Højtideligt møde - Portugal
Formanden
Velkommen til Europa-Parlamentet, hr. Cavaco Silva. Det er os en stor glæde at modtage præsidenten for Den Portugisiske Republik.
Formanden
Hr. formand, mine damer og herrer! Det er en stor glæde for mig og for os alle, hr. præsident for Republikken Portugal, kære Aníbal Cavaco Silva, at byde Dem velkommen i Europa-Parlamentet i dag. I Deres 10 år som premierminister har De konsolideret de demokratiske institutioner i Deres land og videreført den økonomiske udvikling med succes. Som europæer fra den første time har De med succes fulgt Deres land på vejen ind i EU. Jeg får netop øje på formanden for Kommissionen, og De har også overtaget ledelsen i EU, og jeg byder naturligvis også formanden for Kommissionen, José Manuel Durão Barroso, hjertelig velkommen her i dag.
Det er 10 år siden, en præsident for den portugisiske republik sidste gang talte i Europa-Parlamentet. Siden da er vi gået en lang vej sammen. I dag kommer De som Portugals præsident til Europa-Parlamentet i Strasbourg i anledning af Deres lands tredje EU-formandskab. Deres lands tre formandskaber kan bedst sammenfattes med ordene "ambitiøs for Fællesskabet". Hver gang har Portugal beskæftiget sig med aktuelle, centrale emner, f.eks. Lissabonstrategien eller relationerne til Afrika eller Sydamerika. Dette formandskab er ingen undtagelse. Deres land vil bl.a. afslutte regeringskonferencen med vedtagelsen af en reformtraktat, styrke udenrigs- og sikkerhedspolitikken, særligt uddybe relationerne til Latinamerika, Afrika og Middelhavsområdet, fortsætte aktiviteterne på klimaområdet og gøre Lissabonstrategien til en succes.
De opdagelser rundt omkring på kloden, som er udgået fra Lissabon siden det 14. århundrede, var faktisk globaliseringens første etape. Denne åbning over for verden og den tolerancens kultur, som Deres land har udviklet gennem århundrederne, er en særlig værdifuld erfaring i forbindelse med nutidens globalisering og dermed en fordel for EU.
Netop Portugals bestræbelser for at udvikle relationerne til Latinamerika og pleje kontakterne til Sydamerika gennem særlige forbindelser til Brasilien er helt i vores ånd. Deres tolerante kultur, Deres globale måde at tænke på, er en chance i den moderne verden. Det værk, som de opdagelsesrejsende startede i det 14. århundrede, vil Deres land kunne fortsætte med samme mod og vedholdenhed under sit formandskab. Vi ønsker Dem al mulig held og lykke med det.
(Bifald)
Aníbal António Cavaco Silva
Hr. formand for Europa-Parlamentet, hr. formand for Kommissionen, mine damer og herrer! Jeg takker formanden for Parlamentet for hans venlige ord, og jeg er meget glad for invitationen til at være her i dag. Det er mig en ære at få mulighed for at tale til alle Dem, repræsentanter for Europas befolkninger og medlemmer af den fremragende europæiske institution, som Europa-Parlamentet er.
Jeg er udmærket klar over, hvilken afgørende rolle Europa-Parlamentet har spillet for den europæiske integrations positive udvikling. Jeg har ikke glemt det nære og frugtbare samarbejde med denne institution i 1992, da jeg som premierminister ledte det første portugisiske formandskab for Rådet, hvis motto, som De måske husker, var "På vej mod EU". Europa-Parlamentets bidrag var afgørende for etableringen af et stærkt indre marked og for, at der kunne ske fremskridt med planerne for EU efter Maastricht.
Nu er Portugal for tredje gang formand for Rådet for Den Europæiske Union. Igen står vi over for store udfordringer, der kræver konvergens i medlemsstaternes og de europæiske institutioners politiske vilje. Det er mere end nogensinde før vigtigt at koncentrere vores kollektive energi og beslutsomhed om det, der virkelig er nødvendigt for at gøre Europa stærkere og mere sammenhængende. Det er i den sidste ende det, som Europas borgere forventer af deres ledere.
Det portugisiske formandskab vil gøre alt for at skabe den konvergens, der er helt afgørende for, at der sker fremskridt med Europas opbygning. Jeg er især overbevist om, at vi får det samme åbne og ærlige samarbejde med Europa-Parlamentet, som vi har haft under de foregående portugisiske formandskaber.
En af formandskabets prioriteringer er at opnå enighed om reformtraktaten på baggrund af den aftale, der blev indgået på Det Europæiske Råd i juni. Den aftale er efter min opfattelse et meget vigtigt skridt, som forhåbentlig giver os mulighed for at komme videre fra en periode, der har været præget af en vis nedbrydning af den europæiske opbygningsproces. Jeg opfordrer derfor til, at der gøres en samlet indsats for at sikre, at der opnås enighed om den nye traktat under det portugisiske formandskab.
Når forhandlingerne er overstået, og det kapitel er afsluttet, må EU med øget sammenhæng og fornyet tillid koncentrere sig om de udfordringer, der bekymrer Europas borgere, nemlig økonomisk vækst, beskæftigelse, sikkerhed, miljø, energi og globalisering. Det er den dagsorden, som Europa skal forholde sig til for vores egen og for de kommende generationers skyld.
Derfor er det efter min opfattelse passende at understrege værdien af solidaritet som en grundlæggende søjle i Europas opbygning. En solidaritet, der faktisk er en forudsætning for den europæiske opbygnings fremtid på lige fod med det andet helt grundlæggende princip, dvs. subsidiaritetsprincippet. En solidaritet, der er håndgribelig, praktisk og indarbejdet i politikker og fælles aktioner, ikke en retorisk a la carte-solidaritet.
Jeg tillader mig på nuværende tidspunkt at minde om Schumanerklæringen fra 1950, hvor der står, at Europa, og jeg citerer, "kan dannes gennem konkrete resultater - der først skaber en faktisk solidaritet." Vi må fortsat lade os lede af disse ord i vores bestræbelser på at bygge et stærkere og mere sammenhængende Europa. En af de største risici for europæisk integration er, hvis man ikke længere føler, at man tilhører en Union, der bygger på solidaritet. For at være en ægte Union er det afgørende at fastholde den følelse af Fællesskab, der ikke uden grund var det oprindelige navn på Europas opbygning.
Et af de konkrete resultater, der skabte faktisk solidaritet, var idéen om økonomisk og social samhørighed, der blev fastsat i den europæiske fælles akt af 1986, som jeg havde æren af at deltage i forhandlingerne om og undertegne som Portugals premierminister.
Den europæiske integrations enorme fremskridt i de sidste 20 år havde ikke været mulige uden politikker for økonomisk og social samhørighed. De bidrog til politisk samhørighed, økonomisk vækst, beskæftigelse, territorial samhørighed, lige muligheder og styrkelse af Europas position i verden.
Nu er der nye grunde til fornyet interesse for samhørighedsprincippet. Jeg tænker på den stigende globalisering, omfattende migration og en demografisk udvikling, der fører til de sociale og økonomiske ubalancer, der er forbundet med en aldrende befolkning.
De tre aspekter ved bæredygtig udvikling er velkendte: det sociale, det økonomiske og det miljømæssige aspekt. Dette er et centralt mål for europæisk integration, som er blevet bekræftet ved flere lejligheder og nedfældet i Lissabonstrategien.
I dag vil jeg gerne sætte fokus på det sociale aspekt og især på spørgsmålet om fattigdom og social udstødelse.
Ud over solidaritetsprincippet er der et etisk og moralsk fremskridtsbegreb, uden hvilket den europæiske idés grundlæggende værdier ville svinde. Det er værdier som den varige søgen efter fred, bekræftelsen af frihed og menneskerettigheder, fællesskabsånden, vægten på lighed og social retfærdighed, forsvaret af værdigt arbejde og forsøget på at skabe et mere omfattende og frigørende samfundsansvar.
Den klare fastsættelse af bekæmpelse af fattigdom og social udstødelse som et europæisk mål pålægger os alle sammen et ansvar for at finde nye løsninger på stadig mere komplekse og vedholdende problemer. Den sociale dagsorden og Lissabonstrategiens mål markerer de ambitiøse og vanskelige udfordringer, som vi står over for.
I den forbindelse vil jeg gøre opmærksom på, at det i år er 50-året for oprettelsen af Den Europæiske Socialfond og 10-året for den europæiske beskæftigelsesstrategi. Det er også Det Europæiske År for Lige Muligheder for Alle.
Som præsident for Den Portugisiske Republik har jeg valgt social inddragelse som et af mine prioriterede indsatsområder. I det første år af min embedsperiode fremmede jeg "vejen til inddragelse" for at mobilisere den portugisiske befolkning og gøre den opmærksom på, at der er et påtrængende behov for at gøre noget ved indikatorerne for vedvarende fattigdom, skæv indkomstfordeling og udstødelse, som stadig berører tusindvis af borgere.
Jeg er nu mere overbevist end nogensinde om nødvendigheden af at klare denne udfordring med fleksible og innovative løsninger: mere ansvar til ikkestatslige organisationer og borgerne i almindelighed, bedre koordinering af statslige aktioner og civilsamfundets initiativer, anerkendelse af, at indkomstomfordelingspolitikker ikke udelukker, men tværtimod kræver, at der skabes flere og bedre muligheder for alle for at tage del i målene om skabelse af velstand, personlige resultater og bæredygtig udvikling.
Portugal har stadig lang vej igen målt med europæiske standarder. Men det er også rigtigt, at Europa som helhed stadig er langt fra de mål om social samhørighed, som det forsøger at nå, og som det ikke må opgive.
Det er et faktum, at de ulige velstandsniveauer i Unionen, som de økonomiske og sociale indikatorer har påpeget i de seneste årtier, har været ledsaget af, at de mindre udviklede medlemsstater har tilnærmet sig betydeligt til det europæiske gennemsnit.
Staternes økonomiske konvergens må imidlertid ikke forveksles med de sociale gruppers konvergens i disse stater, en proces, der kræver lighed og social retfærdighed. Set ud fra dette synspunkt må det erkendes, at der ikke er sket de store fremskridt.
I løbet af de fem år fra 2001 til 2005 forblev fattigdomsgrænsen i EU's medlemsstater som helhed på 16 %. Der er tale om ca. 75 millioner europæere, hvis disponible indkomst er mindre end 60 % af gennemsnitsindkomsten i deres egne lande.
Hvis dette tal sættes i forbindelse med de registrerede tendenser, hvad angår den ulige indkomstfordeling, står det klart, at situationen er endnu mindre opmuntrende. I 2005 var indkomsten blandt de rigeste 20 % af befolkningen i EU-25 fem gange større end indkomsten blandt de fattigste 20 %. I 2000 var den 4,5 gange større.
En nærmere undersøgelse af indikatorerne viser, at de sociale grupper, der er i størst fare for fattigdom, er de gamle, de arbejdsløse - navnlig de langtidsledige - mennesker, der bor alene, og familier med kun én forsørger.
Andre grupper er udsat for farlige og stigende sociale risici på grund af deres mulighed for udstødelse. Jeg tænker på børn, handicappede, indvandrere og etniske mindretal.
Rådet anerkendte selv i sin rapport om social sikring og social integration fra 2007, at, og jeg citerer, "børn er mere udsat for fattigdom end befolkningsgennemsnittet i de fleste medlemsstater. I nogle lande er det næsten hvert tredje barn, der er truet. Risikoen stiger, når børn lever sammen med enlige forsørgere eller arbejdsløse." Det er en alvorlig situation, som vi ikke kan ignorere.
Hvordan kan EU, som står over for risikoen forbundet med en aldrende befolkning og et faldende befolkningstal undlade at værdsætte sit vigtigste aktiv, dvs. børnene og de unge?
(Bifald)
Jeg spekulerer på, om vi er nået til et punkt, hvor traditionelle politikker vedrørende social beskyttelse ikke længere er virkningsfulde.
Politikker vedrørende social sikring og beskyttelse spillede en afgørende rolle for den økonomiske genopbygning efter Anden Verdenskrig og for udformningen af de moderne europæiske samfund. Det, der blev kendt som velfærdsstaten, har efterladt sig en arv, som er grundlaget for Unionens opståen.
Europa har ved at bygge på den store succes, som omfordelingspolitikkerne inspireret af idéen om velfærdsstaten var, skabt et omfattende socialt sikkerhedsnet, der til trods for de mange forskelle mellem medlemsstaterne er almindeligt kendt som den europæiske sociale model. Med alle sine begrænsninger og fejl er det et faktum, at denne sociale model nu er en integreret del af den europæiske identitet.
Men hvis vi skal kunne forsvare den sociale model, må vi acceptere, at den skal tilpasses til de nye udfordringer, den nye, globaliserede verden og informations- og vidensamfundet.
Det bliver stadig vanskeligere ved hjælp af de overvejende omfordelingsorienterede nationale politikker at opnå mærkbare resultater på det sociale område. Disse politikkers effektivitet og bæredygtighed bliver mere og mere tvivlsom.
Når de fremtidige socialpolitikker planlægges, er det afgørende at fokusere på idéen om velfærdssamfundet, hvor vi alle sammen som borgere har mere ansvar og viser mere solidaritet.
Sociale fremskridt afhænger naturligvis af økonomisk vækst. Men uholdbar og uacceptabel økonomisk vækst er socialt destruktiv.
Arbejdsløshed er hovedårsagen til fattigdom i de fleste lande i EU. Vi må have mere og bedre økonomisk vækst, og det er ensbetydende med flere og bedre beskæftigelsesmuligheder.
At lette deltagelsen på arbejdsmarkedet og at lægge tilstrækkelig vægt på og vise respekt for alle, der bidrager til skabelse af velfærd og velstand i en proces, der betegnes som aktiv inddragelse, repræsenterer alt sammen den bedste beskyttelse, en borger kan få mod fattigdom og social udstødelse.
Målet i Lissabonstrategien om at øge beskæftigelsesprocenten i EU til 70 % er en social nødvendighed, der er værd at huske på, selv om det ser ud til at blive vanskeligt at nå det mål inden 2010.
En anden måde at beskytte borgerne på er at hjælpe dem med at opnå kvalifikationer, at bidrage til at give dem uddannelse og erhvervsuddannelse, så de kan klare de nye teknologiske, miljømæssige og kulturelle udfordringer.
Derfor er det afgørende, at medlemsstaterne prioriterer det fælles mål om at forbedre den unge generations uddannelses- og erhvervsuddannelsesniveau og at indpode dem vanen med livslang læring. Det vil uden tvivl give dem en konkurrencefordel i fremtidige informations- og vidensamfund.
Vi har udpeget 2010 til det europæiske år for bekæmpelsen af fattigdom og social udstødelse. Det bliver året, hvor vi bliver draget til ansvar og må vise, i hvor høj grad vi har fastholdt de ambitioner, der inspirerede os i Lissabon i 2000. Disse ambitioner omfatter at, og jeg citerer, "investere i mennesker og bekæmpe social udstødelse".
Målet om at bekæmpe fattigdom og udstødelse er ikke begrænset til EU's geografiske grænser. Solidaritetsprincippets udenlandske dimension er primært en afspejling af de menneskelige værdier, som det europæiske projekt bygger på. De traditioner, der forhindrer udviklingen i de fattigere lande, er nu kombineret med de problemer, som globaliseringen medfører, så kampagnen mod fattigdom og underudvikling skal være global. Kun på den måde kan den blive vellykket.
EU har et særligt ansvar på dette område, og det har et væld af viden og erfaringer, som giver det en speciel rolle. Det skal tage føringen i forbindelse med den globale dagsorden.
Det er i denne forbindelse, at jeg vil gøre opmærksom på Afrika, et kontinent, der, ikke bare geografisk, er tæt på Europa, et kontinent, som vi ville gøre klogt i at betragte og behandle som en prioriteret partner. EU vil måske opdage, at der er en stor strategisk pris at betale for europæisk ligegyldighed over for Afrika.
På dette punkt lægger jeg særlig vægt på det kommende topmøde mellem EU og Afrika, som finder sted under det portugisiske formandskab. Det er på tide at tale med Afrika og holde op med bare at tale om Afrika og dets problemer.
Jeg synes ikke, at jeg kan slutte denne tale uden at berøre to emner, som efter min opfattelse er helt afgørende for Unionens fremtid.
For det første energi og miljø. De bliver utvivlsomt nøglesektorer i det 21. århundrede, og udviklingen i disse sektorer vil bestemme verdens nye geopolitiske form. Energi og miljø er af livsvigtig fælles interesse og skal betragtes som nye drivkræfter bag den europæiske integration. Også her må vi bygge en stærk faktisk solidaritet. Den økonomiske effektivitet, sikkerheden og livskvaliteten i EU afhænger i høj grad af energi- og miljøpolitikkernes succes. I den forbindelse må jeg endnu en gang give udtryk for min påskønnelse af Kommissionens og kommissionsformandens strategiske vision og beslutsomhed, for uden dem kunne vi ikke have nået de fremragende resultater på dette område, som vi gjorde under det tyske formandskab.
For det andet er der et spørgsmål, som vi alle sammen tænker på. Hvad er EU's rolle på den internationale scene og dets bidrag til skabelsen af en ny verdensorden? Jeg mener, at det er helt afgørende for, at den europæiske integration kan fortsætte holdbart, at Europa er en central og indflydelsesrig aktør i den globale, multilaterale og multipolære verden, der opstår. En aktør med en fast, konsekvent og sammenhængende stemme. En aktør, der bliver respekteret og respekterer andre. En aktør, der kan forsvare de principper og værdier, som dens økonomiske og sociale model bygger på.
I denne forbindelse vil jeg sige, at Portugal var blandt de lande, der førte an i historiens første bølge af økonomisk globalisering, og Portugal er udmærket klar over, at Europas fremtid i høj grad afhænger af dets evne til at blive en troværdig og indflydelsesrig aktør på den internationale scene.
Til sidst vil jeg gentage i hvor høj grad den europæiske integrations ekstraordinære forløb skyldes Europa-Parlamentet, en institution, der altid har ført an i forsvaret af de værdier og principper, der skabte Europas identitet og formede strukturen af den faktiske solidaritet, som vores grundlæggere lod gå i arv til os.
Jeg er sikker på, at man her i Parlamentet vil have den nødvendige vision, vilje og energi til at forfølge dette beundringsværdige mål om at forene Europas befolkninger og styrke Europas position i verden.
(Stående bifald)
Formanden
Hr. præsident! Bifaldet viser, at Deres tale er blevet modtaget med stor tilslutning og varme. De talte for solidaritet og fællesskabsfølelse, og det er grundlaget for det, vi i fællesskab arbejder for i EU. Kun hvis vi udviser solidaritet og fællesskabsfølelse gennem konkret handling, vil vi kunne nå vores mål. De nøjes ikke med retorikken, for De har allerede vist i Deres politiske karriere, at De handler i praksis og er engageret forEuropa.
Jeg vil gerne sige til Dem på vegne af Europa-Parlamentet, at Europa-Parlamentet vil støtte det portugisiske formandskab med stort engagement, så vi kan nå et resultat om reformtraktaten på stats- og regeringschefernes topmøde i oktober. Jeg vil også gerne rette en hjertelig tak og anerkendelse til hr. udenrigsminister Luís Amado, hr. statsminister Manuel Lobo Antunes og hr. ambassadør Álvaro Mendonça e Moura samt deres medarbejdere, som skal omsætte vores politiske vilje i forhandlingerne, og sige til dem, at vi står ved deres side. Hr. præsident! Jeg takker Dem på Europa-Parlamentets vegne for Deres store tale og ønsker Portugal held og lykke med vores fælles Europa. Hjertelig tak, hr. præsident Cavaco Silva!
(Bifald)
(Mødet udsat kl. 12.35 og genoptaget kl. 15.00)
