Organizacija delovnega časa (razprava) 
Predsednica
Naslednja točka je izjava delegacije predsedstva Parlamenta v Spravnem odboru o organizaciji delovnega časa.
Mechtild Rothe
Gospa predsednica, gospe in gospodje, kot veste, spravni postopek v zvezi z Direktivo o delovnem času ni uspel. V takem primeru člen 65(5) Poslovnika predvideva izjavo predsednika delegacije Evropskega parlamenta v Spravnem odboru na plenarni seji. Zato bom zdaj podala kratko izjavo o poteku pogajanj o Direktivi o delovnem času.
Po več krogih trialoga in treh sejah Spravnega odbora je na zadnji seji nekaj po polnoči in tik pred iztekom roka postalo jasno, da sporazuma ne bo mogoče doseči. Delegacija Evropskega parlamenta je pred tem z jasno večino 15 glasov za, nobenim proti in petimi vzdržanimi sprejela odločitev, da ne bo podprla zadnjega spravnega poskusa Komisije. Tega poskusa nismo sprejeli kot podlage za primeren kompromis. Ob istem času ga je zavrnil tudi Odbor stalnih predstavnikov, ki je imel sestanek v sosednji sobi. V pismu z dne 29. aprila 2009 sta dva sopredsednika Spravnega odbora obvestila Parlament in Svet ministrov, da ni mogoče doseči sporazuma o skupnem besedilu do roka, ki ga določa člen 251(5) Pogodbe ES.
Močno obžalujem, da instituciji nista mogli uskladiti stališč. Če pa pogledamo tri točke, ki so ostale sporne do konca - izvzetje iz tedenskega delovnega časa, pogoji časa dežurstva in več pogodb delavca - so bile razlike v stališčih tako velike, ni bilo mogoče doseči sporazuma, ki bi bil združljiv z resolucijo Evropskega parlamenta z dne 17. decembra 2008.
Zlasti Svet pri vprašanju izvzetja ni spremenil svojih stališč niti za milimeter. Parlament je ponudil več kompromisov, ki bi delodajalcem omogočali precejšnjo prožnost glede delovnega časa. Parlament je skušal biti kooperativen zlasti pri vprašanju pogojev časa dežurstva, saj večina držav članic, v tem primeru devet, uporablja izvzetje izključno pri času dežurstva. Vendar je manjšina v Svetu, ki pa je preprečila sprejetje, preprečila vsak poskus uvedbe odstopanj. Sprejet ni bil niti predlog o določitvi konca izvzetja.
Glede časa dežurstva je Sodišče Evropskih skupnosti jasno razsodilo, da je čas dežurstva delovni čas. Tudi neaktivnega dela dežurstva ne moremo smatrati, v celoti ali deloma, za čas počitka, kot je zahteval Svet. Delegaciji Parlamenta je bilo tudi jasno, da je čas dežurstva potreben, kadar se zahteva nadaljevanje dela. Svet te omejitve ni bil pripravljen sprejeti. In kakšen je rezultat tega? Če natakar sedi v prazni restavraciji, se to šteje za neaktivni del dežurstva, ki se seveda vrednoti drugače. Tako pač ne more biti. Parlament se je odločil za prožen pristop in je podprl predlog omejitve delovnega časa 48 ur na delavca in ne na pogodbo. V tem primeru se nismo mogli dogovoriti niti o vključitvi tega načela v preambulo.
Delegaciji Parlamenta je bilo jasno, da je bolje ne doseči kompromisa kot pa skleniti slab kompromis v škodo delavcev. Parlament je Svetu ponudil vrsto predlogov, dokler nismo ugotovili, da smo izčrpali vse svoje možnosti. Določena skupina v Svetu ni bila pripravljena na nikakršen kompromis. Menim tudi, da bi lahko v določenih točkah Komisija vložila predloge, ki bi bolj uravnoteženo upoštevali stališča Sveta in stališča Parlamenta.
V tem mandatu je Parlament po postopku soodločanja sprejel 389 pravnih aktov. Od teh jih je bilo 24 sprejetih v tretji obravnavi, po uspešnem spravnem postopku. To jasno dokazuje prisotnost kulture sodelovanja med institucijami. Direktiva o delovnem času je prvi primer neuspešnega iskanja dogovora v Spravnem odboru po uveljavitvi Amsterdamske pogodbe. Upam, da bo nova Komisija kmalu predstavila nov predlog, ki bo, upam, omogočil sporazum.
Na koncu bi se rada posebej zahvalila sekretariatu Spravnega odbora za njegovo odlično pripravljalno delo.
Michal Sedláček
predsednik Sveta. - (CS) Gospod predsednik, komisar, gospe in gospodje, v imenu češkega predsedstva bi vam rad predstavil stališče Sveta glede zaključka pogajanj o spremembi Direktive o delovnem času. Kot nedvomno veste, je Svet štiri dolga leta razpravljal o spremembi direktive, preden je sprejel enotno stališče o vsebini - po precej zahtevnih in zapletenih pogajanjih.
Kvalificirana večina držav članic se je sporazumela, da bo glavna sporna zadeva, izvzetje, sicer vključena v direktivo, vendar ob natančno opredeljenih pogojih, ki bodo znatno omejili njeno uporabo. Svet je na primer želel zmanjšati največje število delovnih ur na teden ob uporabi izvzetja z 78 na 60 ali 65 ur in je predlagal prepoved uporabe izvzetja pri sklepanju pogodb o delu ali omejitev obdobja veljavnosti soglasja delavca z delom v režimu izvzetja na eno leto. Namen Sveta je bil omejiti uporabo možnosti izvzetja v državah članicah, predvsem pa okrepiti zaščito delavcev, ki uporabljajo možnost izvzetja. Svet je ocenil, da je osnutek direktive uravnotežen dokument, ki spodbuja zaščito delavcev, in je upal, da bo sprejemljiv tudi za Parlament, ki naj bi ga odobril v drugi obravnavi.
Od glasovanja v decembru se je češko predsedstvo zavedalo razlik v pogledih obeh institucij na osnutek direktive, postopka pogajanj pa ni smatralo za prestižni boj med institucijama. Nasprotno, odločilo se je za pragmatičen, neideološki in realističen pristop, ob upoštevanju stvarnosti evropskega trga dela. Nesporno dejstvo je, da možnost izvzetja danes uporablja 15 od 27 držav članic. Od januarja letos, ko je Češka republika prevzela predsedovanje, smo opravili zelo intenzivna pogajanja na vseh ravneh, da bi našli možnost kompromisa s Parlamentom. Prvo srečanje držav članov na to temo je bilo v Pragi 13. januarja. Do danes smo opravili vsaj osem krogov neuradnega trialoga in tri kroge samega pogajalskega postopka. Tu bi se rad zahvalil Komisiji, še zlasti komisarju Špidli, za strokovno pomoč in konstruktivni pristop pri iskanju možnega kompromisa glede besedila direktive. Svet je bil pripravljen sprejeti kompromis glede skupnega stališča, kljub temu pa nismo dosegli sporazuma. V preteklih štirih mesecih je češko predsedstvo ravnalo zelo aktivno in odgovorno pri pogovorih s Parlamentom in ponudilo Parlamentu vrsto kompromisnih rešitev različnih vprašanj v zvezi z direktivo, da bi našli končno rešitev, sprejemljivo za Svet in za Parlament.
Danes lahko ugotovim, da je Svet pri marsičem popustil, da bi izpolnil zahteve Parlamenta, vendar vse to za Parlament še ni bilo dovolj. Na primer, Svet je bil pripravljen opustiti skupno stališče in podpreti stališče Parlamenta, da je čas dežurstva dejansko delovni čas. Svet je popustil tudi pri razpravi o usklajevanju poklicnega in družinskega življenja, glede roka za zagotovitev dodatnega dnevnega časa počitka in pri opredelitvi vodilnih delavcev, lahko pa bi naštel še več primerov. Svet je želel doseči sporazum s Parlamentom pri ključnem vprašanju izvzetja in je bil pripravljen ugoditi zahtevi Parlamenta ter sprejeti tudi njegove druge predloge, na primer o prepovedi urejanja izvzetij v preizkusnem obdobju, o odpravi največjega števila tedenskih delovnih ur pri izvzetju, čeprav se nam je ob tem zdelo, da ravnamo v nasprotju s koristmi zaposlenih. Bili smo celo pripravljeni sprejeti zamisel o uvedbi beleženja ur, dejansko opravljenih v režimu izvzetja. Parlament pa nam s svojimi stališči ni bil pripravljen priti nasproti.
V imenu češkega predsedstva lahko odkrito izrazim obžalovanje, ker Parlament ni bil voljan iskati potrebne kompromise in dogovore o reviziji direktive, ki jo pričakujejo ne le države članice, pač pa tudi državljani EU že dolgih pet let. Sporazum o revidirani direktivi bi prispeval k boljši zaščiti zaposlenih, pomagal pri reševanju težav s časom dežurstva in časom počitka, in bi odprl pot postopnemu krčenju uporabe izvzetij v državam članicam. Poslanci pa so bili v pogajalskem odboru gluhi za te predloge. Zavrnili so jih, prav tako so zavrnili protipredloge Sveta in kompromise, ki jih je ponudila Komisija, in vztrajali na lastnih ideoloških stališčih. Ker Parlament ni bil pripravljen upoštevati razmer v Svetu in stvarnosti, v kateri živimo, bo ostala v veljavi dosedanja direktiva. Uporaba izvzetja ne bo omejena, ne bomo uvedli nikakršnega nadzora, delavci pa bomo morali še naprej delati do 78 ur na teden. Najverjetneje bo odnos Parlamenta privedel do še obširnejše uporabe izvzetij. Danes je Evropska komisija prejela sporočila še dveh držav članic, da nameravata uvesti možnost izvzetja, s tem pa dodatno slabi tudi upanje na odpravo izvzetja v prihodnosti. Svet je želel to preprečiti, Parlament pa je odločil drugače.
Vladimír Špidla
član Komisije. - (CS) Gospod predsednik, gospe in gospodje, resnično globoko obžalujem, da Svetu in Parlamentu ni uspelo doseči soglasja v zadnjem krogu pogajanj o reviziji Direktive o delovnem času. Komisija je storila vse v svoji moči, da bi našli kompromis, ponudila je vrsto predlogov v zvezi z glavnimi vprašanji, da bi pomagala obema zakonodajnima telesoma zbližati svoja stališča v končno različico. Na koncu pa sta Svet in Parlament vztrajala vsak na svojih stališčih glede prihodnosti izvzetij in teh stališč nista mogla uskladiti.
Razumem in spoštujem željo Parlamenta, da bi dokončno odpravili uporabo izjem. Ta rešitev bi se tudi meni zdela idealna in smo jo leta 2005 vključili v spremembe, ki jih je predlagala Komisija. Po več letih pogajanj pa je postalo povsem jasno, da bo ta element preprečil sporazum s Svetom in da ga manjšina v Svetu, ki zadostuje za zavrnitev, ne bo sprejela. Preveč držav članic je enostavno vztrajalo pri posamičnih izjemah in pri ohranitvi določbe v direktivi. Zato je Komisija vložila alternativne predloge za izboljšanje pravne zaščite zaposlenim, ki uporabljajo izvzetja, s čimer bi praktično omejili njihovo uporabo. Komisija je predlagala tudi uvedbo doslednega nadzora uporabe izjem na nacionalni in evropski ravni ter uvedbo omejitev istočasne uporabe izjem, ki bi države članice odvračale od odobravanja izjem. Trdno verjamem, da bi tak pristop v praksi dejansko izboljšal pogoje za delavce, in še pomembneje, povečal možnosti, da bi države članice čez čas vendarle sprejele popolno odpravo izjem. Parlament se je postavil na stališče, da ni boljše ureditve od popolne odprave izvzetij. Spoštujem razloge za tako odločitev, moje mnenje pa je drugačno.
Kot sem že velikokrat omenil, trdno verjamem, da je neuspeh pri pogajanjih o spremembi direktive neugodna novica za evropske delavce in podjetja, za evropske institucije, s tem pa za vso Evropo. Prvič, to pomeni, da problema izjem nismo rešili in da se bodo izjeme še naprej uporabljale po sedanji direktivi, brez določenega roka za njihovo odpravo, ob zelo skromnih omejitvah in brez kakršnega koli posebnega nadzora. Vem, da številni med vami ugovarjate, da bi morali delavci delati po 65 ur na teden, in vašo zaskrbljenost popolnoma razumem, dejstvo pa je, da sedanja direktiva dopušča do 70 delovnih ur na teden. Drugič, razsodba Sodišča Evropskih skupnosti o času dežurstva in dodatnem času počitka sicer ostane v veljavi taka, kakršna je, vendar se bojim, da v večini primerov v praksi ne bo zagotovila boljše zaščite delavcev. Številne države članice imajo veliko panog z velikimi deleži časov dežurstva in pri uveljavljanju pravil iz razsodb v primerih SIMAP in Jaeger se soočajo z resnimi problemi. Zato lahko danes ugotavljamo, da se vse več držav članic pri reševanju te težave zateka k uporabi izjem. Danes je takih držav 15, bojim pa se, da bo zaradi tega, ker nismo dosegli dogovora glede časa dežurstva, za uskladitev z razsodbo Sodišča Evropskih skupnosti začelo uporabljati izvzetja še več držav članic, saj preprosto ne bodo imele drugih možnosti. Pri vedno večjem številu držav članic, ki uporabljajo izjeme, bo v Svetu vedno težje doseči dogovor o odpravi izjem. Tretjič, neuspeh pri pogajanjih pomeni, da vrsta zelo pomembnih zagotovil Sveta delavcem, ki sedaj uporabljajo izjeme po vsej Evropi, ne velja več in se ne bo uveljavila. In nazadnje, nismo izkoristili priložnosti za izboljšanje, ki bi ga lahko prinesli ukrepi na področju usklajevanja poklicnega in družinskega življenja, in priložnosti za jasnejšo opredelitev posebnosti za delavce, ki opravljajo samostojno dejavnost. Kakorkoli že, obe zakonodajni telesi sta sprejeli svoji odločitvi, ena od neposrednih posledic tega pa je, da ne bomo opravili nikakršnega posebnega pregleda izjem, kot zahteva obstoječa direktiva. To odločitev bom upošteval. Skupaj z drugimi člani Komisije bomo morali zdaj preučiti stanje, v katerem smo se znašli, ker se zakonodajni telesi nista mogli sporazumeti.
Moram pa ugotoviti, da nam v petih letih pogajanj, ob vrsti delnih predlogov in poskusov oblikovanja rešitve, rešitve ni uspelo najti. To pomeni, da ne bo prav preprosto oblikovati novega predloga, ki bi lahko čudežno razrešil sedanje težave. Zato menim, da je treba stanje zelo natančno preučiti s socialnimi partnerji. Šele nato bo lahko Komisija sprejela nove sklepe in delovala v ustrezni smeri.
Hartmut Nassauer
Gospa predsednica, gospe in gospodje, najprej bi rad v imenu Skupine Evropske ljudske stranke (Krščanskih demokratov) in Evropskih demokratov povedal, da neuspeh postopka sprave o novi zakonodaji o delovnem času in nadaljevanje uporabe stare zakonodaje o delovnem času nista v prid evropskim delavcem.
Prav tako bi rad povedal, da je navadna pravljica trditi, da je za to kriv samo Svet, večina poslancev pa se nas je, kot vitezi v bleščečih oklepih, požrtvovalno borila za koristi delavcev. V resnici sta krivi obe strani. Res je, da se Svet ni niti za milimeter premaknil pri vprašanju izvzetij, ampak tudi večina v Parlamentu je enako neuklonljivo vztrajala, da je edina možna rešitev odprava izvzetij. Tako je pač vsaka od strani togo korakala v svoji začrtani smeri in rezultata ni bilo težko predvideti.
Gre za zapravljeno priložnost. Tako bi bilo na primer mogoče sprejeti evropsko uredbo o dežurstvu, ki bi vsej Evropi predpisala, da "čas dežurstva pomeni delovni čas", kot je razsodilo Sodišče Evropskih skupnosti. V ta namen bi morala večina v Parlamentu le malce popustiti pri vprašanju izvzetij, na primer pri določanju pogojev, pod katerimi je izvzetje mogoče, ki bi bili lahko tudi zelo strogi, in pri vprašanju, kdo sprejema odločitve o izvzetjih. Vključiti bi morali obe strani gospodarstva. No, nič od tega nismo doživeli. Vztrajanje pri odpravi izvzetij za vsako ceno je bilo nedotakljivo. To je bila druga plat nespravljivega ravnanja, zaradi katere nove rešitve ni bilo mogoče najti. Zadeva je vredna globokega obžalovanja. Kot sem že rekel, to ni v prid delavcem.
Alejandro Cercas
v imenu skupine PSE. - (ES) Gospa predsednica, res je, da brezplodno naprezanje vodi samo v frustracijo, ampak vseeno bi rad ponovil, da bi morali izvzetja odpraviti, saj so bila predvidena samo za obdobje desetih let - ki se je zaključilo leta 2003 -, njihova odprava pa je izjemno pomembna za zdravje delavcev, za uskladitev družinskega in poklicnega življenja, za uskladitev naše razprave s tisto, ki smo jo imeli pred pol ure, in z naslednjo, za spoštovanje mednarodnih konvencij Mednarodne organizacije dela, za uveljavitev evropske socialne zakonodaje, za nemoteno delovanje delavskih organizacij in za ohranitev zaupanja v evropske institucije med našimi državljani.
Kot je rekel naš predsednik, soglasja ni bilo mogoče doseči, ker je Svet predlagal vrnitev v zgodovino, v 19. stoletje ali še dlje, preoblikovanje delovne zakonodaje zgolj v dvostransko razmerje med delavcem in delodajalcem, brez zakonov ali uredb, brez upoštevanja česar koli razen "proste izbire", brez upoštevanja neogibnega neravnovesja med močjo delavca in močjo delodajalca.
To ni res, slepijo se. Parlament se je zganil, ponudil najrazličnejše alternative za rešitev stvarnih problemov, ampak tu gre za ideološki problem. Svet ni hotel odpraviti izvzetij. Manjšina v Svetu je hotela, da bi izvzetja, ki so bila začasno uvedena leta 1993, utrditi kot trajno rešitev, ki bi jo Parlament s svojim glasovanjem samo potrdil, bitko za upanje in dostojanstvo pa je prepustila nam.
Izvzetij niso hoteli odpraviti, želeli so le njihovo manjšo lepotno operacijo, nato pa jih uveljaviti trajno, s čimer bi zdrobili enega od temeljnih orodij evropske socialne zakonodaje. Taka je resnica, ni pa res, da je šlo za skrajšanje delovnika - po predlogu Komisije in Sveta bi delovni teden trajal skupaj 78 ur - saj bi veljal delovnik 60 do 65 ur, izračunan v trimesečnem obdobju.
Zato, prosim, nehajte govoriti neresnice. Nehajte zavajati javnost. Priznajte, da ste hoteli trajno uveljaviti nekaj, kar je bilo začasno uvedeno leta 1993, in priznajte, da ste hotel izjemo pretvoriti v pravilo.
Predlagali so odstopanje, kot v členu 20 - odstopanje, ne izjemo: naj bo torej nekaj običajnega. Obenem pa je bil predlog tudi odprt napad na razsodbo Sodišča Evropskih skupnosti. Odpravil je pravice zdravnikov in poslabšal delovne pogoje. Niti blizu niso prišli našemu predlogu, oziroma predlogu Sodišča, o nadomestnem počitku zdravnikov. Šlo je za odprt napad na delavce. Še več, v predvolilnem obdobju so tega obtožili nas. V čast si štejemo poslušati državljane in delavce.
Preživljamo globoko družbeno krizo, institucije so hudo oddaljene od državljanov. Na srečo Parlament ni padel na kolena pred Svetom in na srečo, komisar, bomo imeli nov Parlament, nov Svet in, kot upajo evropski delavci, verjetno tudi nove vlade v državah članicah: mandat 17. decembra smo ohranili in naš boj bomo nadaljevali, komisar.
(Aplavz)
Elizabeth Lynne
v imenu skupine ALDE. - Gospa predsednica, očitno je, da imamo pat položaj, ampak po mojem mnenju je bolje, da sporazuma ni, kot da bi imeli slab sporazum.
Ves čas smo vedeli, da je izid neizogiben, dolgo pa je trajalo, da smo to tudi priznali. Mislim, da je šlo bolj kot za kaj drugega za to, da bi se poslanci pred svojimi volivci izkazali kot žilavi borci.
Ko je večina v Parlamentu izglasovala odpravo izvzetij, je seveda vsaka možnost dogovora padla v vodo, saj, kot smo že slišali, izvzetja uporablja 15 držav.
Podpiram izvzetje iz 48-urnega delovnega tedna po Direktivi o delovnem času, pod pogojem, da je prostovoljno. V odboru sem skušala to zaostriti in zagotoviti, da se izvzetja ne bi smelo podpisovati istočasno s podpisovanjem pogodbe o delu ter da bi bilo mogoče izvzetje preklicati kadarkoli. Tako je pravzaprav predlagal tudi Svet. To omogoča potrebno prožnost tako delavcu kot delodajalcu. Zakaj bi preprečevali delavcu zaslužiti z nadurami, če se za to odloči sam?
Bala sem se tudi, da bi ljudi lahko silili k nezakonitemu delu, ki ga ne bi ščitili zdravstvena in varnostna zakonodaja, vključno z direktivo o nevarni strojni opremi.
Veliko večjo težavo pomenijo primeri več pogodb na delavca in opredelitev samostojnega dela. Tu so možne mnogo hujše zlorabe kot pri izvzetju, ampak Svet glede tega ni bil pripravljen na znatna popuščanja, Parlament pa glede tega tudi ni v resnici pritiskal nanj.
Kar zadeva "čas dežurstva", verjamem, da bi bilo treba ves "čas dežurstva" šteti za delovni čas. Vesela sem bila premikov v Svetu glede tega.
Kot sem rekla že ob začetku te razprave pred petimi leti, bi morali obravnavati zgolj razsodbe Sodišča v primerih SIMAP in Jaeger in ničesar drugega. Morda bomo tako ravnali v prihodnje in področje zdravstva obravnavali ločeno.
Na koncu moram povedati, da sem vesela, da smo ohranili izvzetje pri 48-urnem delovnem tednu, zlasti zaradi gasilcev v Združenem kraljestvu, ki bi izredno težko našli novo pokritje, če bi izvzetje izpadlo, in čestitam jim za njihovo kampanjo.
Elisabeth Schroedter
v imenu skupine Verts/ALE. - (DE) Gospa predsednica, predsednik Sveta, gospod Špidla, lepo bi bilo, če bi lahko ob času volitev državljanom Evrope poklonili direktivo o delovnem času, ki bi jim zagotovila ustrezno raven zaščite zdravja in varnosti.
To bi bil naš prispevek k izboljševanju kakovosti dela. Naša direktiva bi predpisala najmanjše standarde, ob tem pa tudi omogočila določeno prožnost, ki bi rešila težave bolnišnic. Svet je to tedne in tedne blokiral, končalo pa se je z neuspehom. Na žalost del odgovornosti v tem primeru pade tudi na Komisijo, saj ni dovolj prispevala v postopku iskanja rešitve. Predlogi Komisije so pomenili teptanje delovne zakonodaje in so postavljali pod vprašaj zadeve, ki bi morale veljati kot zakonsko predpisani minimalni standard. Člani Skupine Zelenih/Evropske svobodne zveze, enako kot velika večina delegacije v Spravnem odboru, nismo bili pripravljeni glasovati za legalizacijo izkoriščanja.
Splošno znano je, da je bil nemški minister za delo, socialdemokrat Olaf Scholz, med najtrdovratnejšimi nasprotniki v Svetu. Povsem resno je hotel uvesti izjemo pri dolgoročni rešitvi, po kateri bi bil mogoč 78-urni delovni teden. V Nemčiji se razglaša za predstavnika delavstva, v Bruslju pa nastopa kot zastavonoša tistih članov Sveta, ki delujejo v nasprotju z interesi evropskega delavstva. Socialdemokratom je zabodel nož v hrbet.
Ilda Figueiredo
v imenu skupine GUE/NGL. - (PT) Gospa predsednica, veseli smo, da Evropski parlament in Svet nista dosegla soglasja glede spremembe direktive o organizaciji delovnega časa, saj so bile predlagane rešitve slabše od sedanje ureditve, zlasti glede povprečnega delovnega časa in časa dežurstva.
Evropska komisija in Svet sta dejansko skušala odpreti pot za še hujše razvrednotenje dela in za napad na pogajalske pravice sindikatov ter na kolektivne pogodbe. To bi jima uspelo, če bi dovolili, da organizacijo delovnega časa in plačilo za delo urejajo preproste upravne določbe, s tem pa bi ogrozili čas dežurstva in pravico do časa počitka in se v boju za delavske pravice vrnili sto let nazaj.
Obvezno polno plačilo za čas dežurstva, tudi za čas počitka, v zdravstveni službi, v reševalni službi, v gasilski službi ali na katerem koli drugem področju, torej ostaja v veljavi, v skladu s sedanjo zakonodajo.
Še naprej bomo javnost obveščali o boju delavcev proti zloglasnim izvzetjem in za ustrezno vrednotenje dela. Nadaljevali bomo z bojem za skrajšanje delovnega časa brez zmanjšanja plačila, kar je v času recesije pomembna zahteva, saj pomaga ustvarjati delovna mesta in zmanjševati brezposelnost. Še naprej bomo se bomo zavzemali za zdravje in varnost pri delu in za usklajevanje poklicnega ter družinskega življenja.
Hočemo resnično socialno Evropo, ki ne bo šla v pozabo takoj po volitvah v Evropski parlament.
Derek Roland Clark
v imenu skupine IND/DEM. - Gospa predsednica, predsednik Klaus je 18. februarja pripomnil, da je ustroj EU dogma v nasprotju z izkušnjo naše dediščine.
Države članice imajo svoje dediščine. Stvari delajo na svoje načine, vključno z urejanjem dela. Ko sem to omenil na srečanju Spravnega odbora in pripomnil, da držav članic ne bi smeli tlačiti v prisilni jopič, je eden od kolegov poslancev dejansko vprašal, ali me je sploh primerno še vabiti na srečanja odbora. No, pa jo imamo, demokracijo!
Dokument, ki ga je sestavil komisar še isti večer, je vseboval besedilo "želje in potrebe delavcev onemogočajo določitev roka odprave izvzetij" - lepo je slišati odmev lastnih besed!
Po besedah predsednika Klausa je med državljani in njihovimi izvoljenimi predstavniki na ravni EU velika razdalja, veliko večja kot znotraj samih držav članic, kar pomeni, da je EU nedemokratična. Soglašam in se osebno zavzemam, da bi bolj zastopali državljane. Navsezadnje smo imeli leta 2004 samo štiri države članice, ki so zahtevale izvzetja, zdaj pa je takih držav 15. Ali vam to kaj pove? In poslanci si drznejo imenovati 15 držav od skupaj 27 manjšino, ki preprečuje soglasje - Parlament ne priznava stvarnosti!
José Albino Silva Peneda
(PT) Pri teh pogajanjih sta izstopali dve vprašanji: tako imenovani čas dežurstva in klavzula o izvzetju.
Glede časa dežurstva bi rad povedal, da smo bili že zelo blizu kompromisu, v zadnjem hipu pa se je Svet skrivnostno umaknil.
Kar se tiče izvzetij, Parlament ne bi mogel nikoli sprejeti njihovega nedoločenega posplošenja, saj bi to praktično pomenilo deregulacijo trga dela.
Danes uporablja izvzetja 15 držav zato, ker delež časa dežurstva preprosto ne zadošča za dejanske potrebe. Sistem dežurstva ne zadostuje za pokrivanje dejanskih potreb, zlasti v zdravstvu. To je predlog Parlamenta razreševal, zato izvzetij ne bi bilo treba uporabljati v toliko državah. To je med pogajanji priznalo celo predsedstvo.
Popolnoma jasno je, da izvzetja niso v ničemer povezana s prožnostjo. Prožnost lahko v celoti zagotovimo z določitvijo enega leta za referenčno obdobje, kot je predlagal Parlament leta 2005.
Parlament se že ves čas bori za to, da bi vsaj nakazali rok, v katerem bomo izvzetja odpravili. Manjšina v Svetu pa izvzetij ni le sprejela, pač pa je skušala doseči, da bi njihova uporaba postala pravilo, ne več izjema. Rad bi vas spomnil, da smo izvzetje sprejeli leta 1993, vendar povsem jasno kot izjemo.
Gospe in gospodje, delovnih pogodb ni mogoče primerjati z nobeno drugo vrsto pogodb, pri katerih sta stranki v enakopravnem položaju. V Evropi imamo delovno zakonodajo in znanost o delu zato, ker smo dolgo časa priznavali, da je ena od strank v šibkejšem položaju in jo je treba zato zaščititi.
Manjšina v Svetu, ki je ravnala izrazito neprožno, je želela tako zaščito odpraviti, kar je po mojem mnenju popolnoma nesprejemljivo za vse, ki branimo temeljne vrednote, na katerih sloni evropski socialni model.
Jan Andersson
(SV) Gospa predsednica, to priložnost bi rad izkoristil za zahvalo kolegom iz pogajalske skupine za njihovo konstruktivno sodelovanje. Obžalovanja vredno je, da sporazuma nismo dosegli. Vzrok za to so sedanje okoliščine, namreč dejstvo, da 15 držav članic uporablja izvzetja. Nedvomno bo takih držav še več in to ni dobro.
Lahko vam povem, da smo med pogajanji vseeno dosegli določen napredek. Glede časa dežurstva in časa nadomestnega počitka smatram za napredek, da smo vsi soglašali, da se čas dežurstva šteje za delovni čas. Verjamem, da bi glede tega lahko dosegli sporazum. Razlog za neuspeh pri tem so bila izvzetja. Na eni strani smo imeli Svet z manjšino držav, ki je popolnoma zavračala odpravo izvzetij, na drugi strani - in to se pogosto pozablja - pa veliko večino Evropskega parlamenta, ki se odločno zavzema za odpravo izvzetij, ker ta nimajo nikakršne zveze z zdravjem in varnostjo. Poslanci smo poskušali to doseči, predložili smo Svetu, naj sam določi datum odprave izvzetij. Na koncu smo bili pripravljeni celo reči: "Določili bomo samo datum za nadaljevanje pogajanj in dogovor o roku odprave izvzetij". Svet ni bil pripravljen sprejeti niti tega. S tem so bile zaprte vse možnosti. Ni res, gospod Sedláĉek, da je Svet sprejel vse zahteve Parlamenta glede pogojev izvzetij. Zadnji dan pogajanj so bili zavrnjeni več ali manj vsi predlogi. Lahko potrdim, da je odpravi izvzetij dejansko naklonjena večina. Imamo veliko večino v Parlamentu in večino v Svetu, na žalost pa lahko manjšina v Svetu odloči, da izvzetja ostanejo. To ni v redu. Upam, da se bo Komisija vrnila k zadevi, da bodo ljudje sprejeli svojo odgovornost in da bo za izhodišče novega predloga uporabljeno bistvo direktive, to je zdravje in varnost delavcev, nato pa bomo izvzetja postopoma odpravili.
Bernard Lehideux
(FR) Gospa predsednica, Parlament in njegova poročevalka sta bila prisiljena zavrniti slab kompromis, in prav sta storila. Naša delegacija je ostala zvesta stališčem, ki jih je sprejela zelo velika večina na plenarni seji in ki so zahtevala končno odpravo vseh izjem pri predpisanem delovnem času.
Drži pa, da je bil Parlament edini, ki si je prizadeval za spremembe. Zastopniki evropskih državljanov smo presegli strankarske delitve, samo da bi napravili konec anahronizmu izvzetij. S svojim predlogom kompromisnega besedila smo bili osamljeni; Svet ga je gladko prezrl, Komisija prav tako. Svet in Komisija sta se postavila ob bok tistim, ki silovito nasprotujejo vsakemu napredku na področju delavskih pravic v Evropi.
Predsednik Sveta, jasno je, da ste dosegli svoj namen. Upoštevanje časa dežurstva kot delovnega časa vam nalaga že Sodišče Evropskih skupnosti, torej glede tega niste izgubili ničesar. Izvzetja, ki jih želite, v praksi še veljajo, saj jih je nasprotovanje napredku ubranilo. Junija izvoljeni novi poslanci se bodo morali še bolj kot doslej boriti za usklajevanje socialnih standardov od zgoraj navzdol.
Dimitrios Papadimoulis
(EL) Gospa predsednica, Svet, skupaj s Komisijo, nosi polno odgovornost za neuspeh pri iskanju kompromisa, razlog pa je preprost: vztrajali ste, da moramo mi sprejeti kompromis, ki bi za vedno ohranil izvzetja, hoteli ste preslepiti in ponižati nas in milijone delavcev s pretvorbo prehodne izjeme, odobrene Veliki Britaniji leta 1993, v trajno, proti delavcem uperjeno uredbo. Na srečo je velika večina v Evropskem parlamentu rekla ne. Kdor še ni povsem prepričan, kdo je odgovoren, mora samo prisluhniti besedam predstavnika češkega predsedstva: dogmatskemu neoliberalizmu, trdi ideologiji, aroganci in cenenemu poskusu prevare evropskih državljanov.
Gospod Špidla, nimate nikakršne pravice tolmačiti in uporabljati razsodbe Sodišča Evropskih skupnosti "à la carte"; sodno prakso Sodišča Evropskih skupnosti morate upoštevati, proti državam članicam, ki razsodb Sodišča že leta ne upoštevajo, pa morate sprožiti postopke za ugotavljanje kršitev. Ne morete reči, da tega ne boste storili, ker nameravate revidirati direktivo. Naj vam bo jasno nekaj: Parlament nikakor ne bo sprejel kompromisa, ki ne bo odpravljal izvzetij.
Edit Bauer
- (SK) Po tem, ko smo že upali, da se bližamo kompromisu o revidirani Direktivi o delovnem času, je res obžalovanja vredno, da je kompromis izostal. To poročilo ne pomeni najboljše novice za naše volivce v času pred volitvami vsaj iz dveh razlogov. Prvi razlog se nanaša na zanimiva in nepričakovana dogajanja v novih državah članicah.
Nekateri vlagatelji, posebej tisti iz vzhodne Azije, skušajo ne le vpeljati vzhodnoazijsko etiko dela, proti čemur delavci terjajo zakonsko zaščito, pač pa tudi novosti na trgu dela: skušajo nadomestiti domače delavce z delavci iz vzhodne Azije, ki so navajeni na drugačno delovno kulturo in neomejen delovni čas. V sedanjih kriznih razmerah, ob rastoči brezposelnosti, se vedno jasneje izrisuje neenakopravnost razmerja med delodajalcem in delavcem. Zato je omejevanje delovnega časa še toliko nujnejše z vidika delavskih pravic in svoboščin.
Drugi problem, ki ostaja nerešen in ki bo imel v novih državah članicah hude posledice, je izračun časa dežurstva. V sedanjih okoliščinah se moramo sprijazniti z izvzetji, ki smo jih sicer želeli odpraviti, vendar brez njih ne bi mogli zagotoviti osnovnega zdravstvenega varstva. Gospa predsednica, ne želim kazati s prstom na kogarkoli, upam pa, da nam bo v novem mandatu uspelo najti sprejemljivo rešitev za te pereče probleme.
Roberto Musacchio
(IT) Gospa predsednica, gospe in gospodje, polom pri Direktivi o delovnem času je bil neizogiben. Svet je vztrajal pri svojih provokativnih stališčih, kot smo že slišali, ko ni hotel upoštevati parlamentarnega glasovanja, pri drugi obravnavi, čez nekaj let, pa je to napravil še enkrat. Naši volivci nas bodo sodili po tem glasovanju - te besede so namenjene gospe Lynne - saj naš mandat izvira od volivcev.
Zaskrbljujoč pa je ekstremizem. Svet hoče hkrati ohraniti izvzetja in letni izračun delovnega časa. Naj opomnim Svet in Komisijo, da smo do 78-urnega tedenskega delovnega časa prišli z zamikanjem časov počitka iz besedila, ki ga zagovarja Svet. Torej je stanje glede na prejšnjo direktivo slabše; odkrito rečeno je težko razumeti, kaj si Svet predstavlja pod pojmoma delo in delovni pogoji, pa tudi pod pojmoma sindikat in delovna pogodba.
Če bomo vztrajali pri izvzetjih, če ne bomo skušali uskladiti delovnih pogojev, ne delujemo v prid Evropi, ampak proti njej, z drugimi besedami, ustvarjamo pogoje, ki bodo oslabili družbeno tkivo Evrope in ji preprečili spopad z resničnimi razlogi sedanje krize.
Odgovornost za neuspeh zato v celoti pade na Svet. Parlament je svojo dolžnost opravil.
Juan Andrés Naranjo Escobar
(ES) Gospa predsednica, priznanje neuspeha je nujni prvi korak, če naj naslednjič uspemo. Sprava ni uspela, to pa nam ne preprečuje ponovne vzpostavitve dialoga, od danes naprej.
Težava ni bila v praktičnih vidikih posameznih odstopanj od največ 48-urnega delovnega tedna, saj je prav za odpravo teh težav Parlament predlagal dolga prehodna obdobja, pač pa je izvirala iz velikih razlik med stališči o uveljavitvi pravil Skupnosti za zagotavljanje zdravja in varnosti pri delu. Iz te težave je izvirala naslednja, namreč ureditev časa dežurstva v skladu z razsodbami Sodišča Evropskih skupnosti.
Kar se tiče glavne težave, izvzetij, menim, da je bila ponudba Sveta pravno sporna, predvsem pa, po mojem mnenju, usmerjena proti enemu od bistvenih elementov Evrope, ki se ne sme odpovedati svoji socialni razsežnosti, če noče izgubiti svoje identitete. Nezaslišano bi bilo v zakonodajo Skupnosti vključiti trajno veljaven zakon, ki bi bil v nasprotju s priporočili Komisije, k v svojem socialnem programu poziva države članice, naj upoštevajo konvencijo Mednarodne organizacije dela. Sporazum bi lahko dosegli tudi ob vključitvi niza izjem in splošnih pravil, poleg tega pa bi lahko izrabili tudi prispevke nosilcev socialnih interesov, ki nam lahko, če spoštujemo njihovo neodvisnost, pripomorejo k pravičnim in uspešnim sporazumom.
Na kratko, predlogi Parlamenta so vsebovali rešitve, ki bi lahko ugodile potrebam podjetij, to je, omogočile prožnost pri prilagajanju delovnega časa delovnim obremenitvam, kajti panoge se med seboj razlikujejo, prav tako podjetja v posamezni panogi, kajti, kar potrebujemo in kar še zlasti potrebuje moja domovina - ki je žalostna rekorderka po ravni brezposelnosti v Evropski uniji - je ustvarjanje novih delovnih mest v podjetjih in manj odpuščanj.
Gospe in gospodje, sem eden od tistih, ki smo prepričani, da nujno potrebujemo reformo naših socialnih sistemov; verjamem, da je mogoče gospodarsko učinkovitost združiti z upanjem na družbene izboljšave, da je mogoče združiti svobodo in pravico; prav zato pa moramo predpisati omejitve in minimalne socialne standarde za vse države članice.
Philip Bushill-Matthews
Gospa predsednica, ko bodo prihodnje generacije presojale naš Parlament in njegovo ravnanje v zadevi delovnega časa, predvidevam, da preprosto ne bodo mogle verjeti, kako smo se poslanci obnašali v trialogu. Videle bodo direktivo, ki je bila spočeta v zgodnjih devetdesetih letih, ko so bili socialdemokrati najmočnejša stranka v Parlamentu in so večino držav članic vodile leve vlade, direktivo, katere namen je bil sicer dober, je pa odražala splošno veljavno socialistično dogmo, da ljudem ne moreš zaupati svobodne izbire razmerja med delom in zasebnim življenjem, pač pa to lahko najbolje naredijo politiki, in evropski politiki seveda najbolje med vsemi politiki, direktivo o delovnem času, ki preprosto ni nikoli delovala.
Izvzetja, ki so bila prvotno uvedena za Združeno kraljestvo, je moralo postopoma uvesti še 14 drugih držav, danes pa smo od češkega predsedstva slišali, da se tej skupini nameravata pridružiti še dve novi državi. Direktive v svojih zdravstvenih sistemih ni moglo uveljaviti kar 21 držav od 27, zato je Komisija oblikovala predloge, kako težave razrešiti.
Imamo direktivo, ki je očitno ni mogoče uveljaviti - in kako se je na to odzval Parlament? Ljudje nimajo prav, države članice nimajo prav, vse moramo stlačiti v prisilni jopič poenotenja, ki pa ni prave velikosti za nobeno od njih. Razumljivo je, da se Svet ni hotel ukloniti, saj so, tako kot poslanci EP tudi vlade držav članic izvoljene za to, da bi svojim ljudem odpirale nove priložnosti, ne pa jim kratile svoboščine. Vlade v nasprotju z nekaterimi poslanci EP tega niso pozabile.
Tako izvzetja zaenkrat ostajajo, prav tako pa tudi problemi, zadevo pa predajamo naslednji generaciji poslancev v naslednjem mandatu Parlamenta. Upam le, da bodo naši nasledniki v vseh skupinah pokazali več zdrave pameti, dokazali, da ljudi poslušajo, ne pa jim ukazujejo, in vrgli direktivo v koš ter začeli znova, namesto da bi odpravljali izvzetja.
Jacek Protasiewicz
(PL) Gospa predsednica, komisar, dejstvo je, da po petih letih intenzivnih naporov za spremembo direktive o organizaciji delovnega časa danes ta naša prizadevanja zaključujemo kot neuspeh. Parlamentu ni uspelo sodeči sporazuma s Svetom in sprejeti novega, boljšega zakonodajnega akta, ki bi izboljšal pogoje delavcem, vključno z znižanjem zgornje meje tedenskega delovnega časa ob soglasju delavca z 78 na 65 ur.
Žal moram reči - in pri tem se moji pogledi razlikujejo od pogledov prejšnjih govornikov, zlasti tistih z leve strani naše zbornice - da znaten del odgovornosti za tak izid nosi Parlament, ki se je odločil za nerealistično pogajalsko strategijo. V mnogih državah Evrope poznajo pregovor, ki se glasi "boljše je pogosto sovražnik dobrega". Na žalost opažam, da je večina kolegov poslancev, zlasti tisti z leve strani zbornice, med pogajanji na to ljudsko modrost očitno popolnoma pozabila.
Naj povem eno stvar, čeprav pri tem ne čutim nikakršnega zadoščenja. Naj spomnim Parlament, da sem na prvem srečanjem Spravnega odbora predlagal kompromisni pristop, kajti glede na to, da večina držav članic že leta in leta pri organiziranju delovnega časa ob soglasju delavcev uporablja prožna načela, bi bilo pričakovati radikalne spremembe neutemeljeno, lahko pa bi zavrlo pogajanja. Na žalost se je zgodilo prav to in bojim se, da smo pri tem več pozornosti posvečali predvolilni kampanji kot pa koristim evropskih delavcev.
Stephen Hughes
Gospa predsednica, groteskno je, da Svet obtožuje Parlament za neuspeh pogovorov. Parlament je bil tisti, ki se je prilagajal, Parlament je ponujal kompromisne predloge. Kasneje je s kompromisnim predlogom prišla tudi Komisija, ampak Svet se ni premaknil niti za milimeter; zato Svet za polom ne more kriviti Parlamenta.
Zdaj pa nam Philip Bushill-Matthews govori o svobodi izbire za delavce - svobodi izbire delovnih ur. No, kolega Philip, oglejte si samo razmere v Združenem kraljestvo, tisti držav članici, ki že najdlje uporablja splošno izvzetje. Po anketi med evropsko delovno silo v tej državi 3,5 milijona delavcev redno dela več kot 48 ur na teden. Po isti anketi jih 58 odstotkov - skoraj 60 % - med njimi pravi, da bi radi delali manj kot 48 ur na teden. Od teh 3,5 milijona v Združenem kraljestvu jih 2,2 milijona ne prejema nikakršnega plačila za to redno dodatno delo. Ti ljudje niso nori, so pa prisiljeni v tako dolg delovni čas, v dodatno delo so jih prisilili. To je stvarnost uporabe izvzetij.
Ewa Tomaszewska
(PL) Svet je bil odločen ohraniti postopek izvzetij za vedno in s tem v resnici podaljšati delovni teden. Svet ni pokazal nikakršne prožnosti.
Problem časa dežurstva je predvsem problem delavcev v javnih službah, v glavnem v zdravstvu, kjer podaljšanje delovnega časa ne pomeni le slabših delovnih pogojev za zdravnike in medicinske sestre, pač pa tudi grožnjo varnosti in zdravju pacientov, poleg tega pa tudi večja tveganja za zdravnike v zvezi s civilnopravno odgovornostjo za napake. Svoboda izbire pri tem danes pomeni, da v bolnišnici v poljskem mestu Radom ne zaposlijo nikogar, ki v zadevo ne privoli. To pomeni, da svobode izbire v praksi ni.
Razdelitev časa dežurstva v aktivni in neaktivni del je poskus, da bi čas, ki ga delavec v resnici prebije v službi delodajalca, opredelili kot čas počitka - čas, ki ga delavec prebije na delovnem mestu in ki si ga ne more organizirati po svoje. V praksi to pomeni krajo časa delavcu. Nima nikakršnega pomena sprejemati rešitve, za katere menimo, da so škodljive.
Jan Cremers
(NL) Gospa predsednica, že leta 1817 se je socialno osveščeni britanski podjetnik Robert Owen zavzemal za uvedbo osemurnega delovnika. Po njegovem mnenju bi bilo mogoče doseči blagostanje celotne družbe tudi, če bi ljudje delali le po osem ur, le delo bi bilo treba dobro organizirati. Čez natanko 125 let so se pojavile prve pobude za uvedbo osemurnega delovnika tudi v Združenih državah Amerike. V evropski skupnosti velja demokratično prepričanje, da krajšanje delovnega tedna prispeva k človekovega dostojanstva vrednemu življenju. Na srečo se je temu v zadnjih desetletjih pridružila tudi večja pozornost delitvi delovnih in družinskih obveznosti.
Gospa predsednica, v tem smislu je huda sramota, da se moramo v Evropi še vedno boriti za omejitev tedenskih delovnih ur. Siliti delavce v redne nadure in dolg tedenski delovnik pomeni uničevanje delovnih mest. Različne raziskave so dokazale, da je imel Robert Owen prav: delovnik, daljši od osmih ur, je protiproduktiven. V času vedno večje brezposelnosti sta večina v Svetu in Komisija izbrala popolnoma napačno smer.
Michal Sedláček
predsednik Sveta. - (CS) Gospe in gospodje, zame je bila ta razprava zelo zanimiva. Naj na hitro odgovorim na nekatere od pobud. Najprej bi rad povedal nekaj, česar še nismo omenili, je pa treba povedati povsem odkrito. Ali morda ne drži, da ima Evropa najvišjo raven zaščite delavca na svetu? Prepričan sem, da je tako, zato vse govorjenje, da zaščito razgrajujemo ali da se vračamo v 19. stoletje, preprosto ne drži. Skušamo se samo prilagoditi sedanjim gospodarskim razmeram in pogojem globalnega gospodarstva. Ne živimo več v 20. stoletju. Smo v 21. stoletju in delamo - ne bi rad navajal, koliko ur na da - ves čas. Ali vidite tale mobilni telefon, ali vidite te računalnike? Vsak od nas vsak dan prejema elektronska sporočila in običajno jih prejema ob katerem koli dnevnem času. Obenem pa nihče od nas nikoli ne računa, koliko ur v resnici dela. Torej so ti naši poskusi - govorimo o določeni prožnosti - samo prizadevanje, da bi Evropo kot celoto prilagodili svetovni konkurenci.
Imeli ste prav, gospod Nassauer, ko ste dejali, da bi se morali sporazumevati glede vprašanj, na primer glede vprašanja časa dežurstva. Naj povem, da se je glede tega Svet zelo potrudil, da bi ugodil Parlamentu, in da je sprejel uvrstitev časa dežurstva v delovni čas, v nasprotju s skupnim stališčem, ki je bilo povsem drugačno. Svet je Parlamentu celo predlagal, naj s to direktivo uredimo samo vprašanje časa dežurstva, vprašanje izvzetij pa pustimo za kako drugo priložnost, Parlament pa se na to ni odzval. Gospod Figueredo je rekel, da predlogi Sveta spodkopavajo položaj delavstva, vendar bi vas rad še enkrat spomnil na eno od osnovnih točk. Svet je predlagal zmanjšanje števila ur ob uporabi izvzetja z 78 na 60 ali 65, gospod Cercas pa je to zavrnil. Svet je predlagal omejitve za nadzor in za uvajanje izvzetij. Svet je to sprejel, rešitev pa vseeno ni bila sprejeta. Gospod Andersson se verjetno moti, ko trdi, da Svet ni bil pripravljen sprejeti kompromisnih predlogov Komisije. Nasprotno, Svet je - na seji COREPER - te predloge odobril. Torej je Svet kompromisni predlog Komisije sprejel, Parlament pa ne.
Rad bi tudi dodal, da ne vem, s katerim delom javnosti EU se pogovarja kdo med nami. Tudi mi se pogovarjamo z javnostjo v EU, naši sogovorniki pa nam govorijo, da želijo več svobode, ne želijo, da bi jim kdorkoli vsiljeval nove obveznosti, in ne želijo, da se jim politiki ves čas vmešavajo v osebno življenje. Bliža se 20-letnica žametne revolucije - obletnica konca komunizma v Evropi - in ljudje želijo, da to obletnico počastimo z obrambo njihovih svoboščin. Nočejo, da jim vsiljujemo nove in nove uredbe ter nove in nove obveznosti.
Gospod Hughes, mislim, da sem v svojem govoru povsem jasno nanizal točke, pri katerih je bil Svet povsem pripravljen sprejeti kompromis, zato je zelo zmotno trditi, da se Svet ni premaknil niti za milimeter. Ker je poročevalka izrazila upanje v zamenjave vlad po Evropi, naj pripomnim, da si težko predstavljam - če bi do zamenjave prišlo na primer v Veliki Britaniji -, da bi bili pogledi konservativne vlade kaj drugačni, kot so pogledi vlade gospoda Browna.
Za sklep bi rad povedal samo še to, da smo izredno razočarani, da sporazuma nismo dosegli, ampak, če si na zatiskate oči pred vsakodnevno stvarnostjo, v kateri 15 od 27 držav članic uporablja izvzetja in v kateri v nekaterih poklicih trenutno ni dovolj delavcev za vse potrebne naloge, zlasti v novih državah članicah, potem se je treba sprijazniti, da bodo izvzetja kot del vsakodnevne stvarnosti pač morala ostati. Vrnimo se k temu vprašanju čez 10 let, ko bodo razmere v državah članicah morda precej drugačne. Zagotovimo pogoje, v katerih državam članicam izvzetij ne bo več treba uporabljati, nato pa bo pot do kompromisa verjetno zelo lahka.
Vladimír Špidla
član Komisije. - (CS) Gospe in gospodje, razprava je obnovila argumente, ki so bili izrečeni, utemeljeno, že mnogokrat. Mislim, da je to povsem naravno, saj razprava teče že pet let in zadeva nas vse, in rad bi se zahvalil vsem, ki ste resno sodelovali v njej. Dejstvo pa je, da nismo dosegli dobrega ali obstojnega rezultata in v skladu s tem bomo morali ravnati v prihodnje. Rad bi pripomnil, da je značilno, da se razprava skoraj ni dotaknila nobenega drugega vprašanja razen izvzetij in, v precej skromnem obsegu, časa dežurstva. Ni se ukvarjala na primer z dodatnim počitkom niti s spremembami na področju nočnega dela. Skoraj vse spremembe, ki so celo mnogo bolj korenite kot spremembe pri času dežurstva in pri izvzetjih, so bile po malem odrinjene v bitki okoli glavnih dveh vprašanj. Leta 1993 je bila sprejeta direktiva, ki je dopuščala izjemo. Direktiva je predvidevala postopek revizije, a ne zgolj revizije izvzetja, pač pa direktive v celoti. Leta 2003 je Sodišče Evropskih skupnosti razsodilo, da se dežurstvo na delovnem mestu šteje za delovni čas. Razsodba ima notranjo logiko, ki jo povsem razumem. Od takrat se je število držav, ki uporabljajo izvzetje, skokovito povečalo. Razlog za to je povsem preprost. V večini držav članic se čas dežurstva na delovnem mestu ni obravnaval kot pravi delovni čas, in takoj, ko je bilo treba čas dežurstva šteti med delovne ure, so se države članice začele odločati za izvzetje, da so lahko izpolnile zahteve direktive.
Gospe in gospodje, kot sem že omenil, je stanje zapleteno in ima lastno notranjo dinamiko. V dosedanjih petih letih obsežnih razprav smo raziskali prav vse možne poti. Mislim pa, da naša razprava še ni končana mislim, da je nujno nadaljevati z iskanjem možnih rešitev, saj sedanje stanje ni zadovoljivo. Zadovoljivo ni z več vidikov, ki presegajo vprašanje časa dežurstva (ki ga osebno smatram za najpomembnejši vidik) in vprašanje izvzetij, ki je vsekakor vsebinsko vprašanje. Med take vidike spadajo tudi nočno delo, dodatni dopust in vrsta drugih vprašanj, ki jih je mogoče - in jih bo po mojem mnenju postopoma tudi treba - preučiti, če želimo izboljšati zdravje in varnost pri delu, kar je tudi predmet te direktive. Organizacija delovnega časa, kot jo določa direktiva, vsebuje tudi ta konkretni vidik, ne le univerzalnega vidika.
Gospe in gospodje, dvema zakonodajnima telesoma po resni in dolgotrajni petletni razpravi ni uspelo doseči sporazuma. Smo, kjer smo, zato moramo poiskati drug način za nadaljnje reševanje. Komisija je pripravljena in čaka.
Mechtild Rothe
Gospa predsednica, še enkrat sem prosila za besedo, saj menim, da je nekaj kratkih pripomb potrebnih.
Predsednik Sveta gospod Sedláček nam je povedal, da je Svet sprejel predlog na začetku prejšnjega tedna. Jasno moramo povedati, da nam je pri trialogu posredoval precej drugačno informacijo. Obveščeni smo bili, da predloga Komisije ne bodo sprejeli, da ne bo možno izvzetje v poskusnem obdobju in da obdobja šestih mesecev ne bodo sprejeli. Jasno nam je bilo rečeno tudi, da se čas dežurstva ne bo štel za potrebno nadaljevanje delovnega časa. Rečeno nam je bilo tudi, kar je bilo rečeno tudi tukaj, da so pripravljeni slediti smeri. Stališče Parlamenta je bilo drugačno. Rada bi jasno povedala, da smo tako informacijo prejeli. Morda je bila težava v tem, da ste prispeli kasneje, šele po polnoči, ampak tako informacijo smo prejeli.
Drugič, gospod Bushill-Matthews je vzbudil vtis, da so bila pogajanja pristranska in enostranska. Rada bi razložila eno stvar. Pogajalsko delegacijo smo sestavljali poročevalka, gospod Cercas, predsednik Odbora, poročevalec v senci, gospod Silva Peneda, iz Skupine Evropske ljudske stranke (Krščanskih demokratov) in Evropskih demokratov ter jaz. Soglašali smo prav o vsaki točki. Smernice za delo Parlamenta določajo, da moja skupina ne more imeti večine v delegaciji v Spravnem odboru. Rezultati so bili precej jasni: 15 glasov za, nobenega proti in pet vzdržanih. Današnja razprava precej jasno dokazuje, da naše stališče podpira široka večina v Parlamentu. Ne bi želela, da bi komurkoli ostal vtis pristranskosti.
Predsednica
Razprava je zaključena.
Pisne izjave (člen 142)
Csaba Őry  
v pisni obliki. - (HU) Gospa predsednica, gospe in gospodje.
Žal mi je, da se je zakonodajni postopek spreminjanja Direktive o delovnem času končal z neuspehom. To kaže na nesoglasje med Svetom in Evropskim parlamentom pri enem od ključnih vprašanj, povezanih z delom. Zavrnitev kompromisne rešitve, ki sta jo potrdili dve obravnavi v Evropskem parlamentu in so po podprle skupine iz celotne politične palete, leve in desne, s strani Sveta je prišla ravno v času, ko se po vsej Evropi ukinja vedno več delovnih mest, ko se velika podjetja kar vrstijo s svojimi napovedmi odpuščanj in ko gre vedno več denarja davkoplačevalcev za pomoč bankam v težavah in za omilitev učinkov gospodarske krize.
Nadaljnja neugodna posledica trmastega vztrajanja Sveta pri izvzetjih, ki je privedla do neuspeha spravnega postopka med Svetom in Evropskim parlamentom, je tudi to, da nismo dosegli rešitve vprašanja časa dežurstva pri zdravnikih, kljub temu, da sta bila evropski zakonodajalci že precej blizu sporazumu o kompromisni rešitvi. Sporazum glede tega vprašanja bi obema stranema mnogo bolj koristil kot nadaljevanje pravniške debate. Nihče ne oporeka vsebini razsodb Sodišča Evropskih skupnosti, je pa vsekakor neugodno, da se morajo zdravniki za uveljavitev svojih pravic neprestano zatekati k sodnim sporom z vodstvi svojih ustanov.
Žalostno je, da v letu hudih gospodarskih in družbenih napetosti, kakršno je leto 2009, Svet ni pokazal nikakršen pripravljenosti razrešiti enega od ključnih vprašanj ureditve delovnega časa na ravni EU.
