogau
Herr ordförande, beträffande angelägenheten med bidrag inom skeppsvarvet: Det är säkert ett tema, som även är mycket kontroversiellt i Europeiska unionen. Utskottet för ekonomi, valutafrågor och industripolitik har konfererat om denna angelägenhet. Även inom utskottet för ekonomi, valutafrågor och industripolitik rådde det skilda meningar beträffande detta tema. Utskottet har dock med majoritet uttalat sig för att behandla detta ärende så snart som möjligt, visserligen inte på detta sammanträde, men på närmast kommande sammanträde. Samtidigt har vi vidtagit alla åtgärder för att behandla detta tema så snabbt och kompetent som möjligt.
Vi har utnämnt en föredragande, Glante. Vi kommer att göra allt för att så snabbt som möjligt komma till ett väl underbyggt yttrande i detta tema.

Gomolka
Herr ordförande, mina mycket ärade damer och herrar! Jag vill verkligen betona hur angeläget detta är. Först till sakläget. Kommissionen har med sin proposition av den 19 mars 1997 antagit det meddelande som den tyska förbundsregeringen lagt fram och den 24 mars 1997 lämnat det till Europeiska unionens ministerråd för fortsatt behandling. Samtidigt tillställs även Europaparlamentet kommissionens proposition för yttrande.
Denna motion har en närmast dramatisk förhistoria. Den skall ses mot bakgrund av en strukturanpassning, som nyligen har skett med hög intensitet och i Tyskland lett till att mer än 40 000 varvsarbetare har friställts inom ett och ett halvt år. Denna enorma förändring var förknippad med personalneddragningar som Europeiska unionen hade krävt, och mot denna bakgrund beviljades understöd 1992. De medel som under 1992 släpptes fria missbrukades till stor del. De investerades inte i varven i Mecklenburg-Vorpommern, utan missbrukades av koncernens moderbolag Bremer Vulkan, vilket under tiden har gått i konkurs. Den ansvarige allmänna åklagare, som undersöker dessa processer, sade för några veckor sedan inför förbundsdagens undersökningsutskott: "Pengarna är definitivt borta! " Dessa ursprungligen föreskrivna medel finns alltså inte längre att tillgå.
Å andra sidan är det klart att i en region som ...
(Ordföranden kopplade bort talaren.)

Donnelly, Alan
Herr ordförande, det finns tre skäl till varför vi skall motsätta oss denna brådska. Det första angavs av föregående talare, nämligen att det förekom förskingring av medel senaste gången som statsstöd gavs till Tyskland. Därför måste detta förslag underkastas ordentlig parlamentarisk kontroll, vi kan inte bara utan vidare säga ja till ett beslut av rådet. Det andra skälet är att de varvsstöd som skall erbjudas kommer att ha en snedvridande effekt på resten av varvsindustrin inom Europeiska unionen. Hur blir det med Finland, Förenade kungariket, Danmark och andra skeppsbyggnadsnationer? Vi måste beakta detta mycket noga.
För det tredje, om vi i parlamentet tar vårt arbete som ett organ som granskar statsstöd och konkurrenspolitiken på allvar, bör vi åtminstone ge oss själva två eller tre veckor för att granska ärendet och lägga fram ett ordentligt betänkande. Om kristdemokraterna röstar för ett brådskande förfarande, kommer de aldrig mer att kunna klaga över statsstöd eller konkurrenspolitik i detta Europaparlament.

Ordföranden
Vi skall nu genomföra omröstning om brådskande förfarande.
(Parlamentet biföll begäran om brådskande förfarande.) Sålunda tas denna punkt upp på föredragningslistan för förmiddagens sammanträde.

Wijsenbeek
Herr ordförande, ni har märkt att endast 265 personer deltog i omröstningen, trots att det ändå sitter betydligt fler här i salen. Nu när vi sammanträder här i Bryssel och de flesta av oss kan få röstkorten i Strasbourg precis bredvid hörsalen, måste vi här i Bryssel överbrygga ett avstånd på ungefär en halvtimme för att kunna hitta röstkorten. Jag vill uttryckligen be om att åter öppna tillträdet till den salen.

Ordföranden
Tack så mycket, Wijsenbeek. Jag har fått höra från sessionstjänsten att man på grund av arbetena på den nya byggnaden måste gå en längre väg. Jag litar på att alla ledamöter ordnar det så att de får ut sina röstkort i tid.

Tillsättande av ett tillfälligt utskott (omröstning)
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är omröstning av förslaget till beslut framlagt av ordförandekonferensen enligt artikel 135.2 i arbetsordningen, om tillsättandet av ett tillfälligt utskott för uppföljningen av rekommendationerna beträffande BSE.

Dell'Alba
Herr ordförande, ärade kolleger, jag gör ett inlägg å min grupps vägnar, i fråga om två av de ändringsförslag som läggs fram om den här texten. Det första är ändringsförslag 1 från gruppen Europeiska radikala alliansen, som jag skulle vilja dra tillbaka. När det gäller ändringsförslag 2, framlagt av gruppen Nationernas Europa, vill jag istället återuppta det för egen räkning, i enlighet med artikel 124.5 i arbetsordningen. Om ni så tillåter, skall jag med två ord förklara varför för er, och det i ordförande Santers närvaro, som mycket väl vet att det tillfälliga utskottet på nära håll kommer att följa det mycket viktiga arbete som väntar kommissionen och parlamentet.
Ordförandekonferensens förslag omfattar 20 medlemmar, med undantag för två grupper i parlamentet, medan undersökningskommittén räknade med samtliga gruppers närvaro. Till följd av överenskommelser mellan olika grupper skulle endast gruppen Europeiska radikala alliansen förbli utanför detta utskott.
Med stor ödmjukhet vänder jag mig till mina kolleger för att de, i en anda av kompromiss och försoning, accepterar att antalet höjs från 20 till 22 och att man gör det möjligt för de olika grupperna att vara representerade, vilket föreskrevs av undersökningskommittén.
(Applåder från ARE-gruppen)

Oomen-Ruijten
Ordförande, jag tror inte att det är nödvändigt, att ha och att rösta om dessa ändringsförslag. Den socialistiska gruppen har åtta ledamöter, åtta ersättare. Vi som grupp har sju ledamöter, sju ersättare. Vi har förklarat oss vara beredda och vi håller också detta löfte att avstå från en ledamot och också en ersättare. Jag tror att om också andra i detta hus och bland annat den socialistiska gruppen, också skulle vara beredda till det, då kan vi tillsammans ordna den här saken på ett mycket bra sätt.

Green
Herr ordförande, denna fråga ifrågasattes vid ordförandekonferensen. Låt mig klargöra inställningen hos min grupp. Vi anser att uppföljningen av BSE-undersökningsutskottet, vars utmärkta arbete vi stödjer fullt ut, skall skötas av ett stående parlamentsutskott. På så sätt skulle varje ledamot kunna ta del av uppföljningen av rekommendationerna, men detta kom man inte överens om. Min grupp har 214 medlemmar och bara 8 platser i detta tillfälliga utskott för att övervaka genomförandet av rekommendationerna. Jag kan inte här ge upp en av de platserna till en mindre grupp. Jag gjorde det klart redan vid ordförandekonferensen.
(Blandade reaktioner) Som jag också sade vid ordförandekonferensen är det olämpligt att parlamentet hela tiden antar tillfälliga förfaranden för skapandet av utskott. Vi borde ha regler och följa dem.
(Applåder)
Graefe zu Baringdorf
Herr ordförande, Ni har fattat ett beslut i parlamentsgruppsordförandenas konferens. Detta beslut motsvarar inte den uppfattning som Europeiska socialdemokratiska partiets grupp har. Ni ville något helt annat, och man hade två vägar att välja mellan. Nu har man beslutat sig för den ena vägen, och plenum kommer med all sannolikhet att med majoritet anta detta beslut. Om detta är fallet, frågar jag Er, Green, varför Ni inte går till väga på samma sätt som i BSE: s undersökningskommitté. Där hade vi 18 personer, och där avstod Ni ju när allt kom omkring från en plats, så att de små parlamentsgrupperna kan medverka. I vilken mån skiljer sig då - bortsett från att Ni har förlorat i sak - detta utskott från BSE: s undersökningskommitté? Varför är Ni nu så uppstudsig och överlämnar inte befattningen till Gruppen Europeiska radikala alliansen, vilket egentligen tillkommer denna?
(Applåder)

Ordföranden
Jag överlåter ordet till Green för ett personligt uttalande.

Green
Herr ordförande, låt mig bara säga till herr Graefe zu Baringdorf, att det inte var den grund på vilken det tillfälliga utskottet sattes upp. Han har fått fel på sina siffror.
(Blandade reaktioner)

Ordföranden
Vi skall härnäst rösta om förslaget till beslut.
(Parlamentet antog beslutet.)

Lika möjligheter för män och kvinnor
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är kommissionens uttalande om lika möjligheter för män och kvinnor.

Santer
Herr ordförande, ärade ledamöter, den här debatten rör kvinnors problem, men jag hoppas att också männen skulle vilja vara uppmärksamma.
Jag är mycket nöjd över att vi följer upp metoden som vi inrättade förra året, genom att idag ha ett åsiktsutbyte om gemenskapspolitiken till förmån för lika möjligheter för kvinnor och män. Och detta efter den 8 mars, den internationella kvinnodagen. En dag som den 8 mars tillåter oss att sammanfatta det arbete som fullföljts, men också att tillsammans diskutera den väg som fortfarande ligger framför oss. Och det här tillfället tycker jag verkar vara utmärkt för att jämföra kommissionens och parlamentets framsteg.
Det här är kanske också ett tillfälle för att vara lite kreativ. Mer än två års erfarenhet av arbete inom gemenskapen säger mig att vi bara kan framskrida genom att inrätta förtroenderelationer, utan att sträva efter att svika våra motparter. Det här årets almanacka kommer att vara fulltecknad, jag tänker särskilt på regeringskonferensen och på det nya fördrag som skall antas i Amsterdam, samt på inledningen av förhandlingarna mot utvidgningen. Vi måste alltså vara än mer nyskapande för att övertyga de europeiska medborgarna och göra dem till våra bundsförvanter.
Det är inte en lätt uppgift, för låt oss inte glömma att endast 49 % av de europeiska kvinnorna anser att Europa är en bra sak, mot 57 % av männen. Lika möjligheter är alltså ett allvarligt och viktigt ämne som upptar en allt större plats i våra reflektionsarbeten och politiska handlingsprogram. Jag är mycket tillfreds med det, även om jag är medveten om att det ännu återstår många saker att göra.
Herr ordförande, jag kommer först att börja med att tillsammans med er sammanfatta kommissionens verksamheter under det senaste året. Vi har varit mycket aktiva i fråga om lika möjligheter. Jag kommer att bespara er en uttömmande lista på samtliga genomförda eller pågående verksamheter. Initiativen har varit alltför många för det. Jag kommer alltså att betona några konkreta punkter och tongivande händelser under året. För uttömmande information, tillåt mig emellertid att hänvisa er till den första årsrapport om lika möjligheter som kommissionen just har publicerat. Den går igenom de framsteg som gjorts inom medlemsstaterna och på unionsnivå och uppfyller därmed tre målsättningar: att göra gemenskapspolitiken inom det här området synlig, uppmuntra debatterna om kommande strategier och slutligen erbjuda ett referensinstrument för alla berörda aktörer.
Den politik som kommissionen har fört under det gångna året ingår i det fjärde handlingsprogrammet för lika möjligheter, som täcker perioden från 1996 till år 2000. Det här programmet, som antogs samma år som den fjärde världskvinnokonferensen, utgör ett viktigt bidrag till verkställandet av plattformen som antogs i Beijing och som rör så vitt skilda områden som sysselsättning och yrkesliv, beslutsfattande och information.
Motorn i det fjärde handlingsprogrammet är begreppet mainstreaming . Det gäller att integrera jämställdhetsaspekten i gemenskapens alla politikområden och initiativ, vare sig de är riktade utåt eller ämnade för kommissionens personal. Själva idén om mainstreaming är fortfarande något dunkel för många. Kommissionen har antagit utmaningen genom att bemöda sig om att fastställa sitt tillvägagångssätt i frågan och att inrätta en verkställande struktur genom ett meddelande som antogs i februari 1996.
Detta meddelande betonar att främjandet av lika möjligheter inte bara kräver verkställandet av positiva åtgärder, som koncentreras på kvinnorna, utan också en uttrycklig uppslutning med sikte på jämställdhet inom samtliga åtgärder och allmänna politikområden. Det gäller att föra in könsperspektivet i dessa politikområden och åtgärders begrepp, verkställande och uppföljning. I det här sammanhanget tillmäter jag en särskild betydelse till mainstreaming i strukturfonderna, som utgör ett viktigt finansiellt redskap, eftersom de på sex år representerar 145 miljarder ecu.
Kommissionen har också velat fullfölja verkställandet av det fjärde programmet ute på fältet. Just nu stöder vi mer än 60 projekt som fördelas på alla medlemsstater och som involverar en bred samling aktörer, såsom nationella, regionala och lokala myndigheter, icke-statliga organisationer och arbetsmarknadens parter. Dessa åtgärder finansieras av ett belopp i nivå med ungefär fyra miljoner ecu. Detta belopp är förvisso blygsamt, men det gäller åtgärder med samfinansiering och partnerskap och effekterna är ofta väldigt positiva.
Herr ordförande, jag skulle nu vilja ta itu med en annan väsentlig komponent i det fjärde programmet, vilket är det lagstiftande arbete som väntar oss. Två lagstiftningsförslag ligger just nu på ministerrådets bord. I första hand förslaget till direktiv om bevisbörda, som ni avgav er åsikt om den 9 april, i viss mening mycket positivt inställd till kommissionens förslag. Vi önskar nu att en gemensam ståndpunkt kan antas under det nederländska ordförandeskapet.
För det andra, förslaget om ändring av direktivet om lika behandling, som lagts fram av kommissionen till följd av Kalanke-domen och som var föremål för stora debatter vid det senaste rådet om sociala frågor den 17 april. För övrigt, såsom det fjärde programmet föreskrev, är ett visst antal nya förslag under utformning, i synnerhet de som gäller respekten för arbetande mäns och kvinnors värdighet samt omvårdnaden av barn och andra beroende personer, och tjänster som är relaterade till det området.
Slutligen har en Eurobarometer-undersökning, genomförd på begäran av kommissionen, ägnats åt uppfattningen om jämställdhet hos den allmänna opinionen. Ett av resultaten är att om arbetslösheten förblir en av unionens prioriterade handlingsområden för den stora majoriteten européer, så verkar det som om förbättringen av kvinnornas situation går genom en bättre fördelning av uppgifter, hushållsarbete och barn inom den privata sfären, och genom en respekt för den manliga och kvinnliga identiteten.
Till sist skulle jag vilja betona att politiken för lika möjligheter inte endast begränsas till sociala handlingsprogram. Jag vill därför nämna framgången för den europeiska konferensen om handeln med kvinnor, som organiserades på Gradins initiativ.
Nu, herr ordförande, några ord om den politik som genomförts inom kommissionen. Jag gläder mig åt resultaten som vår förvaltning redan har uppnått. Statistiken visar att jämvikten mellan de två könen har återställts inom kommissionens olika personalkategorier. I synnerhet har målen för utnämning och rekrytering av kvinnlig personal till kategori A i stor utsträckning uppnåtts under 1996.
Jag vill nämna några siffror som jag tycker är särskilt uppmuntrande. Hälften av de unga rekryterade tjänstemännen från de nya medlemsstaterna är kvinnor. Den exakta andelen är 49 %. På chefsnivå, grad A2, har kommissionens kvinnliga personalstyrka fördubblats under 1996, eftersom den för närvarande har 15 kvinnliga direktörer, till följd av sju utnämningar/befordringar under året. För min del, herr ordförande, kan jag inte motstå nöjet att meddela er att min egen stab till hälften består av kvinnor.
Men jag tror att vi också måste blicka framåt. Som jag sade alldeles nyss, att kvinnor deltar i fullföljandet av den europeiska uppbyggnaden kommer att visa sig vara avgörande för att vissa tidsplaner skall hålla. Jag tänker då på den ekonomiska och monetära unionen som måste förverkligas konkret tillsammans med våra medborgare. Jag har alltid ansett att kvinnorna har en ytterst viktig roll att spela i integrationen av euron i folks vardagsliv. Utan att vilja hemfalla åt stereotyper, så räknar jag mycket med kvinnorna för att teorin skall bli en realitet år 2002.
Det andra stora datumet står, naturligtvis, regeringskonferensen för. Såväl kommissionen som parlamentet avser att insistera på att det nya fördraget på ett bättre sätt tar hänsyn till principen om lika möjligheter i förhållande till nuvarande bestämmelser, som begränsas till lönejämställdhet. Konferensen griper sig an denna brännande fråga på tre sätt. Först genom allmänna principer i fördraget, särskilt grundläggande sociala rättigheter. Sedan genom en specifik icke-diskrimineringsklausul. Och slutligen genom specifika bestämmelser i fråga om lika möjligheter.
Just nu strävar man efter tre mål: att göra lika möjligheter till en specifik uppgift för unionen genom att i fördragets artikel 2 inkludera följande: lika lön för arbete med lika värde - equal pay for work of equal value - genom att formulera nuvarande artikel 119 på ett lämpligare sätt; behörighet för unionen för att vidta åtgärder i fråga om lika möjligheter utöver lönefrågor samt en bestämmelse som tillåter positiva diskrimineringsåtgärder från medlemsstaternas sida, och som därmed syftar till att bemöta domstolens dom i Kalanke-affären.
Beaktandet av lika möjligheter bör också berika vårt sätt att gripa oss an Europas dagsaktuella ekonomiska och sociala frågor. Främst sysselsättningen. Ni känner till det värde som jag sätter på den europeiska handlingskraften inom det området. Vi bör inte nöja oss med att knåpa ihop kortsiktiga lösningar, som ofta resulterar i en växande osäkerhet hos de svagaste.
Kvinnorna brottas direkt med ökningen av antalet deltidsarbeten och kontrakt med kort varaktighet. De har varit pionjärer inom dessa nya arbetsformer, som omfattar ett allt större antal arbetare och som kommer att utökas allteftersom nya teknologier utvecklas.
Deras erfarenheter bör alltså vara till nytta för oss för att förnya och befästa vår europeiska samhällsmodell. Jag fäster sålunda stor vikt vid den pågående förhandlingen mellan arbetsmarknadens parter om deltidsarbete såväl som vid grönboken om arbetsorganisationen, som antogs av kommissionen förra veckan.
Jag skulle också vilja säga att en stor debatt om social trygghet äger rum under det här kvartalet, jag kommer kanske att ha tillfälle att återkomma till det alldeles strax. Herr ordförande, mina damer och herrar, jag kommer alltså fram till min slutsats.
I mitt installationstal inför Europaparlamentet förpliktade jag mig personligen att göra fullföljandet av lika möjligheter till gemenskapspolitikens röda tråd och jag tror mig kunna bekräfta att den här kommissionen efter halva sin mandattid tydligt har visat att den håller sitt ord, genom det stora antalet antagna initiativ.
Det här, herr ordförande, var en kort översikt. Av den framgår att när det gäller främjandet av lika möjligheter, så är det uppenbart att kommissionen inte vilar på sina lagrar, utan arbetar outtröttligt för att befästa och fördjupa de viktiga erfarenheter som tidigare har uppnåtts.

Thors
Herr ordförande! Jag har två frågor till kommissionen. För det första: När avser kommissionen att gå vidare med den ändring av tjänsteföreskrifterna som parlamentet godkände för några månader sedan, dvs. tjänsteföreskrifterna för EU: s anställda? För det andra: På vilket sätt har kommissionen beaktat jämlikheten mellan könen i fråga om program för informationssamhället? Det är uppenbart att program, lekar och spel i dag främjar pojkarnas ställning, och flickor drar sig för att sätta sig framför datorer. På vilket sätt har kommissionen beaktat detta?

Santer
Herr ordförande, gällande den första frågan som ställs av ledamoten skulle jag vilja säga, vilket jag gjorde alldeles nyss, att kommissionen har utformat förslag och bestämt sig för de mål som skall uppnås när det gäller rekrytering av tjänstemän inom sina egna enheter. När det gäller 1996, jag har nämnt siffror, har vi uppnått de här målen. Vi har också bestämt oss för det här årets mål och det på olika nivåer, ända till de högre graderna. Vi har uppnått, och till och med passerat, de mål som vi hade bestämt oss för 1996, men vi måste arbeta ännu mer, därför att det just nu, självklart, framför allt har uppnåtts jämställdhet när det gäller rekryteringen av tjänstemän från de nya medlemsstaterna: 49 % för kvinnorna, 51 % för männen. Vi måste för framtiden fullfölja det här arbetet i samma riktning.
När det gäller den andra frågan, gällande lika möjligheter för män och kvinnor, och om jag har förstått det rätt, särskilt i användningen av moderna teknologier, inom ramen för informationspolitiken, kan jag tala om för er att det fjärde handlingsprogrammet, som vi har satt igång för att främja lika möjligheter, innehåller ett antal förslag som just syftar till att nå det mål som ni själv föreslår. Nästa år, då jag kommer att göra en ny sammanfattning av gemenskapens verksamhet under det gångna året, kommer det utan tvivel att vara möjligt att se hur det här målet har kunnat uppnås under 1997.

Gröner
Herr ordförande, jag har en helt konkret fråga beträffande budgeten. Strukturfonderna är våra viktigaste metoder. Hur kan Ni garantera att kvinnor, som över genomsnittet berörs av arbetslösheten, i ökad omfattning kommer i åtnjutande av dessa strukturfonder? Hur kan Ni garantera att principen lika möjligheter för alla helt konsekvent iakttas i de verkställande programmen? När allt kommer omkring har hittills endast cirka 5 % spenderats på kvinnocentrerade projekt. Det tycker jag är alldeles för lite.
Det fjärde aktionsprogrammet räcker inte, och de få miljoner som viks för detta ändamål räcker heller inte för att nå det stora målet full sysselsättning. De pengar som vi anslog förra året i flera budgettillägg är dock till god hjälp. Hur kan Ni nu garantera att mainstreaming omsätts i verkligheten, och inte bara likt en droppe förångas på en het sten?

Santer
Herr ordförande, jag delar helt och hållet ledamotens uppfattning, det vill säga att kvinnorna måste prioriteras i kampen mot arbetslösheten. Kvinnorna är de första som berörs eftersom det är de som innehar merparten av deltids- och korttidsanställningarna. Strukturfonderna är en del av det som banar väg för vårt arbete.
Strukturfonderna, det sade jag alldeles nyss, uppbådar avsevärda belopp - 145 miljarder ecu på sex år - men de utnyttjas inte tillräckligt, och ett av de prioriterade målen inom ramen för Europeiska socialfonden bör just vara att realisera fonder för kvinnors engagemang.
Ni ställde en andra fråga, som rör mainstreaming . Det stämmer att kommissionen är klar med utformningen av en strategi för att alla politikområden skall ha en könsdimension. Jag tror att det är avgörande att inte förbli inriktade på ett enda bestämt politikområde. Vi bör införa riktlinjer, som för samarbetet mellan enheterna, i fråga om utvärderingen av de politiska åtgärdernas inverkan på jämställdheten mellan män och kvinnor, såväl som ett uppföljningssystem och en lämplig utbildning för personalen. Vi måste handla i den här riktningen.
Jag håller med er om att det ännu återstår mycket att göra, och jag räknar med parlamentet vid utformningen av budgetförslagen, för att ge en ännu större drivkraft inom de områden som ledamoten syftade på.

Van Dijk
Ordförande, när snart regeringskonferensen kommer att avslutas, och jag hoppas fortfarande att det kommer att ske i Amsterdam, även om jag inte heller ser det som uteslutet att det kommer att ske i Wasserbillig, kommer snabbt inträdesförhandlingarna med ett antal östeuropeiska länder att påbörjas. Jag frågar mig, ordförande Santer, om kommissionen redan har börjat att göra analyser av den juridiska och samhälleliga positionen för kvinnorna i de länder som vill träda in. Det är enligt min bedömning nödvändigt för att sörja för att sedan när de länderna tillträder så finns acquis communautaire på detta område och vad som skulle kunna gå längre än lagstiftningen i de östeuropeiska länderna, för att då också omedelbart få det acquis communautaire infört i de länderna, för jag tror att det är viktigt för kvinnorna. Ärligt talat tror jag också, och det skulle jag också gärna få ett svar på, att detta är nödvändigt och jag hoppas att den välviljan också finns hos den europeiska kommissionen, att det därför ges speciellt stöd till kvinnoorganisationer i östeuropeiska länder som är beredda att även få igång dessa frågor.

Santer
Herr ordförande, precis som ledamoten hoppas jag att regeringskonferensen kommer att avslutas med ett Amsterdamfördrag. Ni känner till utvidgningsstrategin, så som den fastställdes av Europeiska rådet i Madrid och sedan av det i Dublin. Omedelbart efter konferensen kommer kommissionen att lägga fram sina förslag till yttranden gällande de olika kandidatländerna.
Inom ramen för dessa yttranden måste vi ta hänsyn till de kriterier som fastställdes av Europeiska rådet i Köpenhamn 1993. Ett av dessa kriterier, och det är inte ett av de minst försumbara, är att ta reda på i vilken utsträckning kandidatländerna har lyckats med att anpassa sin nationella lagstiftning för att kunna ta över gemenskapens regelverk. I det avseendet har vi fastställt ett antal regler.
Vi har likaså, genom Phare-programmet, föreslagit ett antal program för de här länderna, men jag håller helt med er om att det är ett viktigt kriterium, inte bara när det gäller kvinnorna, utan också mer allmänt. EU: s regelverk måste bevaras och lagstiftningen i de nya länderna, i de nya demokratier som knackar på vår dörr, måste vara sådan att den kan ta över gemenskapens regelverk. Det är en avgörande punkt och ministerrådet kommer säkerligen att fästa särskild vikt vid detta i sin bedömning av kommissionens yttranden.

Anastassopoulos
Herr ordförande, trots att jag tycker att någon skulle ha kunnat tacka ordförande Santer för hans nog så upplysande meddelande och konstatera att vissa framsteg i själva verket har gjorts, så frågar jag mig: är kommissionens ordförande medveten om att dessa framsteg är mycket begränsade i jämförelse med storleken på problemet?
Jag hade äran att representera parlamentet på Indienkonferensen och låt oss ta ett exempel på problemet som i denna stund angår mer än 50 % av befolkningen, till och med i Europa - och låt oss inte ta hänsyn till det som händer i de nordeuropeiska länderna där situationen faktiskt är bra - och vars representation är mycket begränsad. Medan t.ex. representationen av kvinnor i den franska nationalförsamlingen uppgår till 6, 4 %, uppgår den till 6, 3 % i det grekiska parlamentet och till 9, 5 % i det brittiska. Är kommissionen medveten om att med dessa framsteg som de har lyckats göra, löser de inte problemet och att det behövs mycket viktigare åtgärder? Och är den medveten om att i denna stund har även den rättsliga sidan av frågan börjat ändra aspekt, efter det franska statsrådets (Conseil d'Etat) beslut, vilket accepterade att ratihaberingen inte gör någon åtskillnad?

Santer
Herr ordförande, jag håller med ledamoten om att många framsteg har gjorts, men jag vill tillägga att dessa framsteg är otillräckliga med tanke på vår uppgifts omfattning. Det är därför som vi måste agera inom olika områden. Det är för övrigt det vi redan gör, numera. Jag fäster stor vikt vid att man, inom ramen för regeringskonferensen (som bör leda till en revidering av Maastrichtfördraget) inordnar ett antal förslag från det irländska ordförandeskapet, som har tagits upp på nytt av det nederländska ordförandeskapet och som syftar till att skriva in jämställdhet mellan kvinnor och män i fördraget, vilket utgör en av gemenskapens huvuduppgifter.
Gemenskapen kommer att sträva efter att avlägsna olikställighet inom alla sina verksamheter, att främja jämställdhet mellan kvinnor och män, att tillämpa en allmän icke-diskrimineringsklausul - jag fäster stor vikt vid den - i synnerhet den diskriminering som grundas på kön samt att utsträcka tillämpningsområdet för fördragets artikel 119.
En annan punkt som jag nyss tog upp som ett svar på en fråga rör mainstreaming -politiken, som består i att integrera jämställdhetspolitiken i alla våra politikområden, och inte göra den till ett separat politikområde. I det avseendet tror jag att det är en träning som kommer att vara länge än, och att den måste åtföljas av förändringar, framför allt av mentaliteten i våra olika medlemsstater, och i arbetsorganisationen.
Slutligen, ni tog upp ett problem som rör beslutsfattandet. I det avseendet syftar vissa av kommissionens åtgärder till att uppmuntra och stödja de medlemsstater som för fram precisa åtgärder för att ge kvinnor tillträde till högre poster, där det fattas beslut. Vi håller ur den synpunkten på med att samfinansiera en serie åtgärder, inom ramen för det fjärde gemenskapsprogrammet. Vi kommer att göra en årlig sammanfattning av konstaterade framsteg i Europa, genom årsrapporten som kallas "lika möjligheter ".

Torres Marques
Herr ordförande! Jag skulle först och främst vilja säga att jag är glad över att se kommissionens ordförande här i denna församling för att ge oss svar på dessa viktiga frågor. Och jag skulle direkt vilja rikta följande ord till honom: Ni inledde med att säga att kvinnorna är de av Europas medborgare som är minst övertygade om Europas betydelse. Enligt vår åsikt är detta ett resultat som själva Fördraget orsakat, därför att frågan om kvinnornas rättigheter inte utvecklats tillräckligt väl där.
Nu skulle jag bara vilja ställa två enkla frågor.
Ett: Kommer kommissionen tillsammans med oss att kämpa för att ett reviderat Maastrichtfördrag skall innehålla alla de punkter som Europaparlamentet har förordat när det gäller kvinnornas rättigheter?
Två: Kommer kommissionen att hjälpa oss att informera kvinnor om dessa punkter? Vi får då inte glömma att Maastrichtfördraget i de flesta länder kommer att ratificeras genom ett referendum; kvinnorna kommer att vara den största andelen av de som röstar, och har vi då inte stöd av dem, kan Fördraget mycket väl undertecknas, men det blir inte ratificerat.

Santer
Herr ordförande, den här frågan är en fortsättning på den som just ställdes av en av era kolleger, på den svarade jag genom att peka på vilka mål vi fastställer i fördraget. Ni har rätt i att säga att det nuvarande fördraget, Maastrichtfördraget, inte fäster tillräckligt stor uppmärksamhet vid de mål som syftar till lika möjligheter för män och kvinnor. Jag har påmint om vilka kommissionens mål är, de stämmer överens med förslagen som parlamentet självt har lagt fram vid tillfället för revideringen av det här fördraget. Jag kommer inte att upprepa det, men jag bedömer det ytterst viktigt att vissa mål, som är inskrivna i själva fördraget, mer specifikt syftar till att bekräfta att jämställdheten mellan män och kvinnor kommer att utgöra en av gemenskapens huvuduppgifter.
För det andra, ett resultat från Eurobarometern visar att fler män än kvinnor fäster tilltro till Europeiska unionen. Vi måste alltså arbeta med att övertyga, med att övertala, men framför allt med att informera och meddela. Jag tror att det vore klokt att alla våra informationsprogram - jag nämnde nyss programmet om euron och EMU - mer specifikt riktar sig till kvinnorna. Det är faktiskt så, vare sig man vill det eller inte, att kvinnorna inte bara utgör hälften av befolkningen, de står också närmare medborgarna, de känner mycket bättre till utbildningssystemet, de kan ta hand om sina barn etc. Då man talar om den ekonomiska och monetära unionen, inom ramen för eurons användning, bör kvinnorna integreras som husmödrar, som konsumenter, därför att jag tror att det endast är på det villkoret som man kommer att göra euron till en framgång.
(Randzio-Plath avbröt: "Jag, jag arbetar i alla fall ".) Självklart, arbetande kvinnor likaså. Det är så jag tänker mig mainstreaming -politiken, som man måste ge en bestämd betydelse genom att integrera kvinnan i alla våra politikområden och inte bara i specifika åtgärder.

Seillier
Herr ordförande, tack för ert engagemang till förmån för kvinnornas sak. Era sista påpekanden till förmån för alla kvinnors sak uppmuntrar mig mycket.
Från den utgångspunkten tillåter jag mig att formulera en förfrågan till er, som samtidigt är en fråga. Skulle det inte ligga ett helt nytt hopp för vitaliteten i våra olika europeiska länder, såväl den ekonomiska som den sociala och kulturella, i att utnyttja undersökningar, såsom det har begärts vid konferenserna i Köpenhamn och Peking, för att bedöma vad det oavlönade arbetet som utförs av kvinnor i hemmet är värt?
Här skulle det, tror jag, kunna finnas en öppning till att åter aktivera alla livets områden i samtliga av våra europeiska länder. Jag räknar med er för att välkomnandet av kommissionsledamoten vid federationen för kvinnor verksamma i hemmet, i Peking, får en uppföljning.

Santer
Herr ordförande, jag kan ge ett fördelaktigt svar på denna förfrågan, eftersom vi är i färd med att göra studier som går i den riktningen, och jag får meddelanden om att resultaten kommer att vara tillgängliga i slutet av det här året.
Å andra sidan skulle jag ändå vilja säga att man inte skall skapa för många motsättningar mellan förvärvsarbetande kvinnor och kvinnor som arbetar hemma. Jag tror att kvinnorna som förvärvsarbetar även har uppgifter i hemmet, och de måste kanske göra vissa uppgifter två eller tre gånger. Jag kommer alltså att personligen vägra, jag säger det helt och hållet för egen del, att man skapar ett motsatsförhållande mellan arbetande och hemmavarande kvinnor. Jag tror att man borde hitta medel som gör det möjligt att bestämma på vilket sätt varje kvinna bidrar till arbets- och yrkeslivet, vem hon än är, för övrigt.

Lulling
Jag skulle vilja tacka ordförande Santer för hans förklaring, och välkomna de många initiativ som han har talat om. Men jag skulle vilja fråga honom om inte kommissionen avser att mer konkret följa upp Europaparlamentets resolutioner och ställningstaganden, i synnerhet dessa: vi begärde en ändring av direktivet från 1979 rörande lika behandling av män och kvinnor inom de legala socialförsäkringssystemen, med syftet att också garantera jämlikhet i fråga om åldersbegränsning och efterlevnadspension.
Vi föreslog att man skulle skapa ett gemenskapsinstrument för att införa splitting av rätten till pension i händelse av skilsmässa i alla medlemsstater. Ordföranden känner mycket väl till problemet. Slutligen har vi föreslagit en förstärkning av det "koffeinfria " direktivet från 1986 om tillämpningen av principen om lika behandling av män och kvinnor som är egna företagare, inbegripet deras makar, och vårt parlament krävde i februari en verklig rättslig status för dessa osynliga arbetare, som företagarnas makar är, och en egen socialförsäkring för dem.
Herr ordförande, kommer ni att göra något inom det här området?

Santer
Herr ordförande, som ni vet lade kommissionen fram ett förslag 1987 som går i samma riktning som den oro som ledamoten ger uttryck för, och det ligger för övrigt kvar på rådets bord. Kommissionen har förpliktat sig att finna det bästa sättet för att ge ny fart åt diskussionerna i den här frågan.
Frågan om splitting , Lulling tog just upp den, och om rätt till pension i händelse av skilsmässa, hör givetvis till det bredare temat om individualisering av mäns och kvinnors rätt till socialförsäkring. Det här för mig något tillbaka till mina föregående verksamheter. Jag känner väl till ämnet, eftersom jag står bakom ett förslag till en reform av socialförsäkringen i mitt eget land, och som går i den här riktningen.
Ja, det handlar om ett mycket känsligt ämne för många medlemsstater, men kommissionen försöker driva på diskussionerna. På så sätt togs temat om individualisering upp i meddelandet om den sociala trygghetens framtid, vilken nyligen antogs av kommissionen. Här bör jag hänvisa till ett förslag till betänkande av Catasta, från den 10 juni 1993, som innehåller ett resolutionsförslag, för övrigt lämnades den då in av Lulling, och som syftar till samma mål.
Jag tror alltså att vi måste röra oss i den riktningen och jag hoppas att meddelandet om den sociala trygghetens framtid är en bra utgångspunkt för att fördjupa de här diskussionerna, som är ganska svåra.
När det gäller direktivet från 1986, i fråga om lika behandling av kvinnor, för de kvinnor som är egna företagare, har kommissionen i sitt fjärde program om lika möjligheter förpliktat sig till att undersöka möjligheterna att förstärka det här direktivet som just nu, vilket ledamoten för övrigt pekar på, inte innehåller särskilt effektiva bestämmelser.
Än en gång, det gäller teman som är mer än svåra, nämligen socialförsäkringar och skatteområdet. Kommissionens förberedande arbeten går framåt. Två rundabordssamtal har hållits med de kretsar som berörs mest, och om den information jag har fått stämmer, så har också medlemmar från det här parlamentet deltagit. Det gäller nu att undersöka om de framförda idéerna är genomförbara.

Harrison
Kommissionen har sedan länge insett att kvinnor är undervärderade och underutnyttjade inom området för små och medelstora företag. Hur kan kommissionen hjälpa kvinnor både som arbetare och entreprenörer i små företag? Jag frågar detta eftersom kvinnor är överrepresenterade i arbetslöshetssifforna och småföretagarsektorn är, naturligtvis, den mest fruktbara när det gäller att skapa jobb.

Santer
Som ni vet är kommissionen, och jag personligen, mycket upptagna av förstärkningen av små och medelstora företag, eftersom vi tror att det tack vare dem kan skapas nya arbeten. Det är inte de stora företagen som skapar nya arbeten, det är de 18 miljoner små och medelstora företagen vi förfogar över inom Europeiska unionen som har förmågan att göra det.
I det avseendet är det kommissionens mål att fastställa den konkreta politiken och de lämpliga åtgärderna för att förbättra situationen för de egna företagarna, och för deras makar. Kommissionen har redan organiserat ett rundabordssamtal där alla berörda parter har deltagit. Just nu ägnar vi oss åt att samla all information för att komma fram till ett konkret förslag om ett instrument som kan användas. För övrigt, inom ramen för Europeiska socialfonden finns det ett initiativ, Now-initiativet, som också syftar till det målet. Vi måste gå ännu längre i den här riktningen för att kunna bemöta er egen oro.

Stenzel
Herr ordförande, i Österrike finns det ett karenssystem för yrkesverksamma kvinnor som utgör modell. De kan stanna hemma i ett och ett halvt år - det sista halvåret alternativt även mannen - och det, vilket är väsentligt, med en anställningsgaranti, dvs man underlättar på så sätt kvinnans återkomst i arbetslivet. I EU finns det ingen sådan enhetlig reglering, dvs här fattas det ännu mycket. Vore det möjligt att i det här fallet orientera sig efter den österrikiska normen och därmed garantera kvinnor karens och därmed barnpassning, samt underlätta deras återkomst i arbetslivet?

Santer
Som ni vet hör socialpolitiken till medlemsstaternas kompetensområde. Kommissionen som sådan, eller gemenskapen som sådan, har alltså ingen särskild behörighet i fråga om socialpolitik, för övrigt inte heller i fråga om ekonomisk politik. Detta hindrar oss inte, och befriar oss heller inte från att se på vilket sätt vi kan använda de instrument som vi förfogar över, för att ge vårt bidrag till förverkligandet av de mål som ni beskrev.
Ett av instrumenten är just, inom ramen för det sociala protokollet, den sociala dialogen. Under det gångna året har arbetsmarknadens parter, inom ramen för den sociala dialogen, träffat ett avtal om en metod, som inte går så långt som den österrikiska metoden, det medger jag, men som föreslår en försoning mellan yrkes- och familjelivet, genom föräldraledighet etc. Vi har tagit med den här metoden inom ramen för ett direktiv, men vi har antagit ett socialt direktiv - det tillkommer medlemsstaterna att tillämpa det.
Med utgångspunkt från utformade förslag om system som det i Österrike, eller andra system som finns i andra medlemsstater, tror jag att man kan sätta igång ett reflektionsarbete på gemenskapsnivå, för att se på vilket sätt man kan ge en social kvalitet till de kvinnor som arbetar.

Ojala
Herr ordförande, jag började redan så smått misstänka, att hela denna fråga låg utanför er horisont, men lyckligtvis är det inte så.
I kommissionens redogörelse har man särskilt uppmärksammat iakttagandet av jämlikhetsaspekten i strukturfonderna. Genomförandet av denna mainstreamingprincip förutsätter kunskap om nuläget i fråga om jämställdheten mellan könen och utveckling av effektanalyserna. De nuvarande uppföljnings- och evalueringsindikatorerna tar inte fram problem, som är viktiga ur kvinnosynpunkt. Kommissionen konstaterar, att man borde överväga mätinstrument och metoder, med vilka man skulle kunna mäta hänsynstagandet till jämställdhetsprincipen i programmen. Jag skulle därför nu vilja fråga kommissionens ordförande Santer, om man i kommissionen håller på att ta fram sådana mätinstrument, som man skulle kunna använda i evalueringen av strukturfonderna, så att kvinnornas intressen slår igenom?

Santer
Herr ordförande, det stämmer att det återstår en hel del att göra, som ledamoten säger, och som jag själv sade; desto mer eftersom vi ännu inte har de nödvändiga instrumenten för att förverkliga en verklig gemenskapspolitik på den nivån. Det är därför som jag nyss sade att vi måste införa, inom ramen för regeringskonferensen, ett antal principer, mål, som kan användas för att utveckla en mer sammanhängande politik inom det området.
I det avseendet, och utan att upprepa mig, skulle jag angående strukturfonderna vilja säga att ett visst antal utvecklingsprojekt, ett visst antal program finansieras med hjälp av strukturfonderna. Det är inte alltid tillräckligt, men jag tror att vissa indikatorer, eller som man säger idag, benchmarking-systemet , också kan utgöra ett viktigt instrument för att se på vilket sätt man efterhand kan närma sig lika möjligheter för män och kvinnor. Det är en indikator, som ni säger, som man ännu inte har tagit fasta på, men det är en idé som förtjänar eftertanke och fördjupning.

Ordföranden
Tack så mycket, Santer.

Finanspolitiken och de alltför stora underskotten
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är kommissionens uttalande om riktlinjerna för finanspolitiken och de alltför stora underskotten.

de Silguy
Herr ordförande, ärade parlamentsledamöter, såsom er kammare önskar har jag varit angelägen om att redan vid öppnandet av den här sessionsperioden ge er en redogörelse om kommissionens överläggningar och beslut från i förmiddags, gällande prognoserna och de allmänna riktlinjerna för 1997 års ekonomiska politik. De representerar ett ytterst viktigt instrument för en bättre samordning av den ekonomiska politiken på medellång sikt i Europa. Det här året bekräftar den att den makroekonomiska strategin bär frukt, eftersom den ekonomiska tillväxten bekräftas. På grundval av det här uppmuntrande konstaterandet ger de allmänna riktlinjerna ny kraft åt Europeiska unionens ekonomiska strategi, vilket er kammare rekommenderar i den ekonomiska årsrapporten.
Först och främst bekräftar prognoserna samstämmigheten i den ekonomiska strategi som förordas av de allmänna ekonomisk-politiska riktlinjerna. Tillväxten har återkommit tack vare saneringen av statsfinanserna, räntesänkningen och kostnadskontrollen. Vi bör befästa den här uppgången och få den att varaktigt skapa sysselsättning.
Vårens prognoser innebär en obetydlig revidering av tillväxten i förhållande till prognoserna från i höstas, den blir något större. Tillväxten bör stiga till 2, 4 % under 1997. Vi hade förutspått 2, 3 % i höstas. Under 1998 kan den ekonomiska aktiviteten öka till 2, 8 %. Denna återfunna tillväxt kommer att möjliggöra två miljoner nya arbeten under 1997 och 1998. En sänkning av arbetslöshetsnivån kommer att inledas, tyvärr ännu alltför liten, från 10, 7 % 1997 till 10, 3 % 1998. Arbetslösheten kommer inte att minska påtagligt utan en stark och varaktig tillväxt på medellång sikt.
För att nå dit rekommenderar kommissionen tre sätt. För det första att gå vidare med saneringen av statsfinanserna. Den börjar bära frukt. Det stora flertalet medlemsstater har målet att ha ett budgetunderskott på 3 % under 1997. Jag vill påminna om att det genomsnittliga underskottet i unionen har fallit från 6, 2 % av BNP under 1993 till 4, 3 % 1996. För 1997 förutspår kommissionen en siffra på 2, 9 % för hela Europeiska unionen, med tretton länder som ligger på referenssiffran 3 % eller därunder.
Inom ramen för fullföljandet av den här saneringen insisterar kommissionen på nödvändigheten, särskilt för det här året, av att minska de offentliga utgifterna snarare än att öka skatteintäkterna, vilket skulle vara ödesdigert för tillväxten. Den insisterar likaså på nödvändigheten av att fortsätta investera, vilket är nödvändigt för att ge unionen en varaktig tillväxtpotential på medellång sikt, det vill säga för framtiden.
För det andra bör prisstabiliteten bevaras, eftersom inflationen slår särskilt hårt mot de minst gynnade grupperna.
För det tredje har lönepolitiken, som genomförts av arbetsmarknadens parter, gett prov på ansvar och realism. Den bör fortsätta att integrera de båda målen prisstabilitet och lönsamma investeringar. Dessa rekommendationer har redan under 1996 åtföljts av effekter i de flesta medlemsstater. Vi måste framhärda på den här vägen om vi vill skapa fler arbeten i framtiden.
På grundval av dessa uppmuntrande resultat rekommenderar kommissionen, såsom er kammare har förordat, två prioriteringar för ledningen av den ekonomiska politiken 1997: sysselsättningen, naturligtvis, strukturella reformer av arbetsmarknaden samt privata och offentliga investeringar, materiella, andliga och mänskliga, som fortfarande är otillräckliga.
När det gäller sysselsättningen förordar kommissionen tre prioriterade åtgärder. För det första, för att öka ekonomiernas förmåga att anpassa sig till förändringarna som orsakas av globaliseringen och för att öka tillväxtpotentialen är det nödvändigt att främja nytänkande, forskning och utveckling samt att förbättra utbildningsoch yrkesutbildningssystemen. Dessutom är det nödvändigt att fullfölja investeringarna i de transeuropeiska näten. Detta framgår tydligt av vår rekommendation till rådet. Detta visar också vikten av det femte ramprogrammet för forskning och utveckling.
För det andra är det nödvändigt att marknaden för varor och tjänster fungerar bättre. Endast ett fullt utnyttjande av den inre marknadens fördelar kommer starkt att bidra till att öka tillväxten. Jag vill erinra er om att den kvarvarande segmenteringen av marknaderna, som t.ex. orsakas av otillräcklig harmonisering av skatter och överdriven reglering, måste avskaffas. För det ändamålet förbereder kommissionen just nu en åtgärdsplan för den inre marknaden.
För det tredje är en reform av arbetsmarknaden nödvändig för att tillväxten skall innebära ett ökat antal arbeten. Bidraget från arbetsmarknadens parter är i det avseendet exemplariskt och nödvändigt. Tack vare den sociala dialogen kan arbetsmarknadens flexibilitet ökas genom pragmatiska åtgärder, som respekterar att våra medborgare lägger vikt vid hög social standard. Vi bör likaså arbeta för en rimlig anpassning av lönestrukturen, i förhållande till skillnaderna i produktivitet på regional nivå.
I fråga om investeringar är dagens konstaterande ganska nedslående. Visst, konjunkturundersökningarna visar ett ökat förtroende hos producenterna, och investeringarna i Europeiska unionen är som mest lönsamma sedan 60-talet. Kommissionen noterar att arbetstagarna har bidragit till saneringen av den makroekonomiska ramen genom de låga löneökningarna. Den bedömer att det redan nu är nödvändigt att arbetsgivarna drar nytta av möjligheten som de utmärkta ekonomiska villkoren ger dem, och för merparten av dem, möjligheten som deras finansiella situation ger dem, i syfte att ge ny fart åt investeringar som skapar arbeten.
Ökningen av investeringar bör först och främst gälla privata investeringar - jag vill påminna om att de utgör 85 % av det totala antalet - och i alla former: materiella investeringar, andliga investeringar, mänskliga investeringar. Men kommissionen rekommenderar även att de offentliga investeringarna upprätthålls. De är ytterst viktiga för att ge unionen en varaktig tillväxtpotential på medellång sikt. De är en investering i framtiden för kollektivet i sin helhet.
Sammanfattningsvis, herr ordförande, skulle jag vilja informera er om att kommissionen just har föreslagit rådet att upphäva sitt beslut om att Nederländerna och Finland har alltför stora budgetunderskott. Om rådet antar kommissionens rekommendationer kommer antalet länder som inte längre har ett för stort budgetunderskott att vara fem. Dessa resultat bekräftar både de saneringsinsatser som unionens medlemsstater gör och samstämmigheten i vår europeiska ekonomiska politik. En majoritet av medlemsstaterna kommer att vara förmögen att gå över till euron den 1 januari 1999. Det tror jag uppriktigt på.
Herr ordförande, övertygad om att finna Europaparlamentets fulla stöd för att medlemsstaterna skall genomföra dessa rekommendationer, skall kommissionen fortsätta, såsom den har gjort sedan två och ett halvt år tillbaka, att göra er kammare så delaktig som möjligt i sina arbeten, vilket den ständigt gör, för att euron skall introduceras inom ramen för de villkor och den tidtabell som anges av fördraget.

Giansily
Herr ordförande, jag skulle vilja fråga kommissionsledamot de Silguy hur frågan om 1997 års budgetunderskott kommer att tas upp i vissa av unionens stater, så vitt vissa inte kommer att uppfylla konvergenskriterierna. Det avgörande ögonblicket närmar sig, nämligen våren 1998, då de länder som skall delta i EMU: s tredje fas kommer att väljas, och det oberoende av Dublintoppmötets slutsatser, slutsatser som vi gör till våra och som till mycket stor del utgjorde existensberättigandet för Ecofin-rådet i Nordwyck.
Jag skulle vilja veta om kommissionen kan låta oss ta del av sina framtida rekommendationer och sin inställning i den frågan. Med andra ord, om underskottet ligger på 3, 1 eller 3, 2 % hos ett land som kommer att ha gett prov på en dygdig utveckling, anser kommissionen att den skulle kunna acceptera detta obetydliga överskridande?

de Silguy
Giansily, beslutet kommer att fattas nästa år av stats- och regeringscheferna, i slutet av april, eller i början av maj 1998. Beslutet kommer att grundas på en rekommendation från kommissionen, som kommer att vara den centrala beståndsdelen, eftersom kommissionen kommer att spela en central roll i den här processen. Den här rekommendationen kommer att antas i slutet av mars 1998, för att 1997 års verkliga siffror skall kunna tas i beaktande.
Idag presenterar vi prognoser som har upprättats av avdelningarna. Vi gör inte en övergångsbedömning i förväg. Man bör alltså inte låta våra prognoser säga det de inte säger. Prognosen är ett fotografi av ett givet ögonblick och inte ett föregripande av en övergångsbedömning. Nästa år, när vi kommer att få våra rekommendationer gjorda, måste kommissionen ta hänsyn till samtliga villkor som ställts upp av fördraget för övergången till den gemensamma valutan.
Dessa villkor är fem till antalet, de berömda fem kriterierna, och de är inte bara referensvärden. Till dem fogas ett antal andra villkor, som t.ex. centralbankernas oberoende. Jag vill tillägga att bedömningen kommer att avse, och detta är mycket viktigt, konvergensens varaktiga karaktär. Med andra ord, om förhållandena för budgetsaneringen har varit korrekta under 1997, gäller det att försäkra sig om att saneringen fullföljs under kommande år. Jag vill påminna er om att när den gemensamma valutan kommer att vara införd så är siffran 3 % inte längre ett mål, den kommer att vara en gräns.

Imbeni
Herr ordförande! Jag vill fråga kommissionären vilka kriterier kommissionen har tillämpat för att beräkna underskotten för Italien, Frankrike och Tyskland, som av både Internationella valutafonden och vissa tyska finansinstitut anges ligga på samma nivå - 3, 2 %. Har den Internationella valutafonden varit överdrivet sträng gentemot Tyskland och Frankrike, eller har kommissionen varit överdrivet sträng gentemot Italien?
För det andra vill jag fråga Er, herr kommissionär, hur det kan komma sig att man i kommissionens rekommendation vad gäller Tyskland och Spanien talar om en fast beslutsamhet från regeringens sida, eller från myndigheternas sida när det gäller Spanien, att uppnå målet 3 %, medan man, när det gäller Italien, vare sig för 1997 eller 1998 nämner den beslutsamhet som den italienska regeringen flera gånger har visat prov på när det gäller att komma under 3 % såväl 1997 som 1998, och som har manifesterats i ett antal beslut som det har varit ganska svårt att nå fram till i Italien.

de Silguy
Herr ordförande, jag skulle svara Imbeni att alla medlemsländer behandlas exakt lika, utifrån samma resonemang, när prognoserna ställs. Ingen diskrimineras. Prognoserna grundas på makroekonomiska aggregat som främst tar hänsyn till tillväxtbedömningar. Eftersom jag inte känner till prognoserna från Internationella valutafonden, vilka inte är offentliga och inte publicerats, kan jag inte yttra mig om dem. Vad jag ändå kan säga är att de olika internationella institutionerna ofta ställer olika prognoser. Detta är normalt. Vad jag konstaterar efter att själv ha gjort beräkningen, är att när man tittar tillbaka med lite distans för att bedöma kommissionens prognoser ser jag att vi har varit minst lika bra, ofta till och med bättre, än de andra internationella institutionerna, och i synnerhet jämfört med ett antal privata prognosmakare.
När det gäller vilka regler som kan tillämpas tar vi hänsyn till alla beslut inom regeringarna som har med budget att göra, och bedömer dem. Vad enheterna gjort är en noggrann utvärdering av åtgärdernas effektivitet, och än en gång, det rör sig inte om ett beslut från kommissionen, utan om en bedömning från kommissionens enheter.
I Italiens fall, eftersom ni nu ger mig tillfälle att tala om det, skulle jag vilja hedra landet som, om våra prognoser stämmer, kommer att minska sitt offentliga underskott från 6, 7 % till 3, 2 %, det vill säga med 3, 5 % enligt vår bedömning, 3, 7 % enligt den italienska regeringens, vilket inte har någon betydelse. Jag konstaterar att detta är den största minskning av det offentliga underskottet i Europa, under de senaste femton åren.
Jag tror följaktligen att det vi kan uttyda ur alla dessa prognoser är uppmuntrande, ett budskap om att arbete och ansträngningar har gett resultat. Och som jag sade till Giansily nyss, kom inte och påstå att prognoserna är en tidigarelagd test för övergången till den gemensamma valutan. Nej! De är en bild som gjorts utifrån uppgifter. Man kan säga emot dem, man kan kommentera dem. Enheterna måste tillämpa samma uppgifter för alla och göra logiska ekonomiska antaganden. Dessa antaganden blir inte nödvändigtvis likadana i de olika länderna.
Parlamentsledamoten gjorde en anmärkning om problemet med rekommendationer, och därför har jag här en text, till vilken vi inom kommissionen i morse lade vissa ändringar, just med hänsyn till det särskilt känsliga i problemet. Med andra ord har det aldrig varit fråga om att ändra siffrorna från kommissionens enheter, eftersom dessa siffror måste vara trovärdiga, det vill säga att de inte får sättas under något som helst politiskt tryck. Men ni kommer att se att i presentationen, i den senaste versionen som ni kanske inte fått ännu, har skillnaden mellan italienska regeringens och kommissionens bedömning fullständigt tagits med i beräkningarna. Om kommissionen tar miste, det vill säga om dess bedömning inte stämmer exakt, och om italienska regeringen tror att dess åtgärder skulle bli fullständigt effektiva, så skulle siffrorna skilja sig en aning. Men det som räknas är uppmuntran i det totala budskapet, snarare än några tiondelar.

Ribeiro
Ärade kommissionsledamot, när ni i förhållande till de allmänna riktlinjerna för den ekonomiska politiken hänvisar till en ny lönestruktur, menar ni då löneskalans flexibilitet i de nedre löneskikten i enlighet med USA-modellen, som så många gånger nämns i kommissionens årsrapport? Och menar ni då med denna flexibilitet , att den ska kunna tillämpas i alla medlemsstater?

de Silguy
Jag tror att vi måste inse att lönerna bestäms av de kollektiva förhandlingarna. Ansvaret ligger på arbetsmarknadens parter. Det handlar alltså inte om att lägga sig i denna process. Det enda som rekommendationerna vill säga är att den produktiva nivån inom varje kompetensområde, och inom varje region, bör tas hänsyn till inom ramen för lönesättningen. Det är absolut inte fråga om att förorda en allmän sänkning av lönerna. Hoppas nu att ingen missförstår innebörden i våra analyser.

Camisón Asensio
Herr kommissionär, i pakten om stabilitet och tillväxt fastställs möjligheten till böter som kan gå upp till så stora belopp som 0, 5 % av bruttonationalprodukten. Delar kommissionen till fullo en så drastisk åtgärd? Tror inte kommissionen att det skulle ha räckt med förebyggande eller beivrande åtgärder? Är kommissionen inte orolig för att pakten omvandlas till ett instrument som i huvudsak är format för politiska förhandlingar om sanktioner?

de Silguy
De fortsätta ansträngningarna för att, som ett mellanled, minska de offentliga underskotten är ett krav i fördraget, och har erkänts som sådant av medlemsländerna. Likaså bör endast ökningar över 3 % bestraffas. Så långt fördraget. Stabilitets- och tillväxtpakten preciserar och ger innehåll åt föreskrifterna i fördraget.
Jag tillägger att för egen del hoppas jag att vi inte behöver tillämpa dessa böter. På detta sätt är de avskräckande. Eftersom medlemsländerna vet att de löper risk att få betala höga böter, sätter de sig inte i en situation där de skulle bli tvungna att betala. Med andra ord har böterna en avskräckande sida som kompletterar den preventiva. Vi borde tala mer om stabilitetspaktens preventiva aspekt, vilken är logisk, komplett och strukturerad och som garanterar oss att ekonomi- och budgetpolitiken kommer att fungera samstämmigt och leda i samma riktning, mellan medlemsländerna.

Hautala
Herr ordförande, herr kommissioner, ni sade, att ni avser att skicka noter till tio länder av den anledningen, att de har ett alltför stort budgetunderskott. Samtidigt säger ni emellertid, att man måste investera i framtiden och mänskliga resurser, men vad menar ni egentligen med detta? Vad betyder detta i praktiken? Tror ni inte, att dessa tio länder kan råka i mycket stora svårigheter? Å ena sidan utövar ni press på dem för att få dem att ytterligare spara på offentliga medel och å andra sidan tycks ni utveckla en sådan uppfattning, att man borde investera i framtiden. Är det inte så, att många av de besparingar, som ni tvingar dessa tio länder till, tvärtom leder till, att den sociala tryggheten försvagas, och att de mänskliga resurser, som ni önskar främja, minskar? Kan ni göra det en aning klarare, vad ni menar med att man i detta läge måste investera i framtiden?

de Silguy
För det första skulle jag vilja göra klart, att de offentliga underskotten aldrig skapat några arbetstillfällen. Om så vore fallet skulle vi se det tydligt och med tanke på den nivå de offentliga underskotten ligger på i Europa, skulle vi befinna oss i en situation med översysselsättning.
Historiskt konstaterar jag att minskade underskott, återupprättat förtroende, tillväxt och skapande av arbetstillfällen, i allmänhet har gått hand i hand i Europa, och inte bara här. Enligt Maastrichtkriterierna kommer Förenta staterna att ha 1 % i offentligt underskott i år, och vad jag vet används de som exempel på skapande av arbetstillfällen. Det finns följaktligen ingen motsättning mellan nödvändigheten av att öka investeringarna, jag talar om privata investeringar eftersom de till 85 % är privata, och en fortsättning på den budgetsaneringspolitik som burit frukt i Europa. Vi skördar i dag de första frukterna i form av räntesatser och tillväxttakt. Det är således nödvändigt att fortsätta i samma riktning.
Vad jag menar är att vi, inom ramen för bedömning av företag men också av medlemsländerna, bör se vilka åtgärder vi måste koncentrera oss på, med hänsyn till eventuella handlingsmarginaler, för att kunna gripa tillfällena och få igång investeringarna som inför framtiden kommer att vara en faktor som ökar tillväxten och skapar arbetstillfällen.

Cox
Herr ordförande, jag skulle vilja återvända till ett ämne som togs upp av två kollegor, en gång direkt och en gång indirekt. Som svar till herr Giansily sade kommissionsledamoten tydligt att han inte var villig att besluta om den faktiska övergången till den gemensamma valutan eftersom det avser nästa år. Som svar till herr Imbeni noterade han helt riktigt och välkomnade de italienska ansträngningarna.
Om man dock läser betänkandet, skulle jag vilja påstå till kommissionsledamoten, att det tydligaste budskapet i betänkandet om Italien - och detta är den känsligaste politiska frågan för nästa år - är att det sänder en tydlig ekonomisk-politisk signal om att engångsjusteringarna i budgeten döljer behoven av en mer omfattande ekonomisk-politisk förändring. Utan en sådan är det klara, underliggande ekonomiska budskapet i dagens betänkande, att Italien inte skulle uppfylla ett villkor sine qua non . Är inte det den grundläggande ekonomiska verkligheten bakom era siffror i dag, herr kommissionsledamot?

de Silguy
Jag tror att det vi främst kan utläsa, vid en jämförelse av siffrorna från 1997 och 1998, är att ni inser att 1997 års siffror i allmänhet uppnåtts genom att medlemsländerna vidtagit punktvisa saneringsåtgärder eller one-off measures , som det heter på engelska.
Vad man tydligt kan sluta sig till av dessa prognoser och rekommendationer, är att de kompletterande åtgärder som måste vidtas inför 1998, för att få till stånd en varaktig samverkan, måste vara strukturella och inte bara punktvisa. Jag tror, Cox, att det är så här man bör tolka tabeller och siffror och inte redan nu gå in på saker som vi kommer att ha många tillfällen att kommentera nästa år.

Randzio-Plath
Herr ordförande, i Era rekommendationer till medlemsländerna saknar jag en offensiv och aktiv roll från kommissionen, för vi måste konstatera att det sedan 1993 föreligger propositioner från kommissionen och Europaparlamentet för att genom investeringar i infrastrukturen och satsningar på innovationer verkligen också kunna skapa arbetsplatser och för att eftersträva en effektiv sysselsättningstillväxt.
Är inte också Ni av den åsikten att Ni måste ålägga medlemsländerna större förpliktelser, som också har att göra med vilken typ av sparpolitik medlemsländerna bedriver och hur deras konsolideringspolitik är strukturerad? Tycker inte också Ni att medlemsländerna kan ta på sig större förpliktelser för att verkligen kunna uppnå gränsöverskridande framgångar? Vad hjälper riktlinjer, om Europeiska kommissionen och Europaparlamentet bara upprepar sig? Är inte också Ni av den åsikten att det egentligen saknas en rekommendation i Era rekommendationer, nämligen att penningpolitiken skulle kunna spela en ännu konstruktivare roll med en lämplig policy mix i betraktande av realräntorna, som fortfarande inte är tillräckligt låga.
Är det inte dessutom så, ledamot av kommissionen, att ett svar måste ges beträffande strukturförändringen ...
(Ordföranden avbröt talaren.) ... behövs en social dialog, som måste avkrävas medlemsländerna, så att de arbetstagare, vars löner inte utbetalas - såtillvida den ekonomiska politiken är framgångsrik - kan få del av denna eventuella framgång genom inkomst- och förmögenhetsbildningspolitik?

de Silguy
Randzio-Plath ställer tre frågor. När det gäller kommissions mer aktiva roll tycker jag inte att den ligger på latsidan, varken när det gäller att definiera den makroekonomiska ramen, eller när det gäller andra stödprogram. Jag tänker på de stora näten och på ramprogrammen för forskning och utveckling. Kommissionen kan dock inte ändra på beslutsförfarandena inom rådet, och i synnerhet kan den inte byta ut regeln om enhällighet mot regeln om kvalificerad majoritet. Jag hoppas att Amsterdam kanske kan ge oss en lösning på detta.
Vidare anser jag att vi inte bör centralisera allt till Bryssel, att vi har en liberal ekonomi i vilken subsidiariteten bör spela en roll. Lika väl som en vettig ram för en gemensam ledning av den ekonomiska politiken måste definieras, lika väl är strukturella åtgärder, sociala åtgärder och vissa åtgärder framför allt på arbetsmarknaden beroende av nationella särdrag, av den sociala dialogen och av kontakten mellan de olika partnerländerna.
Programmen för budgetanpassning, vilket jag redan nämnt men upprepar, måste vara trovärdiga och socialt balanserade. Budgetsanering får inte ställas mot sysselsättning eller mot social välfärd. Jag tror att budgetsaneringen görs också, och ibland framför allt, för att rädda våra sociala skyddssystem inför framtiden.
En sista kommentar om policy mix . Sedan några månader tillbaka tror jag att de ansträngningar som gjorts inom den ekonomiska politiken alldeles uppenbart har gett en avspänning beträffande valutasituationen och räntesatserna i Europa, som är lägre än de varit på flera år. De besparingar på miljardbelopp som blir resultatet för de europeiska ekonomierna är betydande. Policy mix är en god sak men avspänningen i valutasituationen vore och är inte möjlig, om inte konsolideringen av budgeten är tillräcklig. För mig tycks detta vara en grundläggande faktor inför framtiden.

Rübig
Herr ordförande, för det första har vi miljontals arbetslösa. Det är ett problem, och jag tror att det viktigaste är att ge dessa människor ett arbete igen. Kan man verkligen utgå från att de bristande konvergenskriterierna och den bristande enhetliga valutan spelar en betydande roll för den arbetslöshet, som vi i dag skådar? Är detta en väsentlig orsak?
För det andra: Är det motiverat och möjligt att korta av tidrymden från 1999 till 2002?

de Silguy
Ja, fler arbetstillfällen är att önska och vi anstränger oss i det syftet. Men utan ökad tillväxt blir det inte fler arbetstillfällen, och utan återbalanserade och sunda offentliga finanser blir det ingen ökad tillväxt. Och utvecklingen av euron är till för att ge Europa en ekonomisk ram med ökad tillväxt och högre sysselsättning. Varför? Jo, för att kunna införa euron måste de offentliga finanserna vara sanerade. För att införa euron, och leva vidare med den, måste sunda offentliga finanser upprätthållas.
Jag vill ändå påminna om att hälften av hushållens besparingar idag går till att finansiera de offentliga underskotten, och att dessa pengar skulle vara till större användning som finansiering av privata investeringar eller konsumtion. En ökad tillväxt är alltså nödvändigt och euron kommer att ge oss ökad tillväxt i Europa. Vilket i sin tur ger oss möjlighet att investera mer, konsumtionen kommer att öka och fler arbetstillfällen att skapas.
Jag skall göra en andra anmärkning. Ökad sysselsättning nås idag också genom strukturella åtgärder som rör arbetsmarknaden, yrkesutbildningen som jag talade om nyss, forskning, utbildning och lärlingsplatser, och de alltför höga sociala avgifter som tynger de låga inkomsterna, i synnerhet inom den arbetskraftsintensiva industrin. Samtliga dessa reformer pågår och liksom andra är de ibland svåra att genomföra. Detta gäller främst reformen av arbetsmarknaden, vilken måste genomföras tillsammans med arbetsmarknadens parter. Detta tar tid och måste påskyndas, för bara genom dessa ansträngningar kan vi i praktiken uppnå lika låga arbetslöshetssiffror igen i Europa, som i Förenta staterna.

Féret
Herr ordförande, sedan flera månader tillbaka befinner vi oss i ett verkligt tävlingslopp inom Europeiska unionen, för att uppnå de mål som fastställdes i Maastricht, det vill säga uppfylla villkoren, som av vissa ekonomer bedömts som ytterligt stränga, för en övergång till den gemensamma valutan enligt den fastställda tidsplanen. Varje dag får vi bekräftelser på detta genom händelser i det politiska livet, som till exempel den nödsignal Tyskland nyligen gav ifrån sig, eller den franska regeringens radikala motiveringar till att nationalförsamlingen skulle upplösas. Debatten pågår ständigt om tidpunkten för den monetära unionens genomförande.
Utan att ifrågasätta det berättigade i den gemensamma valutan, kan vi konstatera, och beklaga, den skadliga effekten på de europeiska ekonomierna. Medlemsländerna har i så hög grad genomfört de obligatoriska planerna att det verkar som om den prioritet som givits åt att minska de offentliga underskotten enligt Maastrichtkriteriet, för att nämna ett, hindrar all ekonomisk stimulans, bromsar tillväxten och omintetgör alla ansträngningar för sysselsättning.
Vilka verkligt positiva åtgärder med omedelbar konsekvens kan kommissionen rekommendera för att möta den katastrofala sociala situationen i Europeiska unionen, samtidigt som man prioriterar, det vill säga utan uppmjukning, genomförandet av den gemensamma valutan? Ser inte kommissionen en risk, i denna envisa strävan efter budgetsanering, att man dödar den sjuke på grund av att viljan att bota är så stor?

de Silguy
Detta är klichéer. Jag tror att jag redan besvarat frågan då jag sa att man absolut inte löser problemet med arbetslösheten i dag genom att stimulera ekonomin, genom att öka de offentliga underskotten, öka arbetstillfällena inom den offentliga sektorn, öka de meningslösa utgifterna, öka antalet statliga tjänstemän, öka allt som inte är produktivt. Detta skulle innebära att våra barn i morgon skulle få betala fakturan efter de misstag en sådan politik skulle medföra.

Dell'Alba
Som ni vet, herr kommissionsledamot, talar man i Italien sedan i torsdags bara om kommissionsledamot de Silguys siffror och då särskilt om de 3, 2 % som skulle ställa Italien mot väggen. Detta trots att många internationella institutioner åberopar samma siffror när det gäller andra länder, av vilka ni väl känner till ett som befinner sig i en valkampanj vilket gör att ingen vet vilken politik som kommer att föras där.
Den första fråga jag ställer är alltså denna, vad skall dessa eventuella skillnader i infallsvinkel tjäna till? Andra frågan gäller särskilt Italien, vilken är alltså grundorsaken till att ni misstror det italienska programmet? Är det de strukturella problemen bakom regeringens ansträngningar ni inte anser vara tillfredsställande?

de Silguy
Herr ordförande, eftersom ni nyss tillrättavisade mig då jag förmodligen blev lite långrandig i mitt svar till Imbeni på samma fråga, skall jag fatta mig kort. Det finns ingen skillnad i infallsvinkel mellan Italien och de andra medlemsländerna, i det prognosarbete som letts av kommissionens enheter.
För det andra är jag beredd att med resultatet i hand stödja jämförelsen mellan kommissionens prognoser och andra internationella institutioners. I allmänhet ger erfarenheten oss snarare rätt. Det finns ingen skillnad i infallsvinkel. Som jag sagt finns det skillnader i analysen av vilket inflytande de finansiella lagarna som antogs i slutet av 1996, skulle få under 1997. Det finns också en skillnad när man talar om tillväxt. Det finns dessutom en skillnad när man talar om total kvantitativ effektivitet under året, avseende de åtgärder som vidtagits av Italien i dag. Men, än en gång, skillnaderna är extremt små mellan kommissionen och Italien.
Jag skall bara ta ett exempel för att inte förlänga debatten. När det gäller arvsskatt, anser den italienska regeringen att under 1997 då lagstiftningen har ändrats, kommer intäkterna att vara 50 % högre än året innan. Jag tror att det kanske är lite överdrivet. Jag skulle kunna ta ytterligare två eller tre liknande exempel. Men det viktiga, tycks det mig, är inte att försöka ifrågasätta kommissionens trovärdighet, eller att försöka pressa kommissionen eftersom det skulle vara ett angrepp på institutionen. Det viktiga är snarare att inse än en gång att den italienska kraftansträngningen för sanering av de offentliga finanserna saknar motstycke under 1997. Jag tror att det framför allt är detta jag kommer ihåg från kommissionens prognoser.

Katiforis
Herr ordförande, angående de ambitiösa målsättningarna med den allt mer minskande inflationen, i den stund ni accepterade att inflationen redan har nått 2 %, skall jag läsa en kommentar angående denna ambition på ert språk, tagen ur dagens Le Monde:
Ett mindre anspråksfullt mål vad gäller inflationen, skulle vara förenligt med en mer tillfredsställande tillväxttakt och gynna en nödvändig minskning av arbetslösheten. ...
Herr ordförande, detta härrör från Internationella valutafondens rapport. Skulle ni vara överens om att vi kan slappna av i sökandet efter en ännu lägre inflation och tillämpa de monetära dogmerna med en något mindre omänsklighet gentemot den europeiska arbetskraften?

de Silguy
Katiforis, det finns farliga vägar som man inte bör ge sig in på. Jag tror särskilt när det gäller inflationen, att dess skugga inte definitivt försvunnit från Europeiska unionen, även om vi kontrollerar den på ett lämpligt sätt sedan ett antal år tillbaka. Jag tror att vi även i fortsättningen måste vara mycket vaksamma.
För det andra, inflationen ligger fortfarande på 2 %. Vårt mål på 2 % kan, utan motsägelse förenas med våra siffror vad gäller sysselsättning och med vad som måste göras i kampen mot arbetslösheten. Jag tror slutligen att vi bör hålla samma kurs, om vi vill göra valutapolitikens villkor enklare för att underlätta policy mix . Vi får inte ge oss in i politik som är en lek med elden och som återinför prishöjningar eller inflation i ekonomin, medan ingen vet vart den sortens politik leder.

Ordföranden
Tack så mycket, de Silguy.

Olagligt eller skadligt material på Internet
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande (A4-0098/97) av Pradier för utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter och inrikesfrågor, om kommissionens meddelande (KOM(96)0487-C4-0592/96) (A4-0098/97) om olagligt eller skadligt material på Internet.

Pradier
Herr ordförande, telematiknät, liksom Aisopos språk, är det bästa och det värsta av verktyg. Man måste dock beakta att utvecklingen är explosiv, för på mindre än fem år har flera miljoner medborgare anslutit sig. Mycket stor vikt måste läggas vid mängden information som är i omlopp, eftersom flera hundra tusen hemsidor samtidigt konsulteras. På samma sätt måste kvaliteten på information och uppgifter beaktas eftersom de är vetenskapliga, tekniska, litterära, konstnärliga, kommersiella, ekonomiska, även politiska vilket vi återkommer till, och personliga.
Utvecklingen har fått två viktiga följder. Först och främst har misstroendet mot telematiknätet som verktyg fått ängsliga och oroliga personer att förorda en auktoritär, normativ och till och med repressiv inställning, och lösningar som ofta är tekniskt ogenomförbara.
För det andra har brottslingar, inför dessa möjligheter, varit snabbare än vanligt folk och listan på överträdelser mot nationella och internationella lagar är imponerande. Det rör sig om handel av alla slag, med människor naturligtvis, med vapen, ammunition och narkotika. Exploateringen av godtrogenheten bland de svagaste i befolkningen sker på det kommersiella, det politiska, och det religiösa planet och möjliggör alla sorters skumraskaffärer.
Slutligen och framför allt, våra allra svagaste skyddslingar är barnen, antingen de skulle bli måltavlor för oacceptabla budskap eller indragna som medaktörer, vilket är ännu mindre kan accepteras. Rättsskyddet manar oss under dessa omständigheter till eftertanke. Åtminstone om en rättighet offras för att skydda en annan, är bägge obotligt förlorade, det måste vi förstå. Och några enkla principer bör styra vårt handlande.
Först och främst yttrandefriheten, som är en oinskränkt regel med endast mycket få undantag instiftade i lagen. För det andra, den absoluta respekten för privatlivet, och särskilt för korrespondens, bör noggrant skydda även den elektroniska korrespondensen. Händelser som nyligen inträffat i Belgien, där vi sammanträder, har väckt välgrundade känslor som vårt parlament inte varit likgiltigt inför. Kränkningar av den fysiska och psykiska integriteten, våldtäkt, mord, tortyr, inspärrning, har skakat om till och med landets institutioner.
För vår del bör vi inte falla till föga för en kollektiv illusion som skapar fruktan för att jordens alla hemskheter skulle invadera företagens kontor eller medelklassens vardagsrum, genom dataskärmarna. Vi måste kunna behålla förnuftet och på ett lämpligt sätt bekämpa olagligt eller skadligt material på Internet.
Vi bör prioritera två saker. Ansvar för det första och solidaritet för det andra. Först och främst genom att hjälpa etablissemanget med en uppförandekod, som fritt debatterats och genomförts av alla inblandade aktörer, det vill säga industriidkare, leverantörer, annonsörer och användare. Den brittiska modellen i ämnet borde vi överväga och troligen också inspireras av. Det rör sig om en arbetsgrupp som garanterar en uppföljning av fritt upprättade regler, med en direktlinje där användare kan rapportera om allvarliga överträdelser. Det är en intern utväg som gör det möjligt att komma åt lagöverträdaren genom att uppmana denne att dra tillbaka de oacceptabla texterna eller bilderna, med polisiära eller rättsliga åtgärder som ytterlighet.
Samtidigt skulle det vara lämpligt att användaren ställs ansvarig för egen del eller för sin familj, eftersom det på familjenivå kan vara aktuellt med mjukvara för filtrering, då frestelsen alltid är stor att skuldbelägga institutioner, företag eller regeringar och göra dem ansvariga för missöden som var och en av oss själva kan och bör undvika.

Pex
Fru ordförande, jag vill tacka herr Pradier för hans goda betänkande. Internet är en utveckling som kan medföra många chanser. Naturligtvis finns det också ofördelaktiga effekter som vi så mycket som möjligt måste motarbeta, särskilt för att skydda minderåriga och att skydda den mänskliga värdigheten. Vi måste dock akta oss, så att bekämpningen av dessa sorgliga företeelser inte går före den uppmärksamhet som vi måste visa den nuvarande och potentiella kulturella revolutionen som möjliggörs genom Internet.
När det gäller de ofördelaktiga effekterna är det av stor vikt att vi gör skillnad mellan oönskat material och olagligt material på Internet. När det gäller olagligt och skadligt material, ger Internet inte nytt i jämförelse med befintliga medier på papper. Skillnaden ligger i innehållet på elektronisk information som är svårare att kontrollera. Användarna av nätverket och operatörerna är dock lätta att identifiera och då mycket lättare än vid nuvarande medier.
Problemet vid spårningen av skadligt och olagligt material förstoras av Internets gränslöshet. Dessutom måste vi dock å andra sidan ta hänsyn till att rätten till att hemlighålla korrespondens finns fastställd i fördraget för att skydda de mänskliga rättigheterna.
Medlemsstaterna skall inte tro att var och en kan uppträda reglerande för sig själv. Denna problematik kan endast tas itu med på supranationell nivå, inte endast i ett gemensamt tillvägagångssätt inom den Europeiska unionen, utan framför allt på nivån för G7, FN, världshandelsorganisationen och OECD. Internationellt samarbete är det enda sättet att förebygga att det uppstår friplatser från vilka vem som helst kan smutsa ner Internet efter eget önskemål.
Dessutom måste vikten av självreglering understrykas. Herr Pradier talar helt riktigt om att sätta upp en uppförandekod. Lagliga åtgärder kan endast vara stödjande i dessa frågor. Föräldrarnas roll skulle jag åter vilja understryka. Den är mycket viktig och förtjänar särskild uppmärksamhet.
Jag vill tacka kommissionen för offentlig frihet för faktumet att de övertagit nästan alla ändringsförslag från kulturutskottet.

Kuhne
Fru ordförande, mina damer och herrar! Internet är - som det föreliggande betänkandet betonar - oerhört viktigt för medborgarnas medverkan i det offentliga livet. Det primära ändamålet med Internet är inte att sprida straffbart och skadligt innehåll. Detta måste betonas. Detta innehåll springer en heller inte i ögonen. Snarare måste man söka det. Likväl är detta innehåll inte bara till förtret, utan det motiverar absolut nödvändigheten av att vidta åtgärder.
Enligt min uppfattning innehåller kommissionens meddelande för få konkreta propositioner och skjuter upp eventuella lösningar till en oklar framtid av globala, internationella avtal. Däremot betonar det föreliggande betänkandet vettigt nog den företrädarroll Europeiska unionen kan spela som ekonomiskt stark och tekniskt framskriden region i denna värld.
Förutom kommissionens proposition tycker jag att följande konkreta propositioner i betänkandet verkar vara mycket vettiga: Krav på entydig registrering av Internetanvändare och upprättande av minimistandarder för leverantörer, ansvar för egenproducerat innehåll och vid straffbart innehåll av främmande tjänster, om Internetleverantörerna känner till detta innehåll och om det är tekniskt och rimligt möjligt för honom att spärra denna användning. Personligen anser jag att textmoment 7 - som föreskriver krav på att leverantörerna granskar och håller god kvalitet på informationsinnehållet i sina system - är problematiskt. Jag tror att detta förehavande redan skulle stöta på patrull på grund av praktiska problem, eller åtminstone avsevärt försvåras. Desto större anledning för parlamentet att kräva att de realiserbara planerna omsätts så snart som möjligt.

Cederschiöld
Fru ordförande! Utvecklingen av informationsteknologin är revolutionerande. Internet är en omistlig del, bland annat för spridning av kunskaper. Det finns emellertid också destruktiva inslag mot vilka det måste skapas motkrafter. Europaparlamentet bör noga följa utvecklingen på Internet, men också inse sin roll, nämligen att stödja och underlätta utvecklingen av informationssamhället, inte reglera sönder det.
Pradiers betänkande är insiktsfullt härvidlag. Det utgår från att Internet svårligen låter sig regleras, men det kompletteras också med konkreta praktiska åtgärder mot det olagliga och icke önskvärda innehåll som finns på Internet. Under utskottsbehandlingen av detta ärende fördes det fram krav på olika regleringar, t.ex. registrering av Internetanvändare och förbud mot elektronisk kryptering. Det ligger nära till hands att tänka på dem som en gång ville slå sönder Gutenbergs tryckpress: man är rädd för och okunnig om det nya, och man vill tro att den gamla världens tänkande också skall gälla för den nya världen.
Vi måste komma ihåg att de allra flesta människor har goda syften med sitt agerande på Internet, men det finns också personer med mörka syften. Att begränsa möjligheten till en fri och global tillgång på information genom att reglera Internet vore som att kasta ut barnet med badvattnet.
För att nå framgång i kampen mot dem som använder Internet för mörka syften finns två recept, nämligen att ge polisen tillräckliga resurser och att uppmuntra Internetmarknadens självsanering. Vi har från PPE-gruppen föreslagit och fått in i betänkandet att polisen måste ha tillräckliga resurser för att granska den illegala verksamhet som försiggår på Internet. Det handlar då inte om lagregler som griper in i medborgarnas integritet, utan om resurser i form av kunskap och teknisk utrustning för att kunna agera mot illegalt beteende. När det gäller resurserna finns det väldigt stor obalans. Vi har också föreslagit en europeisk kvalitetsmärkning för Internetleverantörer som " städar" i innehållet av sitt utbud, allt detta för att underlätta och stimulera självsanering.
Avslutningsvis vill jag poängtera att Internet är en vital del av det informationssamhälle som nu växer fram. För tio år sedan kunde ingen ana det breda användandet av och stora informationsutbud som i dag finns på Internet. På samma sätt kan vi inte ens föreställa oss hur informationssamhället ser ut om ytterligare tio år. Det enda vi vet är att Internet vuxit fram utan styrande lagar. Låt oss inte dämpa det globala " nätverkandet" på grund av okunskap om och rädsla för det nya!

Baldi
Fru ordförande, mina damer och herrar! Jag vill för min grupps räkning rikta ett tack till Pradier för ett utmärkt betänkande och till ordföranden Pex som har överlämnat yttrandet från utskottet för kultur, ungdomsfrågor, utbildning och media.
De snabbt expanderande informationsnäten gör det möjligt att förflytta sig i etern med en imponerande lätthet och de innehåller mängder av bilder och information som kan främja kunskapsutbyte och yttrandefrihet i de länder där denna inte är garanterad. Europa har börjar samtala via Internet i allt högre grad; tyvärr finns det vissa problem när det gäller den kontroll som kan utövas av de olika medlemsstaterna, som inte kan komma åt det olagliga innehåll och de skadliga meddelanden som skickas via Internet; dessutom regleras sektorer som den nationella säkerheten, skyddet av minderåriga och av den mänskliga värdigheten, ekonomisk säkerhet och uppgiftsskydd, skyddet av den privata sfären och av den personliga integriteten, inklusive skyddet av upphovsmannarätten, av juridiska instrument som skiljer sig åt från stat till stat.
Det blir därför nödvändigt att få till stånd ett rättsligt och polisiärt samarbete på EU-nivå och på internationell nivå, baserat på konventioner och på nya juridiska instrument, med hänsyn taget till närhetsprincipen och till principen om yttrandefrihet. Det är med andra ord nödvändigt att ingripa med åtgärder som begränsar utbudet av tjänster genom en kontroll av det material som cirkulerar på nätet, samtidigt som man har i åtanke den fundamentala åtskillnad som måste göras mellan det olagliga innehåll som hör till den juridiska sektorn, och det skadliga innehåll som främst rör minderåriga och som i första hand hör hemma i den moraliska och kulturella sfären. Detta skadliga innehåll kan blockeras med programvara som fungerar som filter eller, när det gäller e-post, genom att man tillämpar lösenord. Det är uppenbart att såväl den operatör som ger tillträde till nätet, som den som tillhandahåller den aktuella tjänsten är ansvariga för ett eventuellt utbyte av olaglig information och olagligt material.
Tack vare Internet håller ett stort antal olika ekonomiska och kulturella sektorer på att förändras och de kan nu erbjuda ett brett spektrum av nya möjligheter till de små och medelstora företagen och till operatörerna. Men detta kan även användas för olämpliga ändamål, och för att undvika missbruk är det därför bråttom att vidta åtgärder och anta nya uppföranderegler som uppmuntrar till självdisciplin och att bygga upp ett europeiskt normsystem för att kunna informera den allmänhet som färdas på nätet med hjälp av utbildningskampanjer och medvetandehöjande åtgärder som framför allt vänder sig till föräldrarna, så att de i sin tur kan undervisa sina barn.

Plooij-Van Gorsel
Ordförande, herr Pradier, för den liberala gruppen grattis till det utmärkta betänkandet. Internet är ett gigantiskt världsomspännande nätverk av datorer där man hittar en avspegling av information och uppfattningar som finns i vårt samhälle. Ett unikt kännetecken på Internet är att det både är ett publikations- och ett kommunikationsmedium. Därvid gäller att det som är olagligt off-line också är olagligt on-line .
Censur på Internet begränsar yttrandefriheten utan att den ger medborgarna verkligt skydd mot olagligt innehåll. Dessutom begränsar censuren den fria rörligheten på tjänster i Europa. Som bevis får avslutningen av de tyska internetarbetarna av internetsidan hos de nederländska internetoperatörerna access for all , tjäna. Företag som erbjuder sina tjänster genom acces for all , blev duperade. Den liberala gruppen tycker att det är politikernas uppgift att stimulera utveckling som gör samhället demokratiskt och öppet. Som lagstiftare skall vi därför ställa oss återhållsamma tills mer erfarenheter av Internet fåtts. Vi vill väl inte slänga ut barnet med badvattnet? Det säger sig själv att barnpornografi och racistiska uttalanden är klandervärda. Men ett gränsöverskridande medium som Internet kräver gränsöverskridande regelgivning, till att börja med i europeiska sammanhang. Även här är samarbete mellan medlemsstater på judiciellt område av stor vikt.
Även om de inte är vattentäta, tycks tekniska lösningar vara det mest effektiva sättet att skydda nätet mot olagligt material, särskilt för att skydda minderåriga. Min grupp uppmuntrar det. På det sättet behöver myndigheterna inte gå in i föräldrarnas ställe. Föräldrarna fortsätter själva att vara ansvariga.

Van Dijk
Ordförande, jag var en av de människorna som drabbades av blockaden som genomfördes mot provider access for all , eftersom min hemsida , där man kan hitta relevant europeiska information, inte längre var tillgänglig för ett stort antal tyska internetanvändare. Men genom en ganska enkel handling, nämligen att helt enkelt på Internet tillkännage att denna blockad var pålagd, och jag kan också förklara för er varför den var pålagd, den var nämligen pålagd för att förebygga att tyska Internetanvändare skulle kunna ta del av innehållet i tidningen Radikal , som tydligen är förbjuden i Tyskland, men inte i Nederländerna, den spriddes alltså i Nederländerna genom provider access for all , men de var naturligtvis inte ansvariga för den, för den hade en av användarna lagt på sin hemsida . I varje fall upphävdes blockaden snabbt, genom en enkel aktion varigenom användare över hela världen gjorde så kallade mirrors och alltså också publicerade tidningen Radikal , då var det absolut ingen meningen längre för de tyska operatörerna att skära av alla providers , för då blev nätet ganska lamt för de tyska användarna. Så det var alltså inte intressant.
Det visar samtidigt att det inte är så lätt att vidta åtgärder. För det som är förbjudet i Tyskland, behöver inte vara förbjudet i Nederländerna. Vad som i den Europeiska unionen ses som allmänt kultiverat inom ramen för straffrätten, betraktas i USA inte alls som allmänt kultiverat inom ramen för straffrätten.
Kort sagt, även om vi på europeisk nivå vill vidta alla möjliga fantastiska regleringar för att lägga band på det skadliga inflytande av Internet eller få bort olagligt material från nätet, så måste vi ta hänsyn till att det finns andra åsikter om det i andra delar av världen och alltså är det inte så dumt att försöka reglera detta på FN-nivå.

Van der Waal
Fru ordförande, möjligheterna som Internet ger inom området kommunikation är ofattbara. Enligt de första Internetanvändarna skulle man bara kunna förvänta sig en positiv utveckling av det. Den elektroniska motorvägen skulle bana vägen till en ny social ordning. Sedan har det visat sig att med den häftiga tillväxten på nätet används förutom positiva tillämpningar också möjligheten till förkastlig informationsspridning brett. Det som vi finner i världen, hittar vi också på Internet. Pornografi, pedofilnätverk, drogsidor och politisk extremism smutsar ner nätet.
Det finns då inte heller några tvivel om att åtgärder måste vidtas. De nationella staterna måste såväl enskilt som tillsammans arbeta på effektiva åtgärder. Problemet i detta är att de nationella lagstiftningarna som gäller avgränsningen mellan olaglig och skadlig information, kan skilja från land till land. Man kan tänka på information om droger, som i vissa länder fritt får lämnas medan det är förbjudet i andra länder.
Det kommer vidare att vara svårt att göra regelgivningen, vad gäller yttrandefrihet på Internet, annorlunda än nu befintlig regelgivning för andra kommunikationsformer så som publikationer, tv och video, även om Internet ännu lättare kan tränga in i privatlivet. Jag är därför glad att man förutom att handla aktivt mot olagligt material på Internet också letar efter möjligheterna för att skydda nätet mot skadligt material.
Ändå förblir jag mycket kritisk till den tydligen allmänt accepterade skillnad som görs mellan olagligt och skadligt material. Barnpornografi är olaglig, vuxenpornografi är endast skadlig för barn. Vad är det för en konstgjord skillnad? Precis som om pornografi för vuxna är oskyldig. Tillvägagångssätt för sexuellt utnyttjande av kvinnor och barn, sexturism och barnpornografi som gjorts av vuxna visar oss något annat. Självreglering och individuellt ansvar måste fortsätta att stå främst, men där människor inte klarar av det, måste tydliga moraliska normer fastställas.

Hager
Fru ordförande, precis som leverantörernas två timmar långa varningsstrejk även i Österrike nyligen visade, handlar det vid betänkandet om ett högexplosivt tema. Det gäller att skapa en balans mellan yttrandefriheten och det kulturpolitiska uppdraget å ena sidan och förhindrandet av straffrättsligt relevant innehåll, som t ex avskyvärd barnpornografi eller uppvigling till våld och hat.
Som alltid vid ärenden som strider mot varandra är denna uppgift svår att lösa. Till detta kommer just vad gäller Internet tekniska svårigheter beträffande kontroll av innehållet. Frågan om vilket ansvar som användare och leverantörer har är subtil. Det föreliggande yttrandet har enligt vår uppfattning fått till stånd en vettig kompromiss av intressena, utan att fordra för mycket av leverantörerna. Även om vi menar liberalisering - att omsättningen av de föreställningar som ligger däri skulle kunna vara i vägen för internationella åtgärder - samtycker vi i detta ärende till betänkandet.

Berger
Fru ordförande, i detta Europaparlament har vi alltid varit överens om att skyddet av mänskliga fri- och rättigheter inom alla samhälleliga och politiska områden har största prioritet, och att dessa riktlinjer även måste gälla i de fall, när vi har att göra med nya samhällsfenomen, som för vissa personer kan vara något skrämmande. Därför måste det även vid hanteringen av skadligt och illegalt innehåll på Internet gälla att det högsta kriteriet är att värna de mänskliga fri- och rättigheterna. För illegalt innehåll måste dock den fulla användbarheten - och jag tror att här är det inte möjligt med någon debatt - av straffrättsliga och övriga förbudsnormer garanteras genom nya spanings- och förföljelsemetoder som är anpassade efter nätet. Här kommer det säkert också att vara nödvändigt att ge polis- och straffmyndigheter bättre medel till sitt förfogande.
Vi slipper dock inte i från det faktum - vilket några talare redan har vidrört - att åtminstone fastställa gemensamma straffrättsliga miniminormer i Europa och därmed också få ett bra utgångsläge för globala förhandlingar. Internet i sig och andra datanätverk kommer emellertid att både vid bekämpningen av illegalt och skadligt innehåll kräva fantasifulla former av självkontroll. Här har betänkandet slagit extra bra ut och föreslår mycket bra lämpade åtgärder.
Det skall ställas lika stora krav på tillverkare av hård- och mjukvara och leverantörer som familjer, barn och ungdomsorganisationer. Jag tror att det bara är de som kan montera den erbjudna filtermjukvaran så att den gör rättvisa åt den skiftande kulturella och pedagogiska standarden för de europeiska familjerna som verkligen kan vara till nytta här.
Till sist vill jag också be Er att vi i debatten över illegalt och skadligt innehåll inte glömmer de nyttiga följder Internet har för barn och ungdomar. Detta kan man få en bra uppfattning om i den utställning som pågår i foajén till plenarsammanträdet.

Colombo Svevo
Fru ordförande! I en utfrågning som rörde denna fråga beskrev vår föredragande sig själv som en gammal - i betydelsen traditionell - liberal, och som inte alltför mycket moralist. Jag kan bekräfta att han har varit liberal; han har verkligen uppmärksamt tagit del av förslagen från sina kolleger i utskottet och, även om syftet var att diskutera olagligt eller skadligt material, har han med all rätt tydligt framhållit framför allt den enorma revolution som detta instrument innebär: drömmen om ett globalt samhälle som utbyter kunskaper med hjälp av ett instrument som i sig är demokratiskt.
Det gjorde han rätt i, eftersom Clinton i sitt sociala program har angett två åldersgränser: den ålder vid vilken amerikanska barn skall kunna läsa och skriva och den ålder - 12 år om jag minns rätt - när alla skall kunna ta sig fram på Internet. Detta är med andra ord ett viktigt verktyg och i sin egenskap av gammal liberal berättar vår föredragande för oss om svårigheter vad gäller lagar och de lagstiftande organ som skall reglera företeelser av denna typ; han berättar för oss om bristerna, om otillräckligheten i de rättsliga åtgärder som riskerar att bli meningslösa gester som inte fyller någon funktion eller som inskränker, i stället för att öka, yttrandefriheten. Den gamle liberalen vet allt detta och eftersom han beskrivit sig själv som inte alltför mycket moralist, så vet han och säger också, att de moraliska valen, eller om vi föredrar det, de etiskt korrekta valen, måste göras om vi inte vill att ett frihetens verktyg skall förvandlas till ett verktyg för pornografi, terrorism, uppmaning till självmord - något som nyligen har inträffat hos oss - allt i virtuell form, förstås.
Vi måste inse att man inte vinner det här slaget utan att öka ansvarskänslan och insikten om att vi måste handla etiskt. I annat fall, varför skulle man vädja till individens och familjens ansvar? I annat fall, var skall vi hämta kvalitetsstämpeln eller uppförandereglerna, vilken grund kan vi lägga för all den lagstiftning som vi önskar se införd? Inte ens en multimedial eller cybernetisk polisstyrka är tillräcklig: vi vet alla hur mycket det kostar, hur mycket tid som krävs, och vi vet också hur snabbt ett nät som har avslöjats kan byggas upp igen.
Jag vill därför förena mig med föredraganden - som jag tackar för detta dokument - och säga att vi alla är gamla liberaler, med ett behov av att förstå var de nya gränserna går mellan frihet och ansvar.

Boogerd-Quaak
Ordförande, kollegor, kommissionär Bangemann, jag är glad att ni är närvarande här idag, för den här veckan ägnar sig också industrirådet åt det permanenta handlingsprogrammet. Jag tycker att detta är ett utmärkt tillfälle att genom industrirådet förmå olika råd att på detta område vidta viktiga åtgärder
Om vi tittar på det viktiga betänkandet Pradier, då ser vi att ministerrådet har sagt att de skall vidta olika viktiga åtgärder, men jag ser ännu inte så mycket fortskridande. Det är också mitt stora bekymmer. Å ena sidan måste man inom området lag och polis samarbeta mer och å andra sidan måste kraftansträngningar göras inom området utbildning för att som motgift möjliggöra kommunikationsmöjligheter i utbildningssystemet.
Denna vecka var såväl kommissionär Bangemann som jag på en utmärkt konferens, organiserad av kollega Donnelly, där åter de möjligheterna visades. Jag skulle vilja fråga kommissionären om han kan ge oss besked om vad han ämnar att göra på denna punkt i industrirådet?

Le Gallou
Fru ordförande, det utmärkande i Pradiers betänkande är hyckleriet. För första gången oroar sig faktiskt vårt parlament, eller låtsas oroa sig, för pedofilins risker. Det är bra men det är lite sent. De belgiska pedofilerna inväntade inte Internet innan de hängav sig åt sina hemska gärningar och drog fördel av medbrottsligheten inom den socialistiska makten. De franska pedofilerna har heller inte inväntat Internet utan misshandlat unga funktionshindrade för att tillfredsställa sina perversa drifter, och också de åtnjöt skydd från den socialistiska makten.
Jag tänker på den hemska Coral-affären som var det allmänna samtalsämnet i Frankrike under åttiotalet och som aldrig löstes, eftersom alla polisiära och rättsliga åtgärder tystades ner. Låt mig tillägga att pedofiler i alla länder och sexuellt avvikande, inte behöver Internet för att hitta vad som finns i varenda kiosk i nästan alla av de femton europeiska nationerna, på grund av moralisk och rättslig slapphet.
Pradiers tal om pedofili på Internet är en skenmanöver som skall rättfärdiga ett återinförande av en censur, inte mot osedlighet utan mot det politiskt, kulturellt eller historiskt opassande. Vad som avses i Pradiers betänkande är inte skändligt uppträdande, utan åsikter och idéer som inte överensstämmer med tankepolisens.
Vi godkänner inte slutsatserna i Pradiers betänkande, av fyra skäl. För det första för att vi håller fast vid yttrandefriheten när det gäller idéer och för att vi fördömer frihetsupphävande texter. För det andra erinrar vi om att grunden i Internet är den elektroniska posten och för att vi, i motsats till vissa totalitära personer, vidhåller rätten till respekt av korrespondens, inklusive elektronisk sådan. Vidare för att en kontroll av Internet tekniskt sett knappast verkar möjlig, åtminstone inte i dagsläget. Slutligen, om vi antog att detta vore tekniskt möjligt, skulle det förutsätta en global styrning vilken vi inte vill veta av. Inom detta område, liksom inom andra, säger vi nej till den globala big brother som vissa försöker tvinga på oss, eller åtminstone skulle vilja.

Whitehead
Fru ordförande, jag har en betydligt mer positiv inställning än föregående talare till herr Pradiers betänkande. Jag vill dröja vid frågan om Internet och hur det har förändrat hela vår syn på elektronisk kommunikation. Mitt yrkesverksamma liv har ägnats åt TV-utsändningar, och det i sin tur följdes av vad som på engelska kallas " narrow casting" , betal-TV och liknande och man hade tvåvägskommunikation via telefon. Man kunde inte lämna allmänna meddelanden på telefon med undantag för ett oförskämt meddelande lämnat på telefonsvararen. Nu är istället varenda medborgare, potentiellt, sin egen BBS. Vi är alla webbsajter nu.
Jag skulle vilja inta en handfast yttrandefrihetsposition i frågan, såsom amerikanska domstolar gjort. Enbart av den anledningen har jag en viss sympati för vad herr Le Gallou just sade. Det finns risk för en åsiktspolis. Det finns risk för att vi försöker ingripa i åsiktsfrågor. Det dilemma som vi står inför i dag handlar inte om åsikter utan intrång och vad som händer när människor invaderar andras livsutrymme med den förtvivlan och det hot som deras aktiviteter medför. Teknologin kan inte tillåtas ta stryptag på friheten.
Fria media kan vara påträngande och problemet med Internet i dag är att vi måste hitta ett sätt att hantera de olika segmenten inom vilka dess verksamhet sker. Vi vet alla att grupper som ägnar sig åt sadism och pedofili maskerar sina aktiviteter och gömmer sig bakom andra identiteter. Vi måste se till att tillhandahållare, tjänsteleverantörer och värdtjänsteleverantörer tar sitt ansvar i sammanhanget, för det första genom identifierandet av varje tjänst och för det andra genom klassificering, utan vilken ingen filtrering kommer att vara möjlig. Själva filtreringen kommer att vara något för de ansvarsfulla människor som kan systemet väl. Det finns även många andra människor som är i farozonen på Internet i dag och vi måste även tänka på deras behov.

Bangemann
Fru ordförande, dagens debatt har väl bortsett från några få undantag visat att parlamentet - framför allt föredraganden och ordföranden i utskottet för kultur, ungdomsfrågor, utbildning och media - rör sig i samma riktning som kommissionen. Naturligtvis kan ingen i dag föreslå en lösning, som undanröjer alla problem. Trots allt är vi försökskaniner med det förslag och de initiativ som vi hittills har vidtagit.
Detta förslag har rönt mycket stort intresse i alla medlemsländer, i rådet och även i OECD och Europarådet, och det är en god förberedelse för olika internationella konferenser, som vi deltar i.
Vari ligger problemet? För det första måste vi en gång för alla fastställa - vilket Plooij-van Gorsel mycket riktigt har sagt - att det inte handlar om en ny värdering av innehåll i bemärkelsen legalt eller illegalt, skadligt eller oskadligt. Denna värdering kan vi göra. Det handlar uteslutande om hur man kan reglera en avvärjning och i nödfall bestraffning av illegalt och skadligt innehåll på sådant sätt att man uppfyller Internets alla tekniska egenheter. Det är detta det hela handlar om. Det innebär att vi behöver inte nu ännu en gång diskutera illegalitet och skadligt innehåll, utan vi måste fundera på hur man efter bästa möjlighet kan hålla illegalt innehåll borta från nätet, och om det dyker upp, hur man kan bestraffa de som är ansvariga för detta, och vilka möjligheter det finns att överlåta till användaren att göra ett eget urval, när det rör sig om skadligt innehåll.
Denna åtskillnad är därför så viktig för att det finns olika åtgärder, som alltid lämpar sig för det ena eller andra problemområdet. När man alltså som konsument vill utesluta skadligt innehåll, behöver man bara en teknisk möjlighet, som naturligtvis förutsätter ett samarbete med leverantörerna. På så sätt kan vi på ett mycket enkelt sätt ge de enskilda möjlighet att själva välja vilket innehåll de önskar.
Detta gäller för övrigt framför allt för kulturellt åtskilt betraktat innehåll. Det som i ett islamiskt kulturområde är absolut inacceptabelt, kan vara acceptabelt för någon från det europeiska kulturområdet. Här ger möjligheten av ett tekniskt urval en lösning, som enligt min mening kan användas och omsättas internationellt.
Mycket svårare är det naturligtvis med illegalt innehåll, men inte så mycket för att det här kanske rör sig om vissa skillnader i definitionen över vad som är illegalt och vad inte. Det finns visserligen sådana skillnader, men de är inte så enorma att man inte kan föreställa sig ett enhetligt tillvägagångssätt. Vi måste här svara på några frågor, som även annars måste ges svar på. För det första: Vem är ansvarig? För det andra: Hur kan man eventuellt ställa den ansvarige till svars, om han sprider illegalt innehåll? För det tredje: Hur kan man tekniskt och juridiskt omsätta detta i praktiken?
Det sistnämnda kan bara omsättas internationellt, för det står fullkomligt klart att skillnaden gentemot traditionella kommunikationsmedel - dvs medlen för spridning av sådant innehåll - är just den att Internet per definition är globalt, och att man just därför måste söka internationella lösningar. Kuhne, detta är inte att skjuta på våra egna lösningar, antingen i all oändlighet, eller till organ, som vi i slutändan inte har något inflytande över. Detta följer helt enkelt av erbjudandets karaktär. Naturligtvis kan vi införa regler bara för oss i Europeiska unionen, men då skulle vi bara lösa en del av problemet, och Ni har väl hört av van Dijk vilka möjligheter det finns att kringgå det hela. Som hon säger har hon själv har utnyttjat dessa ordentligt.
Alltså måste vi gripa dessa möjligheter, vilket bara går genom ett globalt samarbete. Detta har vi påbörjat. En arbetsgrupp i rådet, som åter sammanträder under kommissionens ordförandeskap, utreder vad som måste göras. I mitten på året kommer vi att delta i en konferens i Bonn, vid vilken det inom G7-länderna - och förhoppningsvis även med USA: s deltagande, som hittills tvekar - utarbetas bindande regler för leverantörernas ansvar och för möjligheten att bestraffa även de länder, där sådana leverantörer inte är representerade, men där deras erbjudanden ändå sprids.
Detta är absolut nödvändigt. Om vi lyckas med detta, kan vi begränsa problemet så långt, som det över huvud taget är möjligt. Jag vill här varna för något som inte har kommit till uttryck i debatten och det är att man - just därför att det handlar om en ny, annorlunda teknologi - förväntar sig för mycket av kampen mot illegalitet eller kriminalitet. En sådan kamp kommer alltid att vara mer eller mindre framgångsrik, och det är viktigt att vi i denna kamp inte glömmer vilket positivt innehåll en sådan ny möjlighet verkligen erbjuder.
Emellertid kom även detta till uttryck, och det gläder mig, fru ordförande, att kommissionen i detta ärende kan samarbeta med parlamentet i jakten på lösningar.

Ordföranden
Tack så mycket, kommissionsledamot Bangemann.
Jag förklarar debatten för avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 11.00.

Små och medelstora företag
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är den gemensamma debatten om följande tre betänkanden:
A4-0104/97 av Torres Marques för utskottet för ekonomi, valutafrågor och industripolitik om kommissionens förslag "hantverk och småföretag, nyckel till tillväxt och sysselsättning i Europa " (KOM(95)0502 - C4-0503/95); -A4-0034/97 av Peijs för utskottet för ekonomi, valutafrågor och industripolitik om meddelande från kommissionens till rådet och Europaparlamentet (KOM(96)0329 - C4-0490/96) om det integrerade programmet för små och medelstora företag och hantverkssektorn (flerårigt program); -A4-0100/97 av Garosci för utskottet för ekonomi, valutafrågor och industripolitik om kommissionens rapport (KOM(95)0362 - C4-0120/96) om samordningen av åtgärder för att stödja små och medelstora företag och hantverksföretag.
Torres Marques
Fru ordförande, kommissionsledamot Christos Papoutsis, ärade ledamöter! I dag ska vi avhandla Europas problem nummer ett: arbetslösheten. Systematiskt talar vi om behovet att skapa arbeten till de 18 miljoner arbetslösa, som den europeiska utvecklingsmodellen förorsakat, utan att hitta någon lösning, vilket kommer sig av det faktum att detta problem är komplext, innehåller ett stort antal åtgärdstyper och är av strukturell karaktär.
Om vi ännu inte kunnat lösa detta problem, som vi vet är intimt förknippat med den ekonomiska tillväxt som idag sker snabbare än de tidigare årens, så har detta att göra med att den förda politiken och de åtgärder som satts in fram tills i dag inte visat sig vara de mest lämpade för att generera arbetstillfällen.
I Europa existerade 16 miljoner SMF 1995, som tillsammans hade 40 miljoner anställda. Och trots de svårigheter som de ställs inför i dag, särskilt vad gäller den administrativa bördan, finansieringsmöjligheter och utbildning, övergången till informationssamhället, den växande konkurrensen, är det ändå småföretagen som skapar jobb.
Under de senaste fem åren har 60-80 % av alla nya arbeten inom den privata sektorn skapats inom småföretagen, varav fåmansföretagen (mikroföretagen) är de mest dynamiska. I en publikation som gavs ut 1996, på kommissionens begäran, framgår att medan den genomsnittliga procentandelen av nya arbetstillfällen inom de 500 lönsammaste SMF var 158 % under de senaste fem åren, var samma andel 1, 035 % när det gäller företag med färre än 10 anställda. Med tanke på arbetsmarknadens situation måste alla ansträngningar göras för att säkerställa att småföretagen och hantverkssektorn kan fortsätta att skapa jobb, helst i ökad omfattning.
Trots att man emellertid erkänner hantverkssektorns och småföretagens enorma betydelse för att skapa jobb, finns en betydande inkonsekvens i gemenskapspolitiken när det gäller införandet av stöd i form av åtgärdsprogram, vilka ofta är för små i omfattning, försenade eller dras tillbaka. Jag beklagar särskilt att finansministrarna ännu inte ens gett klartecken för den europeiska lönegarantin för sysselsättning, det s. k. ELISEprogrammet.
Låt oss nu se på vad vi väntar oss att kommissionen skall göra i denna fråga. Först bör de klargöra vilken del av strukturfonderna - EUGFJ, ERUF och Europeiska socialfonden - som egentligen skall tillämpas på SMF, och bland dessa fåmansföretagen. Det är så att det är mycket lättare för de små och medelstora företagen att förfoga över kunnig teknisk personal som kan fylla i de oerhört komplicerade frågeformulär som kommissionen framställer. Däremot krävs det mycket mindre ansträngningar att analysera och kontrollera utgivningen av mycket pengar till få projekt än mindre pengar till många små projekt. Problemet med ifyllande av blanketterna är grundläggande. Jag skulle vilja veta hur många ledamöter, kommissionärer eller ministrar som, om de konfronterades med blanketterna, verkligen skulle kunna fylla i dem... Jag talar inte bara tomt ut i luften, jag kan ge er exempel på universitetslärare eller ordföranden i fria yrkesförbund som gett mig bevis för och protesterat mot otydligt formulerade blanketter av stor svårighetsgrad. Och sedan säger vi att vi vill stödja de små och medelstora företagen och fåmansföretagen...
Säg mig nu, kommissionsledamoten: hur många procent av strukturfondernas tillgångar skall avsättas till dessa typer av företag, som är de företag som verkligen skapar arbeten? De stora företagen avskedar varje år hundratals arbetare i stället för att skapa några nya arbeten. Är kommissionen beredd att verkligen underlätta hela processen för att ge tillgång till gemenskapsmedel för de små eller mycket små företagen, särskilt hantverksföretagen?
Det andra problemet har att göra med lånen och med de försenade utbetalningarna. Vi behöver ett direktiv som får slut på den ohållbara situationen att det är de som inte behöver som får lånen, och att konsumenterna och leverantörerna försenar sina betalningar så till den grad att de ekonomiskt omintetgör lönsamma företag, vilket gör att 50 % av SMF bara kan överleva under de fem första åren, vilket även kommissionen erkänner.
Det tredje problemet har att göra med skattesystemet, som bestraffar arbete och befrämjar kapitalet. I alla gemenskapens länder är majoriteten av dem som betalar inkomstskatt de som har en anställning. Låt oss se över tillämpningen av momsen med målsättningen att skapa fler arbetstillfällen. Är kommissionen beredd att handla på detta sätt?
Den sista frågeställningen som jag tar upp här har att göra med utbildningen. Den professionella yrkesutbildningsnivån är hos de flesta av våra företagare mycket låg. Det är därför nödvändigt att stödja dem som behöver det, dvs i inlandsregionerna och de yttersta randområdena, vilka även behöver hjälp med marknadsföring och export. Det är nödvändigt att stödja kvinnor och ungdomar, vilka utgör två tredjedelar av de arbetslösa. Låt oss sluta hyckla: om det europeiska rådet och regeringarna i allmänhet verkligen är så bekymrade över arbetslöshetsproblemet, ge då medel till dem som skapar jobb, till SMF och fåmansföretagen, för att de skall kunna göra det, på så sätt ökar man deras produktion och skapar den ekonomiska tillväxt som Europa behöver.

Peijs
Fru ordförande, det är för tokigt för att vara sant att vi först nu talar om det integrerade programmet. Redan i slutet av november 1996 hade jag det första förslaget till text klart och först fem månader senare talar vi om detta betänkande i plenarsammanträde. Det för övrigt mycket bra betänkandet från fru Torre Marques handlar även om en konferens under 1994. Vi kan mycket väl sätta ett frågetecken för parlamentets slagfärdighet. Sedan det integrerade programmet.
Det är lovvärt av kommissionen att man gör ett försök att ställa upp alla initiativ för små och medelstora företag som kommissionen har hos sig. Därvid är det viktigaste syftet i betänkandet att vid alla program ange vem som samordnar programmet. Kommissionen lyckas inte med det. Hur och vem som samordnar varje programdel är för mig efter en genomgång av meddelandena från kommissionen, fortfarande lika oklart som innan. Det är synd, för en riktigt utkristalliserad samordningsplan hade kunna bringa klarhet för alla intressenter och särskilt små och medelstora företag för det är ändå det slutliga målet med operationen. Det enda hopp som jag har är att den nyligen inrättade samordningsavdelningen hos Generaldirektorat XXIII verkligen kommer att fungera.
Nästa punkt att uppmärksamma. Detta integrerade programmet utgår åter från att små och medelstora företag framför allt måste stödjas eftersom det genererar arbete, alltså hjälper till att lösa det politiska problemet med arbetslösheten. Jag måste tillägga att då detta skedde i början var alla som var inblandade i små och medelstora företag, inklusive jag själv, glada över de spotlights som taktiken riktade på små och medelstora företag. Men vart efter har jag fått nog av det. Det är ett sätt att närma sig små och medelstora företag som inte ger rättvisa till kärnvärdet och kärnproblemen i denna del av näringslivet. Dessa företag skiljer sig inte från andra företag för att de generar arbetstillfällen, utan för att de genom en begränsad omfattning inte kan använda storleksfördelar. Just att ekonomiskt utnyttja storleksfördelar är kännetecknet på den interna marknaden. Det är då också anledningen till att vi på europeisk nivå aktivt måste verka för små och medelstora företag. Inte för att det är synd om dem, inte för att de skapar arbetstillfällen, utan för att de genom sin art och sin beskaffenhet hindras att delta på den interna marknaden. Med den tanken i bakhuvudet måste program för små och medelstora företag formas. Inte med tanke på att dessa företag kommer att lösa våra problem.
Den stelhet som politiker har infört på olika delar, till exempel arbetsmarknaden i marknaden, måste vi också som politiker lösa och inte lägga hos små och medelstora företag. Deras program blir ogenomförbara med de ständiga byråkratiska kraven på kvarvarande arbetsplatser.
Utan att åter ge en utförlig uppräkning på åtgärder som skulle vara tvungna att vidtas, så som kommissionen gjort igen, har jag i betänkandet begränsat mig till att beröra de viktigaste punkterna. Med hänsyn till att rådet har beslutat att minska budgeten för små och medelstora företag, anser jag att kommissionen först måste inrikta sig på mycket konkreta projekt. Jag nämner ett par.
Förenklingen av byråkratin som små och medelstora företag har att göra med. Äntligen låta IACME delta i den sociala dialogen. Idag tycks vara en historisk dag i det avseendet eftersom precis nu när vi är här, så talar IACME och UNICE om hur det problemet kan lösas, och det måste lösas. Att förbättra relationen mellan de finansiella institutionerna och små och medelstora företag. Att förbereda små och medelstora företag på införandet av euron. Jag kommer snart tillbaka till det. Stödet ger små och medelstora företag tillgång till informationssamhället. Att stimulera företagarskap och stöd till vissa målgrupper, speciell uppmärksamhet måste ges till kvinnliga företagare och makar som arbetar i samma små och medelstora företag. Och sedan, inte det oviktigaste problemet, problemet med företagens uppföljning. Att föra ett företag vidare från en generation till nästa. Nu kostar det i hela den Europeiska unionen 300 000 arbetsplatser per år och helt i onödan.
Sedan ännu ett rop från hjärtat, fru ordförande. Jag säger inte längre till någon företagare i små och medelstora företag att han måste förbereda sig på den monetära unionen. Jag tycker att det är för tokigt att allehanda pampar i denna union hela tiden tror att det måste skrivas i tidningen om det genomförs eller inte. Jag tycker att det måste bli tydligt. Om vi förväntar oss av företagare att de investerar i en monetär union då är den första som måste lämna klarhet, den myndighet som kräver det av dem. Jag tycker att allehanda människor så som herr Tietmeyer måste hålla tyst och det måste bli tydligt för företagare i små och medelstora företag.

Garosci
Herr ordförande! Det var inte igår vi började tala om de små och medelstora företagen och det var inte heller igår som vi började se den typen av företagsamhet som lösningen på många av den europeiska ekonomins problem. Men det är från och med idag, med tre betänkanden som presenteras i kammaren, som vi verkligen försöker finna en konkret lösning på företagens problem. I de små och medelstora företagen, sägs det, ligger ekonomins framtid. Och därför måste vi hjälpa, övervaka och stödja denna framtid; men vi saknar fortfarande verktygen som behövs, vi saknar viljan, även den politiska viljan, att ge företagen, framför allt de små, rätt förutsättningar på marknaden. Vi talar här om arton miljoner små och medelstora företag, som ger arbete åt sjuttio miljoner personer, dvs. 70 % av den arbetsstyrka som för närvarande finns inom Europeiska unionen.
Ju mer de stora företagen hamnar i kris, desto större möjligheter har de små företagen att kunna svara på marknadens tillväxt, att på marknaden omplacera de anställda som friställs från de stora företagen, som mer och mer automatiserar sin produktion och skapar tomrum längs sina produktionslinjer. De små och medelstora företagen däremot är baserade på människor, på den enskilda människans roll. Vi tänker på sektorer som turism, detaljhandel, tjänstesektorn: det är meningslöst att försöka föreställa sig små och medelstora företag utan människor som arbetar. Och entreprenörerna - ju mindre de är, desto mer av sin tid måste de sätta av till administration, för att fylla i formulär, för att utföra uppgifter som är allt annat än kreativa, utan som bara är ren byråkrati. Vi måste avreglera för att kunna återge entreprenörerna deras rätta roll i ekonomin. Vi måste hjälpa dem, dessa entreprenörer, även ur skattemässig synpunkt. Det gäller att redan idag möta morgondagens utmaningar: harmonisering av momsen mellan de olika medlemsstaterna, förenkling av reglerna för de olika kredittransaktioner som företagen utför inbördes inom de enskilda medlemsstaterna och framför allt mellan olika länder, med tanke på att i morgon kommer marknaden att vara en verklig inre marknad. Vi strävar därför efter att bankerna skall göra företagens arbete enklare, inte låta entreprenörer sitta en hel förmiddag och diskutera om 0, 2 % hit eller dit, samtidigt som man bortser från de stora potentiella möjligheter som varje företag har, framför allt inom vissa sektorer.
De sektorer som jag framför allt avser är de som hör till tjänstesektorn, som måste ägnas större uppmärksamhet för att få till stånd synergieffekter mellan olika typer av småföretag; synergieffekter mellan turism, handel, hantverk, lokala små industrier, så att man ger utrymme och uppmärksamhet åt lokala produkter, typiska för varje enskilt land, på en marknad som är global och som erbjuder, kommer att erbjuda, 370 miljoner konsumenter som från och med den 1 januari 1999 är förenade i en gemensam valuta.
Mot den här bakgrunden och i det förslag som vi presenterar till kommissionen, som vi också tackar för det betydelsefulla arbete som den har utfört - jag avser framför allt kommissionär Papoutsis och den revitalisering han genomfört av de små och medelstora företagen och framför allt handel och turism - begär vi att vad gäller handel och turism skall de interna strukturerna i GD XXIII förstärkas. Dessa organs arbetsbörda växer, liksom deras betydelse på marknaden: därför måste vi också låta antalet anställda inom direktoratet växa.
I mitt betänkande stryker jag under framför allt två, tre olika aspekter som jag på nytt framför som konkreta förslag för att ge de små och medelstora företagen mer utrymme och bättre möjligheter.
Vi har sett vilken framgång Europeiska investeringsbankens ränterabatter har blivit och jag vill därför uppmana till att ytterligare utveckla systemet med lån på högst 30 000 ecu för varje enskilt arbetstillfälle som skapas. Låt oss koncentrera ränterabatterna på 2 % per år till de små och medelstora företagen med högst 250 anställda och som har en maximal omsättning av 20 miljoner ecu.
Ett annat förslag: vi hoppas att hela systemet av små och medelstora företag skall erhålla aktivt stöd från bankoch kreditföretagen, ett aktivt stöd som kan hjälpa dem att växa, öka antalet anställda och investeringarna, även via en speciell uppförandekod för bankerna som gäller de små och medelstora företagen.
Slutligen hoppas vi att samordningen av de små och medelstora företagens verksamheter ligger helt i linje med Delors vitbok, men att man utarbetar grönböcker om de sektorer med små och medelstora företag som ännu inte har uppmärksammats och framför allt en vitbok om handeln. Låt oss inte glömma att vi framför oss har ett program för perioden 1997-2000 som kan få fart på hela denna sektor: dagens småföretag kan bli morgondagens storföretag.

Harrison
Fru ordförande, det är dags att vi börjar diskutera småföretag. Jobb för människorna i EU och Förenade kungariket står högst upp på den politiska dagordningen. Att skaffa jobb har blivit sökandet efter den heliga Graal. Det är därför som vi vänder oss till de små och medelstora företagen och i synnerhet företag med under tio anställda. Varför? För att fyra av fem jobb inom den privata sektorn kommer från denna underskattade källa.
Vad kan kommissionen och parlamentet göra för att hjälpa till med att skapa jobb genom småföretagen inom Europeiska unionen? Jag stödjer starkt kommissionens tredje fleråriga program för 1997-2000. Initiativen i det är berömvärda men längst upp på kommissionens dagordning borde stå användandet av GD XXIII: s knappa resurser till att granska lagstiftning och program som lagts fram av andra generaldirektorat för positiva och negativa effekter som de kan ha på småföretagen inom gemenskapen. Vi har, till exempel, de enorma strukturfonderna som används för att gynna små och medelstora företag i unionen, däribland i min valkrets Cheshire West and Wirral i England. Jag är visserligen glad över att en facilitet för små och medelstora företag har skapats för Europ-Wirral, men initieras, lämnas och övervakas dessa utgifter av GD XVI eller GD XXIII? Ställs den mot en fastlagd och allsidig politik av GD XXIII för de små och medelstora företagen?
Jag skall bjuda in kommissionsledamot Papoutsis till min valkrets i juli, så att han kan få se nyttig användning av EU: s småföretagarmedel i Ellesmere Port och på Wirral. Fram till dess kanske han kan fundera över hur EU: s märkningslagstiftning kan förvirra och avskräcka småföretag, om den inte förklaras och genomförs på rätt sätt. Det finns en liten chokladtillverkare i Cheshire som rasar mot de stora chokladtillverkarna, vars större resurser gör att de kan lösa problem som mindre företag fastnar i. Vi borde alltid vara lyhörda för småföretagens behov utan att på något sätt gröpa ur en stark konsumentskyddslagstiftning.
Lyckönskningar till våra tre föredraganden, vars betänkanden ligger till grund för den här debatten. Jag applåderar fru Torres Marques uppmaning att uppmuntra risktagande som en del av utbildningsprogram. Vi borde, i synnerhet, stödja inskärpandet av en entreprenörsanda i våra skolor och på våra universitet. Fru Peijs pekar med rätta på den snedvridande effekt som olika momssatser på de små och medelstora företagen har. Hotell och restauranger i Förenade kungariket är, till exempel, missgynnade i konkurrensen med sina kontinentala motparter eftersom de inte är godkända för momsåterbäring.
Efter detta lyfte herr Garosci så träffande fram turistbranschen som ett kraftfullt element av småföretagarsektorn. Det är mycket beklagligt att Philoxenia-programmet har fastnat, men kommissionen vet ju mycket väl hur två av dess " barn" i GD XXIII - små och medelstora företag samt turism - med riktig näring skulle kunna växa till Europas största jobbskapare. Och det är jobb vi vill ha.

Rübig
Fru ordförande, betänkandet befattar sig med den andra europeiska konferensen i Berlin. Huvudriktning var att ge rekommendationer till medlemsländerna, för att ännu effektivare utforma området för de små och medelstora företagen. Jag tror dock att vi bör rikta vår uppmärksamhet på framtiden. En liknande konferens äger rum även i år, och jag tror att det vore absolut nödvändigt att inbegripa Europaparlamentet i förberedelsearbetena och även i målsättningen för denna konferens.
För närvarande behandlar vi tre viktiga initiativ i parlamentet, som är mycket viktiga just för små och medelstora företag: För det första SLIM-initiativet, som bl a lägger tyngdpunkten på en förenklad konjunkturstatistik, vilket väcker anstöt hos våra små och medelstora företag. Emellertid beträffar den t ex även examensbevisen. Jag tror att det vore viktigt att i framtiden även sysselsätta sig med avkortade förfaranden, så att man kan omsätta eventuella utbyggnadsplaner så snart som möjligt. Denna analys, som SLIM-gruppen genomför, är viktig. Kanske borde man även inom ramen för institutionerna fundera på om utskottet för ekonomi, valutafrågor och industripolitik i framtiden inte borde befatta sig ännu mer med denna verksamhet.
Det andra området, som för närvarande är aktuellt inom Europaparlamentet är fiche d'impact. Här handlar det om att förebygga att parlamentet utformar så exakta och effektiva rättsföreskrifter som möjligt. Detta är givetvis en trängande uppgift för parlamentet, och man skulle redan i förberedelsestadiet kunna förhindra många föreskrifter, som senare urartar till en belastning.
Det tredje området som vi behandlar är benchmarking. Här handlar det om att jämföra faktiska förhållanden inom utformningen av egenkapital, skattetryck och lönekostnader. Denna objektivism är en mycket central och viktig punkt. Kanske vore det utskottet för regionalpolitik rätt instans för att arbeta i utökad omfattning inom detta område, eftersom det just är benchmarking som utgör ett mycket viktigt bidrag i regionerna.
Det handlar emellertid även om att förstärka utbildning och vidareutbildning. Man borde fråga sig, om de medel som för närvarande ställs till förfogande för LEONARDO, verkligen finns att tillgå i tillräcklig omfattning. Jag vill betona att förra året av livslångt lärande var ett mycket viktigt steg, eftersom medvetandet för ett livslångt lärande understödde och även förmedlade att lärande kan vara ett fritidsnöje.
Forskning och utveckling är ett viktigt område, men inte bara produktforskningen, utan även marknadsforskningen. Vi borde således också bekymra oss om var småföretagen i framtiden kommer att hitta sina marknader.

Hyland
Fru ordförande, jag välkomnar varmt betänkandet om små och medelstora företag och ansluter mig till de övriga ledamöternas lyckönskningar till föredragandena. När man betänker att små och medelstora företag står för mer än 80 % av alla nya jobb som skapats under de senaste fem åren, belyser det möjligheterna att skapa arbetstillfällen bland små och medelstora företag och även behovet för parlamentet och regeringar att skapa en ekonomisk miljö för att de skall kunna fortsätta att växa.
Det faktum att hälften av alla nya projekt misslyckas inom fem år, tyder på att vi har misslyckats med att ge deras initiativtagare stöd med forskning, marknadsutveckling och ledarskapsfärdigheter som är så viktiga för deras överlevnad. Cash flow är också ett problem för nystartade företag. Vi får dock inte låta en sådan hög andel misslyckanden avskräcka oss i våra ansträngningar att skapa nya jobb inom ett område som har varit ett mycket försummat område fram till nu. Inte heller får vi glömma att andelen misslyckanden och förlorade arbetstillfällen bland storföretagen är mycket högre.
Utifrån mitt arbete med landsbygdens utveckling och antalet nya jobb som har skapats i program som Leader och andra gemenskapsbaserade företagsordningar anser jag att vi i det förflutna har försummat möjligheterna för våra mänskliga resurser, vår befolkning att spela en meningsfull roll i skapandet av välstånd. Som lagstiftare har vi överreglerat deras liv och minskat deras naturliga fallenhet att bli entreprenörer.
Tiden tillåter mig inte att utveckla de många aspekterna kring små och medelstora företag, vilka kräver en brådskande behandling från vår sida. Jag vill bara säga att små och medelstora företag nu bör prioriteras mer i nationella och gemenskapsprogram för skapande av jobb. Medlemsstaternas regeringar måste införa gynnsamma skattebestämmelser, som uppmuntrar företagandet. En skattelättnad som uppmuntrar företagande är mycket mer kostnadseffektiv än att betala socialbidrag till arbetslösa.
Vi måste även bidra till att stödja marknadsföringstrukturer för kooperativ, så att små företag kan konkurrera och marknadsföra sina produkter framgångsrikt. Detta bör även avspeglas i EU: s konkurrenspolitik. Sammanfattningsvis bör vi underlätta för företagen att skapa nya jobb i landsbygdsområden, oavsett storleken.

Gasòliba i Böhm
Fru ordförande, ärade ledamöter. Jag vill betona vikten av denna debatt, som är ett bevis på kommissionens och Europaparlamentets intresse för de små och medelstora företagen. Dessa företag är en avgörande faktor för en gynnsam utveckling av den europeiska ekonomin och sysselsättningsnivåerna.
I de tre betänkanden som är föremål för denna gemensamma debatt och som stöds av Europeiska folkpartiets grupp och av Europeiska liberala, demokratiska och reformistiska partiets grupp - med vissa reservationer i fråga om ett antal konkreta aspekter, som vi snart skall se - finns undersökningar och förslag beträffande en serie aspekter som jag inte uttömmande kan ta upp i detta korta inlägg, men jag skall ta upp fem av dem.
För det första - förslagen i de tre betänkandena indikerar att det behövs en bättre samordning på kommissionsnivå, särskilt i generaldirektorat XXIII, och därför hoppas vi att upprättandet av direktorat C förbättrar samordningsnivån och tillämpandet av kommissionens åtgärder.
För det andra - det är mycket viktigt att åstadkomma revidering, förenkling och förbättring i fråga om beskattningen av små och medelstora företag. Detta måste också tillämpas på myndigheternas agerande, såsom föredragande Torres Marques beskrev i sitt mycket åskådliga exempel.
För det tredje - vi har fortfarande inte lyckats åstadkomma tillräckliga framsteg i fråga om en enklare tillgång till finansiering. Vi har tidigare, vid andra tillfällen, indikerat behovet av att skapa förutsättningar såsom garantiinstitut, riskkapital och t.o.m. krediter beviljade av Europeiska investeringsbanken. Detta har vi upprepade gånger krävt i detta parlament, men tyvärr har dessa förutsättningar inte skapats i praktiken såsom vi har krävt, och såsom föredragande nu igen en gång kräver.
För det fjärde - det är skäl att betona vikten av yrkesutbildning.
Till slut och för det femte - de små och medelstora företagens tillgång till de internationella marknaderna måste underlättas.

Theonas
Fru ordförande, de stora orden om utveckling och bemötandet av arbetslösheten i Europa, som vi tidigare hörde från Silguy, skulle inte få något praktiskt resultat om inte direkta konkreta åtgärder vidtogs för att stödja små och medelstora företag och alldeles särskilt de allra minsta av dem som, liksom till och med själva kommissionen konstaterar, utgör grunden för de nya arbetstillfällena. Det är karakteristiskt att mellan 60 % och 80 % av de nya arbetstillfällena under de sista fem åren berör hantverket och småföretagen. Det faktum att överlevnadstiden för små och medelstora företag i medeltal är fem år borde emellertid oroa oss.
Europeiska kommissionen vidtar inte de nödvändiga konkreta åtgärderna för en förbättring av den miljö där de små och medelstora företagen existerar. Förslaget angående programmet ELISE ligger fortfarande " blockerat" i rådet. Naturligtvis har vi inga illusioner angående effektiviteten av sådana isolerade program. Erfarenheten visar emellertid deras möjligheter. Den korrekta tillämpningen av dem skulle kunna få ett positivt gensvar. Kommissionen skulle kunna tillämpa förslaget om en minskning av mervärdesskatten för små och medelstora företag i intensivt arbete som en drivkraft för deras utveckling och för att bemästra arbetslösheten, undersöka konkreta åtgärder för att underlätta deras tillgång till kreditsystem med villkor som överensstämmer med deras specifika karaktärsdrag. I budgetpropositionen för 1998 skulle den kunna höja summorna för aktioner inom detta område. Den oacceptabla uteslutningen av små och medelstora företag från de kollektiva förhandlingsprocedurerna och samtalen på gemenskapsnivå måste upphöra.
Vi stödjer, fru ordförande, våra kollegors positiva uppdaganden i de tre betänkandena, samt Papoutsis ansträngningar att fräscha upp området. Men finns det någon som frågar sig hur vi skall kunna förvänta oss ett långsiktigt stöd till de små och medelstora företagen och en ökning av arbetstillfällena när konsumtionen kvävs av den hårda svångremspolitiken, naturligtvis med dessa företag som första offer. Vi kan inte, fru ordförande, göra annat än att uttrycka våra reservationer angående effektiviteten av Europeiska unionens politik som, liksom i frågan om sysselsättningen, karakteriseras av stora ord utan något praktiskt resultat.

Wolf
Fru ordförande, kära kollegor! Frågan om små- och medelstora företag tror jag ofta diskuteras i ett felaktigt ideologiskt perspektiv, som om det handlade om att äntligen förverkliga Adam Smiths utopi av ett samhälle med enbart småproducenter. Detta är inte det verkliga problemet. Trots allt främjande av medelklassen och trots alla utförliga deklarationer genomgår vi i gemenskapen en centraliseringsprocess och överallt en process, i vars förlopp små- och medelstora företag blir beroende av större företag.
Här måste det fastställas ett specialprogram, som verkligen förstår att det finns nya sysselsättningsmöjligheter inom hantverks- och tjänstesektorn såväl som inom frilansyrken, vilka varken kan eller får tjäna som vågbrytare för avreglering och automatisering inom småföretag, utan vilka just kan dra nytta av att det finns regionala, ekonomiska sammanhang som fungerar, och att innovationer främjas genom motsvarande standarder och målsättningar. I denna andemening ligger - även mot bakgrund av fackförenings- och alternativrörelsen i våra delstater - främjandet av små- och medelstora företag oss varmt om hjärtat.
Detta måste dock innebära att det ekologiska innehållet, det ekonomiska oberoendet, bidraget till att utveckla arbets- och livsvillkoren och framför allt bidraget till att utveckla den lokala ekonomin och dess livs- och prestationsförmåga står i förgrunden och inte den utopi om småföretagande som jag citerade inledningsvis, det vill säga den idé att man t ex höjer antalet småföretag i förhållande till det totala antalet förvärvsarbetande. Detta tycker vi verkligen är felaktigt. De föreliggande betänkandena har emellertid totalt sett en god inriktning. Jag vill framför allt gratulera Marques till hennes användbara betänkande.

González Triviño
Fru ordförande, ärade ledamöter, herr kommissionär. Vi står igen inför ett tema som är ett återkommande objekt för debatter i denna kammare, nämligen skapandet av sysselsättning och stimulerandet av de små och medelstora företagens verksamhet. Det är inte trevligt att medge, men det verkar som om effektiviteten hos de åtgärder som de europeiska myndigheterna vidtar för att bekämpa arbetslösheten är omvänt proportionell mot satsad tid och satsade ansträngningar. Sedan två årtionden tillbaka står vi hjälplösa inför en oproportionerligt stor ökning av arbetslöshetssiffrorna.
Det råder ingen brist på element när det gäller att förklara orsakerna till detta drama av kontinentala mått. Det talas om energikris, globalisering av ekonomin, de teknologiska framstegen och den demografiska explosionen. Det finns ett överskott förklaringar och ett underskott arbetstillfällen.
Lyckligtvis har vi i EU-länderna varit föregångare när det har gällt att skapa och upprätthålla ett system av social trygghet som skyddar hundratals miljoner arbetslösa europeiska medborgare från misär och utstötning. Men detta system upprätthålls på bekostnad av ett kraftigt skattetryck, som gör det svårare och svårare att inte bara skapa men också att upprätthålla företag, framförallt upprätthålla existerande små företag.
Tyvärr måste vi konstatera att antalet personer som vill starta ett företag och sålunda skapa sysselsättning minskar år för år. Ansvaret för denna situation ligger hos alla dem som har något att göra med den offentliga förvaltningen i Europeiska unionen. På kommunal, regional och national nivå samt på gemenskapsnivå sker en mångfaldig ökning av antalet föreskrifter som ger upphov till ett ändlöst antal förpliktelser för personer som vill inleda en verksamhet, och det krävs samma orädda Columbus-anda som hos 1400-talets upptäcktsresande för att kasta sig in i äventyret att skapa ett litet eller medelstort företag i Europeiska unionen av i dag. Myndigheternas kontroll och ingrepp kan i många fall anses ha nått en nivå av övermått. Vi har offrat den fria företagarandan på det tryggade välståndets altare. Största delen av våra ungdomar har som mål att få en ställning inom den offentliga förvaltningen, alla vill bli funktionärer. Även om vi vet att funktionärer är nödvändiga för en välfungerande offentlig förvaltning så vet vi också att de inte skapar välstånd.
I detta beklämmande sammanhang tar jag mig friheten att framföra att de förslag som debatteras - förslag som min grupp kommer att stödja - inte leder till någon ändring av situationen. Det är förvisso utmärkt att sänka momsen, framförallt i fråga om de små och medelstora företagen och likaså är det utmärkt att stödja det samarbetet över gränserna och lärlingsutbildningen inom hantverksyrken. I praktiken är dock de små företagen utmattade av den ökande konkurrensen, de ökande skatterna och den dyra finansieringen.
När räntorna sänks, är det de mäktiga bankernas goda kunder som drar nytta, men sänkningen tillämpas aldrig på de små företagen. De stora företagen, för att inte tala om de multinationella, får alltid de bästa finansieringsvillkoren, den bästa tillgången till marknaderna och det största stödet från de offentliga institutionerna, som ofta tävlar om att erbjuda ett övermått stimulans för att ett stort företag skall etablera verksamhet på orten.
I detta sammanhang måste myndigheterna acceptera tanken om en positiv diskriminering till förmån för de små och medelstora företagen. Det är absolut nödvändigt att lindra de krav som ställs på dessa företag och att minska skattetrycket, om man vill ge företagen möjlighet att överleva. Bland de föreslagna åtgärderna skulle jag vilja ta fram tre: momssänkningen, skapandet av garantiinstitut och ändring av reglerna för erbjudandet av offentliga kontrakt så att man alltid när det är möjligt prioriterar små och medelstora företag. Samtidigt måste man undanröja de hinder som finns för etablerandet av företag och stimulera utvecklingen av företagarandan bland de unga.

Blokland
Fru ordförande, alla goda ting är tre, brukar man säga. Betänkandena från kollegorna Garosci, Peijs och Torres Marques om små och medelstora företag och hantverkssektorn gör det tydligt att Europaparlamentet vill låta Europas sysselsättningsmotor gå för högvarv.
Tyvärr krånglar motorn ganska så mycket. Det skulle bero på otillräckligt bränsle, för rådet vägrar att frigöra medel för de olika programmen för små och medelstora företag. Men det är inte den viktigaste orsaken. Betänkandet Peijs sätter fingret på den bristande samordningen. EU-program genomkorsar nationella regleringar och små och medelstora företag kan själva inte hitta i urskogen av bidragsmöjligheter.
Rådet och kommissionen får vi inte exklusivt se som svarta får. Europaparlamentet skall inte bara leka jultomte, utan också göra allvar av en enklare och genomskådligare regelgivning. Inte heller är utbildningen den stora skurken, så som kollega Torres Marques hävdar. Riskundvikande handlande är inte något som man lär sig i skolan, utan en kulturell/antropologisk uppgift. Det är spekulationer att från ett faktiskt konstaterande bränna upp hela utbildningssystemet. Praktiken bevisar att många högt utbildade kombinerar sina anställningar med en litet egen konsult byrå, eller startar egna företag i högre ålder. Vi måste av de anledningarna stryka J och K från paragraf 12 i förslaget till resolution.
Ökning av sysselsättningen är en nobel strävan, men får inte ske på bekostnad av miljö och naturligt kapital. En ansenlig del av miljönedsmutsningen orsakas av små och medelstora företag. Det senast hållna informella miljörådet tog upp detta problem. Kan jag av kommissionären får redan på vilka initiativ som kommissionen skall utveckla på denna punkt?

Moretti
Kära Europa! Symfonin spelas upp igen och den klingar allt falskare. Hjälp finns, men den räcker inte: mängder av små och medelstora företagare och hantverkare har aldrig fått någon hjälp: rutinerna för att begära hjälp är komplicerade och avskräcker från att ta initiativ; det är svårt att komma åt informationen och det är bara ett fåtal redan insatta som lyckas. Det finns gott om förslag och projekt; man slösar med betänkanden och yttranden och man når sällan några mål. Vi undrar varför i genomsnitt 50 % av de små och medelstora företagen går i konkurs under de första tre verksamhetsåren. Trots detta utgör de små och medelstora företagen 99, 8 % av samtliga företag inom Europeiska unionen och deras febrila aktivitet gör att de skapar arbetstillfällen och att de skapar tillväxt i ekonomin i hela Europa.
Å andra sidan anser många medlemsstater att denna dynamik är outtömlig och de ser företagandet som den enda ö där de kan utöva sina värsta piratdåd. Den italienska regeringen har hittat denna ö i Padanien och hoppas att de padanska arbetarnas och företagarnas tålamod och uthållighet skall vara utan gränser. Det var inte länge sedan man presenterade det senaste åtstramningspaketet som tog ytterligare 20 000 miljarder lire från företagen, vilket tvingar dem att springa nedtyngda av en dubbel skattebörda.
Om vi vill rädda företagsamheten, så måste medlemsstaterna harmonisera sina rutiner så att det inte kan förekomma illojal och skadlig konkurrens. Av den anledningen måste vi skyndsamt och så långt det går förenkla utformning och tillämpning av den komplicerade skattelagstiftningen: låt oss göra lånekostnaderna överkomliga för nya företag och för dem som har modet att förnya sig, låt oss investera i forskning och, slutligen, låt oss engagera de unga, också i skolan, så att arbetet inte bara blir detsamma som uppoffringar, utan också samarbete och samverkan.

Paasilinna
Fru ordförande, bästa kollegor, man har beräknat, att om varje små- och medelstor företagare kunde sysselsätta en person, skulle arbetslösheten inom unionen vara löst. Det råder ett slags motstridighet mellan möjligheter och skyldigheter. Hur kan man förfara så egendomligt att man i många länder av småföretagen kräver nästan samma byråkrati och skyldigheter som av storföretagen, som exempelvis arbetsgivaravgifter, bokföring, mervärdesskatt, fakturering, revision, obligatoriska försäkringar osv. Därigenom kan de administrativa kostnaderna i ett femmannaföretag var lika stora per person som i ett företag med hundra anställda.
Det är därför riktigt, att man i Peijs utmärkta betänkande betonar kravet på förenkling av regleringen i förhållande till de små och medelstora företagen. Vi behöver ett program för unionen, som hjälper småföretagen att klara sig på den inre marknaden. Samtidigt borde man underlätta små och medelstora företags marknadsföring, eftersom det är svårt och dyrt för småföretagen att med begränsade resurser slå sig in på stora marknader.
Beskattningen är definitivt på villovägar. Nu bestraffar man ett sådant företag, som anställer folk och ger arbete. Beskattningen inriktar sig på att beskatta arbetskraften, vilket gör att arbetskraften är dyr. Men om en företagare skaffar sig en maskin eller en robot, behöver han inte betala lön eller lönebikostnader. Det har alltså uppstått en situation, där man bestraffar att man sätter människor i arbete och uppmuntrar till att skaffa maskiner i stället. Det är inte att förvåna sig över, att arbetslösheten är hög, när vi nu går in i informationssamhället. Vi måste snabbt flytta tyngdpunkten i beskattningen bort från beskattning av mänsklig arbetskraft till att i stället beskatta exempelvis mervärdet, omsättningen och kapitalet. På det sättet gynnas arbetskraftsintensiva företag och sysselsättningen. Min fråga är alltså, vad avser kommissionen göra för att modernisera beskattningen så att den motsvarar informationssamhällets krav? Egentligen är det ju det hela frågan rör sig om.

Thyssen
Ordförande, för ungefär ett år sedan citerade jag här i en annan debatt om små och medelstora företag en slogan som säger att små och medelstora företag inte är ett stort företag i fickformat, utan har många egna kännetecken och behöver en politik som är avpassad till deras storlek. Kommissionen erkänner det specifika för små och medelstora företag och det är bra. Men den tar ännu inte hänsyn till andra realiteter som består av att den stora majoriteten av företag är små och medelstora företag.
I den nuvarande politiken tas hänsyn till det specifika för små och medelstora företag genom undantagsåtgärder. Men massor av undantag skapar invecklad lagstiftning och gör det tyvärr inte alltid lättare för företagen. En studie av kommissionen av INTRASTAT- och momsförpliktelserna vid intrakommunitära förrättningar har för övrigt visat det.
Därför tycker jag att man snabbt måste överväga att inte längre betrakta små och medelstora företag som besvärliga särlingar som alltid vill ha undantagsbehandling, utan att man måste stämma av politiken mot verkligheten. Det betyder att små och medelstora företag måste börja utgöra normen och inte längre undantaget. Maastricht-normen har sporrat regeringarna till att sanera sina budgetar. Låt oss nu införa normen för små och medelstora företag för att äntligen få en lösning på allehanda problem som kollegorna här innan mig har räknat upp. Om regeringarna sedan anstränger sig med lika stor sammanbitenhet för små och medelstora företag som de har gjort för Maastricht-normen då kommer vi att vara på rätt väg.
Undantag är bra för minoritetsproblem, men om den undantagna minoriteten i verkligheten visar sig vara majoriteten, då är det dags att byta spår.

Kestelijn-Sierens
Ordförande, jag är enig med föredragande, fru Peijs, när hon säger att kommissionen är fylld av goda föresatser, men så snart det handlar om genomförande av konkreta åtgärder fortsätter små och medelstora företag allt för mycket att stå ute i kylan. I ärlighetens namn måste vi lägga till att den europeiska politiken för små och medelstora företag har haft visst framåtskridande med till exempel faciliteter för små och medelstora företag, ISDAC- och SLIM-projekt. Det finns dock en hel del flaskhalsar, av vilka jag vill nämna två.
För det första, varför involveras inte små och medelstora företag i den sociala dialogen? Parlamentet har redan sedan lång tid pläderat för det. För det andra, fortfarande görs för lite för att ge små och medelstora företag lättare tillgång till finansieringskällor. Kommissionen och parlamentet är ivriga förespråkare till ELISE-programmet på grund av den kraftiga hävstångsverkan som utgår från det. Men vad ser vi nu? ELISE gisslas sedan månader av nationella regeringar. Därför min fråga till rådet, men jag fruktar att rådet inte är närvarande här, min fråga lyder: när blir det ett slut på denna obstruktion av ELISE-programmet?

González Álvarez
Fru ordförande, herr kommissionär. De små och medelstora företagen svarar för 70 % av sysselsättningen. Under de senaste fem åren har de skapat 60-80 % av de nya arbetstillfällen som registrerats och är i dag, enligt min mening, en grund för det som utgör en prioritet i Europeiska unionen, nämligen skapandet av arbetstillfällen. Men dessa företag kämpar med många svårigheter: administrativa olägenheter, ett övermått byråkrati, bristen på deltagande i den sociala dialogen, bristen på stöd för utbildning och svårigheter med finansieringen.
Om Europeiska unionen vill gynna de små och medelstora företagen så måste förslag läggas fram i denna riktning. Detta är viktigt framförallt om man beaktar att det bland de små företagen också finns små hantverksföretag vars grundläggande uppgift ofta är att bevara kulturarvet, folkens traditionsarv och i en del fall även miljön.
Därför anser vi att det förslag som läggs fram är av grundläggande betydelse och det vore viktigt att kommissionen beaktar de svårigheter som de små företagen lider av.

de Rose
Fru ordförande, vi konstaterar de små och medelstora företagens stora betydelse i Europeiska unionen, vilket också kommissionen erinrar om i sitt meddelande. För det första på grund av deras stora antal, de utgör 99 % av alla företag, vidare på grund av deras ekonomiska styrka, de sysselsätter nästan 65 % av unionens arbetare.
Med detta konstaterande som utgångspunkt och med en politik med maximal sysselsättning och tillväxt som mål, var det nödvändigt att ge de små och medelstora företagen en alldeles särskild plats vad gäller uppmärksamhet och stöd, vilket försökte göras i det anpassade programmet från 1994. Programmet har nu förlängts med 1996 års program och fortsätter enligt samma metoder, programmet är flerårigt, åtgärderna samordnas med medlemsländerna, ytterligare åtgärder sker till de små och medelstora företagens fördel, men programmets mål omdefinieras i form av fem prioriteringar. Att förenkla och förbättra det ekonomiska, skattemässiga och administrativa klimatet, bidra till internationalisering av små och medelstora företag, förstärka konkurrenskraften och stärka företagsandan.
Vi anser att programmet är förledande, i den meningen att de små och medelstora företagens betydelse självklart måste tas hänsyn till på det europeiska ekonomiska schackbrädet, men är detta det bästa sättet att göra det? Det talas än en gång om ett antal goda intentioner, men de små och medelstora företagen behöver konkreta, effektiva och snabba åtgärder. Deras styrka är följsamheten och förmågan att reagera efter marknadens behov.
Jag håller med föredraganden om att det är intressant att konstatera vad som fattas de små och medelstora företagen. Men de förväntar sig fler konkreta åtgärder. Det handlar inte om stora industrikoncerner som vill att Bryssel vidtar makroekonomiska åtgärder, utan små strukturer som dagligen kämpar för att försöka få den löpande administrationen, marknadserövringar och praktiska svårigheter att gå ihop.
Men vad föreslår kommissionen, och framför allt under vilka former och inom vilka tidsramar, för att möta de strukturella bristerna i egenkapital hos de små och medelstora företagen, samt de administrationssvårigheter de möter. För att möta de små och medelstora företagens behov talar man om den ekonomiska och monetära unionen, om nödvändigheten av att utbilda och utveckla till företagsanda och om att skapa ett enkelt, gemensamt system för mervärdesskatt. Är detta en provokation? Låt oss börja med att lyfta av det administrativa, skattemässiga och sociala oket på lokal nivå, låt oss harmonisera medlemsstaternas momssystem och skapa ett stimulerande skatteklimat som tar hänsyn till de små och medelstora företagens särarter. Detta är för övrigt allt vad de begär.
Det är enkelt att tala stort om att skapa sysselsättning genom stöd till små och medelstora företag. Men om vi antar att dessa åtgärder verkligen genomförs, hur stor skulle den faktiska kostnaden bli? Det tycks mig som om vi än en gång talar om ett nytt, teoretiskt och abstrakt program, ett konstaterande i stora drag, medan många bifrågor som rör den dagliga administrationen, förblivit utan konkreta svar och inte ens tagits upp till behandling.

Quisthoudt-Rowohl
Fru ordförande, huvudmålet med Europeiska unionen borde för närvarande vara att öka sysselsättningen. Emellertid kommer små och medelstora företag bara kunna ställa lovande arbetsplatser till förfogande inom ramen för globaliseringen, om de är innovativa. Till sådana räknas till att börja med forskning och utveckling. I enlighet med detta måste vi förbättra möjligheterna att främja dessa företag. Det finns en rad olika program, som emellertid fortfarande utgör en snårskog och inte alltid är så lättillgängliga för medelklassen. Ett deltagande i forskningsramprogram räcker för närvarande inte på långt när. Vi måste samla ihop det understöd vi kan få, som riktar sig direkt till små och medelstora företag - närmare bestämt både finansiellt och rättsligt understöd - så att de små och medelstora företagen också kan omsätta sina resultat i produkter. Stora svårigheter bereder därmed frågan om egendom som skyddas av upphovsrätten ända till patenteringen. Utbytet av resultat mellan små och medelstora företag är inte alltid en självklarhet, eftersom de senare mycket ofta nödtvunget blir konkurrenter på marknaden.
För övrigt borde man också överväga, om det inte vore möjligt att förvalta och satsa understödet, rådgivningen, men även pengarna decentralt. En centraliserad rådgivning når bara medelklassen, som är redo och i den sitsen av att själva ta sig så här långt för att skaffa nödvändig information. Jag tror att det är vår uppgift att informera direkt på platsen.

Amadeo
Fru ordförande! I den allvarliga ekonomiska recession som för närvarande råder i Europa skulle de små och medelstora företagen kunna vara en livboj, den sista chansen att återgå till en acceptabel tillväxtnivå och en viktig källa, om än inte den enda, till arbetstillfällen och sysselsättning: en tillväxt och en sysselsättning som dessvärre, förutom av krisen, förvärras av grundläggande brister och systemfel som inte ens de dokument som diskuteras här idag lyckas bemöta på ett effektivt sätt.
I kommissionens dokument talas det till exempel om en samordning av gemenskapens instrument och det som görs på statlig nivå för att de vidtagna åtgärderna skall bli effektivare, men man förklarar inte hur detta skall gå till och inte heller vem som skall ha ansvaret för en sådan samordning. Om man till detta lägger de mycket begränsade resultat som hittills har uppnåtts, så ökar vår osäkerhet ytterligare.
Vi anser att förenklingen av de administrativa procedurerna, som idag omintetgörs av nationell lagstiftning, måste genomföras utan dröjsmål, liksom vi anser att den gräns som kommissionen anger för att definiera små och medelstora företag inte överensstämmer med de kriterier som används på nationell nivå. I Italien är till exempel gränsen 250 anställda. Detta leder till att de företag som får tillgång till gemenskapens finansiering är företag som redan har tillgång till en mogen organisation, snarare än de mindre företag som verkligen är i behov av ytterligare stöd. Och detta tycker vi inte alls om.
Vi vill också påtala de svårigheter som de småföretag som disponerar ett begränsat kapital möter när de skall få tillgång till ytterligare krediter. Vi begär dessutom att man vidtar åtgärder som innebär en verklig stimulans för entreprenörsandan och för de små och medelstora företagens initiativkraft, snarare än att skapa en byråkrati enkom för dessa företag, vilket kommer att hämma deras handlingskraft och framför allt deras utveckling.
Oavsett dessa påpekanden, så rekommenderar vi att kammaren godkänner de tre dokumenten som verkar innebära ett steg framåt när det gäller att samordna politiken till förmån för små och medelstora företag och hantverkare.

Ribeiro
Fru ordförande! Jag tar tillfället att gratulera min kollega Torres Marques och mina andra kollegor för deras respektive arbeten. Hantverkssektorn är värd att få stor uppmärksamhet och stöd, och jag välkomnar de som har intentionerna att vilja bidra till att skapa villkor för att detta stöd skall förverkligas.
Det finns emellertid i dessa betänkanden en anknytning mellan hantverk och småföretag som kan leda till missförstånd och dubbeltydigheter. Hantverkssektorn kan ha - och har i många fall - en kulturellt betingad karaktär, med respekt för och överföring av traditioner. Den kan vara - och är i många fall - starkt förknippad med uthållighet där hantverkaren fortfarande är intimt knuten till sina verktyg och sin arbetsmiljö, men den är inte alltid förknippad med den företagsverksamhet som den som presenteras här.
När jag därför understryker de positiva aspekterna av dessa betänkanden, vill jag inte att det skall se ut som om jag motsätter mig att något sådant ska tolkas som stöd till fördel för en viss typ av fria yrken, som döljs under chefskap i riktigt små företag, i förhållande till den typ av arbete som ironiskt brukar kännetecknas som " löntagarkarriär" eller " tjänstemannakarriär" . Detta alternativ kan på intet sätt godkännas för den som vill se hantverket som sig bör.

Lukas
Fru ordförande, styrkan och specialiteten med det europeiska näringslivet är dess struktur, som är så starkt beroende av små och medelstora företag. Denna småstrukturering leder emellertid även till sårbarhet och nackdelar i vår allt mer globaliserade värld. Hantverksföretag och småföretag arbetar visserligen ofta bara på den lokala marknaden, men utsätts dock oavsett detta helt och hållet för den ökade konkurrensen på den inre marknaden.
Kommissionen och medlemsländerna måste därför sätta allt på spel för att främja kooperationsformer, som gör det möjligt att möta den ökade konkurrensen. Jag vill hänvisa till att även den europeiska turismindustrin - en möjlig källa till fler arbetsplatser - består av en hög procentandel småföretag. För denna betydande gren i näringslivet, vilken tyvärr fortfarande inte har någon rättslig grund, är därför alla åtgärder till förmån för små och medelstora företag av varaktig betydelse.

Linser
Fru ordförande, låt mig på grund av tidsbrist enbart välja en punkt från Marques utomordentliga betänkande, vilken är av stor betydelse för just Österrike, nämligen kravet på ett speciellt understöd av småföretag i gränsnära områden. I EU: s yttre randområden är lockelsen speciellt stor för företag att utvandra till det billiga utlandet och därmed bidra till den mycket spända arbetsplatssituationen inom gemenskapen.
Enbart den speciella strukturen av dessa för det totala näringslivet så betydande småföretagen, det intima förhållandet mellan familj och företag, kärleken till fosterlandet, de kulturella rötterna och den därigenom totalt sett högre livskvalitén förhindrar att dessa företag utvandrar. Detta är av inte ovidkommande sociokulturell relevans för unionen och förtjänar enbart av detta skäl vårt fulla understöd.

Filippi
Fru ordförande! Nu finns det snart inget att tillägga som rör små och medelstora företag. Det förekommer ingen debatt i Europaparlamentet om den stora sysselsättningskrisen som inte pekar på behovet av en politik som utvecklar och förstärker de små och medelstora företag som redan finns och som gör det lättare att starta nya.
De argument som tas upp i de tre betänkandena är de rätta. Det är hög tid att ministerrådet godkänner ett antal instrument som Europaparlamentet redan har behandlat, som till exempel ELISE-programmet som ger möjligheter att bygga upp garantier för de små och medelstora företagens krediter. Det finns ett behov av att avbyråkratisera, förenkla administrationen och rutinerna på skatteområdet; man måste stödja de små och medelstora företagens förnyelse och tillgång till gemenskapspolitiska åtgärder. Listan kan göras längre och jag riskerar att upprepa sådant som redan har sagts.
Låt mig dock framhålla en enda sak: de mycket små företagen och den ensamme hantverkaren är svaga på världsmarknaden; de klarar sig inte. De hantverkare och små och medelstora företag som däremot ingår i ett positivt lokalt sammanhang som byggts upp av nätverk och som stöds av positiva politiska åtgärder, blir konkurrenskraftiga. Och det är i denna riktning som jag skulle vilja att framför allt kommissionen och ministerrådet arbetar för att göra de små och medelstora företagen i stånd att klara av marknadens krav, och att kunna konkurrera med andra företag.
Ur denna synpunkt är en politik som innebär ett reellt stöd ett av de strategiska val som måste göras: en reell stödpolitik som främjar utbildningsinsatser, internationalisering; en reell stödpolitik som främjar de små företagen och hantverkarna, som hjälper dem att verka i Europa på lika villkor jämfört med övriga företag.

Papoutsis
Fru ordförande, först skulle jag vilja tacka de tre föredragandena, Torres Marques, Peijs och Garosci för deras fantastiska arbete.
Beträffande betänkandet som Torres Marques har utarbetat, vill jag försäkra er om att vi kommer att svara på begäran om utfärdande av åtgärder som knyter an till hantverkssektorn och småföretagen. Idag är det tydligt att vi alla är överens om att det krävs sammanlänkade ansträngningar för en förbättring av utvecklingen och konkurrenskraften för hantverkssektorn och småföretagen. Därför att endast på detta sätt skulle de kunna bidra till en ökning av sysselsättningen, som föredraganden tidigare betonade. Och jag är också överens om den betydelse som utbildningssystemet har för skapandet av en företagsanda av initiativ och ansvar.
Kommissionen har startat en bred dialog med aktörerna inom området med sikte på hållandet av den tredje europeiska konferensen angående hantverkföretag och småföretag som planeras i Milano nästkommande november. Hantverkarna och småföretagen måste kunna vända sig till mellanhänder, som t.ex. yrkesorganisationerna och kooperativen för att möta de nya europeiska förutsättningarna. Kommissionen är klar att inom kort utfärda en inbjudan om en presentation av förslag med målsättning att stödja europeiska initiativ som inleds av detta slags organisationer. Denna inbjudan skall förutse främjandet av projekt av hög kvalitet, i synnerhet för unga företagare och kvinnliga företagare som önskar vara verksamma på europeisk nivå.
Beträffande den fråga som Torres Marques riktade till mig angående regionalfondens roll, skulle jag vilja säga att på medellång sikt disponeras 10 % av de globala resurserna av regionalfonden särskilt för aktiveringsåtgärder för och en förbättring av den ekonomiska miljön, en miljö som uteslutande riktar sig till de små och medelstora företagen. Denna procentsats är ännu högre inom mål 2-områdena, dvs. inom områdena som befinner sig i en industriell nedgång, liksom även inom mål 5.B-områdena, dvs. jordbruksområdena där denna procentsats varierar på medellång sikt mellan 15 % och 20 %.
Beträffande betänkandet som Peijs utarbetade, kommer det som stöd till våra ansträngningar angående förbättringen av samordningsrollen för det ansvariga generaldirektoratet för företagspolitik. Inom ramen för omstruktureringen av Generaldirektorat XXIII, i april 1996, skapades en ny enhet med främsta syfte att främja de samordnade aktionerna. Vårt grundläggande mål är just förbättringen av tillgången till andra gemenskapsprogram, samt också en effektiv samordning av en sammanhängande horisontal gemenskapspolitik. Vi rör oss just i de riktningar som Quisthoudt-Rowohl refererade till tidigare.
Och rådet, å sin sida, uppmanade Europeiska kommissionen att lägga fram en rekommendation angående förbättringssätten av tillgången till gemenskapsprogram för de små och medelstora företagen. Jag tror att vi nu är klara att ge en konkret fortsättning på denna begäran för nästa tolvmånadersperiod, för nästkommande år. Tyvärr tillåter inte tiden mig att kommentera varje punkt i Peijs resolutionsförslag. Jag skulle emellertid vilja säga er, fru ordförande, att i allmänna drag är jag överens med de rekommendationer som föredragandens betänkande innehåller och jag hoppas att parlamentet kommer att anta det.
Men tillåt mig att betona tre saker:
För det första är jag helt och hållet överens med föredraganden att den stora utmaningen gäller den enhetliga valutan, euron. Och jag måste säga er att inom ramen för Europeiska kommissionen inleds en rad initiativ med syfte att förbereda de små och medelstora företagen för att svara mot de stora utmaningar som kommer i samband med användandet av euron, men samtidigt för att förbereda dem för förbindelser med banksystemet.
För det andra, en fråga som många föredragande refererade till, bland annat Paasilinna, González och Hyland, beträffande ett rättvist skattesystem som gäller små och medelstora företag. Och här måste jag säga att Europeiska kommissionen förbereder ett nytt system för mervärdesskatten på den inre marknaden, vilket vi tror kommer att gagna även de små och medelstora företagen. Det nya systemet är planerat att träda i kraft år 2002, men det återstår vissa förseningar. Angående det nuvarande läget, befinner sig kommissionens förslag om de lagstiftningsåtgärder som står i relation till detta, fortfarande på ett förberedande stadium, och det återstår att genomföra det första halvåret 1997. Vid slutet av detta halvår hoppas vi att vi skall ha infört det. Det är tydligt att förhandlingarna med rådet angående denna fråga emellertid kommer att bli ytterst svåra. I verkligheten är medlemsstaterna särskilt reserverade eftersom med det nya systemet kommer de i mycket större utsträckning än idag att vara beroende av de andra medlemsstaterna och ni vet att i skattefrågor är rådet alltid mycket reserverat.
För det tredje, beträffande turismen. Ni känner till den speciella betydelse som jag lägger vid utvecklingen av turismen. De små och medelstora företag som är verksamma inom turistnäringen har dragit fördel av de åtgärder som integreras i det totala programmet för små och medelstora företag. Nästa årliga observationsrapport för små och medelstora företag kommer att som en särskild fråga behandla den speciella situationen för små och medelstora företag som är verksamma inom turistnäringen.
Nu beträffande Garoscis betänkande: jag tror att kommissionens rapport från 1995 angående samordningen av verksamheterna för de små och medelstora företagen och hantverket ger en fullständig bild av de horisontala gemenskapsåtgärder som syftar till detta. Detta betänkande utgör ett grundläggande redskap för samordningen av gemenskapens verksamheter och program. Och som jag redan har betonat, med referens till Peijs betänkande, så har kommissionen satt samordningen av gemenskapens politik bland sina främsta prioriteringar. Vårt förslag är alltså att ännu mera förstärka denna dimension i vår politik. Och vi är särskilt glada över att Europaparlamentet är överens med denna kommissionens globala inriktning. Samordningen av gemenskapens verksamheter är dubbel: det första av allt är att inkludera dimensionen för de små och medelstora företagen i linjerna för och i tillämpningen av gemenskapspolitiken, detta för att ta större hänsyn till de små och medelstora företagens olikheter, liksom Rübig betonade, och också för att öka deras deltagande i gemenskapsprogrammen.
Fru ordförande, idag lägger vi ned ansträngningar på en förenkling av de administrativa förfarandena, och detta är ett av våra grundläggande mål i alla medlemsstaterna inom gemenskapen, såsom Paasilinna betonade mycket klart och mycket tydligt. Jag skulle också vilja informera er om att från och med idag godkände kommissionen en rekommendation till medlemsstaterna angående förenklingen av administrationen vid startandet av företag och för företagarna, för den första fasen som också är den mest känsliga fasen i början av små och medelstora företags verksamheter.
Också utbildningen utgör en grundläggande parameter för utvecklingen av små och medelstora företag, som González Alvarez betonade. Också på grund av detta har vi lagt särskild vikt vid utbildningen av styrande tjänstemän för små och medelstora företag. Det internationella samarbetet är ännu en central fråga som berör de små och medelstora företagen och även hantverkssektorn. Våra ansträngningar måste också leda till en bättre tillgång till standardisering och certifiering för de små och medelstora företagen. Helt riktigt betonade ni idag starkt tillgången till finansiering för de små och medelstora företagen genom att föreslå att vidare utveckla underlättandet av denna för de små och medelstora företagen, känd under namnet SME Facility, dvs. subventionerade lån till små och medelstora företag för att skapa nya arbetstillfällen. Som ni känner till, har kommissionen föreslagit en förlängning av detta tillvägagångssätt, men tyvärr så fick inte detta förslag något stöd från rådet. Jag delar er besvikelse, på samma sätt som Kestelijn-Sierens uttryckte det och jag samstämmer också till den betydelse som Europaparlamentet gav det, och som uttrycktes av Filippi. Även vi delade er besvikelse, eftersom rådet faktiskt vägrade att godkänna förslaget ELISE vad gäller lånegarantierna. Men eftersom finansieringen ger en puff till de små företagen, kommer frågan att återkomma.
Jag tror att resultaten av de små och medelstora företagens och bankernas rundabordssamtal är viktiga. Rapporten från rundabordssamtalen innehåller ett brett spektrum av bättre tillämpningar som kan antas av hela Europeiska unionen, och innehåller också konkreta förslag till en förbättring av tillgången till finansiering för små och medelstora företag.
Jag vill ännu en gång informera er om att utarbetandet av en rapport om kapitalmarknaden för små och medelstora företag har avslutats. Denna rapport behandlar de främsta hindren som stoppar utvecklingen av kapitalmarknaden för små och medelstora företag och inom en mycket kort tid kommer den att godkännas av kommissionen. Det finns en beredvillighet inom kommissionen för att utveckla program som ger de små och medelstora företagen en bättre tillgång till finansiering så att de på detta sätt tillåts att utvecklas. Och här är jag helt och hållet överens med de idéer som Gasòliba I Böhm uttryckte. Jag har bett våra tjänstemän att behandla nya initiativ som kan inledas också inom detta område. Jag hoppas att vi under månaderna som kommer får se resultaten av värderingen av det föregående projektet angående initialkapitalet. Och jag kan försäkra er att jag skall försöka att garantera en giltig fortsättning genom att inleda en konkret aktion på detta område.
En annan viktig fråga som ni har tagit upp är förbättringen av deltagandet av små och medelstora företag i det europeiska systemet för förvaltning och kontroll på området som rör miljön, EMAS-programmet. Kommissionen startade under hösten 1996, en försöks- och pilotverksamhet, Euromanagement, inom området för ekologisk kontroll med ett grundläggande mål att hjälpa 500 till 750 små och medelstora företag att anpassa sin organisation till de nya kraven på området för miljöförvaltning och också, ett mindre antal små och medelstora företag att lyckas med certifieringen av den ekologiska kontrollen. Och vi försöker på detta sätt uppriktigt att främja de särdrag som Wolf refererade till i sitt tal.
Jag vill återigen uttrycka min tillfredsställelse med den vikt som parlamentet lägger vid den direkta representationen av små och medelstora företag, ett mål som inryms i prioriteringarna för det nya fleråriga programmet rörande de små och medelstora företagen och hantverksföretagen.
Jag skulle också vilja informera er om att mina avdelningar redan arbetar med förberedandet av nästa rapport med nyare uppgifter. Utarbetandet av denna rapport kommer att ske ständigt vart annat år och den kommer att koncentreras på framsteg som kan noteras rörande införlivandet av dimensionen av de små och medelstora företagen i all politik och i alla program inom gemenskapen.
Fru ordförande, jag skulle slutligen åter vilja nämna kommissionens starka engagemang för ett främjande av de små och medelstora företagens intressen inom all politik och alla program i gemenskapen. Parlamentets ståndpunkter och rekommendationer, i denna riktning, är särskilt positiva och särskilt konstruktiva, och jag åtar mig att ta allvarlig hänsyn till dem. Och naturligtvis, tillåt mig att hålla med Thyssen i hans slutkommentar, om att medlemsstaterna måste lägga ned samordnade ansträngningar för ett stöd till de små och medelstora företagen, i överensstämmelse med de ansträngningar de lägger ned för konvergensen av sina ekonomier. Och på detta sätt tror jag att vi kommer att få betydande resultat gällande förstärkandet av deras närvaro inom ekonomin.
Jag vill ännu en gång, fru ordförande, varmt tacka och lyckönska Peijs, Torres Marques och Garosci till deras betänkanden. Jag skulle också vilja tacka er för era ansträngningar till förmån för de små och medelstora företagen och, naturligtvis, för det fortsatta stödet ni ger till Europeiska kommissionen och för det utmärkta samarbetet som vi har lyckats med fram till idag.

Ordföranden
Jag förklarar debatten för avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 11.00.

Justering av budgetplanen
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande (A4-0135/97) av Tillich för budgetutskottet om förslag till Europaparlamentets och rådets beslut (SEK(97)0364-C4-0111/97) om anpassning av budgetplanen till de faktiska genomförandeförhållandena (fastställt av kommissionen i enlighet med artikel 10 i det interinstitutionella avtalet av den 29 oktober 1993).

Tillich
Fru ordförande, betänkandet för anpassning av budgetplanen enligt artikel 9 och 10 i det interinstitutionella avtalet är en handling, som upprepar sig från år till år inom loppet av budgetförfarandet. Tidigare utgjorde detta inget problem. Det uppstod knappt diskussioner om detta, och parlamentet och rådet var eniga. Det rörde sig just om ett tekniskt förfarande.
Detta år har vi ett problem: Förutom de vanliga förfarandena, nämligen att överföra icke använda förpliktelsefullmakter från 1996 till 1999-545 miljoner ecu för strukturfonderna och 17 miljoner ecu för sammanhållningsfonderna - hade rådet ytterligare önskemål. Att överföra 1996 års medel till 1999 var och är inget problem för Europaparlamentet. Budgetutskottet har enhälligt samtyckt till kommissionens proposition. Dock rådets ståndpunkt att ännu en gång överföra 1 miljard ecu för förpliktelser från 1998 till 1999, sedan en likadan överföring skett under föregående år till 1998, kan parlamentet inte bifalla, inte minst eftersom kommissionen i sin proposition fastställer följande, jag citerar: "Enligt ett otillräckligt ianspråktagande av medel 1994 och 1995 har situationen i enlighet därmed avsevärt förbättrats under 1996. Detta innebär inte bara att allt ursprungligt medel för 1996 förbrukats, vilket står i motsats till situationen under de båda föregående åren, utan även att en liten del av de resterande skulderna kunde tas igen vid programmets början. "
Detta fastställande från kommissionen ignorerade rådet, vilket det även gav till uttryck i trilogin i början på april. Rådet betonade att det för att uppnå en nolltillväxt i 1998 års budget behövde erhålla denna 1 miljard ännu en gång från 1998 till 1999. Även Europaparlamentet känner till medlemsländernas ansträngningar för att uppnå en sparsam budgetpolitik och deras bemödanden för att uppfylla kriterierna för valutaunionen. Europaparlamentet känner emellertid även till Edinburghbesluten beträffande strukturfonderna, budgetplanen och framför allt 1993 års interinstitutionella avtal.
Europaparlamentets mål är att troget anta de riktlinjer för 1998 års budget som beslutades under januari, vilken i alla kategorier motsvarar en ansvarsmedveten utgiftspolitik, och vidta besparingar inom de områden där man från år till år tävlar om att återföra pengar till medlemsländerna. Därför stödjer vi denna proposition från kommissionen att inte överföra hela summan på en miljard från 1998 till 1999, utan bara 500 miljoner ecu. Resterande 500 miljoner ecu vill vi lämna för förpliktelser i 1998 års budget, för att på grund av mera exakta prognoser under hösten bättre kunna uppskatta jordbruksutgifterna under 1998 års budget.
Detta motsvarar exakt punkt 9 och 10 i våra riktlinjer, och det nederländska ordförandeskapet samtyckte förra måndagen i sin sista trilogi till denna kompromiss. Jag hoppas bara att rådet kommer att följa denna senast under sitt sammanträde i morgon förmiddag. Även om rådet inte är närvarande i kväll - det kan säkert läsa mina anmärkningar i protokollet - vill jag för egen del kommentera två saker till.
Som huvudföredragande för 1998 års budget har jag tagit på mig bördan av trycket på 1997 års sista budgetöverläggning. Den spänning som rådde då har inte helt och hållet avvärjts, och många av mina kollegor i parlamentet har återigen det intrycket att rådet vill låta sin oförmåga till enighet gå ut över Europaparlamentet. Vi bevisade då och även nu vår förmåga till samförstånd. Rådet borde dock noga studera passagerna i avtalen och i de institutionella överenskommelserna och betänka att det står skrivet att det finns två delar i budgetmyndigheterna och att dessa båda delar - Europaparlamentet och rådet - måste enas. Jag vill rekommendera parlamentet att i morgon anta förslaget till betänkande.
(Applåder)

Colom i Naval
Fru ordförande. Tillichs betänkande kan kanske anses vara torr läsning, men uppriktigt sagt så förtjänar det i egenskap av ett viktigt betänkande ändå inte att kammaren är nästan öde. Och även om betänkandet är kort så skall detta inte fördunkla det faktum att Tillich satsat mycket arbete och engagemang i det han gjort. Det som kan verka barockt i föredragandens anförande har gjorts mitt bland de ytterst starka spänningarna mellan den budgetansvariga myndighetens två grenar, spänningar som avviker mycket från dem som brukar förekomma i de seriösa regelmässiga förhandlingarna som förs mellan rådet och parlamentet i budgetfrågor. Under ett skede av förhandlingarna försökte en majoritet av rådet tvinga sitt kriterium på parlamentet utan någon som helst motivering, en attityd som jag, om jag inte vore så diskret i mitt språkbruk, kunde ha kallat utpressning.
Tillåt mig att genom att citera föredragande påminna om vad situationen gällde: I enlighet med det interinstitutionella avtalet av 1993 - där jag var föredragande - skall kommissionen formulera två förslag för budgetplanen i början av varje budgetförfarande.
Å ena sidan, på grundval av artikel 9, bör kommissionen underrätta om anpassningen av riktlinjerna för jordbruket och maximibeloppet för andra utgiftskategorier enligt BNP och priserna. Det är en teknisk och automatisk anpassning och den budgetansvariga myndigheten skall begränsa sig till att godkänna den. Men å andra sidan, och här kommer vi till saken, bör kommissionen på grundval av artikel 10 i det interinstitutionella avtalet föreslå en anpassning av anslagen för kategori 2, dvs. de strukturella utgifterna, enligt de faktiska genomförandeförhållandena, för att man inte skall förlora de belopp som inte har använts.
Från och med 1989, dvs. från och med det första interinstitutionella avtalet har man lyckats med detta utan större problem. Men detta år har en anspråkslös överföring på 562 miljoner ecu från 1996 till 1999 inte fått första godkännande från rådet, som försökte lägga till 100 miljoner som var införlivade i kategori II för 1998. Det är ett märkligt förfarande, eftersom det inte bara gällde en tusendel av taket för de anslagna beloppen för 1999 utan att man också använde en planerad mekanism för att få tillbaka de anslag som de facto inte utnyttjats, dvs. för att annonsera ett framtida icke-utnyttjande samtidigt som man hotade med att bryta mot de politisk-budgetmässiga avtalen från Edinburgh.
Inför detta faktum har kommissionen presenterat ett nytt åtagandeförslag som vi kan godkänna - och som vi kommer att godkänna - för att inte förlora de 562 miljoner ecu som är avsedda för de mest explicita mekanismerna för solidaritet och kamp mot arbetslösheten i gemenskapens budget. Men, såsom föredragande på ett träffande sätt har uttryckt saken, kan detta inte få bli praxis och jag tar mig friheten att tillägga att det är bara den goda politiska viljan som hindrar oss från att betrakta detta förfarande som en dold ändring av budgetplanen.
Ärade ledamöter, budgetutskottet stödjer i hög grad, kanske t.o.m. enhälligt, det föreslagna åtagandet som ett nödvändigt ont. Europeiska socialdemokratiska partiets grupp följer föredragande, som vi gratulerar till hans svåra arbete och understryker att vi önskar att man avtalar om lämpliga betalningsbemyndiganden och koncentrerar åtgärderna på mål 1- och mål 2-regionerna, såsom föredragande lägger fram i sitt betänkande.
Men vi frågar oss varför detta har varit så komplicerat? Om vi kommer i håg att beslutet om vem som skall bli medlemmar i euroklubben kommer att fattas på grundval av 1997 års siffror, så vilka politisk-ekonomiska balanser försätts då i fara på grund av denna berömda miljard ecu från 1998? Finns det något land som kan se ett hot mot sitt uppfyllande av unionsfördragets mekanismer när det gäller alltför stora underskott? Det finns det inte. Det är inte den gemensamma nationella finansieringsandelen eller samfinansieringsandelen som kan försätta uppfyllandet av konvergenskriterierna i fara, eftersom vi här talar om tusendelar av BNP. Ärade ledamöter, vi står inför en ordentlig dos av hyckleri.
När parlamentet har förbundit sig till en stram budgetpolitik och har en budget som utgör mindre än 2, 5 % av de offentliga utgifterna i medlemsstaterna och knappt 1, 2 % av unionens BNP, så frågar man sig, ärade ledamöter, varför detta krig? I rådet är det de rikaste länderna som tydligast har uttalat sin bristande vilja att genomföra strukturfonderna. Kanske vi behöver påminna oss om vem det är som får nyttan av dessa medel men som skriker efter att skära ned de försvagade anslag som är avsedda att minska skillnaderna mellan gemenskapens rikaste och fattigaste regioner och bekämpa arbetslösheten. Att senarelägga dem, såsom rådet föreslår, var dessutom att förvärra problemet. Därför, ärade ledamöter, kommer vi socialister - som vill kämpa för ett rättvisare Europa och föra en effektiv solidaritetspolitik - att stödja detta åtagande.

Garriga Polledo
Herr ordförande, ärade ledamöter. De svårigheter som kommissionens ursprungliga förslag har stött på vid behandlingen är ett mycket klart exempel på hur svår budgetdebatten kommer att vara detta år. Detta parlament kommer i morgon att godkänna ett förslag från kommissionen om justering av budgetplanen, ett förslag som avviker från kommissionens ursprungliga förslag. Och detta förslag är det enda som verkar ha erhållit en tillräcklig grad av samstämmighet i rådet. Jag säger verkar, eftersom vi inte blir kvitt våra tvivel förrän i morgon, såsom föredragande Tillich konstaterade.
Om samstämmighet inte uppnås till slut så står vi inför en tung interinstitutionell konflikt där parlamentet står bakom kommissionen i dess förhållande till rådet, och detta inträffar två veckor före kommissionens presentation av det preliminära budgetförslaget för år 1988.
Även om parlamentet stödjer förslaget kan vi inte undgå det faktum att detta inte är den idealiska lösningen utan den enda möjliga lösningen. Den innebär att man minskar åtagandebemyndigandena för år 1998 med 500 miljoner ecu och överför dessa medel till 1999 på grundval av ett uttalande från kommissionen om att man inte kan verkställa mer än 600 miljoner ecu under budgetåret 1998. Under alla omständigheter så tror vi att kommissionen har gjort det enda möjliga för att lösa upp en låst situation i rådet, en situation som kunde ha hotat förpliktelsen att uppfylla Edinburghavtalen.
Herr ordförande, respekterandet av åtaganden och garantin för uppfyllandet av avtal inom Europeiska unionen är grunden för vår trovärdighet och vår politiska samlevnad. Vi antar kommissionens förslag utifrån detta perspektiv med vetskapen om att - vilket vi vill göra fullständigt klart - den verkliga politiska debatten kommer börjar genom det mottagande som rådet ger kommissionens preliminära budgetförslag.
Det nödvändiga avtalet angående hur många procent större budgeten skall vara för 1998, respekterandet av de undertecknade avtal som fortsätter gälla och bibehållandet av siffrorna för åtagandebemyndigandena kommer att i hög grad avgöra om det går att få en budget som överenskommits mellan de tre institutionerna. Dessutom måste Europaparlamentet utgå från att det är parlamentet som har sista ordet i fråga om de icke-obligatoriska utgifterna för kategori II och att det måste förhandla om ett större inflytande i fråga om kategori I. Så återstår bara att gratulera föredragande Tillich på nytt för hans öppna inställning till åtagande och avtal. Jag anser att rådet måste samarbeta mera med föredragande och inte göra hans uppgift svårare än den är. Slutligen så hoppas jag att omröstningen i morgon samlar fler ledamöter än vi har här i dag och under alla omständigheter tror jag att rådets uteblivande beror på, herr ordförande, att de måste hålla på att undersöka det nyaste förslaget från kommissionen.

Giansily
Herr ordförande, ärade kolleger, betänkandet av Tillich om anpassning av budgetplanen kommer lagom för att illustrera den korta debatt vi hade nyss med kommissionsledamot Yves-Thibault de Silguy, om respekten av konvergenskraven, genom att samma dag ge oss ett riktigt skolexempel.
Om vi överför till 1998 alla de miljarder ecu som inte användes under 1995, och som redan överförts till 1996, och inte använts en första gång, ökar vi rubrik II i Europeiska unionens budget för nästa år med mer än 6 %, och ger ett mycket dåligt exempel på vår vilja att respektera konvergenskraven. Skälet till detta är enkelt. Genom att från och med 1998 tvinga nettobidragsgivarna att räkna av miljarden i fråga på sina nationella budgetar visar vi att vi har föga tilltro till varaktighetskonceptet genom att på detta vis ge uppfattningen att det bara är år 1997 som räknas för vårt kollegium. Det verkar inte vara en bra politik enligt min åsikt.
Överföringen av hela krediten till år 1999 skapar i gengäld en ohöljd upprördhet, särskilt livlig i de länder som är de främsta förmånstagarna från sammanhållningsfonden och strukturfonderna, och särskilt Grekland, Portugal och Spanien, vilka med rätta kan tvivla på medlemsländernas verkliga vilja att respektera avtalen om program för perioden 1994-1999. Länderna i söder skulle kunna hitta material för att fylla de mörka bilder man ibland beskriver länderna i norr med.
Kommissionsledamot Liikanen, som i ämnet visar prov på stor klokhet, har tillsammans med ordförande Samland arbetat för att finna en kompromisslösning. Detta förslag är ämnet för betänkandet av vår kollega Tillich och, vilket jag uppriktigt hoppas, borde få medgivande med kvalificerad majoritet i vårt kollegium och i rådet. Det tycks mig faktiskt som om 500 miljoner under 1998, som i slutändan ger en besparing på 300 miljoner i betalningsbemyndiganden för samma år, och ett åtagande på 1, 62 miljarder ecu inför 1999, är en bra lösning med en återhämtning samma år av differensen i betalningsbemyndigandena.
Som representant för UPE-gruppen kan jag alltså meddela vårt stöd för betänkandet, men det tycks mig ändå som om noggranna uppgifter borde tillhandahållas vid den slutliga omröstningen om 1998 och 1999 års budgetar, med anledning av summornas omfattning och rubrikens känslighet. Och jag delar Joan Colom i Navals uppfattning att en miljard ecu, det skulle ett kollegium som inte liknar en tom öken vara förtjänt av.

Virrankoski
Herr ordförande, den budgetöverföring vi nu diskuterar baserar sig på två förslag. Kommissionen föreslog i mars, att de 545 miljoner ecu, som inbesparats under 1996 skulle överföras till år 1999. Därtill föreslog rådet att en miljard ecu skulle överföras från år 1998 till år 1999. Om båda förslagen hade gått igenom skulle detta ha inneburit en ackumulering av strukturfondernas betalningsåtaganden till programperiodens sista år. Det skulle ha förorsakat stora svårigheter för dem som bedriver regional- och strukturpolitik. Därför var det klokt, att halvera överföringen av en miljard ecu till båda de sista åren av programmet. Jag vill gratulera Tillich till ett väl förrättat värv.
Den överföring av strukturfondernas betalningsåtaganden, som vi nu behandlar, är redan den tredje under innevarande programperiod. Sammanlagt har 4, 3 miljarder ecu senarelagts, vilket måste sägas vara en anmärkningsvärd summa. Inom EU finns det över 18 miljoner arbetslösa och arbetslösheten växer ständigt. Därutöver tillspetsas allt mer de regionala skillnaderna i många medlemsländer. Därför står regional- och strukturpolitiken inför allt större utmaningar.
Man kan till en del beskylla medlemsländerna för underutnyttjandet av strukturfonderna, men EU kan inte helt undandra sig ansvaret. För administrationen av strukturfonderna har man byggt upp en väldig och komplicerad byråkrati. Ett annat hinder är strukturfondernas strikta regler. Kravet på innovation i projekten är ofta överdrivet, liksom trögheten i att stödja investeringar. Dessa begränsningar kan förlama ett i övrigt nog så vettigt projekt. Om den regional- och strukturpolitik, som bedrivs, vore livskraftig och effektiv, skulle detta återspeglas i en tävlan om medel från Europeiska unionens strukturfonder. Beklagligtvis är detta inte fallet i dag. Lyckligtvis kapar denna överföring inte resurser, varför den fullt ut kan understödjas.

Miranda
Herr ordförande! Vi kommer inte att opponera oss mot den anpassning av budgetplanen som avser strukturåtgärderna så som de framställs genom kommissionens ändringsförslag. Det förefaller vara ett ganska balanserat förslag, speciellt om de ställs mot det maximalistiska ställningstagande som är oacceptabelt och på sätt och vis en form av utpressning från rådets sida.
Förslaget möjliggör en återföring av 562 miljoner ecu som inte används för genomförandet av budgeten och säkerställer också en periodisering av anpassningen i fråga. Till vårt ställningstagande räknas också det godkännande från föredragande som mitt förslag fick och enligt vilket fullt införande i budgeten görs av dessa åtaganden inklusive betalningar för åren 1998 och 1999.
Jag kan dock inte dölja viss oro. Det är så, att trots välgrundade orsaker av teknisk natur, kan inte denna anpassning frias från ställningstaganden av politisk natur . Först och främst för att den innehåller en budgetåtstramningsväg som vi inte stödjer. Sedan, vilket jag redan sagt i mitt yttrande i fråga, för att man tydligt kan se en tendens till överdriven koncentration av medel till strukturåtgärderna under de sista åren av gemenskapens ramprogram. Det är ingen tillfällighet. Förutom andra aspekter är denna situation inte avhängig de riktlinjer och de åtgärder vidtas på gemenskapsnivå i just detta syfte, under olika förevändningar. Dessa frågor lämnar vi dock till en senare diskussion. Det kommer naturligtvis att finnas tillfälle till detta. För närvarande och på grund av de skäl som jag angav, kommer vi att stödja denna anpassning av budgetplanen.

Fabra Vallés
Herr ordförande, ingen kan undgå att märka att budgeten för år 1998 är en svår budget och därför är det viktigt att värdera tillräcklig högt den ansträngning som vi alla gör för att nå fram till avtal - avtal som skall vara som omfattande som möjligt. Med tanke på detta är det väsentligt att börja med att respektera de tidigare avtalen. Vi vet alla vad pacta sunt servanda innebär, och därför räknar kommissionen med vårt stöd för att uppnå en global ökning på 3 % för att sålunda kunna respektera Edinburghavtalen och uppnå en ökning på 8 % för kategori II.
Därför, efter alla dessa ansträngningar, är det ofattbart att rådet har försökt omöjliggöra ett omfattande avtal. För oss är lösningen om åtaganden för kategori II för år 1998 inte den mest tillfredsställande, men genom den undviks en konfrontation och därför är lösningen godtagbar. På grund av allt detta är det, herr ordförande, grundläggande viktigt att vi antar betänkandet av Tillich med kvalificerad majoritet i morgon.
Vi känner väl till vilka som är budgetmyndighetens två grenar och att kommissionen inte är någondera av dem. Ändå är jag inte den som rekommenderar - när vi dessutom står inför publicerandet av det preliminära förslaget till budget för 1998 - att vi skulle slå dövörat till för kommissionens förslag om betalningsbemyndiganden för kategori II. Vi får väl anse att kommissionen bäst känner till behoven i egenskap av verkställande instans. I punkterna 18 och 21 i det interinstitutionella avtalet konstateras tydligt att bemyndigandena måste vara tillräckliga för att åtagandena skall kunna uppfyllas.

Liikanen
Herr ordförande, i enlighet med artikel 10 i det interinstitutionella avtalet av den 29 oktober 1993 lade kommissionen fram ett förslag till parlamentet och rådet om anpassning av budgetplanen till de faktiska genomförandeförhållandena. Förslaget var att till 1999 överföra de bemyndiganden för strukturfonderna och sammanhållningsfonden som inte användes under 1996 - totalt 562 miljoner ecu.
Under förberedandet av det preliminära förslaget till budget för 1998 har det visat sig att med överförandet av 1 miljard ecu i åtagandebemyndiganden från 1995, som beslutades 1996, översteg de planerade bemyndigandena för strukturverksamhet 1998 kraven. Överskottet tillgängliga bemyndiganden i förhållande till genomförandekapaciteten skulle bli cirka 500 miljoner ecu.
Kommissionen har därför beslutat att ändra sitt ursprungliga förslag. Förutom överföringen av 562 miljoner ecu från 1996 till 1999, föreslår kommissionen även en överföring av 500 miljoner ecu från 1995 till 1999. Antagandet av det ändrade förslaget skulle säkra ett tillfredsställande genomförande av planerade utgifter. Det skulle faktiskt underlätta en full täckning över budgeten före slutet av 1999 av bemyndigandena för strukturfonderna för perioden 1993-1999.
Jag skulle vilja lyckönska herr Tillich till ett utmärkt betänkande och även tacka parlamentet för gott samarbete på den här punkten. Slutligen har jag just nåtts av nyheten att även Coreper accepterade förslaget i kväll.

Ordföranden
Härmed förklarar jag debatten för avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 11.00.

Säkerhetsanordning för fiskefartyg
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är debatten om betänkande (A4-0068/97) av Le Rachinel för utskottet för transport och turism om förslag till rådets direktiv (KOM(96)0255 - C4-0255/96-96/0168(SYN)) om inrättandet av en harmoniserad säkerhetsanordning för fiskefartyg med en längd av 24 meter eller mer.

Le Rachinel
Herr ordförande, ärade kolleger, det aktuella betänkandet gäller ett förslag till rådets direktiv om inrättande av en harmoniserad säkerhetsordning för fiskefartyg med en längd av 24 meter eller mer. För att kunna ge en riktig bild av vikten av denna text, skall jag ge en kort sammanfattande historik över normer och avtal som avser ämnet.
Eftersom fiskefartygen undantogs från tillämpningsområdet för den internationella konventionen om säkerhet för människoliv till sjöss, konventionen SOLAS, har det visat sig nödvändigt att upprätta en konvention som med hänsyn till dessa fartygs särdrag, fastställer konstruktionsregler för nya fartyg liksom egenskaper som säkerhetsutrustningen på fiskefartyg bör respektera. Därför undertecknades den internationella konventionen om säkerhet för fiskefartyg år 1977, den så kallade Torremolinoskonventionen. Men, på grund av ett otillräckligt antal ratificieringar, trädde konventionen från 1977 aldrig i kraft.
År 1993 gjorde den internationella maritima organisationen, IMO, en revidering av denna konvention och antog protokollet till Torremolinoskonventionen. Den är dock bara obligatorisk för fartyg som är längre än 45 meter. Kommissionens förslag är alltså nödvändigt eftersom 85 % av alla fartyg som är 24 meter eller mer, mäter mellan 24 och 47 meter. I nuläget tillämpas alltså Torremolinoskonventionen endast på 15 % av fartygen. Ett betydande rättsligt tomrum behövde fyllas.
Det gäller att glädja sig åt varje åtgärd som syftar till att minska de risker som fiskarna utsätts för i sin yrkesutövning. Genom att återta bestämmelserna från 1993 års protokoll har en harmonisering vidtagits inom Europeiska unionen vad gäller normer som skall gälla fartygens konstruktions- och utrustningsregler, vilket garanterar en högre säkerhetsnivå.
Fiskesektorn, med sina olika delar, är extremt känslig. Införandet av nya krav när det gäller konstruktionssätt, räddnings- och navigationsutrustning har därför fått särskild uppmärksamhet. De olika kommittéer, organisationer och förbund som representerar den berörda sektorn har rådfrågats. De är eniga om att denna nya text som reglerar deras yrke är betydelsefull.
De svårigheter som är förbundna med deras sektor har faktiskt inte förvärrats trots införandet av dessa nya tekniska krav. Däremot garanteras minimikrav för säkerheten som är nödvändiga för skydd av människoliv, fartyg och miljö. Med åberopande av de ekonomiska följder dessa säkerhetsföreskrifter skulle få för redan existerande fiskefartyg, har det föreslagits att endast de åtgärder som från början föreskrevs i protokollet för existerande fartyg, skall tillämpas på dessa. Dessa normer borde täcka hela Medelhavet och alla kustländer.
Situationen är mer komplex när det gäller tredje land som vill fiska i Europeiska unionens inre eller territoriella vatten, eller lossa fisk i ett medlemslands hamn. Visserligen borde de respektera samma krav som gemenskapens fartyg men det skulle vara svårt att kontrollera att de följs. Medlemsländerna skulle i så fall behöva förstärka kontrollmöjligheterna såväl i land som till sjöss.
Slutligen finns det anledning att se detta förslag som ett första steg på vägen mot ett sammanhängande säkerhetssystem som kan tillämpas inom fiskesektorn. I fortsättningen skulle det faktiskt också handla om att undersöka hur det vore möjligt att tillämpa dessa nya regler, på fiskefartyg med en längd under 24 meter. Dessutom går vägen till fartygssäkerheten genom en adekvat utbildning av sjöfolk inom sektorn. Ett betänkande av vår kollega Eolo Parodi har i detta syfte lagts fram till parlamentets utskott för transport och turism.
Herr ordförande, ärade kolleger, säkerheten till sjöss intresserar oss alla och betänkandet om säkerheten för fiskefartyg som jag har äran att lägga fram, bidrar till att den garanteras. Låt oss hjälpa till att förverkliga detta.

Varela Suanzes-Carpegna
Herr ordförande, ärade ledamöter, herr kommissionär. Utskottets aktuella förslag är resultatet av en lång och svår process till förmån för den nödvändiga förbättringen av säkerhetsanordningarna på fiskefartyg. Det stora antalet olyckor till havs visar hur farlig denna verksamhet är och de hittills blygsamma framgångarna betonar oviljan hos de viktigaste sjöfartsmakterna inom detta område. Därför måste man gratulera utskottet för att det har antagit detta efterlängtade och nödvändiga initiativ som kommer att befrämja säkerheten inom denna otrygga industri. Förslaget till direktiv utökar räckvidden för de tekniska föreskrifterna i Torremolinosprotokollet till alla nya fiskefartyg som har längden 24-45 meter och som fiskar i europeiska vatten. Sålunda omfattas inte bara fartygen under gemenskapens flagg utan också fartyg från tredje land som fiskar i gemenskapens vatten eller som lossar sin last i Europeiska unionens hamnar.
Såsom utskottet konstaterar, står vi endast inför ett första steg som, även om det bara påverkar 4 % av gemenskapens fiskeflotta, så motsvarar dessa fartyg dock 57, 4 % av det totala tonnaget och 77, 4 % av fångstvolymen. Antagandet av ett nytt direktiv verkar också - i detta första skede - lämpligt för att erhålla en harmonisering av medlemsstaternas lagstiftning och göra det möjligt för dem att införliva specialförhållanden, men inom ramen för vissa gemensamma grundprinciper.
Därför, och eftersom det gäller en första åtgärd, anser vi att detta förslag till direktiv måste stödjas och antas så snart som möjligt.

Watts
Herr ordförande, jag skulle än en gång vilja gratulera kommissionsledamot Kinnock till framläggandet av ännu ett förslag för att förbättra säkerheten till havs. Jag skulle också vilja ta tillfället i akt och tacka föredraganden för alla hans ansträngningar i att föra den här åtgärden så snabbt och effektivt genom utskottet. Eftersom han redan sammanfattade bakgrunden till detta förslag, som fyller ett mycket viktigt rättsligt tomrum, behöver jag inte upprepa det.
Som förslaget anger, är säkerheten bland det viktigaste för utskottet för transport och turism. Vi är medvetna om att fiske är ett av de mest riskfyllda yrkena i världen. Under de senaste tio åren har mer än tusen liv gått förlorade inom fiskerinäringen i gemenskapens vatten. Över hela världen har långt fler liv gått förlorade. Alla minns att gemenskapspolitiken för säkerhet till havs krävde den åtgärd som jag med glädje kan konstatera att kommissionsledamot Kinnock har lagt fram för parlamentet.
Det är viktigt att ta itu med kraven på säkerhet för fartyg mellan 24 och 45 meter inom de områden som direktivet beskriver, t.ex. brandbekämpning, livräddning och radiokommunikationer. Direktivet gör just detta och det får därför socialistgruppens fulla stöd. Det kommer att garantera en enhetlig och harmoniserad nivå på säkerhetskraven, samtidigt som det förhindrar en snedvridning av konkurrensen.
Sammanfattningsvis, och medan vi behandlar ämnet fiskefartyg - och jag är säker på att herr Kinnock kommer att förstå varför jag tar upp detta - vissa franska fartyg har blockerat hamnarna i Boulogne, Calais och Dunkerque, vilket förorsakat stora besvär för lastbilschaufförer i mitt valdistrikt. Jag skulle vilja be herr Kinnock - och jag ber om ursäkt för bristen på förvarning - att helt kort kommentera den konflikten och se hur vi bäst kan samarbeta för att garantera fri rörelse för människor och gods i framtiden.
Slutligen vill jag säga att jag har tillbringat mycket tid i Dover-området på sistone - av skäl som herr Kinnock säkert väl känner till - och många av mina väljare skulle vilja att jag framförde deras varmaste hälsningar till honom, vilket jag alltså gör härmed.

Kinnock Neil
Herr ordförande, jag ber uppriktigt herr Le Rachinel om ursäkt för min sena ankomst till kammaren. Det är en oartighet som jag aldrig har gjort mig skyldig till tidigare och jag avser inte att upprepa det. Jag blev fördröjd i ett annat sammanträde och jag avsatte inte tillräckligt med tid för att komma hit. Jag är mycket ledsen för det. Lyckligtvis är detta någonting som kan förlåtas i Europaparlamentet - ytterligare ett tecken på dess sofistikering och takt. Det skulle inte ha förlåtits i det parlament som jag var mer bekant med för 25 år sedan. Kanske alla har någonting att lära sig. Jag vill även tacka herr Watts för hans lyckönskningar, som jag verkligen återgäldar och hoppas att få göra så personligen i Dover innan veckan är över.
Jag är glad att notera att det finns en gemensam förståelse för detta förslag och att dess huvudsyfte, harmoniseringen av säkerhetsnormer för fiskefartyg som arbetar på medlemsstaternas inre vatten och territorialvatten har fått fullt stöd. Jag är säker på att vi alla delar uppfattningen att när den är genomförd kommer åtgärden att ge ytterligare stöd åt våra ansträngningar i kommissionen, parlamentet och rådet att garantera en hög och enhetlig nivå för skydd av mänskliga liv i gemenskapens farvatten.
Detta är förslagets huvudsyfte. Dessutom kommer det att bidra till att förhindra snedvridning av konkurrensen, som kan uppstå när vissa operatörer lägger för liten vikt vid säkerhetsfrågor. Även av dessa skäl kan jag rekommendera förslaget.
Jag skulle vilja rikta ett särskilt tack till utskottet för transport och turism och särskilt dess föredragande, herr Le Rachinel, för ett utmärkt betänkande om detta förslag. Jag uppskattar de ansträngningar som han och hans kollegor i andra utskott gjort för att konsultera berörda parter inom fiskerinäringen och jag noterar med glädje att deras svar har varit nästan samstämmigt positivt.
Jag skulle helt kort vilja reagera på två specifika och mycket värdefulla kommentarer i parlamentets betänkande. Kommissionen kommer med glädje att uppfylla den särskilda begäran från parlamentet att regelbundet bli informerat om alla ändringsförslag och ändringar som tillkommer under kommittéförfarandet, och vi kommer definitivt att rätta oss efter kommissionens utfästelser till parlamentet vad gäller insyn. Kommissionen delar också den oro som uttrycks i betänkandet om att olika straffnivåer i medlemsstaterna skulle kunna leda till en snedvridning av konkurrensen. Det är just för att undvika sådana problem och garantera full insyn som bestämmelserna i artikel 13 kräver att medlemsstaterna meddelar sina system för straff vid brott mot nationella bestämmelser som införs på grundval av detta direktiv.
Låt mig avsluta mitt svar om betänkandet med att tacka parlamentet för att det har underlättat ett tidigt godkännande av en gemensam hållning om denna viktiga åtgärd, som kommer att främja säkerheten för fiskeriaktiviteter i gemenskapens farvatten och, särskilt, skyddet för de europeiska fiskares liv, vilka vi är skyldiga så mycket.
Jag skall helt kort besvara en punkt som med rätta togs upp av herr Watts. I morse skrev jag till herr Pons, den franske transportministern och uttryckte mitt angelägna hopp om att åtgärder skulle vidtas av den franska regeringen för att garantera återställandet av fri rörelse till och kring kanalhamnarna. Mitt kontor har även varit i kontakt med det franska transportministeriet per telefon. Herr Pons har naturligtvis haft kontakt med relevanta kolleger i andra ministerier i den franska regeringen. Regeringen har nu mycket klart för sig hur angelägen situationen är. Jag hoppas att vi mycket snart kommer att få se återställandet av rörelsefriheten i enlighet med bestämmelserna i fördraget och, i synnerhet, de rättsliga åtagandena för individuella medlemsstater. Jag är tacksam över att få kunna göra detta uttalande till parlamentet.

Ordföranden
Jag förklarar debatten för avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 11.00.

Fartyg som transporterar farligt gods
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande (A4-0073/97) av Novo Belenguer för utskottet för transport och turism om förslag till rådets direktiv (KOM(96)0455 - C4-0544/96-96/0231(SYN)) om ändring av direktiv 93/75/EEG om minimikrav för fartyg som anlöper eller avgår från gemenskapens hamnar med farligt eller förorenat gods.

Novo Belenguer
Syftet med direktivet 93/75 och detta direktiv om ändring är att förbättra säkerheten till sjöss och förebygga olyckor genom att tillhandahålla behövliga hjälpåtgärder. De olyckor som nyligen inträffat i gemenskapens vatten indikerar den stora betydelsen detta direktiv och behovet av att alla medlemsstater tillämpar dess föreskrifter. Utskottets förslag innehåller nya resolutioner som den internationella maritima organisationen, IMO, har antagit, särskilt införlivandet av fartyg som transporterar radioaktivt gods. Det handlar inte här om att diktera säkerhetsnormer om förpackningar, utan om att ge gemenskapens hamnmyndigheter den nödvändiga informationen om vilket gods som transporteras, tillämpa tekniska bilagor och ändra agerandet hos motsvarande gemenskapskommitté så att gemenskapens lagstiftning kan uppdateras i enlighet med de internationella normerna.
De mål som tas upp i förslaget kan anses vara positiva och förtjänar därför parlamentets stöd. Dock vill jag påtala ett antal lösa trådar som inte åtgärdas genom detta direktiv.
För det första så omfattar de säkerhetsåtgärder som tas upp i direktivet inte fartyg som passerar gemenskapens vatten utan att anlöpa en hamn inom unionen. Hur kan vi då försäkra oss om att dessa fartyg uppfyller gällande normer och kodex? Det vore kanske lämpligt att föreslå att direktivets innehåll skulle utökas även till fartyg som navigerar i gemenskapens vatten, utan att detta på något sätt minskar deras rätt till oskyldig passage enligt internationella konventioner. Vi skall här inte glömma att samma konventioner fastställer möjligheten att begränsa fartygens rörelser till bestämda rutter.
För det andra så är det överraskande, för att inte säga farligt, att fortsätta transportera radioaktivt gods i fartyg som också transporterar passagerare. Flera medlemmar av IMO har redan uttryckt sina reservationer i detta hänseende. Det vore kanske tillrådligt att förbjuda detta förfarande eller åtminstone kräva att det minst offentliggörs en lista över de passagerare som reser med sådana fartyg, en aspekt som för närvarande studeras i ett specifikt direktiv om passagerarregister, det slutliga direktivet 96/574.
För det tredje så tar bilaga I inte upp behovet att meddela besättningens styrka vid tidpunkten för en olycka, något som enligt artikel 6 i direktivet måste meddelas den berörda statens behöriga myndighet i fall av en olycka.
Å andra sidan vill jag, herr ordförande, betona att de ändringsförslag som lagts fram och godkänts i utskottet har bidragit till att förbättra avsikten med mitt betänkande. I fråga om dessa ändringsförslag skulle jag dock vilja förtydliga några nyanser och ge några kommentarer. Ändringsförslag 1 - jag har fått meddelande om att nummer 3 har dragits tillbaka - gäller radioaktiva material som transporteras ombord på fartyg. Med ändringsförslag 7 förstärker man skyldigheten för fartygets destinationsstat att vidarebefordra mottagen information till alla gemenskapens stater som berörs av fartygets rutt. Detta antogs av utskottet för transport och turism, som också godkände ändringsförslagen 5 och 6 som förpliktar operatörerna av fartyg som transporterar farligt gods att informera alla stater som berörs av fartygets rutt och inte bara destinationsstaten. Detta kan kanske bli en aning komplicerat. Angående ändringsförslag 8 kan sägas att det är ett tekniskt tillägg till artikel 11 i direktivet 93/75 och gäller en ny numrering av punkterna i direktivets artikel 2 gällande CNI-koden.
Jag anser det också vara på plats att, när det gäller informationen som skall meddelas myndigheterna innan fartyget lämnar hamnen, inkludera den ombordvarande besättningens styrka eftersom denna uppgift är avsedd att förbättra mobiliseringen av nödtjänsterna i fall av en olycka.
Ändringsförslagen 10 och 11 är avsedda att ge nödtjänsterna all behövlig information angående radioaktiv last och förfarandet ombord i fall av en olycka. Och slutligen, herr ordförande, så är ändringsförslag 12 angående meddelande om passagerarlistan oundgängligt. Denna fråga kommer dessutom att, i enlighet med kommissionens förslag till direktiv inom området, utgivet den 25 november 1996, att debatteras i denna kammare under den "minisession " som hålls i maj.

Sindal
Herr ordförande, bäste Kinnock, socialisterna stöder Novo Belenguers betänkande. Samtidigt kan vi meddela, att vi anser det vara gott och ser det som riktigt, att kommissionen förbättrar direktivet från 1993. Men vi stöder de 12 ändringsförslagen - nu hör jag, att ett kanske dras tillbaka - som skärper direktivet. Vi är självklart glada över våra port state controls , men vi saknar rapporteringsskyldighet i internationella farvatten.
Vi har ett annat betänkande, som länge varit på väg, om det europeiska anmälningssystemet. Vi har diskuterat om det nu föreliggande betänkandet skulle kunna vara den drivkraft, som får fart i den andra frågan. Det gör det nämligen besvärligt, att man inte kan få fartyg i transit att anmäla sig, att man inte kan leda fartyg i transit genom säkra farvatten. Därför vill jag fråga kommissionären, om vi tillsammans med parlamentet kan få tillfälle att ställning till den här frågan, ty den är till en del sammankopplad med den rättsliga grunden för detta förslag.
Jag hoppas, att vi kan komma framåt. Det är 3-4 år sedan som det andra förslaget lades fram. Detta förslag stöder vi, men vi vill också gärna göra er uppmärksamma på, att det inte bara är fartyg i transit, som utgör problemet. Man använder också fartyg med dålig standard, substandard -fartyg. Därför måste vi kanske i samband med port state control ha ett mer rigoröst system beträffande de fartyg, som skall transportera nukleärt material. Det har med tiden blivit så, att många länder transporterar sådant material ut från landet på olika vägar, på järnväg och sjöledes, och det är demonstrationer varje gång detta äger rum. Det är min åsikt, att några av fartygen inte har den standard, som de måste ha, och inte anmäler sig på de ställen, som de skall. Därför hoppas jag, att vi kan komma framåt både med Eurep och med detta förslag.

Ferber
Herr ordförande, kära kollegor! Transporter med farligt gods röner alltid stor uppmärksamhet bland våra medborgare, eftersom det ju handlar om att garantera högsta möjliga säkerhet. Framför allt inom sjöfarten har vi ett speciellt ansvar, då vi inom detta område verkligen har att göra med ett internationellt problem. Föredraganden har med rätta hänvisat till den betydelse denna riktlinje har, men även till den betydelse en reglering av de fartyg har, som kör genom våra farvatten utan att anlöpa en europeisk hamn. Just nu fördes även frågan om en hamnstatsriktlinje på tal, med vilken vi själva redan har kunnat reglera ett och annat.
Här rör det sig om ett konkret problem, som vi med gemensamma krafter måste ta itu med. Europeiska folkpartiets grupp kommer därför att bifalla alla ändringsförslag, så att transporten av farligt eller miljöskadligt gods kan bli ännu säkrare, så att kustregioner permanent och effektivt kan skyddas mot försmutsning eller rentav förstörelse, och så att fartygsbesättningen kan garanteras högsta möjliga säkerhet. Därför vill jag tacka föredraganden för hans utmärkta betänkande. Här påtalades verkligen de problemområden, som vi hittills inte har löst.
Kommissionsledamot, jag vet att Ni strax kommer att säga att Ni inte kan hjälpa till med majoriteten av våra ändringsförslag, eftersom de inte nödvändigtvis hör till Ert område. Ändå ber jag Er även i Europeiska folkpartiets namn att ta våra föreställningar och önskemål på allvar! Hjälp oss att tillsammans komma till en god lösning på alla dessa frågor, även om det inte kommer att lyckas med detta betänkande.

Tamino
Herr ordförande! Även gruppen de Gröna hävdar att det var positivt från kommissionens sida att presentera detta direktiv som integrerar direktiv 93/75 och som har som mål att förbättra de preventiva systemen och hjälpinsatserna vid olyckor till sjöss med fartyg som transporterar farliga och förorenande ämnen och samtidigt, tack vare detta nya direktiv, utsträcka reglerna till att även omfatta transporter av radioaktivt material. Vi hävdar emellertid att man även bör ta hänsyn till förekomsten av direktiv 21/95 om kontroll av hamnar och att även andra internationella regler har tillkommit under tiden.
Vi delar därför de mål som har angetts av kommissionen, men vi instämmer också i alla de ändringsförslag som har godkänts av kommissionen och det sätt på vilket betänkandet har presenterats av föredraganden, som vi härmed vill tacka. Framför allt anser vi att man inte kan undgå att beakta frågan om genomfart genom nationella vatten och att man inte kan undvika att ta hänsyn till de behållare, som måste uppfylla AIEA: s krav, i vilka det radioaktiva materialet skall transporteras.

Morris
Herr ordförande, jag skulle vilja börja med att säga att jag välkomnar detta betänkande. Jag tror inte att någon av oss här kan gå för långt när det gäller att visa omsorg för hanteringen och transporten av giftigt avfall, särskilt radioaktivt material.
Vi känner mycket starkt för denna fråga i min valkrets till följd av Sea Empress -olyckan förra året och den påverkan som den hade på den lokala miljön. Människor i området är nu oerhört ivriga på att få återgå till ett normalt liv och vi tänker starkt förorda att man inte vilar på hanen när det kommer till detta direktiv.
Kraften i transportutskottets ståndpunkt är att tillse att lagstiftningen gäller fartyg som passerar igenom EUfarvatten, inte bara fartyg som angör EU-hamnar. Låt oss tillse att kustmyndigheterna får veta om närvaron av fartyg som transporterar farliga ämnen. Lokala myndigheter kan då, i ljuset av denna information, vidta lämpliga åtgärder i händelse av en olycka.
Två viktiga detaljer måste nämnas rörande bestrålat kärnbränsle, plutonium och högaktivt avfall. De bör omfattas av direktivets tillämpningsområde. För det första måste vi garantera att radioaktiva ämnen bara transporteras i behållare som uppfyller de senaste kraven från IAEA, för det andra måste vi se till att radioaktiva ämnen aldrig transporteras med fartyg som även transporterar passagerare. Dessa är de minimikrav som vi måste insistera på. Det är bara sunt förnuft att separera giftigt gods och passagerare och att uppfylla internationellt överenskomna bestämmelser. Om vi gör detta, kommer vi helt säkert att minimera riskerna med hela frågan om transport av giftiga ämnen och särskilt, naturligtvis, radioaktivt material.

Kinnock, Neil
Herr ordförande, låt mig först tacka utskottet för transport och turism och särskilt föredraganden, herr Belenguer, för hans utmärkta betänkande om förslaget. Jag är också glad att få komma efter en annan walesare, vars omsorg om möjligheterna med olyckor till havs med fruktansvärda miljöförstöringsföljder är väl känd för parlamentet, liksom i hans egen valkrets.
Jag är mycket glad över att kunna notera att det finns en gemensam förståelse för förslaget och ett stöd för dess huvudsyfte, nämligen att stärka och förbättra det existerande direktivet om fastläggande av anmälningskrav för att förbättra förebyggande och akuta åtgärder i händelse av olyckor till sjöss med fartyg som transporterar farliga och potentiellt förorenande ämnen.
Kommissionen välkomnar ändringsförslag 8 och 9. Det förra kommer att göra det möjligt för den kommitté som skapas av direktivet att ta hänsyn till framtida ändringar av INF-koden, och det senare, som kräver att operatören av ett fartyg förser den behöriga myndigheten med information om storleken på besättningen ombord, bör bidra till att förbättra de akuta åtgärderna olyckor till sjöss.
Vad avser de övriga ändringsförslagen måste jag med kraft poängtera att kommissionen delar den oro som uttryckts av utskottet om de särskilda risker som är förknippade med transporten av radioaktiva ämnen till havs, liksom med svagheterna i det anmälningssystem som skapades av direktivet 1993. Som ledamöter här redan har sagt, täcker det inte fartyg i transit. Vi delar oron, men jag anser att det finns skäl att påminna parlamentet om att, utan att överdriva, 80 % av de fartyg som går igenom gemenskapens farvatten faktiskt är på väg till gemenskapshamnar. Under genomfarten är de alltså bundna av de krav som gäller för hamnar och det ligger en viss tillförsikt i det.
Kommissionen kan inte godkänna de ändringsförslag som parlamentet har lagt fram. Det beror inte på att våra åsikter skiljer sig åt, utan huvudsakligen på att de frågor som lagts in i ändringsförslagen redan omfattas av andra förslag från kommissionen eller för att kommissionen planerar särskilda initiativ på de områdena. Herr Ferber förekom mig i sitt yttrande - inte för första gången, alltid ett givande bidrag - och vi arbetar naturligtvis redan med exakt de frågor som han tog upp. Sak samma gäller de förslag som lades fram av herr Sindal.
Mer i detalj, den första serien ändringsförslag avseende villkoren för transport av radioaktiva ämnen till havs faller utanför detta direktivs tillämpningsområde, som bara behandlar anmälningskrav. Detta gäller särskilt ändringsförslag 1 och 3, om inte ändringsförslag 3 har dragits tillbaka, som herr Belenguer antydde, eftersom dessa förslag skulle förbjuda transport av radioaktiva ämnen ombord på passagerarfartyg. Det gäller även ändringsförslag 2 om uppfyllande av IAEA-krav och ändringsförslag 10 och 11, som skulle lägga till ett antal säkerhetskrav från INF-koden till bilagorna till direktivet. Kommissionen överväger dock olika initiativ för att stärka existerande bestämmelser om transport av radioaktiva ämnen, inklusive, vid behov, bindande lagstiftning för alla fartyg som angör en gemenskapshamn och transporterar radioaktiva ämnen.
Vad gäller den andra serien ändringsförslag, de som avser utökandet av anmälningsplikten till fartyg i transit, anser kommissionen att ändringsförslag 4, 5 och 6 redan avspeglas i förslaget till rådets direktiv för ett europeiskt fartygsrapporteringssystem, det s.k. EuroRep, som antogs av kommissionen i december 1993 och som fortfarande ligger hos rådet. Det skulle vara olämpligt och förvirrande om kommissionen skulle acceptera införandet av sådana bestämmelser i direktiv 93/75 medan diskussionerna med rådet skulle kunna återupptas när som helst om liknande krav, såsom de beskrivs i EuroRep. Ändringsförslag 7, som kräver att medlemsstaterna utbyter all information som de erhåller rutinmässigt är oacceptabelt, eftersom det skulle överbelasta berörda nationella myndigheter med enorma datamängder, trots att sådan information bara skulle krävas av säkerhetsskäl under mycket speciella omständigheter. Slutligen kan inte kommissionen acceptera ändringsförslag 12 om förekomsten av en passagerarlista. Det skulle vara överflödigt eftersom förslaget till rådets direktiv om registrering av personer ombord på passagerarfartyg antogs den 25 november förra året.
Sammanfattningsvis godkänner kommissionen ändringsförslag 8 och 9 men, även om vi delar den omsorg som de uttrycker, kan vi inte godkänna ändringsförslag 1, 2, 3, 4, 5, 6, 7, 10, 11 och 12. Låt mig avsluta med att ännu en gång tacka herr Belenguer och parlamentet för att de har underlättat ett tidigt godkännande av en gemensam hållning till denna viktiga åtgärd, som uppenbart kommer att ha en direkt och betydande effekt på transport av farliga och potentiellt sett förorenande ämnen i våra farvatten.

Morris
Skulle kommissionsledamot Kinnock kunna informera oss om när han möjligen skulle kunna lägga fram lagstiftning om hela frågan om transport av kärnmaterial?

Kinnock Neil
Herr ordförande, jag är tacksam för frågan. Arbetet pågår för närvarande och har så gjort under en tid. Jag kan inte ange en specifik tid, eftersom jag inte har någon önskan att vilseleda parlamentet, men jag kan försäkra herr Morris att förslagen kommer att komma. Om han kontaktar mig skriftligen, skall jag försöka att vara lite mer specifik allt eftersom veckorna går. Jag skall med glädje ge honom en mer bestämd indikation när arbetet, enligt vår mening, har kommit en lämplig bit på vägen.

Ordföranden
Jag förklarar debatten för avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 11.00.
(Sammanträdet avbröts kl. 20.00 och återupptogs kl. 21.00.)

Ny sjöfartsstrategi
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande (A4-0067/97) av Danesin för utskottet för transport och turism, om meddelande från kommissionen till rådet, Europaparlamentet, Ekonomiska och sociala kommittén och Regionkommittén (KOM(96)0081 - C4-0237/96) (A4-0067/97): "Mot en ny sjöfartsstrategi ".

Danesin
Herr ordförande, herr kommissionär, mina damer och herrar! Först och främst vill jag som hastigast varmt tacka mina kolleger i utskottet för transport och turism för det engagemang med vilket de har samarbetat, såväl med värdefulla synpunkter som med faktiskt arbete vad gäller ändringsförslagen. Tack vare detta godkändes betänkandet enhälligt i utskottet.
Låt mig efter denna inledning börja med att ange ett antal siffror som rör det ämne som vi behandlar: 90 % av handelsutbytet mellan gemenskapen och övriga världen sker via sjötransporter och inom Europeiska unionen är denna siffra 35 %. Unionens åtgärder vad gäller den framtida sjöfartsstrategin, enligt vad som föreslagits av kommissionen, vilar på fyra grundpelare: säkerhet, bibehållande av fria marknader, konkurrenskraft och statligt stöd.
Jag anser att säkerhetsproblemet är av avgörande betydelse, å ena sidan därför att det hänger samman med miljöproblem och med skyddet av människors liv, å andra sidan därför att, som jag försöker visa, det är en utgångspunkt för att man skall kunna bibehålla såväl sysselsättningen för de europeiska sjömännen som våra flottors konkurrenskraft. Den mänskliga faktorn är av avgörande betydelse, om man betänker att 80 % av alla olyckor till sjöss just kan tillskrivas den mänskliga faktorn. De flerspråkiga besättningar som förekommer idag förvärrar problemet, eftersom de försvårar kommunikationen i ett nödläge. Det är därför av avgörande betydelse att man vidtar alla tänkbara åtgärder för att bevara kompetensen, främja högt kvalificerade arbetsuppgifter och stödja utbildningen av de europeiska sjömännen.
Men förutom de problem som sammanhänger med utbildningen, så finns det en strategisk faktor - enligt mitt sätt att se på saken - i förhållande till den fråga vi här diskuterar: sjöfartsregistren och, i samband med det, de så kallade bekvämlighetsregistren. Idag är situationen följande: om en redare registrerar ett fartyg under en flagg som inte hör till gemenskapen, och framför allt " vissa" flaggor, så medför detta ekonomiska fördelar vad gäller kostnaderna för de anställda, skatter etc, som är enorma. Om vi inte vill framstå som hycklare så måste vi alltså erkänna att, så som läget är idag, kommer problemet att vara svårt att lösa.
Den första konsekvensen av detta blir en oundviklig förlust av själva begreppet " europeisk sjöman" och av vår flottas konkurrenskraft. Den andra konsekvensen blir en oundviklig ökning av antalet plimsollare som kommer att genomkorsa våra vatten, med alla de miljökonsekvenser som detta kan medföra.
Europaparlamentet har flera gånger efterlyst ett program för stöd och hjälp, även finansiell hjälp, för att stimulera verksamheten i denna sektor, och som innehåller en lämplig definition av begreppet " europeisk redare" , men ett stort antal förslag har aldrig nått lagstiftningsstadiet på grund av rådets oförmåga att fatta beslut i frågan.
Vilka instrument kan man då utnyttja idag för att konkretisera en sjöfartsstrategi på gemenskapsnivå? Vi lever i en global marknadsekonomi, varför balansräkningen är den avgörande faktorn för de berörda företagen: om därför de enorma skillnaderna i omkostnader som finns idag till förmån för bekvämlighetsflaggade fartyg inte kompenseras av å ena sidan stränga säkerhetskontroller och av skattelättnader å den andra, så kommer största delen av våra goda föresatser oundvikligen att komma på skam.
Ett instrument som ur denna synpunkt är intressant är direktivet " Port State Control" . Detta instrument gör det möjligt att genomföra kontroller i anlöpningslandets hamn och, om oegentligheter upptäcks, så ger det möjligheter till sanktioner, även blockering av fartyget. Jag anser att det är lämpligt att kraftigt stödja en europeisk task force för att kontrollera att direktivet verkligen följs av medlemsstaterna.
För att uppnå de resultat som här nämnts så verkar det inte realistiskt idag att tvinga redarna att anställa personal från gemenskapen och att bestämma obligatoriska minimikvoter, eftersom man på det viset, av de naturliga ekonomiska skäl som angetts ovan, skulle främja en flykt till de så kallade bekvämlighetsflaggorna. Det skulle i stället vara effektivare att, via avgifts- och skattelättnader, skapa de villkor som gör det konkurrenskraftigt att anställa europeiska sjömän. Möjligheten att bemöta invasionen av öppna register är med andra ord knuten till åtgärder som gör att dessa register förlorar de fördelar som de har idag.
Avslutningsvis anser jag att kommissionen måste vidta konkreta åtgärder för att skydda gemenskapens sjöfartsindustri. Jag tänker på den situation - som enligt mig är fullständigt ohållbar - där vissa länder utanför gemenskapen, som idag får samarbetsbistånd eller annan typ av finansiellt stöd från gemenskapen, utfärdar officiella fartygsregistreringsbevis med den största lätthet, trots att de är medvetna om de risker som detta medför och utan att genomföra kontroller av dessa fartygs sjöduglighet.
Jag anser att man, såsom i USA, men också i andra länder, måste ha styrkan att kräva någon form av koppling mellan det stöd som lämnas från gemenskapen och respekten för de minimikrav som ställs upp, för att å ena sidan skydda våra anställda inom sjöfartsindustrin och våra redare och, å andra sidan, skydda miljön i våra hav.

Bernardini
Herr ordförande, herr kommissionsledamot, mina ärade kolleger, jag tror att man alltid måste vara försiktig när man använder ordet "strategi ", för även om den föreslagna banan inriktar sig på positiva mål, har erfarenheten alltför ofta lett till att vi känner brister, att vi upplever en oförmåga och att den entusiasm som fanns där från början därigenom dämpas. När det gäller sjötransporten utgör kommissionen inget undantag till denna regel. I egenskap av föredragande för utskottet för regionalpolitik överlämnar jag därför denna mina kollegers känsla, vilken pendlar mellan gillande och frustration.
Gillande för det första. Att kommissionen nu lägger fram en text som skall forma en ny sjöfartsstrategi, beror på att den är väl medveten om att de inledande åtgärderna från 1985, vilka grundades på frihandeln, inte helt har uppnått sina mål. Denna ekonomiska sektor upplever allvarliga svårigheter till följd av globaliseringen och avregleringen. Den sorgliga siffran på förlorade arbetstillfällen som uppgår till 50 %, utgör ett slående bevis. Kommissionen har alltså rätt i att reagera och iscensätta en offensiv på flera plan, säkerhet, utbildning, forskning, stödsystem och modernisering. Samtliga dessa faktorer är avgörande. De bör uppmuntras och till och med förstärkas.
Jag talade om frustration. Jag beklagar verkligen att behöva delge er den svaghet jag känt av inom den regionala dimensionen. Enligt vår åsikt har den vidrörts på ett alltför abstrakt sätt, och slutligen kopplats bort från ett sammanhängande resonemang. Många regioner inom Europeiska unionen är sjöfartsregioner, vissa är till med öar. Detta skapar, eller följs av ekonomisk och kommersiell verksamhet.
I denna anda är vi besvikna på att kommissionen inte har tagit tillfället i akt att sammanfatta sina reflexioner om skeppsbyggnad, då de antaganden som förorsakat indragningar eller omstruktureringar av arbetsplatser, har förändrats. Jag beklagar att hamnarnas plats tagits hänsyn till i så liten utsträckning. För vissa regioner utgör de faktiskt territoriets öppning utåt, den enda avsatsen för utveckling och spelar också en strategisk roll för länderna och deras inland. Detta har på ett spontant och mästerligt sätt ignorerats.
Sammanfattningsvis, ärade kolleger, tackar jag utskottet för transport och turism för att ha velat ta två anmärkningar i beaktande, och jag väntar på att denna nya strategi inte förblir bara en teori, i så fall är jag mycket rädd att denna nya version är bortkastad.

Holm
Herr ordförande! Forskningsutskottet antog enhälligt det yttrande som jag har författat och stöder den avreglering av EU: s sjöfartsindustrier som föreslås, under förutsättning att rigorösa internationella säkerhets- och miljönormer bevaras tillsammans med en rimlig tolerans för nationella stödmekanismer. Berättigade farhågor om EU-flottans ökade ålder existerar klart och tydligt, vilket kan kräva olika finansiella stimuleringsåtgärder för förbättrade normer och kriterier för tekniska prestanda.
Det är viktigt att poängtera att världsomfattande insatser behövs inom detta område för att förbättra utbildningen av sjöfolk och deras kvalifikationer samt göra det mindre frestande för fartygsägare att använda billiga besättningar med lägre kvalifikationer.
Säkerhets- och miljöhänsyn ställer krav på EU: s sjöfartsmarknad. Det innebär att forskning och teknisk utveckling ofrånkomligen spelar en nyckelroll på detta område för att säkerställa en hållbar och konkurrenskraftig framtid för sektorn inom flera områden, t.ex. varvsindustrin, fartygens säkerhet, framdrivningssystem och förebyggande av föroreningar.
Inom det fjärde ramprogrammet för forskning finns ett speciellt transportprogram. Ett särskilt avsnitt däri har tillägnats sjöfart. Utskottet stöder forskningsprogrammen på detta område, men efterlyser vidareutveckling av bränsleeffektiva och miljövänliga framdrivningssystem, energieffektiva skeppskonstruktioner samt genomförandet av ett bredare socioekonomiskt forskningsprogram för att undersöka det sociala sammanhanget för den sjöfartsvetenskap och teknik som uppstår.
Utskottet stöder dagens arbetsgrupps princip vad gäller framtidens sjöfartssystem och anmodar med kraft att den skall utvidgas också till det femte ramprogrammet. Utskottet uppmanar kommissionen att inför det femte ramprogrammet fördela ökade resurser för forskning om säker och miljövänlig sjöfart.

Van der Waal
Herr ordförande, genom kollega Danesin har för transportutskottet pekats på den stora betydelsen av en sund sjöfartssektor för den Europeiska unionen. För utskottet för externa ekonomiska förbindelser vill jag framför allt be om uppmärksamhet för den Europeiska flottans position på världsmarknaden. Där finns nämligen en ytterst skarp konkurrens. Den har under de senaste åren lett till att ett stort antal fartyg har överförts till så kallad billig flagga. Utflaggningen har stora ofördelaktiga följder för den Europeiska unionen. Inte bara blir unionen i sina havstransporter allt mer beroende av fartyg från tredje land utan härigenom går en viktig ekonomisk aktivitet förlorad. Till att börja med i form av arbetsplatser, men i längden hotar också verksamheter i land att bli förflyttade någon annanstans. I Nederländerna har man beräknat att inte mindre än 70 % av mervärdet från sjöfartssektorn genereras i land.
Processen med utflaggning kan motarbetas genom att göra medlemsstaternas register konkurrerande. I sitt meddelande uttrycker den europeiska kommissionen medlemsstaternas möjligheten att för detta ändamål vidta stödåtgärder för redarnas behov. Nu när Euroregistret är borta ur bilden, vill jag starkt stödja kommissionens taktik. Sedan januari 1996 har den nederländska regeringen givit maritima företag som går under nederländsk flagg eller som har sitt säte i Nederländerna skattelättnader inom denna ram. Det har lett till att ett tiotal fartyg sedan dess har förts tillbaka till nederländsk flagg.
Slutligen har jag ännu en uttrycklig fråga till kommissionären. I paragraf 33 i betänkandet Danesin uttalas att sjöfarten inte skall betraktas som en industri som endast står till tjänst för den europeiska in- och utförseln, utan som en fullvärdig självständig industriell sektor. Det är annorlunda än vad vi läser i meddelandet från kommissionen, nämligen att sjöfarten är en tjänsteindustri som skulle ha en avledd funktion. Kan kommissionären bekräfta att han skriver under uttalandet från transportutskottet?
Som avslutning också ett påpekande att tyvärr blir, genom det stora antalet i sig själv välmenande uttalanden i betänkandet Danesin, huvudärendet dolt av bisaker.

Watts
Herr ordförande, å de Europeiska socialdemokraternas vägnar skulle jag vilja välkomna denna nya inställning till sjöfartssektorn från kommissionsledamot Kinnock. Liksom han tror vi på en levande sjöfartsindustri för hela Europa. Den är viktig enligt vårt synsätt av strategiska industriskäl, strategiska sysselsättningsskäl och för att garantera och stärka Europeiska unionens konkurrenskraft. Och den kommer naturligtvis att ge ett kraftfullt bidrag till att hjälpa oss att uppnå våra miljömål.
Jag skulle också vilja lyckönska föredraganden, herr Danesin, för hans samarbetsvilja och hans heltäckande arbete, vilket har säkrat ett brett stöd, inte bara i parlamentet utan även inom hela sektorn som sådan. Jag är säker på att vi i morgon, när vi går till omröstning, med en röst kommer att visa vårt tydliga engagemang för framtiden för Europas sjöfartssektor.
Vi står dock inför en allvarlig utmaning. 1970 seglade en tredjedel av världens fartyg med stolthet under en flagga tillhörande en EG-medlemsstat. 1994 hade den siffran sjunkit till 14 %. 1979 hade vi i mitt eget land 1 200 brittiskflaggade fartyg, i dag är antalet under 250. Vi står inför en enorm utmaning, inte minst vad gäller sysselsättning. 300 000 jobb 1970 över hela EU och i dag knappt 100 000. Två tredjedelar av hela branschen utplånad. Men vår grupp anser att det finns en enorm potential. Till exempel har den linjära tillväxten under de senaste tio åren varit nästan 7 % över hela världen. Det finns en växande efterfrågan på specialiserade tjänster och det finns klara miljöskäl att uppmuntra sjöfartssektorn.
Vi välkomnar särskilt det faktum att kommissionens förslag bygger på de fyra nyckelelementen: för det första, säkerhet, för det andra, bibehållande av öppna marknader, för det tredje, säkrande av konkurrenskraft och, slutligen, tydliga riktlinjer för statsstöd.
Vi skulle vilja ge några exempel på varför vi stödjer denna nya strategi. Vad gäller säkerhet stödjer vi helt kommissionsledamoten i hans ansträngningar att göra icke-bindande IMO-resolutioner bindande och obligatoriska genom gemenskapslagstiftning. Genom bibehållandet av öppna marknader stödjer vi fullt ut hans satsning på att skapa internationella överenskommelser. Vad gäller att säkra konkurrenskraft, tror vi på gemensamma åtgärder för att främja utbildningsprogram för samt forskning om och utveckling av sjöfart och särskilt att uppmuntra unga människor att söka sig till yrket. Slutligen vad avser statsstöd, stödjer vi också en översyn av riktlinjerna för statsstöd så att det mer koncentreras på sysselsättning, forskning och utveckling samt utbildning, snarare än att bara utgöra allmänt statsstöd.
Parlamentet skulle även vilja lägga större vikt vid ett antal områden. En är att effektivisera hamnstatskontrollen. Låt oss göra vad vi kan inom ramen för våra existerande befogenheter. För det andra vill vi uppmuntra arbetare att gå tillbaka till branschen, särskilt unga människor inom EU. Detta betyder förbättrade arbetsförhållanden och arbetstider ombord. För det tredje och avslutningsvis skulle vi även vilja att snabba åtgärder vidtogs mot den skandal som de bekvämlighetsflaggade fartygen utgör. De är en sjukdom, en pest. Det måste åtgärdas om strategin skall bli verklighet och ge nytta, jobb och en knuff framåt för vår ekonomi. Europa har ett stolt sjöfartsförflutet och jag anser att denna strategi, såsom den dragit upp av kommissionsledamot Kinnock, kommer att lägga grunden för en stolt sjöfartsframtid.

Sarlis
Herr ordförande, kollegor, Europeiska folkpartiets grupp, för vilken jag talar, kommer att stödja betänkandet av Danesin och rösta för det, och samtidigt gratulerar vi föredraganden till hans betänkande.
Kommissionens meddelande om en ny sjöfartspolitik är en ojämn text som innehåller klara förslag men även tillräckligt med oklara punkter beträffande dess verkliga avsikter. Den föreslår t.ex. att sjöfartsbolagen lyfts fram i ljuset, för att garantera det civila, skattetekniska och straffrättsliga ansvar som fartygsdriften resulterar i. Kanske har kommissionen för avsikt att lyfta fram även andra grenar av den europeiska ekonomin i ljuset, t.ex. den europeiska industrin?
Andra förslag från kommissionen som utgör allvarliga frågetecken är:
För det första, uppställandet av allmänna kriterier angående registreringen av fartygen i sjöfartsregistren, vars tillämpning är obligatorisk i medlemsstaterna.
För det andra, upphävandet av nationalitetskriteriet för rederierna som ett villkor för registreringen av båtar.
För det tredje, utfärdandet av ett komplex av lagstiftande ordningar om kontroll av fartygsägandet före och under registreringen.
Om alla dessa idéer blir verklighet, kan ni vara säkra på, kollegor, att förutom kortdistanssjöfarten och färjorna, så kommer det inte att finnas ett enda exemplar kvar av europeiska båtar i gemenskapens fartygsregister.
På en annan punkt förklarar kommissionen att den kommer att ta tillbaka sina förslag angående fartygsregistret Euros och gemenskapsredarna, som emellertid - som ni känner till - parlamentet har förbättrat. Varför? Vilket är ändamålet med återkallandet av dessa två förslag?
Parlamentets utskottet för transport och turism som lagt fram förslaget till resolution som är under behandling, prisar och stödjer allt gott som kommissionens meddelande innehåller. I motsats, tar det avstånd från andra av kommissionens ståndpunkter - vissa har jag redan refererat till - för vilka det strängt reserverar sig. Kommissionen uppmanas också att inte återkalla förslagen angående hamnregistret Euros och gemenskapsredarna.
Slutligen innehåller förslaget till resolution nya idéer för att vända flyktströmmen av fartyg och redare från medlemsstaterna, bland vilka förslaget om att kommissionen skall studera de ogynnsamma konsekvenserna för den europeiska sjöfarten och sysselsättningen för de europeiska sjömännen inom Internationella transportarbetarfederationens system, känt som " Black Cutters" -systemet, som har en universell tillämpning på sjömän från tredje land och används på fartyg som går under bekvämlighetsflagg.

Malerba
Herr ordförande, herr kommissionär! Sjöfartsindustrin är verkligen av strategisk betydelse för världshandeln och för Europa; den har fantastiska spin-off-effekter och den är en del av vår äldsta och noblaste historia. Kommissionens meddelande och det utmärkta betänkandet av Danesin redovisar tydligt de permanenta svårigheterna inom sjöfartssektorn, som har drabbats av varvsnedläggelser, fartygsflykt från gemenskapens register och allvarlig arbetslöshet bland sjöfolket. Det är nödvändigt att vända denna utveckling, även med tanke på att vi nu verkar stå inför en mer positiv utveckling under de närmaste åren, tack vare en fortsatt ökning av trafiken och handelsutbytet. En fingervisning är den ökande trafiken på de europeiska traderna och på Medelhavet, framför allt via Suez, som nu är på väg att åter bli en huvudartär för globala transporter.
Jag instämmer med andra ord fullständigt i de förslag till åtgärder som framförts av kommissionen vad gäller utbildning, fartygsteknik, kommunikationssystem och nätverk för logistik och trafikövervakning, inklusive satellitnavigeringssystem, samt vad gäller stödet till intermodala transporter i hamnarna, med särskild uppmuntran till transporter på järnväg och transeuropeiska anslutningar.
När det däremot gäller att bekämpa fenomenet med bekvämlighetsflaggade fartyg och osäkra, undermåliga fartyg med illa behandlade besättningar, förefaller det inte som om kommissionen ännu har hittat den definitiva lösningen. Jag tror emellertid att den koppling som görs till säkerhetsreglerna är av strategisk betydelse och att den bör få stöd externt i de multilaterala förhandlingar som förs inom ramen för den internationella sjöfartsorganisationen IMO och internt av skattemässiga stimulansåtgärder.
Jag förväntar mig en fortsättning från kommissionen vad gäller denna fråga och skriver helhjärtat under Danesins betänkande.

Wijsenbeek
Ordförande, mina komplimanger till föredragande som likt en äkta venetian låter oss se hur vi åter kan härska över haven. Vi måste därvid inse att 35 % av de interna transporterna går över havet. Därvid riskerar vi att det blir mindre eftersom de stora containerfartygen ännu bara kan angöra en hamn per kontinent. Därav skulle vi snarare vara tvungna att fördela per havsfartyg än över landsväg. Det är nödvändigt, och det har också den nederländska regeringen och detta parlament infört i det transeuropeiska nätverket, att vi förstärker kustfarten. För det behövs ett antal saker.
Först att förbättra besättningens utbildning och kostnaderna för besättningen. Nederländerna har visat hur det måste ske. Van der Waal har redan sagt det, med skattemässiga fördelar, men å andra sidan måste vi också inse att sjöfartsskolorna måste fortsätta att vara öppna, även för utlänningar.
Det måste komma ett bättre system för gruppering av skeppslaster. Enligt min övertygelse måste kommissionen införa det i det femte ramprogrammet för att kunna göra det på ett automatiserat sätt.
Jag har vidare flera gånger framfört, även i fallet med betänkandet Sindal, att de i sjöfarten vanliga 45-fotcontainrarna också måste kunna transporteras på land. Hamnavgifterna måste hållas låga, men får inte i något fall inom området miljö och säkerhet ge anledning till konkurrens eller en mindre stram eller harmoniserad politik.
Unionen måste fortsätta att vara medveten om att för ett antal öar och avlägsna områden finns inget alternativ till sjötransporter. Om vi inte anstränger oss till det yttersta för att upprätthålla en livsduglig gemensam sjöfart, kommer såväl de stora mainports som avlägsna områden att uppleva nackdelarna av det. Som folkrepresentanter får vi inte finna oss i det. Därför är meddelandet och betänkandet från kollega Danesin en bra utgångspunkt.

Sindal
Herr ordförande, bäste Kinnock, bäste föredragande, som mina kollegor kanske vet, står sjöfarten mig mycket nära, och jag vill tillåta mig att påpeka, att vi i Europa har försummat att utveckla sjöfarten. Vi har försummat att utveckla ett koncept, som kan möta framtidens utmaningar. Vi har den globala sjöfarten, och vi har närsjöfarten, mellan vilka det finns ett samband. Utan buskar inga träd. Närsjöfarten försörjer den globala sjöfarten. Därför är det väsentligt, att vi ser det i ett sammanhang.
Men låt mig se på den globala sjöfarten. Även om vi registrerar, att vi har färre europeiska fartyg på världshaven, att vi har färre anställda, låt mig understryka, att de flesta fartyg på det globala planet kontrolleras av europeiska ekonomiska intressen, men ofta via flaggstater och ofta via olika register. Befälet är europeiskt, men sjömännen är av annan nationalitet. Vi beklagar oss faktiskt över, att våra ekonomiska möjligheter inte utnyttjas, vi vet nämligen, att fartygen egentligen ägs från europeiska storstäder. Man konkurrerar i hela världen med standarder, fartygskvalitet, säkerhet och avlöning. Men, mina damer och herrar, bäste föredragande, man förbättrar inte sjöfarten genom försämringar. Man förbättrar den endast genom att skapa en kvalitetstransport.
Det är min uppfattning, att vi måste få vissa OECD-avtal på detta område. Vi har vår europeiska port state . Denna ordning bör utvidgas till att gälla globalt. Vi har utbildning av sjömännen, vi har säkerheten, och så har vi till slut diskussionen om flaggstaterna. Det finns danska, nederländska och norska register, som tar upp kampen mot dessa flaggstater. Men i verkligheten är det likgiltigt: ekonomin ligger i Europa, men fartygen seglar på annat håll med andra än europeiska besättningar.
Jag hoppas, att kommissionen lyckas med att ta tag i denna diskussion om sjöfarten och framtiden. Jag hoppas, att kommissionen genom denna diskussion kan åstadkomma något bättre på föredragningslistan. Man skulle kunna ta upp en diskussion med de stora rederierna, som opererar i Europa, och försöka få dem att inse, att de har ett ansvar, en förpliktelse att tillsammans med oss säkra europeiska maritima framtiden.

Jarzembowski
Herr ordförande, kära kollegor, kommissionsledamot! Parlamentet är enigt om att Ert förslag är ett positivt försök till ett främjande av Europas sjöfart. Parlamentet är också enigt om att den ärade kollegan Danesins betänkande är utomordentligt. Därför ber jag att få påpeka följande: Kommissionsledamot, i betänkandet har vi enhälligt fastställt hur mycket vi beklagar att kommissionens strategi inte innehåller någon tidsplan för dess tillämpning och att det finns för få konkreta propositioner för att bemästra utmaningen.
Låt mig anknyta till detta. I det fjärde området - att skapa justa konkurrensvillkor för sjöfarten - skulle jag gärna direkt vilja att Ni lovar att presentera nya propositioner, eftersom mina kollegor från Nederländerna, som talade här i dag, mycket riktigt hänvisade till den nederländska regeringens lovvärda initiativ. Vi är förpliktade att skapa justa konkurrensvillkor för alla rederier i våra 15 medlemsstater. Det får nämligen inte förekomma att rederier i andra länder i unionen, vars budgetar inte tillåter sådana statliga stödåtgärder som holländarna, missgynnas bara för att landet främjar sin sjöfart extra mycket, och att det sedan dessutom leder till att rederier låter sina fartyg gå under annan flagg från ett land till ett annat. Det kan väl ändå inte vara andemeningen i en europeisk hemmamarknad!
Såtillvida, kommissionsledamot, är vi mycket spända på om Ni i dag kan tala om för oss när Ni kommer att framföra ytterligare konkreta propositioner och i vad mån Ni vid dessa propositioner också kommer att ta hänsyn till att det måste råda justa konkurrensvillkor mellan rederierna, vilket bara är möjligt om det finns motsvarande statliga yttre förutsättningar. Antingen ansluter sig alla andra 14 länder - låt oss utesluta Luxemburg - alla andra 13 länder till de holländska skatteföreskrifterna, eller så måste vi överväga, om de holländska föreskrifterna kan tas upp på gemenskapsnivå, för det kan ju inte gå för sig att sjömän och företag missgynnas för att det inte finns några enhetliga konkurrensvillkor. Jag ser med spänning fram emot Ert svar!

Paasio
Herr ordförande, Danesins betänkande om en ny strategi för sjöfarten är ett omfattande och digert dokument, som visar, att han grundligt trängt in i ämnet. Ett ledande tema i betänkandet är ett underbyggt vittomfattande samarbete och en strävan till globala lösningar. Värt att uppmärksamma är emellertid, att man i betänkandet inte alls behandlar en väsentlig och viktig samarbetsdimension, som till och med har en avgörande betydelse som garant för säkerheten inom sjöfarten. Jag avser samarbetet mellan sjöfararnas fackliga organisationer. Dessa uträttar på sitt område ett viktigt arbete både till sjöss och i hamnarna, för att fartygens funktionsduglighet både vad gäller teknik och besättning är den bästa möjliga.
I betänkandet ägnas stor uppmärksamhet åt just de faktorer som äventyrar säkerheten inom sjöfarten, och som sjöfararnas fackliga organisationer i årtionden kämpat emot. Exempel på sådana är besättningarnas bristfälliga eller totala avsaknad på utbildning, fartygens dåliga kondition och därav följande undermåliga arbetsvillkor, som gör att besättningens arbetsmotivation inte kan vara den bästa möjliga, samt en lång rad liknande omständigheter. Det är alltså naturligt, att man så långt som möjligt utnyttjar den omfattande och världsomspännande erfarenhet, som de fackliga sjöfartsorganisationerna har om stärkandet av säkerheten i sjöfarten. När man inom ramen för Europeiska unionen utvecklar en ny sjöfartsstrategi och strävar till att påverka de världsomfattande normerna, finns det skäl att önska, att denna dimension fullt ut tas till vara i det fortsatta arbetet.
I grund och botten är det fråga om i vilken utsträckning man ger de så kallade marknadskrafterna fritt spelrum i fråga om sjöfartens villkor och betingelser. Man måste kunna göra skillnad på en så fri sjöfartsmarknad som möjligt och de marknadskrafter som är till skada för sjöfartens säkerhet. Vad de sistnämnda beträffar måste man med ett gemensamt beslut och avtal, samt med en tillräckligt effektiv övervakning, kunna ställa upp sådana regler, att en renodlad, kortsiktig maximering av den ekonomiska vinsten inte kan utgöra ett hot för säkerheten till sjöss.

Stenmarck
Herr ordförande! Det är av största betydelse att vi hittar vägar för hur Europas sjöfart kan utvecklas för att den skall bli både säkrare och mer konkurrenskraftig. Sjöfarten står för 90 procent av transporterna till länder utanför unionen. Den är därmed också en viktig nyckel till frihandeln, varför det självfallet är en utomordentligt viktig uppgift för oss här att underlätta för sjöfarten.
Det finns dock, enligt min uppfattning, ett område som saknas i detta betänkande, nämligen sjöfartens ansvar för att klara av de miljöproblem som den själv orsakar. Det är viktigt att miljöproblemen inte glöms bort i en process som denna, när kommissionen mycket förtjänstfullt försöker ta ett helhetsgrepp om sjöfarten.
Östersjön har på många sätt en synnerligen allvarlig miljösituation i dag. Det är ett av de mest nedsmutsade haven i Europa, och sjöfarten bär på en mycket stor del av ansvaret för detta. Bara i svenska vatten i Östersjön har det skett ca 500 oljeutsläpp om året under de senaste åren. Det är en katastrofalt stigande kurva som kräver snabba åtgärder, vilket kommissionen inte verkar ha förstått. Till icke oväsentlig del rör det sig om ansökarländerna runt Östersjön. En av våra viktigaste uppgifter är förmodligen att verka för att flertalet av dessa länder på sikt också blir medlemmar av EU, så att Östersjön i det närmaste omges av EU-länder. Då kan vi gemensamt ställa betydligt högre krav. På kort sikt borde en enkel åtgärd vara att göra som i Danmark och Sverige, nämligen att göra det möjligt att kostnadsfritt överlämna olja i varje hamn. Det är en åtgärd för att lösa problemet som vi alla borde kunna ställa oss bakom.
Låt mig få avsluta med att ställa följande fråga till kommissionen: Kan kommissionen tänka sig att återkomma med förslag för att komma till rätta med just de miljöproblem som sjöfarten själv förorsakar?

Cornelissen
Ordförande, jag vill lyckönska kommissionären och kollega Danisen till deras tydliga val för en europeisk maritim strategi. Därmed understryks sjöfartens stora vikt. Förbättringar av den europeiska flottans konkurrensförmåga kopplad till en höjning av säkerheten är för mig centrala målsättningar i denna politik. Jag vill ta upp två punkter.
Först utflaggningen av fartyg. Den måste bekämpas kraftigt. Vi får inte finna oss i att mer än hälften av EUtonnaget går under billig flagg. Det är dåligt för sysselsättningen, dåligt för säkerheten och det leder till förflyttning av ekonomiska aktiviteter. Kan kommissionären ge en uppskattning av i vilken omfattning utflaggning skulle kunna minskas genom de föreslagna åtgärderna?
Min andra punkt gäller baggerflottan. Den europeiska baggerflottan har ett utmärkt rykte för anläggning och underhåll av hamnar på ett miljöansvarigt sätt överallt i världen. Vill kommissionären instämma i att vid utarbetandet av de föreslagna åtgärderna kommer man också att ta hänsyn till den europeiska baggerflottans konkurrensförmåga? I detta sammanhang vill jag också fråga kommissionären hur det står till med tillträdet för den europeiska baggerflottan till den amerikanska marknaden? Är detta tillträde fortfarande uteslutet genom en mycket märkvärdig tolkning av den så kallade Jones Act. Vill kommissionären undersöka detta och om nödvändigt tala med den amerikanska regeringen om det?
Får jag till slut också be kommissionären om harmoniseringen av procedurer och regelgivning för transporter mellan de europeiska hamnarna, med iakttagande av kustfartens viktiga roll.

Kinnock Neil
Herr ordförande, låt mig först tacka utskottet för transport och turism och andra inblandade utskott som har arbetat med detta betänkande och, naturligtvis, särskilt föredraganden, herr Danesin, för det utmärkta arbete som han och hans kollegor har lagt ner.
Det förslag till resolution som nu ligger framför parlamentet visar på en verklig vilja att gå framåt med arbetet på sjöfartsstrategidokumentet. Detta har avspeglats i de flesta av inläggen under debatten och jag är naturligtvis glad över att resolutionen i stort överensstämmer med kommissionens uppfattning. Som parlamentet känner till, byggde jag mina tankar i strategidokumentet på sjöfartsindustrins roll i världen i stort, på dess svårigheter som en global bransch och på vår gemensamma önskan att behålla den och så många jobb som möjligt för europeiska sjömän. Vissa hävdar, men lyckligtvis inte i denna kammare, att konkurrenskraft och sysselsättning på något sätt skulle utesluta varandra. Jag anser att det är en defaitistisk och felaktig, för att inte säga reaktionär inställning. Därför är tacksam över att kunna notera att den stora majoriteten av kommentarer om vitboken avspeglar en liknande inställning. Jag är glad över att kunna konstatera att förslaget till resolution stödjer den nya strategin och dess tre huvudpelare.
Den första pelaren är den europeiska flottans konkurrenskraft. Vi håller alla med om att detta är avgörande och vi vet att den nödvändiga kunskapen finns där. Men ogynnsamma verksamhetsvillkor på bred front och under flera år har resulterat i förlorad konkurrenskraft för vår sjöfartsindustri. Som de ärade ledamöterna känner till, och som vissa har påpekat under denna debatt, har resultaten varit mycket negativa. För det första har utflaggning kraftigt minskat antalet europeiska sjömän, både vad avser befäl och besättning. För det andra har detta haft återverkningar på den landbaserade sysselsättningen, särskilt för den som kräver sjöerfarenhet. För det tredje har slagkraftiga rederier och tillhörande branscher flyttat från gemenskapen, vilket uppenbarligen lett till förlust av än fler jobb. Därför är konkurrenskraften av avgörande betydelse för framgång i framtiden, vilket Dublinkonferensen om framtiden för den europeiska sjömannen så tydligt pekade på.
Det skulle ha varit orealistiskt att förvänta sig att det eller något annat sammanträde skulle kunna ge omedelbara svar på de djupt liggande problemen med sysselsättning inom den europeiska sjöfarten. Men konferensen bidrog till att lyfta fram frågor som behöver ägnas ytterligare och omedelbar uppmärksamhet. Bland frågorna återfinns definitivt användandet av incitament och ekonomiskt stöd - som flera av talarna berörde under debatten - och också behovet av att göra den yngre generationen mer medveten om karriärmöjligheter. Dessa faktorer har med rätta spelat en framträdande roll i denna resolution till parlamentet.
Frågan om statsstöd är naturligtvis relevant i det här sammanhanget och jag kan meddela parlamentet, och särskilt herr Jarzembowski att efter att ha beaktat kommentarerna från medlemsstaterna, industrin och nu från parlamentet, arbetar kommissionen f.n. på att färdigställa nya riktlinjer. De kommer att ligga framme mycket snart. Jag förstår vad herr Jarzembowski menar med när han pratar om substans och detaljer i strategipapperet och jag delar hans önskan efter vad han beskrev som konkreta förslag. Vad jag ville undvika var konkreta förslag som inte går igenom. Det är därför som vi i strategidokumentet har ställt upp politiska pelare i hoppet, ja väl vetandes att det skulle skapa en intensiv debatt och vidare åtgärder. Hittills har detta verkligen varit fallet och jag avser inte att låta ärendet bero därmed. Den uppmuntran som jag har fått av parlamentet, inklusive herr Jarzembowski, att gå vidare, är en mycket välkommen uppmuntran.
Jag välkomnar med glädje stödet för våra tankar inom området för externa förbindelser. Vi håller alla med om behovet av öppna världsmarknader. Det står klart att under dessa omständigheter måste kommissionen försvara våra intressen, särskilt som vi är en öppen marknad vad gäller konkurrenter från tredje land. Det är bara rimligt att förvänta sig att de gör samma sak. Vårt särskilda meddelande om externa förbindelser inom sjöfartssektorn har, som parlamentet känner till nyligen publicerats och jag ser fram emot de ärade ledamöternas kommentarer om det meddelandet när tiden är mogen.
Den tredje pelaren i vår strategi kopplar samman säkerhet och rättvis konkurrens. Kopplingen är viktig att understryka och vi fortsätter att betona det brådskande behovet av att åstadkomma en kvalitetssjöfart inom alla delar av den maritima handeln. Det råder inget tvivel om att olika områden av sjöfarten påverkas i olika utsträckning av osäkra operatörer, men där dessa finns, måste de förvägras de oacceptabla konkurrensfördelar som de nu skaffar sig genom att negligera säkerheten för människor, fartyg och miljö, Sjömän, hamnarbetare, allmänheten och alla de operatörer som respekterar reglerna har ett bestående intresse av att garantera att effektiva åtgärder vidtas mot dem som visar förakt för reglerna och genom detta sätter liv på spel och får kommersiella fördelar därav. Jag är tacksam för det starka och sedan länge etablerade stödet från parlamentet i denna fråga.
Slutligen uppmanar punkterna 7 och 32 av resolutionen kommissionen att genomföra eller bekosta djupstudier om Internationella transportarbetarfederationens bestämmelser. Jag måste informera parlamentet att kommissionen inte har någon riktig laglig befogenhet på det här området. ITF: s bestämmelser bygger på frivilligt ingångna kollektivavtal mellan de berörda parterna och faller därför under arbetslagstiftningen i de olika medlemsstaterna. På grundval av den information som vi har tillgång till ser kommissionen ingen anledning till att genomföra vidare undersökningar på området. Därför måste jag, med ett beklagande, säga att kommissionen inte kan acceptera det förslaget i resolutionen. Jag hoppas att parlamentet förstår skälen därtill och inte insisterar i frågan.
Ett av de stycken som har tagits upp under debatten, togs upp av herr van der Waal, som frågade om kommissionen håller med om punkt 35 i parlamentets betänkande. Jag kan svara mycket specifikt att, ja, det gör vi, och jag hoppas att vare sig herr van der Waal eller andra, vars intresse för området är mycket väl känt, tolkar min hänvisning i strategidokumentet som nedvärderande eller som ett tilldelande av en andraplansroll åt sjöfarten. Det är en industrisektor på egna ben, har en egen identitet och måste kämpa för sina intressen som en sådan. Därigenom kommer den att serva återstoden av transportmarknaden och många andra marknader dessutom. Jag avslutar min specifika kommentar av betänkandet med att uttrycka min uppskattning av herr Danesins betänkande, som utgör en välkommen uppmuntran för kommissionen.
Kanske jag skulle få lov att ta upp lite mer av parlamentets tid för att svara på en del intressanta frågor som ställdes under debattens gång. Jag måste säga till herr Stenmarck, att jag välkomnar de frågor som han tar upp om miljön. Jag kan svara att kommissionen i så stor utsträckning som möjligt bygger sina särskilda säkerhetsoch miljöåtgärder på existerande internationella bestämmelser. I det avseendet ställer den internationella konventionen för förhindrande av förorening från fartyg, den s.k. Marpolkonventionen upp regler för den internationella nivån för förhindrande av förorening genom, bland annat, olja, avlopp och sopor från fartyg. Diskussioner pågår inom Europeiska unionen för att komplettera dessa internationella konventionsbestämmelser med EU-regler om avgasutsläpp samt i de ämnen som jag hänvisade till.
I detta ämne kommer kommissionen att svara på en begäran av miljörådet i december 1995 med att lägga fram ett meddelande om en gemenskapsstategi för att bekämpa försurning. Det kommer att innehålla ett kapitel om åtgärder mot utsläpp från sjötransporter. Även om detta inte är föremål för några internationella bestämmelser, föreslås att svavelinnehållet i svavelhaltiga bränslen, t.ex. svaveldioxid, läggs in under Marpolkonventionens kontroll.
I ljuset av det ovan sagda och de saker som jag redan har rapporterat till parlamentet och problemen med luftföroreningar, särskilt från färjor i Östersjön och på Nordsjön, som särskilt togs upp av herr Stenmarck, övervakar kommissionen utvecklingen inom IMO med att erkänna dessa två områden som särskilda områden för luftföroreningsåtgärder rörande sjöfartsverksamhet. Vi är beredda att vidta lämpliga åtgärder om IMO inte kommer fram till ett tillfredsställande resultat.
Det var en fråga som togs upp av herr Cornelissen avseende muddringssektorn. Tiden tillåter inte att jag svarar på de andra frågor som han tog upp. Jag måste säga att muddringssektorn inte behandlas, som han sade, i strategidokumentet, men det betyder inte ett ögonblick att den sektorns intressen och betydelse negligeras från kommissionens sida. Deras avgörande betydelse för infrastrukturen måste ju inses av varje förnuftig människa. De har en direkt röst i Maritime Industries Forum och är speciellt aktiva i Marine Resource Panel.
Vad avser kontakterna med branschen, faller det sig så att jag har ett sammanträde inbokat inom en mycket snar framtid med företrädare för den branschen inom EU. Slutligen ett påpekande om externa förbindelser. Naturligtvis har vi hittills bara förhandlingsmandat med Indien och Kina, men i alla förhandlingar kan jag försäkra herr Cornelissen och resten av parlamentet att den europeiska muddringsindustrin, som är mycket konkurrenskraftig och håller hög kvalitet, har intressen som vi fullt ut tar hänsyn till, oavsett den nuvarande statusen på lagstiftningen i andra delar av världen. Vi anser att de har någonting att erbjuda, vi anser att de förtjänar möjligheter och vi anser att handel på rättvisa villkor kräver att de får tillgång till nya marknader.

Ordföranden
Jag förklarar debatten för avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 11.00.

Strukturåtgärder i Förenade kungariket
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande (A4-0126/97) av McCarthy för utskottet för regionalpolitik, om utvecklingsproblem och strukturåtgärder i Förenade kungariket under perioden 1994-1999.

McCarthy
Herr ordförande, mina damer och herrar, mitt betänkande om genomförandet av strukturåtgärder i Förenade kungariket är ett resultat av en mycket bred konsultation med både de som ansöker om och de som använder EU: s strukturfonder. Över 2 000 brev och frågeformulär skickades ut till partners i regionerna och jag höll utfrågningar i mer än 2 timmar på nio olika ställen över hela Förenade kungariket. Nio regioner ombads komma in med synpunkter. Över 300 skrivna meddelanden kom in till mitt kontor. De grupper som konsulterades och engagerades för betänkandet utgjorde ett mycket brett spektrum: handelskammare, Training and Enterprise Councils (ung. råd för utbildningsstöd till nyföretagare), frivilligsektorn, ekonomiska utvecklingskontor, universitet, lokala myndigheter, landsbygdsutvecklingsråd och intervjuer med statliga organ.
Jag kan inte ta åt mig all äran för betänkandet. Det är inte mitt personliga betänkande. Det är i mångt och mycket en spegling av åsikterna hos folket i regionerna. Till slut höll vi en utfrågning i mars i Europaparlamentet med en äldre ledamot av överhusets undersökningskommittté om strukturfonderna i Förenade kungariket och sammanhållningsfonderna inom EU. Den lade fram sina preliminära resultat för vårt utskott. Resultaten stämde förvånansvärt väl överens med rekommendationerna i det här betänkandet, särskilt vad avser problemen med fördröjningar och byråkrati.
Det var beklagligt att Förenade kungarikets regering valde att inte skicka en politisk representant, men som tur var kunde vi få en Brysselbaserad statstjänsteman att läsa upp ett uttalande, i stället för den tomma stolens politik. Jag skulle vilja tacka de tvärs över det politiska spektrumet som deltog och vittnade. Jag har lagt till ett 50-sidigt arbetsdokument, som är ett verkligt försök att avspegla deras uppfattningar.
Jag skulle vilja påminna PPE-gruppen och dess konservativa medlemmar, att att avstå eller rösta emot betänkandet skulle vara att trampa på gräsrötternas åsikt, även om Förenade kungarikets regering inte är främmande för den processen i hanterandet av finansieringen.
Jag skulle vilja berätta vilken viktig roll som EU-fonder har spelat när det gäller att utveckla ekonomisk och social sammanhållning i Förenade kungariket. Resultat är att cirka 240 000 arbetstillfällen har skapats eller bibehållits, särskilt i mål 2-områden, och jag skulle också vilja säga att de är ett tydligt uttryck för europeisk solidaritet gentemot regioner på nedgång och regioner som halkat efter i Förenade kungariket. Jag vet att PPE-gruppen inte ville att jag skulle använda det begreppet i mitt betänkande.
De utgör en modell för en samarbetsattityd för ekonomisk utveckling. De välkomnas av parter i regionen och de har stimulerat nya och innovativa partnerskap. De har faktiskt fyllt det tomrum som uppstått i frånvaro av en strategisk regionalpolitik i Förenade kungariket och därigenom i någon mån kompenserat för regeringens "the winner takes it all "inställning till regional utveckling. Partners har uppskattat denna strategiska ram och det är en viktig katalysator för regional ekonomisk utveckling.
De har också öppnat upp nya möjligheter för lokala samhällen och frivilligsektorn att engagera sig i projekt. I det sammanhanget skulle jag vilja gratulera kommissionen till utvecklandet av nya modeller för "best practice ". Merseyside pathways-initiativet, Rechar-initiativet i Sheffield Manor Estate, East Durham-partnerskapet och Fredsoch försoningsprogrammet i Nordirland. Vi har också exempel på best practice i de oberoende sekretariaten i Skottland och slutet på att hyvla av Europeiska socialfonden i Merseyside-programmen.
Som jag redan har sagt, har de utgjort en extra källa till föryngring som, på grund av regeringens ständiga nedskärningar och brist på investeringar i regionerna, har utgjort en viktig livlina och, i vissa fall, lett till ett överberoende av EU-medel. I rena tal har Förenade kungarikets statsinvesteringar i regionerna minskat med 75 % sedan 1984. EU-medlen stod faktiskt för hälften av den enda föryngringsbudgeten, som var den huvudsakliga regionala investeringsfonden för våra regioner 1995. Så ni kan se vilka hål de fyller i Förenade kungariket. Där det borde finnas mer medel, fyller de ofta ett tomrum.
De verkliga problemen med regeringens misshushållning med medel hittar vi i regionala centrum. Partners ställs ofta inför en mardröm av pappersarbete, alltför mycket byråkrati. Michael Heseltines ordning, Regional utmaning (Regional Challenge), kritiserades faktiskt kraftigt för att det ledde till mer byråkrati och pappersarbete. Regeringen har ännu inte givit kommissionen en utvärdering av vad man fått ut av den ordningen. Det finns ingen insyn, inget ansvar i allokeringen av medel och beslutsfattande organ styrs som direkttillsatta regeringsorgan (s.k. quangos) med mycket lite av valda representanter, även om jag måste säga att påtryckningar från detta parlament och från andra kollegor i regionerna har inneburit att vi gjort vissa framsteg i att få valda ledamöter i de engelska regionalkommittéerna.
Jag har några exempel - i själva verket har jag för många, och jag kan inte redovisa dem alla här i kväll - på den litania av katastrofer i form av fördröjningar av Europeiska socialfonden. Det är synd att kommissionsledamot Flynn inte är här i dag för att svara på några av frågorna. Till största delen beror de på regeringens inkompetens. En kollega i Est Midlands har förlorat ett stöd på £156 000. En av mina lokala myndigheter har betalat £31 000 i ränta och frivilligorganisationerna anser numera att det inte finns någon praktisk anledning för dem att ansöka om dessa medel. Om regeringen inte kan få £1, 6 miljarder i fonder att fungera, varför skall de anförtros statsutgifterna på £300 miljarder?
Som en konsekvens av detta drar partners på sig massiva räntekostnader. En chef för ett statligt/privat partnerskap sade "Vi har haft så stora utgifter för övertrasseringar och bankavgifter av vi överväger att införa en ny program-underåtgärd, stöd till finansinstitut ". En cynisk kommentar, men den visar på frustrationen med systemet. I Skottland betalade man nästan 0, 5 miljoner ecu i ränta bara 1995. Och ändå säger man att den brittiska ekonomin befinner sig i en högkonjunktur. Varför är det så att sedan 1994 bor nästan 50 % av Förenade kungarikets befolkning i områden som är berättigade till finansiellt stöd från gemenskapen? Detta är misslyckande, inte framgång. Detta är inte en framgångshistoria. Det är en kraftig påminnelse om det verkliga tillståndet för den brittiska ekonomin.
Som sammanhållningsbetänkandet sade har fattigdomen ökat i Förenade kungariket. Nu lever 17, 5 % av hushållen under fattigdomsgränsen och ett av tre barn i Förenade kungariket lever i fattigdom. Den fråga som vi måste ställa oss själva är: Var skulle Förenade kungariket vara utan de Europeiska strukturfonderna? Hur mycket bättre skulle det ha kunnat vara om den brittiska regeringen verkligen satsat på partnerskap? Jag ber därför parlamentet att rösta för mitt betänkande och för en förbättrad demokrati, förbättrat ansvarstagande och en mer effektiv användning av EU: s strukturfondsmedel.

Chichester
Herr ordförande, det skulle ha varit trevligt att kunna berömma föredraganden för hennes arbete. I stället måste jag beklaga både manipuleringen av parlamentets tidsschema för att kunna lägga fram det här betänkandet för denna mini-session och den grova, subjektiva, partipolitiska karaktären på mycket av texten. Vi har just fått höra exempel på detta.
Det är beklagligt att socialisterna har brutit traditionen att inte skriva ett betänkande om sitt eget land. Det är mycket uppseendeväckande att tidsschemat för ett sådant här betänkande, som inte är ett brådskande lagstiftningsärende, komprimeras så mycket att det läggs fram inför ett sammanträde i plenum bara två veckor efter det att man röstat om det i utskottet. Vem som helst skulle ju kunna tro att det är val på gång i Förenade kungariket och att socialisterna önskar utnyttja det här parlamentet för att kamma hem trångsynta, nationella politiska poäng. Detta är naturligtvis vad detta betänkande handlar om.
Jag fördömer särskilt det sätt som den socialistiska föredraganden har ägnat sig åt den gamla Labourvanan att kritisera sitt eget land, bara för att kamma hem poäng mot sina politiska motståndare, och har missbrukat parlamentets samförståndstradition på vägen. Att påstå att Förenade kungariket har låg tillväxt och låg produktivitet är en parodi på förvanskning av fakta när den brittiska ekonomin är oerhört stark med sjunkande arbetslöshet och ökande välstånd.
Ännu värre, i mina ögon, är den förolämpande hänvisningen till det arbete som de tjänstemän utför som sammanställer arbetslöshetssiffrorna. Det är att svärta ned deras rykte att påstå att deras siffror inte ger en sann bild. Om man skall vara rättvis, så finns det mycket som är förnuftigt i det här betänkandet, men det gör det bara än mer beklagligt att föredraganden har släppt sina gamla Labourinstinkter fria och låtit dem attackera sitt land på det här sättet och förstöra betänkandet.

Ahern
Herr ordförande, om en irländska kan få komma in och gjuta olja på de upprörda vågorna genom att bara hålla sig till gemenskapsfrågorna. Jag välkomnar det här betänkandet och dess betoning av regional administration av strukturfonderna. Av egen erfarenhet och utifrån mitt gröna perspektiv är detta ett mycket effektivt sätt att hantera dessa fonder och det kan vara mer effektivt än statlig administration.
Det har visat sig över hela denna gemenskap, och särskilt när det handlar om att hantera sysselsättningsproblem, att lokala myndigheter kan vara mycket effektiva i hanteringen av gemenskapsmedel. Föredraganden hänvisar till erfarenheten i Skottland, där lokala myndigheter tar ledningen i samordningen med andra partners, och detta har varit positivt. I Irland behöver vi mer regionalisering och mindre centralisering. Betoningen i detta betänkande på decentralisering är mycket välkommet ur ett gemenskapsperspektiv.

Nicholson
Herr ordförande, jag välkomnar det här betänkandet. Jag gratulerar föredraganden. Jag vet att hon har arbetat oerhört hårt under en lång tid för att kunna lägga fram det här betänkandet för oss i kväll. Hon har hållit utfrågningar över hela Förenade kungariket, inklusive Nordirland. Olyckligtvis var hon inte beredd att bjuda in människor från Nordirland till utfrågningen i Bryssel, men jag skall inte bli osams med henne i kväll.
Det har länge funnits en oro och en debatt i Förenade kungariket om regeringens inställning till regeringsprogram och hur de genomförs. Användningen av sådana program har alltid varit svår, särskilt när det inbegriper additionalitet. Detta har varit en av de svåraste punkterna. Detta är ett område som väcker mycket misstro, inte bara i min egen provins i Nordirland utan i hela Förenade kungariket. Detta måste lösas. Det måste finnas mer insyn och objektivitet vad gäller regionalfonderna.
Centralisering till London fungerar inte. Slutkontrollen i finansministeriet fungerar definitivt inte och måste få ett slut. Så jag håller helt med fru McCarthy om det. Jag håller också helt med henne i frågan om större inblandning av lokala råd och lokala myndigheter. Det måste finnas insyn och ansvar och folk som verkligen vet vad som händer. I Nordirland har vi distriktspartnerskap under Forum för fred och försoning. Dessa har varit en stor framgång. I går morse, i mitt eget område, hälsades jag av människor, som tidigare aldrig skulle ha kunnat drömma om att ha någonting att säga i gemenskapsfrågor, som deras Europarepresentant och de sade att de var mycket glada att se mig där. De berättade att de var mycket glada över att gemenskapen kunde bidra med pengar till områden som Castlereagh och till andra delar av provinsen.
Jag har dock en kritisk anmärkning. Jag var medlem av utskottet för regionalpolitik i fem år, och med största respekt för fru McCarthy, så är det inte hennes sak att ta fram ett sådant betänkande. När utskottet i framtiden utser sina föredraganden, bör den tillse att dessa inte hämtas från den medlemsstat som är föremål för betänkandet. Föredragandena skall inte ha några egna intressen i saken och parlamentet bör anta denna princip för framtiden.

Crampton
Herr ordförande, jag gratulerar fru McCarthy till hennes utmärkta betänkande och även till den forskning som det bygger på. Enligt min erfarenhet är det sällsynt att så mycket forskning har lagts ned för ett betänkande för utskottet för regionalfrågor.
Detta är ett svårt ämne, för det första för att det är svårt att i detalj undersöka strukturfonderna i någon av medlemsstaterna och för det andra för att det är särskilt svårt i Förenade kungariket. Varför är det så? Vi har alla de problem som fru McCarthy pekar på: bristen på partnerskap. Jag vet detta, för jag arbetar i ett mål 2-område och jag ser dessa saker inträffa. Det är brist på partnerskap på många områden och nästan en total brist på demokrati i programövervakningskommittéerna. Vi har fortfarande problem med additionalitet, till vilket skall läggas problemet med att den brittiska regeringen har tagit bort varje uns av finansiering som de lokala myndigheterna skulle kunna använda för matchande finansiering. De har bara kvar vad som krävs för att uppfylla sina skyldigheter enligt lag.
Så de använder sig av saker som lotterier. Herregud, här är vi i Europaparlamentet och en av våra medlemsstater förlitar sig på lotterier för sin regionala finansiering, allt medan folk sover på gatorna! Detta är löjligt. Det är fel och vi måste säga att det är fel. Betänkandet nämner särskilt en punkt som herr Nicholson oroar sig för, nämligen att vi inte har någon lokal representation. Vi är förvägrade demokrati på lokal nivå i Förenade kungariket och det hoppas jag kommer att börja ändras efter den 1 maj.
Det finns ytterligare ett problem i Förenade kungariket. Det har nästan helt övergivit sin egen regionalpolitik. Det är inte konstigt att klyftan mellan landets rikaste och fattigaste regioner fortsätter att vidgas. Jag hyser inga tvivel om att detta kommer att fortsätta om man inte ändrar politiken.
Slutligen måste vi acceptera att gemenskapens och medlemsstaternas regionala finansiering är ett ingrepp på marknaden, och om man helt och fullt tror på marknadekonomins principer, kommer klyftan inte att överbyggas. Vi måste ha vissa begränsningar av marknadskrafterna. Annars får vi aldrig någon sammanhållning inom Europeiska unionen.

Crawley
Herr ordförande, jag välkomnar Arlene McCarthys utmärkta och uttömmande betänkande. Det är en fantastisk analys av den roll som strukturfonderna spelat i att skapa en kvarts miljon arbeten i Förenade kungariket mellan 1989 och 1993, i att hjälpa till att minska de allvarliga skillnaderna mellan rika och fattiga som mina kollegor pekat på och som förvärrats genom besluten av den senaste brittiska regeringen.
I en tid, där man är alltmer skeptisk mot Europeiska unionens effektivitet, är det viktigt att peka på de positiva bidrag som strukturfonderna och gemenskapsinitiativen gjort till den ekonomiska och sociala sammanhållningen, till att uppmuntra nya partnerskap och till jobb- och företagsutveckling. Fru McCarthys betänkande pekar dock mycket tydligt på vad som är fel med processerna som den nuvarande regeringen i Förenade kungariket ansvarar för och som har hindrat fonderna från att fungera effektivt.
I min egen valkrets i Birmingham har vi just hört den ledsamma historien om mål 3-ansökningar. Processen med att ansöka under Europeiska strukturfondernas mål 3 i år har inneburit hemska problem. De interaktiva datadisketter som utarbetats av regeringen för sökanden, skickades inte ut från utbildningsministeriet förrän den 14 februari och sista ansökningsdag var den 10 mars. Och inte ens då hade disketterna testats ordentligt och fungerade inte som de skulle.
En vecka efter sista ansökningsdag erhöll Birmingham City Council ändrade riktlinjer för urvalskriterierna, vilket innebar att alla Birmingham City Councils ursprungliga ansökningar måste skrivas om.
Så kan man inte sköta strukturfonderna och inte ett land heller. Kanske herr Chichester skulle kunna söka jobb som stå-upp-komiker vid sidan av sitt arbete som politiker.

Donnelly, Alan John
Herr ordförande, det finns två viktiga punkter att peka på för de i bänkarna mitt emot, eftersom man har hävdat att detta är ett partiskt betänkande.
För det första skulle jag vilja citera ett svar från det regionala grenen av Industriförbundet (CBI). Kanske herr Chichester vill kontrollera detta i det omfattande betänkande som fru McCarthy har ställt samman. Regionala CBI hävdade i sitt svar på utfrågningen i Förenade kungariket att man inte lyssnade på dem, att de inte fick ta ordentlig del av förfarandet och att, av en regering som satsar på företagande, stora summor gavs till de privatiserade verken i Förenade kungariket snarare än till små och medelstora företag. Beloppet 435 miljoner pund nämndes av den regionala arbetsgivarorganisationen. Och till och med herr Chichester och hans kollegor i PPE måste väl ändå lyssna när den regionala arbetsgivarorganisationen klagar över hur dessa medel används.
Dessutom svarade en mycket hög, nyligen pensionerad statstjänsteman på fru McCarthys frågor. I sitt skriftliga svar sade han att det fanns tydliga bevis på fördröjningar i den brittiska regeringens beslutsfattande, otillräcklig information till potentiella sökanden, konflikter mellan sökande och beslutsfattare, särskilt regeringen själv, som programansvarig och sökande. Det fanns en intressekonflikt när regeringen både ansvarade för programmet och var sökande.
Detta är inte ett partiskt betänkande. Det är ett ärligt betänkande, framtaget efter mycket grundliga utforskningar. Bakgrundsdokumenten finns där att studera och jag hopas att alla ledamöter av detta parlament inser i vilka spillror strukturfonderna i Förenade kungariket ligger och hur pengarna manipuleras.

Wulf-Mathies
Herr ordförande, mina damer och herrar! Jag vill tacka utskottet för regionalpolitik och dess föredragande av betänkande, McCarthy, för det utomordentliga betänkandet beträffande strukturpolitiska interventioner i Storbritannien. För mig visar detta betänkande fullständigt exemplariskt vilken viktig roll Europaparlamentet kan ha vid ledsagningen av en europeisk strukturpolitik, om det inte bara förlitar sig på uppgifter från kommissionens kontor, utan om det kompletteras genom hearings på ort och ställe och genom yttranden från regionerna.
Därför ger de omfångsrika förarbetena en viss tyngd åt detta betänkande och dess rekommendationer. Till exempel visar de på den avgörande roll den nationella omsättningen har för en framgångsrik europeisk strukturpolitik. Med rätta gäller deras rekommendationer, förslag och kritik inte bara kommissionen - detta är vi ju vana vid - utan i lika stor omfattning den brittiska regeringen och de regionala och lokala aktörerna. Det nationella medansvaret gäller inte bara för den finansiella avvecklingen av strukturpolitiken, utan ännu mer för kvaliteten av de strukturpolitiska åtgärderna.
Beträffande det stora antal ärenden som förts på tal i betänkandet, vill jag koncentrera mig på några viktiga frågor, eftersom övriga ärenden kommer att behandlas i kommissionens follow up till detta betänkande. Under de kommande månaderna kommer jag säkert också att flera gånger vid det regelbundna samarbetet med utskottet för regionalpolitik och parlamentet kunna besvara de uppkomna frågorna beträffande den framtida utformningen av strukturpolitiken.
I resolutionen erkänns att strukturfonderna i Förenade kungariket i hög grad har bidragit till den ekonomiska och sociala sammanhållningen, till den ekonomiska omstruktureringen och till skapandet av arbetsplatser. Detta är, tycker jag, en mycket viktig slutsats, och jag hoppas att Förenade kungarikets medborgare även kommer att ta del av denna. För mig är det också uppmuntrande att den europeiska regionalpolitiken först och främst över huvud taget och i många avseenden har möjliggjort strategiska regionala koncept och lokala och regionala partnerskap. Principen partnerskap är av grundläggande betydelse för regionalpolitiken. Jag tycker att de exempel som Ni betonar, t ex i Merseyside, pathways to integration och specialprogrammet för främjande av fred och försoning i Irland verkligen är viktiga exempel, för övrigt inte bara för Storbritannien, utan för Europeiska unionen som helhet. Om jag har förstått det rätt, är inte ens partierna oeniga om den positiva värderingen av partnerskap i Nordirland.
Kommissionen kan verkligen ge impulser till en förbättring av partnerskapen. Inom ramen för nuvarande rättsföreskrifter är det dock inte möjligt för kommissionen att fastställa partnerskapets sätt och roll, och jag är heller inte säker om detta alltid vore önskvärt, eftersom partnerskap måste växa från gräsrötterna. Ändå vill jag betona att vi på den senaste tiden även i England har haft framgång med partnerskapen, framför allt vad beträffar delaktigheten hos valda företrädare på lokal nivå.
Den privata sektorn företräds under tiden också i många biutskott. Detta motsvarar dess tilltagande medverkan i programmen. Dessutom har regeringen inom ramen för mål II-förhandlingarna först nyligen samtyckt till möjligheten att i alla regioner inbegripa valda företrädare i biutskotten. Jag håller dock fortfarande fast vid att det vore önskvärt att även fackföreningarna och därmed alla parter på arbetsmarknaden deltar.
I Ert betänkande uppmanar Ni kommissionen att införa förbättrade förvaltnings- och finansförfaranden för programavvecklingen, och jag tycker att vi verkligen är i behov av en förbättring inom dessa områden, även om det under tiden har skett ett och annat. Till exempel har nya förfaranden införts för projektbedömningen för att garantera större tillgänglighet vid urvalet, och det finns ett informationsutbyte över den mest effektiva omsättningen. I Sverige ägde 1996 en konferens rum för mål-II-programmens sekretariat, där man framför allt diskuterade förvaltnings- och finansförfaranden. Likaså främjas för närvarande ett mål-II-nätverk för erfarenhetsutbyte av de regionala fonderna.
Om och om igen tillfrågas jag också om problemet med betalningar - framför allt för små organisationer - vilka på grund av betalningsdröjsmål snabbt kan få problem. Dock vill jag ännu en gång tydligt klargöra att Europeiska kommissionen mycket väl betalar i förväg, vilket jag även har sagt till House of Lords . Till exempel betalar vi vid programundertecknandet 50 % av den första årsandelen, vid mindre belopp till och med 50 % av beloppet för det totala programmet. De ytterligare betalningarna sker enligt förlaga av utgiftsdeklarationer, som urskiljer ett planenligt programförlopp. Det är bara slutbetalningen för den sista årsandelen som erläggs i efterskott, när ett fullständigt och exakt slutbetänkande föreligger.
När det gäller Förenade kungariket förekommer det verkligen dröjsmål vid avslutningen av det gamla programmet och vid slutbetalningen. Detta kan i några fall ledas tillbaka till att de finansiella uppgifter, som vi erhöll, inte stämmer överens med de förklarade utgifterna. Trots dessa problem tycker jag att det har gjorts framsteg beträffande tillgängligheten vad gäller programmen för tidsperioden 1994-1996.
Låt mig bara till sist ännu en gång betona att jag håller med Er, när Ni kräver att Europeiska unionens strukturpolitiska åtgärder även måste vara förnimbara för allmänheten, och att detta innebär en informationsplikt även för nationella och regionala förvaltningar och projektansvariga. Detta är för övrigt en punkt, som jag vid mina många besök inte bara i Storbritannien utan även i andra medlemsländer - i regel med undantag för de sydliga medlemsländerna - måste anmärka på. Det skulle därför vara önskvärt att det väl underbyggda och informativa betänkandet från utskottet för regionalpolitik - som trots de nödvändiga kritiska anmärkningarna ser positivt på den europeiska strukturpolitiken i Storbritannien - sprids långväga och därmed kan utgöra ett viktigt bidrag till nödvändig information över europeisk strukturpolitik.

Ordföranden
Jag förklarar debatten för avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 11.00.

Utveckling i yttersta randområden
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande (A4-0128/97) av Fernández Martín för utskottet för regionalpolitik om utvecklingsproblemen i Europeiska unionens yttersta randområden .

Fernández Martín
Herr ordförande, fru kommissionär, ärade ledamöter. Jag vill först välkomna representationen från den blandade delegationen för den spanska senaten-kongressen, behörig för frågor i anslutning till Europeiska unionen, som finns närvarande på den åhörarläktaren.
Gemenskapens yttersta randområden definieras i Fördraget om Europeiska unionen genom förklaring 26 i anslutning till fördraget. Enligt denna förklaring utgörs unionens yttersta randområden av de franska utomeuropeiska departementen, de autonoma portugisiska regionerna Azorerna och Madeira samt de spanska Kanarieöarna. I denna förklaring konstateras att de yttersta randområdena karakteriseras av en allvarlig strukturell underutveckling som förvärras av flera förhållanden, av vilka jag nämner deras avlägsna läge, med avstånd som mäts i tusentals kilometer, ökaraktär och svåra klimatmässiga förhållanden utöver andra geografiska och demografiska faktorer, hög arbetslöshet samt problem i anslutning till utbildning och kultur.
Begreppet yttersta randområden uppstår inte på en gång i Maastricht. Fram till att detta begrepp togs upp i fördragen gick dessa regioner en lång historisk väg som är parallell med unionens utveckling från Romfördraget till i dag. I fråga om Frankrike fanns de facto ett erkännande av särdragen hos landets utomeuropeiska departement i artikel 227 i Romfördraget. I fråga om Spanien innehöll Spaniens anslutningsfördrag ett specifikt protokoll, det så kallade andra protokollet, som tog upp särdragen för anslutningen och som tillämpades på Kanarieöarna. Enligt detta protokoll skulle Kanarieöarna inte tillämpa de delar av politiken som på den tiden - elva år sedan - utgjorde Europeiska gemenskapernas ryggrad. I fråga om Portugal finns särdragen för tillämpandet av gemenskapsrätten på Azorerna och Madeira upptagna i själva anslutningsfördraget. Dessa särskilda integrationsvillkor för det som vi i dag kallar yttersta randområden har under årens lopp ändrats flera gånger och anpassat de berörda anslutningssystemen till integrationsprocessen och byggandet av unionen.
Dessa särdrag som påverkar villkoren för tillämpandet av gemenskapsrätten på de yttersta randområdena finns väsentligen införlivade i Posei-programmen (särskilda program för de franska utomeuropeiska departementen, Madeira, Azorerna och Kanarieöarna) - Poseidom för Frankrike, Poseima för Portugal och Poseican för Spanien - och gemenskapsinitiativet Regis. Dessa program gäller och tillämpas fram till 1999. Efter 1999 befinner sig de yttersta randområdena i en situation av osäkerhet som kommer att innebära en belastning för deras utveckling och försvåra den ekonomiska och sociala sammanhållning som avses i artikel B i unionsfördraget. Denna osäkerhet kommer som ett tillägg till andra faktorer som belastar unionens framtid - faktorer i anslutning till integrationen samt fördjupningen och utökningen av denna. Denna osäkerhet beror på endogena orsaker som är specifika för de yttersta randområdena, vars strukturella brister gör dem särskilt sårbara för inverkan av den inre marknaden, vars fördelar dessa områden till stor del inte kan dra nytta av och som inte fungerar, eller fungerar på ett mycket annorlunda sätt än på den europeiska kontinenten, eftersom det gäller områden på tusentals kilometers avstånd.
Därför, med tanke på regeringskonferensens undersökande av en reform av fördragen, har detta parlament i ett stort antal resolutioner, representanter för de yttersta randområdena i utskottet för regionalpolitik och unionens övriga institutioner, såsom Europeiska rådet - särskilt i Madrid, Turin och Dublin - upprepade gånger uttalat sig till förmån för införlivandet av en artikel i den nya texten i de reformerade fördragen. Denna nya artikel skall ge de yttersta randområdena ett rättsligt erkännande med tanke på primärrätten så att man kan tillämpa specifik politik som accelererar deras utveckling och deras ekonomiska och sociala sammanhållning. Ett förslag till den konkreta formuleringen av denna artikel, som till väsentliga delar sammanfaller med förslaget från Spaniens, Frankrikes och Portugals regering vid Europeiska rådet i Dublin, finns i första delen av mitt betänkande. Jag anhåller om att parlamentets ger betänkandet sin positiva röst samtidigt som jag vill tacka alla grupper och alla regionala myndigheter i de yttersta randområdena för det stöd som jag har fått vid utarbetandet av detta betänkande, för vilket jag - en gång till - hoppas på en positiv röst.

Karamanou
Fru ordförande, herr ordförande, kära ledamöter, jag känner en särskild glädje och ära över att under mitt jungfrutal i detta Demokratins europeiska tempel - jag är ledamot sedan två månader - ta till orda för att varmt stödja Martins betänkande, dvs. behovet av att uttrycka på det mest giltiga och effektiva sätt, vår solidaritet gentemot invånarna i randområdena av den europeiska kontinenten, och även att i praktiken bekräfta principen för den ekonomiska och sociala sammanhållningen i Europeiska unionens fördrag.
Vi är skyldiga att vara mottagliga vittnen till sorgerna, drömmarna, hoppet och problemen som berör invånarna i områdena i fråga, en mycket låg BNP, höga procenttal av arbetslöshet, isolering, höga transportkostnader för varor och råvaror, brister i utbildnings- och undervisningssystemen. Eftersom jag kommer från Grekland, ett land med ett stort antal ögrupper, känner jag väl till problemen som dessa områden står inför.
Europeiska unionen är skyldig, lika mycket på grund av rättsliga åtaganden, som framför allt på grund av orsaker som etik och rättvisa, att med mod och deltagande fatta beslut om ett stöd till rättsliga, politiska och ekonomiska åtgärder för en minskning av de regionala olikheterna och kompensationen av de nackdelar som den geografiska splittringen och isoleringen av de yttersta randområdena i Europeiska unionen medför.
Åtgärderna måste anpassa gemenskapspolitiken till dessa områdens behov, särskilt vad gäller sysselsättningen, transporterna, beskattningen, de sociala infrastrukturerna, teknologin och miljöskyddet.
Jag vill dock markera frånvaron av en integrerad europeisk politik och strategi som främjar jämställdheten inför utvecklingsmöjligheterna i Europeiska unionens öområden, ett effektivt bemötande av deras problem och en konkret hjälp till konkurrenskraften i deras ekonomi.
För alla ovannämnda roller krävs ett utarbetande och ett införande av en integrerad europeisk politik och dess skydd genom det nya fördraget, lika mycket för det " ultraperifera" läget för områdena i fråga, som för helheten av öområdena inom Europeiska unionen.

Costa Neves
Herr ordförande, ärade kommissionsledamot, kära kollegor! Jag börjar med att gratulera vår kollega Fernández Martín inte bara för hans betänkande, utan också för den metod som han använt vid utarbetandet av texten, vilket fört honom att kontakta många regionala områden, många människor, och betänkandet ger oss därför det som är många europeiska medborgares åsikt.
Titeln på detta betänkande är suggestiv, liksom dess förslag till resolution, genom att uteslutande rekommendera ett införande i EU-fördraget som erbjuder specifika svar på de särskilda problem som finns i europeiska unionens yttersta randområden. Representanterna för medborgarna i de femton medlemsstaterna säkerställer genom att koncentrera sig på sju regioner, däribland de som mest skiljer sig från de genomsnittliga utvecklingsförhållandena, till syvende och sist att medborgarna verkligen deltar i byggandet av Europa.
Godkännandet av detta betänkande har alltså en djup politisk innebörd. Det bekräftar att Europeiska unionen framhäver särdragen i en konvergensrörelse under vilken regionerna anpassar sig till Europeiska unionen och den till regionerna. Den ömsesidiga anpassningsförmågan är det som utgör skillnaden mellan ett personligt Europa och ett enformigt Europa. Europaparlamentet säger sig än en gång vilja ha ett Europa som medborgarna ser som sitt, eftersom det motsvarar en av de stora världsliga utmaningarna och på samma gång är uppmärksamt på den europeiska befolkningen behov.
Det finns utvecklingsproblem i Europas yttersta randområden. Förhållandet mellan de berörda utvecklingsnivåerna i de minst gynnade regionerna och det mest utvecklade regionerna är praktiskt taget en på fem, detta är politiskt och socialt oacceptabelt. Det substantiella stödet från Europeiska unionen måste ständigt anpassas till de konkreta problemen.
Man föreslår bland annat att Europeiska unionens politik och åtgärdsprogram skall underordnas principen om den ekonomiska och sociala sammanhållningen. För det andra att en artikel skall införas i Fördraget om upprättandet av Europeiska unionen som föreskriver en politisk förändring och en tillämpning av åtgärder som beaktar de europeiska yttersta randområdenas särdrag. För det tredje att ansträngningar skall göras för att POSEIprogrammen skall motsvara förväntningarna. Låt POSEIMA-programmen återinföras genom att ta till vara de delar som visat sig effektiva och införa dem på andra områden. På ögruppen Azorerna måste man exempelvis bredda POSEIMA-programmen till att omfatta fiskesektorn, återinföra dem i energisektorn och öppna dem för små och medelstora företag. Låt oss koncentrera medel från strukturfonderna till de mest behövande regionerna. Och varför inte till dessa områden föra över de medel som inte används i andra områden? För det femte är det viktigt att man där också finansierar projekt genom Sammanhållningsfonden, som ännu inte nått randområdena trots att dessa är de mest drabbade av de minskade offentliga utgifterna på grund av konvergenskriterierna till förmån för den gemensamma valutan. Till sist har vi medlemsstaternas klart uttalade ansvar att bekämpa de allt större skillnaderna i utveckling, genom stöd till transportsektorn och energisektorn, så väl som genom att vidta särskilda åtgärder på skatteområdet.
Låt medlemsstaternas representanter som samlats till regeringskonferensen, upptagna med mycket viktiga frågor, lyssna och ta till sig detta upprop från Europaparlamentet. Detta är principen om den ekonomiska och sociala sammanhållningen som förverkligas, det är det politiska kallet för ett projekt som skall förverkligas.

Aldo
Herr ordförande, mina ärade kolleger, integrationen av de franska utomeuropeiska departementen inom gemenskapen har funnits i texterna ända sedan 1958. Den väl etablerade rättspraxisen inom EG-domstolen lämnar inget tvivel i saken.
Likväl, oaktat bestämmelserna i artikel 227.2 i Romfördraget, och i Fördraget om Europeiska unionen, som föreskriver omläggningar inom vissa områden för att gemenskapsrätten skall kunna tillämpas i dessa departement, verkar EG-domstolen bevilja företräde för ett rättsligt jämlikhetssträvande med hänsyn till ett absolut nödvändigt erkännande av dessa regioners ekonomiska och sociala verklighet.
Den hållning vårt parlament sedan en tid intar, och särskilt uppvisar i dag, är den logiska följden av att unionens alla institutioner kollektivt blivit medvetna om den strukturella underutveckling unionens sju yttersta randområdena lider av, och om att de ansträngningar som understötts genom europeisk solidaritet med särskilda åtgärder, givit blandade resultat. Dessa som för övrigt var avsedda att mjuka upp vissa gemenskapsregler med hänsyn till regionernas försenade utveckling, har av EG-domstolen ogiltigförklarats genom dess restriktiva tolkning av detta specifika begrepp.
Fördraget om Europeiska unionen visar i artikel 130a en politisk vilja utan tidigare motstycke inom området för ekonomisk och social sammanhållning. Jag måste dock upprepa att de fyra franska utomeuropeiska regionerna, det vill säga majoriteten av dessa regioner, vilka i dag erkänts av den exekutiva kommittén som unionens fattigaste, inte får del av sammanhållningsfonden genom artikel 130b i Fördraget om Europeiska unionen, eftersom de tillhör ett moderland vars bruttonationalprodukt är för hög för att göra dem valbara.
De bestämmelser som formulerats i resolutionsförslaget och protokollet som har delgivits oss, är avsedda att korrigera denna illa genomtänkta integration genom en väsentlig ändring av artikel 127.2 i Fördraget om Europeiska unionen. Om de antas av regeringskonferensen kommer ändringarna att ge dessa regioner ett rättssystem som tillåter gemenskapens myndigheter att anpassa alla politiska områden efter var och en av dessa regioners särart, med hjälp av sekundärrätten, utan undantag i innehållet.
Herr ordförande, mina ärade kolleger, efter publiceringen av interimsrapporten från WHO: s panel, om GMO "bananer ", frågar sig befolkningarna i de yttersta randområdena, och särskilt de som bor i de bananproducerande regionerna, vilka konsekvenserna blir av integrationen, av den solidaritet de kommer att kunna åtnjuta och av den gemenskapliga preferens de tilldelats.
Fernández Martins betänkande, vars relevans jag vill understryka, ger oss tillfälle att manifestera vår politiska vilja att ge dessa regioner tillgång till de juridiska medel som skall garantera deras fulla utveckling inom Europeiska unionen, samtidigt som det tar hänsyn till och respekterar de särskilda förutsättningarna i deras omgivningar.

Vallvé
Herr ordförande, fru kommissionär. Jag vill inleda med att gratulera föredragande av detta betänkande, Fernández Martín, eftersom han verkligen har lyckats med att producera ett utmärkt betänkande om de yttersta randområdena. Vi talar om missgynnade områden, områden med svårigheter i Europeiska unionen. För några dagar sedan firade vi Romfördragets 40-årsdag och jag kommer ihåg att Paul-Henri Spaak sade, innan Romfördraget utarbetades, att friheten på marknaden inte var tillräckligt för att försäkra en harmonisk och enhetlig utveckling av Europeiska unionens alla områden, att de rikare områdena skulle dra nyttan av denna marknadsunion och att de fattigare områdena skulle förfördelas. Det har i denna mening förekommit områden i Europa som har lidit av sådant missgynnande - bergs- och gränsregioner - och i dag talar vi om de yttersta randområdena. Jag hoppas att detta parlament en dag kan ta upp problematiken kring öområdena, ett tema som också är värt att beakta.
Dessa yttersta randområden har problem med ekonomisk och social underutveckling och, uppenbarligen, problem med sitt avlägsna läge. I denna mening är det viktigt att Europeiska unionen beaktar det problem som dessa områden har på grund av sin situation. Ett av de viktigaste elementen för att dessa områden skall kunna tackla sina problem är att de åtnjuter tillräcklig politisk autonomi, en politisk autonomi som tillåter de lokala myndigheterna att gå till botten med problemen och fatta beslut utan att vara beroende av order som måste ges från många kilometers avstånd.
En autonom makt kunde vara det effektivaste för att lösa dessa problem. Jag anser att det ligger på Europeiska unionens ansvar att, med tanke på den ekonomiska och sociala sammanhållningen, tillhandahålla det bistånd som behövs för dessa områden.

Novo
Herr ordförande, ärade ledamöter och ärade kommissionsledamot! Sedan flera år har det varit svårt att komma överens om behovet av en rättslig stadga som sammanfattar de permanenta nackdelarna i dessa regioner som alla karaktäriseras av stora avstånd, ökaraktär, svåra klimatförhållanden som begränsar och ställer villkor för möjligheterna till utveckling i jämförelse med unionens övriga territorier. I Maastrichtfördraget erkändes endast dessa svårigheter genom ett införande i en bilaga. På denna grund godkändes POSEI-programmen, för vilkas införande vår grupp hade en betydande roll, vilka just på grund av den rättsliga otillräckligheten, fick en övergripande tidsbegränsad karaktär som är oförenlig med de berörda svårigheternas permanenta karaktär.
I dag är det allas övertygelse att IGC - regeringskonferensen - i själva Fördraget bör ge dessa regioner en ställning som Europas yttersta randområden. Därför kommer vi att godkänna vår kollega Martíns utmärkta betänkande, som kräver detta med skärpa. Men vad som från och med nu är grundläggande är att nya politiska riktlinjer kan ge praktisk substans åt den nya rättsliga ställningen. Därför är det grundläggande att man antar en gemensam regionalpolitik; att man återupptar och förstärker åtgärder inom ramen för POSEI-programmen; att man skapar eller utvecklar en skatte-, handels- och tullpolitik som befrämjar den lokala investeringsbenägenheten; att men antar en jordbrukspolitik, en fiskepolitik och en industripolitik som säkerställer de särskilda lokala egenskaperna för produktion och som främjar diversifiering; samt att man garanterar leveranser av råvaror och konsumtionsvaror, så väl som ger möjligheter till fri rörlighet för medborgarna i dessa områden.
Herr ordförande, ärade ledamöter! För befolkningar som de på Azorerna och Madeira skulle den i fördraget införda ställningen som Europas yttersta randområden innebära mycket. Och vi har sedan länge kämpat för den. Men det avgörande, det som för den offentliga opinionen kommer att vara den avgörande förändringen, blir naturligtvis de konkreta åtgärder som kommer att vidtas med hänsyn till de lokala svårigheterna.

Schroedter
Herr ordförande, även jag tycker att föredraganden i detta betänkande visar ett mycket stort engagemang till förmån för den regionala utvecklingen i de yttersta randområdena. Målet med en optimal och så självständig utveckling som möjligt under dessa mycket speciella villkor har han verkligen utförligt skildrat och även kommit med många nya förslag. Det är dock märkligt, eftersom beteckningen "regioner i yttersta randområden " egentligen inte säger vad det hela verkligen handlar om. Det rör sig nämligen inte om regioner i Europa, utan om regioner i Atlanten, i Indiska oceanen och i Centralamerika, om gamla kolonialområden och militärbaser.
Den utveckling som önskades av Europa var inte alltid densamma som ortsbefolkningen önskade sig. Utnyttjandet av regnskogsområden för en europeisk rymdstation i Centralamerika med konsumtionsförsörjning från Paris är inte exakt det som vi förstår under en självständig regional utveckling. Därför välkomnar vi alla propositioner i betänkandet, som skall se till att det verkligen sker en självständig regional utveckling i dessa områden. Vi ber föredraganden att han även accepterar våra ändringsförslag, där vi vill påskynda övervinnelsen av en monokultur i dessa områden, och att han understödjer alla försök i denna riktning.
Vi är inte införstådda med att detta får ett eget kapitel, eftersom man därmed fastställer denna gamla kolonialsituation. Vi finner det riktigt att man i ett protokoll går mycket utförligt in på specialiteterna för dessa områden, och vi tycker att detta är tillräckligt för dessa regioner.

Correia
Herr ordförande! Europeiska unionens yttersta randområden kännetecknas av djupa strukturella defekter som förvärrats genom en rad socio-geografiskt ofördelaktiga och permanenta omständigheter som innebär att den genomsnittliga bruttonationalinkomsten i dessa regioner är de allra lägsta i hela unionen. Då den Europeiska gemenskapen accepterade detta reella förhållande och satte in motåtgärder mot följderna av den avlägsna ökaraktären i dessa regioner, skapades en serie åtgärder bland vilka kan nämnas antagandet av program som anpassats särskilt till regionernas karaktär under det gemensamma namnet POSEI och följaktligen infördes en bestämmelse som berör Europeiska unionens yttersta randområden i Fördragets bilaga.
Sedan 1994 förminskades erkännandet av dessa särskilda egenskaper till förmån för de förändringar som infördes genom POSEI-programmen när de existerande mekanismerna och åtgärderna bara kom att omfatta en del av stödvillkoren. Därigenom kom behovet att införa en artikel i EU-fördraget som på ett definitivt och stadigvarande sätt beaktar begreppet yttersta randområden och som möjliggör ett lämpligt och konsekvent åtgärdsprogram från Europeiska unionen inom ramen för principen om ekonomisk och social sammanhållning.
Till följd av europaparlamentets engagemang när det gäller de särskilda egenskaperna i de yttersta randområden, till vilka ytterligare initiativ slutit sig, framlade de portugisiska, spanska och franska regeringarna vid regeringskonferensen ett gemensamt förslag till en ny artikel i fördraget som skall utgöra rättslig grund för fastställandet av särskilda villkor för dess tillämpning i regionerna i de yttersta randområdena samt att ett protokoll skall utarbetas till en bilaga i Fördraget som reglerar de särskilda villkor som skall tillämpas för särskilda åtgärder inom sekundärrätten.
De ändringar som vi föreslagit och som antagits inom ramen för institutionella utskottet förstärker de förslag som redan lämnats vid IGC på två punkter. Ett: i fråga om det uttryckliga beaktandet av begreppet yttersta randområden, varvid rätten till lika möjligheter säkerställs liksom den sociala och ekonomiska sammanhållningen. Två: i fråga om den institutionella införandet av en bestämmelse om självstyre för de yttersta randområdena i det nya fördraget. När det gäller den senare frågan är vår målsättning bland annat att fastställa att de yttersta randområdenas egna myndighetsorgan skall informeras om detta vid utarbetandet av lagförslaget, med syfte att ge de autonoma regionerna kännedom om de förslag som behandlar särskilda frågor i dessa regioner innan dessa skrivs in på rådets föredragningslista för behandling. Detta är för övrigt förenligt med vad som föreslås i Dublin-IIprojektet för de nationella parlamenten.
Jag tar detta tillfälle att också hälsa befolkningarna på Madeira och Azorerna och lyckönskar dem för att de kommer att få reella utvecklingsmöjligheter.

Girão Pereira
Herr ordförande, ärade ledamöter! Jag börjar med att hälsa föredraganden som genom sitt arbete har visat att han besitter kunskap om den verkliga situation som befolkningarna i de yttersta randområdena lever under.
Om det är sant att dessa områden genomlever mycket allvarliga svårigheter av strukturell och traditionell karaktär, är det av största betydelse att man definierar vilka problem som härrör till det perifera läget. Vi talar då särskilt om avstånden, isoleringen, de små ytorna, topografiskt och klimatiskt svåra förhållanden som innebär ett enormt beroende av yttervärlden vilket återspeglas i de låga inkomsttalen per capita som man fortfarande i dag kan observera, trots tyngden hos de mycket positiva effekter som POSEI-programmen tillfört, särskilt då POSEIMA som tillämpas på Azorerna och Madeira.
Det är ingen tillfällighet att dessa regioner i de yttersta randområdena har de allra lägsta inkomsttalen per capita . Att fastställa denna skillnad i strukturella defekter - vilka trots att de förvärrats och är mycket djupa förr eller senare kan avhjälpas - och det av en mer permanent karaktär motiverar i sig enligt vår åsikt ett införande i Fördraget av alla rättsliga garantier som möjliggör en verklig kompensation i dessa regioner. Vi tror verkligen att man genom detta lilla bidrag till Fördraget kommer att kunna göra det möjligt att vidta gemensamma åtgärder för att kunna ge ett effektivt stöd till de strategiska sektorerna i dessa regioner, t.ex. i fråga om transporter, energi, telekommunikation, utan att det inverkar på alla andra oumbärliga stöd som redan erhållits.
Till sist skulle det, i och med den kännedom som man i dag har om deras befintlighet, vara bra att rätta till några fel som begåtts, förbättra vissa områden och i grunden förbättra programmens räckvidd vad gäller de målsättningar som uttryckts och som önskas av befolkningarna.

Sierra González
Herr ordförande, för att man skall förstå förslagen i detta betänkande krävs det att man beaktar de formella problem som har kommit fram vid uppfyllandet av principen om ekonomisk och social sammanhållning när denna princip tillämpas på åtgärder som avser utvecklandet av de yttersta randområdena. Dessa problem har betonat det brådskande behovet att få permanenta specifika föreskrifter som tar upp särdragen hos dessa områden, så att man vid tillämpandet av den berörda politiken har ett rättsligt instrument av grundläggande stödjande karaktär som kan fungera som en effektiv grund för att vidta specifika åtgärder enligt områdenas särdrag.
Förtjänsten hos detta betänkande är att det löser detta problem genom att föreslå att man genom ett införlivande i fördraget upprättar en rättslig grund som ger dessa områden en specialbehandling. Dessutom har betänkandet den förtjänsten att det på ett omfattande sätt, i samband med förslaget till ett tilläggsprotokoll, tar upp andra aspekter som motiverar att de yttersta randområdena får specialbehandling.
Bland dessa aspekter har man dels de specialsvårigheter som dessa områden lider av och som motiverar att unionen ger dem ett förstärkt stöd utöver Posei-programmen. Detta dels på grund av att dessa program har visat sig ha begränsningar på grund av den markerat kompensatoriska karaktären, dels på grund av att de till stor del förväxlar de yttersta randområdenas specialproblem med strukturella problem, i dag inte garanterar en stabil utveckling i dessa områden. Det räcker inte att vidta anpassningsåtgärder i fråga om gemenskapspolitiken eller den kompensationspolitik som avser den geografiska situationen, utan man måste utgå från de konkreta realiteterna och skingra de osäkerheter som uppstår i tomrummet efter 1999.
Vi anser att detta betänkande utgår från dessa realiteter och vår grupp delar dess filosofi. Detta bevisas av att föredragande av yttrandet för utskottet för institutionella frågor, ledamot Antonio Gutiérrez Díaz som tillhör vår grupp, också har gett sitt fulla stöd för detta betänkande, ett betänkande som representerar en viktig utgångspunkt får att uppnå ekonomisk och social sammanhållning i de yttersta randområdena.

Medina Ortega
Herr ordförande. Jag vill, såsom de tidigare talarna, gratulera föredragande för ett utsökt arbete. Jag vill också välkomna ledamot Segura Clavel, representant för de spanska parlamenten, som intagit en plats på åhörarläktaren. Samtidigt vill jag gratulera ledamot Gutiérrez Díaz, vår vice ordförande, för det utmärkta yttrande som han gjort för utskottet för institutionella frågor.
Jag vill konstatera att största delen av kvällens inlägg har gjorts av ledamöter som kommer från dessa öar. Jag vill självfallet också uttrycka min uppskattning för inläggen från de ledamöter som vi kan kalla "kontinentala ", såsom Gutiérrez Díaz, Karamanou, Vallvé och Schroedter. Jag anser att den förståelse som detta parlament i denna stund har för situationen i de yttersta randområdena är mycket betydande.
Jag vill dock framförallt, herr ordförande, rikta mig till kommissionär Wulf-Mathies, som är väl insatt i områdenas problem, och konstatera att regeringskonferensen i denna stund har för avsikt att behandla frågan om de yttersta randområdenas rättsliga status. Det är inte fråga om bristen på existerande rättsliga förordningar, eftersom en sådana i viss utsträckning finns genom artikel 227, genom akten för Spaniens och Portugals anslutning till Europeiska gemenskapen och övriga uttryck för gemenskapsrättens sekundärlagstiftning, såsom förordning 1911/91 för Kanarieöarna. Jag har fått veta att kommissionen har understött förslagen om att ge en stabilare rättslig grund, genom en specifik artikel och ett protokoll, och jag vill genom kommissionär Wulf-Mathies och de övriga närvarande kommissionärerna rikta en anhållan till kommissionen om att denna beaktar att det inte gäller en plötslig nyck. Jag skulle också vilja rätta till kommentarerna om att dessa områden skulle vara gamla kolonier - det är de inte. De har ända från början, t.ex. i fråga om Kanarieöarna, Azorerna och Madeira, utgjort en integrerad del av det nationella området med etablerad europeisk befolkning. Det enda som vi nu begär är att man beaktar de specialförhållanden som gäller för denna europeiska befolkning på tusentals avstånd från Europas kärna - en befolkning som lever i en speciell situation och som därför fortsättningsvis bör omfattas av gemenskapens fördrag.

Ainardi
Herr ordförande, herr kommissionsledamot, om betänkandet i fråga är positivt lämnar det oss inte oberörda. Efter flera decennier av integration i gemenskapen, hör de utomeuropeiska departementen fortfarande till unionens minst gynnade regioner. Ekonomiska och sociala varningslampor förblir hopplöst röda, med i synnerhet en ökänt mycket hög arbetslöshet.
Den ekonomiska och sociala situationen fortsätter av förvärras, trots att särskilda program genomförts, trots att nationella och europeiska krediter tillförts. Med den inre marknaden och tillämpningen av Maastrichtfördraget har integrationslogiken i den europeiska uppbyggnaden förstärkts i de utomeuropeiska departementen.
Genom harmoniseringen och den tvingande tillämpningen av fördraget har vissa särdrag, i synnerhet inom skatteområdet, såsom hamnavgift och vissa dispenser, ifrågasatts eller underställts noggrann kontroll av kommissionen. Erfarenheten har visat att förklaringen om de yttersta randområdena, som finns som bilaga till fördraget men inte har något juridiskt tvingande värde, inte har tillfört varken garantier eller skydd mot avregleringens följder, eftersom den har gynnat målet att fullborda den inre marknaden.
Det är således nödvändigt att de särskilda egenskaperna hos de utomeuropeiska departementen och de yttersta randområdena fullständigt och stadgeenligt skall erkännas i fördraget, under regeringskonferensens sista raka linje, med ett dubbelt mål. Att särskilda åtgärder skall genomföras till deras fördel och att dispenser från gemenskapsreglerna skall tillåtas, så länge dessa regioner inte uppnått Europeiska unionens ekonomiska och sociala genomsnittsnivå.
Ett sådant erkännande av de utomeuropeiska departementens ställning i fördraget skulle kunna möjliggöra genomförandet av en ny sorts utveckling, grundad på regionala fördelar och möjligheter och samtidigt råda bot på alla de nackdelar som beror i synnerhet på stora avstånd och ökaraktären. Slutligen, en sådan typ av utveckling skulle äntligen, och i hög tid, ge invånarna möjlighet att själva bli aktörer i sin egen utveckling.

Ephremidis
Herr ordförande, vi kommer att säga ja till detta Martins betänkande även på grund av andra orsaker, men främst på grund av det introducerar det nya uttrycket " ultraperifert" läge, och med detta uttryck menas mycket avlägsna randområden och det kräver ytterligare nya åtgärder, ett mera långtgående stöd än det som är rutin inom regionalpolitiken, och även inom specialprogram för extraåtgärder.
Utifrån dessa ståndpunkter säger vi alltså ja. Vi är emellertid skyldiga att lägga märke till att det finns en bristande balans i logiken. Vi söker efter dessa områden i Indiska oceanen, såsom det sagts, i andra avlägsna hav, som har som enda samband med Europa det faktum att de någon gång anknöts med koloniala band. Det gör ingenting, vi stödjer dem. Men vi glömmer, herr ordförande, komplexen av grekiska ögrupper i Egeiska havet, och särskilt i norra Egeiska havet, som var den grekiska och fortsättningsvis den europeiska civilisationens vagga och som är en integrerande del av Europa. Och betänkandet refererar inte till detta ultraperifera läge och till dessa öar, som har samma, och ibland ett större avstånd till Europeiska unionens centrum och befinner sig i en situation av obeskrivlig misär och i en situation av avfolkning på grund av bristen på stöd. Vi krävde således, med anledning av detta betänkande, och jag säger inte att det skall införlivas, eller integreras - och på grund av detta föreslog vi inte ens ett ändringsförslag men den ansvarige kommissionsledamoten lyssnar - utan att det skall finnas en förlängning av denna politik också vad gäller dessa ögrupper som avfolkas och som dessutom sätts på prov genom den turkiska expansionspolitiken som hindrar utvecklingen av turismen som är dessa människors enda levebröd.

Wulf-Mathies
Herr ordförande, först vill jag gratulera föredraganden Fernández Martin för hans betänkande, med vilket han för första gången har gjort Europaparlamentet uppmärksam på helheten med de yttersta randområdena. Betänkande och resolutionsförslag hänvisar till de specifika nackdelar, som dessa regioner konfronteras med. De nämnda problemen motsvarar också de farhågor, som ordförandena för de yttersta randområdena yttrade under våra samtal föregående vecka med anledning av mitt besök på ön Reunion. Där kunde jag verkligen konstatera att vi rör oss långt från det som vi i normala fall förstår under Europa, och därför tycker jag att det är viktigt att man därvid alltid tar hänsyn till detta.
För övrigt stämmer Era krav också överens med de ärenden, som olika ekonomer gång på annan har klargjort under mitt besök. Allt detta bekräftar min övertygelse att dessa regioner behöver speciella regleringar även i framtiden. Kommissionen har sedan 1989 bemödat sig om att ta hänsyn till dessa specialiteter i programplaneringsdokumenten. Detta stämmer också för de program i gemenskapsinitiativen REGIS I och REGIS II som antogs 1991 och 1996, vilket redan hänvisats till.
Kommissionen är precis som parlamentet av den åsikten - och detta har även ordförande Santer upprepat flera gånger - att unionens koncept för de yttersta randområdena måste bekräftas, fördjupas och förstärkas. Kommissionen har också förordat det förslag till fördragsartikel och till protokoll, som Spanien, Frankrike och Portugal gemensamt lade fram, och även bekräftat detta på regeringskonferensens sista sammanträde, där detta var ett tema.
Tyvärr måste vi nämligen fastställa att Posei-konceptet på grund av bristande rättslig grund ifrågasätts allt oftare. Kommissionen har t ex fastställt att det i rådet vid diskussioner om propositioner till förmån för yttersta randområden ibland är svårt att förmå medlemsländerna att erkänna de förpliktelser, som unionen har tagit på sig inom ramen för Posei-programmen, vilket även EG-domstolens senaste utslag och ärende klargör. Därför är det nödvändigt att stärka konceptet och därigenom ge de yttersta randområdena den klarhet, rättssäkerhet och genomblickbarhet de behöver för att stärka sammanhållningen med Europeiska unionen.
Beträffande ingripandet i strukturfonderna vill jag bara gå in på de farhågor som har yttrats med tanke på bidrag efter 1999, och ännu en gång tydligt framhäva att de yttersta randområdena som de fattigaste regionerna i unionen även i framtiden kommer att ha rätt till den högsta bidragsnivån. Jag delar för övrigt föredragandens uppfattning att stärka gemenskapspolitikens sammanhållning gentemot de yttersta randområdena. Det finns redan en intern servicegrupp för koordineringen av kommissionens kontor, och jag tror att vi även i framtiden kan förbättra samarbetet just med företrädarna för de yttersta randområdena.
Låt mig därför ännu en gång tacka föredraganden. Kommissionen kommer att tillsammans med Er fortsätta att arbeta för att förbättra situationen för de yttersta randområdena.

Ordföranden
Tack så mycket, kommissionsledamot Wulf-Mathies.
Jag förklarar debatten för avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon, kl. 11.00.

Ansvarsfrihet för budget
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är den gemensamma debatten om följande betänkanden:
A4-0138/97 av Kellett-Bowman för budgetkontrollutskottet om beviljande av ansvarsfrihet för styrelsen för Europeiskt centrum för utveckling av yrkesutbildning (Thessaloniki) med avseende på deras budgetgenomförande för budgetåren 1994 och 1995; -A4-0139/97 av Kellett-Bowman för budgetkontrollutskottet om beviljande av ansvarsfrihet för styrelsen för Europeiska stiftelsen för förbättring av levnads- och arbetsvillkor (Dublin) för genomförandet av dess budget för budgetåret 1995.
Kellett-Bowman
Herr ordförande, dessa två betänkanden om ansvarsfrihet borde inte behandlas mitt i natten här i Bryssel, de skulle ha varit en del av den allmänna debatten om ansvarsfrihet i Strasbourg på onsdagsmorgonen under den senaste sessionen. Skälet till att de har blivit fördröjda är att rådet inte gav oss sin rekommendation om ansvarsfrihet. Förra veckan fick vi slutligen dessa och jag skulle vilja tacka rådet för detta, eftersom det gör det möjligt för parlamentet att behandla ansvarsfriheten i april, vilket arbetsordningen kräver.
Låt mig börja med Europeiska stiftelsen för förbättring av levnads- och arbetsvillkor i Dublin. Jag skulle vilja tacka revisionsrätten för deras rapport. Jag är en anhängare av revisionsrätten, men jag skulle vilja göra två kommentarer angående rapporten. Den första är att en tidig version av rapporten, innan stiftelsen kunnat gå i svaromål, läckte ut i Danmark, till stor förlägenhet för stiftelsen och för det andra var tonen på engelska oacceptabel. Jag vet inte om revisorn hade haft en dålig resa eller om han inte gillade sitt hotell, de nyanser som återfanns i hans rapport får aldrig upprepas. Det kanske inte är uppenbart på de andra språken, men det är mycket tydligt på engelska.
Svårigheterna för dessa små organ är att de inte är tillräckligt stora för att ha en egen styrekonom. Det betyder att de måste ta en stor del av utgifterna från förskottskontot för att hålla sina leverantörer på gott humör och det är mycket svårt för dem att dela ansvaret mellan utanordnare, räkenskapsförare och styrekonom. Jag välkomnar kommissionens strävanden att försöka komma till rätta med situationen genom att ha styrekonomer på deltid. Jag ser fram emot att styrekonomen i Bryssel utfärdar elektroniska godkännanden, vilket skulle undanröja anledningen till den kritik som rätten framför. Vi kan för budgetkontrollutskottets räkning med glädje rekommendera ansvarsfrihet för Dublinstiftelsen.
Jag fortsätter nu med det europeiska centrumet för utveckling av yrkesutbildningen, som nu ligger i Thessaloniki. Det finns två rekommendationer här, en för 1994 och en för 1995. Jag beklagar att rådet inte är här. Det är andra gången som jag upptäckt att de inte är närvarande vid ett viktigt tillfälle. Det var rådet som framhärdade i att hitta ett gemenskapsorgan som inte hade ett krav på personalens mobilitet inskrivet i sina kontrakt. Därför beslutade det att flytta stiftelsen från Berlin till Thessaloniki. Rådet är skurken, rådet var halsstarrigt och det ansvarar för de problem som sedan uppstod. Om det hade bestämt sig för att döda stiftelsen kunde det inte ha gjort det bättre.
Efter att ha så ha anklagat rådet vänder vi oss till kommissionen, för att den skall rädda situationen. Frågan är om den har gjort det eller ej. Budgetkontrollutskottet kunde inte rekommendera ansvarsfrihet för 1994, vilket skulle ha skett i april förra året, eftersom domstolen ledde oss på spåren till några underliga omständigheter, där styrelsen och direktören var tvungna att lura personalen att överföras från Berlin till Thessaloniki. Jag vill betona att det inte var deras villighet att flytta till Grekland utan det faktum att personerna som inte hade mobilitet inskrivet i sina kontrakt ofta hade sociala åtaganden, som gjorde att de valde att arbeta där, ansvar för äldre generationer, barn med dålig hälsa etc. och de ville stanna på samma plats. Vi hörde talas om svårigheterna, så vi sköt upp ansvarsfriheten för 1994 och revisionsrätten gav oss en ytterligare rapport som täckte 1995, vilken avslöjade en del av de extrema åtgärder som styrelsen och direktören var tvungna att vidta för hålla CEDEFOP vid liv, för att övertyga människor att flytta till Thessaloniki. En del av dem åkte i ren lojalitet och mot bakgrund att de förväntade sig att få dégagement vid ett senare tillfälle. Dessa personer har varit goda gemenskapstjänstemän och har behandlats illa av rådet, men kommissionen på sin vita springare skulle ha ilat till deras försvar och det har den inte gjort.
Jag skulle vilja berömma direktören för att han under dessa svåra omständigheter lyckades hålla centret igång och jag tror att vi kan se fram emot fina resultat från institutionen i framtiden.
Jag är trött på kommissionen och jag anser att detta syns i de två ändringsförslag som har lagts till detta betänkande om ansvarsfrihet. Ett av herr Garriga Polledo för PPE-gruppen och ett av fru Wemheuer för PSEgruppen. Vi vill göra kommissionen medveten om vårt missnöje med det som sket. Jag skall låta herr Tappin tala om ändringsförslagen eftersom budgetutskottet har spelat en viktig roll i kontakterna med alla organ och har varit mycket hjälpsamt i just detta fall. Jag har stor respekt för kommissionens befogenheter och jag uppmanar den att använda sig av dem för att bistå offren för detta otroliga beslut av rådet att flytta centret från Berlin till Thessaloniki. Vi rekommenderar ansvarsfrihet, och samtidigt vill vi berömma direktören för det sätt på vilket han lyckades hålla verksamheten igång.

Tappin
Herr ordförande, jag skulle vilja gratulera herr Kellett-Bowman till hans två betänkanden. Jag tänker begränsa mina kommentarer till enbart frågan om CEDEFOP i Thessaloniki och det finns två saker som jag skall koncentrera mig på.
För det första personalfrågan. Som herr Kellett-Bowman sade är rådet, som är skyldigt till de stora problem vi har med CEDEFOP, inte här för att lyssna på våra och revisionsrättens klagomål om personalfrågorna. Jag beklagar kommissionsledamot Liikanen, som behandlas som en tennisboll och bollas fram och tillbaka mellan rådet och parlamentet och försöker lösa ett problem som inte han utan rådet orsakade.
Det bör påpekas för kommissionen att både herr Kellett-Bowman och jag själv har arbetat oerhört hårt för att åstadkomma dégagement för den personal som är kvar i Thessaloniki, Berlin och andra huvudstäder och institutioner på grund av villkoren i deras kontrakt, som ursprungligen var med CEDEFOP, inte vill flytta till Thessaloniki eller är missnöjda med flytten. Vi har inlett en korrespondens i frågan och därför har vi, i brist på ett tillfredsställande slutresultat lagt in ett ändringsförslag från både PSE- och PPE-gruppen som syftar till att lösa problemet under innevarande år.
Vi ber kommissionsledamoten att använda all sin list och alla sina färdigheter som politiker och som kommissionsledamot för att åstadkomma dégagement för de i personalen som nu är missnöjda med den falska flytten till Thessaloniki. Flytten hindrar herr Van Rens från att leda en riktig verksamhet i själva Thessaloniki.
Den andra frågan berör byggnaderna. Revisionsrätten har med rätta pekat på det förfärliga kontrakt som ingicks mellan rådet och den grekiska staten om en ny byggnad. Även om två betalningar har verkställts av Europeiska unionen, har bygget inte ens kommit igång. Detta är fullständigt otillfredsställande för oss i parlamentet och för budgeten för 1997 har vi skjutit upp betalningarna för innevarande år tills några framsteg görs.
Detta för mig till min sista punkt. Utan parlamentets granskningsbefogenheter skulle många av problemen med Thessaloniki och andra institutioner aldrig ha avslöjats. Jag uppmanar kommissionen att som en del av budgetförfarandet för 1997 lägga fram en harmonisering av bestämmelserna om ansvarsfrihet för samtliga organ, så att parlamentet kan ha kontroll över beviljandet av ansvarsfrihet.
Slutligen vill jag gratulera herr Van Rens. Han har försatts i en olycklig situation i Thessaloniki. Han har utfört ett fantastiskt arbete, men för att parafrasera Winston Churchill: Ge honom verktygen, så att han kan utföra sin uppgifter som ledare för organet och inte med ena handen bakbunden.

Malone
Herr ordförande, jag skulle vilja gratulera Kellett-Bowman till hans utmärkta betänkande. Jag skall begränsa min kommentar till Dublinstiftelsen. Jag vet att Dublinstiftelsen är mycket tacksam för herr Kellett-Bowmans ansträngningar och för det genomtänkta gensvaret i hans betänkande. Jag besökte nyligen Dublinstiftelsen i egenskap av parlamentsledamot representerande Dublin. Som ledamot av utskottet för socialfrågor och sysselsättning var jag intresserad av det arbete som utfördes där. Jag upptäckte att de uppfyllde sina plikter på ett öppet, noggrant och fullständigt korrekt sätt.
Förra veckan hade ledamöter i utskottet för socialfrågor och sysselsättning möjlighet att utbyta åsikter med direktören för Dublinstiftelsen och betänkandet framför oss visar tydligt att Dublinstiftelsen sköts ordentligt. Därför håller jag med om att ansvarsfrihet skall beviljas för 1995.

Liikanen
Herr ordförande, som de föregående talarna sade fattades beslutade om att överföra CEDEFOP till Thessaloniki vid toppmötet. Herr Kellett-Bowman och herr Tappin har aktivt följt fallet som, olyckligtvis, inbegriper svåra beslut på personalnivå. Det finns fortfarande en del tjänstemän som finner situationen otillfredsställande. Vad avser kommissionen är vi redo att göra vad vi kan för de som vill överföras till Luxemburg. Jag skrev ett brev till våra tjänster för att försöka finna lösningar för dem.
För de andra kan vi försöka finna lösningar från fall till fall. Vi är redo att studera dem utan förutfattade meningar. Olyckligtvis har rådet enhälligt avvisat våra ansträngningar att hitta en lösning för dégagement inom ramen för utvidgning. Parlamentet intog en mycket mer positiv inställning till möjligheterna till dégagement . Vi har inte sett några tecken på att rådets inställning kommer att ändras.
För det andra måste jag säga att kommissionens fackföreningar kraftigt motsätter sig en dégagement -lösning, som bara gäller en del av personalen. De anser, att om det skulle bli en sådan lösning, måste den stå öppen för alla. Så jag beklagar, men det finns inget enkelt svar. Vi måste, hur som helst, komma ihåg att tjänstemännen som har arbetat och fortfarande arbetar i enlighet med tjänsteföreskrifterna, har rätt till en förtidspensionsplan. Den är inte särskilt väl tilltagen, men den ger dem en viss grundläggande trygghet.
Jag skall studera möjligheterna här, men de är olyckligtvis ganska begränsade.

Ordföranden
Tack så mycket, kommissionsledamot Liikanen.
Innan jag förklarar debatten för avslutad, lämnar jag över ordet till föredraganden.

Kellett-Bowman
Herr ordförande, jag hade hoppats att vi skulle ha kunnat få ett godtagbart svar från kommissionen, så att de två grupperna kunde ha tagit tillbaka sina ändringsförslag. Så har inte varit fallet. Jag beklagar det faktum att kommissionen inte har lyckats behandla dessa människor som jag kallar offer. De är offer utan egen förskyllan och det är patetiskt att kommissionen inte kan hitta en väg att hjälpa dem.

Liikanen
Får jag fråga vilken lösning herr Kellett-Bowman föreslår?

Kellett-Bowman
Herr ordförande, får jag vara rakt på sak. Den lösning som jag skulle vilja se är den som följer det åtagande som jag trodde gjordes till herr Tappin och mig själv av den kommissionsledamot som just talade. Det är därför jag är arg.

Ordföranden
Jag förklarar den gemensamma debatten för avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon, kl. 11.00.

Omställning från visst fiske
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är andra betänkandet (A4-0141/97) av Baldarelli för fiskeriutskottet om förslag till rådets beslut (KOM(96)0682 - C4-0037/97-96/0308(CNS)) om särskild åtgärd för att främja italienska fiskares omställning från visst fiske.

Baldarelli
Herr ordförande, fru kommissionär! Som de som har följt arbetet med detta betänkande redan har kunnat konstatera, så handlar det om ett viktigt betänkande som berör en del av den italienska fiskeflottan; det är också ett betänkande som innebär en total kursändring när det gäller tendenserna till överkapacitet inom fiskeflottan, vilket även kan tjäna som exempel för situationen i andra länder.
Den omställningsplan, som vi nu har att yttra oss om, utgår från de problem vad gäller den egna uthålligheten som denna typ av fiske har: licenserna för att bedriva fiske med drivnät har i Italien tillåtits öka i alltför stor omfattning - det finns närmare 690 fartyg som bedriver denna typ av fiske - dvs. det stora antalet licenser har lett till en situation med mycket omfattande miljökonsekvenser. Med utgångspunkt i detta resonemang skall vi nu försöka komma fram till en omställningsplan som tar hänsyn till FN: s direktiv och som tar hänsyn till de regler om en maximal längd av 2, 5 km för drivnät som Europeiska unionen har fört fram i en egen förordning, och som samtidigt tar hänsyn till den mycket skarpa debatt som ägt rum, bl.a. i detta parlament, om drivnätens farlighet för vissa arter, framför allt valar, kaskelotter och delfiner.
Det finns med andra ord en medvetenhet som går utöver det rent juridiska och som vi måste reagera på, även om vi anser att huvudfrågan inte så mycket är utrotandet av dessa typer av havslevande däggdjur - som även i vissa avseenden är historiskt betingat och som alltid har utövats - utan mera frågorna som hänger samman med hållbarheten.
Vi måste alltså minska antalet licenser, vi måste se till så att en del av flottan upphör med sin verksamhet, vi måste också se till att en del av flottan ställs om. För att kunna göra detta krävs emellertid ett starkt engagemang från fiskarnas sida, och planen har starka inslag av frivillighet. I denna anda har även Europaparlamentets utskott arbetat, mot bakgrund av bland annat det avtal som undertecknades i Italien mellan fiskarnas organisationer, borgmästarna och det italienska ministeriet, som just förutsätter frivillighet när det gäller tillämpningen av denna plan: en plan som utnyttjar gemenskapsresurser som redan står till Italiens förfogande - alltså inga nya resurser - och en plan som naturligtvis ger möjlighet till en lösning, inte bara för redarna, utan även för de enskilda anställda i branschen.
Vi har ändrat förslaget från kommissionen så att finansieringen inte bara skall omfatta redarna, utan också de enskilda fiskarna, och inte endast fiskare som hör hemma i någon av Europeiska unionens medlemsstater, utan även fiskare från tredje land: det finns ett stort antal fiskare från tredje land som bedriver denna typ av verksamhet, framför allt tunisier och algerier. Detta tycker vi med andra ord är en mycket viktig princip för att uppnå rättvisa när det gäller behandlingen av de enskilda fiskarna.
Vi är emellertid också väl medvetna om att planen på vissa punkter är ologisk: en viktig sådan punkt är att de ekonomiska resurserna är mycket stora för de zoner som ingår i Mål 1, men naturligtvis inte desamma för de zoner som inte omfattas av Mål 1. Därför anser vi att det finns obalanser som måste kompenseras när planen skall tillämpas inom Italien, dvs. med de föreskrifter som Italien måste utforma.
Vi anser också att det är viktigt, ur politisk synpunkt, att man inte fortsätter att kriminalisera denna typ av fiske. En mycket viktig signal kan enligt vår uppfattning ges till dem som bedriver fisket genom att man inleder forskning som gör det möjligt att verifiera den verkliga effekten och som tar hänsyn till de påpekanden som gjorts av miljöorganisationerna samt av fiskarnas egna organisationer.
Med hjälp av dessa instrument kan vi därför motverka den extremism som inom detta område leder till och förvärrar oacceptabla sociala spänningar.

Crampton
Herr ordförande, jag skulle vilja gratulera herr Baldarelli till det andra försöket till betänkande för att begränsa drivgarnsfisket i Medelhavet. Jag tänker inte säga mycket. Jag tycker att herr Baldarelli har skrivit ett mycket bra betänkande. Det är ett balanserat betänkande och vi bör alla stödja det.
Vi vet att drivgarnsfisket är oacceptabelt på så sätt att sidofångsterna av delfiner, sköldpaddor etc. inte är att rekommendera och att det har bragts till vår kännedom av många naturvårdsorganisationer att detta borde upphöra, och jag tror att vi håller med om det. Men en omställning kan naturligtvis inte ske över natt. Vi kan inte stoppa det med en gång, vi måste låta det ta tid. Låt mig också säga att även om det här betänkandet handlar om omställningen av den italienska fiskeflottan, håller italienarna inte på med någonting olagligt. Vi accepterar att drivgarnsfiske är en dålig form av fiske: detta accepterade parlamentet för två år sedan, i omröstningen om Fragabetänkandet och vi väntar fortfarande på att kommissionen skall lägga fram ett initiativ för att sätta stopp för det helt och hållet. För vi måste komma ihåg, att även om vi pratar om italienarna nu, använder i praktiken alla andra fiskenationer inom EU sig av någon form av drivgarnsfiske.
Så jag stödjer detta betänkande. Jag gratulerar herr Baldarelli och hoppas att betänkandet åtminstone åtnjuter parlamentets respekt och går igenom och att vi kan börja lösa miljöproblemen.

Langenhagen
Herr ordförande, debatten i detta ärende var i många stycken mycket motsägelsefull, emotionell och personlig. Sökandet efter en lösning underlättades inte direkt av detta. Den som varit med länge i fiskeriutskottet vet hur mycket vi bryr oss om fiskarnas sorger och behov i alla medlemsstater, alltså även i Italien. Arbetsplatstillfällen står och har alltid stått i centrum för vårt arbete. Den fiskeriplan som nu skall röstas om har gjorts upp mellan italienska fiskeriorganisationer, redare, fackföreningar, den italienska regeringen och Europeiska kommissionen. Det handlar om en omställning till ny praxis inom fisket.
Flottan omfattar knappt 700 fartyg, vilka används för att fånga ton- och svärdfisk i Medelhavet med upp till 2, 5 kilometer långa drivgarn. Användandet av dessa drivgarn är emellertid olönsamt i ekonomiskt syfte och kan därför inte längre försvaras. Längre nät är förbjudna i EU sedan slutet av 1991 i och med förordning 345/92. Planen inskränker beviljandet av licenser för drivgarn och föreskriver att dessa skall dras in och förstöras. Planens kostnader och finansieringsmöjligheter har utarbetats i detalj.
Åtgärden garanterar de berörda fiskarna ett finansiellt understöd vid omställningen av deras fiskepraxis. Därför har fiskeriutskottet med stor majoritet samtyckt till den presenterade planen. Här ingår fem ändringsförslag beträffande principen frivillighet, kontroll och disciplinering av alla fartyg i Medelhavet, såväl som understöd även för icke-europeiska fiskare på italienska fartyg. Europeiska folkpartiets grupp bifaller det till sist funna samförståndet inom ramen för Italienplanen och avvisar efter noggrann kontroll eftertryckligt de nya ändringsförslag som lagts fram för oss.

Eisma
Ordförande, grekerna och spanjorerna talar om en labyrint av nät. I Medelhavet förekommer drivnät med en längd på ibland 25 kilometer. De 690 italienska fiskefartygen har en genomsnittlig längd på drivnät på ungefär 12 kilometer. Det är tillsammans avståndet från Gibraltar till Izmir och tillbaka igen. Man kan inte göra sig en föreställning av den ödeläggande inverkan, inbegripet den oönskade men dödliga bifångsten.
Det tycks mig tydligt. Omställningsplanen är nödvändig, men det är bara synd att kommissionen i sitt förslag inte helt tydligt visar om och hur näten förstörs. Dessutom ger förslaget från kommissionen få garantier för en försvarbar utgift av europeiska pengar. Jag ser också från betänkandet från min gode vän Baldarelli att han är förespråkare för en frivillig plan. Jag hoppas att kommissionär Bonino inte kommer att acceptera den frivilligheten utan låter det bli en skyldighet.
Ordförande, jag tycker att det är synd att betänkandet Baldarelli visar föga commitment för att verkligen avskaffa drivnätsfiske. Det är inte bra att hela tiden peka på länder som Algeriet som också använder drivnät. Jag tycker att Italien måste ta sitt eget ansvar. Vi kan hjälpa till där och därför är det av stor vikt att den finansiella kompensationen först ges när det finns en bra kontrollmekanism och näten verkligen förstörs. För det har jag för den liberala gruppen lämnat in tre ändringsförslag på A, B och C och jag hoppas och jag förväntar mig att också kommissionär Bonino som representant för den Europeiska kommissionen kommer att acceptera dessa ändringsförslag.

Tamino
Herr ordförande! Låt mig först av allt, som representant för gruppen de Gröna, påpeka att många undersökningar har visat att just fisket med drivnät är en icke-selektiv fiskemetod: vi hävdar därför, vilket vi också vid ett flertal tillfällen har framfört i detta parlament, att den enda framkomliga vägen när det gäller att lösa problemet är att förbjuda användningen av drivnät, oavsett hur långa de är, i Medelhavet.
För att uppnå detta mål anser vi att man måste komma fram till ett avtal med samtliga länder runt Medelhavet, framför allt med tanke på att de nuvarande reglerna om 2, 5 km ofta inte respekteras. Just nu - jag har precis fått meddelandet - har man siktat fiskefartyg i Medelhavet som använder nät som är cirka 8 kilometer långa.
I det här läget är det, enligt min mening, nödvändigt med en omställning av den befintliga fiskeflotta som utnyttjar drivnät som är farliga för jämvikten i Medelhavet. När det gäller förslaget till omställning anser vi att det som kommissionen föreslagit är rätt, inklusive de nya ändringar som föreslagits av det parlamentariska utskottet. När det gäller de senare är vi för övrigt fullständigt överens, med undantag av ett ändringsförslag: vi förstår inte varför man i ett europeiskt lagförslag skall ta med en hänvisning till avtal med ett antal borgmästare. Dessutom vill jag emellertid stryka under det som redan har sagts av Eisma, dvs. att för att man skall få bidragen så måste näten förstöras, för att undvika att de säljs till andra och på så vis ändå sprids inom Medelhavet, vilket skulle innebära att man betalar utan att ha löst problemet.

Kindermann
Herr ordförande, jag välkomnar kollega Baldarellis betänkande i sin nuvarande form tillsammans med de i fiskeriutskottet antagna kompromissförslagen. Han godtar kommissionens proposition som en bra grund, betonar den rättsliga ram, som propositionen är inbäddad i, och tillvaratar det socioekonomiska ansvaret för alla fiskare som befinner sig på det berörda italienska fartyget. Med all den sprängkraft, som frågan om drivgarnsfiske innebär, bör man dock betona att det i dag inte rör sig om ett generellt förbud av drivgarnsfiske i Medelhavet. Detta visar den föreliggande propositionen nämligen inte.
Vi måste hålla oss till den befintliga rättsramen och den tillåter en användning av 2, 5 km långa drivgarn. Det åligger rådet att ändra den befintliga rättsramen, sedan Europaparlamentet redan i september 1994 med ledning av en lagstiftande proposition från kommissionen uttalade sig för ett direkt avskaffande av drivgarn. I så måtto befriar de här föreslagna åtgärderna oss inte från att konsekvent hålla fast vid en gång fattade beslut och att fortsätta att gå i bräschen för ett förbud av ekologiskt inte försvarbart drivgarnsfiske.
Om den föreliggande propositionen ändå kan ses som ett steg mot ett generellt avhopp från drivgarnsfiske, ligger detta i att omstruktureringsplanen föreskriver finansiella impulser för de berörda fiskarna, så att de en gång för alla och helt och hållet avstår från detta slags fiske och därmed frivilligt sträcker sig längre än den befintliga rättsramen.
Föredraganden bör få en eloge för att han genom frågan om ekologi inte har förlorat de berördas läge ur sikte. Jag vill bara påminna om det faktum att det för de berörda områdena nästan uteslutande handlar om mål-1områden, där det finns få alternativ till fisket. Framhävas bör också det ansvar han tar för fiskare, som kommer från tredje land, men arbetar på italienska fartyg. Vi välkomnar den för omsättning av planen övervägda omställningen av de medel inom Fonden för fiskets utveckling (FFU) som Italien är berättigad till, men förordar ett strikt iakttagande av den föreskrivna tidsplanen.
Till sist - och här sluter sig åter den ekologiska cirkeln - vill jag framför allt betona fiskeriutskottets krav att även inbegripa de tredje länder som fiskar i Medelhavet, för att tillsammans med dem åstadkomma regleringar, som åtminstone respekterar de 2, 5 km långa drivgarnen.

Burtone
Herr ordförande, mina damer och herrar! Jag tror att i det här skedet av debatten är det nödvändigt att framhålla - det har föredraganden redan gjort, men jag vill stryka under det ännu en gång - att vi inte talar om en sektor vilken som helst: vi talar om en sektor som ger arbete och utkomstmöjligheter till många familjer, framför allt i södra Italien, som är så plågat av arbetslöshet. Vi talar om en sektor, herr ordförande, som har antika rötter, vi talar om en sektor med arbetstillfällen, traditioner och kultur. Å andra sidan måste man också säga - det finns inga som helst tvivel - att ett intensivt fiske som bedrivs av flottor som är knutna till starka ekonomiska krafter, många gånger med intressen utanför Italien, har lett till en situation av utarmning vad gäller de sjölevande däggdjuren i Medelhavet, en situation där själva deras existens är hotad.
Därför denna beslutsamhet, som många gånger har demonstrerats i olika nationella och internationella fora, att begränsa vissa typer av fiske. Programmet för omställning av den italienska svärdfiskflottan, som diskuteras idag, är ett svar på miljökraven om skydd och bevarande av Medelhavet, men samtidigt tror jag att de förbättringar som nämnts, framför allt av föredraganden, även har en möjlighet att fånga upp vissa frågeställningar av socioekonomisk art som hänger samman med södra Italien. Programmet vill inte genomföra en auktoritär och hänsynslös nedläggning, det går inte i riktning mot ett bidragsberoende: man vill i stället föra fram ett förslag som har som mål att bevara, samtidigt som det undviker sociala spänningar. Jag tror att ändringsförslagen nr. 15 och 16 skulle kunna bidra till att stärka denna utveckling; de skulle kunna göra de framförda förslagen flexiblare och mer acceptabla.
Herr ordförande, det kan ofta vara svårt att se var gränsen går mellan en offensiv miljömedvetenhet och en underförstådd byteshandel. Det ögonblick skall komma när vi en gång för alla måste göra klart om det verkligen finns ett engagemang för att skydda delfinerna eller om det finns kopplingar till andra intressen och andra sektorer som konkurrerar med svärdfisknäringen.

Varela Suanzes-Carpegna
Herr ordförande, herr kommissionär, ärade ledamöter. Fisket med drivgarn håller på att bli ett verkligt eldprov för trovärdigheten för gemenskapens alla institutioner. Särskilt för detta parlament. Och i ännu högre grad för vårt fiskeriutskott, där vi ofta talar vitt och brett om ansvarsfulla och selektiva fiskesätt. Vi har fördömt drivgarn vid flera tillfällen och krävt att de skall utplånas slutgiltigt. Nu handlar det om att undersöka utskottets förslag i förhållande till den italienska regeringens plan för en omställning av det fiske som görs i Medelhavet med dessa nät. Vi skulle gärna ha sett kraftigare tag och större garantier för ett slutgiltigt utplånande, men vi måste stödja den italienska regeringens beslut att vidta omställningsåtgärder som, även om de är frivilliga i fråga om planerade och behövliga stöd, förhoppningsvis sporrar italienska fiskare till omställning och senare till slutgiltigt avskaffande av drivgarn. Detta kan avläsas ur den italienska regeringens ställning vid det senaste ministerrådet som svar på det spanska förslaget.
Vi är sålunda, fru kommissionär, överens i fråga om de allmänna linjerna i utskottets förslag och även i fråga om det åtagande som erhållits genom det andra betänkandet av Baldarelli. Vi upprätthåller hoppet, som vi tror är motiverat, om att man efter den nya italienska inställningen i rådet snart uppnår den efterlängtade majoriteten, så att ingen längre kan ställa sig bakom en bortförklaring om att andra kommer att fortsätta använda dessa nät - med vetskap om att de orsakar skador. Vi hoppas också att vi inte behöver vänta tills det uppstår nya konflikter mellan fiskare eller med ekologer, påtryckningar i fråga om vår export eller kritik mot kostnadsdryga kontrollåtgärder, för att vi skall kunna göra det som vi måste göra, en åtgärd som jag redan begärde av detta parlament - förbjuda dessa nät och utplåna dem slutgiltigt.

Viola
Herr ordförande, fru kommissionär, mina damer och herrar! Låt mig först av allt förklara varför jag och sex andra italienska ledamöter från Europeiska folkpartiets grupp inte har ansett det vara lämpligt att underteckna två av de ändringsförslag som i morgon läggs fram i denna kammare för omröstning. Det rör sig om två ändringsförslag som inte ryms inom ramen för den kompromiss som mödosamt har utarbetats i gruppen och i fiskeriutskottet. Och vi föredrar att inte bryta överenskommelser, framför allt när de har varit svåra att nå fram till. Vi vill med andra ord inte bidra till det klimat av misstroende, för övrigt fullständigt omotiverat, som redan har lett till att frågan har återförvisats till Strasbourg för diskussion och som vi inte anser att man skall riskera på nytt, framför allt med tanke på att det för våra fiskare i första hand gäller att se till att rådets beslut så fort som möjligt verkställs, och att de äntligen får klara spelregler med tanke på nästa fiskesäsong.
Till detta vill vi lägga att dessa ändringsförslag, även om vi instämmer i stort, inte ändrar särskilt mycket i förhållande till grundförutsättningarna. Det är emellertid viktigt, sett ur mänsklig synpunkt, att man godkänner det ändringsförslag som utsträcker bidrag, som är avsedda för de italienska fiskarna, till fiskare från tredje land, i allmänhet från Maghrebländerna, under förutsättning att dessa är registrerade i enlighet med gällande regler.
Tillåt mig som avslutning rikta en uppmaning till kommissionär Bonino: vidtag alla tänkbara åtgärder för att hitta ett forum - det skulle till exempel kunna vara det allmänna ministerrådet om fisket i Medelhavet - där man kan komma fram till ett avtal mellan Europeiska unionen och tredje land, för att de regler och förbud som gäller i Europeiska unionen även skall gälla för övriga länder. Det är ett oacceptabelt hån gentemot de italienska fiskarna, och även gentemot övriga fiskare i Europeiska unionen, att fisket efter svärdfisk, som är förbjudet för dem, i stället kan fortsätta att utövas, utanför deras egen dörr och i regel med större frihet vad gäller utrymme och med större framgång idag jämfört med tidigare, av japanska och koreanska fiskare och av fiskare från maghrebländerna.
Vad gäller detta, så hoppas jag att Europeiska unionen konsekvent och enigt skall skydda den egna fiskeripolitiken inom ramen för associationsavtalen mellan Europa och Medelhavsländerna.

Imaz San Miguel
Herr ordförande. Detta betänkande uppstod som följd av ett avtal mellan den italienska regeringen och kommissionen för att få en omställning av den italienska flottan i riktning bort från användandet av drivgarn. Förbrytelserna, som beror på den dåliga lönsamheten vid användandet av drivgarn kortare än 2, 5 kilometer, har gett upphov till kontinuerliga protester och t.o.m. hot om kommersiella sanktioner på Förenta staterna som följd av domen från en internationell affärsdomstol.
Denna plan understryker att drivgarnen inte är lönsamma. De är fiskeredskap som måste försvinna för gott från dessa vatten och därför tar man upp deras avskaffande och förstörande. Dessa är de korrekta åtgärderna och det enda jag begär av utskottet är att det anstränger sig för att försäkra att dessa nät avskaffas på ett effektivt sätt och att de inte överlåts till andra flottor utanför gemenskapen. Dock ger detta avskaffande upphov till ett betydande socialt problem i södra Italien, som är särskilt drabbat av arbetslöshet och bristen på ekonomisk verksamhet. Därför är det viktigt med en plan som har åtföljande stödåtgärder, som kan möjliggöra omställning och inriktning mot nya fiskeriområden för denna flotta. Detta är en nödvändig solidaritet från Europeiska unionens sida gentemot den italienska fiskeflottan. Därför vill jag gratulera utskottet och särskilt fru kommissionär.
Denna plan, fru kommissionär, bör jämna ut vägen för en slutgiltig lösning på drivgarnsproblemet i Europeiska unionen. Den italienska situationen är svår, med 677 inblandade fartyg. Tillämpandet av denna plan bör tillåta en lösning i rådet som också omfattar omställning av den atlantiska flottan, som utgör mindre än 60 fartyg totalt fördelade mellan engelsmän, irländare och fransmän.
Det är kommissionen som har ansvaret för att lägga fram ett nytt förslag till rådet med tanke på uppnåendet av ett avtal. Fru kommissionär, om ni utesluter Östersjön från ett förslag om totalt förbud, utifrån särdragen hos dessa fiskeriområden, om ni utesluter territorialvattnen och om en plan tillämpas på de 60 atlantiska fartyg som sysselsätter cirka 300 personer - en liknande understödsplan som den italienska - skulle kostnaden vara av storleksordningen 8 miljoner ecu för gemenskapens kassa. Med denna uppsättning åtgärder kan ni erhålla majoritet i rådet, till förmån för ett slutgiltigt förbud mot dessa nät.
Jag är övertygad om att ni, fru kommissionär, med ert sedvanliga politiska mod kan föra förslaget vidare - ett förslag som försäkrar upprätthållandet av framtida resurser och den nödvändiga solidariteten med den italienska, franska, engelska och irländska flottan, som ser sig påverkade av denna omställning.

Bonino
Herr ordförande, mina damer och herrar! Jag kommer i mitt inlägg att koncentrera mig på ett par frågor som ni har tagit upp, och mer allmänt beröra ett par punkter som hänger samman med ändringsförslag som kommissionen inte kan godkänna och förklara skälen för detta.
Framför allt har ni pekat på problemet med ett effektivt avlägsnande av näten, destrueringen av dessa: jag kan försäkra Eisma och även Tamino om att denna fråga uttryckligen och upprepade gånger har tagits upp i den italienska planen, såväl vad gäller stimulansåtgärderna som vad gäller tillvägagångssättet. Jag upprepar, detta bekräftas flera gånger med stort eftertryck i regeringens text.
Dessutom har problemet med tredje land diskuterats: jag håller med om att detta kan vara ett problem. Naturligtvis är det svårt ur psykologisk synvinkel att hävda att tredje land - japaner, koreaner eller andra - kan få fiska med samma redskap. Jag måste emellertid tillstå att de juridiska instrument som skulle kunna göra det möjligt att ingripa mot denna typ av fartyg är otillräckliga. Som många av er känner till inledde vi under konferensen i Venedig en dialog för att komma fram till uppföranderegler, eftersom de juridiska instrumenten inte tillät ett ingripande, på internationellt vatten, mot tredje land.
När det gäller några av de andra ändringsförslagen, framför allt ändringsförslag nr 5 som rör möjligheten att hålla fiskare från tredje land skadeslösa, så nämns inte detta i texten från kommissionen eftersom det inte finns någon hänvisning till detta i den plan som presenterats av den italienska regeringen. Kommissionen är emellertid beredd att deklarera att om den italienska regeringen skulle vilja utnyttja denna möjlighet, så ser kommissionen ingen anledning att invända; å andra sidan hade vi inte heller någon anledning att föreslå en sådan möjlighet. Det är tydligt att detta innebär en öppning, men vi hade ingen möjlighet att lägga fram ett sådant förslag.
Ett annat av ändringsförslagen tänker kommissionen inte acceptera: nr 19, eftersom det hör till ett ämnesområde som inte hör hemma i denna typ av förslag. Ändringen avser i själva verket ett forskningsprojekt, som förmodligen är mycket lovvärt men som verkligen inte har med det aktuella förslaget till betänkande att göra. Får jag påminna ledamöterna om att kommissionens förslag avser accepterandet av en omställningsplan för svärdfiskflottan, som presenterats av den italienska regeringen. Kommissionen kan därför inte ägna sig åt helt andra frågor.
Låt mig nu ta upp det huvudproblem som många av er har riktat kommissionens uppmärksamhet på och som rör avskaffandet av det aktuella fiskeredskapet. Jag vill återigen upprepa för detta parlament något som ni för övrigt redan känner till, att det sedan 1994 ligger ett förslag från kommissionen om avskaffande av dessa fiskeredskap på ministerrådets bord. Rådet har tills idag inte kunnat samla en tillräckligt stor majoritet för att kunna godkänna det. Detta är hela sanningen! Om därför de här närvarande parlamentsledamöterna har några möjligheter att utöva påtryckningar, så tror jag det vore lämpligt att rikta dem mot denna andra institution inom gemenskapen. Faktum kvarstår att under det senaste sammanträdet med rådet genomfördes, på förslag av den spanska regeringen som för övrigt till kommissionen har översänt en plan för hur man skall kunna uppnå detta slutmål, en debatt som ger kommissionen hopp om att frågan håller på att mogna och att det faktiskt är på väg att skapas öppningar vad gäller vissa medlemsstater, som hittills har varit mycket avvisande i denna fråga.
Kommissionen har därför börjat undersöka möjligheterna att utarbeta ett nytt förslag som, om det godkänns och inte bara förblir en tom gest, snabbt skall kunna presenteras så att vi skall kunna göra framsteg i frågan.
Parlamentsledamöter, jag upprepar: om ni har möjlighet att utöva påtryckningar, så skulle kommissionen vara mycket tacksam om ni ville använda den effektivt även gentemot de övriga institutioner inom gemenskapen som hittills har blockerat denna dossier .

Baldarelli
Herr ordförande! Låt mig tacka kommissionären som har förklarat kommissionens motiv och även hänvisat till den italienska regeringen. Jag skulle vilja fråga kommissionären om det är möjligt att de ändringsförslag som godkänts enhälligt av Europaparlamentets fiskeriutskott skulle kunna utformas, inför rådets godkännande, som en avsiktsdeklaration från kommissionens sida. Jag tänker i första hand på frivilligplanen och bidragen till tredje land. Om kommissionen kunde göra ett sådant uttalande så skulle det vara av stor betydelse och ligga i linje med fiskeriutskottets uppfattning.

Imaz San Miguel
Utöver att jag vill uttrycka min tacksamhet för svaret från fru kommissionär så vill jag ställa en mycket konkret fråga: Betyder det sagda att kommissionen kommer att ändra sitt förslag inför nästa råd på grundval av indikationerna från rådet, med avsikt att försöka uppnå majoritetsbeslut om ett totalt avskaffande av dessa nät?

Eisma
Ordförande, för drygt två månader sedan hade vi en debatt med rådet ordförande i Strasbourg och rådets ordförande sa: Kommissionen måste när det gäller förbudet av drivnät komma med ett ändrat förslag, för den nuvarande situationen är en återvändsgränd. Man kan inte få någon majoritet. Min fråga till kommissionären, nu när hon har tillkännagivit att hon tänker komma med ett ändrat förslag, är när hon kommer att komma med detta ändrade förslag.

Bonino
Herr ordförande, mina damer och herrar. Vad gäller de förklaringar som har efterlysts, så vet jag inte om det enligt arbetsordningen är möjligt att kommissionen gör ett uttalande utan att avvakta den 17 juni, eftersom jag hoppas att " svärdfiskplanen" skall godkännas under punkt a av något ministerråd. Under alla omständigheter skall jag kontrollera vad som gäller och under alla omständigheter kan jag idag låta föra till protokollet i denna kammare att, vad gäller den frivilliga planen, så anges och beskrivs den uttryckligen i den italienska regeringens plan, framför allt i femte beaktandemeningen, andra stycket i kommissionens förslag.
Vad gäller tredje land -. jag antar att hänvisningen avser fiskare som kommer från tredje land - så bekräftar kommissionen att man inte har tagit med den möjligheten i sitt förslag eftersom den inte fanns med i den italienska regeringens plan, men att vi inte har några invändningar mot en sådan utvidgning om de italienska myndigheterna överväger den.
Vad gäller det nya förslaget, så upprepar jag att det på rådets bord ligger ett förslag från kommissionen från 1994. Rådet har inte, på grund av invändningar från vissa medlemsstater, kunnat eller velat godkänna det. Eftersom det under det senaste ministerrådsmötet om fiskerifrågor ägde rum en debatt som jag tycker visade på öppningar från vissa medlemsstaters sida, bland annat Italien och ett par till - så vill jag meddela att kommissionen har börjat undersöka de politiska förutsättningarna för ett nytt förslag. Kommissionen har inte för avsikt att ge någon en förevändning för att lägga fram ett nytt förslag om samma politiska blockering skulle föreligga. Detta skulle bara leda till ytterligare två års forskning, undersökningar, analyser, som inte skulle leda någon vart. Kommissionen har för avsikt att göra detta först efter att ha konstaterat att det inte föreligger andra och liknande politiska blockeringar.

Ordföranden
Tack så mycket, kommissionsledamot Bonino.
Jag förklarar debatten för avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon, kl. 11.00.
(Sammanträdet avslutades kl. 24.00.)

