Godkendelse af protokollen fra foregående møde
Formanden
Protokollen fra mødet i går er omdelt.
Hvis ingen gør indsigelse, betragter jeg den som godkendt.

Goebbels
Hr. formand, i gårsdagens protokol på side 14 i den franske udgave nævnes det, at vi her til morgen skulle vende tilbage til min anmodning om at udsætte afstemningen om fru Villers' betænkning.
Jeg tror, at tiden er inde til at gøre det. Jeg havde anmodet om, at vi stemte om fru Villers' betænkning i Bruxelles i november, fordi der er nogle ret ømtålelige ændringsforslag, som jeg ikke ønsker, bliver vedtaget på grund af et tilfældigt flertal.

Formanden
Vi taler om det om et øjeblik. Lige nu er vi ved godkendelsen af protokollen.
(Protokollen godkendtes)

AFSTEMNING
Goebbels
Hr. formand, i går bad jeg endnu en gang om udsættelse af afstemningen om fru Villers' betænkning. Det er en meget vigtig betænkning, der fortjener at blive behandlet i en fuld mødesal. Jeg er i øvrigt ked af, at kollegerne undlader at komme til Strasbourg om fredagen, men det er en kendsgerning, og hvis vi stemmer i dag, risikerer vi at få resultater, der bygger på et tilfældigt flertal, hvilket heller ikke gør Parlamentet ære.

Formanden
Fremgangsmåden kræver, at kollegerne udtaler sig om dette forslag. Vi hører en taler for og en taler imod.

Villiers
Hr. formand, jeg vil gerne tale for hr. Goebbels' forslag. Jeg overlader sagen til Parlamentet. Det er op til Dem at bestemme, om De gerne vil udsætte sagen. Fredagsmødet i Strasbourg er et vanskeligt emne for os, men da betænkningen er så følsom - den rejser spørgsmål om Parlamentets generelle procedure og om vores generelle forhold til Kommissionen - mener jeg i dag personligt, at det ville være bedre, hvis grupperne fik mulighed for at stemme, når der var flere medlemmer til stede.
Jeg er ked af, at der ikke er flere medlemmer til stede her til morgen. Jeg ville ikke anmode om dette, hvis jeg ikke mente, at det var en vigtig betænkning, som kræver tilstedeværelse af flere medlemmer, for det er vigtige beslutninger, vi skal træffe.
Jeg ved, at fredagsmøderne er et følsomt emne, så jeg vil overlade det til Parlamentet. Men personligt vil jeg appellere til Dem om at stemme for at udskyde afstemningen om denne betænkning.

Formanden
Vi har hørt vores ordfører. Nu skal vi have en taler for og en imod.

MacCormick
Hr. formand, jeg gik ind i politik i håb om at overtale folk ved hjælp af argumenter og undertiden ved at vinde afstemninger. Én måde at vinde en afstemning på er ved at møde op, når ens modstandere ikke gør det. Hvis de er forhindret på grund af en eller anden uundgåelig katastrofe, er det en krænkelse af demokratiet. Men hvis de ikke gider komme, så fortjener de ikke at stemme. Det er ikke Parlamentet, der tager stemmeretten fra disse vælgere, det er de medlemmer, der ikke er til stede.

Poettering
Hr. formand, dette er et principspørgsmål. Fru Villiers har heller ikke afklaret det med vores gruppe. Alligevel er jeg enig med fru Villiers i, at det drejer sig om en vigtig betænkning. Men selv om det er en vigtig betænkning, kan der stemmes om den fredag morgen.

Der er kun én eneste fredag tilbage, hvor vi holder møde her, nemlig i december. Jeg var imod at annullere mødet om fredagen. Men godt, det skal man jo gøre op med sig selv. Men så længe vi holder møde i Strasbourg om fredagen, gælder det som en fuld arbejdsdag.
(Bifald)
Jeg vil gerne bede hele PPE-DE-Gruppen og også fru Villiers om at stemme imod, at afstemningen overføres til november II-mødet. Det er ikke afklaret med min gruppe. Heller ikke det er i orden. Derfor vil jeg gerne bede om, at vi stemmer med det samme.
(Bifald)

Formanden
Hr. Poettering, vi havde allerede hørt en taler imod, og jeg kunne ikke vide, hvilken holdning De havde, da jeg gav Dem ordet. Er der ingen taler, der vil udtale sig om dette forslag om udsættelse af afstemningen? Så sætter vi det under afstemning.
(Forslaget om udsættelse af afstemningen forkastedes)
(Forslaget til beslutning vedtoges)
Betænkning (A5-0293/2000) af Almeida Garrett for Udvalget om Konstitutionelle Anliggender om ændring af Europa-Parlamentets afgørelse af 9. marts 1994 vedrørende Ombudsmandens statut og de almindelige betingelser for udøvelsen af hans hverv
(Forslaget til beslutning vedtoges)
Betænkning (A5-0280/2000) af Bösch for Udvalget for Andragender om særrapport fra Den Europæiske Ombudsmand til Europa-Parlamentet i fortsættelse af undersøgelsen på eget initiativ om fortrolighed i Kommissionens ansættelsesprocedurer (C5-0082/2000 - 2000/2048(COS))
(Forslaget til beslutning vedtoges)
STEMMEFORKLARINGERBetænkning af Villiers (A5-0282/2000)

Fatuzzo
Hr. formand, jeg kom desværre for sent, og jeg nåede ikke at stemme, derfor mener jeg heller ikke at have ret til at afgive stemmeforklaring.

Formanden
Denne samvittighedsfuldhed og respekt for plenarforsamlingen gør Dem ære, kære kollega.

Andria
Jeg stemte for fru Villiers' betænkning om kreditinstitutters egenkapital, da det var nødvendigt at ajourføre og supplere direktiv 89/299/EØF, som fastlagde bestemmelserne for dette område for hele 11 år siden.
Kriterierne for en større forsigtighed er rimelige, men man skal også tage højde for andre aspekter af spørgsmålet, navnlig solvenskoefficienten, som er et vægtningsparameter for ækvivalentstyperne, og som giver et omtrentligt billede af kreditrisikoen i en banks aktiver. I Italien er denne for øjeblikket fastsat til 8% - og 7% for bankkoncerner - af de vægtede risikoaktiviteter, både de balanceførte og de ikke-balanceførte.
Det, som jeg absolut ikke er enig i, er, at kontrolorganet - nemlig Italiens centralbank, Banca d'Italia - kan fastlægge et højere minimumskrav, når visse betingelser er til stede. Man ændrer ikke spillereglerne, når spillet er i gang, men før det begynder.
Det er således i orden med en højere vægtningskoefficient - f.eks. på 10% - men den bør absolut være fast i alle tilfælde og under alle omstændigheder.
Derfor er det nødvendigt at ophæve den italienske banklovs § 53, stk. d, som netop omhandler dette aspekt, ligesom det er nødvendigt at ophæve alle de nationale bestemmelser, der tager højde for efterfølgende ændringer af denne art.

Markov
- (DE) Ved evaluering af direktivet om kreditinstitutters egenkapital skal flere interesser, der kommer i konflikt med hinanden, omhyggeligt afvejes. De pågældende talsmænd har et berettiget krav på beskyttelse af deres interesser, og for at få en retfærdig bestemmelse er der behov for formidling.
Der er for det første sparerne, der kan profitere af en harmoniseret bestemmelse på EU-plan, fordi deres indskud beskyttes mod tab efter de samme kriterier. På den anden side er der ganske vist små og mellemstore virksomheder, der frygter, at denne bestemmelse vil gøre det vanskeligere at optage lån, fordi de ikke kan konkurrere med de garantier, som en stor virksomhed kan. Tab af eventuelle arbejdspladser i disse brancher kunne også være en konsekvens.
En anden interessekonflikt opstår ved, at der på den ene side kræves en længere overgangsperiode, for at så mange banker som muligt, især mindre institutter, skal have mulighed for at implementere de nødvendige nye bestemmelser i deres interne forretningsgang. Men på den anden side vil en forhaling af implementeringen være i de amerikanske bankers favør, og de kan profitere af de nuværende bestemmelser og underbyde europæiske banker i Europa. Denne ulempe for vores virksomheder skal forhindres, uden at styrken fra store europæiske virksomheder derved spilles ud imod de mindre.
Vi støtter kravet om, at der skal findes en løsning på konflikten mellem USA og EU, som er en følge af den diskriminerende Gramm-Leach-Bliley-lov.
Alt i alt kan man sige, at kravet om en europæisk harmonisering er rigtigt og fordelagtigt med hensyn til sikkerhed og retfærdighed for alle implicerede parter, og at der derved ikke er nogen, der bliver privilegeret i forhold til andre.

Foreløbig oprettelse af Det Europæiske Politiakademi (EPC)
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A5-0316/2000) af Posselt for Udvalget om Borgernes Friheder og Rettigheder og Retlige og Indre Anliggender om Den Portugisiske Republiks initiativ med henblik på vedtagelse af Rådets afgørelse om foreløbig oprettelse af Det Europæiske Politiakademi (EPC).

Posselt
Hr. formand, vi har i dag talt om relevans og irrelevans i forbindelse med betænkninger. Jeg mener, at dette er en vigtig betænkning, og derfor er jeg stolt og glad for, at denne betænkning forhandles og sættes til afstemning en fredag, for fredag er en arbejdsdag som alle andre.
Jeg mener, at Europa-Parlamentet også kan være stolt af, at vi har realiseret tanken om et europæisk politiakademi. Som De ved, opstod idéen i 1995 på et møde i Deggendorf i Bayern, og den blev i 1998 enstemmigt vedtaget af Parlamentet som en del af en betænkning om udvidelsen mod øst og den indre sikkerhed. Dengang handlede det om det vigtige tema, der bliver mere og mere presserende, nemlig at vi ikke kun skal gøre ansøgerlandene økonomisk modne til tiltrædelsen, men at det derimod handler om, at især rammebetingelserne for demokrati, retsstatsprincipper og forvaltning opfyldes. Efter at have læst de seneste fremskridtsrapporter kan vi konstatere, at gennemførelsen af lovgivningen er forbedret betydeligt, men at anvendelsen af lovgivningen i ansøgerlandene stadig er problematisk, fordi det er en meget stor opgave at opbygge en ny politimyndighed, et nyt retsvæsen og en ny anklagemyndighed efter årtier med diktatur.
Vi sagde i den daværende betænkning, at vi ønsker, at disse lande, der ved egen hjælp har fundet vej til demokrati, efter årtier med en politistat skal uddanne politibetjente, der ikke kun overtager de virkelig europæisk-demokratiske standarder, men også involverer sig partnerskabsmæssigt. Således opstod tanken om et europæisk politiakademi for Den Europæiske Unions medlemsstater og for ansøgerlandene. Parlamentets idé blev efterfølgende vedtaget på topmødet i Tampere, og jeg er Rådet meget taknemmelig for, at det har taget Parlamentets projekt til sig som sit eget. Især vil jeg gerne takke kommissær Vitorino, der med stor iver har arbejdet på at få Det Europæiske Politiakademi realiseret, hvilket også kommer til udtryk ved, at den portugisiske regering, der jo ikke står ham helt fjernt, har taget dette initiativ, hvilket vi er meget taknemmelige for.
Rådet og Udvalget om Borgernes Friheder og Rettigheder og Retlige og Indre Anliggender i Parlamentet ønsker, at Det Europæiske Politiakademi allerede skal realiseres næste år, og det skal være som en forgrenet institution af de nationale politiakademier med fælles import, fælles ledelse og fælles uddannelsesprogrammer. Men vi ønsker, at dette kun er det første skridt, og vi ønsker, at der om senest to eller tre år oprettes et egentligt politiakademi. Her vil jeg gerne citere det franske formandskab for de pæne ord. Det har sagt, at vi har brug for dette fælles politiakademi for at skabe en europæisk kultur inden for politiuddannelse.
Netop hvad angår beskyttelse af de ydre grænser og bekæmpelse af grænseoverskridende kriminalitet, men også anvendelsen af menneskeretlige standarder i Den Europæiske Union, er en sådan fælles uddannelse stærkt nødvendig. Den støttes også kraftigt af politifagforeninger og -forbund. Som De ved, er der i grænselandet mellem EU og ansøgerlandene, altså f.eks. i den østlige del af Bayern, allerede flere byer, der har lagt billet ind på et sådant politiakademi. Men jeg mener, at det endnu er for tidligt at træffe en beslutning om det. Naturligvis ville det være det bedste etableringssted. Men lige nu handler det først og fremmest om, at politiakademiet virkelig bliver oprettet. Her skal alle politiske kræfter arbejde sammen. Jeg vil gerne takke den bayriske og tyske indenrigsminister og ligeledes den tidligere østrigske indenrigsminister Schlögel, der i fællesskab gjorde dette muligt i Tampere. Jeg mener, at det her i Europa er en enestående mulighed for at skabe et Europa med retsstatsprincipper, som ikke kun står i nogle dokumenter, men finder anvendelse i hverdagen, og som Europa-Parlament kan vi være stolte af, at dette er Parlamentets idé og initiativ, der allerede om få måneder er virkelighed.

Coelho
Hr. formand, hr. kommissær, kære kolleger, for det første vil jeg gerne lykønske ordføreren, hr. Posselt, for det fremragende arbejde, som han har udført i forbindelse med dette initiativ om foreløbig oprettelse af Det Europæiske Politiakademi. Det er en sag, som han fortløbende og konsekvent, har viet en engageret indsats. Vi har her at gøre med et særdeles nyttigt redskab til ikke blot at forbedre politisamarbejdet mellem medlemsstaterne, men også forbedre samarbejdet med ansøgerlandene og med Norge og Island.
Dette politisamarbejde er afgørende for, at det store mål om at tilbyde de europæiske borgere en høj grad af sikkerhed inden for det europæiske område for frihed, sikkerhed og retfærdighed kan nås. Det portugisiske formandskabs hensigt med at fremlægge dette initiativ har som opfølgning på konklusioner fra Tampere og overholdelse af resultattavlens frister været at igangsætte en første fase af Det Europæiske Politiakademi gennem oprettelse af et netværk af eksisterende nationale skoler med henblik på efteruddannelseskurser for højtstående tjenestemænd.
Vi er således i færd med at indlede uddannelsen af den næste generation politifolk, så de kan arbejde og operere på europæisk plan, altså i færd med at forberede dem på anvendelsen af fællesskabsretten samt på gennemførelsen af fællesskabsforanstaltninger. Det bliver en slags virtuel skole, der skal uddybe det gensidige kendskab til medlemsstaternes nationale politisystemer og -strukturer, øge kendskabet til de internationale instrumenter og forbedre samarbejdet og samordningen mellem akademiet og de øvrige tværnationale politiuddannelsesinstitutioner.
Vi er ikke i tvivl om, at det bliver lettere at opnå enighed i denne første fase. Overgangen til den anden fase, altså Det Europæiske Politiakademis institutionelle og fysiske side, vil givetvis rejse nogle problemer. Vi ved, at der stadig er et antal medlemsstater, der kun støtter, at akademiet oprettes i form af et permanent netværk af nationale skoler, men vi antager, at hovedparten accepterer dette forslag som en mellemfase, som skal gøre det muligt at oprette en solid institution inden for højst tre år. Det er også det forslag, som Kommissionen går ind for, og som kommissær António Vitorino så energisk er gået i brechen for.
Det er også den holdning, som ordføreren og Det Europæiske Folkeparti deler. Ordføreren går endnu længere med sit forslag om, at tidsrammen sættes ned til to år. For så vidt de opstillede mål nås, er det helt sikkert i fælles interesse, at området for frihed, sikkerhed og retfærdighed bliver til konkret virkelighed så hurtigt som muligt.

Karamanou
Hr. formand, jeg vil gerne takke kommissær Vitorino for hans tilstedeværelse her i dag under forhandlingen af to ifølge min mening vigtige betænkninger af Udvalget om Borgernes Friheder og Rettigheder.
I forbindelse med betænkningen af Posselt, som virkeligt har gjort et godt stykke arbejde, er det et faktum, at det retlige og politimæssige samarbejde er nye områder, som EU beskæftiger sig med, og ethvert forslag, som bliver fremsat til forhandling, er et fremskridt. I konklusionerne fra mødet i Tampere blev behovet for at skabe et europæisk politiakademi tydeligt formuleret. Udvalget om Borgernes Friheder og Rettigheder har efter min mening beriget det portugisiske formandskabs forslag gennem de ændringsforslag, som det har godkendt. F.eks. mener vi ikke, at politiets uddannelse kun skal begrænses til et grænseoverskridende politimæssigt samarbejde og til bekæmpelse af kriminalitet, men den skal også indeholde andre politiske områder, såsom menneskerettigheder, service over for borgerne, anvendelse af nye teknologier, ikke-repressiv praksis i håndhævelse af loven, metoder til forebyggelse af kriminalitet og respekt for retsstaten samt kendskab til den politiske og socioøkonomiske udvikling i EU.
På alle disse områder kan politiakademiet enten som et netværk, der koordinerer de nationale uddannelsesinstitutioner eller som et reelt akademi med fast og permanent opholdssted, spille en vigtig rolle i at fremme mere effektive fremgangsmåder og moderne planlægningsmetoder. Man skal naturligvis prioritere de lande, som man fører optagelsesforhandlinger med. Udvidelsen af EU skal sammen med opnåelsen af et område med fri bevægelighed for borgerne følges op af supplerende sikkerhedsforanstaltninger og fredelig sameksistens mellem medlemsstaterne. Ansøgerlandene skal ikke forsinkes i deres fulde inkorporering af det, som angår den tredje søjle, nemlig retsvæsen og indre anliggender, og derfor er det nødvendigt, at der skabes specifikke rammer for et samarbejde mellem Det Europæiske Politiakademi og politimyndighederne i disse lande.
Jeg vil desuden gerne betone, at Europa-Parlamentet udelukkende har en rådgivende rolle i dette spørgsmål. Men skabelsen af nye europæiske strukturer vil helt sikkert få følger for borgernes liv, især nu hvor vi beskæftiger os med politimæssige sager. Af den grund vil jeg gerne opfordre Rådet, som jeg ikke mener, er til stede i dag, til opmærksomt at studere de ændringsforslag, som vi har fremsat og tage seriøst hensyn til Europa-Parlamentets mening.

Beysen
Hr. formand, hr. kommissær, kære kolleger, ligesom de forrige talere håber jeg, at dette initiativ ikke betragtes som den 117. europæiske konstruktion, men tages alvorligt og får tilstrækkeligt mange chancer. Jeg har kun et par indvendinger imod navnet. Ordet "politiakademi" minder mig om en amerikansk tv-føljeton om politiet, som er meget morsom. På den anden side er ordet "akademi" ikke assertivt nok, når det drejer sig om politisamarbejde. Det er selvfølgelig kun detaljer. Jeg mener, at det er vigtigere, at vi holder os til essensen.
Samfundssituationen i de fleste EU-medlemsstater er nu engang den, at der er et stort behov for grænseoverskridende samarbejde mellem de forskellige politikorps. Det grænseoverskridende samarbejde kan kun give resultater, hvis en række betingelser opfyldes, og hvis opmærksomheden henledes på passende, hensigtsmæssige programmer for videreuddannelser og uddannelser i forbindelse med medlemsstaternes respons på krisesituationer i tredjelande, og hvis man på en professionel måde muliggør udvekslinger og detacheringer, med eftertryk på det professionelle aspekt.
Opmærksomheden skal endvidere især koncentreres om uddannelserne på europæisk plan i forbindelse med forebyggelse af kriminalitet, opretholdelse af den offentlige orden og effektiv grænseovervågning. På den anden side skal et europæisk politiakademi være et forum for større viden, og hvor de forskellige nationale politisystemers erfaringer forsvares.
Kort sagt håber jeg, at initiativet gennemføres, fordi det efter min og min gruppes mening opfylder behovet for en europæisk uddannelsesstruktur.

MacCormick
Hr. formand, hvis der er en ting, jeg har lært om forfatningsmæssige problemer, siden jeg blev valgt til Parlamentet, så er det, hvor forskelligt man rundt omkring i Europa fortolker artikel 5 og 6 i Den Europæiske Menneskerettighedskonvention - retten til kun at blive tilbageholdt i kort tid før en retssag, retten til en hurtig retssag og retten til at blive løsladt, mens man afventer en retssag, hvis denne ikke kan komme hurtigt i gang.
Disse rettigheder fortolkes meget forskelligt i forskellige dele af Unionen. Jeg kommer fra et land, hvor den maksimale periode, som loven tillader, at man tilbageholdes i, er 110 dage. Efter tilbageholdelse i 110 dage skal personen løslades, hvis vedkommende ikke er stillet for en dommer, og kan aldrig mere retsforfølges for denne lovovertrædelse.
Efter hvad jeg ser, er forholdene i franske og portugisiske fængsler meget anderledes. Folk kan tilbageholdes i meget lang tid, mens de venter på en retssag. Vi har faktisk ikke en fælles kultur i Europa på disse vigtige punkter.
Det har nøje forbindelse med vores kultur for politiarbejde. Har vi en sådan kultur, hvor idéen er at tilbageholde folk så kort som muligt, finde beviserne så hurtigt som muligt og at få gang i retssagerne, eller har vi et system, hvor folk gør, hvad der passer dem? Hvis vi kunne udvikle en fælles kultur for politiarbejde i Europa, og hvis den blev baseret på best practice, ville det være godt. Men som jeg har sagt under en anden forhandling i denne uge, er der fare for, at vi udvikler en slags generel skødesløshed, at vi går i retning af den laveste fællesnævner, ikke den højeste fælles faktor. Lad os sikre os, at et eventuelt politiakademi, som det understreges i hr. Posselts betænkning, kommer til at hvile på behovet for at udvikle og forøge respekten for menneskerettighederne og for de borgerlige rettigheder i vores politikultur. Politiets effektivitet drejer sig ikke kun om at få fat i folk og bure dem inde. Det drejer sig om at finde de mennesker, der faktisk begår lovovertrædelser, at bevise på en civiliseret måde, at de har gjort det, med ordentlig forbindelse mellem anklagemyndigheden og politiet. Hvis vi kan få et politiakademi for hele Europa, der kan gøre dette eller begynde at udvikle en sådan fælles kultur, vil det være meget fint.
De fleste af dem, som har udtalt sig indtil nu, synes at mene, at det er af afgørende betydning at have et enkelt permanent hjemsted for dette akademi. Jeg ser behovet for et permanent hjemsted for administrationen, men jeg ønsker, at medlemmerne af Parlamentet alvorligt vil overveje, om det af hensyn til en fælles politikultur i Europa er bedst at samle alle på et sted eller at afholde kurser, som flytter år for år eller emne for emne til forskellige politiakademier i forskellige dele af Unionen. På denne måde vil folk begynde at forstå forskellene på, hvad man lokalt tager for givet, hvordan man lokalt går til værks. Vi håber, at vores politistyrker med tiden virkelig vil lære af hinanden og lære best practice af hinanden, ikke worst practice. Hvis det kan gøres, vil vi få et politiakademi, som vi som europæere kan være stolte af. Jeg håber, det bliver resultatet af dette fortræffelige forslag og denne fortræffelige betænkning.

Markov
Hr. formand, der er i og for sig ikke noget at indvende mod den grundlæggende idé om at oprette et europæisk politiakademi, uanset om det eksisterer virtuelt eller er forankret et eller andet sted med fast hjemstedsadresse. Men man kan spørge sig selv, hvad dette akademi skal, hvilke mål det har og hvilke opgaver. Jeg vil gerne fremhæve et punkt. Hr. Posselt skriver om gennemførelse af efteruddannelseskurser for nationale politimyndigheder på grundlag af fælles normer. Her bliver det jo allerede svært. For hvad er de fælles normer? Hr. Posselt, De ved, at politiopgaver i Forbundsrepublikken Tyskland er et delstatsanliggende, og at der er absolut delstatssuverænitet. Prøv at sammenligne delstaternes love om politiopgaver. Så vil De konstatere, at i Brandenburg betragtes nedtrapning som politiets øverste bud, hvilket ikke står i Berlins lovgivning, og at der i Brandenburgs lovgivning er pligt til at registrere navnene på de politibetjente, der skal indsættes, således at man kan læse navnet på den, der bliver overfaldet under en demonstration. Det vil sige, hvis De ønsker fælles normer, skal De først definere disse, for ellers har De en uddannelse, der kan udformes meget forskellig. For hvis det kun drejer sig om at udveksle erfaringer af forskellig art, behøver man virkelig ikke et akademi i den forstand.
De taler om at skabe offentlig orden. Det er i orden, og det accepteres. Spørgsmålet er bare igen, med hvilke midler? Også det er i Forbundsrepublikken defineret helt forskelligt i delstaternes love om politiopgaver. Hvad forstår De ved det? De skriver i Deres betænkning "indsats ved grænseværnskontroller". Hør lige engang! Vi har - i andre lande er det anderledes - en fuldstændig klar adskillelse mellem grænsebevogtningens opgaver og politiets opgaver. Når De skriver sådan, skal det først og fremmest være klart, hvilke fælles aktiviteter der er planlagt, og efter hvilke standarder der skal gås til værks, inden man kan støtte det. Så længe det ikke er fastlagt, skal jeg åbent og ærligt sige Dem, at så kan jeg ikke engang støtte selve den grundlæggende idé.

Turco
Hr. formand, vi har allerede set denne film før, og vi brød os ikke om den. Det er den 117. foreløbige, men ikke usikre afgørelse, og det er den lille gave, som Rådet er vant til at give Parlamentet. På samme måde som Europol opstod ud fra narkotikaenheden, vil Eurojust og måske også den europæiske anklagemyndighed opstå ud fra den retlige samarbejdsenhed. Der er således ingen tvivl om, at der ud fra et let organ som Det Europæiske Politiakademi, som i dag næsten er ved at forsvinde langsomt, vil opstå endnu et bureaukratisk organ. Det er næsten, som om det ligger i EU's gener at gøre politikkerne bureaukratiske. Det er klart, indlysende og banalt at slå fast - og det siger sig selv - at det over for den organiserede kriminalitet, som er grænseoverskridende, er nødvendigt med nogle tværnationale politikker. Det siger ligeledes sig selv, at det er nødvendigt, at de nationale politikorps uddannes til bedre at kunne tackle de kriminalitetsspørgsmål samt de kulturelle, juridiske og sproglige spørgsmål, som dels den europæiske integration og dels de kriminelle organisationers integration kan indebære.
Vi mener dog ikke, at det af den grund er nødvendigt at oprette et nyt organ. De målsætninger, som oprettelsen af Det Europæiske Politiakademi begrundes med - målsætninger, som vi er enige i - kunne nås på en bedre og mere effektiv måde ved at styrke de nuværende nationale akademier og fremme de uddannelseskurser, den udveksling, den videreuddannelse og de specialiseringer, som kunne opfylde det behov, der reelt eksisterer.
Når det er sagt, har vores kollega Posselt efter vores mening udført et glimrende stykke arbejde. Vi forstår dog ikke vores socialdemokratiske kollegers holdning. Fru Karamanou har lige sagt, at hun glæder sig over, at Europa-Parlamentet får en rådgivende rolle. For et par dage siden stemte Den Socialdemokratiske Gruppe ellers imod, fordi der i Europols bestyrelse var parlamentsmedlemmer med stemmeret.
Takket være hr. Posselts arbejde tages der dog endelig højde for, at politiets uddannelse også skal omfatte menneske- og forsvarsrettighederne, ligesom forslaget om at oprette et virtuelt politiakademi, som udnytter Internettets muligheder, er vigtigt og hensigtsmæssigt på nuværende tidspunkt. I stedet for at udnytte den nye økonomi til at føre en ny politik for organerne og for arbejdets tilrettelæggelse, fortsætter EU generelt med at tænke, arbejde og tilrettelægge sig efter de samme kriterier, som man brugte ved århundredets begyndelse.
Vi stemmer for ændringsforslagene, men vi stemmer imod forslaget til lovgivningsmæssig beslutning.

Farage
Hr. formand, i henhold til Rådets afgørelse om etableringen af Det Europæiske Politiakademi er det formålet med dette at hjælpe med at uddanne overordnede politiembedsmænd i medlemsstaterne. Jeg noterer, at ordføreren gerne vil ændre "tjenestemænd inden for medlemsstaternes retshåndhævende myndigheder" til "tjenestemænd med politimæssige beføjelser", hvad der sandsynligvis er en god idé. Men hvad der også fangede mit øje, er, at denne uddannelse har til formål at støtte og udvikle en europæisk holdning til bekæmpelse af kriminalitet og beskyttelse af den indre sikkerhed. Ordføreren ønsker at få tilføjet forebyggelse af kriminalitet, tilvejebringelse af tjenesteydelser, innovation og grænseovervågning og ønsker også den indre sikkerhed modificeret, sådan at man medtager opretholdelsen af lov og orden.
Det problem, jeg har med disse udtalelser, er, at jeg ikke er sikker på, hvad den europæiske holdning til opretholdelsen af lov og orden osv. faktisk involverer. Det er hverken specificeret i Rådets afgørelse eller i ordførerens betænkning. Alt, hvad jeg kan sige fra et rent britisk perspektiv, er, at hvis det betyder, at kontinental praksis skal gøres obligatorisk i hele Europa, vil vores egen politistyrke få en usund interesse for pansrede mandskabsvogne, vandkanoner, tåregasgeværer og smarte små pistoler, som de kan lade dingle fra deres allerede overlæssede bælte.
Bortset fra det er det noget af en overraskelse at opdage, at der findes sådan noget som en europæisk holdning til bekæmpelse af kriminalitet. Jeg er helt sikker på, at det vil blive et slemt chok for flertallet i den britiske befolkning, at den indre sikkerhed er et område, hvor der er plads til at involvere Den Europæiske Union.
Det vil nok blive et endnu større chok for dem at opdage, at Europa-Parlamentet ønsker, at Det Europæiske Politiakademi skal være ansvarligt for uddannelse af politi- og grænsekontrolstyrker - det vil sige toldbetjente - for at sætte dem i stand til at anvende fællesskabslov og gennemføre fælles foranstaltninger og fællesskabsforanstaltninger.
Der har vi det: fællesskabslovgivning, fælles foranstaltninger og fællesskabsforanstaltninger. Der slap det ud. Vi ser krystalklart, hvad der er EU's ambition, og den har både næb og kløer. En fælles holdning - den europæiske holdning - til bekæmpelse af kriminalitet og til indre sikkerhed. Ét folk, én lov og én politistyrke. Jeg er sikker på, at Den Europæiske Union vil gå langt mere sofistikeret til værks. Vores politistyrke vil beholde sine uniformer lige ned til de behagelige uldne sweatere, de er begyndt at gå med. Rangordenen vil være den samme, og de lokale skilte vil man ikke pille ved. At dømme efter alle ydre tegn på facaden vil alt være ved det gamle, men under vejledning fra Det Europæiske Politiakademi vil man arbejde for en ny dagsorden: en europæiske dagsorden, hvor man anvender fællesskabslov og fællesskabsforanstaltninger.
Det er meget langt fra det fælles marked, som Det Forenede Kongerige tilsluttede sig i 1973. Ingen i Det Forenede Kongerige ville nogensinde have troet en sandsiger fra den periode, hvis han havde advaret om, at alt ville ende med, at landbetjent Olsen skulle gå og fløjte EU's "nationalmelodi" An die Freude og finde ud af, hvordan man skulle anvende den europæiske holdning til politiarbejde nede i brummen.
Men her sidder vi i Strasbourg i en næsten tom sal og hører, hvad der næsten er utroligt. Vores egen premierminister, hr. Tony Blair, hans udenrigsminister, hr. Cook, og andre britiske ministre kan benægte, at der er en superstat på vej, men når jeg hører forslag om, at vores egen politistyrke skal oplæres i en europæisk holdning til bekæmpelse af kriminalitet og til indre sikkerhed, så er det et mene tekel. Som De nok har forstået, vil jeg ikke støtte denne betænkning.

McCartin
Hr. formand, som reaktion på sidste taler, har jeg ikke hørt tale om det fælles marked i næsten 20 år her i Parlamentet. Hvis han læser, hvad nogle af repræsentanterne for hans egen medlemsstat, Det Forenede Kongerige, sagde, dengang de var yderliggående venstresocialister, så forudsagde de alt, hvad der synes at skræmme ham, med samme hysteriske holdning til Den Europæiske Union. De forudsagde alle de ting, der synes at skræmme ham i dag.
Som repræsentant for en anden del af det politiske spektrum er det meget interessant for mig at høre ham gentage de samme bekymringer med samme hysteri. Deres hovedstad dengang var Moskva eller Budapest. Det var de idealer, de foreslog os, og det var den stat, de arbejdede for. Men jeg er glad for at sige, at holdningen hos Labour-Partiet i Storbritannien har ændret sig.
Jeg vil gerne takke hr. Posselt for hans betænkning. Det arbejde, vi gør fredag formiddag i Parlamentet, har samme legitimitet som det, vi gør om mandagen eller enhver anden dag. Faktisk var der den kommentar, at onsdag aften, da kommissæren talte om kogalskab, var der nogle, der henledte opmærksomheden på, at der kun var 17 mennesker til stede i salen. Der er adskillig flere til stede her til formiddag, og jeg vil beklage det, når man afskaffer fredagen, hvor der er mulighed for at afholde rigtige forhandlinger og reagere på hinandens indlæg og tage sig tid til at lytte til hinanden. Parlamentet og demokratiet i Europa vil blive fattigere, når man afkorter ugen i Strasbourg.
Når det er sagt, glæder jeg mig over forslaget. Parlamentet kan være stolt over, at forslaget om at etablere dette akademi er opstået her, og vi er det portugisiske formandskab taknemmelige for at have taget det op og taknemmelige over for Kommissionen og Rådet for deres støtte. Det er en god idé, og i Den Europæiske Union, hvor folk har bevægelsesfrihed, frihed til at handle og etablere sig, og hvor rejsende fra Skotland kan tage til Sicilien eller Grækenland, er det kun logisk at forvente, at der skal udvikles et fælles system til opretholdelse af lov og orden.
Denne fælles holdning er der ikke i øjeblikket. Jeg kommer fra en stat, hvor politiet udviklede sig på basis af en kaotisk situation - en borgerkrig. Men folk dengang etablerede meget fornuftigt en ubevæbnet politistyrke, som er meget socialt engageret i de lokalområder, hvor den lever og arbejder. Man kan kalde det en blød politistyrke, men det lykkedes for dem at læge sårene efter en borgerkrig og gøre idéen om lov og orden troværdig. Når jeg kommer til det europæiske kontinent, er jeg overrasket over den måde, hvorpå politiet distancerer sig og indtager, hvad der synes at være en hårdere holdning. Jeg vil glæde mig over en udjævning af standarderne i visse medlemsstater i Den Europæiske Union. Vi har alle oplevet overgreb i vores egne lande. Jeg håber, at dette akademi vil hjælpe os til at få en bedre forståelse for hele systemet.

Meijer
Hr. formand, der findes magtfulde kriminelle, der tror, at de er hævet over alle love, og at de er smartere end alle andre. Siden grænseovervågningen er forsvundet i EU, generes de heller ikke mere af statsgrænserne. Grænseoverskridende kriminalitet kræver en grænseoverskridende indsats. Fordi alle er enige heri, har man i mange år arbejdet på et tættere samarbejde mellem politiet i de forskellige medlemsstater og regioner. For tre dage siden pegede jeg i anledning af betænkningerne af Marinho, Karamanou og Roure på de farer, som knytter sig hertil. Et forstærket og centraliseret politi adskilles fra sine omgivelser og søger sine egne prioriteter.
Idéen om et europæisk politiakademi beror på formodningen om, at der er overensstemmelse om politiets opgaver og arbejdsmåde. Vi ser, at politiet i det ene land reagerer helt anderledes på den samme situation end politiet i et andet land. I Nederlandene er politiet uddannet til at nedtrappe konflikter og udvise repressiv tolerance. Eksistensen af underkulturer, etniske mindretal, anvendelsen af kirker som tilflugtssted for mennesker uden lovligt ophold og organisation af politiske protester accepteres som almindelige samfundsfænomener. I nogle lande går man efter min mening stadigvæk ud fra, at vold er en metode, hvormed man på statens vegne kan vinde en prestigekamp imod alt, som kan give problemer.
Hr. Posselt fremhævede i denne uge den tidligere franske præsident de Gaulles bidrag til at opnå fred i Algeriet som eksempel på den rolle, som Kostunica skal spille for at løse problemet Kosovo. Han anklagede endvidere den situation, hvori Hitler kunne påstå, at han kunne udrydde jøderne ustraffet, fordi der alligevel ikke var nogen, som kunne huske massemordene på armenierne. På sådanne tidspunkter er jeg meget enig med hr. Posselt. Med hensyn til politiet bliver vi nok aldrig enige.
Jeg foretrækker et lille, uddannet og organiseret politi, som hele tiden ajourføres af signaler fra det samfund, det skal fungere i.

Vitorino
Hr. formand, kære medlemmer af Europa-Parlamentet, oprettelsen af Det Europæiske Politiakademi udgør efter Kommissionens opfattelse en sag af største betydning for EU både med hensyn til samarbejdet inden for retlige og indre anliggender som med hensyn til EU's udvidelse. Siden de første overvejelser om denne sag blev indledt på initiativ af Europa-Parlamentet, har Kommissionen over for medlemsstaterne forpligtet sig til at fremme udviklingen af det, som vi kunne kalde en europæisk politikultur baseret på de højeste etiske normer, respekt for borgernes rettigheder og effektiv kriminalitetsbekæmpelse.
Kommissionen glæder sig over det hurtige fremskridt, som det portugisiske formandskab, der tog dette initiativ, har afstedkommet, og over det franske formandskab, der agter at få det vedtaget inden årets udgang. Jeg kan derfor konstatere, at vores samlede anstrengelser vil gøre det muligt faktisk at oprette Det Europæiske Politiakademi kun et år efter, at beslutningen blev taget på Det Europæiske Råd i Tampere. Jeg vil også gerne lykønske Europa-Parlamentets Udvalg om Borgernes Friheder og Rettigheder og Retlige og Indre Anliggender og ikke mindst dets ordfører, hr. Posselt, både for hans personlige engagement og for det fremragende analysearbejde, som han har udført, og for den måde, hvorpå han har befordret oprettelsen af Det Europæiske Politiakademi.
Hvad angår akademiets fremtid, er det Kommissionens opfattelse - som De givetvis kender - at konklusion 47 fra Det Europæiske Råd i Tampere meget klart har fastlagt, at akademiets virksomhed som netværk, altså det, der også kaldes et virtuelt akademi, kun udgør en første etape. Ligesom Europa-Parlamentet finder Kommissionen det ønskværdigt, at der inden for en konkret og præcis frist nås frem til en model, der sikrer en større grad af kontinuitet i uddannelsesaktiviteterne, herunder at de udstrækkes til andre end højtstående tjenestemænd.
Jeg vil imidlertid også gerne tydeliggøre, at vi ikke her taler om at oprette et europæisk politi. Vi taler om behovet for at udveksle erfaringer og information, udveksling af de bedste fremgangsmåder i bekæmpelsen af kriminalitet for at gøre respekten for borgernes rettigheder og kampen mod de grænseoverskridende lovovertrædelser mere effektiv. Frem for alt vil jeg gerne som den, der altid er gået ind for begrebet nærpoliti, som det findes i Storbritannien, understrege, at jeg glæder mig over, at dette britiske begreb vinder stadig større tilslutning hos lande i det såkaldte Kontinentaleuropa. Den, der tror på de gode løsninger, som han går ind for, behøver ikke være bange for at stille dem op over for de andres løsninger.
For Kommissionen er overgangen fra et virtuelt politiakademi eller en virtuel politiskole til et politiakademi som institution ikke kun begrundet i operationsmulighederne for de nuværende medlemsstaters politimyndigheder, men derimod i det forhold, at ansøgerlandenes politistyrker så tidligt som muligt og på systematisk måde kan blive omfattet af en uddannelsesstrategi. Jeg tror, at denne prioritering er ekstremt vigtig ikke blot for ansøgerlandene, men også for de garantier, som vi må give vores borgere for, at udvidelsen foregår under hensyntagen til medlemsstaternes sikkerhed. Jeg vil gerne forsikre Parlamentet om, at Kommissionen er parat til at fortsætte samarbejdet både med hensyn til oprettelsen af akademiet og for at sikre, at det kommer til at fungere godt.
Jeg har bemærket hr. Posselts forslag om, at Kommissionen i 2003 skal udarbejde en rapport om akademiets fremtid på grundlag af en evaluering fra dets bestyrelse. Kommissionen står til rådighed i så henseende, hvis det bliver besluttet. Det er dog ikke mit indtryk, at det i øjeblikket er Rådets tanke. Det ønsker, at politiakademiet især udvikles i et mellemstatsligt perspektiv. For os er det vigtigste, at der hurtigt kommer gang i de praktiske uddannelsesaktiviteter. Det forhold, at Kommissionen ikke befinder sig i centrum af denne proces, betyder dog ikke, at vi vil afholde os fra at følge den og anstrenge os for, at den bliver en succes, og jeg er overbevist om, at dette projekt vil bidrage til en styrkelse af sikkerheden i området for frihed, sikkerhed og retfærdighed ud fra den opfattelse, at der ikke findes hverken frihed eller retfærdighed, hvis ikke der også findes en effektiv sikkerhed.

Formanden
Tak, hr. kommissær.
Forhandlingen er afsluttet.
Vi går nu over til afstemning.
(Forslaget til lovgivningsmæssig beslutning vedtoges) STEMMEFORKLARINGER

Rübig
Hr. formand, i forbindelse med Det Europæiske Politiakademi vil jeg gerne påpege, at det især handler om at bekæmpe kriminaliteten i byerne. Som medlemmer er vi selv meget ofte ramt af kriminalitet. Jeg håber, at akademiet her vil gøre et tiltag for fremtiden.

Alyssandrakis
Oprettelsen af Det Europæiske Politiakademi (European Police College) er endnu et skridt i retning af opbygningen af en politistat på fælleseuropæisk plan, noget, som den herskende klasse anser for nødvendigt for at kunne forsvare sine interesser mod folkets krav. Bekæmpelsen af kriminalitet er blot et påskud. Oprettelsen af Det Europæiske Politiakademi er helt i overensstemmelse med Det Europæiske Råds beslutning i Feira om at skabe et mobilt, "frontkæmpende" undertrykkelseskorps med politi-, forfølgelses- og straffemyndighed, som EU kan anvende til "ikke-militær administrering af kriser" et hvilket som helst sted på planeten.
Det er særligt vigtigt at betone, at Det Europæiske Politiakademi, som forventes at begynde sit arbejde den 1. januar 2001, ikke kun er et netværk for de nationale politiuddannelsesinstitutioner i EU's medlemslande, men at det også involverer ansøgerlandene i Central- og Østeuropa. For at opnå størst mulig effektivitet skal det sågar have fast placering tæt på grænsen mellem det nuværende EU og ansøgerlandene.
Af ovenstående grunde stemmer Grækenlands Kommunistpartis medlemmer af Europa-Parlamentet imod betænkningen.

Berthu
I tråd med det ekstraordinære topmøde i Tampere fremlagde det portugisiske formandskab i juni i år et initiativ, der via Rådet stræber mod at oprette et europæisk politiakademi. Det forekommer os, at dette forslag har nogle vældigt gode målsætninger, nemlig at iværksætte kurser for ledere og ansatte inden for politiet i medlemslandene, men også i ansøgerlandene, og det inden for alle områder for kriminalitetsbekæmpelse, der nødvendiggør et grænseoverskridende samarbejde.
Dette initiativ forekommer os ligeledes at være meget fordelagtigt med hensyn til den valgte metode. Der skal nemlig ikke skabes en ny europæisk struktur, der risikerer ikke at blive knyttet ordentligt til realiteterne i hvert enkelt land. Det foreslås derimod at oprette dette akademi i form af et netværk, der udgøres af de eksisterende nationale institutter for uddannelse af ledere inden for politiet. Enhver af disse nationale enheder skulle så huse en underafdeling af Det Europæiske Politiakademi. Der ville således ikke være noget hovedsæde for Det Europæiske Politiakademi. Det ville være overalt. Dets bestyrelse skulle bestå af samtlige direktører for de nationale institutter, der så skulle definere deres behov efter erfaring. Denne ordning ville garantere, at akademiet hele tiden ville stå i nær forbindelse med udviklingen ude i marken, og at der ikke ville komme uoverensstemmelser mellem dette og nationale politifolk, der er konfronteret med konkrete problemer. Derudover ville dets organisation være smidig og i stand til at forny sig, således at kurserne i hvert enkelt tilfælde ville kunne blive afholdt i det bedst kvalificerede nationale institut. Det er en god illustration af det, som vi i dag begynder at betegne under navnet Europa i netværk, et Europa, der sætter nationerne i direkte kontakt med hinanden uden at anlægge overflødige komplekse strukturer.
Desværre ser det ikke ud til, at denne ordning, som vi finder meget tilfredsstillende, falder i Europa-Parlamentets smag. De ændringsforslag, der er fremsat af Udvalget om Borgernes Friheder og Rettigheder og Retlige og Indre Anliggender, skubber i den modsatte retning, idet dette udvalg holder på, at denne struktur skal være midlertidig, at fristen for at revidere den skal være kort, og at der bør findes et fast hovedsæde til den. Med sådan en fart på risikerer vi højst sandsynligt om nogle år at stå med en ny dyr superstruktur, der sætter sig højere end de nationale afdelinger, og som har et dårligt samarbejde med dem, og som ender med ikke at være effektiv nok. Efter hvad man fortæller mig, er det den vej, Europol er ved at gå, og derfor må vi hurtigt rette dens løbebane ind.
Vi er af den opfattelse, at den mest effektive arbejdsmetode for Det Europæiske Politiakademi, som for størstedelen af de andre samarbejdsprojekter, især inden for politi, retlige anliggender og sikkerhed, er at danne netværk mellem de nationale afdelinger.

Sacrédeus
Jeg har stemt imod betænkningen om foreløbig oprettelse af Det Europæiske Politiakademi (EPC).
Der er en åbenbar risiko for, at man inden for EU på det ene område efter det andet tror, at samarbejde fremmes alene gennem opbyggelsen af nye institutioner og myndigheder.
Jeg er desuden imod, at teksten i betænkningen i afsnit 7 går ud over Den Portugisiske Republiks tekst og kræver et særskilt hjemsted for politiakademiet i stedet for at have et skiftende samarbejde. Det faktum, at "politimæssige beføjelser" foreslås i flere afsnit i direktivet samt at "fælles kursusvirksomhed" foreslås, ser jeg som en udvikling i centralistisk retning med risiko for, at en dårlig praksis tager overhånd over en god praksis.

Samværsret
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A5-0311/2000) af Banotti for Udvalget om Borgernes Friheder og Rettigheder og Retlige og Indre Anliggender om Den Franske Republiks initiativ med henblik på vedtagelse af Rådets forordning om gensidig fuldbyrdelse af afgørelser om samværsret (9735/2000 - C5-0397/2000 - 2000/0818 (CNS)).

Banotti
Hr. formand, i over seks år har jeg haft den ære at være særlig mægler for Europa-Parlamentet for børn, der er bortført fra et land til et andet. Denne rolle blev først udviklet af hr. Plumb i forlængelse af en anmodning fra mange kvinder i Frankrig, hvis børn var blevet bortført, og som de ikke længere havde kontakt med. De anmodede om Parlamentets bistand. Siden da har også mange andre mennesker søgt hjælp hos Europa-Parlamentet, når deres børn er blevet bortført.
Jeg har arbejdet med disse spørgsmål i over seks år, og i høj grad takket være Parlamentets bistand og ressourcer har jeg oplevet flere vigtige succeser med hensyn til at finde børn, der var blevet bortført. De fleste af sagerne med bortførelse af børn bliver håndteret meget effektivt og godt af de centrale myndigheder i alle medlemsstater. Desværre har jeg i regelen at gøre med de mere komplicerede tilfælde.
Det centrale i denne forordning, som det franske formandskab ligefrem har hastet igennem, er spørgsmålet om adgang til børn for de forældre, der ikke har forældremyndigheden. Det er allerede blevet kaldt Bruxelles III-spørgsmålet, ikke så meget et direktiv som en forordning. Som sådan har det de begrænsninger, der ligger i Bruxelles II-konventionen, men også nogle af dens stærke sider. Det drejer sig udelukkende om børn af par, der har været gift. Det drejer sig om børn under 16 år. Det er også et direktiv, hvis omfang er blevet beskrevet som både beskedent og pragmatisk - og det er faktisk en beskeden lille forordning.
Det ville helt præcis dreje sig om forældre, der boede i en anden medlemsstat end den, hvor den retlige afgørelse om forældremyndighed var blevet truffet, og som ønskede samværsret. Det ville tillade, at barnet blev bragt til en anden medlemsstat i en begrænset periode, for at denne samværsret kunne udøves.
Afgørende for dens funktion vil være det princip, at en afgørelse om samværsret i en medlemsstat anerkendes i hele EU. En undtagelse for dette princip vil være, hvis den part, der har forældremyndigheden, kan bevise, at besøget på grund af nye omstændigheder vil bringe barnets fysiske og moralske velfærd i fare. Denne forordning vil utvivlsomt arbejde sammen med Haag-konventionen om internationale barnebortførelser. Den søger ikke at påtvinge andre medlemsstater den lov, der eksisterer i en given medlemsstat. Den er simpelthen et forsøg på at sikre gensidig gennemførelse af disse afgørelser om forældremyndighed.
Der er forfatningsmæssige problemer i nogle medlemsstater, især Tyskland og Østrig. Der er det problem, at den part, der søger om samvær med barnet, kan gøre det med en frist på kun otte dage for modparten til at reagere på denne anmodning. Utvivlsomt er mange af vores domstole meget langsomme og tungtarbejdende, og det er meget vanskeligt at få dem til at arbejde hurtigt i disse sager.
Der er også bekymring for tvungen tilbagegivelse af et barn. Det er min overbevisning, at hvis der findes en god lov, der gælder i alle medlemsstaterne, vil det få en væsentlig indvirkning på reduktion af antallet af bortførelser af børn. Forhåbentlig ville denne forordning sikre det mellem medlemsstaterne. Desværre gælder den ikke uden for Den Europæiske Union, og der er frygt for, at den vil gå ind over Haag-konventionens område. Men Ministerrådet vil drøfte dette, og jeg anbefaler Parlamentet at godkende forslaget.

Coelho
Hr. formand, hr. kommissær, kære kolleger, jeg vil gerne begynde med at lykønske vores kollega Mary Banotti for ikke blot hendes fremragende arbejde, men også for den indsats, som hun i de seneste år har udfoldet til fordel for beskyttelsen og sikringen af børns grundlæggende rettigheder, herunder som Europa-Parlamentets forligskvinde i spørgsmål vedrørende bortførelse af børn på tværs af landegrænserne, et hverv, som hun har røgtet med sine velkendte evner og forståelse.
Det franske initiativ fortjener en velvillig modtagelse. Det indgår i den fortløbende udvikling af det retlige samarbejde på civilrettens område og bestræbelserne for at gøre dette til et fællesskabsanliggende. Der er tale om et forslag til forordning, der sigter på at lette udøvelsen af samværsretten for børn af separerede forældre med henblik på at undgå, at barnet bliver en slags gidsel i konflikten mellem forældre bosiddende i forskellige medlemsstater. Der er i sådanne tilfælde ofte situationer, der svarer til cyklussen kærlighed, had og hævn fra den ene eller begge forældre. Derfor må der kunne handles hurtigt for at beskytte barnets tarv og i visse tilfælde også dets sikkerhed.
I et Europa, hvor borgerne kan bevæge sig frit uanset oprindelsesland, er det forståeligt, at der dannes familiebånd mellem personer af forskellig nationalitet og bosiddende i forskellige lande. Det er ligeledes forståeligt, at der opstår tvister, navnlig skilsmisser og tilkendelse af forældremyndigheden, der kan medføre problemer for udøvelsen af samværsretten, når barnet er bosiddende i et andet land, og der kan forekomme tilfælde af bortførelse, navnlig når barnet ikke afleveres af den forælder, der har samværsret, inden for den fastsatte frist.
Denne forordning knæsætter princippet om gensidig fuldbyrdelse af afgørelser om samværsret uden overgangsperioder og begrænser mulighederne for få denne fuldbyrdelse udsat. Forordningen imødekommer dermed behovet for ensartede regler om så vigtige forhold som tilkendelse af forældremyndigheden og udøvelsen af samværsretten. Vi styrker på denne måde fællesskabsbevidstheden og unionsborgerskabet.
Det må imidlertid beklages, at man indskrænker forordningens anvendelsesområde, så den ikke omfatter papirløse forhold, hvor der er børn født uden for ægteskab, som på denne måde ikke får sikret deres rettigheder via fællesskabsretten. Det er jo dog en vigtig del af virkeligheden i vores lande. Ifølge den seneste statistiske oversigt fra Eurostat var 26% af alle fødsler i 1998 uden for ægteskab, og dette tal stiger. Derfor må denne mangel udbedres af rimelighedshensyn, ud fra en realistisk holdning til den samfundsmæssige udvikling og ud fra, at der skal være lige rettigheder og pligter for alle borgere i EU.
Som afslutning vil jeg gerne sige, at jeg støtter det ændringsforslag, som ordføreren stiller til artikel 1, hvor det bør specificeres, at samværsretten ikke må være under en dags varighed. Vi må tage hensyn til, at der kan forekomme situationer, hvor en forælder kommer fra den modsatte ende af Unionen og må rejse tusinder af kilometer, hvorfor det ikke giver mening, at samværet skal kunne begrænses til en time. Det er latterligt! At opretholde forbindelserne med begge forældre er afgørende for barnets opdragelse og udviklingen af dets personlighed.

Karamanou
Hr. formand, hr. kommissær, jeg vil gerne først og fremmest komplimentere både republikken Frankrig for det initiativ, som den har taget for, at der kan stemmes om en forordning, som skal sikre forældrene samværsret med deres børn, og vores ordfører, fru Banotti, hvis sagkundskab har givet det franske forslag ekstra værdi.
Det er et faktum, at det grænsefrie Europa har bidraget til en stigning i bryllupper mellem personer med forskellig nationalitet inden for EU eller fra tredjelande. Men ofte bliver samlivet afbrudt, og der opstår problemer med en af de to forældres samværsret med børnene, især når de opholder sig i en anden medlemsstat, samtidig med, sådan som også andre medlemmer har fortalt, at der har været en stigning i tilfældene af bortførelser, hvor en af forældrene har nægtet at udlevere barnet igen. Derfor er denne forordning, som sigter til at forenkle procedurerne for forældrenes rettigheder og sikre børnenes mulighed for at opretholde regelmæssig kontakt med begge forældre, af afgørende betydning.
Den foreslåede forordning er naturligvis ikke fuldkommen, eftersom den er knyttet til Bruxelles II-forordningen, som ikke inkluderer børn, hvis forældre er separeret, eller børn uden for ægteskab. Hr. Coelho fremlagde relevante data, og personligt mener jeg, at det er en utilladelig anakronisme, at vi i Europa i det 21. århundrede kun lovgiver om de formelt lovlige børn og de institutionaliserede forhold mellem mennesker og begrænser anvendelsesområdet så meget for en i øvrigt god forordning. Jeg mener, at der er nødvendigt straks at revidere alle de forordninger, som er baseret på modeller, som er forældet i forhold til livet og den nuværende virkelighed. Det er desuden nødvendigt at tage mere seriøst hensyn til den kommende udvidelse af Europa, når man udarbejder forordninger, og ligeledes at tage mere seriøst hensyn til de synspunkter og indstillinger, som Europa-Parlamentet gentagne gange har givet udtryk for.

MacCormick
Hr. formand, min gruppe ønsker at tilslutte sig støtten til dette initiativ og til fru Banottis betænkning og at tilslutte sig den ros, fru Banotti har fået for det yderst værdifulde arbejde, hun gør som vores mægler for internationale barnebortførelser.
Der er ingen tvivl om, at splittede familier er noget af det skrækkeligste, vi hører om under vores arbejde. Mødre eller fædre, der er bekymrede for, hvordan de kan få samvær med børn i andre lande. Vi bør gøre alt, hvad vi kan, for at hjælpe i disse situationer, og denne forordning, som er foreslået på fransk initiativ, er vejen frem. Jeg er enig med fru Karamanou og andre om, at det er en stor skam i betragtning af den måde, vi nu lever på, at den kun dækker børn af mennesker, der tilfældigvis er eller har været gift. Det er en opgave for fremtiden. I mellemtiden glæder vi os over denne foranstaltning og vil helhjertet stemme for den.

Meijer
Hr. formand, skilsmisse er ikke mere en undtagelse. Ofte går par fra hinanden på en ordentlig måde. De vil ikke længere dele hinandens liv, men de hader ikke hinanden. Andre skilles desværre på grundlag af opbygget had. Forældre, som skilles på det grundlag, er en katastrofe for deres børn. De bliver ofre for en uløselig konflikt. Den ene forælder vil have absolut forældremyndighed over børnene for at kunne udelukke den anden forælder for altid.
Alle kender den forfærdelige situation, hvor forælderen, som har fået tilkendt barnet, ofte moderen, forsøger at umuliggøre kontakten med den anden forælder. Vi kender også den lige så frygtelige situation, hvor den anden forælder, ofte faderen, bortfører barnet og gør det umuligt at finde det. Den slags begivenheder husker børn resten af deres liv. Min mor oplevede sådan en skilsmisse og kidnapning for 85 år siden, og hun taler stadigvæk om det.
Fru Banotti har på en kreativ måde forsøgt at anvende alle de muligheder, som også sikrer en god samværsordning over grænserne. Hun forsøger at udelukke alle situationer, hvor forældre kan misbruge de forskellige retsregler i EU-medlemsstaterne til at forsinke eller forhindre en god samværsordning. En del af hendes løsning består i en drastisk indskrænkning af retten til at bruge domstolene til at modarbejde en udenlandsk dom.
Den ordning fungerer kun, hvis begge forældre har en nationalitet eller boplads inden for Den Europæiske Union, og hvis deres forhold var bekræftet gennem et lovmæssigt ægteskab. Det er kun en del af problemet, som løses, men der opstår dog en præcedens. Hvis den også kan anvendes i andre situationer, forpligter vi os på langt sigt til en centraliseret enhedslovgivning, som ikke en gang eksisterer imellem de 50 delstater i USA.
Det har jeg problemer med. Men jeg har endnu større problemer med at bruge juridiske svagheder og præcedensvirkninger til varigt at lade et samfundsproblem være uløst. Ud fra vores sympati for det fastsatte mål støtter vi de foreslåede foranstaltninger.

Vitorino
Hr. formand, kære medlemmer, for det første vil jeg gerne lykønske fru Mary Banotti for hendes fremragende betænkning, en betænkning, der er en del af hele den dybtgående og bevidste indsats for at beskytte og sikre børns rettigheder. Som Parlamentet ved, er det Kommissionens og Rådets faste hensigt inden udgangen af i år at vedtage et program for gensidig anerkendelse af civilretslige afgørelser. I dette program er der lige præcis blevet givet prioritet til familieretlige tvister således som defineret på Det Europæiske Råd i Tampere. Den Franske Republiks initiativ er et første konkret skridt i den retning, og jeg vil gerne understrege, at jeg, selv om denne betænkning og dette spørgsmål er til diskussion en fredag formiddag, håber, at de massemedier, der så tit siger, at debatterne i EU-sammenhænge intet har at gøre med borgernes hverdag, forstår, at vi denne gang og i denne sag behandler et problem, der ikke blot vedrører EU-borgernes liv, men også deres hjerter.
I maj i år vedtog vi en forordning, der optager Bruxelles II-konvention i fællesskabsretten, og som forenkler og tydeliggør bestemmelserne om værneting og gældende lov i sager om skilsmisse, separation og tilkendelse af forældremyndighed. Dette initiativ fra Den Franske Republik vedrører derfor anvendelsesområdet for Bruxelles II, og det udgør, hvis man tillader mig udtrykket, et revolutionært initiativ, fordi det for første gang afskaffer exequatur for den automatiske anerkendelse af afgørelse fra en medlemsstats domstol inden for en anden medlemsstats retsvæsen. Selv om det rigtig nok ud fra det synspunkt er et stort skridt fremad, deler jeg ikke desto mindre fru Banottis og andre medlemmers opfattelse af, at det er beklageligt, at anvendelsesområdet er begrænset til børn født i ægteskaber, der juridisk anerkendes som sådanne. Dette forhold hænger sammen med anvendelsesområdet for Bruxelles II. Jeg vil derfor gerne sige til Parlamentet, at Kommissionen i handlingsprogrammet om gensidig anerkendelse af civilretslige afgørelser - som forhåbentlig bliver vedtaget inden årets udgang - foreslår, at første og øverste prioritet bliver en udvidelse af anvendelsesområdet for Bruxelles II, og at denne forordning om samværsretten følgelig uden forskel kommer til at omfatte både børn af gifte og børn af papirløse forhold.
Hvad angår forordningen indhold - som De ved, er det ikke et initiativ fra Kommissionen - vil jeg gerne blot fremsætte tre korte bemærkninger. Den første er, at vi samarbejder med Rådet om at præcisere teksten, navnlig med hensyn til det vanskeligste spørgsmål i den, nemlig den skrøbelige balance mellem sikringen af barnets tilbagevenden straks efter samværsperioden og samtidig sikringen af dets beskyttelse, når det er nødvendigt. Vi har at gøre med et meget dramatisk spørgsmål, spørgsmålet om bortførelse eller uberettiget tilbageholdelse af børn, hvilket ulykkeligvis forekommer en hel del hyppigere, end man ofte tror. Det er en vanskelig balance, men vi er overbevist om, at det på baggrund af Parlamentets forslag og med den dialogprægede stemning, der findes i forhold til Rådet, vil kunne lade sig gøre at finde en løsning, der er teknisk i orden og frem for alt gennemførlig.
Hvad angår ændringsforslagene, vil jeg gerne understrege, at Kommissionen har nogle vanskeligheder med ændringsforslag 1, fremsat af fru Mary Banotti, fordi der ikke kun er tale om et proceduremæssigt ændringsforslag, men om et ændringsforslag, der bevæger sig ind på området for familieretlig harmonisering, når der foreslås en minimumsgrænse på en dag for udøvelsen af samværsretten. Det er givetvis et velment forslag, men det kan få nogle utilsigtede virkninger, da man kan antage, at domstolene kun vil bevilge samværsret, når de mener, at den skal omfatte en hel dag. Men der er jo situationer, hvor domstolene giver samværsret for en periode mindre end en dag for at beskytte barnet. Jeg tror, at vi der skal opstille en vejledende bestemmelse, men ikke et lovkrav, og så stole på, at de dommere, der skal forvalte loven, vil lade fornuften råde og sikre, at samværsretten får et reelt indhold.
Jeg vil også gerne sige, at Kommissionen, selv om det ikke er genstand for et direkte ændringsforslag fra parlamentsmedlemmet, også har vanskeligheder med forslaget til forordningens artikel 17 fra Den Franske Republik, fordi denne artikel 17 forekommer os at bære alt for meget præg af det retlige samarbejdes mellemstatslige oprindelse. Det er dog værd at nævne, at Amsterdam-traktaten har gjort det retlige samarbejde til et fællesskabsanliggende, og derfor bør det organ, der omtales i artikel 17, ikke kun virke mellemstatsligt, men bør have en mere aktiv deltagelse fra Kommissionens side, i lighed med det, der gør sig gældende for det europæiske civilretslige netværk, der jo i øvrigt er til udtalelse hos Europa-Parlamentet.
Jeg vil slutte af med at sige, hr. formand og kære medlemmer, at jeg er overbevist om, at vi med vedtagelsen af denne forordning af begrænset rækkevidde, men af betydelig symbolsk og praktisk værdi, gør et første og vigtigt skridt henimod at bringe EU nærmere borgerne og især de borgere, der på grund af livets tilskikkelser skal gennemgå separationens eller skilsmissens drama, for det er altid et drama, men som frem for alt ikke må få følger for det enkelte barns ret til lykke.

Banotti
Hr. formand, jeg tvivler ikke et øjeblik på hr. Vitorinos engagement i denne sag. Problemet med den ene dag går helt klart på folk, der ofte rejser hele verden rundt for at se et barn. Der er et problem i sådan en situation, hvis de kun får 20 minutters samvær med barnet. Jeg mener, at hvis der er frygt for bortførelse, kan det håndteres ved at have besøg under overvågning. Jeg føler meget stærkt, at vi på en eller anden måde må sikre, at man respekterer disse forældres rettigheder, og dem er der temmelig mange af.
Må jeg bede om forklaring på et punkt angående artikel 17? Henviser De i den situation til involvering af sekretariatet for Haag-konventionen til overvågning af denne lovgivning? Tak for Deres venlige bemærkninger, hr. kommissær.

Formanden
Forhandlingen er afsluttet.
Vi går nu over til afstemning.
(Forslaget til lovgivningsmæssig beslutning vedtoges) Formanden. Fru Banotti har arbejdet på dette program i mange år. Jeg er sikker på, at De må være meget glad i dag. Jeg vil gerne på alles vegne ønske tillykke.
STEMMEFORKLARING
Fatuzzo
Hr. formand, i en af mine andre stemmeforklaringer i denne uge sagde jeg, at "mor Europa våger over os". Nu har mor Europa fået et navn, nemlig Mary Banotti. Jeg afgav ikke stemmeforklaring til den foregående betænkning af hr. Posselt, for selv om jeg prøvede ihærdigt, drømte jeg ikke om hr. Posselt i nat, men derimod om Mary Banotti. Denne drøm var så dejlig, at jeg sov dybt - så dybt, at jeg kom for sent her til morgen.
Jeg mener nemlig, at vi med fru Banottis betænkning har gjort den bedst mulige indsats for vores børn og børnebørn.

Sporten og dens særlige forhold
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er redegørelse fra Kommissionen om sporten og dens særlige forhold.

Vitorino
Hr. formand, kære medlemmer, Kommissionens holdning til forholdet mellem retsordenen, Fællesskabets politikområder og sporten fremgår af den beretning om bevarelsen af den nuværende struktur i sporten og opretholdelsen af sportens sociale funktion inden for Fællesskabets rammer, som Kommissionen forelagde Det Europæiske Råd i Helsinki i december 1999. Kommissionen mener, at Traktaten om Det Europæiske Fællesskab gør det muligt at tage hensyn til sportens særpræg i almindelighed og dens sociale funktion i særdeleshed. Europa-Parlamentets holdning på dette område bekræfter ligesom EF-Domstolens kendelser Kommissionens tilgang i denne sag.
Det er imidlertid rigtigt, at det indre markeds enorme dynamik og den stigende kommercialisering af de sportslige aktiviteter har afstedkommet en række retslige konflikter på dette område. Visse idrætsorganisationer hævder, at disse konflikter kun kan løses, hvis traktaten kommer til også at omfatte sporten. Kommissionen deler ikke netop dette synspunkt. Hvad angår de forslag, som visse store sportsføderationer har fremsat til fordel for en protokol, der fritager dem for at overholde nogle af traktatens grundlæggende bestemmelser, deriblandt reglerne om fri bevægelighed og om konkurrence, må det understreges, at en sådan fritagelse, således som den er blevet defineret, ville være helt ude af proportioner med de mål, der søges nået. Derudover er der alvorlig tvivl, om en sådan fritagelse ville kunne gennemføres i praksis. I dag er sporten - er man nødt til at sige - snævert forbundet med andre økonomiske sektorer som f.eks. den audiovisuelle industri og med kommerciel promovering af sportsartikler. Hvis det kom så vidt, ville en sådan fritagelse ydermere heller ikke gøre det muligt at gennemføre fælleskabsaktioner til sportens fremme. Andre lige så vigtige idrætsorganisationer, f.eks. de nationale olympiske komitéer og de nationale idrætsforbund, har vedholdende ytret ønske om fællesskabsaktioner til fremme af sporten.
I alle tilfælde har Kommissionen lige siden vedtagelsen af dens udtalelse om indholdet af den igangværende regeringskonference fastholdt, at konferencen bør samle sig om de institutionelle spørgsmål, så udvidelsesprocessen kan bevæge sig fremad. Det var af denne årsag, at Kommissionen i sin udtalelse ikke inkluderede nogen anmodninger om nye regler for Fællesskabets beføjelser, herunder f.eks. på sportens område. For bedre at fremhæve sportens særpræg og også for at orientere de andre fællesskabsinstitutioner vedrørende behandlingen af spørgsmål i relation til sporten er der nu efter tilskyndelse fra det franske formandskab ved at blive forberedt et udkast til erklæring på Det Europæiske Råd i Nice, der skal supplere konklusionerne fra Det Europæiske Råd i Feira på dette område. Kommissionen forventer, at vedtagelsen af en sådan erklæring i tilknytning til Nice-traktaten vil gøre det muligt at uddybe det arbejde, der er sat i gang sammen med idrætsorganisationerne, så de kan tilpasse sig den nye økonomiske virkelighed, samtidig med at de bevarer det væsentlige i deres aktiviteter. Og dette er, sådan som Europa-Parlamentet i øvrigt også har understreget det i Mennea-betænkningen om rapporten til Rådet i Helsinki, i fuld overensstemmelse med Fællesskabets retsorden. Det er i denne ånd, hr. formand, at Kommissionen vil videreføre den intense dialog, som den har ført i de seneste måneder med sportens verden generelt.

Perry
Hr. formand, der er ingen tvivl om, at Kommissionen har en vanskelig opgave med at sikre, at bestemmelserne for det fælles marked og konkurrencepolitikken virker på en fair og ordentlig måde i hele Europa og i alle sektorer af økonomien. Jeg anerkender naturligvis deres engagement og beslutsomhed med hensyn til at gøre dette, og naturligvis at sport og i særdeleshed fodbold er big business og ikke kan forvente undtagelse fra de normale regler for erhvervslivet.
Jeg er langt fra overbevist om, at transfersystemet inden for fodbold bør stå øverst på Kommissionens liste i øjeblikket. Det ville være klogt af Kommissionen at give dette god tid, at lægge tid til, ikke bare for at vi kan få et resultat, men et godt resultat, et resultat, der vil være godt for det indre marked og for fodbolden.
Jeg ved, at FIFA allerede har bedt om udsættelse og har ventet alt for længe, før de reagerede på Kommissionens formelle udtalelser fra 1998. I mange henseender har de kun sig selv at takke for den nuværende situation. Men lad os ikke glemme, at fodbold er af afgørende interesse for millioner af vores borgere. En berømt engelsk fodboldspiller, Jackie Charlton, har sagt, at det er ikke bare et spørgsmål om liv og død, det er mere vigtigt end som så. EU må ikke trække på skulderen og sige "det var da ærgerligt", hvis et forbud mod transfersystemet gør fodbolden ubodelig skade.
Mange små klubber er afhængige af de indtægter, der kommer fra transferafgifter. Transferafgiften er ikke bare et middel til at fordele velstand, men et middel til at opretholde velstand. Hvis transferafgifterne forsvinder, hvad skal så forhindre, at fodboldspillernes lønninger bare bliver højere og højere? Det er måske godt for dem, der laver Alfa Romeoer, men de penge vil være tabt for fodbolden.
Jeg er helt enig med Kommissionen i, at der ikke er brug for at nævne sporten i traktaten. Det, vi har brug for, er en intelligent og fleksibel måde at fortolke de nuværende regler på.
Jeg opfordrer Kommissionen til at forhandle positivt med de nationale og internationale fodboldmyndigheder. Jeg foreslår, at Kommissionen giver langt højere prioritet til overtrædelser inden for det indre marked, f.eks. parallelimport af mærkevarer. Jeg vil gerne se langt mere effektive initiativer i retning af at få et fælles marked for aviser og tidsskrifter i Europa. Bilindustrien er også stadigvæk fuld af handelshindringer.
Jeg foreslår, at Kommissionen sætter disse ting øverst på listen og ikke lader Den Europæiske Union lave selvmål i fodboldspørgsmålet.

Iivari
Hr. formand, til at starte med vil jeg sende en hilsen til kommissær Viviane Reding og takke hende for hendes initiativer inden for idrætten. Jeg er selvfølgelig også meget glad for, at kommissær Vitorino kom med dette indlæg om idrættens særpræg.
Selv om idrætten desværre ikke har et retsgrundlag i Den Europæiske Union endnu, har den mange sådanne særpræg, som der skal tages højde for i unionsarbejdet. Det er den retning, vi er gået i efter topmødet i Amsterdam. Idrætten vedrører på en eller anden måde alle europæiske borgere. Man har vurderet, at idræt dyrkes aktivt af 100 millioner mennesker inden for Den Europæiske Union. Idrætten har mange vigtige sociale, kulturelle og også meget betydningsfulde økonomiske dimensioner.
Det er meget positivt, at Unionens sportsministre gerne vil have, at topmødet i Nice fremkommer med en erklæring, der kan fungere som en fortsættelse af Helsinki-rapporten fra for knap et år siden. Fordi det er hensigten at definere de redskaber, hvorved der kan tages højde for idrætsspørgsmålene i Fællesskabets lovgivning, kan man tale om gradvise fremskridt i en vigtig sag. Det er nemt at tilslutte sig til den forelagte dagsorden. Der skal lægges specielt mærke til spillertransfersystemet og beskyttelse af unge idrætsudøvere, de nationale forbunds roller i forskellige idrætsgrene, ejerforhold i klubberne, fjernsynsrettigheder, borgeraktiviteter inden for idrætten og etiske principper.
Ved skitseringen af EU's idrætspolitik er der grund til at tage hensyn til idrættens forskellige strukturer. Derfor håber jeg, at høringer af de nationale idrætsorganisationer fortsættes også efter mødet i Olympia i 1999. Samtidig skal vi huske, at selv om mange spørgsmål, der kræver stillingtagen, har forbindelse med professionalisme og kommercialisme, har idrætten og motionen en mere omfattende individuel og samfundsmæssig betydning. Der skal f.eks. lægges mærke til ungdommens muligheder for at dyrke idræt og ligestilling mellem kønnene.
Europa-Parlamentet har ofte tilkendegivet sin bekymring om doping og krævet mere effektive antidopingforanstaltninger. Det er derfor glædeligt, at Fællesskabets deltagelse i både WADA's (World Anti Doping Agency) aktiviteter og finansiering nu er ved at være klarlagt. Denne sag var på dagsordenen i COREPER i onsdags. Det er naturligt, at Unionens idrætsanliggender i WADA fremover repræsenteres af den ansvarshavende kommissær.

Seppänen
Hr. formand, jeg vil gerne påpege, at Kommissionen allerede har beføjelser inden for idrætten, og derved drejer det sig først og fremmest om gennemførelsen af konkurrencelovgivningen. Kommissionen har imidlertid fremvist stor ineffektivitet i denne sag. I årevis er formel 1-konkurrencerne og især hr. Ecclestones aktiviteter blevet undersøgt for at bevare deres monopol på det pågældende område, men der er ikke opnået resultater. Der er mest sandsynligt tale om et monopol, monopol på fjernsynsrettigheder, et monopol, hvis fortsættelse er sikret ved en vis aftale i op til 100 år. I stedet for, at Kommissionen tager stilling til sagen, fungerer mange kommissærer som hr. Ecclestones staldmannequiner ved racerløb og deltager derved i opretholdelsen og stabiliseringen af dette monopol. Jeg håber, at Kommissionen, før den tildeles nye beføjelser på dette område, benytter dem, den allerede har.

Ribeiro e Castro
Hr. formand, hr. kommissær, kære kolleger, det, der foregår med sporten inden for EU, og i særlig grad med den professionelle sport og herunder med fodbolden, er følgen af en retstilstand uden politik, en retstilstand, som ingen virkelig har kunnet vælge. Det er strengt taget et overgreb mod demokratiet, hvor nødigt vi end vil se det fra den vinkel.
De mange vanskeligheder, som vi er stødt på, og som er kommet i centrum af debatten, ikke mindst siden Bosman-aftalen, selv når det ikke hverken direkte eller indirekte har med indholdet eller arten af denne sag at gøre, kommer af den hyppige og undertiden dybe modsigelse mellem på den ene side idrætsorganisationernes særlige former og deres rodfæstede fremgangsmåder og på den anden bestemte normer i traktaterne, navnlig konkurrencebestemmelserne og andre principper for det indre marked, hvor lønmodtagernes frie bevægelighed og bestemmelserne om, at der ikke må forskelsbehandles på grundlag af nationalitet, særlig skal fremhæves.
Mange af disse normer er ældre end traktaterne, lige fra Rom-traktaten, også selv om de er blevet ændret. Vi ved selvfølgelig alle, at ingen, absolut ingen, dengang de oprindelig blev defineret, dengang de senere blev ændret, hverken deres forfattere eller nogen af beslutningstagerne, nogensinde har tænkt, at den nuværende retsorden ville antage denne nærmest kejserlige attitude over for sportens verden.
Vi var i gang med at tale om økonomi, kun økonomi i snæver betydning. Ikke om samfundet som helhed, for i alle dele af det kan man finde glimt af økonomi. Det er det, jeg mener, når jeg taler om en retstilstand uden politik. En retstilstand uden deltagelse, denne absurde tilstand, som ingen rigtigt har villet sådan, men som alle påtvinges, hvad enten de vil eller ej. Det er derfor, at sportens særlige forhold må og skal anerkendes i traktaterne. Uden dét er der ikke noget problem, der kan få en tilfredsstillende løsning, uden dét vil vi blive ved med magtesløst at bivåne den situation, hvor det ser ud til, at EU og kapitalen hånd i hånd ødelægger sporten, forvrider sportskampens inderste natur, saboterer klubbernes sociale forankring og de nationale masker i dens traditionelle organisering. Uden dét vil sporten blive udsat for regelmæssigt tilbagevendende angreb fra uforklarlig juridisk vold på grund af de på en gang nedbrydende og ødelæggende virkninger af normer, der ikke blev udtænkt til det formål, og som ingen virkelig nogensinde har kunnet vælge eller stemme på med en sådan rækkevidde. Det drejer sig ikke om at lave om på grundlæggende bestemmelser i traktaterne eller afgørende principper i fællesskabsretten. Det drejer sig derimod om på en politisk fri måde og efter passende overvejelser at opbygge den nødvendige balance betinget af de specifikke behov i en sektor, der frem for alt har kulturel værdi og enorm social betydning, men også har aspekter af økonomisk karakter.
Det handler om at beskytte idrættens sportslige særpræg og dens sociale funktion mod markedslovenes eksklusive herredømme. Jeg understreger: Det handler om at beskytte sporten, ikke om at svigte den. Hvorfor lader vi den afgørende værdi, der ligger i opdragelse gennem sportsklubbers og idrætsforeningers så frodige netværk, mishandle? Hvorfor kan eller vil vi ikke lade blot en smule national identitet blive bevaret i klubbernes professionelle hold? I sporten, også i den professionelle, er den konkurrence, der virkelig betyder noget, sportskampen i sig selv, og ikke dens agenters tøjlesløse økonomiske konkurrence. I den europæiske sport er der i øvrigt ikke og behøver heller ikke være noget indre marked. Der er 15 forskellige nationale markeder, som modsvarer det enkelte lands konkurrencemæssige rammer, men endnu flere, hvis vi ser på Storbritanniens særlige tilfælde, og som sammen med dem fra de øvrige europæiske lande, der blot står uden for EU, udgør grundlaget for europæiske konkurrencer, som længe har været rodfæstet. Men tingene udvikler sig lige omvendt. Den stigende økonomiske ulighed bestemmer, og det er den, der mere og mere løber med alle pokalerne, og med nedbrydende effekt på den rodfæstede traditions ægthed bliver tendensen og pressionen hen imod pengenes magt stærkere og stærkere, med velvillig hjælp fra en misforstået fællesskabsretsorden, for at ødelægge al det, der er kulturelt virkeligt, og påtvinge det de lukkede ligaers indre marked og kommercielle ånd.
Jeg slutter med at erindre om en af konklusionerne i den beslutning, som vi vedtog i september i forlængelse af Mennea-betænkningen, nemlig at Europa-Parlamentet opfordrer regeringskonferencen til i traktatens artikel 151 at indføje en udtrykkelig henvisning til sport, således at EU ved sin indsats kan anerkende det kulturelle, økonomiske og sociale fænomen, som sporten er. Måske kan vi nå det endnu. Jeg appellerer til, at denne regeringskonference for sportens vedkommende ikke bliver endnu en uudnyttet mulighed. Jeg appellerer særlig til det franske formandskab om, at det ikke i Nice kaster vrag på de ord og de garantier, som præsident Jacques Chirac afgav over for os i juli her i salen.

Formanden
Det er slut på dette punkt.

Det Forenede Kongeriges afgørelse om at pålægge ikke-britiske vognmænd en afgift
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er redegørelse fra Kommissionen om Det Forenede Kongeriges afgørelse om at pålægge ikke-britiske vognmænd en afgift.

Vitorino
Hr. formand, Kommissionen er opmærksom på den pakke af foranstaltninger på vejtransportområdet, som Det Forenede Kongeriges regering annoncerede den 8. november som reaktion på olieprisstigninger, der for nylig har fundet sted. En af de planer, der blev givet meddelelse om, er indførelsen af en slags forbrugerafgift på veje i form af en vignet, der skal betales af alle vognmænd, både britiske og ikke-britiske, for deres brug af vejnettet i Det Forenede Kongerige. Forudsat at detaljerne i gennemførelsen af dette overholder de relevante bestemmelser, forekommer en sådan foranstaltning at være på linje med den nuværende lovgivning inden for Fællesskabet, der sigter mod eliminering af konkurrenceforvridning gennem etablering af mekanismer, der gør det muligt at opkræve omkostningerne ved infrastrukturen hos vognmændene, og mod en harmonisering af afgiftssystemet inden for Den Europæiske Union.
Faktisk fastlagde EU-direktivet for dette område, som blev vedtaget enstemmigt i 1993, de bestemmelser i henhold til, hvilke medlemsstaterne, hvis de ønskede det, kunne indføre forbrugerafgifter eller motorvejsafgifter. Følgelig indførte seks medlemsstater, Belgien, Danmark, Tyskland, Luxembourg, Nederlandene og Sverige, et fælles forbrugerafgiftssystem, som ofte kaldes eurovignet, mens Østrig fortsatte med at benytte sit eget forbrugerafgiftssystem, og Frankrig, Italien, Spanien, Portugal og Grækenland opretholdt deres allerede eksisterende system med motorvejsafgifter. Det betyder, at fra 1995 havde 12 ud af de 15 medlemsstater tilpasset deres afgiftssystem med mere vægt på direkte afgifter og mindre på skatter.
Det er Kommissionens opfattelse, at en sådan tilpasning går i den rigtige retning hen imod etablering af mere rimelige afgiftssystemer, som også tilskynder til en mere rationel og effektiv udnyttelse af vejnettet.
De foranstaltninger, som Det Forenede Kongerige har givet meddelelse om, er et signal om en sådan justering af landets afgiftssystem. Men hele den bebudede pakke med foranstaltninger omfatter også andre elementer, såsom en nedsættelse af afgifterne på olie og benzin, der svarer til foranstaltninger, som andre medlemsstater for nylig har givet meddelelse om. Alle disse foranstaltninger gøres i øjeblikket til genstand for en undersøgelse fra Kommissionen, som i henhold til EU-traktaten er ansvarlig for at sikre konsekvens samt koordination af nationale aktiviteter inden for den fælles transportpolitik.
Kommissionen forventer derfor snart at få svar på sin anmodning om detaljerede oplysninger om de foranstaltninger, Det Forenede Kongeriges regering har planlagt. Så må Kommissionen, som den gør det, når det gælder andre medlemsstater, undersøge, om sådanne foranstaltninger kan tænkes at forvride konkurrencen inden for fællesskabet eller ej. Afhængig af udfaldet af denne analyse vil Kommissionen beslutte sig for, hvad den derefter skal gøre for at opfylde sin rolle med hensyn til at bistå medlemsstaterne med at træffe de rigtige foranstaltninger for sig selv, samtidig med at andres rettigheder respekteres.

McCartin
Hr. formand, jeg takker kommissæren for hans forklaring og for, at han er kommet her for at tale om denne sag her til formiddag. Det, han sagde, er nyt for mig, for jeg havde den opfattelse, at forslaget drejede sig om en særlig afgift for alle udenlandske køretøjer, hvilket vi antog, var alle køretøjer, der ikke var fra Det Forenede Kongerige, men benyttede dette lands veje. Jeg ser dette som en politisk gestus snarere end som en politisk eller skattemæssig foranstaltning. Min opfattelse er, at omkostningerne i Det Forenede Kongerige, når man tager hensyn til disse nye forslag, uden denne særlige afgift ligger på linje med, hvad der gælder i resten af Den Europæiske Union, og med de franske transportomkostninger.
Selv om Kommissionen siger, at et land kan indføre denne afgift og lægge samme afgift på sine egne køretøjer, betragter jeg det stadig som en forvridning af det indre marked, for formodentlig vil britiske vognmænd ansøge om at få deres afgiftsskive, og enhver afgift vil blive inkluderet i den enkelte indbetaling, de foretager. Andre brugere af de britiske veje skal betale en særlig afgift ved grænsen, når de kommer ind i Det Forenede Kongerige. Ligegyldig hvad Kommissionen mener, er det en forvridning af det indre marked og af den frie handel.
Dette forslag er særlig hårdt og plagsomt for Irland. Irland er helt klart et meget lille, men åbent marked, men det meste af det, vi køber, kommer fra Det Forenede Kongerige. Vi køber for 11 milliarder britiske pund varer fra Storbritannien hvert år og varer for over 7 milliarder britiske pund fra resten af Den Europæiske Union. Det viser, i hvilket omfang den irske industri og handel favoriserer det britiske marked, selv om denne situation med det britiske punds nuværende styrke ikke kan opretholdes, hvis valutakurserne ikke ændrer sig. I øjeblikket køber hver enkelt irsk borger varer fra Storbritannien for 5.000 euro.
Jeg mener, at denne foranstaltning helt afgjort strider mod den frie handel, selv med de forbedringer, der er blevet nævnt af Kommissionen.

Simpson
Hr. formand, jeg takker kommissæren for hans udtalelse og for de kendsgerninger, han har bekræftet. Det kan måske i øjeblikket være fordelagtigt ikke at sige, hvad Det Forenede Kongeriges regering faktisk har foreslået, og hvad de foreslår, i betragtning af krisen i Storbritannien og i hele Den Europæiske Union for hele vognmandserhvervet.
Det må fra begyndelsen siges, at dette ikke bare er et britisk problem. Forslaget er fremsat af finansministeren i udtalelsen før budgettet et halvt år før hele budgetudtalelsen fremsættes i foråret 2001. Det indeholdt et antal forslag, ikke bare det om vignetten, der vil påvirke vognmandserhvervet.
Jeg kan forsikre mine irske kolleger om, at forslaget om vignetten fremsættes i fuld erkendelse af direktivet om eurovignetten, og at det, som hr. Vitorino forklarede, sandsynligvis vil ligge på linje med dem, der allerede er på plads i mange af de nuværende medlemsstater i Den Europæiske Union. Det er værd at påpege, at i øjeblikket stilles lastbiler fra Det Forenede Kongerige over for vignetter eller afgifter på vejene i andre EU-medlemsstater, men indtil nu er der ikke blevet opkrævet sådanne afgifter i Det Forenede Kongerige.
Jeg er sikker på, at Det Forenede Kongeriges regering vil reagere på Kommissionens anmodning om drøftelser med Kommissionen såvel som med vognmandserhvervet for at undersøge, hvordan vignetordningen kan fungere inden for det nuværende eurovignetdirektiv.
Detaljerne i vores plan er endnu ikke bragt i orden. Jeg forstår hr. McCartins bekymring, men det forekommer mig, at en hel del af det, der bliver sagt om systemet i Det Forenede Kongerige, ikke baserer sig på fakta, men rygter og ting, der siges inden for erhvervet, i stedet for ting, der er blevet foreslået af Det Forenede Kongeriges regering.
Jeg ved, at Det Forenede Kongeriges regering ønsker at rådføre sig med vognmændene, og jeg ved også, at Det Forenede Kongeriges regering erkender Irlands særlige stilling, og jeg er sikker på, at den vil tale med sine kolleger i Dublin såvel som i Belfast.
Det, vi må få på det rene i dag, er, at Det Forenede Kongerige fremsætter sine forslag i fuld erkendelse af, at det må rådføre sig med Den Europæiske Union, og af, at der findes fællesskabslovgivning, som det må rette sig efter. Det erkender også, at hvis det indfører eurovignetsystemet, må det også opkræve det samme beløb af sine egne vognmænd i Det Forenede Kongerige. Det anerkender, at den ordning, der indføres, ikke må virke diskriminerende.
Afslutningsvis er det for tidligt, vi har denne debat her i Parlamentet, men jeg glæder mig alligevel over den og over udtalelsen fra hr. Vitorino, der klart siger, at Det Forenede Kongeriges regering har ret til at indføre et eurovignetsystem, forudsat man holder sig inden for de allerede eksisterende regler og forordninger. Jeg tror, det er det, Det Forenede Kongeriges regering ønsker.

MacCormick
Hr. formand, med al respekt må jeg erklære mig uenig med hr. Simpson. Jeg betragter aldeles ikke denne debat som forhastet. Når et vigtigt forslag af denne art bliver stillet, bør vi her i Parlamentet have mulighed for at tænke over det og drøfte det så tidligt som muligt, ikke nødvendigvis for sidste gang.
Men ligesom han var jeg kommissæren meget taknemmelig for hans yderst klare udtalelse om de betingelser, hvorunder afgifter af denne art kan være lovlige i henhold til Fællesskabets lovgivning, og om den reelle mulighed, at det, vi står over for her, ikke bare er et kneb for at slippe ud af en vanskelig situation, men et forslag, der ville falde inden for Fællesskabets lovgivning. Også her synes jeg, at det, hr. Simpson sagde, var yderst nyttigt til at berolige os om de hensigter, Det Forenede Kongeriges regering formentlig har.
Jeg vil også gerne reagere på hr. McCartins bemærkning. Britisk handel er vigtig for Irland, men det gælder også den anden vej. F.eks. er økonomien i det sydvestlige Skotland rundt om Stranraer og Loch Ryan stærkt afhængig af den trafik, der kommer over Nordkanalen, den korteste overfart mellem Det Forenede Kongerige og Irland. Vores befolkning er stærkt afhængig af den handel. Jeg vil gerne sige, at det ville være skammeligt, hvis vi indfører en vignet, der formodes at støtte infrastrukturen, men så ikke benytter den til at forbedre infrastrukturen. De veje, som fører fra det sydvestlige Skotland til det overordnede motorvejsnet, A75, er i en elendig forfatning i øjeblikket. Det kunne give os en mulighed for endelig at få reelle og vedvarende forbedringer af de transportfaciliteter, der forbinder vores to økonomier. Jeg håber meget, at det bliver et af resultaterne af dette.

Rübig
Hr. formand, afgifter og vejgebyrer er naturligvis et følsomt emne, og det kan jeg bekræfte netop i Østrig, hvor vi til stadighed har denne diskussion, og hvor vi naturligvis til stadighed prøver at finde en god transportløsning.
Kommissionen har allerede fremlagt en fremragende grønbog, der handler om rimelige priser i forbindelse med transport, og et væsentligt princip i denne grønbog er, at der ikke bør være nogen krydssubsidier mellem transportformer, og frem for alt skal de penge, som indtjenes på disse strækninger, anvendes til at løse problemerne på disse strækninger.
Kommissionen har også helt klart konstateret, at det største problem i trafikken lige nu er ulykkerne. Veje, der er sikre og godt bygget, er en væsentlig grundlæggende forudsætning for at forhindre ulykker. For tiden har vi i Europa ca. 50.000 trafikdræbte om året. Rigtig mange mennesker dør især på grund af veje, der er i en elendig tilstand, veje, der er dårligt udstyret med skilte, og som er uoverskuelige og psykologisk dårligt konstrueret, og det koster vores sociale systemer rigtig mange penge, når man igen skal afhjælpe de helbredsmæssige skader, der herved opstår. Her er forebyggelse altså efterspurgt. Vi bør sørge for, at folk kan færdes sikkert på vejene, og netop af hensyn til miljøet bør vi sørge for, at kødannelser undgås. Ved kødannelser spilder vi ikke kun meget tid og øger omkostningerne, men det er i høj grad også et meget stort problem for netop miljøet, og derfor mener jeg, at når den britiske regering virkelig vil bruge penge på at løse problemerne, har alle noget ud af det, især alle borgere i Europa.

Miller
Hr. formand, må jeg først rejse spørgsmålet om, hvorfor dette emne står på dagsordenen? Jeg var til stede i Parlamentet mandag aften, da dette organ enedes om dagsordenen. Man enedes ikke om at sætte dette punkt på dagsordenen. Senere, da en af vores kolleger, fru Doyle, rejste spørgsmålet, besluttede formanden ganske pludselig, at dette spørgsmål skulle sættes på dagsordenen. Det er ikke en demokratisk og rimelig måde at formulere Parlamentets dagsorden på. Det er Parlamentet, som fastsætter sin dagsorden, ikke formanden efter et enkelt medlems forgodtbefindende. Jeg bemærker også, at fru Doyle ikke er her i dag, så hun kan deltage i dette. Når det er sagt, vil jeg gå over til at tale om selve emnet.
Det er på tide, at vi får en debat om dette emne. Jeg hørte, hvad hr. McCartin sagde før, og det er klart, at han har fået galt fat på det. Det er ikke diskriminerende mod alle andre chauffører og vognmænd i Europa til fordel for britiske chauffører. Det gælder for alle vognmænd, hvad enten de kommer fra Det Forenede Kongerige eller noget andet land. Det bør gøres helt klart. Desuden er detaljerne endnu ikke helt udarbejdet, men det glædede mig meget at høre udtalelsen fra kommissæren om, hvordan det skal foreslås og udvikles. Jeg er sikker på, at den britiske regering vil drøfte med Kommissionen, hvordan vignetten skal anvendes.
Jeg vil også gerne tage tråden op fra noget, hr. MacCormick sagde. Han talte om handlen mellem Irland og Skotland, det sydvestlige Skotland over til Stranraer og Loch Ryan. Han sagde, at han håbede, at de penge, der blev rejst ved hjælp af denne vignet, ville gå til en forbedring af infrastrukturen omkring det sydvestlige Skotland. Jeg ved, at det sydvestlige Skotland er en del af mit område, og jo, infrastrukturen er ikke den bedste, den kan forbedres. Men må jeg påpege over for hr. MacCormick, at denne vignet gælder for hele Det Forenede Kongerige. Den skal forbedre vejstrukturen i hele Det Forenede Kongerige. Vi kan ikke tage et lille område af Det Forenede Kongerige og sige, at det er det, pengene skal gå til. De er til hele Det Forenede Kongerige. Det er noget, som vi bør gøre ganske klart.

Formanden
Til det første, De sagde, hr. Miller, så blev dette forslag forelagt for Parlamentet af formanden, og det var Parlamentet, der enedes om at ændre dagsordenen for i dag.

Perry
Hr. formand, i lighed med et antal andre medlemmer her i salen her til morgen kommer jeg fra det griske Storbritannien. Vi er mere eller mindre de eneste olieproducenter i Den Europæiske Union, og alligevel har vi de højeste olie- og dieselpriser i hele Europa - 1,20 britiske pund pr. liter diesel skal man betale i Det Forenede Kongerige. Afgifterne på motorkøretøjer er otte gange så høje som i Frankrig, så man bør ikke blive overrasket over, at der er stor bekymring i Storbritannien.
Som britisk bilist må jeg betale franske afgifter, når jeg benytter de franske motorveje. Jeg kunne sige, at når jeg er nået til Calais efter at have kørt fra Strasbourg, føler jeg, at jeg ejer det franske motorvejssystem, så høje er de franske afgifter. Jeg kørte i Østrig i sommer og betalte den østrigske vignet, der forekom mig at være yderst fair og rimelig og en langt mere behagelig pris, end man betaler på de franske motorveje.
Min indvending mod dette forslag er ikke, at det er unfair. Omsider er den britiske regering kommet med en fornuftig løsning. Vi i mit parti stillede dette forslag for to år siden. Den nuværende britiske regering har ladet situationen komme ud af kontrol, og det er temmelig sent, at de nu stiller dette forslag, som det sandsynligvis vil tage yderligere to år at få i gang. Hvis de får det gennemført, vil vi gerne se dem virkelig give fordelene videre til de britiske brugere af vejene.

Purvis
Hr. formand, nu da vi har vignetter spredt ud over hele Europa og afgifter i visse andre lande, er De så ikke enig med mig i, at eurovignetsystemet ikke er noget særlig godt system for det indre marked? Den lokale vognmand i Danmark eller Det Forenede Kongerige vil få fuld valuta 365 dage om året, men den fremmede vognmand fra en anden medlemsstat, som kører ind i dette land - måske i et par dage eller 10 dage eller endog 100 dage - vil ikke. Han betaler mere, end det er rimeligt, for sin vignet, medmindre der er en særlig dispensation på basis af en ordning pr. dag.
Ville det ikke være bedre nu, hvor vi er nået frem til dette stadium, at tænke på måske at få et gensidigt anerkendelsessystem, så en vignet fra ét land anerkendes i andre lande, så man får en rigtig vignetordning i Europa. Kommissionen bør overveje at fremsætte forslag for at sikre et fælles system i hele Europa.
Jeg vil gerne nu gå over til min ven, hr. McCartin. Jeg er enig i, at de irske lastbiler er i en særlig situation. Geografien nødsager dem til at passere gennem Det Forenede Kongerige, ligesom britiske lastbiler er nødt til at passere gennem Nederlandene, Belgien og Frankrig for at komme omkring i Den Europæiske Union. Det bedste, Det Forenede Kongerige kunne gøre for at hjælpe irerne og skotterne, er at forbedre det meget dårlige britiske motorvejssystem, som vi er afhængige af for at kunne komme til vores markeder. Ja, vejen mellem Stranraer og Carlisle er en skandale. Men det er også vanskeligt at komme rundt om Birmingham og London, at komme til Kanaltunnellen og at komme til havnebyerne langs Den Engelske Kanal. Det bedste, briterne kunne gøre med disse ekstra penge, er at forbedre vores system i håb om at forbedre venskabet og forbindelserne mellem Det Forenede Kongerige og Irland.

Formanden
Det er slut på dette punkt.

Afbrydelse af sessionen
Formanden
Jeg erklærer Europa-Parlamentets session for afbrudt.
(Mødet hævet kl. 11.05)

