
(1) 
Patakis (GUE/NGL ).
   – Herr talman! I dag och under de närmaste dagarna kommer många jordbrukare från Karditsa, Trikala, Larissa och Magnisia i Thessalien och från andra delar av Grekland att anklagas för att ha deltagit i demonstrationer. Jordbrukarna har demonstrerat för att avvisa den gemensamma jordbrukspolitikens fullskaliga angrepp på dem och för att inte bli utplånade, utan för att kunna stanna kvar i sina byar och behålla sina marker.
Den förra regeringen bemötte jordbrukarnas rimliga krav genom att upprätta hundratals landsbygdsdomstolar i hela landet och döma jordbrukarna i syfte att kväsa deras kamplust. Regeringar kommer och går men domstolar består. Avsikten med att kriminalisera bondedemonstrationerna var att terrorisera dem som kämpar för de fattiga och för medelklassen inom jordbruket. Man vill stoppa deras kamp mot en politik som har gjort det så besvärligt för produkter från Medelhavsområdet och jordbrukarnas inkomster och som har lett till en flykt från landsbygden. Den nya grekiska regeringen – som i oppositionsställning sade sig vara motståndare till dessa förföljelser – håller tyst likt en ny Pontius Pilatus.
Från denna talarstol fördömer vi den ännu pågående förföljelsen av landsbygdsrörelsens förkämpar och kräver att den upphör omedelbart. 
Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är en gemensam debatt om
– betänkandet (A5-0120/2004) av Raimon Obiols i Germà för utskottet för utrikesfrågor, mänskliga rättigheter, gemensam säkerhet och försvarspolitik om förslaget till rådets beslut om ingående av ett avtal om politisk dialog och samarbete mellan Europeiska gemenskapen och dess medlemsstater, å ena sidan, och Republiken Costa Rica, Republiken El Salvador, Republiken Guatemala, Republiken Honduras, Republiken Nicaragua och Republiken Panama, å andra sidan
– betänkandet (A5-0119/2004) av José Ignacio Salafranca Sánchez-Neyra för utskottet för utrikesfrågor, mänskliga rättigheter, gemensam säkerhet och försvarspolitik om förslaget till rådets beslut om undertecknande av ett avtal om politisk dialog och samarbete mellan Europeiska gemenskapen och dess medlemsstater, å ena sidan, och Andinska gemenskapen och dess medlemsstater Republiken Bolivia, Republiken Colombia, Republiken Ecuador, Republiken Peru och Republiken Venezuela, å andra sidan. 
Patten,
   . – Herr talman! Det gläder mig att kunna delta i denna debatt, och med tanke på talarlistan är jag övertygad om att den har varit värd att vänta på! Det är mycket viktigt att vi återigen får tillfälle att diskutera Europeiska unionens förbindelser med Latinamerika, och det gläder mig särskilt att två mycket framstående kolleger, som har stor kunskap om denna fråga och som under de senaste åren har engagerat sig så entusiastiskt och kunnigt i stärkandet av våra förbindelser, kommer att dela med sig av sina åsikter.
De avtal som vi diskuterar i dag markerar ett ytterst viktigt steg framåt i våra förbindelser med Centralamerika och Andinska gemenskapen. Jag är därför tacksam för att Europaparlamentet stöder dessa avtal.
Som parlamentet vet fastställdes åtagandet att förhandla om nya avtal om politisk dialog och samarbete med varje region vid toppmötet EU–Latinamerika/Västindien som ägde rum i Madrid 2002. Europeiska unionen har fullföljt detta åtagande. Förhandlingarna slutfördes framgångsrikt och snabbt efter bara två rundor i oktober 2003, och båda avtalen undertecknades den 15 december i Rom.
Dessa nya avtal är ambitiösa. Först och främst bidrar de till att institutionalisera och stärka den politiska dialogen: San José-dialogen med Centralamerika som inleddes 1984 och den politiska dialog som förs med Andinska gemenskapen på ministernivå, vilken har sitt ursprung i Romförklaringen 1996. För det andra bidrar avtalen till att vidga ramen för både den politiska dialogen och Europeiska unionens befintliga samarbete med de två regionerna, till exempel genom att ett antal nya områden, såsom migration, konfliktförebyggande, god förvaltningssed och bekämpning av terrorism införs i dialogen.
Det är självklart inte tillräckligt att vi har förhandlat fram dessa avtal så snabbt som möjligt. Vi måste också se till att de snabbt träder i kraft, och jag hoppas att ratificeringsförfarandena på båda sidor kommer att ske skyndsamt. Detta är viktigt, eftersom de nya områden som tas upp i avtalen återspeglar de båda regionernas mycket verkliga bekymmer.
Vid toppmötet EU–Latinamerika/Västindien i Madrid enades man om att omständigheterna inte var de rätta för att inleda förhandlingar om associeringsavtal. Dessa avtal om politisk dialog och samarbete sågs som ett övergångsstadium: syftet med avtalen var att skapa de rätta förutsättningarna för framtida förhandlingar om associeringsavtal, bland annat frihandelsavtal. Stats- och regeringscheferna fastställde även de huvudsakliga kraven för att man skall kunna göra framsteg mot ett associeringsavtal, i synnerhet att åstadkomma en djupare regional integration och slutföra Doharundan.
Jag vill ta tillfället i akt för att betona vikten av de avtal som vi nyligen förhandlat fram. De är ett instrument för att nå vårt gemensamma mål: att inleda förhandlingar om associeringsavtal med dessa regioner i framtiden.
Det har gått två år sedan det senaste toppmötet och vi står nu inför ett annat – toppmötet i Guadalajara – och det är nu nödvändigt att vi omvärderar våra förbindelser med dessa regioner. Vi har många frågor att besvara. I vilken utsträckning är de villkor vi fastställde i Madrid fortfarande meningsfulla mot bakgrund av den senaste utvecklingen? Hur kommer det faktum att vi inte har gjort några konkreta framsteg i de multilaterala handelsförhandlingarna att inverka på våra förbindelser med dessa regioner? Hur kan vi se till att vi inte av misstag undergräver vårt främsta mål för handeln; att främja multilaterala avtal och slutföra utvecklingsagendan från Doha? Skulle vi inte i annat fall riskera att inledandet av sådana förhandlingar bara blir en politisk gest, eftersom vi vill ha avtal med innehåll, som går längre än vad som kan nås på multilateral nivå? Finns det ett godtagbart politiskt recept för att infria alla dessa mål?
Regional integration är fortfarande av central vikt: den kan bidra till att stödja politisk stabilitet, ekonomisk och social utveckling och social sammanhållning inom varje underregion. Kommissionen anser att ytterligare framsteg mot en djupare integration är ett tecken på politisk och ekonomisk mognad. Hur kan vi mäta framstegen när det gäller regional integration? Jag anser att grundförutsättningarna för att mäta framstegen utgörs av tre grundläggande faktorer: ett fullständigt fungerande institutionellt ramverk, existensen av en tullunion och minskade hinder för intraregional handel.
Nästa gemensamma steg bör vara att utvärdera de framsteg som båda regionerna har gjort för att förbereda sig inför inledandet av förhandlingar. Jag vill betona att denna process bör genomföras på ett objektivt sätt och att vi inte bör fastställa omöjliga standarder, som kanske bara leder till frustration bland våra motparter.
Kommissionen har alltid stött regional integration. Vi är övertygade om att det är viktigt att fortsätta att stödja denna. Detta stöd är inte bara ord: inom ramen för vårt regionala program för Centralamerika har kommissionen godkänt ett projekt till stöd för den centralamerikanska tullunionen som är värt åtta miljoner euro under 2001, och ett andra projekt till stöd för institutioner för regional integration och det civila samhällets deltagande i den regionala integrationsprocessen som uppgick till 15 miljoner euro under 2003. Ytterligare ett projekt till stöd för utveckling och genomförande av gemensam politik till ett värde av 10 miljoner euro förbereds för närvarande. I Andinska gemenskapen genomförs projekt om statistik, tullfrågor, konkurrens och handelsrelaterat tekniskt bistånd, som tillsammans uppgår till över 15 miljoner euro, och det finns planer på att stärka denna samarbetsform i den förestående översynen av det regionala strategidokumentet, genom att avsätta ytterligare fyra miljoner euro för målet med ekonomisk integration.
När det gäller Centralamerika, Andinska gemenskapen och Latinamerika som helhet, råder det ingen brist på intresse från vår sida. I den nuvarande budgetplanen för 2000–2006 är de medel som avsatts för Latinamerika cirka 20 procent högre än i den förra budgetplanen. Ur gemenskapsbudgeten används cirka 0,15 euro per capita för Asien, medan tre gånger så mycket per capita används för Latinamerika. Det viktigaste är kanske att vi nu faktiskt utnyttjar de medel som vi har avsatt. Under 2003 utnyttjades 100 procent av betalningarna och 100 procent av åtagandena.
Jag vill återigen betona att förbindelserna med Latinamerika är en geostrategisk prioritering för Europeiska unionen. Det gläder mig särskilt att jag under de senaste veckorna har haft möjlighet att diskutera våra förbindelser med företrädare för Mercosur, med alla utrikesministrar från Andinska gemenskapen och med företrädare för Centralamerika. Jag hoppas verkligen att vi kommer att få ett framgångsrikt toppmöte som kommer att inriktas på regional och social integration, och som kan följa upp toppmötet i Madrid. Jag hyser också stort hopp om att vi under toppmötet i Guadalajara kommer att få se en ytterligare utveckling i våra förbindelser med de två regioner som vi helt nyligen har förhandlat fram förnuftiga avtal med.
Obiols i Germà (PSE ),
   . – Herr talman! Kommissionsledamotens ord gläder mig. De är ett tydligt tecken på intresse och känsla för prioriteringar. Jag skulle vilja säga att hans bedömning av avtalet om politisk dialog och samarbete mellan Europeiska unionen och Centralamerika framför allt är beroende av en faktor, nämligen vilka möjligheter den period som kommissionsledamoten har beskrivit som en övergångsperiod kommer att öppna inför framtiden.
I våra ögon och enligt Europaparlamentets resolution av den 15 november 2001 måste den här typen av politiska samarbetsavtal bana väg för associeringsavtal, inklusive ett frihandelsavtal. Detta ligger i linje med våra centralamerikanska partners målmedvetna strävan och enligt min mening helt i linje med Europeiska unionens politiska, ekonomiska och kommersiella intressen.
Den centrala frågan är med andra ord om det verkligen kommer att inledas förhandlingar om ett associeringsavtal med de centralamerikanska länderna, och även med Andinska gemenskapens länder – ett avtal som i relevanta stycken påminner om avtalen med Mexiko och Chile och om det avtal som nu förhandlas fram med Mercosurområdet – dvs. om detta är upptakten till en mer generell strategi för ett övergripande interregionalt avtal och ett frihandelsområde mellan EU och Latinamerika.
Vid det tredje toppmötet i maj får vi tillfälle att visa förutseende och framsynthet genom att uttryckligen öppna för en sådan möjlighet.
Det pågår förändringar i regionen, en region som vi alla vet plågas av svåra strukturella och ekonomiska förhållanden, allvarliga sådana. Men det finns uppmuntrande tecken: regionens presidenter har en gemensam vilja att göra praktiska framsteg för ekonomisk integration, Centralamerikanska banken för ekonomisk integration inleder en ny etapp som verkar mycket hoppingivande och det finns planer på att reformera det integrerade områdets institutioner, framför allt ganska långtgående reformer av det centralamerikanska parlamentet. I det sammanhanget måste Europeiska unionens närvaro och röst tydligt visa att vi inte bara ägnar oss åt diplomati i konfliktsituationer, utan att vi satsar lika hårt och prioriterar detta lika mycket som när vi gav ett avgörande stöd i regionens fredsprocess. Vi måste visa att vi har viljan kvar och att vi är fast beslutna att förbättra den politiska, ekonomiska och sociala situationen i en region där de historiska och nuvarande problemen har varit så förödande.
Herr kommissionär! Jag skulle vilja att toppmötet i Guadalajara i maj utan tvivel blir början till en etapp då största möjliga vilja inriktas på att genomföra avtalet. Detta skulle också innebära att regionens länder får behålla sina handelsförmåner inom ramen för den särskilda narkotikaordningen inom det allmänna preferenssystemet, men framför allt att toppmötet mynnar ut i ett åtagande att förhandla fram ett verkligt associeringsavtal.
Apropå toppmötet i Guadalajara vill jag vända mig till Chris Patten och nämna något som egentligen inte har med Centralamerika att göra men som skulle kunna bli en framgång för toppmötet på ett visst område: det finns flera svarta hål i det nuvarande internationella läget och ett av dem heter Haiti. Ett åtagande från Europeiska unionens sida om ett förlängt och förstärkt stöd, i samförstånd med de latinamerikanska partnerländerna toppmötet i Guadalajara. Framgången skulle befästas om de goda avsikterna sedan följdes av beslutsamma och varaktiga insatser. 
Salafranca Sánchez-Neyra (PPE-DE ),
   . – Herr talman! Jag skulle först vilja tacka kommissionsledamot Chris Patten för att han var mån om att delta i denna debatt, trots svårigheterna med att få tidsschemat att gå ihop.
För att skingra alla tvivel vill jag också gratulera kommissionen som arbetat hårt för att kunna lägga fram riktlinjer för ingåendet av avtalen om politisk dialog och samarbete, och jag är övertygad om att Chris Patten minns våra möten inför toppmötet i Madrid, där också Pascal Lamy närvarade. Jag vill även gratulera kommissionen därför att den förhandlat fram dessa avtal med stor uthållighet, effektivitet och snabbhet. Parlamentet betraktar avtalen som förelöpare till associeringsavtal, vilket Raimon Obiols i Germà nyss påpekade.
En etapp fullbordas nu i och med diskussionen i utskottet för utrikesfrågor, mänskliga rättigheter, gemensam säkerhet och försvarspolitik, den enhälliga omröstningen om dessa två avtal – vilket inte händer så ofta – och dagens debatt i kammaren med efterföljande omröstning. Samtidigt inleds en ny etapp, som präglas av det kommande toppmötet i Guadalajara.
Som Chris Patten vet bättre än någon annan lever vi i en komplicerad värld, där Europeiska unionen har både interna ansvarstaganden – såsom konstitutionens tillkomst och utvidgningen – och externa ansvarstaganden -– såsom de nya förbindelserna med Ryssland, våra fortsatta problem på Balkan, vårt ansvar i Centralasien, Iran, Irak och Afghanistan, Mellanösternproblemet och uppgiften att omorientera förbindelserna med Förenta staterna. Sammanfattningsvis, herr talman: världen är stor och Latinamerika är bara en del av den. Men det är mycket glädjande att vi hävdar att Latinamerika fortfarande är ett prioriterat område för Europeiska unionen, vilket kommissionsledamoten gjorde, bland annat därför att vi har gemensamma värderingar och en gemensam historia.
Den 19 mars hölls ett möte mellan en stor delegation från Europaparlamentet och företrädare för de latinamerikanska, andinska och centralamerikanska parlamenten, deras talmän samt företrädare för Mercosurs parlamentariska kommission och dess ordförande. Vid detta möte mellan parlamentariker företräddes således mer än en miljard invånare i EU och Latinamerika.
Mötesdeltagarna enades om vägen till ett biregionalt strategiskt partnerskap, som utformats vid de två föregående toppmötena. Vi parlamentsledamöter som närvarade – Raimon Obiols var där och andra ledamöter som deltar i denna debatt – drog slutsatsen att vi inte behöver en lång rad förklaringar och uttalanden, utan helt enkelt en mängd konkreta förslag för att kunna förverkliga det biregionala strategiska partnerskapet. Dessa förslag fastställde vi i form av tio budord.
Dessa tio budord är i grunden koncentrerade till tre områden. När det gäller den politiska dialogen och viljan – vi får nämligen inte glömma att dessa förbindelser har utvecklats under senare år tack vare en politisk vilja – föreslår vi att det inrättas en parlamentarisk församling för EU och Latinamerika, i likhet med den församling som inrättats för förbindelserna mellan EU och länderna i Medelhavsområdet. Vi föreslår att den politiska ministerdialogen förnyas och uppdateras, att EU och Latinamerika samordnar sina ståndpunkter i internationella forum och inom FN-systemet samt att EU och Latinamerika undertecknar en stadga för fred och stabilitet med siktet inställt på att skapa ett forum där vi på ett seriöst sätt kan hantera frågor om säkerhet och försvar, frågor som för närvarande saknar ett särskilt forum. Men framför allt föreslår vi en förnyelse av den biregionala politiska dagordningen, så att vi kan diskutera frågor som har att göra med terrorism, en reform av FN-systemet, hoten mot styret av länderna, en översyn av fattigdomsbekämpningen och många andra initiativ.
Herr kommissionär! Hur framgångsrik en politisk dialog än är kommer den att ta slut och inte ge någonting om vi inte omsätter våra ord i handling. Handelsförbindelser är helt uppenbart ett område där vi måste agera konkret. Vi föreslår därför att specifika datum anges vid toppmötet i Guadalajara för de andinska och centralamerikanska ländernas associering, utan att vi ställer upp diskriminerande villkor – vilket vi inte har gjort för andra länder eller grupper av länder. Och – ni talade om integration – här finns det anledning att diskutera om integration bör vara ett föregående villkor eller om den bör bli ett resultat av ländernas associering. Parlamentets uppfattning är att vi måste göra verkliga framsteg i riktning mot integration, men det är fullt möjligt att integration blir ett resultat av associeringsavtalen.
Vi förstår också och delar viljan att slutföra förhandlingarna om ett balanserat avtal med Mercosur före årets slut. Samtidigt som vi uppfyller åtagandena i bilaterala och regionala avtal – som har förhandlats fram eller som håller på att förhandlas fram – anser parlamentet att vi också bör främja ett slags amerikanskt frihandelsområde med själ, i europeisk stil, där vi tillför den institutionella dimensionen och en fullständig geografisk täckning för förbindelserna mellan Europeiska unionen och Latinamerika.
Herr kommissionär! Vi behöver också en samarbetspolitik som på något sätt kan anpassas till detta nya begrepp, till denna nya idé om associering. På den punkten – och ni vet hur vi tänker – har parlamentet insisterat på en differentierad rättslig ram. Vi behöver vidare främja en rad olika åtgärder inom utbildning, kultur, yrkesutbildning samt vetenskapligt och tekniskt samarbete. Som ni vet har parlamentet föreslagit att det inrättas en biregional solidaritetsfond, och vi vill inte tillföra fler byråkratiska strukturer genom detta initiativ. Enligt vår mening bör det tolkas flexibelt och införlivas med kommissionens förslag, men vi anser också att initiativet bör utnyttja de finansieringsmöjligheter som erbjuds av både Europeiska investeringsbanken och Interamerikanska utvecklingsbanken.
Herr kommissionär! Jag vill till sist säga att parlamentets förslag är extremt långtgående. Vi hoppas att denna ambition delas av medlemsstaterna och kommer till uttryck i det meddelande som kommissionen nu arbetar med, så att vi kan framföra ett tydligt och bestämt budskap om EU:s åtaganden till Latinamerika. För att detta budskap skall bli effektivt och nå bred spridning skulle jag också vilja säga – och detta föreslår jag på min politiska grupps vägnar – att vi så snart som möjligt bör återupprätta och befästa den strategiska förbindelsen och det harmoniska partnerskapet mellan Europaparlamentet och kommissionen. Det har nämligen skapat mycket stora framsteg mellan Europeiska unionen och Latinamerika.
Miranda de Lage (PSE ),
   . – Herr talman! Jag skulle vilja tacka kommissionsledamoten för hans ord till oss, eftersom de öppnar mer intressanta framtidsutsikter i förbindelserna mellan Europeiska unionen och Latinamerika. Kanske vore det just därför intressant med en kort historik över dessa förbindelser under senare tid.
Efter att ha varit så gott som frånvarande på 1970-talets politiska dagordning stärktes förbindelserna under det följande årtiondet, vilket sammanföll med diktaturernas fall och demokratins utbredning. Då kom den första generationens avtal till stånd och de ekonomiska bidragen för ökat samarbete höjdes. Under det följande årtiondet, 1990-talet, ingicks den tredje generationens avtal, som innefattade klausuler med villkorskrav samt stöd till och främjande av fredsprocesser.
Denna mer förpliktande politik gav Europeiska unionen ökat genomslag och ledde till att århundradet avslutades med förhandlingar om ett associeringsavtal med Mexiko – en milstolpe i EU:s politik.
Allt detta ledde till förväntningar på att vi skulle fortsätta längs denna väg. Men under första halvan av det här årtiondet har man endast ingått associeringsavtal med Chile. Ambitionen om en ny strategi tycks ha förlamats, vilket märkligt nog sammanfaller med unionens utvidgning.
Under tiden fortsätter Förenta staterna att utvidga och fullfölja sina bilaterala förhandlingar för att stärka sin ställning i regionen – vilket för övrigt inte är något nytt – med samma länder som EU kräver skall underteckna ett hypotetiskt associeringsavtal som ett förhandsvillkor för regional integration. Två helt olika förhållningssätt.
Om några få månader kommer subkontinentens stats- och regeringschefer och Europeiska unionen att träffas i Mexiko. Detta toppmöte kommer att bli ett viktigt tillfälle, som kommissionsledamoten sade. Idén bakom detta möte är fantastisk, under förutsättning att det ger mer än en lista över goda avsikter. Kommissionsledamoten skulle kanske kunna ge oss närmare information, så att vi får veta mer om dagordningen.
Staden Puebla var som påpekats nyligen värd för ett möte mellan ledamöter från Europaparlamentet och parlamenten i det politiskt integrerade Latinamerika. Debatten gav upphov till en rad överenskommelser och mål som formulerades i slutdokumentet och som kan sammanfattas med ökat biregionalt samarbete, ökad integration samt en förstärkning av den parlamentariska dialogen och dagordningen för associering.
De avtal vi granskar i dag är utan tvekan mer långtgående än dem som undertecknades 1993. Vi får lita på att de träder i kraft inom en mer rimlig tid. Personligen är jag gärna optimistisk och ser dessa avtal som värdefulla redskap när det gäller att gå vidare med associeringen. Det nuvarande handelsutbytet är visserligen blygsamt – vilket också återspeglas i texten från utskottet för industrifrågor, utrikeshandel, forskning och energi – också med hänsyn till handelsförmånerna inom ramen för det allmänna preferenssystemet. Exporten i fråga har dessutom inte tillräcklig bredd och drabbas ständigt av sänkta internationella marknadspriser.
Associering är dock mer än ett handelsavtal, ett genomdrivande av en ekonomisk politik eller ett projekt för utvecklingssamarbete. I dessa tider, i den tid vi lever i då ingenting kan stå emot globaliseringen – terrorismen inbegripen – måste associeringsavtal också ses som redskap för kollektiv säkerhet.
Vi talar om länder med svårigheter, länder med så höga fattigdomsnivåer att fattigdomen kan bli ett hot mot den inre freden. Samtidigt har de en enorm potential, de står oss nära kulturellt och ser oss som ett föredöme i fråga om möjligheter.
Herr talman! Med tanke på att avtalen inte kan ändras bör denna debatt åtminstone bidra till att parlamentets ståndpunkt vägs in om det till sist fattas beslut om att göra ett större åtagande och, som i fallet 
Van den Berg (PSE ),
   . – Herr talman! Kommissionens två förslag rör avtal om politisk dialog och samarbete, snarare än associeringsavtal. I förslagen saknar vi därför intresse för en integrerad ekonomisk och social utvecklingsstrategi, vilket man knappast behöver påpeka att regionen förtjänar.
För det första kan ett partnerskapsorienterat avtal om samarbete med de andinska länderna bidra till att mildra den explosiva politiska och sociala situationen i regionen. Jag skulle vilja nämna Colombia som ett typexempel. Under de senaste 15 åren har fler än två miljoner människor fördrivits från sina hem i detta land. De humanitära behoven är enorma. Vi behöver intensifiera våra ansträngningar att finna en politisk lösning på de väpnade konflikterna och återinföra fred och social rättvisa. De sociala förhållandena i de andinska länderna förtjänar ökad uppmärksamhet. Många invånare lever fortfarande i yttersta misär. Låt mig nämna två extremfall: i Colombia, det så kallat rikaste landet, tvingas en fjärdedel av befolkningen klara sig på mindre än två US-dollar per dag. I Ecuador, regionens fattigaste land, ligger denna andel till och med över 50 procent. I de centralamerikanska länderna lever i snitt en tredjedel av befolkningen på mindre än två US-dollar per dag. För bara fyra år sedan i Nicaragua stod 10 procent av de fattigaste i landet för mindre än 1 procent av den totala konsumtionen, medan 10 procent av landets rikaste invånare svarade för mer än hälften av den totala konsumtionen. Undernäring har i många år varit ett allvarligt problem i de här länderna, och i Guatemala har situationen förvärrats.
I den politiska dialogen fokuserar kommissionen fortfarande 
Fernández Martín (PPE-DE ).
   – Herr talman! Chris Patten definierade dessa avtal med två ord: ”strategi” och ”övergång”. Jag måste tacka honom för hans uppriktighet, för på ett sätt är dessa två begrepp motstridiga.
Debatten om avtalen om politisk dialog och samarbete mellan Europeiska unionen och Centralamerika respektive Andinska gemenskapen är ett bra exempel på det aktuella läget i våra förbindelser med dessa länder, som jag utöver de ord ni använde skulle vilja kalla otillfredsställande. Detta är ett avtal om politisk dialog och samarbete men vi gör inga framsteg i våra handelsförbindelser. I realiteten har våra förbindelser med dessa områden i världen inte framskridit på det sätt som parlamentet skulle ha velat.
Krisen i alla andinska länder sammantaget och i varje enskilt land har inte bidragit till att förbättra förbindelserna. Colombia, Venezuela, Ecuador, Peru och Bolivia genomgår mycket svåra tider, vilket har hämmat deras subregionala integration, och detta har i sin tur inte underlättat framsteg i våra förbindelser med dem.
Detsamma kan sägas om Centralamerika där stora befolkningsgrupper, särskilt ungdomar som blir alltmer marginaliserade och kriminella eftersom de slås ut från samhället, håller på att bli ett akut problem för dessa små centralamerikanska stater.
Jag hoppas att avtalet med Mercosur, som undertecknas inom kort om allt går som planerat, läggs till avtalen med Chile och Mexiko, och att dessa två regioner får mer ambitiösa avtal. Resultatet kommer inte dagens kommission och parlament att få se, utan våra efterträdare. 
Medina Ortega (PSE ).
   – Herr talman! Parlamentet har inga invändningar mot dessa avtal, och det beror helt enkelt på att det är två fullkomligt innehållslösa förslag.
Jag skulle kunna beteckna dessa två avtal som himlen: mycket av det goda och inget dåligt alls. Vi är alla för samarbete, handel, demokratins utveckling osv., men det finns inget konkret i avtalen. Här finns inga finansiella åtaganden, inga handelsåtaganden och inga institutionella åtaganden.
Detta sker dessutom i en tid när Latinamerika, trots sina svårigheter, upplever en period av stabilitet. Visst råder det oro på sina håll, men trots fattigdomen – som Margrietus van den Berg talade om – är dagens Latinamerika i stort sett en fredlig och lugn subkontinent och där finns inga internationella konflikter. Visst pågår interna konflikter, men de är mycket begränsade jämfört med konflikterna under 1980-talet. Mitt intryck är att det är dags för oss att verkligen hjälpa det hyggliga folket i Latinamerika att gå framåt.
För att göra detta behöver vi först av allt en särskild politik för regionen. Jag vet inte om denna politik måste vara en strikt frihandelspolitik eller en politik för ökad handel, men denna politik behöver åtminstone hjälpa dem att bilda en enhet som skiljer ut sig. Det som utmärker Latinamerika just nu är nämligen att regionen är mycket olik andra regioner i världen. Kommissionens misslyckande att anta en särskild budgetförordning för Latinamerika är mot denna bakgrund ett enormt misstag.
Det viktiga från och med nu är inte att erbjuda färdiga formler eller rekommendationer, utan att lyssna till de latinamerikanska länderna och arbeta tillsammans med dem för att hjälpa dem framåt. Kanske kan vi, om kontinenten fortsätter att utvecklas, i Latinamerika finna den nödvändiga motvikt som vi för närvarande saknar i andra delar av världen.
Ribeiro (GUE/NGL ).
   – Herr talman! Dessa betänkanden förtjänar uppskattning eftersom de bekräftar Europaparlamentets ståndpunkt i den viktiga frågan om samarbete och solidaritet. Men de visar också på den svaghet som det innebär att de bara är svar i ett samrådsförfarande och inte har status som ”yttranden” från parlamentet. Trots denna begränsning förmedlar de mycket tydligt parlamentets ståndpunkt i fråga om kravet på att avtalen blir med långtgående än vad som avses med ”politisk dialog och samarbete”, nämligen att de blir verkliga associeringsavtal. Det var faktiskt bara tre personer som röstade emot dessa två betänkanden och de fyra yttrandena – enhällighet uppnåddes inte på grund av yttrandena från utskottet för industrifrågor, utrikeshandel, forskning och energi. Samtidigt som vi alla vet att parlamentet inte nöjer sig med att enbart skapa de nödvändiga politiska förutsättningarna genom att införa en modell att rätta sig efter och samtidigt som det är beklagligt att kommissionens förslag enbart öppnar för framtida förhandlingar, använder sig parlamentet av dessa betänkanden och föreslår att de avtal som vi rådfrågats om bör fungera som övergång och förberedelse.
Vi upplever att själva begreppet samarbete står på spel. Vi vill därför gå längre, vilket förordas i yttrandena från utskottet för utveckling och samarbete. Det är faktiskt beklagligt att avtalen koncentreras på att skapa politiska ramar som gör sakfrågorna beroende av frihandelsavtal och att avtalen inte betraktas som en del av en integrerad strategi för ekonomisk och social utveckling i kampen mot fattigdom.
För att låna ett uttryck som 
Howitt (PSE ).
   – Herr talman! När vi stöder den politiska dialogen med Andinska gemenskapen är det viktigt att vi minns att Colombias president Álvaro Uribe bara för en månad sedan besökte kammaren för att tala för sin så kallade demokratiska säkerhetspolitik. Denna politik är emellertid inte demokratisk, eftersom våldsamma hotelser ledde till att kandidaturer drogs tillbaka i 100 kommuner under valet i oktober förra året. Denna politik kan inte ge den välbehövliga säkerhet som det colombianska folket förtjänar. Álvaro Uribes politik med godtyckliga massarresteringar ledde till att antalet fängslade ökade med över 10 000 förra året. Landsbygden är fylld av militärpersonal, och en order om att döda människor i grupper på högst fyra personer har utfärdats i ett vidrigt försök att minska antalet registrerade massakrer, utan någon verklig minskning av det ohyggliga antal dödsoffer som drabbar landet. Bevis från den colombianska juristkommissionen, som får stöd av Bogotás universitet, visar dock att antalet dödsfall inte har minskat över huvud taget.
Vi fördömer naturligtvis även gerillans mordiska och brutala aktiviteter, men två tredjedelar av överträdelserna av de mänskliga rättigheterna begås av den colombianska militären eller deras paramilitäriska bundsförvanter, vilka president Álvaro Uribe nu cyniskt försöker göra lagliga.
Det är av detta skäl som vi bör använda den politiska dialogen för att vidhålla EU:s motstånd mot den militära lösning som Colombiaplanen utgör, fördöma de överträdelser av de mänskliga rättigheterna som begås av båda sidor i den colombianska tragedin, kräva att Colombia står fast vid alla åtaganden som gjordes i Londonförklaringen från 2003 och agera som förkämpar för gräsrotsprojekt, som EU-finansierade fredslaboratorier, som verkligen visar vägen mot en rättvis och varaktig fred för Colombia. 

Gillig (PSE ).
   – Herr talman, herr kommissionär! Jag ansluter mig till dem som har framfört gratulationer och tack här i kammaren. Men när det gäller de associeringsavtal vi diskuterar i dag vill jag framhålla Europaparlamentets mer allmänna önskan att åstadkomma mer bestämda, viljekraftiga och distinkta avtal mellan Europeiska unionens olika parter och Andinska gemenskapen respektive länderna i Centralamerika.
Avtalen betonar och understryker institutionaliseringen av den politiska dialogen och förbättrade styrelseformer. Kan vi tala om styrelseformer utan att göra en koppling till frågan om den globala utvecklingsstrategin, som bland annat har utformats för att bekämpa fattigdomen? Kan vi tala om att förbättra styrelseformerna utan att tala om och beröra frågan om ekonomisk och social integration? Enligt min mening saknar vi dessa delar i vårt förhållningssätt.
Tre punkter måste absolut tas upp. Den första är frågan om dialogens roll mellan olika parlamentsledamöter och med de nationella parlamenten. I dag framhåller parlamentsledamöter från de olika representerade länderna sin svaga ställning och sin marginalisering i det nuvarande politiska systemet. Detta nämndes i rapporten om vårt möte i Puebla i början av månaden. Precis som vi gjorde i vårt slutliga memorandum är det vår sak att på nytt tilldela dem den roll de har rätt till och även ge de aktörer som företräder det civila samhället en roll, oavsett om de tillhör fackförbund, företag eller det organiserade civila samhället.
Den andra punkten handlar om regional integration, som är grundläggande. Kan vi nöja oss med frihandelsavtal om vi samtidigt försummar de sociala aspekterna, särskilt frågorna om grundläggande rättigheter, med andra ord om vi inte nämner folkens faktiska välbefinnande?
Vi har att göra med länder där fattigdomen är extrem, det är uppenbart. Det säger vi alla. Men vi måste ha det politiska modet att ta reda på exakt vad vi talar om när vi talar om fattigdom. Folkens fattigdom är extrem, men det är i fråga om den orättvisa välståndsfördelningen som vi måste höja våra röster och hjälpa våra parlamentskolleger att agera …
Talmannen.
   – Den gemensamma debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 12.00. 

Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är en gemensam debatt om
- andrabehandlingsrekommendation (A5-0131/2004) av Horst Schnellhardt för utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor om rådets gemensamma ståndpunkt inför antagandet av Europaparlamentets och rådets förordning om livsmedelshygien,
- andrabehandlingsrekommendation (A5-0129/2004) av Horst Schnellhardt för utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor om rådets gemensamma ståndpunkt inför antagandet av Europaparlamentets och rådets förordning om fastställande av särskilda hygienregler för livsmedel av animaliskt ursprung,
- andrabehandlingsrekommendation (A5-0130/2004) av Horst Schnellhardt för utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor om rådets gemensamma ståndpunkt inför antagandet av Europaparlamentets och rådets direktiv om upphävande av vissa direktiv om livsmedelshygien och hygienkrav för tillverkning och utsläppande på marknaden av vissa produkter av animaliskt ursprung avsedda att användas som livsmedel och om ändring av rådets direktiv 89/662/EEG och 92/118/EEG samt rådets beslut 95/408/EG,
- andrabehandlingsrekommendation (A5-0138/2004) av Horst Schnellhardt för utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor om rådets gemensamma ståndpunkt inför antagandet av Europaparlamentets och rådets förordning om fastställande av särskilda bestämmelser för genomförandet av offentlig kontroll av produkter av animaliskt ursprung avsedda att användas som livsmedel. 
Schnellhardt (PPE-DE ),
   . – Herr talman, företrädare för kommissionen, mina damer och herrar! Jag skulle vilja börja med att personligen tacka kommissionens och rådets företrädare för det utmärkta samarbetet under de senaste två åren. Jag har haft möjligheten att samarbeta i dessa frågor med både det italienska och det irländska ordförandeskapet, och jag är tacksam för detta utmärkta och kamratliga samarbete.
Vad handlar det hela om? De fyra förordningar som ligger framför oss är en viktig del i arbetet för säkrare livsmedel i Europeiska unionen. De utarbetades för att ersätta 17 direktiv och för att göra lagstiftningen mer samstämmig liksom mer vetenskapligt grundad och riskbaserad. Uppfylls dessa krav av kommissionens, rådets och parlamentets texter? Ja, det är min uppfattning. Jag anser att vi har skapat en utmärkt rättslig grund. Effekterna kan beskrivas på följande sätt:
För det första ökar rättssäkerheten. Förslagen bygger på beprövade och testade metoder tillsammans med kompletterande åtgärder för ökad livsmedelssäkerhet. Det avgörande är dock att de bildar ett nytt rättsligt begrepp. Valet av förordning som rättslig form – vilket innebär att samma rättsakt gäller överallt i Europeiska unionen – var ett avgörande steg för ökad samstämmighet och mindre byråkrati. Det är mycket välkommet att kommissionen, rådet och parlamentet har enats om att vidga de obligatoriska delarna i alla krav. Berörda företag kan därmed agera med stöd av ökad rättssäkerhet. När kraven ständigt förändras är detta enormt viktigt.
Parlamentets ansträngningar att begränsa möjligheten att ändra bilagorna enligt kommittéförfarandet måste också ses som en del i vår strävan efter stabilitet och rättssäkerhet. Vi har kommit fram till en mer eller mindre godtagbar lösning. Men jag kan försäkra er att vi kommer att vara mycket kritiska när vi övervakar hur kommittéförfarandet används för ändringar i bilagorna. Rättssäkerhet måste vara det primära. Vi behöver självklart flexibilitet liksom förmåga att bemöta nya risker och nya situationer. Jag anser att vi har det också.
Den andra principen bakom de nya bestämmelserna om säkra livsmedel är alla inblandade parters intressen. Kärnan i den nya strategin är principen ”från jord till bord”, företagens egenkontroller med hjälp av faroanalys och kritiska styrpunkter (HACCP-systemet) och riktlinjer samt ökat intresse för vetenskapliga resultat. Alla som berörs ingår i systemet. Men det nya systemet tar också hänsyn till typen av produktionsprocess och vilka garantier som livsmedelsföretaget erbjuder. Därför utmärks den nya strategin också av ökad flexibilitet. Möjligheten till undantag och variationer är inte oförenlig med målet att uppnå säkrare livsmedel. Detta är emellertid endast tillåtet för traditionella produktionsmetoder i avlägsna och svårtillgängliga områden, dvs. på platser där långa avstånd eller bergig terräng skapar särskilda problem, och självklart platser där företagen försörjer lokala marknader. Hänsyn får tas till de stora skillnaderna mellan olika produktionsmedel i Europeiska unionen. Att den behöriga myndigheten får göra en riskbedömning på den punkten var enligt min mening ett klokt tillvägagångssätt. Jag vill bara i förbigående nämna att rådet och kommissionen i någon mån har urvattnat principen ”från jord till bord”, eftersom det inte kommer att bli obligatoriskt att tillämpa HACCP-förfarandet i primärproduktionen. Också på denna punkt har vi funnit en klok lösning, genom att överlåta till medlemsstaterna att besluta om arrangemangen.
Enligt strategin ”låga krav för låga risker” bör vi garantera småföretagen att resultaten av ett HACCP-förfarande får lämnas i en form som passar företaget. Jag syftar då på skäl 15 i den första gemensamma ståndpunkten om förordningen om livsmedelshygien, vilken innebär att god hygienpraxis får ersätta övervakning av kritiska styrpunkter. Ett sådant arrangemang är särskilt lämpligt för småföretag som använder sig av traditionella metoder.
Den officiella veterinären är avgörande i det föreslagna systemet om offentlig kontroll av köttproduktion.
Veterinären skall genomföra revisioner och inspektioner som gör det möjligt för alla inblandade att uppfylla kraven i de relevanta bestämmelserna. Den officiella veterinären måste ha reglementerade möjligheter att genomdriva kraven. Detta innebär också att rättsakterna måste innehålla tydliga kriterier för veterinärens beslut. Därför är det viktigt att parlamentet har inkluderat grundläggande uppgifter om offentliga kontroller i artikel 3.
Veterinären och de officiella assistenterna med examensbevis måste också visa prov på omfattande sakkunskaper. Detta är enligt min mening rätt. Det innebär dock att vissa medlemsstater kommer att behöva förändra veterinärutbildningen, vilket redan är uppenbart. Medlemsstaternas myndigheter bör också agera snabbt för att se till att det finns tillräckligt med personal för att kunna följa de omfattande bestämmelserna. Såvitt jag känner till har endast ett fåtal länder i dag personal som kan utföra vissa uppgifter, till exempel att tillämpa den bestämmelse vi har antagit om villkorat godkännande av anläggningar. Låt mig klargöra följande: med den nuvarande personaltätheten kommer myndigheterna inte att kunna göra tre kontroller per halvår för att undersöka om en anläggning uppfyller kraven för godkännande.
En annan sak som krävs av den behöriga myndigheten är att införliva kontroller i verksamheten. Det är inte längre tillräckligt att koncentrera sig på att se till att de reglementerade bestämmelserna följs. Företagens insatser för säkra livsmedel kräver också ökad flexibilitet från den behöriga myndighetens sida. Företaget bör se sig självt och betraktas som en partner. Om detta kan vi inte lagstifta, men vi har lagt grunden för säkrare livsmedel genom samarbete.
En punkt var under lång tid en tvistefråga: slakteripersonalens medverkan vid offentliga kontroller. Jag är medveten om – och då talar jag i egenskap av parlamentets föredragande – att den kompromiss som träffats kanske inte får kammarens godkännande. Det finns ett antal skäl till det. Somliga säger till exempel att denna bestämmelse inte kommer att hjälpa oss med vad vi alltid har försökt göra, dvs. att åstadkomma säkrare livsmedel, utan att den faktiskt kommer att få motsatt effekt. Förordningen om offentliga kontroller av foder och livsmedel kräver att de som utför kontrollerna agerar oberoende. Anläggningens personal är beroende av anläggningschefen. Att utbilda personalen begränsar veterinären och hämmar hans förmåga att utföra kontroller. Sedan återstår kostnadsfrågan. Sparar företaget verkligen in på inspektionskostnaderna? Jag tror inte det. Alla beräkningar tyder på motsatsen.
Mina herrar från rådet! Jag anser att vi bör enas om att återkomma till och försöka klargöra saken, kanske inom två eller tre års tid. Eftersom denna förordning medför mycket nytt för medlemsstaterna och kräver stora anpassningar av alla berörda bör vi först tillämpa den i två eller tre år och sedan ta itu med frågan igen. Enligt min mening bör vi använda det nuvarande resultatet och anta förordningarna under den här mandatperioden utan att diskutera vidare. De utgör en viktig grund för säkra livsmedel.
Eftersom kommissionsledamoten har kommit nu skulle jag vilja upprepa vad jag sade i början: Jag vill uppriktigt tacka er och era kolleger för ett utomordentligt nära samarbete kring texterna till dessa förordningar. Detta är ett bra arbete och vi kommer mycket närmare vårt mål om säkrare livsmedel i EU. 
Byrne,
   . – Herr talman! Låt mig börja med att tacka för allt det hårda arbete som genomförts av ledamöterna av de utskott som berörs av förslagen om livsmedelshygien. Nästan fyra år har gått sedan kommissionen lade fram sitt paket. Jag vill därför påminna er om de mål som förutsågs vid den tidpunkten, när vi lade fram denna omarbetning av hygienreglerna.
Sammanfattningsvis strävar vi efter fyra mål. Det första målet är att anpassa hygienlagstiftningen till de allmänna principerna om livsmedelslagstiftning som fastställs i vitboken om livsmedelssäkerhet. Det andra målet är att göra de befintliga bestämmelserna mer vetenskapligt grundade och riskbaserade. Det tredje målet är att definiera vilken funktion de behöriga myndigheterna skall fylla, och det fjärde målet är att befästa och förenkla föreskrifterna på detta område.
Diskussionerna om paketet har pågått länge, både i rådet och i parlamentet. Detta är inte förvånande med hänsyn till de vittomfattande intressen som förslagen omfattar och deras ytterst tekniska karaktär. Denna långa tidsperiod gav oss gott om tid att fundera över förslagen och tiden är nu mogen för att avsluta diskussionen och anta lagstiftningen.
Kommissionen anser att rådets gemensamma ståndpunkt är en rimlig kompromiss som tydligt återspeglar parlamentets åsikt. Det gladde mig att höra att föredraganden och de skuggföredragande har erkänt detta faktum. Trots detta lades ett antal ändringsförslag fram inför andra behandlingen. För att ta itu med de punkter som tas upp i dessa ändringsförslag, har kommissionen bidragit till utarbetandet av en kompromiss mellan rådets och parlamentets ståndpunkter. Diskussionerna om denna kompromiss avslutades med gott resultat och Coreper har redan uttryckt sitt stöd för kompromissen. Ändringsförslag där detta kompromisspaket tas upp har också lagts fram inför omröstningen senare i dag.
Jag är dock oroad över att man kan vilja plocka russinen ur kakan när det gäller den kompromiss som har förhandlats fram med rådet. En kompromiss kräver att alla parter gör eftergifter. Detta gäller i synnerhet frågan om huruvida slakteripersonal kunna skall delta i inspektioner av kalv- och svinkött. I den gemensamma ståndpunkten, som antogs enhälligt i rådet, förutses möjligheten att slakteripersonal skall kunna utföra vissa inspektionsuppgifter. Kommissionen anser att detta är lämpligt Det innebär inte, som somliga säger, en privatisering av köttbesiktningen. Slakteripersonalen får endast tillstånd att biträda den officiella veterinären. Det finns inget allmänt tillstånd att låta slakteripersonal delta i köttbesiktningar. Subsidiaritet är den vägledande principen i den här frågan. Beslut om att tillämpa systemet kommer att fattas av medlemsstaterna i varje enskilt fall.
Dessutom innehåller förslaget till förordning ett antal mycket strikta bestämmelser som garanterar kontrollernas oberoende. Det rör sig i synnerhet om att slakteripersonal som deltar i köttbesiktningar skall agera utan att låta sig påverkas av produktionspersonalen och att de skall rapportera direkt till den officiella veterinären. Slakterier som vill låta sin personal delta i köttbesiktningar måste ha särskilda tillstånd för detta från den behöriga myndigheten. Jag vill betona att detta system redan har fungerat tillfredsställande i över tio år för kött från fjäderfä och hardjur i de flesta medlemsstaterna. Inga klagomål har gjorts och inget missbruk har rapporterats. Med hänsyn till dessa faktorer är förslaget att utvidga systemet till att omfatta kalvar av nötkreatur och slaktsvin proportionerligt och helt i linje med målen i den föreslagna lagstiftning som jag sammanfattade för ett par minuter sedan.
Kommissionen är beredd att stödja det kompromissförslag som har lagts fram av rådet, vilket leder till att systemets ikraftträdande skjuts upp i ytterligare tre år. Detta återspeglas i ändringsförslag 21 till förslaget om officiella kontroller. Kommissionen kan dock inte stödja ändringsförslagen 9 och 14, som föredraganden rekommenderar att parlamentet skall stödja. Om dessa ändringsförslag antas förefaller en förlikning vara oundviklig. Detta skulle vara synd, i synnerhet med tanke på den långa tidsperiod – sedan juli 2000 – som dessa förslag har varit under övervägande.
Avslutningsvis vill jag upprepa min tacksamhet till alla som har bidragit till att vi har kommit så här långt. Kommissionen kan godta alla ändringsförslag till den gemensamma ståndpunkten som ingår i det kompromisspaket som har förhandlats fram med rådet. Kommissionen kan inte stödja ändringsförslag som faller utanför detta paket. En fullständig förteckning med alla detaljer om detta kommer att lämnas in till parlamentets sekretariat(1).
Liese (PPE-DE ).
   – Herr talman, herr kommissionär, mina damer och herrar! Som talesman för Gruppen för Europeiska folkpartiet (kristdemokrater) och Europademokraterna vill jag tacka företaganden, Horst Schnellhardt, som har förhandlat ihärdigt i många år. Med de resultat vi har framför oss i dag anser jag att vi har tagit ett steg framåt för säkrare livsmedel i EU. När livsmedel förs över gränserna är det också viktigt att vi kan tala om för medborgarna att de kan lita på att livsmedlen är säkra och att det inte finns några hälsorisker.
Vi har också lyckats göra förslagen användbara, åtminstone mer än i kommissionens ursprungliga förslag. Jag skulle vilja uppmärksamma en särskild punkt i det första Schnellhardtbetänkandet om allmän livsmedelshygien. HACCP-planen är en mycket bra plan för stora företag. Stora företag som har många anställda, kanske i flera medlemsstater, måste göra korrekta noteringar om vem som har hanterat en produkt och när. Redan från början tyckte jag att det var svårt att överföra detta på mycket små företag. Från en restaurang eller konfektaffär med bara två eller tre anställda behöver vi nämligen ingen skriftlig dokumentation om vem som hanterat produkten och var en skada kan ha uppstått. I sådana fall räcker det med muntlig information, och därför tryckte vi mycket hårt i förhandlingarna på att dokumentationskravet för småföretag skulle tonas ned i förhållande till de risker som förknippas med den typen av produktion. Vi anser inte att det krävs någon dokumentation alls för mycket små företag. Då skulle det bli genomförbart. Detta skulle inte påverka konsumentskyddet negativt, men vi skulle behöva se till att framför allt småföretagen tillämpar reglerna korrekt.
Resultatet är inte precis som vi ville ha det. Men vi har kompromissat på många punkter, särskilt i det första betänkandet, och kan därför stödja betänkandena med rent samvete. 
Corbey (PSE ).
   – Herr talman, herr kommissionär, mina damer och herrar! I början av våra inlägg brukar vi säga några vänliga ord om det goda arbetsförhållandet med föredraganden. Jag uppskattar självklart Horst Schnellhardts arbete och ansträngningar, men uppriktigt sagt är jag något besviken över hans arbetsmetoder. Det är inte särskilt hederligt att förhandla med rådet på eget initiativ och sedan bara ta hänsyn till sina egna ändringsförslag. Parlamentet ställs i en ofördelaktig dager om man når en kompromiss med rådet men samtidigt vill anta de ursprungliga ändringsförslagen. Det är inte en trovärdig arbetsmetod.
I dag vill jag helt kort titta närmare på de gångna fem åren med säkra livsmedel och de knappa tre åren med livsmedelshygien. När det gäller den allmänna livsmedelslagstiftningen har vi gemensamt beslutat att livsmedelsproducenterna skall axla huvudansvaret för att deras livsmedel är säkra och att deras tillvägagångssätt skall övervakas av staten. Vi är på väg att vrida tillbaka klockan. Jag stöder inte detta, men i det avseendet talar jag inte på min grupps vägnar.
Hur hamnade vi i den här situationen? Först tror jag att vi måste rannsaka våra samveten. Förslaget om livsmedelshygien är komplext och innehåller hundratals ändringsförslag om alla möjliga detaljer. Resultatet blir att ett fåtal talesmän är insatta i frågan och att det är mycket lätt för utomstående att sprida felaktig information.
Vad handlar allt detta om? Det avgörande är vem som övervakar livsmedelsproducenterna. Med ledning av den allmänna livsmedelslagstiftningen tycks frågan enkel att besvara. Producenterna skall se till att deras produkter håller måttet och staten skall svara för slutinspektionen. Enligt den vägledande princip som antagits för köttproducenter under statens överinseende, särskilt när det gäller fläsk- och kalvköttsproducenter, vill kommissionen ge dem möjligheten att ta sitt ansvar och stå för övervakningen själva. Delar av köttsektorn vill också ta detta ansvar och sätta stopp för de missförhållanden som förekommer.
Det finns ett kraftigt motstånd mot tanken att slaktare skall kontrollera sitt eget kött, och det med rätta, eftersom staten har en övervakningsfunktion och en tydlig roll i inspektionen. Men att ge slaktare ökat ansvar är ett positivt steg. En majoritet av vår grupp har avvisat tanken att köttproducenterna skall åta sig detta ansvar själva. Enligt dem kan personalen vid köttföretag inte kontrollera kvaliteten eller har inte förutsättningarna att göra det. Personligen har jag en annan uppfattning. Jag anser att vi bör fjärma oss från auktoritära företag som inte accepterar att de anställda kritiserar produkternas kvalitet. Jag anser inte att parlamentet skall betrakta arbetstagarna i köttsektorn som rädda och dåligt underrättade människor som inte kan bilda sig en egen uppfattning. Så länge staten har en övervakningsfunktion kan företagen bära ansvaret själva.
Jag uppmanar därför alla att stödja vår kompromiss med rådet och förhindra att ändringsförslagen från utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor antas. Så här får man nämligen inte gå tillväga. 
Paulsen (ELDR ).
   – Herr talman! Herr kommissionär och ärade kolleger! Vi är nu nära slutet på ett snart femårigt arbete med att försöka få säkrare livsmedel i Europa. Schnellhardts rekommendationer utgör en mycket viktig del i denna strävan, eftersom de rör frågan hur det i praktiken skall se ut i restaurangerna, butikerna, slakterierna och styckningsanläggningarna, oavsett om de är stora eller små.
Jag kan på den liberala gruppens vägnar ha vissa åsikter om att detta har tagit en oändlig tid. Det har varit kärvt. Horst Schnellhardt och jag har självfallet haft olika uppfattningar om vissa tekniska frågor både när det gäller hans betänkanden och när det gäller mina, som ansluter nära till varandra på vissa områden. Icke desto mindre måste jag säga att Schnellhardt till syvende och sist har gjort ett mycket kvalificerat och bra jobb. Det råder ingen tvekan om detta. Jag vill tacka för det samarbete som har varit. Vi kommer att stödja kompromissen, om än inte med helt varmt hjärta. Det finns ett par små delar som jag är oerhört bekymrad över, t.ex. när det gäller definitionen av styckningsanläggning. Den anger inte uttryckligen att reglerna faktiskt gäller alla anläggningar som styckar och hanterar rått kött. Jag beklagar detta, eftersom vi vet hur farlig en sådan anläggning är. Även om foderproducenter, bönder, transportörer och slakterier uppför sig fullkomligt korrekt, kan nämligen hela hygienen ändå förstöras i det allra sista ledet.
En kompromiss går emellertid ut på att parterna både ger och tar. Den liberala gruppen, som jag tillhör, kommer inte att få exakt som den vill, annars skulle vi ju befinna oss i en diktatur och inte i en demokratisk församling. Jag är bekymrad över styckningsanläggningarna. Jag hoppas att den europeiska köttindustrin går till domstol, om definitionen inte tolkas såsom den i bästa fall kan tolkas.
I övrigt stöder vi dessa rekommendationer och är mycket glada att vi har nått denna uppgörelse. Jag skulle vilja påstå att vi som har jobbat med den i det stora hela har gjort ett kvalificerat och ihärdigt arbete för att göra livsmedlen säkrare. Jag skulle också vilja nämna Corbey och Whitehead. Det är kanske vi som har varit flitigast i dessa ärenden. Tack för samarbetet! 
McKenna (Verts/ALE ).
   – Herr talman! Detta hygienpaket består av en rad punkter som alla är mycket viktiga: ett förslag om allmän livsmedelhygien, ett förslag om livsmedel av animaliskt ursprung och ett förslag om officiella kontroller som huvudsakligen berör slakterier. 
Rådet har tagit med de flesta av parlamentets ändringsförslag från första behandlingen i sin allmänna ståndpunkt, men det återstår fortfarande meningsskiljaktigheter, och de rör huvudsakligen följande punkter: Hur långt kan HACCP-systemen – Hazard Analysis and Critical Control Points – genomföras i jordbrukens primärproduktion? Hur stor flexibilitet kan medlemsstaterna garanteras? Kommer det att finnas en allmän klausul om kommittéförfarandet, eller en mer specifik bestämmelse som endast möjliggör tillämpning av kommittéförfarandet i begränsad utsträckning, vilket föredraganden tycks föredra? Kommer vi att se en egenkontroll av köttindustrin med anställda som arbetar som köttinspektörer? Kommer den förutsedda flexibiliteten för små hantverksmässiga slakterier att definieras genom att deras produkter endast marknadsförs regionalt till följd av kravet att en officiell veterinär måste närvara vid varje slaktprocess?
De centrala frågorna för min grupp under första behandlingen var huvudsakligen direkt marknadsföring av livsmedel på jordbruksföretagen eller hos lokala återförsäljare, och flexibilitet för framställningen av traditionella produkter. Dessa frågor tas till största delen upp i rådets gemensamma ståndpunkt, som vi välkomnar varmt, eftersom vi anser att det är viktigt att det finns en viss flexibilitet inom framställningen av traditionella produkter och även när det gäller hantverksmässig produktion.
De problem som min grupp anser finns hos det kompromisspaket som nu har föreslagits av rådet är de områden där rådet kräver att de kontroller som utförs av slakteripersonal skall utvidgas till att omfatta svin och kalvar. Min grupp – och såvitt jag vet, även föredraganden – opponerar sig starkt mot denna egenkontroll. Den skulle leda till att företagen kan tillämpa sin egen policy och att man blundar för vissa omständigheter, beroende på hur produktiva vissa av slakterierna är: detta är alltså ingen bra idé. Det gagnar inte vad vi försöker uträtta.
Vi vill inte att denna punkt godtas. Detta är en central fråga för oss när det gäller detta betänkande. Vi gläder oss åt att hänsyn har tagits till frågorna om hantverksmässig och lokal produktion i den gemensamma ståndpunkten. 
Fiori (PPE-DE ).
   – Herr kommissionär Byrne! I dag kommer parlamentet att rösta om ett mycket viktigt paket, hygienpaketet, och jag måste säga att denna mandatperiod skiljer ut sig bland annat tack vare kommissionens initiativ som inleddes med vitboken om livsmedelssäkerhet. Syftet är att omarbeta hela livsmedelslagstiftningen, och det grundläggande målet är att garantera konsumenternas hälsa och säkerhet, åtminstone rättsligt sett. Detta är en mycket viktig prioritering med tanke på senare års händelser som inträffat på grund av ”dålig hygien”, och även med hänsyn till det bakslag som därefter drabbade primärsektorn.
Om vi tittar på kommissionens förslag till kompromisståndpunkt, rådets svar och parlamentets egen ståndpunkt är det tydligt att alla alltid vill ha lite till, som det alltid är med kompromiss- och förlikningsståndpunkter. Men enligt min mening är detta en mycket förnuftig kompromisståndpunkt. Den är en kompromiss mellan producenternas och konsumenternas krav, mellan bra villkor för företagen och en garanti för medborgarnas grundläggande rätt till säkra, hälsosamma livsmedel och matvaror.
Jag skulle vilja framföra tre synpunkter. Vi hade självklart föredragit att förordningen om livsmedelshygien föreskrev en något kraftfullare tillämpning av HACCP-systemet och hänvisade närmare till . Vi hade också velat ha en starkare betoning av principen ”från jord till bord”, en princip som är mycket tilltalande för konsumenterna men som behöver bli mycket tydligare och som innebär merkostnader för jordbrukssektorn. Vi hade slutligen velat ha ökad tonvikt på hur viktigt det är att förordningar som godkänts i EU har lika värde i alla medlemsstater. Därför vore det lämpligt att begränsa möjligheten till förändringar och endast tillåta förändringar om de erbjuder ett bättre skydd för ett lands traditionella produkter och inte på något sätt sänker standarden på livsmedel eller gör dem mindre säkra.
Herr kommissionär! En slutlig kommentar till ändringsförslagen 9 och 14: de ligger oss varmt om hjärtat, eftersom de ställer oss i förgrunden, så att säga, som parlament. 
Bowe (PSE ).
   – Herr talman! För det första bör vi alla gratulera Horst Schnellhardt till hans arbete med dessa andrabehandlingsrekommendationer. Det har varit något av ett maratonlopp och har inneburit mycket hårt arbete, men han har utfört sin uppgift väl. Vi har nu ett åtgärdspaket som kommer att garantera den europeiska allmänhetens hälsa och säkerhet samt kvaliteten och säkerheten hos EU:s köttförsörjning inom en överskådlig framtid. Vi kan känna förtroende för dessa åtgärder när de träder i kraft.
Några av frågorna har varit mer komplicerade än andra. Vi erkänner alla att systemet inte bör överbelastas med överdriven byråkrati, och vi har bekräftat behovet – förvisso inom några sektorer – av egenkontroller eller flexibla kontroller. När det gäller produktion av kött från fjäderfän och hardjur, finns det helt klart ett bevisligt behov av detta, och det medför inga allvarliga problem för folkhälsan.
Det är emellertid nödvändigt att oberoende inspektörer håller noga uppsyn över vissa sektorer, såsom arbetet i offentliga och privata slakterier inom hela EU, där det råder stor tidspress och höga prestationskrav, och där det finns belägg som tyder på en potentiell folkhälsorisk – vilket i synnerhet gäller mörkt kött. Jag känner ingen som äter rått kött från hardjur eller fjäderfän, men däremot känner jag många – en del är ledamöter av Europaparlamentet – som äter mörkt kött, antingen rått eller nästan rått. Riskerna med sådant kött är följaktligen större och allvarligare än för kött som tillreds innan det konsumeras av allmänheten. Därför anser jag att den kompromiss som har nåtts i rådet – när det gäller en eventuell utvidgning av egenkontroller till att omfatta områden som svin- och kalvkött – är farlig. Jag anser att detta är något vi inte bör gå in på för tillfället: det innebär att vi att går över artgränsen och öppnar för möjligheten till egenkontroller av mörkt kött i framtiden. Jag kan inte stödja detta. Vi inser alla hur viktiga dessa folkhälsoåtgärder är: vi behöver bara erinra oss det förfärliga fallet av livsmedelsförgiftning i Skottland till följd av förgiftat mörkt kött för bara några år sedan. Vi måste skydda folkhälsan. 
Oomen-Ruijten (PPE-DE ).
   – Herr talman! Jag skulle vilja upprepa de tack som riktats inte bara till föredragandena, utan även till skuggföredragandena. I dag har vi ett utmärkt tillfälle att fullborda hela lagstiftningspaketet om livsmedel, som innebär säkerhetsbedömningar ända till sista steget.
Det vi diskuterar i dag gör det möjligt att upphäva ett stort antal direktiv. Vi kommer att kunna knyta ihop alla lösa ändar när det gäller möjligheten att kontrollera livsmedelsproduktionen och åstadkomma en strategi som omfattar hela livsmedelskedjan, med andra ord ”från jord till bord”.
I rådets och kommissionens kompromisspaket finns ett antal bekymmersamma punkter, som har fått parlamentets godkännande. Allt riskerar dock att bli tilltrasslat så här i sista minuten, eftersom det tycks ha uppstått några missförstånd. Jag vänder mig också till David Bowe när jag säger detta.
Vad rör det sig om? Det handlar om att försvara den kompromiss som rådet har lagt fram. Saken är den att det bör vara möjligt för livsmedelsproducerande företag att ta på sig ett visst ökat ansvar för att det som är fel med köttet noggrant kontrolleras och att vi sedan – under det yttersta ansvar som vilar på den officiella veterinären och den regering som utsett veterinären – konstaterar om köttet enligt vår mening håller måttet eller inte. I Nederländerna har detta system fungerat i ett antal år, till allas glädje. Bowe påpekade nyss att det för några år sedan uppstod problem med mörkt kött i Skottland, men jag vill påpeka att man använder ett annat system där.
Vad vi måste göra är att se till att ansvaret läggs på dem som utan problem kan åta sig det. Systemet kräver därför flexibilitet och minimal byråkrati, men det måste finnas garantier som gör att konsumenten kan räkna med att de livsmedel som erbjuds är säkra.
Jag uppmanar därför kammaren att stödja rådets kompromiss. 
Stihler (PSE ).
   – Herr talman! Jag vill koncentrera mig på det hot som kommissionens förslag om privatisering av de oberoende köttinspektörerna i Förenade kungariket utgör. Denna fråga har tagits upp i Förenade kungariket, inte bara av konsumentorganisationen, utan även av fackföreningen Unison, som företräder köttinspektörerna. Man anser att kommissionens förslag skulle möjliggöra en indirekt privatisering genom att ansvaret för hygienen vid offentliga slakterier läggs på köttföretagen. Detta skulle leda till att köttinspektörernas oberoende äventyras, eftersom de som betalar deras löner då skulle bli de företag som de har ansvar för att inspektera.
Konsumentskyddet skall vara vår främsta prioritering och inga konsumenter får utsättas för risken att konsumera kött som inte är ofarligt. Senast i förra veckan hade vi frågan om kycklingar till försäljning som enligt konsumentorganisationen hade felaktiga sista förbrukningsdatum på förpackningarna. Utöver detta har vi efterdyningarna av BSE-utbrotten, tragedin med mul- och klövsjukan, och larmrapporterna om E.coli-bakterier. Den situation som uppstod för några år sedan och som David Robert Bowe nämnde berörde i själva verket de slaktare som min familj anlitade i Wishaw i Skottland. Behovet av att på nytt försäkra konsumenterna om att det kött de konsumerar är ofarligt har aldrig varit så stort. Detta ligger i konsumenternas intresse, men det bör också ligga i industrins intresse.
När jag besökte en köttproduktionsanläggning för några månader sedan lugnades jag med att köttet var av högsta kvalitet och att köttinspektörerna fyller en viktig funktion när det gäller att garantera kvalitet och säkerhet. Vi får inte riskera inspektörernas oberoende. Det finns 1 200 oberoende köttinspektörer i Förenade kungariket, och jag hoppas att de kommer att kunna fortsätta det arbete som inger oss som konsumenter tillförsikten att det kött vi äter är säkert. 
Whitehead (PSE ).
   – Herr talman! Detta ingår i det hälsopaket som sammanställts på grundval av livsmedelslagstiftningen och jag gratulerar Horst Schnellhardt till hans mångåriga arbete med dessa frågor. Jag stöder honom i hans krav på att vi bör begränsa omfattningen för hur mycket bilagorna kan ändras genom kommittéförfarandet. Det är detaljerna som är det viktiga. Vi vill inte att detaljerna även skall innehålla sjukdomar.
Det finns anledning att oroa sig i alla fall där livsmedel av animaliskt ursprung förpackas och identifieras. Genom min egen brevväxling med kommissionsledamoten känner han till de svårigheter vi har haft i East Midlands med Denby-skandalen och andra incidenter där kött felaktigt identifierades och såldes när det inte borde ha sålts. Att utöka de inspektioner som görs av biträdande personal när det gäller mörkt kött oroar oss särskilt. Vi vill inte att detta utvidgas till att omfatta slaktsvin och kalvar av nötkreatur.
Kommissionsledamoten sade att detta är fullständigt säkert och att det har fungerat mycket bra med kött från fjäderfän. Jag är inte så säker på att det har fungerat så bra, och om kommissionsledamoten läser konsumentorganisationens undersökning om de förhållanden som kyckling förpackas och säljs under, kommer han att se att det finns utrymme för tvivel och oro även där. Detta är ingen kritik mot slakteripersonalens hårda arbete och engagemang. Det är bara för att se till att de inte ställs under outhärdlig press och att alla säkerhetsåtgärder vidtas. Jag vill personligen hylla fackföreningen Unison för att den för fram denna fråga. Endast när det gäller denna fråga anser jag att vi har anledning att gå längre än den gemensamma ståndpunkten, för säkerhetens skull. 
Talmannen.
   – Jag tackar alla kolleger som har bidragit till denna mycket trevliga debatt. Parlamentet och kommissionen gör uppenbarligen stora framsteg.
Den gemensamma debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum kl. 12.00.
Hudghton (Verts/ALE ),
   . – Konsumenterna har rätt att kräva att de livsmedel de köper är så säkra som de kan vara, och jag stöder fullständigt den principen, men i vår ivriga önskan att införa bestämmelser som fungerar och ge konsumenterna de garantier som de kräver, bör vi inte göra oss av med befintliga åtgärder som redan har visat sig vara effektiva. 
Jag anser det vara högst osannolikt att det nuvarande oberoende köttinspektionssystemet i Förenade kungariket skulle kunna förbättras genom att samma slags kontroller som för närvarande tillämpas för kött från fjäderfän införs. För alla som någon gång har besökt en modern anläggning för produktion av kött från fjäderfän är det uppenbart att den processen är helt annorlunda än den som används i ett slakteri.
Jag accepterar naturligtvis att kontroller införs, från tillverkaren till konsumenten, men det är väl ändå vettigt att behålla de delar av kedjan som fungerar bra, och lägga till kontroller på områden där det behövs förbättringar. Av detta skäl kommer jag att opponera mig mot de delar av detta paket som skulle leda till en avveckling eller privatisering av köttinspektionstjänsterna. 

Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är ett betänkande (A5-0197/2004) av Albert Jan Maat för utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling om förslaget till rådets förordning om skydd av djur vid transport och därmed sammanhängande förfaranden och om ändring av direktiv 64/432/EEG och 93/119/EG. 
Byrne,
   . – Herr talman! Jag vill först tacka för utskottsledamöternas hårda arbete i fråga om kommissionens förslag till förordning om skydd av djur vid transport. Jag vill särskilt uppmärksamma Albert Jan Maats insatser i arbetet med detta viktiga initiativ.
Djurens välfärd är en känsloladdad fråga. Detta framgår av det stora deltagandet i diskussionerna och delvis av det stora antal ändringsförslag som har lagts fram. Kommissionens förslag syftar till att nå betydande förbättringar av djurens välbefinnande vid transporter. Förslaget inriktas i synnerhet på långväga resor, eftersom det är dessa resor som mest sannolikt kan orsaka problem. Avsikten med detta förslag är att införa tydligare och högre standarder samt strängare genomförandebestämmelser. Förslaget är resultatet av omfattande analyser, vetenskaplig rådgivning och samråd med aktörer. Jag är övertygad om att det inte uppfyller alla de önskningar som de hängivna förespråkarna på båda sidor i diskussionen om djurens välfärd hyser, men jag är fullkomligt övertygad om att antagandet av detta förslag kommer att leda till stora förbättringar av transportförhållandena för djur, vilket har varit djurvännernas dröm i flera år.
Jag kommer noga att försäkra mig om att alla ändringsförslag som antingen syftar till att avreglera transportförhållanden eller begränsa dem i onödan är dömda att misslyckas. Jag har sagt att jag är villig att delta i en konstruktiv dialog med sikte på att nå ett snabbt avtal och en tidig förbättring av transportförhållandena.
En av de viktigare politiska aspekterna av denna fråga rör restider. Kommissionen föreslår att de nuvarande bestämmelserna skall ersättas av ett enkelt system för alla djurarter, med en maximal restid på nio timmar, som skall följas av minst 12 timmars vila om resan skall fortsättas. Det är inget sammanträffande att dessa tider stämmer överens med rese- och vilobestämmelser för förare. Genomförandet bör följaktligen bli mycket mer okomplicerat – vilket är en aspekt av central vikt i denna lagstiftning enligt min åsikt.
Jag är beredd att överväga variationer av kommissionens förslag i syfte att nå en varaktig kompromiss. Jag vill dock vara mycket uppriktig: jag kan inte godta ändringsförslag som i framtiden leder till ett förbud av transport av levande djur, antingen för slakt, vidare uppfödning eller avelssyfte. Enligt min mening skulle en sådan åtgärd vara olaglig och överskrida de befogenheter som fastställs i fördraget. Risken finns att ett sådant förslag skulle fällas av EG-domstolen. I alla händelser finns det ingen möjlighet att ett sådant initiativ skulle stödjas av rådet. Det är därför jag föreslår att vi tillämpar ett intelligent och raffinerat tillvägagångssätt för att förbättra djurens välbefinnande under transporter. För att säga det rakt på sak, blir det en klen tröst att slåss mot väderkvarnar om vi inte utnyttjar årtiondets största möjlighet att förbättra djurens välbefinnande vid transporter. 
Maat (PPE-DE ),
   . – Herr talman! Jag vill tacka kommissionsledamoten för hans inledande inlägg. Men innan jag ger min egen kommentar till det nya direktivet om djurtransporter skall jag helt kort uppehålla mig vid en händelse i mitt eget land, nämligen att vår drottningmoder, prinsessan Juliana, har gått bort. Under hennes tid på tronen visade hon alltid ett speciellt intresse för jordbruk och boskapsuppfödning i mitt land. I hennes ögon hade varje människa och varje djur betydelse. Som inledning till denna debatt vill jag hedra hennes minne och visa mitt deltagande med hennes familj och alla som kommer att sakna henne.
Översynen av direktiven 64/432/EEG och 93/119/EG om djurtransporter har varit på gång under en ganska lång tid. Jag uppskattar kommissionsledamot David Byrnes inlägg, för han tog trots allt upp stridshandsken efter vår debatt om resolutionen från 2001. Utöver djurs välbefinnande var det framför allt mul- och klövsjukekrisen och utbrotten av svinpest som fick mig som föredragande att göra en grundlig genomgång av lagstiftningen.
Jag måste dock säga att kommissionens förslag inte erbjuder några egentliga valmöjligheter. Med tanke på att den föreslagna tidsgränsen ligger på nio timmars transport och tolv timmars vila, en tidscykel som får upprepas hur många gånger som helst, och att ytan per djur har utökats mycket generöst, kan man lugnt sluta sig till att transporter som varar längre än nio timmar blir alltför dyra. Som föredragande är jag något förbehållsam till det synsättet, eftersom det inte löser det besvärliga inkomstläget inom boskapssektorn och eftersom det inte är tillräckligt när det gäller att begränsa riskerna för djursjukdomar och reglera slakterimetoder. En alltför stor yta per djur skapar dessutom en onödig risk för skador under transport, så låt mig nu beskriva den linje jag har beslutat mig för att följa.
För det första bör transporter upp till 100 kilometer ligga utanför direktivets räckvidd, så att de så kallade jordbrukstransporterna av boskap för slakt och produktion inte blir onödigt dyra. Den typen av transporter ingår dessutom vanligen i regionala system för boskapsgårdar, och under sådana transporter uppstår sällan, om alls, några problem för djurens välbefinnande.
Kraven på utrymme för slaktboskap bör för det andra inte ändras i någon större utsträckning. Begränsningen till nio timmar eller 500 kilometer för transport av slaktboskap – en tid och en sträcka som respekteras i 97 procent av transporterna av slaktboskap – gäller redan. Det skulle dock behövas övergångsbestämmelser för regioner med få slakterier eller särskilda marknadsproblem. Jag skulle dessutom vilja att man särskilt gynnar uppförande av slakterier i de regioner där djuren hålls. När nu mjölk och socker vanligtvis bearbetas i de regioner där de produceras, varför skulle det inte vara möjligt i fallet med slaktdjur?
För det tredje: när det gäller boskap för produktion och traditionella system för gödning av djur föreslår jag en transportgräns på 30 timmar, inklusive åtta timmars vila, men ingen urlastning vid mellanstationerna. Jag förordar också en separat förordning för avelsdjur och kapplöpningshästar, med strikta bestämmelser för vila och utfodring. Men i allmänhet är transportvillkoren för denna grupp redan utmärkta.
För det fjärde är jag positiv till fler och mer specifika kontroller av internationella transporter. Detta område är dock den nuvarande EU-ordningens särskilt svaga punkt.
För det femte skulle jag vilja se att viloperioder och körtider i befintliga EU-direktiv för transportsektorn kopplades till ny lagstiftning. Vidare bör GPS-systemet införas för internationella transporter, så att onödig byråkrati inte uppstår och så att kontrollerna kan utföras mycket effektivare.
Att denna senare punkt inte är någon onödig lyx har bland annat framgått av oanmälda vägkontroller i Österrike som visat att så många som hälften av djurtransportörerna bröt mot lagen. Detta väcker också frågor med tanke på att hela 221 000 levande djur transporteras till Libanon varje år, vilket motsvarar en hel ko per två familjer i Libanon årligen! Enligt min mening finns det all anledning att anpassa lagstiftningen, särskilt när det gäller transport av slaktdjur. Jag vill därför uppmana mina kolleger här i parlamentet att stödja ändringsförslagen 1–97, 109, 110, 111, 112 och 115. Det skulle innebära den bästa jämvikten mellan djurs välbefinnande och vad boskapsuppfödare anser är ekonomiskt rimligt.
Om rådet antar 
McKenna (Verts/ALE ),
   . – Herr talman! Miljöutskottets yttrande om denna fråga är mycket positivt: det var tydligt att utskottet stöder den ståndpunkt som många parlamentsledamöter intar – över 400 ledamöter undertecknade en resolution med ett krav på en maximal total transporttid på åtta timmar. När det gäller kommissionens förslag valde utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling att inte ta med många av de ändringsförslag som lagts fram av miljöutskottet, men jag hoppas att de ändringsförslag som har lagts fram kommer att stödjas när omröstningen genomförs. 
Viloperioder i fordonen är till exempel fullständigt opraktiskt. En viloperiod i ett fordon kan inte betraktas som en viloperiod av flera skäl. För det första förändras inte förhållandena för djuren över huvud taget. Det skulle vara mycket svårt att vattna och utfordra dessa djur om inte fordonet är utrustat för detta. Om så var fallet skulle det vara ekonomiskt ogenomförbart för transportörerna att ha sådana fordon. Det kommer att bli mycket svårt att övervaka djuren om de stannar i fordonet under viloperioden. Hur skall döda djur kunna avlägsnas från fordonet?
Det irländska företaget Pandora uttalade sig nyligen och sade att det inte längre vill transportera levande djur, förmodligen av ekonomiska skäl. De förväntar sig ekonomiska konsekvenser i framtiden.
Även när det gäller den fortsatta transportcykeln är förslaget om en viloperiod under en resa som kan fortsätta under obegränsad tid fullständigt oacceptabelt. Inte ens industrin tycker att det är bra med viloperioder i fordonen. Denna fråga är en av de viktigaste som parlamentet måste ta itu med denna vecka.
När det gäller bedrägerier i samband med utbetalningar av exportbidrag – en fråga som kom upp vid sammanträdet i går kväll och nyligen i media – skulle ett sätt att undvika detta vara att vi avskaffar exportbidragen. De allra flesta EU-medborgare vill inte att deras pengar skall användas till att subventionera djurtransporter som sker under grymma förhållanden, och som orsakar outsägligt och onödigt lidande. Jag instämmer med Albert Jan Maat om bestämmelsen om lokala slakterier. På vissa håll i Tyskland tillhandahålls mobila slakterier för att slakta djur om det inte finns något lokalt slakteri tillgängligt. Vi måste se till att djuren inte utsätts för onödigt lidande, och detta är helt klart onödigt. Detta är miljöutskottets fasta övertygelse. 
Parish (PPE-DE ).
   – Herr talman! Till att börja med vill jag tacka Albert Jan Maat för att han har lagt fram ett mycket praktiskt betänkande om djurtransporter, eftersom det står fullständigt klart att vi alla ha en skärpning av bestämmelserna om djurtransporter. Det är en mycket känsloladdad fråga, inte minst i Förenade kungariket. Jag vill passa på att tacka föredraganden på en gång för att han har stött mina ändringsförslag om att be kommissionen och Förenade kungarikets regering att undersöka möjligheterna till en klausul om enskilda undantag, särskilt när det gäller transporter till kontinenten av levande hästar för slakt. Detta är något som inte har inträffat i Förenade kungariket på över 70 år, och vi vill försäkra oss om att det inte börjar hända igen. Jag tackar Albert Jan Maat varmt för detta.
En av de bra sakerna med Maatbetänkandet är att föredraganden har gjort åtskillnad mellan djur som skall till slakt och djur som skall till ytterligare gödning. Det går inte att berättiga långa transporter av djur som skall slaktas – de måste om möjligt slaktas i det land där de har fötts upp. Vi har också hört att cirka 52 miljoner euro fortfarande betalas ut i exportbidrag för närvarande. En stor del av denna boskap skall till Libanon, och deras resa slutar inte där: den fortsätter i många timmar efteråt. Vi måste försäkra oss om att vi sätter stopp för detta.
När vi inför denna lagstiftning är en av de viktigaste faktorerna att den genomförs korrekt: att vi ser till att vi har rätt typ av fordon och att djuren får vila den tid de skall. Vi måste också se till att internationella transportörer fråntas sina licenser om de inte uppfyller kraven. Detta skulle innebära att vi sänder ett mycket tydligt budskap till industrin om att de inte kan missbruka systemet.
Vad vi försöker göra är bra, och det är nödvändigt att införa den rätta typen av transporter. Jag instämmer inte med kommissionens förslag om en viloperiod på 12 timmar i fordonet, särskilt inte när det gäller får. Detta är inte praktiskt och det måste finnas en högsta gräns för den totala transporttiden. Det är vad Albert Jan Maat föreslår i betänkandet. Jag rekommenderar varmt detta betänkande till kammaren. 
Busk (ELDR ).
   – Herr talman! Jag vill för det första vilja tacka min värderade kollega Albert Jan Maat för hans enastående arbete med betänkandet och vårt mycket konstruktiva samarbete.
Tack vare föredragandens uthållighet och stora ansträngningar har vi kommit så långt att betänkandet står på föredragningslistan för denna sammanträdesperiod. Detta kommer att gagna djuren, till glädje för de många européer som oroar sig för djurens välbefinnande. För Europeiska liberala, demokratiska och reformistiska partiets grupp har jag lagt fram ett ändringsförslag som begränsar restiden för slaktdjur till åtta timmar. Förslaget fick ingen majoritet i utskottet men uppnår förhoppningsvis majoritet vid omröstningen.
Det gläder mig verkligen att utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling antog mitt ändringsförslag om åtskilda platser vid en restid på mindre än fyra timmar, eftersom detta kommer att leda till ännu fler kortare transporter, och därmed till att djuren stannar i ursprungslandet och slaktas där.
Utöver restiden bör ägnas stor uppmärksamhet
Jové Peres (GUE/NGL ).
   – Herr talman! Vi diskuterar ett viktigt område där det i likhet med många andra områden råder vetenskaplig osäkerhet. Det märkliga med just det här området är kommissionens ogenomtänkta förslag
Eftersom det är svårt att definiera djurs välbefinnande på ett objektivt sätt har kommissionen utarbetat förslag enligt trial and error-metoden. Efter att ha försökt införa i praktiken ogenomförbara vilocentrum lägger kommissionen fram det här förslaget, som enligt min åsikt är lika märkvärdigt. Hur kan vi tro att en längre vila under själva transporten gynnar djurs välbefinnande? Ser man saken på det sättet framstår förslaget som högst enkelspårigt.
Vi kan föreställa oss vad förslaget skulle innebära om det gällde oss själva. Låt mig göra en jämförelse: Om vi under en bilresa strax innan vi skulle vara framme tvingades stå still ganska länge utan att gå ur bilen – ja då skulle vi nog bryta ihop.
Kommissionens förslag skapar stora problem principiellt sett, men vi måste medge att förslaget till betänkande – trots Albert Jan Maats ansträngningar – inte innebär så mycket mer än att var och en får sköta sitt.
För det första görs en åtskillnad mellan djur som är avsedda för slakt och djur som är avsedda för gödning. Varför skall djur avsedda för slakt ha rätt till större välbefinnande än dem som är avsedda för gödning? Såvitt jag vet säger fördraget att alla människor är lika, liksom alla djur. Förslaget till betänkande garanterar uppenbart att 40 procent av den nederländska svinexporten går till den mest avlägsna destinationen – den spanska marknaden. Alltså: 1 400 000 grisar kan komma att resa i 30 timmar medan de stackars grisar som är avsedda för slakt har rätt till en sista önskan och inte behöver resa i mer än nio timmar. Vilken underbar seger för djurens välfärd! Med nio timmar kommer exempelvis grisar från Polen att offras i närliggande länder, vilket gör att mervärdet stannar kvar där och inte precis gör de polska slakteriernas benägna att följa gemenskapslagstiftningen.
Enligt min mening berörs många frågor i det här förslaget till betänkande och inte endast djurens välbefinnande
Lucas (Verts/ALE ).
   – Herr talman! Det är inget mindre än en tragedi att kommissionen i det förslag som vi nu behandlar inte föreslår en högsta gräns för den totala restiden vid långväga transporter av husdjur och ett förbud av transporter av levande djur. Enormt många människor är emot transporter av levande djur; de är onödiga, grymma och oförsvarliga. Mitt ändringsförslag 114 skulle ge medlemsstaterna möjlighet att förbjuda dessa transporter och jag uppmanar kollegerna att rösta för det. Detta är inte att ”slåss mot väderkvarnar”, som kommissionsledamot David Byrne uttryckte det. Det återspeglar den allmänna opinionen, det ligger i linje med många av forskarnas åsikter och det är det enda humana och godtagbara tillvägagångssättet.
Att EU kan fortsätta att tillåta att djur transporteras över hela Europa i många timmar – ibland över 40 eller 50 timmar, ibland upp till 90 timmar – är fullständigt oacceptabelt, såväl när det gäller djurens välbefinnande som att hindra spridning av sjukdomar. Det är därför ytterst viktigt att parlamentet godtar våra ändringsförslag, i synnerhet ändringsförslag 123, i vilket en total, maximal restid på åtta timmar fastställs för djur som transporteras till slakt och till ytterligare gödning.
Även om Förenade kungarikets regering nu – i sista minuten – uppenbarligen verkar stödja ändringsförslagen om en övre gräns på åtta timmars total restid, fruktar jag att detta kanske bara är ett cyniskt PR-trick, eftersom den under de senaste sex månaderna har fått just ett sådant resultat att stranda i ministerrådet. Inte bara det; Förenade kungarikets regering har även fullständigt misslyckats med att garantera att våra hästar skyddas från export till kontinenten för slakt.
Dessa frågor är oerhört viktiga och vi måste se till att parlamentet bemöter dem på lämpligt sätt.

Andersen (EDD ).
   – Herr talman! Det är EU som orsakar de långa djurtransporterna. Upphävandet av de veterinära gränserna har varit en förutsättning för att den inre marknaden skall kunna genomföras. Systematiska veterinärkontroller vid gränsen uppfattas som ett tekniskt handelshinder. Levande djur måste kunna transporteras fritt i hela EU som vilken annan vara som helst. Det blir olagligt med en effektiv gränskontroll av djurtransporterna. Kommissionens förslag utgör ett konsekvent genomförande av den här tankegången. Med kommissionens förslag ser man till att alla ekonomiska fördelar kan utnyttjas maximalt. En liten gris som är född i Sverige kan gödas i Portugal och slaktas i Polen, så länge man sparar pengar på det. Detta är kärnan i kommissionens förslag. Det har inget med djurskydd att göra.
De långa transporterna är djurplågeri och leder till att boskapssjukdomar sprids i större omfattning. Den veterinärmedicinska säkerheten hotas, vilket skadar hälsan hos både djur och människor. Vi har till exempel nu fått den multiresistenta salmonellan DT104 till Danmark. Detta måste stoppas. Det måste finnas lagstiftning som gäller den inre marknaden.
I ändringsförslag 100 undantas levande djur från den inre marknadens regelverk. Det måste vara möjligt att utarbeta mer långtgående nationella bestämmelser för djurtransport och fordonsutrustning. Det måste vara möjligt att införa veterinärkontroller vid gränserna med tillhörande karantänordningar. Detta kommer att ge resultat för arbetet med att begränsa boskapssjukdomarna och det kommer även att avsevärt minska antalet långa transporter, så att minimikravet för de längsta resorna blir åtta timmar. Detta skall gälla för alla djur, både djur som går till slakt och djur som är avsedda för gödning.
I ett annat ändringsförslag föreslår jag att det skall vara systematiska veterinärkontroller vid transporter över åtta timmar, både vid avfärd och på lastrampen vid mottagandet. Detta är nödvändigt för att man fortlöpande skall kunna utvärdera om transporterna har varit försvarbara från djurskyddssynpunkt. För närvarande är det endast föraren som ger information om färdplanen och denna information innehåller inga uppgifter om djurens tillstånd. I ändringsförslaget föreslår jag också att djurtransporter över åtta timmar skall avgiftsbeläggas för att finansiera kontroller och övervakning. Om kontrollerna skall vara effektiva, kommer de att kosta. Utgifterna i denna del av boskapsproduktionen måste täckas i form av en avgift, som transportoperatörerna skall betala till de lokala myndigheterna. Det är inte fråga om en EU-skatt. 
Souchet (NI ).
   – Herr talman, kommissionär Byrne! Det ytterst detaljerade utkast till förordning som vi diskuterar den här förmiddagen är ett utmärkt exempel på en meningslös text. Det finns redan vettiga bestämmelser som reglerar djurtransporter och djurskydd, vilket är en av de saker som kännetecknar den europeiska jordbruksmodellen. Det enda problemet är att dessa bestämmelser inte tillämpas korrekt överallt och att de inte övervakas tillräckligt. Men i stället för att säkerställa en bättre tillämpning och kontroll – vilket är en alltför svår uppgift – har kommissionen bestämt sig för att det än en gång skulle vara mest fördelaktigt med en brådstörtad reglering och har därför lagt fram den här nya, tjocka luntan som ligger helt i linje med de mest radikala kraven från de ideologiska lobbygrupper som man har låtit sig påverkas av.
De omfattande följdverkningar som den här texten kan få för våra transportföretag och uppfödare spelar inte så stor roll för kommissionen. Det är uppenbarligen inte Europeiska kommissionens problem, eftersom man som vanligt inte har ägnat en tanke åt att låta lagförslaget åtföljas av en undersökning av de föreslagna åtgärdernas effekter för dem som är verksamma inom branschen. Vi hade långa diskussioner i utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling om hur branta anslutningsramperna skulle vara i lastbilarna för levande djur. Skall de inte vara brantare än 33,3 procent horisontellt eller 30 procent för grisar, kalvar och hästar, och inte brantare än 50 procent eller 30 procent för får och andra nötboskap än kalvar, förutsatt att ramperna har ribbor med högst 30 centimeters mellanrum? Det enda som ännu inte har beaktats är hovarnas friktionskoefficient mot rampen. Den luckan kommer säkert att fyllas när kommissionen lägger fram nästa förslag till förordning.
Men ärligt talat: är det verkligen vår uppgift att belasta våra producenter, uppfödare, transportörer, dem som skapar välstånd och sysselsättning, med sådana ingående anvisningar och tvinga in dem i en sådan hårt sittande tvångströja? Är det inte rena självmordet att införa sådana betungande åtgärder och kostsamma begränsningar enbart för de europeiska ekonomiska aktörerna om man tänker på den frihandel där vi själva får klara oss utan lagstiftningsinstrument? Bidrar inte detta till att gynna tredjeländer, missgynna våra producenter och främja importen?
Trots ett fåtal förnuftiga kommentarer från utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling, t.ex. att slakt behöver ske så nära uppfödningsplatsen som möjligt, är strukturen och grundtanken i kommissionens förordning i princip intakt. Därför, herr talman, kommer vi att rösta emot den här skadliga texten. 
Fiori (PPE-DE ).
   – Herr talman! Förr i världen färdades djuren inga längre sträckor – frånsett dem som av tradition användes i fäbodsdrift – och kunde leva ett helt liv utan att göra någon annan resa än till slakthuset. I dag är emellertid frågan om regleringen av olika transportaspekter en viktig del av lagstiftningen inom djurproduktionssektorn.
Det första krav som har rests gäller hälsan, i synnerhet spridningen av överförbara sjukdomar. Till detta kommer den allt viktigare frågan om djurskydd och stressfaktorer. Djurskyddet under transporten är en fråga som mer direkt involverar operatörerna än lantbrukarna, även om den sistnämnda gruppen ofta får lida av konsekvenserna, både när de befinner sig tidigare i produktionskedjan, dvs. när de tar emot djur till sina företag, och när de befinner sig senare i produktionskedjan, eftersom transporten kan påverka kvaliteten och därmed den avkastning de får för sina produkter.
Lagstiftningen, som har till uppgift att skydda levande djur under transporter, i synnerhet den förordning som vi gör oss redo att rösta om, bygger på vetenskaplig och teknisk bevisning. I det här speciella fallet erinrar vi om undersökningar som har gjorts efter rapporten från Vetenskapliga kommittén för djurs hälsa och välbefinnande, som bygger på 300 källor och utmynnar i 55 rekommendationer. Med tanke på de fem friheter som nämndes i Bremmerbetänkandet 1995 är det tydligt att urlastning, ilastning och förflyttningar kommer att få en genomgripande effekt på var och en av dessa fem friheter. Det är verkligen bevisat att sådana här åtgärder orsakar djuren mer stress och lidande än någon annan jordbruksmetod.
Jag anser därför att förslaget om maximalt timantal och systemet med viloperioder är alltför begränsat och det resonemang som åberopas för kortare transporttider är inte berättigat ur vetenskaplig synvinkel: den vetenskapliga kommittén uppställde själv ingen sådan gräns i sin rapport. Det råder inget tvivel om att transporter kan få många negativa effekter för djur, men hela situationen måste analyseras på ett sakligt sätt så att hänsyn tas såväl till djurens som till operatörernas bästa. 
Rodríguez Ramos (PSE ).
   – Herr talman! Syftet med det här direktivet – att se till att djuren transporteras under värdiga förhållanden – förtjänar allt vårt stöd, men vi vill att samtliga beslut som vi antar i det hänseendet skall bygga på vetenskapliga och tekniska kriterier.
Vi får inte heller glömma att djurtransporterna omfattas av den inre marknadens regler och bestämmelser samt att vi inte kan lagstifta utan hänsyn till den ekonomiska verkligheten, eftersom det i många områden i Europeiska unionen förekommer ekonomisk aktivitet i anslutning till djurtransporterna.
Vi kan inte ställa oss bakom föredragandens förslag när det gäller uppdelningen mellan djur som är avsedda för slakt och djur som är avsedda att leva. En värdig transport är en fråga som berör båda grupper i lika stor utsträckning.
När det gäller transporttiden har kommissionen redan från början hållit fast vid sitt önskemål att anpassa den tillåtna transporttiden till sociallagstiftningen, men sanningen att säga, herr kommissionär, sett från djurskyddssynpunkt vore det bäst att djuren fick komma fram till destinationsorten så snart som möjligt. Att låta djuren vila i fordonet i tolv timmar utgör en uppenbar kränkning av djurens välbefinnande och värdighet under transporten, men begränsningen i form av nio timmars transport utgör också en uppenbar kränkning av principen om den inre marknaden. Vi menar därför att den följdriktiga lösningen eller förslaget vore att införa ett krav på två förare, med en niotimmarscykel, vilket skulle ge möjlighet till en snabb paus innan man fortsätter transporten i ännu en niotimmarscykel.
Slutligen skulle jag vilja säga att vi anser att allt vårt arbete med det här förslaget för att garantera djurens värdighet i samband med transport måste inriktas på att se till att skapa goda förutsättningar när det gäller de fordon som transporterar djuren, att de människor som ansvarar för transporten är väl förberedda och framför allt att de bestämmelser som vi här beslutar om efterlevs på hela Europeiska unionens territorium. 
Attwooll (ELDR ).
   – Herr talman! Jag tackar Albert Jan Maat för hans skickliga och lyhörda sätt att hantera denna komplicerade fråga. Jag är särskilt tacksam för att praktiska frågor om djurtransporter i avlägsna områden och öregioner, till exempel i skotska höglandet och på de skotska öarna, tas upp i såväl kommissionens förslag som i betänkandet.
Åtskillnaden mellan resor till slakt och för andra syften är viktig. Förutom vid verkligt undantagsmässiga situationer, skall åtta timmars restid vara tillräckligt för slakt, och rekommendationen i betänkandet om att främja användning av lokala slakterier bör leda till att det blir mindre sannolikt att sådana omständigheter uppkommer.
Flyttningar av djur i andra syften – såsom vidare uppfödning, avel eller nyinplantering – kan verkligen kräva längre restider. I såväl kommissionens förslag som i betänkandet förefaller det som om att dessa transportsträckor kan upprepas många gånger. Vårt ändringsförlag 105 syftar till att införa en gräns för dessa, som dock fortfarande överensstämmer med rimliga jordbruksmetoder. 
Fiebiger (GUE/NGL ).
   – Herr talman! Det är bra att man i framtiden kommer att lägga större vikt vid djurskydds-kraven genom kortare transporttider och förbättrade transportvillkor. Men det är betydligt viktigare att åstadkomma en rejäl minskning av antalet djurtransporter. Det skulle verkligen ligga i djurens intresse, men det skulle också försvåra spridningen av farliga djursjukdomar och minska miljöföroreningarna till följd av koldioxidutsläpp.
De flesta människor menar att det är ociviliserat att köra djur till slakt hundratals eller till och med tusentals kilometer genom Europa och världen. De kräver med rätta att djuren skall transporteras till närmaste slakteri och saluföras därifrån. När allt kommer omkring är det betydligt lättare att leverera djupfryst kött till avlägsna områden.
Transport av slaktdjur bör begränsas till fyra timmar. Detta är tillräckligt lång tid för att man skall kunna komma till ett slakteri från nästan vilken gård som helst i Europa.
Enligt betänkandet är det nödvändigt med gränsöverskridande djurtransporter, eftersom det råder en ojämn fördelning av utbud och efterfrågan på grund av geografiska och historiska faktorer. Jag kan inte ställa mig bakom den ståndpunkten. EU-bidragen har emellertid använts i stor omfattning för att uppmuntra till en koncentration av slakterikapaciteten.
Huvudanledningen till detta är avreglerings- och koncentrationspolitiken, som slår sönder regionala handelsmönster. Så länge som den här politiken tillämpas kommer alla åtgärder för att skydda djuren under transport enbart att behandla symptomen och inte orsaken. I betänkandet sägs det att man skall prioritera slakt nära uppfödningsplatsen, ekonomiskt stöd till lokala slakterier samt användning av mobila slakterier, men detta kommer att vara omöjligt att åstadkomma i ett EU med 25 medlemsstater. Verkligheten ser annorlunda ut. Trenden med sammanslagningar i slakteribranschen fortsätter. Djuren transporteras allt längre sträckor. Att övervaka djurtransporter från rymden med hjälp av satellitpositionering kan mycket väl vara en intressant teknik, men det är bara ännu en övervakningsmetod och sådana har vi enligt min mening redan alldeles för många. Det bör på nytt undersökas hur effektiva alla metoder är.
Det här betänkandet bör främja regionala konjunkturcykler. Med tanke på detta kan och måste jag säga att det krävs en genomgripande översyn av betänkandet. 
De Roo (Verts/ALE ).
   – Herr talman! Varje dag transporteras djur fruktansvärt långa sträckor över vår kontinent. Nederländska grisar transporteras i 30–40 timmar till Spanien och Italien, irländska får transporteras till Grekland, ja, till och med till Mellanöstern. Det är inte ovanligt med transporttider på 90 timmar. Detta är grymt. Hästar från Östeuropa transporteras till Italien och Grekland. Detta bör upphöra, men kommissionen har inte föreslagit något i den riktningen och tyvärr innehåller inte heller Maatbetänkandet något krav på att sådana här fruktansvärt långa transporter skall upphöra.
Mer än en miljon nederländska grisar färdas över Alperna och Pyrenéerna till Italien och Spanien för att gödas där. Min grupp, Gruppen De gröna/Europeiska fria alliansen, vill sätta stopp för detta. Tyvärr tar nu Albert Jan Maat ett steg tillbaka, trots att han liksom 333 andra ledamöter i Europaparlamentet har undertecknat en skriftlig förklaring med krav på stopp för alla djurtransporter över åtta timmar. Detta är tråkigt nog typiskt för kristdemokrater, som prioriterar de ekonomiska intressena framför djurskyddet. För min grupp gäller helt och hållet motsatsen och ett stort antal nederländare och européer står på vår sida.
Det skall väl också sägas att diskussionen i rådet ligger på en ännu lägre nivå. Ingen i rådet kräver ett stopp för någonting längre. Vi måste inta en fast ståndpunkt, komma med ett tydligt budskap och inte ge upp i det här skedet, för annars kommer tyvärr rådet att göra det hela ännu värre. 
Collins (UEN ).
   – Herr talman! Jag skulle vilja kommentera kommissionens rekommendation om mellanstationer när levande djur transporteras mellan unionens medlemsstater. Djurens välbefinnande när de transporteras från en medlemsstat till en annan måste visserligen vara dominerande, men jag anser inte att den policyinriktning som kommissionen föreslår parlamentet när det gäller denna åtgärd är korrekt. Från början infördes mellanstationer som en åtgärd för att kontrollera sjukdomar när problemen med BSE först upptäcktes. I Irland har omfattande forskning genomförts om fördelarna med mellanstationer i allmänhet, och undersökningar som har genomförts av ledande jordbruksforskningsinstitut har visat att det är bättre att mellanstationerna finns kvar för djurens välbefinnande under långa resor mellan Irland och kontinenten. Vid mellanstationer ges tillfälle att lasta av djuren, att vattna dem och låta dem vila, och där möjliggörs även den nödvändiga rengöringen av fordonen och byte av bäddmaterialet för djuren. 
Utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling antog nyligen ett ändringsförslag i vilket det förklaras att de behöriga myndigheterna i varje medlemsstat skall utse ett tillräckligt antal lämpliga i- och urlastningsplatser och med regelbundna mellanrum informera Europeiska kommissionen om dessa. Jordbruksutskottets inställning till denna fråga är förståndig. Vi vill alla att djurs välbefinnande skyddas under långväga transporter. Man måste garantera att djurtransporter från en medlemsstat till en annan sker under lämpliga förhållanden. Men hur kan vi försäkra oss om att så sker? För min del anser jag att det är av central vikt att behålla mellanstationerna i detta avseende, och den åsikten är jag sannerligen inte ensam om. 
Adam (PSE ).
   – Herr talman! Så länge människor äter kött kommer behandlingen av djur att vara föremål för livliga diskussioner. Utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling gör klokt i att välja Albert Jan Maat till föredragande för detta betänkande, med vilket han i stor utsträckning lyckas förena djurens välbefinnande med jordbruksverksamhetens ekonomi. Det faktum att över 450 ändringsförslag lades fram visar hur stort intresset är för denna fråga och framhäver de många olika åsikter som råder när det gäller detaljerna. Albert Jan Maat har skickligt hanterat detta, men när det gäller en fråga med så hög profil var det väntat att ändringsförslag om att införa till och med ännu strängare villkor skulle läggas fram inför parlamentet.
Utskottet har nått ett antal viktiga mål med sitt betänkande: en minskning av restiderna, förbättrade transportförhållanden, däribland bestämmelser om vilotid, vidareutbildning av förare och personal som hanterar djur, förbättrat genomförande av bestämmelserna, strängare bestämmelser om färdplaner och registrering och satellitbaserad positionsbestämning av fordonen. Dessutom finns medlemsstaternas möjlighet att förbjuda export av djur till slakt med, det fastställs att det är att föredra att djuren slaktas nära gårdarna och mobila slakterier främjas.
Om vi ser framåt, måste vi se till att bestämmelserna genomförs ordentligt, att transport av kött alltmer blir det normala och att bestämmelserna motiveras mer av vetenskap än av känslor. Jag kommer att stödja detta betänkande och ser fram emot ett tidigt antagande av de omarbetade bestämmelserna. Att införa en översynsklausul skulle vara till stor hjälp, och jag räknar med att rådet kommer att införa en sådan. 
Raschhofer (NI ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! Av alla transporter med levande djur utförs 95 procent på väg och vi känner alla till bilderna av plågade djur som dag ut och dag in är instängda i mycket trånga utrymmen medan de transporteras genom Europa och längre än så. Det råder ingen tvekan om att något måste göras. Jag stöder de förslag i betänkandet som kommer att bidra till en högre standard när det gäller transport av levande djur, t.ex. fastställande av miniminormer för de fordon som används, men framför allt införandet av ytterligare tillsynsåtgärder, eftersom inte ens de bästa bestämmelser fungerar utan kontroller. Det finns ju redan en mängd bestämmelser där det brister i efterlevnad och kontroller.
Syftet med ändringsförslag 2, som jag har varit med om att underteckna, är att klargöra begreppet ”transport” för att förhindra att den maximala transporttiden överskrids bakvägen, så att säga. Transporttiderna måste hur som helst reduceras. Omröstningen har flyttats fram till i dag. I ändringsförslag 81 konstateras följande, jag citerar: ”En befordran kan bestå av flera etapper av denna omfattning.” Detta innebär att det kan förekomma upprepade transporter och att den maximala transporttiden kan undvikas. Eftersom det har begärts en samlad omröstning är det inte längre möjligt att rösta emot enbart ändringsförslag 81. Jag menar att detta är oacceptabelt.
Det bästa vore om djuren transporterades så lite som möjligt. Men det kan man förmodligen bara drömma om. Vi måste vara på det klara med att ett försäljningsrelaterat exportstöd för levande djur utgör ett incitament och att det är en ren illusion att antalet djurtransporter skulle minska så länge ett sådant stöd finns kvar. 
Pohjamo (ELDR ).
   – Herr talman!Även jag skulle vilja tacka föredraganden för detta utmärkta betänkande. Djurskyddet måste säkerställas under transporten. Detta är en viktig fråga. De flesta transporter utförs naturligtvis på ett korrekt sätt. Men vi har också sett fruktansvärda exempel på problem som kan uppstå. Dessa måste elimineras genom tydliga bestämmelser och en effektiv övervakning.
Förhållandena varierar från medlemsstat till medlemsstat och från region till region. Det jag känner bäst till är förhållandena i Finland, särskilt i de glesbefolkade områdena i norr. Där är avstånden stora, gårdarna få och utspridda och slakteriverksamheten koncentrerad till enbart ett fåtal stora enheter, delvis på grund av stränga EU-bestämmelser. Djurtransporten hanteras emellertid på bästa sätt. Fordonen har kameraövervakning och luftkonditionering och djuren lastas med hjälp av lyftanordningar.
Den föreslagna maximala transporttiden är emellertid inte helt tillfredsställande. Med hänsyn till djurskyddet krävs det att ett undantag beviljas i fråga om glesbefolkade områden, berg och öar samt att denna tidsgräns förlängs. Det krävs också ett undantag när det gäller transport av avelskalvar. Det är omöjligt att låta djuren vara kvar i fordonen under långa pauser eller lasta ur dem med jämna mellanrum. Om detta undantag inte beviljas kommer det att bli omöjligt att bedriva jordbruk i EU:s avlägsna regioner, och det är säkert inte syftet med betänkandet. Utskottet för regionalpolitik, transport och turism godkände undantaget och det finns också med i Albert Jan Maats betänkande. Jag hoppas att även parlamentet ställer sig bakom det här undantaget och att jordbruk kan fortsätta att bedrivas i glesbefolkade områden. 
Sjöstedt (GUE/NGL ).
   – Herr talman! För oss är europeiska kommissionens förslag på detta område helt oacceptabelt. Det verkar som om utgångspunkten för förslaget har varit att det skulle handla om varor som skall transporteras så effektivt som möjligt på en inre marknad. Denna utgångspunkt är fel. Man måste i stället utgå ifrån att det är fråga om djur, det vill säga kännande varelser. Det är denna insikt som är själva grunden för de regler som skall antas.
I den nordiska gröna vänstern välkomnar vi att utskottet har gjort dessa framsteg. Vi anser emellertid att man skulle kunna gå ännu längre på flera områden. Vi kommer att rösta för att medlemsstaterna skall ha rätt att både införa och behålla nationella regler som är striktare än EU:s regler på området. Detta gäller inte bara transporttiderna. Vi förespråkar att det skall införas en absolut maximal tid på åtta timmar för transporter och att denna tidsföreskrift inte skall kunna kringgås genom vilotid i transportfordonen.
De regler i kommissionens förslag som avser utrymmet i transportfordonen är otillräckliga och behöver förbättras. Vi anser att samma regler bör gälla för alla slags transporter, oavsett om det handlar om transporter till slakteri eller till uppgödning på annat ställe. Strikta regler på denna punkt är positiva framför allt för djurens välbefinnande, men också av det skälet att de kommer att gynna lokala slakterier och utvecklingen av mobila slakterier.
Jag vill lägga till några ord om EU:s exportstöd för export av levande djur ur unionen. Det används i dag stora summor till detta exportstöd. Denna praxis är helt oförsvarbar. Den innebär ett direkt stöd till ett oerhört omfattande djurplågeri med mycket långa transporttider. Det är helt uppenbart att det finns stora problem med missbruk och direkt förskingring av pengar inom denna sektor. Budgetkontrollen är mycket bristfällig på detta område. Det är inte reformer som behövs i denna fråga. Bidragen för export av levande djur ur unionen bör i stället avskaffas helt, så fort som möjligt helt avskaffas. 
Wyn (Verts/ALE ).
   – Herr talman! Jag välkomnar Albert Jan Maats försök att ta itu med denna mycket svåra fråga. Djurens välfärd är en mycket känsloladdad fråga på många sätt, så all ny lagstiftning måste bygga på välgrundad veterinär och forskarinformation. Att döma av all lobbying står det klart att detta är en mycket viktig fråga för Europeiska unionens medborgare.
Jag välkomnar särskilt de ändringsförslag som handlar om de svårigheter som finns i avlägsna områden och ytterområden när det gäller transport av djur – däribland Wales och Skottlands västliga öar. Det är viktigt att ta med detta i betänkandetexten. Jag hoppas att vi inte kör fast med frågor som huruvida transporttiden skall vara åtta eller nio timmar, till exempel. Vi bör snarare inrikta oss på den, enligt min mening, mycket viktigare frågan med lämplig övervakning av bestämmelserna och med att se till att bestämmelserna blir så praktiska och genomförbara som möjligt.
Jag skulle vilja att transporten av levande djur till slut ersätts av handel med kött, där djuren slaktas lokalt. I kölvattnet efter epidemierna med mul- och klövsjuka och andra sjukdomar, har vi blivit medvetna om farorna med att inte slakta lokalt, eftersom dessa sjukdomar spreds mycket lättare över landet till följd av transporterna. I de fall det är nödvändigt att transportera levande djur hoppas jag att vi till sist kommer att få en lagstiftning som är både fast och rättvis för industrin. 
Musumeci (UEN ).
   – Herr talman! Jag har alltid ansett att ett folks civilisationsnivå även kan mätas genom graden av respekt för djuren. Mot denna bakgrund skulle jag vilja tacka Albert Jan Maat för hans utmärkta betänkande, som är ett steg i den riktningen, men jag vill också framföra mitt tack för de förbättringar som har genomförts i utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling, vilket gör att kommissionens förslag bidrar till att ge en mer civiliserad bild av vår kontinent i fråga om djurrättsskyddet. Det är naturligtvis inte bara fråga om en bild – om att ge en mer human bild utanför Europeiska unionens gränser – utan det är också, och kanske mer än något annat, en ytterst viktig fråga.
Som redan har nämnts omfattar vissa aspekter av den här frågan djurens hälsa. Låt mig framhålla några av dessa aspekter. Först och främst den maximala transporttiden på väg: med tanke på att levande djur bör flyttas så lite som möjligt, vore det lämpligt att begränsa transporten till högst åtta timmar eller 500 km per dag. Detta skulle gälla både slaktdjur och djur avsedda för gödning. När det gäller transport av djur som är avsedda för uppfödning, utställningar och tävlingar skulle det emellertid krävas särskilda fordon vid transporter som överstiger åtta timmar. Vad innebär ”särskilda”? Jo, det innebär att dessa fordon skall ha utrustning som gör det möjligt att mäta temperatur och fuktighet i de levande djurens bås och att det skall finnas ett fläktventilationssystem som är i gång när fordonet står stilla.
Vid sidan av det helt rimliga kravet att de som kör transportfordon avsedda för levande djur skall ha en specialutbildning – eftersom vi ju vet att olämplig körning ofrånkomligen orsakar djuren allvarliga och onödiga skador och lidanden – skulle jag slutligen också vilja understryka vikten av att en officiell veterinär är närvarande när djuren lastas in. På så sätt kan man garantera att transportbestämmelserna följs – nämligen i fråga om djurens skick för att klara en resa och kraven på minimi-utrymme. Mot denna bakgrund stöder vi framför allt ändringsförslag 121, 122, 123 och 124. 
Schierhuber (PPE-DE ).
   – Herr talman, herr kommissionär, mina damer och herrar! Även jag skulle vilja inleda med att varmt tacka föredraganden, Albert Jan Maat, för detta betänkande, eftersom han verkligen har försökt förena de diametralt motsatta ståndpunkterna i utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling samt utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling i ett dokument som vi kan leva med.
Jag skulle också vilja ställa mig bakom det som redan har sagts här i dag. Djurskyddet måste behandlas som en vetenskaplig och inte enbart som en känslomässig fråga. Att undvika onödiga djurtransporter och säkerställa djurskyddet i samband med transport är mycket angelägna frågor för jordbruket, i synnerhet för lantbrukare och producenter. Man måste emellertid se till att lagbestämmelserna har en verklighetsförankring och att deras efterlevnad inte leder till konkurrensnackdelar för våra europeiska lantbrukare. Det hela måste hållas inom rimliga ekonomiska ramar och ligga i linje med Europeiska unionens lagstiftning. Det var också något som kommissionär Byrne tog upp.
Det ligger naturligtvis i allas intresse – både i lantbrukarnas, djurskyddets och djurens intresse – att djuren skall komma fram till sin destinationsort välbehållna och i bästa tänkbara skick. Detta gäller framför allt slaktdjur, eftersom detta är avgörande för köttets kvalitet. Låt mig konstatera en sak, herr talman: så snart djuren har lämnat gården är de inte längre producentens, dvs. lantbrukarens, ansvar, utan i stället transportörens eller köparens ansvar.
Jag är också mycket tacksam över att föredraganden har tagit upp traditionell beteshållning och fäbodsdrift, vilket är en absolut nödvändighet i bergsregioner.
En sista sak: En internationell organisation som kallar sig PETA håller just nu på att dra i gång en omfattande kampanj i Österrike, och troligtvis även i andra medlemsstater, om djurhållning och slakt av lantbruksdjur. Behandlingen av djur jämställs med de fasansfulla händelserna under nazistregimen. Detta är en förolämpning mot alla som dog under förintelsen och jag ber er att framföra era protester mot detta. 
Lund (PSE ).
   – Herr talman! Kommissionen har gett sitt förslag till förordning titeln ”Skydd av djur vid transport”. Jag måste nog säga att det enligt min mening råder stor skillnad mellan förslagets titel och dess innehåll.
Med kommissionens förslag blir det fortfarande möjligt att transportera djur tusentals kilometer genom Europa, under miserabla förhållanden och utan att djuren över huvud taget får lämna lastbilarna. Det tycker inte jag att man kan kalla skydd av djur vid transport. Jag anser inte heller att betänkandet från utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling förbättrar kommissionens förslag. Jag hoppas därför att parlamentet vid omröstningen kommer att hålla fast vid den ståndpunkt som man för övrigt har haft under två års tid, nämligen att transport av djur som är avsedda för slakt eller gödning inte bör överstiga åtta timmar eller 500 kilometer. Det skulle vara ett förslag som är försvarbart att genomföra ur ett djurskyddsperspektiv.
För övrigt kan jag också ställa mig bakom att vi får bättre förhållanden för djuren under transport. Det finns en lång lista med ändringsförslag som jag anser skulle åtgärda några av bristerna i kommissionens förslag, så att djurskyddet prioriteras framför de ekonomiska överväganden som annars styr transporterna.
Jag menar också att det är viktigt att vi genomför en skärpt kontroll, vilket även omfattar stickprovskontroller på vägarna. Jag tror att det skulle vara något av det mest effektiva man kan genomföra.
Liksom andra också har varit inne på anser jag att man borde avskaffa exportbidragen för levande djur. Det kan inte vara rätt att vi från EU-systemets sida ger direkta transportbidrag till dessa långa transporter med levande djur. Slutligen menar jag också att de enskilda länderna skall ha rätt att prioritera djurskyddet i högre utsträckning och fastställa mer restriktiva regler än dem som kommissionen har föreslagit.
Jag hoppas att majoriteten i parlamentet kommer att visa att det är djurskyddet som väger tyngst i samband med transporterna. 
Davies (ELDR ).
   – Herr talman! Problemet här är att medlemsstaterna alltför ofta misslyckas med att genomföra bestämmelserna. Följaktligen finns det fasansfulla exempel på grymhet mot djur och alltför många fall när djur – levande varelser – helt enkelt behandlas som delar i en fabriks produktionslinje. Kommissionen har ingen poliskår, och jag erkänner kommissionsledamotens försök att införa ett system som det är lättare att följa. 
Detta är dock inte på långa vägar tillräckligt. Fasansfulla metoder kommer oundvikligen att fortsätta användas. Vi kommer att få höra om många fall där döda djur lämnas kvar bland de levande under resor som varar i många dagar. Det är nu cirka 150 år sedan frysningen introducerades, som gjorde det möjligt att importera biff från Argentina till Europa. Det är helt enkelt otroligt att vi så många år senare fortfarande transporterar levande djur långa sträckor på vår kontinent. Den tiden kommer när vi inför ett förbud mot detta, när endast transporter av kött kommer att vara tillåtna. Frysning gör detta möjligt. Vi bör införa ett förbud mot transporter av levande djur så snart som möjligt. 
Hyland (UEN ).
   – Herr talman! Jag gratulerar Albert Jan Maat till hans ansträngningar, eftersom han arbetade så hårt för att nå ett samförstånd. Jag vill att jordbrukarnas fullständiga engagemang för djurs välbefinnande skall noteras. Djurs välbefinnande är en central fråga i den etiska grundsynen inom jordbrukaryrket, och jag är förbluffad över att det alltid finns några i kammaren som gärna vill förmedla ett annat intryck.
Djurtransporter är centralt för Irlands jordbruksekonomi. Vi exporterar 90 procent av vår sammanlagda produktion, antingen bearbetat kött eller levande djur. En stor del av diskussionen i utskottet kretsade kring frågan om transport av vuxna djur till slakt på det europeiska fastlandet. När det gäller Irland exporterar vi unga djur för vidare uppfödning, så transport av levande djur är väsentligt och centralt för jordbruksekonomin.
Det är viktigt att behålla mellanstationerna, och frågan om djurtäthet har också en inverkan på transportens ekonomi. Bestämmelsen om mellanstationer är därför ett centralt krav.
Slutligen skall besluten fattas på grundval av forskningsresultat, och jag vill fästa kammarens uppmärksamhet på slutsatserna i den rapport som nyligen utarbetats av Dr Bernadette Earley, som lade fram en mycket sammanhängande, balanserad och objektiv översikt av transporter av levande djur inför utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling. 
Wiersma (PSE ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! Varje år fraktas miljontals djur genom Europa, ofta under fruktansvärda förhållanden. Detta måste upphöra. Kommissionen har utarbetat en plan som innebär en avgörande förbättring av djurtransporterna och utskottet för regionalpolitik, transport och turism anser sig ha infört strikta krav för hur detta skall ske på vägarna. Djurskyddet skall förbättras, kontrollerna skärpas och bli tvingande och personalen få bättre utbildning. Utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor har lagt fram ett yttrande med samma innehåll, men tyvärr har utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling inte antagit alla rekommendationer.
Missuppfatta mig inte nu: Albert Jan Maats betänkande är bra och utgör en avsevärd förbättring av kommissionens plan. Detta är föredömligt av föredraganden, men fortfarande finns det ett antal viktiga frågor som återstår att lösa och jag skulle vilja be er att åtgärda det. Transporterna måste hålla hög kvalitet, så att djurskyddet är optimalt och stressen under transport minimal. Jag tror att vi kan uppfylla de kraven med det här betänkandet, men körtiderna bör också begränsas. Det finns ingen rimlig förklaring till att transporten av slaktdjur skall begränsas, när motsvarande begränsning inte gäller för göddjur. Vi måste tillämpa samma regel för alla och begränsa transporterna för båda kategorier.
Djurtransporterna bör upphöra. Det sade vi här i parlamentet för flera år sedan och framhöll detta ännu en gång med stor majoritet i en skriftlig förklaring 2003. Vi har nu möjlighet att omvandla våra krav till lagstiftning. Låt oss göra allt för att utnyttja denna möjlighet.
Jag vill därför uppmana er att stödja de ändringsförslag som innebär att körtiderna begränsas, att transportens inledning och avslutning faktiskt definieras, att en veterinärs närvaro görs obligatorisk och att djuren i lastbilar ges tillräckligt med utrymme. Det rör sig här om ändringsförslag 121, 122, 123 och 124. 
Redondo Jiménez (PPE-DE ).
   – Herr talman! När vi har kommit så här långt i debatten har vi tagit upp praktiskt taget alla argument för och emot kommissionens förslag. Precis som Salvador Jové sade – och det håller jag helt med om – har vi gjort detta genom att prova oss fram, utan någon teknisk eller vetenskaplig stringens och utan någon hänsyn till att vi, enligt den gällande lagstiftningen i Europeiska unionen, måste främja fri rörlighet för varor, personer och kapital mellan alla EU:s medlemsstater, inklusive avsides belägna EU-länder och anslutningsländerna, som från och med den 1 maj kommer att vara fullvärdiga medlemmar.
Det här förslaget gäller inte djurskydd – att djuren skall skyddas stöder jag helt och fullt. Hur kan vi försöka motivera att det skall tillämpas för slaktdjur och inte för alla andra djur? Transport och djurskydd påverkar samtliga djur, inte bara dem som är avsedda för slakt, eller är det kanske så att detta är en kommersiell åtgärd, en kommersiell begränsning? Vad är det vi vill? Att de avsides belägna länderna skall ställas utanför marknaden? Vilken är den tekniska och vetenskapliga grunden för att införa en sådan uppdelning i den europeiska lagstiftningen? Varför försvarar vi fyra timmar, åtta timmar, nio timmar? Varför öka utrymmet? För att öka kostnaderna? Vem tjänar på det? Djuren tar allvarlig skada, till följd av risken för friktion, skavning, skador och slagsmål som kan uppstå. Hur kan det vara försvarbart? Detta har framkommit i vetenskapliga och tekniska studier som har utförts på EU-nivå av transportarbetarfederationen.
Jag vill inte heller gå in på sådant som i- och urlastning, temperatur och så vidare. Detta behövs inte heller, eftersom man i betänkandet har försökt göra detta på ett sakligt sätt. Vi ber om stöd för de ändringsförslag som vi har lagt fram om särbehandling av avlägsna områden – Sverige, Finland, Portugal, Italien, Spanienmed flera – så att vi inte ställs utanför marknaden. Förslagen på fyra timmar innebär att jag inte ens kan ta mig från ett område till ett annat, och än mindre kan delta på andra internationella marknader, vilket jag har rätt att göra. 
Prets (PSE ).
   – De många åsikterna och olika argumenten visar vilket känsligt ämne detta är och detta visar också vilken ansvarskänsla som krävs. Vi talar här om transporter av levande djur, djur som människor arbetar och handlar med, men också något de till slut äter. Alla som inte är vegetarianer måste inse det. Frågan är: hur behandlar vi de djuren? Men frågan är också: varför måste djuren transporteras så långt? Är det nödvändigt att djuren skall transporteras halvvägs genom Europa för att slaktas? Nej, det är det inte. Därför innehåller detta betänkande en tydlig uppmaning att alla slaktdjur skall slaktas inom en radie av 500 km. Jag menar att vi måste insistera på att de skall kunna slaktas inom denna radie. Det får inte vara en ursäkt att det inte finns tillräckligt med slakterier – det måste vi helt enkelt se till att det gör. Detta kommer att stimulera regionens ekonomi och framför allt vara till gagn för djuren. Det är en av de viktigaste frågorna, men också en av de svåraste: hur långt skall djuren transporteras? Göddjur räknas som slaktdjur, men jag tror ändå att vi skall göra en distinktion här. Göddjur skall inte buntas ihop med slaktdjur, men de bör tas till en gård som ligger inom samma korta avstånd.
En annan viktig fråga som verkar ha förbigåtts är att det faktiskt utförs kontroller. Det finns ett direktiv, det fanns det i alla fall förr. Om någonting har gått snett så var det för att systemet inte fungerade. Det som orsakar djurens lidande, nu liksom tidigare, är att man har misslyckats med att genomföra direktivet korrekt i medlemsstaterna och att kontrollsystemet är ineffektivt. Jag menar att detta måste sägas. Även det bästa regelverk och det bästa direktiv är värdelöst om det saknas kontroller och bestämmelserna inte genomförs. I slutänden är det den avgörande faktorn och det är detta som kommer att gynna djuren. 
Nicholson (PPE-DE ).
   – Herr talman! Jag välkomnar detta betänkande och gratulerar föredraganden till hans enorma arbete.
Denna fråga har diskuterats länge: ibland har diskussionerna varit hetsiga, ibland vilseledande och ibland har de spårat ur. Jag anser att det är nödvändigt med en diskussion, men den måste vara realistisk och praktisk. Om den inte är det kommer den inte att leda till några resultat. Nio timmar är ungefär lagom. Jag tror inte att det blir så stor skillnad om vi beslutar oss för åtta eller tio timmar, men vi måste besluta oss för något. Jag anser att nio timmar är rätt, men om det inte är det kommer vi att återvända till denna fråga någon gång i framtiden. Men vi måste börja någonstans!
Det finns en skillnad mellan djur som skall till slakt och djur som skall fortsätta sin resa, och det är skillnad på boskap, får och grisar. Boskap transporteras långa sträckor för att ställas ut på jordbruksutställningar, men dessa djur sköts om väl av sina ägare. Problemen börjar när djuren lämnar gården, när de transporteras till ett åkeri och fortsätter därifrån.
Jag vet att det finns många skillnader mellan medlemsstaterna och mellan regioner, och jag förstår oron i avlägsna områden, men vi måste ta itu med detta. De enskilda medlemsstaterna och regionerna måste i viss mån själva fatta beslut om hur de skall lösa dessa frågor. Djur skall inte transporteras under långa tidsperioder om det inte är absolut nödvändigt, och fordonens standard och kvalitet måste kontrolleras mycket noggrant, särskilt ventilationen.
Djur skall alltid slaktas nära den plats där de har fötts upp. Vi bör exportera slaktade djur, och inte levande. Det är så det ser ut. Vi bör begränsa exporten av levande djur. Jag vet att det finns en skillnad, men vi måste respektera och skydda djuren.
Gutiérrez-Cortines (PPE-DE ).
   – Herr talman! Mycket ofta överraskas jag av att kommissionens dokument håller en sådan hög kvalitet och att kommissionen har lagt ned så mycket tid på att analysera verkligheten, men tyvärr måste jag säga att den här förordningen innehåller flera olika tekniska problem och praktiskt taget helt saknar vetenskaplig grund. Ett exempel på detta är att man till att börja med föreslog att djuren skulle lastas av för att vila på öppna platser, men sedan visade det sig att även detta var skadligt för djurens hälsa och bidrog till sjukdomsspridningen.
Detta är klandervärt och tyder på att dokumentet inte är färdigt utan i stället läggs fram av andra skäl. Och vad anser jag vara de viktigaste skälen för detta dokument? För det första finns det ingen vetenskaplig visshet och därför saknas också viljan att invänta den. Av denna anledning har vi infört ett ändringsförslag där det fastslås att vi måste fortsätta att bedriva forskning om akutfasproteiner, som visar vilken stress djuren utsätts för. Det saknas kunskap om många av de aspekter som behandlas och därför kommer också vissa åtgärder, t.ex. en överdriven uppdelning av djuren, att skada dem, dvs. att göra saker och ting värre än tidigare.
Den andra dolda avsikten med detta dokument är uppenbarligen att skapa en glasbarriär, en ny gräns för länderna i öst. Med andra ord: å ena sidan integrerar vi dem och å andra sidan upprättar vi en glasbarriär, en osynlig barriär, dvs. en ny form av tull som kommer att hindra dem från att åka från ena änden av Europa till den andra. Detta är dessutom helt i strid med den allmänna politik som vi bedriver inom andra områden.
Men framför allt är avsikten att alla skall vara stöpta i samma form: alla djur skall stöpas i samma form, helt enligt ordförande Mao. Vi har därför också lagt fram ett ändringsförslag där vi kräver att vissa djur skall uteslutas, t.ex. djur avsedda för återinplantering, vilda djur och cirkusdjur, eftersom det inte råder några tvivel om att en åtgärd som är avsedd för slaktdjur inte kan tillämpas för alla andra djur. Detta är en försämring, en begränsning som står i strid med hållbarhetstanken. Det måste därför anpassas till verkligheten så att det hela blir praktiskt genomförbart. 
Herranz García (PPE-DE ).
   – Herr talman! Jag anser inte att argumenten för att begränsa djurtransporterna till ett visst antal timmar är adekvata. Precis som kommissionen just påpekade i sitt inlägg är det något som ligger i tiden, men det saknar verklig vetenskaplig grund.
Detta kan få mycket allvarliga effekter på olika regioners och till och med hela länders ekonomi. Den nuvarande lagstiftningen är mer än tillräcklig för att garantera djurskyddet under transporterna. Problemet är inte att det skulle finnas luckor i lagstiftningen, eftersom den redan täcker in alla förutsättningar som krävs för att säkerställa komfort, utan snarare efterlevnaden av lagstiftningen.
För att se till att lagstiftningen efterlevs bör de nya bestämmelserna utformas så att kontrollerna förbättras, i stället för att man utnyttjar en sådan här debatt om djurskyddet för boskap till att införa stränga begränsningar när det gäller den fria rörligheten för varor, i synnerhet begränsningar som inte kommer att få samma effekt i alla länder.
En del parlamentsledamöter har lagt fram ändringsförslag som är ett tydligt steg tillbaka om man jämför med de framsteg som har gjorts när det gäller upprättandet av den inre marknaden. Detta kan leda till att många regioner blir isolerade, framför allt i Europeiska unionens perifera och mest avlägsna regioner.
Att begränsa transporttiden, utan att först ha gjort någon djupgående konsekvensanalys, är en åtgärd som jag skulle vilja kalla trubbig och oproportionerlig, särskilt om vi tänker på vilken skada den kommer att orsaka.
Slutligen skulle jag vilja framhålla en annan sak i den här debatten som skulle kunna få helt andra effekter än planerat: en minskning av den maximala djurtäthet som redan har fastställts i lagstiftningen. Detta är en åtgärd som främjar ett aggressivt beteende bland djuren, men den kan också orsaka skador till följd av att boskapen får större möjlighet att röra sig i lastbilarnas bås.
När det gäller alla delar av lagstiftningen som innehåller sådana motsättningar måste vi mycket noggrant överväga våra beslut, så att vi motverkar att vårt arbete enbart orsakar en ännu större arbetsbelastning för branschen och isolerar de ekonomiska sektorerna i hela regioner. 
Santini (PPE-DE ).
   – Herr talman! Det här är inte första gången som denna fråga orsakar häftiga diskussioner och likaså häftiga och svåra beslut här i parlamentet. Än en gång måste vi försöka oss på en verklig balansakt för att så långt detta är möjligt förena två motsatta krav: dels kravet att begränsa transporternas effekter, vilket drivs av dem som huvudsakligen ser transporter som en miljökostnad och därför i första hand månar om djurens hälsa, dels kravet att även väga in de ekonomiska kostnaderna, vilket drivs av dem som vill hålla transportkostnaderna nere, men inte heller bortse från att den boskap som transporteras skall vara i bra fysiskt skick.
För att uttrycka mig kort, så är detta en fråga som förtjänar all vår uppmärksamhet. Med dessa svåra bedömningar är det ändå en lättnad att se vilka väldiga tekniska framsteg som transportörerna – denna hårt arbetande, driftiga grupp – kan erbjuda: alltmer komfortabla fordon, utrustade med fläktar, krubbor och färskvattensystem för vätsketillförsel. Med en sådan ny utrustning kan man tänka sig att transporterna blir behagligare men framför allt längre, även om det fortfarande krävs viloperioder, som i sin tur bör ökas med upp till två timmar.
Det förekommer också en diskussion om problemet med ur- och ilastning av djur, en åtgärd som inte alltid ger avsedda resultat, vilket är att hjälpa djuren att få vila. Lantbrukare och transportörer, och även miljöaktivister, menar ofta att sådana åtgärder kan orsaka ännu mer stress än att vara kvar ombord – i synnerhet för mindre djur, såsom kalvar. Det gäller framför allt sådana fordon som jag pratade om tidigare, där det finns luftkonditionering, vatten för vätsketillförseln och ständigt foder att tillgå.
Även detta är ett förslag som inte bör nonchaleras, så att man inte fattar fel beslut eller på nytt tar upp problem som redan har diskuterats. För att vara säker på att fatta rätt beslut skulle man naturligtvis behöva se in i en kalvs huvud eller tankevärld, men tyvärr tänker inte kalvar och framför allt så röstar de inte. 
Flemming (PPE-DE ).
   – Herr talman! Först några korta ord om en ordningsfråga. Omröstningen sköts upp till i dag, men det har ledamöterna inte informerats om. Jag anser att det är lite odemokratiskt att det inte går att ordna enstaka separata omröstningar eller begära omröstning med namnupprop. Allmänheten kommer att bli mycket förvånade och på nytt börja tala om hur odemokratisk Europeiska unionen är.
Jag vill tacka Agnes Schierhuber. Hon har gjort tydlig åtskillnad mellan människor och djur, och även jag vill protestera mot den osmakliga jämförelsen med förintelsen.
Jag vill rikta några ord till Gordon Adam. Det är fel att säga att alla som äter kött är djurplågare. Ni förstår, i Österrike har vi en nationalrätt som heter wienerschnitzel och om ni kommer till Österrike kan jag tala om för er exakt var detta kött kommer ifrån, nämligen från skogarna i Niederösterreich eller från Steiermark. Det är i de flesta fall bara två eller tre timmar bort. I Österrike får djur transporteras i högst sex timmar. Man måste inte plåga djuren bara för att man vill äta dem senare. Det innebär att tänka på ett nytt sätt och att tänka är givetvis plågsamt.
Ni förstår, kristdemokrater har av naturen kanske ett något annorlunda förhållningssätt till djur. För mig är djur Guds varelser, varelser som kan lida. Jag vet inte om ni har några helgon, herr Adam. Mitt favorithelgon är Frans av Assisi. Han älskade inte bara människor, han älskade djur också.
Byrne,
   . – Herr talman! Syftet med denna debatt är att formulera en åsikt som kan tjäna som vägledning för rådet och kommissionen när det gäller att komma fram till en slutlig lösning på den här frågan. Vi har sannerligen hört många olika synpunkter och åsikter uttryckas från båda sidor av denna fråga, och jag hoppas och väntar mig att rådet kommer att få någon vägledning av det som har sagts.
Låt mig framföra kommissionens åsikt om huvudfrågorna. När det gäller restider vill Europaparlamentet införa en fast tidsbegränsning på nio timmar för slaktdjur, medan parlamentet tillåter att andra djur får transporteras med färre begränsningar. Som jag sade i början kan vi inte införa åtgärder som i själva verket skulle leda till att en handelsgren förbjuds, särskilt eftersom det inte finns tillräcklig forskningsinformation för att stödja ett sådant steg.
För att begränsa transporten av djur till slakt förespråkar Europaparlamentet att mobila slakterier skall användas. För närvarande finns det inte tillräcklig expertis eller praktiska erfarenheter för att stödja denna lösning och de fördelar som detta skulle medföra för djurens välbefinnande har inte tydligt påvisats.
När det gäller förordningens tillämpningsområde föreslår Europaparlamentet ett undantag för transportsträckor som understiger 100 km och för vissa kategorier av djur, såsom djur som transporteras till sportevenemang och utställningar. Kommissionen kan stödja förslaget om att det nuvarande undantaget för transportsträckor som understiger 50 km skall behållas, men det finns ingen anledning att undanta andra djur som riskerar att utsättas för dåliga transportförhållanden från förordningens tillämpningsområde.
Kommissionen stöder förslaget att ge medlemsstaterna möjlighet att anta strängare nationella bestämmelser, på villkor att dessa är förenliga med fördragets allmänna bestämmelser. Det gläder mig att detta i själva verket skulle leda till att Förenade kungariket får behålla sin begränsning av transport av hästar som är avsedda att användas som livsmedel. Jag har genomgående sagt att jag skulle se över denna fråga i syfte att stödja en juridiskt godtagbar text.
När det gäller tillstånd för transportörer och förhandsgodkännande av fordon, föreslår Europaparlamentet att det skall finnas ett gemensamt system för korta och långa resor. Ett av förslagets viktigaste mål är inriktningen på kontroller av långväga resor – de är de farligaste för djurens välbefinnande. Genom att ta bort åtskillnaden mellan korta och långa resor anser jag att inspektionerna och önskemålet om att lätta de administrativa bördorna skulle försvagas, och de djur som transporteras långa sträckor skulle inte uppmärksammas i högre grad av de behöriga myndigheterna.
Europaparlamentet föreslår att satellitbaserad positionsbestämning skall införas. Denna idé är mycket innovativ och kommissionen stöder principen till fullo. Jag bör tillägga att kommissionens förslag redan innehåller ett krav på att kontrollera fordonens färdskrivare som ett nytt genomförandeverktyg.
Flera ändringsförslag har lagts fram om sanktioner. De flesta förslagen finns redan med i kommissionens förslag genom ett striktare tillståndssystem för transportörer. Ett antal andra ändringsförslag om sanktioner måste undersökas när det gäller deras förenlighet med principen om proportionalitet.
En fullständig förteckning över kommissionens ståndpunkt om varje ändringsförslag kommer att ställas till parlamentets förfogande, och jag hoppas att denna kommer att bifogas det fullständiga förhandlingsreferatet för denna sammanträdesperiod(1).
Talmannen.
   – Tack, herr kommissionär.
Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum kl. 12.00. 


Talmannen.
   – Vi skall nu genomföra omröstningen.
Lulling (PPE-DE ),
   Herr talman! Ha tålamod, snälla ni, det här är min talartid. Jag har två betänkanden, men ta det lugnt, jag skall bara tala om ett. Som föredragande för alla förordningar enligt vilka Eurostat snabbt måste sammanställa god statistik åt oss skulle jag här och nu åter vilja rekommendera er att med er sedvanliga entusiasm rösta för mina två betänkanden. Det första betänkandet handlar om en förordning som innebär att vi och alla berörda parter, framför allt Europeiska centralbanken, nu kommer att få kvartalsvis information om medlemsstaternas skuldsituation. Detta är mycket viktigt, även om de blå skrivelserna i förfarandet vid alltför stora underskott kommer att fortsätta att utfärdas på grundval av årsvisa uppgifter, och även om de inte gör det.
Som ni vet behandlas medlemsstaterna inte lika i detta avseende. Hans Eichel och Francis Mer kommer dock kanske till insikt om vidden av sina budgetproblem tidigare. De kanske till och med inser följderna av sina konsoliderande ansträngningar tidigare, om de har gjort några sådana.
Det andra betänkandet handlar om en förordning enligt vilken vi skall få kvartalsvisa uppgifter om de nationella räkenskaperna, särskilt om bidragen från de enskilda sektorerna hushåll, företag och staten. Förenta staterna har haft detta system länge nu, eftersom det är viktigt för penningpolitiken och för ekonomiska analyser att veta hur de olika aktörerna uppträder. Ekofinrådet medgav för ett år sedan att bristen på information om hushållens och företagens beteende i konjunkturcykeln var en stor brist i EMU-statistiken. Alla de länder vars BNP understiger 1 procent av de 25 EU-ländernas sammantagna BNP behöver dock inte rapportera in uppgifter om hushållens och företagens transaktioner.
Herr talman! Jag har två minuters talartid och jag kommer att hålla mig till det – ni kan väsnas hur mycket ni vill.
Undantagna länder är Luxemburg och samtliga nya medlemsstater utom Polen. Även dessa länder måste dock lämna kvartalsvisa uppgifter om transaktioner i ”offentlig sektor” och ”övriga utlandet”.
Nu vet ni vad det handlar om och ni kan, precis som tidigare, rösta för mina två betänkanden med gott samvete. Det är mina sista betänkanden under denna mandatperiod, under vilken jag vid nio tillfällen, i dag inräknat, har talat om statistisk rapportering. Jag vet inte om jag kommer att kunna ta hand om dessa statistikförordningar efter valet den 13 juni – de är mycket torrare än vin och honung. Hur det nu än blir med den saken vill jag tacka er för det förtroende och den entusiasm som ni alltid har visat mina betänkanden.
Talmannen.
   – Fru Lulling! Aldrig förr har EU-statistik lagts fram så elegant i kammaren!
MacCormick (Verts/ALE ),
   . – Herr talman! Jag vill ta upp en teknisk fråga. Jag vill lägga till orden ”och till kommissionen” i punkt 4 i betänkandet om fastställande av immunitet för Martin Schulz. Jag har samma begäran när det gäller Lehnebetänkandet.
För att förklara, och ledamöterna känner säkert till detta, ges Europaparlamentets ledamöter enligt artikel 9 i protokollet om Europeiska gemenskapernas immunitet och privilegier immunitet för yttranden de gjort eller röster de avlagt under utövandet av sitt ämbete. Vi anser att en del av den lag om ledamöterna av Europaparlamentet som gäller för de tyska parlamentsledamöterna är oförenlig med detta. I punkt 3 uppmanar vi kommissionen att undersöka om artikel 5, andra meningen, i denna lag är förenlig med gemenskapslagstiftningen. I punkt 4 försummade vi emellertid att hänskjuta denna fråga till kommissionen på ett formellt lämpligt sätt.
Det intresserar säkert även ledamöterna att få veta att detta rör ett ärende om två ledamöter av Europaparlamentet som har delgivits ett förbudsföreläggande på yrkan av tidningen för att hindra dem från att hålla presskonferenser i parlamentet vid vilka de har kritiserat uppträdande med hänsyn till ledamotsstadgan.

Evans, Robert J.E. (PSE ).
   – Herr talman! Som ni vet avslutades debatten om detta betänkande precis före omröstningen. Detta är ett mycket komplicerat och viktigt betänkande. Det har funnits ett antal problem när det gäller ändringsförslagen, såsom ordningsföljden för dessa och hur de har grupperats. Eftersom detta är en komplicerad fråga och betänkandet är viktigt, vill jag föreslå att omröstningen skjuts upp till i morgon för att ge ledamöterna mer tid att samla sina tankar och ta hänsyn till det som kommissionsledamoten och andra har sagt denna morgon. Jag ber att omröstningen skjuts upp till i morgon. 
Talmannen.
   – 32 ledamöter stöder Robert J.E. Evans förslag. Är det någon som motsätter sig detta förslag? 
Maat (PPE-DE ),
   . – Herr talman! Robert J.E. Evans argument är ihåliga. Denna förmiddag har vi redan röstat om två andra betänkanden, fyra faktiskt, som också har debatterats under förmiddagen. I det avseendet är debatten avslutad. Om debatten inte hade avslutats skulle vi kanske ha varit tvungna att rösta om mitt betänkande i morgon, onsdag.
Men nu råkar debatten faktiskt vara avslutad. Samtliga namnlistor var klara i går kväll och det finns inga problem alls med ändringsförslagens ordningsföljd, för av de olika gruppernas bidrag att döma kan jag inte tänka mig att omröstningslistan skulle se annorlunda ut. Jag kan därför inte se vare sig en formell eller annan anledning att skjuta upp omröstningen.


 – Omröstningen är avslutad.

Queiró (UEN ),
   .– I detta betänkande behandlas kommissionens förslag till förordning som utarbetats med anledning av EG-domstolens dom om bilaterala ”open skies”-avtal mellan EU-medlemsstater och Förenta staterna. Enligt den berörda delen av domen strider dessa avtal mot gemenskapslagstiftningen, eftersom medlemsstaterna varken har rätt eller behörighet att ingå den sortens avtal.
Genom detta förslag har kommissionen föreslagit tre åtgärder: att tillhandahålla en rättslig grund för förbindelserna mellan gemenskapen och Förenta staterna på lufttransportområdet, att skapa en rättslig ram för pågående förhandlingar och alla övriga avtal och att säkra en lämplig behörighetsfördelning mellan gemenskapen och medlemsstaterna.
Rättsligt sett vilar kommissionens förslag på en mycket stadig grund, eftersom det gör det möjligt att täppa till ett juridiskt kryphål som EG-domstolens dom har skapat. Med de åtgärder som antagits i rådets gemensamma ståndpunkt, som fick stöd av utskottet för regionalpolitik, transport och turism, blir de politiska begränsningar som införts för medlemsstaterna när det gäller att förhandla om och ingå bilaterala luftfartsavtal med tredjeländer väsentligt mindre stränga, och jag ansåg därför att jag kunde rösta ja. 
Ribeiro (GUE/NGL ),
   .– Förslaget till förordning har lagts fram efter en dom i EG-domstolen med anledning av åtgärder som kommissionen vidtagit mot medlemsstater som har undertecknat bilaterala ”open skies”-avtal, med hänvisning till att dessa länder har brutit mot gemenskapens externa behörighet och etableringsfriheten.
Kommissionen föreslog att medlemsstaterna skulle inleda förfaranden för att säga upp de avtal de ingått och ville ha mandat från rådet att inleda förhandlingar på gemenskapsnivå med alla bilaterala parter. När det gäller frågor som omfattas av både gemenskapens och medlemsstaternas behörighet föreslog kommissionen en gemensam strategi, dvs. nära samarbete.
I sin gemensamma ståndpunkt godtog rådet Europaparlamentets uppfattning.
Medlemsstaterna kommer därför fortfarande att ha rätt att förhandla om och ingå bilaterala luftfartsavtal utan att först behöva inhämta kommissionens tillstånd, även om avtalen delvis ligger inom gemenskapens behörighetsområde, förutsatt att de innehåller vissa klausuler som fastställts gemensamt av kommissionen och medlemsstaterna.
Genom detta tillvägagångssätt kommer medlemsstaternas handlingsfrihet att garanteras även i framtiden och vi röstade därför för. 
Ribeiro e Castro (UEN ),
   .– Kommissionens förslag till förordning har lagts fram efter en dom i EG-domstolen om de bilaterala ”open skies”-avtal som ingicks på nittiotalet mellan EU-medlemsstater och Förenta staterna och som anses strida mot gemenskapslagstiftningen.
Kommissionen föreslår en rad bestämmelser som medlemsstaterna måste följa när de förhandlar om och genomför luftfartsavtal för denna kategori av gemensamma överenskommelser, där medlemsstaternas regeringar måste delta. Medlemsstaterna måste framför allt stödja gemenskapens förhandlingsstrategier och mål och får inte inleda förhandlingar i frågor där gemenskapen har exklusiv behörighet.
I rådets gemensamma ståndpunkt återfinns parlamentets grundläggande krav att medlemsstaterna fortfarande skall ha rätt att förhandla om och ingå bilaterala luftfartsavtal utan att först behöva inhämta kommissionens tillstånd, även om det rör sig om frågor som ligger inom gemenskapens behörighetsområde.
Det har fastställts en bestämmelse att s.k. standardklausuler som fastställts gemensamt av kommissionen och medlemsstaterna måste finnas med i alla avtal som ingås.
Genom de åtgärder som antas i rådets gemensamma ståndpunkt och som stöds av utskottet för regionalpolitik, transport och turism blir begränsningarna av ländernas handlingar inte lika stränga, och jag har därför röstat för. 

Figueiredo (GUE/NGL ),
   .– I det interinstitutionella avtalet av den 7 november 2002 anges att en solidaritetsfond skall inrättas för att stödja befolkningen i områden som drabbats av katastrofer. Fonden får tas i anspråk inom det årliga taket på 1 miljard euro. Det är ett förslag som det tog flera år att anta, på grund av vår parlamentsgrupps krav på det årliga budgetförfarandet före 2002.
Genom denna fond beviljades förra året katastrofbistånd med anledning av de omfattande skogsbränder som ödelade ungefär 5 procent av Portugals territorium.
Med tanke på det akuta läget stödde vi förslaget om att ta i anspråk cirka 22 miljoner euro ur fonden för att täcka de skador som orsakats av stormar och översvämningar på Malta (september 2003), skogsbränderna i Spanien (sommaren 2003) och översvämningarna i Frankrike (december 2003).
Med tanke på att de anslagna medlen är alltför otillräckliga i förhållande till de skador som uppstått – ett typexempel på det är Portugal förra året – finns det dock anledning att ifrågasätta omfattningen av gemenskapens solidaritet och kriterierna för beviljande av medel ur denna fond. 

Ribeiro (GUE/NGL ),
   .– Jag röstade för förslaget till ändringsbudget nr 5/2004 för att de budgetmedel som tagits i anspråk ur EU:s solidaritetsfond skulle kunna anslås så snabbt som möjligt för att se till att nödvändigt gemenskapsstöd beviljas de samhällen som drabbades av naturkatastrofer i Spanien, Frankrike och Malta 2003, och därigenom bidra till att detta stöd tillhandahålls så snabbt som möjligt. Det är därför även viktigt att denna ändringsbudget antas vid första behandlingen, såsom har skett tidigare, särskilt efter skogsbränderna i Portugal sommaren 2003.
EU måste visa sin fulla och omedelbara solidaritet med de områden i medlemsstaterna och kandidatländerna som drabbats av naturkatastrofer och lindra de svåra följderna för människors levnadsförhållanden, miljön och ekonomin.
Därför måste stödet inte bara beviljas snabbt utan också synas i de fastställda bemyndigandena. Jag anser därför att kriterierna för beviljande av stöd från solidaritetsfonden måste ändras i enlighet med detta. 

Figueiredo (GUE/NGL ),
   .– Denna förordning är ett svar på den handlingsplan för Ekonomiska och monetära unionen som Ekofinrådet antog den 18 februari 2003 för att åtgärda bristerna i EU:s statistik över hushållens och företagens beteende, och kommer framför allt att göra det möjligt att följa hushållens sparande och konsumtion liksom avkastningen hos finansbolag och övriga företag.
Att dela upp statistiken efter ekonomisk sektor kommer otvivelaktigt att förbättra den information som ges genom de kvartalsvisa räkenskaperna, och det liknar tydligt de metoder som används för den amerikanska centralbanken Federal Reserve. Vi har ingenting att invända mot själva förslaget.
Det finns dock en sak som skulle kunna betraktas som en rent teknisk fråga, med enbart ett informationssyfte, och som är nära förknippat med stödet och vägledningen till den ekonomiska politiken och framför allt till penningpolitiken i Europeiska unionen. Detta är verktyg för att anpassa ekonomiska politiska beslut, eftersom denna politik upprätthåller den ekonomiska och monetära unionen, som saknar exakta statistiska instrument. Detta är med andra ord också verktyg som bidrar till att stärka unionens högerinriktade och antisociala politik, även om de ger viss nyttig information. 

Figueiredo (GUE/NGL ),
   .– Den 1 januari 2004 trädde direktiv 2003/96/EG om en omstrukturering av gemenskapsramen för beskattning av energiprodukter och elektricitet i kraft. Syftet med denna ändring är att se till att de nya medlemsstaterna får längre övergångsperioder, eftersom de annars riskerar plötsliga höjningar av levnadsomkostnaderna. Vi anser dock att detta är en fråga som går djupare än så, och vi har därför följande tre invändningar mot detta direktiv:
För det första är harmoniserad energibeskattning inte en grundläggande förutsättning för en väl fungerande inre marknad. Skattekonkurrens har sina fördelar, men detta är framför allt en fråga om rätten att själv bestämma över sina skatter. Konsekvenserna för ett lands sociala och miljömässiga val och skattestruktur blir långtgående. Det är därför medlemsstaterna har lämnat in många ansökningar om undantag.
För det andra kommer en höjning av minimiavgifterna att leda till högre levnadsomkostnader, särskilt för arbetstagare och de samhällsmedborgare som har det sämre ställt. Detta kommer att skapa orättvisor och inte straffa dem som konsumerar mest. Detta ligger i de fasta avgifternas och den direkta beskattningens natur.
För det tredje är det inte en övergång från skatt på arbete till skatt på ”användning” av miljö som behövs, eftersom detta alltid drabbar konsumenterna. Bördan behöver omfördelas, men till ”användning” av kapital, annars kommer beskattningen att förbli orättvis. 
Queiró (UEN ),
   .– Rådets direktiv 2003/96/EG om en omstrukturering av gemenskapsramen för beskattning av energiprodukter och elektricitet har blivit den viktigaste rättsliga grunden på energibeskattningsområdet, som garanterar alla nuvarande medlemsstater övergångsförfaranden som skall göra det möjligt för dem att anpassa sin nationella lagstiftning.
Harmoniserade skatter är mycket riktigt en grundläggande förutsättning för en väl fungerande inre marknad. Föredraganden hävdar att de nya medlemsstaterna måste anpassa sina punktskattesatser till de miniminivåer som krävs i gemenskapen för att skadlig skattekonkurrens skall undvikas.
Därav uppmaningen i betänkandet till ”alla medlemsstater, inklusive de nuvarande, att respektera direktivets tidsfrister, och på så sätt bidra till utvecklingen av en miljöanpassad inre marknad”.
Jag röstade för betänkandet, trots att det är en känslig fråga som behandlas – energibeskattning – framför allt på miljömässiga grunder, och trots att beskattning fortfarande kräver enhällighet vid omröstning i rådet. 

Figueiredo (GUE/NGL ),
   .– Även om jag hyser grundläggande betänkligheter mot att harmonisera skatter anser jag att vi måste inrätta former för samordning, framför allt för att undvika beskattning av gränsöverskridande kapitalflöden. Jag är därför en stark anhängare av att avskaffa banksekretessen och sätta stopp för skatteparadis.
Det yttersta målet med direktiv 2003/48/EG är att göra det möjligt att faktiskt beskatta inkomster från sparande i form av räntebetalningar till faktiska betalningsmottagare i en medlemsstat, och därigenom se till att sparande beskattas rättvist och att medlemsstaterna har rätt att beskatta sina medborgares inkomster, på EU-nivå, samtidigt som man undanröjer konstgjorda stimulansåtgärder för kapitalflöden i EU och övriga världen.
Den strävan som finns hos vissa medlemsstater, framför allt de som har direkta kopplingar till skatteparadis, att urholka skattegrunden står dock i motsatsförhållande till deras strävan att dra till sig kapitalsparande.
Det effektivaste sättet att få inkomster från sparande är att se till att det finns ett automatiskt utbyte av information mellan skattemyndigheter. För att undvika kapitalflykt måste övriga länder följa de förfaranden som fastställts, och det gäller framför allt Schweiz. Tyvärr kvarstår fortfarande problem i förhandlingarna med andra länder.
Vi måste dock gå vidare. Vi måste försöka hitta metoder att samordna skatterna för att kunna beskatta kapitalrörelser och gränsöverskridande aktietransaktioner inom gemenskapen. 
Goebbels (PSE ),
   – Jag lägger ned min röst i enlighet med den ståndpunkt jag alltid har intagit när det gäller den överenskommelse som träffades den 19–20 juni 2000 vid Europeiska rådets möte i Santa Maria da Feira och som enligt mitt förmenande bara leder till ett dödläge. De fortsatta problemen med Schweiz, trots det avtal som har ingåtts och som lagts fram för oss här, och problemen när det gäller att slutföra förhandlingarna med övriga tredjeländer, ligger till grund för min bedömning och min röst i dag. 
Lulling (PPE-DE ),
   – Jag röstade för avtalet mellan Schweiz och Europeiska unionen om beskattning av inkomster från sparande, men jag vill klargöra att jag gör det under förutsättning att samråd sker med parlamentet innan avtalet genomförs när det gäller de avtal som förhandlas fram med övriga tredjeländer: Förenta staterna, Andorra, Liechtenstein, Monaco och San Marino. Jag vill samtidigt understryka att avtalets tillämpning även är avhängig av att medlemsstaternas beroende och associerade territorier antar och genomför åtgärder som ligger i linje med de åtgärder som anges i direktivet av den 3 juni 2003.
Schweiz, i likhet med vissa medlemsstater som i enlighet med direktivet valt källskatt, lägger fortfarande stor vikt vid banksekretessen, vars syfte är att garantera att den privata sfären respekteras och att kontoinnehavarna skall hysa stort förtroende för sina banker.
Vissa hävdar ständigt att ett avskaffande av banksekretessen är nödvändigt för att bekämpa skattebedrägerier och skadlig skattekonkurrens. Parallellt med banksekretessen har Schweiz, liksom mitt hemland Luxemburg, fastställt mycket stränga bestämmelser om penningtvätt och finansiering av kriminell verksamhet.
I enlighet med artikel 10 i detta avtal skall Schweiz och varje medlemsstat i Europeiska unionen utbyta information om beteenden som utgör skattebedrägeri enligt den berörda medlemsstatens lagstiftning.
Poos (PSE ),
   – Det förslag till lagstiftningsresolution som läggs fram i betänkandet gör den överenskommelse som träffades vid Europeiska rådets möte i Santa Maria da Feira i juni 2000 överflödig. Överenskommelsen innebär att direktivet bara kan träda i kraft om Schweiz och flera andra länder och beroende territorier tillämpar likvärdiga åtgärder. Eftersom detta villkor inte har uppfyllts röstade jag emot resolutionen. 
Ribeiro e Castro (UEN ),
   .– Den 16 oktober 2001 fick kommissionen mandat av rådet att förhandla fram ett avtal med Schweiziska edsförbundet om åtgärder som är likvärdiga med de åtgärder som måste genomföras i gemenskapen, för att se till inkomster från sparande i form av räntebetalningar faktiskt beskattas.
Genomförandet av bestämmelserna i rådets direktiv 2003/48/EG av den 3 juni 2003 om beskattning av inkomster från sparande i form av räntebetalningar hänger på att Schweiziska edsförbundet vidtar åtgärder som är likvärdiga med åtgärderna i ovannämnda direktiv, i enlighet med ett avtal som ingåtts mellan detta land och Europeiska gemenskapen. Det föreslås därför att vi bör anta avtalet mellan gemenskapen och Schweiziska edsförbundet om åtgärder som är likvärdiga med de åtgärder som föreskrivs i direktiv 2003/48/EG om beskattning av inkomster från sparande i form av räntebetalningar och i det åtföljande samförståndsavtalet.
Jag röstade för. 

Figueiredo (GUE/NGL ),
   .– Detta förslag till direktiv är en del av det ursprungliga Montipaketet från 1998, som banade väg för ökad skatteharmonisering i Europeiska unionen. Oavsett vad man tycker om förslagen som helhet och med tanke på att vi strävar efter att skapa en inre marknad kan man ha förståelse för behovet av att införa en viss harmonisering av skatter för att bekämpa skatteflykt och dubbelbeskattning.
Vi har dock en grundläggande invändning mot den planerade strategin, eftersom tanken med skatteharmonisering är federalistisk till sin natur och tangerar en av grundpelarna i ett lands självbestämmande: landets möjlighet att beskatta hushåll och företag och därmed garantera sitt självstyre.
Vi är heller inte övertygade om skatteharmoniseringens ekonomiska fördelar i motsats till fördelarna med att behålla en sund skattekonkurrens. Det är skälet till att detta direktiv och återstoden av paketet godkändes först i juni 2003.
I direktivet behandlas räntebetalningar och royalty som överförs mellan närstående företag i syfte att undvika källskatt på dessa betalningar. Denna ändring syftar till utöka förteckningen över företag som omfattas och beakta direktivet om moderbolag och dotterbolag och direktivet om fusion. Vi vill inte att direktivet skall underlätta skatteflykt eller beröva medlemsstaterna de medel som krävs för att kunna bekämpa bedrägerier och oegentligheter. 

Queiró (UEN ),
   .– Förslaget till rådets beslut om upprättande av en domstol i första instans för personalmål är en del av Nicefördragets rättsreform, vars syfte är att göra något åt den växande arbetsbördan i gemenskapens domstolar. Det är ett svar på uppmaningen från toppmötet i Nice till domstolen och kommissionen att ”snarast utarbeta ett utkast till beslut om upprättande av en särskild rättsinstans som är behörig att i första instans avgöra tvister mellan gemenskapen och dess anställda”. Genom att upprätta en sådan domstol kan dessa tvister, som utgör ungefär en tredjedel av förstainstansrättens nuvarande arbetsbörda, flyttas från förstainstansrätten. Denna kommer i framtiden att ikläda sig rollen av en domstol i andra instans, som prövar avgörandena från den nya domstolen i första instans, medan EG-domstolen endast kommer att ingripa i undantagsfall, vid omprövning av förstainstansrättens avgöranden.
Trots personal- och driftskostnaderna för den nya domstolen, som beräknas uppgå till 2 453 000 euro per år, röstade jag för att upprätta domstolen, eftersom detta kommer att minska handläggningstiden i gemenskapens domstolar. 

Queiró (UEN ),
   .– I enlighet med artikel 245.2 i EG-fördraget och artikel 160.2 i Euratomfördraget uppmanar domstolen rådet att lägga till följande ändringar i protokollet om domstolens stadga: i artikel 17 i protokollet anges att domstolens beslut vid sammanträde i plenum är giltiga endast om elva domare är närvarande. Med ökningen av antalet domare från femton till tjugofem med anledning av utvidgningen föreslås att det antal domare som krävs för beslutförhet skall fastställas till femton. Enligt artikel 16 i protokollet skall den stora avdelningen, som sammanträder när en medlemsstat eller en gemenskapsinstitution som är part i ärendet begär det, ha elva domare. Det föreslås att antalet domare i den stora avdelningen skall ökas till tretton, med bibehållen beslutförhet för nio domare.
Föredraganden och utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden anser att förslaget, ”som tycks stödjas både av rådet och av domstolen, är välgrundat och bör godkännas utan ändringsförslag” (motiveringen).
Vi ser ingen anledning att inte stödja denna slutsats och har därför röstat för. 
Ribeiro e Castro (UEN ),
   .– Syftet med detta förslag till rådets beslut är att som ett led i utvidgningsprocessen ändra artiklarna 16 och 17 i protokollet om domstolens stadga för att öka antalet domare då domstolen sammanträder i den s.k. stora avdelningen och i plenum. Enligt förslaget skulle domstolen öka antalet domare i den stora avdelningen till tretton, medan det lägsta antalet domare som måste sammanträda förblir nio. När det gäller sammanträde i plenum, och mot bakgrund av att antalet domare ökas från femton till tjugofem, föreslås att det antal domare som krävs för beslutförhet skall ökas från elva till femton.
Jag delar föredragandens åsikt att detta är ett välgrundat förslag som stöds både av rådet och domstolen, och jag har därför röstat för. 

Figueiredo (GUE/NGL ),
   .– Detta betänkande skulle kunna betecknas som oviktigt och till övervägande delen tekniskt, men man inser att det är viktigt om man betänker att syftet är att de nio officiella språken i de tio länder i Östeuropa och Medelhavsområdet som blir medlemmar i Europeiska unionen efter utvidgningen den 1 maj, skall användas i EG-domstolen, om så inte redan är fallet.
Varför behöver detta behov understrykas? Det beror på att i andra förfaranden, t.ex. det viktiga exemplet med gemenskapspatent, letar vissa personer efter ”lösningar” som inte innebär att man visar fullständig respekt för de olika språken i EU-länderna, utan att man försöker föra fram språken i de länder som har störst befolkning och diskriminera unionens övriga officiella språk.
Queiró (UEN ),
   .– Förslagets syfte är att efter den nya behörighetsfördelningen avseende mål om direkt talan och utvidgningen av unionen lägga till estniska, ungerska, lettiska, litauiska, maltesiska, polska, slovakiska, slovenska och tjeckiska till de arbetsspråk som fastställs i artikel 35 i domstolens rättegångsregler.
Efter den nya behörighetsfördelning mellan EG-domstolen och förstainstansrätten som anges i Nicefördraget är det även lämpligt att fastställa en bestämmelse för hur man beslutar om vilket rättegångsspråk som skall användas i domstolen, förutsatt att det är en institution som begär det.
Precis som när det gäller motsvarande förslag för EG-domstolen anser föredraganden och utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden att förslaget ”tycks välgrundat och är en logisk konsekvens av EU:s utvidgning. Det bör alltså godkännas utan ändringsförslag” (motiveringen).
Vår ståndpunkt beträffande de nya språkförfarandena i EG-domstolen är densamma även i denna fråga och vi har därför röstat för. 
Ribeiro e Castro (UEN ),
   .– Efter anslutningen av de nya medlemsstaterna kommer estniska, ungerska, lettiska, litauiska, maltesiska, polska, slovakiska, slovenska och tjeckiska att vara officiella EU-språk. Syftet med det förslag till beslut som är föremål för samråd med Europaparlamentet är därför att lägga till dessa språk i förteckningen i artikel 29.1 i EG-domstolens rättegångsregler.
Eftersom jag alltid har kämpat för mångspråkighet i alla delar av den europeiska integrationen har jag begärt att denna fråga skall behandlas likvärdigt i gemenskapens åtgärder och institutioner och att mångspråkigheten skall tillmätas samma värdighet och användning. För mig fanns bara alternativet att rösta för. 

Figueiredo (GUE/NGL ),
   .– Ibland kan viktiga frågor lösas i ett enda stycke och det är detta betänkande ett typexempel på. Syftet är att de nio officiella språken i de länder i Östeuropa och Medelhavsområdet som blir medlemmar i EU efter utvidgningen den 1 maj skall användas som arbetsspråk i förstainstansrätten, om så inte redan är fallet.
Att bekräfta och effektivt genomföra principen att alla språk i Europeiska unionen skall vara officiella språk och arbetsspråk, i enlighet med fördragen, är desto viktigare eftersom vi just nu ser en utveckling där vissa språk – språken i de länder som har störst befolkning, dvs. Förenade kungariket, Frankrike, Tyskland, Spanien och Italien – i praktiken och i allt högre grad blir tydligt dominerande på bekostnad av språken i de övriga länder som är medlemmar i Europeiska unionen.
Vi bör därför alltid tänka på att skydda språket i varje EU-medlemsstat. 
Queiró (UEN ),
   .– Efter anslutningen av de nya medlemsstaterna kommer estniska, ungerska, lettiska, litauiska, maltesiska, polska, slovakiska, slovenska och tjeckiska att vara officiella EU-språk. Syftet med det förslag till beslut som är föremål för samråd med Europaparlamentet är därför att lägga till dessa språk i förteckningen i artikel 29.1 i EG-domstolens rättegångsregler.
Föredraganden och utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden anser att förslaget ”tycks välgrundat och är en logisk konsekvens av EU:s utvidgning. Det bör alltså godkännas utan ändringsförslag” (motiveringen).
Vi instämmer i detta eftersom det ligger i linje med den grundläggande principen att medlemsstaternas språk skall bevaras som officiella EU-språk. Det är en sådan utveckling som kommer att leda till att jämlikhet råder mellan medlemsstaterna, vilket är en värdering som måste stå i centrum för att Europeiska unionen skall kunna bevaras som ett område med frihet och mångfald. 
Ribeiro e Castro (UEN ),
   .– Förslagets syfte är att efter den nya behörighetsfördelningen avseende mål om direkt talan och utvidgningen av unionen lägga till estniska, ungerska, lettiska, litauiska, maltesiska, polska, slovakiska, slovenska och tjeckiska till de arbetsspråk som fastställs i artikel 35 i förstainstansrättens rättegångsregler.
Efter den nya behörighetsfördelning mellan EG-domstolen och förstainstansrätten som anges i Nicefördraget är det även lämpligt att fastställa en bestämmelse för hur man beslutar om vilket rättegångsspråk som skall användas i rätten, förutsatt att det är en institution som begär det.
Jag röstade för. 

Doyle (PPE-DE ),
   .– Detta förslag är en del av en pågående översyn av lagstiftningen för att förhindra och bekämpa utbrott av mul- och klövsjuka och klassisk svinpest. Syftet med detta förslag är att uppdatera direktiv 90/426/EEG om import av hästdjur och direktiv 92/65/EEG om fastställande av djurhälsokrav i handeln inom och importen till gemenskapen av djur, sperma, ägg (ova) och embryon. Det syftar till att rationalisera, skärpa och uppdatera lagstiftningen om import i gemenskapen av vilda djur och husdjur som kan smittas med mul- och klövsjuka eller klassisk svinpest.
När det gäller detta förslag till direktiv är hov- och klövdjur de djur som förtecknas i bilaga I. Många av dessa arter är inte inhemska och passerar troligen genom gemenskapen för att de tillhör cirkusar, eller i utbyten mellan zoologiska parker. För att ta hänsyn till detta har jag lagt till ett klargörande i syfte att införa en ändring, så att transitering läggs till varje gång import nämns i direktivet.
Jag välkomnar att flexibilitet medges för undantagen. Beslut om sådana undantag bör göras i varje enskilt fall så att risken för import av sjukdomar inte ökar. Med hänsyn till att det är av central vikt med lämpliga informationskällor för att underlätta ett snabbt agerande till följd av eventuella utbrott av sjukdomar i de avgörande tidiga skedena, föreslår jag ett ändringsförslag till direktiv 90/426 om hästdjur, vilket skulle ge oss möjlighet att agera på ett sammanhängande sätt genom inrättandet av ett referenslaboratorium för gemenskapen för sjukdomar hos hästdjur. Effektiv samordning kräver en tillförlitlig och omfattande kunskapsbank om diagnostisering och behandling av infektiösa sjukdomar hos hästdjur. 
Figueiredo (GUE/NGL ),
   .– De senaste utbrotten av mul- och klövsjuka och klassisk svinpest har föranlett en noggrann översyn av gemenskapens åtgärder för att förhindra och bekämpa dessa sjukdomar och avvärja hotet om framtida utbrott.
Syftet med detta förslag till direktiv från kommissionen är att stärka och uppdatera den lagstiftning som reglerar import till gemenskapen av vilda och tama djur som kan smittas med mul- och klövsjuka eller klassisk svinpest, och vi är därför i princip positiva. Genom förslaget konsolideras djurhälsokraven för import av levande hov- och klövdjur i en enda rättsakt. I förslaget anges också att en förteckning skall upprättas över tredjeländer från vilka medlemsstaterna får importera sådana djur liksom de hälsokrav som skall uppfyllas.
Vi har inga invändningar mot det ändringsförslag som föredraganden har lagt fram och vi röstade därför för. 
Ribeiro e Castro (UEN ),
   .– Syftet med det förslag till direktiv som vi har framför oss i dag är att fastställa djurhälsoregler för import till gemenskapen av vissa levande hov- och klövdjur, dvs. däggdjur med hovar eller klövar.
De senaste årens utbrott av djursjukdomar i Europeiska unionen, i synnerhet mul- och klövsjuka och klassisk svinpest, har föranlett en grundlig översyn av gemenskapens bestämmelser för hur dessa sjukdomar skall förebyggas och bekämpas. För att avvärja hotet om framtida utbrott föreslår kommissionen som en delåtgärd en effektivisering, stärkning och uppdatering av lagstiftningen om import till gemenskapen av vilda och tama djur tillhörande arter som är mottagliga för mul- och klövsjuka och/eller klassisk svinpest. Genom att konsolidera bestämmelserna för import av både vilda och tama hov- och klövdjur i en enda rättsakt tillgodoser detta förslag till direktiv de europeiska konsumenternas krav på livsmedelssäkerhet, och för oss därmed ett steg närmare den höga hälsoskyddsnivå vi vill ha i EU. 

Figueiredo (GUE/NGL ),
   .– Detta förslag till förordning är tänkt att bli ett viktigt instrument för att genomföra artikel 104 i fördraget, inom ramen för förfarandet vid alltför stora underskott. Syftet med förslaget är att fastställa ett krav att medlemsstaterna måste tillhandahålla kvartalsvisa uppgifter om den offentliga sektorns skuldsättning (”offentlig skuldsättning – Maastricht”), vilket är ett led i en allmän utveckling där man övergår till kvartalsvis sammanställning av statistik, även om det formella förfarandet vid alltför stora underskott kommer att fortsätta att grunda sig på årsstatistik.
Enligt föredraganden kommer detta att möjliggöra en närmare uppföljning av medlemsstaternas budgetsituation. Dessutom kan eventuella uppdykande budgetproblem upptäckas mycket tidigare och effekterna av medlemsstaternas insatser bedömas bättre.
Föredraganden kunde inte ha uttryckt det hela tydligare. Här är ännu ett exempel på en politik, i det här fallet stabilitetspakten, som förutsätter att det finns ett fungerande statistiskt instrument. En ändring av statistiken har dock på nytt fått en betydande politisk inverkan, vilket ökar övriga länders tryck på en medlemsstat som har kommit för långt bort från målen för budgetkonsolidering som anges i landets stabilitetsprogram och från stabilitetspaktens mål.
Det största problemet med detta instrument är därför politiskt, särskilt när det gäller instrumentets syfte. Det är mycket viktigare än andra problem som rör kostnaderna för att sammanställa statistiken, överensstämmelse med den årliga indikatorn och krav på retroaktiv sammanställning av statistik. 

Dell’Alba (NI ),
   De radikala ledamöterna lade ned sina röster vid omröstningen om Lehnebetänkandet om begäran om fastställelse av Marco Pannellas immunitet, eftersom vi, även om vi inte ifrågasätter den ståndpunkt som utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden ger uttryck för, anser att vi inte självbelåtet bör ta varje tillfälle i akt och hävda parlamentets företrädesrätt gentemot medlemsstaterna. Det tycks därför varken vara lämpligt eller till någon nytta att åtgärder skall kunna vidtas för att begränsa en parlamentsledamots personliga frihet, även om det sker på grundval av en dom som har vunnit laga kraftutan att parlamentet informeras om detta och därigenom vid behov kan vidta nödvändiga åtgärder för att yttra sig om en översyn av gränserna för parlamentsledamöternas privilegier. Även om parlamentets beslut i detta fall tycks vara motiverat – och vi måste även ta hänsyn till att åtgärderna för att begränsa Marco Pannellas rörelsefrihet har upphävts under tiden – får vi inte på något sätt betrakta detta som ett prejudikat vid eventuella liknande fall i framtiden. 

Bastos (PPE-DE ),
   .– Varje år drabbas i runda tal fem miljoner människor i EU av arbetsplatsolyckor som leder till sjukskrivning i mer än tre dagar, vilket motsvarar 146 miljoner förlorade arbetsdagar. Vissa olyckor får långvariga konsekvenser och påverkar både den drabbades arbetsförmåga och hans eller hennes liv utanför arbetet.
Jag välkomnar därför betänkandet av Manuel Pérez Álvarez, som visar hur viktigt det är att anta detta direktiv som syftar till att höja hälso- och säkerhetskraven.
Trots att rådets gemensamma ståndpunkt innehåller de ändringsförslag som antogs vid första behandlingen av parlamentet är det fortfarande vissa punkter som behöver förstärkas:
- Förebyggande åtgärder måste fastställas för att minska riskerna. Arbetsgivarna måste fastställa och bedöma riskerna och informera arbetstagarna om dessa risker. Dessutom måste arbetstagarnas deltagande, samråd och utbildning uppmuntras.
- Om exponering över gränsvärdena upptäcks måste arbetstagare ha rätt att genomgå läkarundersökning och få tillgång till sina journaler. Om negativa hälsoeffekter på grund av sådan exponering upptäcks hos arbetstagare skall en förnyad riskbedömning genomföras av arbetsgivaren.
- Direktivet måste innehålla lämpliga påföljder som medlemsstaterna kan tillämpa vid överträdelser av nationell lagstiftning.
Detta direktiv måste antas snarast så att EU kan bli en bättre plats att arbeta i. 
Figueiredo (GUE/NGL ),
   .– I rådets gemensamma ståndpunkt fastställs gränsvärden för exponering som baseras på biologiska hälsoeffekter. De eventuella långsiktiga hälsoeffekterna av exponering behandlas däremot inte på grund av att entydiga vetenskapliga belägg saknas.
I den gemensamma ståndpunkten fastställs också insatsvärden. Dessa värden är mätbara parametrar som, om de respekteras, kommer att garantera att gränsvärdena för exponering inte överskrids. Dessutom fastställs förebyggande åtgärder för att minska de risker som arbetstagare utsätts för. Dessa åtgärder grundar sig främst på arbetsgivarnas skyldighet att fastställa och bedöma riskerna. Även åtgärder för att informera och utbilda arbetstagarna fastställs i den gemensamma ståndpunkten.
Sammanfattningsvis tar den gemensamma ståndpunkten hänsyn till de viktigaste målen och även till flera av de ändringar som Europaparlamentet antog vid första behandlingen, samtidigt som den brister i andra avseenden.
Föredraganden anser därför att rätten till läkarundersökning vid överexponering bör återinföras i direktivet och att systemet för förebyggande åtgärder bör förstärkas. Direktivet måste även innehålla en bestämmelse om att påföljder skall fastställas i den nationella lagstiftning som antas i enlighet med detta direktiv. 
Ribeiro e Castro (UEN ),
   .– Jag välkomnar detta förslag till direktiv, som ingår i en serie åtgärder för att förbättra arbetsmiljön och som syftar till att skydda varje enskild arbetstagares hälsa och säkerhet och även till att upprätta minimikrav för detta skydd för att undvika eventuell snedvridning av konkurrensen.
”Fler och bättre arbetstillfällen” i enlighet med Lissabonstrategin förutsätter att EU utformar och fastställer stränga krav för arbetsförhållandenas kvalitet i hela EU, vilket innefattar att höja arbetets värdighet och våra medborgares livskvalitet.
Slutligen, och som jag angav i min röstförklaring avseende Garganibetänkandet om skydd för arbetstagare mot risker vid exponering för carcinogener eller mutagena ämnen i arbetet (2 september 2003), måste vi undanröja risker som så ofta är dolda, t.ex. den typen av risker som anges i betänkandet. Det är med andra ord mycket bättre att förebygga skador än att åtgärda dem i efterhand, och det är även mycket bättre än skadestånd. Jag håller därför med Manuel Pérez Álvarez om att rätten till läkarundersökning vid överexponering bör återinföras i direktivet, i enlighet med parlamentets förslag, och att systemet för förebyggande åtgärder bör förstärkas. 

Bastos (PPE-DE ),
   .– Uppgiften att skapa jämställdhet mellan kvinnor och män är viktig för EU, som har skyldighet att aktivt främja alla åtgärder för att uppnå detta.
Detta utmärkta betänkande syftar till att inrätta ett handlingsprogram för gemenskapen för att främja organisationer som på EU-nivå verkar för jämställdhet mellan kvinnor och män.
Detta program kommer under perioden 2004–2005 att omfatta cirka 2,2 miljoner euro som skall användas för administrationsbidrag till sådana organisationer.
Organisationernas verksamhet skall göra det möjligt att genomföra
– verksamhet för att öka medvetenheten och sprida information,
– åtgärder som främjar möjligheten att kombinera arbete och familj och öka kvinnors deltagande i beslutsprocessen, samt åtgärder för att bekämpa våld mot kvinnor, könsstereotyper och diskriminering på arbetsplatsen, och
– åtgärder som främjar samarbete med kvinnoorganisationer i tredjeländer och som leder till ökad medvetenhet om kvinnors situation världen över.
Jag röstade för denna andrabehandlingsrekommendation, som är resultatet av en kompromiss mellan rådet och parlamentet. I rekommendationen anges övergångsklausuler i fråga om perioden för stödberättigande utgifter som i undantagsfall kan införas i detta program. 
Figueiredo (GUE/NGL ),
   .– Syftet med detta förslag är att inrätta en grundrättsakt för beviljande av administrationsbidrag till Europeiskt kvinnoforum och andra organisationer som på EU-nivå verkar för jämställdhet. Denna rättsakt behövs för att se till att den nuvarande budgetförordningen för EU:s allmänna budget följs.
Stöd kommer därför att beviljas för
del 1 – Europeiskt kvinnoforum,
del 2 – löpande verksamhet inom organisationer som verkar för ett mål som är av allmänt europeiskt intresse på jämställdhetsområdet eller för ett mål som omfattas av EU:s politik på detta område,
del 3 – särskilda insatser.
Rådet godtog flera av parlamentets förslag, men avvisade förslaget att förlänga tidsfristen för 2004–2005 års program till 2008 och att öka budgeten från 2,222 miljoner euro till 5,5 miljoner euro. Rådet behöll budgeten på 2,2 miljoner euro för 2004–2005 och avvisade begäran om att de av forumets åtgärder som beviljas stöd skall anges tydligare, genom att lägga till ”integrering av ett könsperspektiv inom utbildning, idrott, hälsovård och social trygghet” och ”samarbetet med kvinnoorganisationer i tredjeländer” i texten. Detta beklagar vi.
Föredraganden föreslår att den gemensamma ståndpunkten skall godkännas, med endast ett nytt stycke om ”övergångsklausuler”, som rådet redan har godtagit. 
Ribeiro e Castro (UEN ),
   .– Det är verkligen lovvärt att inrätta ett handlingsprogram för gemenskapen för att främja organisationer som på EU-nivå verkar för jämställdhet mellan kvinnor och män. Detta är ännu viktigare med tanke på de mekanismer för exklusivitet som har lett till situationer med privilegier och diskriminering till förmån för kvinnoorganisationer med koppling till Europeiskt kvinnoforum. Sådana mekanismer innebär en kränkning av de mänskliga rättigheterna och strider mot de grundläggande principerna om en fri och pluralistisk social organisation.
Vid första behandlingen syftade föredragandens förslag till att åtgärda denna obalans, men det berörda utskottets vänsterideologi ledde på nytt till att kvinnoorganisationerna även i fortsättningen vägras lika behandling och möjligheter. Förutom själva orättvisan i detta är det groteskt att denna situation har skapats av ett utskott vars själva existensberättigande ligger i att tillvarata kvinnors rättigheter och lika möjligheter.
Utskottet för kvinnors rättigheter och jämställdhetsfrågor bör vara skyldig att vara en röst och en tydlig vision för majoriteten av kvinnorna, för mångfalden och för en mängd olika åsikter och intressen.
Vid andra behandlingen lyckades man undvika en urvattning av de ursprungliga förslagen och därmed förhindra ett katastrofalt och orättvist resultat. Det finns därför hopp om att situationen kan förbättras väsentligt. 

Figueiredo (GUE/NGL ),
   .– Det övergripande målet för EU:s politik för utvecklingssamarbete bör vara att bekämpa fattigdom och att utrota den en gång för alla. För att kunna bekämpa fattigdom effektivt, parallellt med att bekämpa nyliberalismen, måste lika möjligheter för kvinnor och män inrättas, och kvinnorna måste även bli mer aktiva på det politiska området.
Vid den fjärde kvinnokonferensen i Peking 1995 fastställdes en tydlig dagordning som för första gången hade som mål att främja lika rättigheter för kvinnor och män. Detta ledde till att EU upprättade rådets förordning (EG) nr 2836/98 om genusfrågornas integrering med utvecklingssamarbetet. År 2001 antogs ett handlingsprogram om integrering av ett jämställdhetsperspektiv i gemenskapens utvecklingssamarbete, vilket löper ut 2006.
Förordning (EG) nr 2836/98 är den rättsliga grunden för budgetrubrik B7-6220 (21.02.06) om genusfrågornas integrering med utvecklingssamarbetet. Eftersom förordningen löpte ut den 31 december 2003 måste den ersättas med det förslag vi har framför oss. Som medlagstiftare måste parlamentet klargöra att kommissionen var mycket sen med att lägga fram förslaget till ny förordning.
Kommissionen godtog flertalet av parlamentets ändringsförslag, men ...
Ribeiro e Castro (UEN ),
   .– Som jag betonade vid första behandlingen måste åtgärder finansieras inom utvecklingssamarbetets område för att bekämpa fattigdom och sjukdomar och utforma utbildningslösningar inom ramen för en kultur där grundläggande mänskliga värderingar värnas.
Jag är givetvis helhjärtat för att anta åtgärder som kan bidra till målet att hjälpa de allra fattigaste. Vid första behandlingen röstade jag för betänkandet, eftersom jag var övertygad om att föredragandens förslag skulle bidra till att nå detta mål. Eftersom 20 av de 21 ändringsförslag som parlamentet lade fram har godtagits av rådet och kommissionen stöder jag detta betänkande.
Jag skulle vilja peka på ett problem som jag är rädd inte har fått tillräcklig uppmärksamhet, och det är definitionen av sexuell och reproduktiv hälsa. Där finns anledning till oro, för denna definition får inte vridas och vändas på så att den blir till ett övergripande begrepp som innefattar utveckling av internationella program för att främja aborter, vilket jag skulle fördöma mycket starkt. Det måste fastställas att sexuell och reproduktiv hälsa handlar om att förebygga sexuellt överförbara sjukdomar, t.ex. hiv/aids, och om att skapa acceptabla förhållanden för graviditet, förlossning och vård efter förlossningen. 

Figueiredo (GUE/NGL ),
   .– Jag har inget att invända mot föredragandens ändringar av rådets gemensamma ståndpunkt. Mot bakgrund av alla livsmedelskriser och omständigheter vid förorening av livsmedel, t.ex. förekomsten av dioxiner, måste regelverk inrättas för att förbättra livsmedelssäkerheten, där livsmedelshygienen är en central del.
Principen ”från jord till bord” bör vara ledstjärna för förslaget till förordning. En rad åtgärder bör inrättas när det gäller hygienen hos samtliga livsmedelsprodukter som saluförs i gemenskapen, även importerade varor, tillsammans med åtgärder för att öka livsmedelsföretagens ansvar. Även om målet för bestämmelserna bör vara lika tillämpning i alla medlemsstater måste en viss flexibilitet tillåtas för att ta hänsyn till lokala skillnader.
Slutligen skulle jag vilja säga att jag stöder ändringsförslag 6, vars syfte är att se till att kommissionen inte har någon generell möjlighet att ändra bilagorna I och II, som har antagits av parlamentet och rådet inom ramen för medbeslutandeförfarandet. 

Figueiredo (GUE/NGL ),
   .– Eftersom det är mycket viktigt att skydda och bevara mångfalden hos traditionella och regionala livsmedel av hög kvalitet är det inte mer än rättvist mot de små jordbruksföretagen och producenter av små kvantiteter av råvaror att ändringsförslag 3 i detta betänkande antas. Hygienreglerna får därmed inte äventyra ”traditionella produktionsmetoder eller råvaror som enligt vetenskapliga rön, beprövade metoder eller tradition bevisligen är typiska för tillverkningsprocessen och bevisligen inte har några negativa effekter på hygienkvaliteten hos livsmedlen”.
Medlemsstaterna måste därför tillåtas att tillsammans med kommissionen anta ändringar av bestämmelserna i bilagorna II och III för att ta hänsyn till behoven hos livsmedelsföretag som ligger i regioner med särskilda begränsningar.
Detta stämmer in på portugisiska ostar, t.ex. ost från Serra da Estrela, eftersom förändrade produktionsförhållanden kan påverka produktens smak och kvalitet i negativ riktning.
Vi har heller inget att invända mot övriga ändringsförslag, vars syfte enligt föredraganden är att eftersträva en tydlig strukturering av rättsakten. 

Figueiredo (GUE/NGL ),
   – Som föredraganden själv betonar är detta förslag till förordning en nödvändig del av helhetskonceptet för att förbättra livsmedelssäkerheten inom EU, produktkvaliteten i tredjeländer som exporterar till EU och gemenskapens lagstiftning på detta område, i detta fall produkter av animaliskt ursprung.
I centrum för det föreslagna systemet med offentlig kontroll står den officiella veterinären, som måste ha både de rättsliga och tekniska medel som krävs för att utföra sitt arbete, vilket även innefattar offentlig finansiering. Mul- och klövsjuka är ett bra exempel på bristen på investeringar inom området livsmedelsinspektioner.
Jag vill uttrycka mitt stöd för ändringsförslag 2, som innebär att förordningen inte skall tillämpas på primärproduktion av livsmedel för privat användning eller på direkt leverans av små mängder primärprodukter från producenten till slutkonsumenten eller till lokala affärer och restauranger, vilka omfattas av nationella bestämmelser.
Jag stöder även särbehandling av ”hantverksmässiga småföretag” vars produktion uteslutande är avsedd för en begränsad lokal marknad. När det gäller fiskeriprodukter håller jag även med om att vattenbruksprodukter skall omfattas, eftersom kontrollerna av fiskeriprodukterna annars vore ofullständiga. 

Fitzsimons (UEN ),
   .– De fyra betänkanden av Horst Schnellhardt som har antagits i dag handlar om de olika aspekterna av att garantera lämpliga hygienkrav vid produktion av livsmedel samt stränga kontroller.
Jag stöder fullständigt målen för denna lagstiftning. Det är väsentligt att vi som lagstiftare garanterar en hög skyddsnivå för människors liv och hälsa.
Jag anser att ”från jord till bord”-principen nu har blivit en kärnprincip som stöder all lagstiftning på livsmedels- och foderområdet. Under det nuvarande parlamentets mandatperiod har vi enats om en helt ny lagstiftning för sektorn, och detta är något som parlamentet, och naturligtvis kommissionsledamot David Byrne, med rätta kan vara stolta över.
Jag hoppas verkligen att slutresultatet av all denna lagstiftning blir att livsmedelsföretagarnas ansvar ökas, både i primärproduktionen och i de därpå följande produktionsskedena.
Sammanfattningsvis skall vårt övergripande mål med allt detta vara att besluta om den politik som bäst skyddar våra konsumenter. Som lagstiftare har vi en skyldighet att inrätta en rättslig ram som ökar våra konsumenters förtroende för det livsmedel de köper och äter. 
Ribeiro e Castro (UEN ),
   .– Dessa fyra andrabehandlingsrekommendationer om livsmedelshygien och genomförande av offentlig kontroll är ett led i processen att reformera lagstiftningen – det nuvarande systemet är utspritt på 17 direktiv, varav några från 1964 – och bygger på principen om producenternas fullständiga ansvar för de livsmedel de producerar. Avsikten är därför att se till att hygienreglerna följs i alla led, från jord till bord. Det nya lagstiftningspaketet bygger på HACCP-systemet (faroanalys och kritiska styrpunkter).
Jag håller med föredraganden om att primärproduktion för privat användning och direktleverans av små mängder primärprodukter från producenten till slutkonsumenten eller till lokala affärer och restauranger inte bör omfattas av samma regler som storskalig produktion. Jag stöder även hans förslag att hänsyn bör tas till traditionella produktionsmetoder. Inrättandet av begreppet ”hantverksmässiga småföretag” är också ett positivt steg i detta avseende.
Jag röstade för dessa rekommendationer. 

Figueiredo (GUE/NGL ),
   .– Insynsdirektivet är ett av de direktiv som behövs för att slutföra handlingsplanen för finansiella tjänster, vars syfte är att inrätta en inre marknad för finansiella tjänster 2005. Vid det senaste vårmötet meddelade rådet parlamentet att det vill avsluta denna process före det stundande EU-valet.
Det vi har att invända mot denna process, som är en del av Lissabonstrategin, handlar inte bara om federalistiska frågor om harmonisering av lagstiftning och rätten att reglera övervakningen av marknaderna för finansiella tjänster och aktörerna på dessa marknader, en rätt som i praktiken går förlorad. Det handlar även om ekonomiska faktorer, eftersom okontrollerade kapitalrörelser och den spekulativa karaktären hos en kortsiktig marknad som är inriktad på ökade kapitalvinster bär ansvaret för tilltagande volatilitet och sannolikheten för finanskriser, som påverkar den ekonomiska tillväxten och sysselsättningen.
Frågan om information till investerare är central, inte för att blidka investerarna utan för att säkra insyn och ärlighet, som båda lyste med sin frånvaro vid de senaste finansskandalerna i Enron och Worldcom, och i Parmalat i Europa. Samtidigt som vi utger oss för att skydda de små investerarna och de små företagen genomförs insatser för att avreglera och minska kapitalkostnaden för, givetvis, de stora multinationella företagen. 

Andersen, Bonde och Sandbæk (EDD ),
   – Junirörelsen har röstat för ändringsförslag 39. Vi ville inte att satsen om utbildning skulle tas bort, utan enligt vår uppfattning är medlemsstaternas förmåga att vidta ytterligare åtgärder en faktor som måste väga mycket tyngre än vår ståndpunkt att EU inte får ingripa i utbildningsfrågor. 
Bastos (PPE-DE ),
   .– Detta förslag till direktiv bygger på artikel 13 i fördraget, som ger EU behörighet att vidta åtgärder för att bekämpa diskriminering, i detta fall diskriminering på grund av kön. 
Vi har väntat länge på att få anta ett direktiv om främjande av jämställdhet mellan könen på andra områden än inom arbetslivet. Diskriminering på grund av kön är mycket vanlig när det gäller tillgång till och tillhandahållande av varor och tjänster, inom både offentlig och privat sektor. 
Detta förslag till direktiv syftar till att förbjuda användandet av kön som en faktor när man beräknar försäkringspremier och andra finansiella tjänster. Inom försäkringssektorn används faktorn ”kön” på ett godtyckligt sätt vid riskbedömningen, helt enkelt därför att det är en snabb och billig metod. 
Det finns ytterligare en form av diskriminering som måste upphöra: kvinnor bör inte straffas för att de lever längre, och självfallet inte för att de föder barn och sköter om dem. 
Försäkringssektorn måste anpassa sina metoder för att beräkna premier till principen om likabehandling, och dessa beräkningar måste byggas på strängt objektiva kriterier. 
Följaktligen har jag röstat för detta förslag till direktiv. 
Darras (PSE ),
   – Genom att rösta för detta betänkande vill jag understryka behovet av ett direktiv – som bygger på artikel 13 i EG-fördraget – om jämställdhet mellan män och kvinnor på andra områden än inom arbetslivet. 
Man bör dock vara vaksam även i fortsättningen, och kampen för verklig jämställdhet, faktisk jämställdhet mellan kvinnor och män på det ekonomiska, sociala och politiska livets alla områden är en ständig kamp som måste fortsätta. 
Jag skall ta direktivets räckvidd som exempel. Efter avsevärda betänkligheter och starkt motstånd från åtskilliga intressegrupper, särskilt mediesektorn, har direktivets räckvidd ”urvattnats” så att det nu bara täcker tillgång till och tillhandahållande av varor och tjänster, vilket innebär att det utelämnar andra områden som till exempel media och reklaminnehåll, utbildning och beslutsfattande. 
Hur som helst måste man välkomna detta förslag som ett logiskt och nödvändigt steg i riktning mot genomförandet av en politik som gör att man kan bekämpa könsdiskriminering fullt ut och kan garantera jämställdhet i praktiken på andra områden än inom arbetslivet. 
Fitzsimons (UEN ),
   .– Detta är ett viktigt betänkande som handlar om likabehandling av kvinnor och män när det gäller tillgång till och tillhandahållande av varor och tjänster. Jag instämmer med kommissionens förslag när det gäller direktivets tillämpningsområde. Även om socialt skydd, social trygghet och sociala förmåner är viktiga områden, kan de inte betraktas som ”tjänster”, och dessa frågor tar vi bäst itu med på annat sätt.
Jag välkomnar det allmänna förtroende som förslaget inger och delar de mål som det bygger på. Jag anser att det kommer att bidra till att förstärka de värden och normer som redan är väl etablerade i många medlemsstater. Irland antog till exempel ”lagen om lika status” (Equal Status Act) under 2000, och i vår lagstiftning förbjuds direkt och indirekt diskriminering, däribland diskriminering på grund av kön, äktenskaplig status och familjestatus. Detta gäller inte bara för arbetsplatserna och arbetsmarknaden, utan även för tillgång till och tillhandahållande av varor och tjänster.
I allmänhet har EU bidragit mycket positivt till att införa rätten till likabehandling på en rad områden. Detta är något som bör betonas, särskilt i valtider. EU:s lagstiftning kritiseras för mycket, och som lagstiftare är det vår skyldighet att peka på de många värdefulla åtgärder som EU har vidtagit, som förbättrar kvinnors status och förutsättningar. 
Marques (PPE-DE ),
   .– Jag skulle vilja gratulera Christa Prets till hennes betänkande om förslaget till rådets direktiv om genomförande av principen om likabehandling av kvinnor och män när det gäller tillgång till och tillhandahållande av varor och tjänster. Jag stöder detta betänkande, speciellt när det gäller införandet av en aktiv strategi, i linje med den strategi som redan finns inskriven i fördraget.
Jämställdhet mellan män och kvinnor, som är ett grundläggande värde i det civila europeiska samhället, är en rättighet som tillkommer alla EU-medborgare. Därför är det EU-institutionernas skyldighet att skydda denna rättighet på alla områden. 
Vi uppmanar därför kommissionen att lägga fram nya förslag som syftar till att effektivt bekämpa diskriminering på grund av kön och att garantera verklig jämställdhet även på andra områden än inom arbetslivet. 
Ribeiro e Castro (UEN ),
   .– Detta direktiv om likabehandling av män och kvinnor när det gäller tillgång till och tillhandahållande av varor och tjänster har varit på gång länge – det togs första gången upp på kommissionens socialpolitiska dagordning i juni 2000.
Det är värt att påpeka att jämställdhet mellan män och kvinnor i dag lyckligtvis är en verklighet som är inskriven i lagen och tillämpas i stor utsträckning, bortsett från ett antal specifika problem som fortfarande måste rättas till. Syftet med det förslag som vi har framför oss är att bekämpa diskriminering inom sådana områden som privata pensioner och försäkring. 
Nyligen gjorda undersökningar har visat att försäkringsbolagen beräknar premierna olika beroende på kön. När det gäller sådana typer av försäkringsskydd där den längre förväntade livslängden strider mot försäkringsgivarnas intressen, bestraffas kvinnorna för att de lever längre. Men en bilförsäkring fungerar på rakt motsatt sätt, eftersom statistiken visar att kvinnor är inblandade i färre olyckor. 
Jag håller med föredraganden om att användningen av kön – en faktor som går utöver kontrollen av individer – som kriterium för beräkning är fel och att den innebär diskriminering, eftersom den inte håller för en objektiv granskning.
Jag avstod emellertid från att delta i den slutliga omröstningen, eftersom jag har en känsla av att många aspekter inte har beaktats tillräckligt och att omröstningen i plenum om ändringsförslagen inte möjliggjorde … 

Maes (Verts/ALE ).
   – Herr talman! Transport av levande djur över långa avstånd är en barbarisk hantering, och den bör upphöra. Varje år transporteras fortfarande tre miljoner djur inom EU och till tredjeländer. Om djur skall slaktas, bör detta ske så nära den plats där de har vuxit upp och götts som möjligt. Djur är inga varor som helt enkelt kan transporteras; kött å andra sidan är en produkt, och den transporteras. Transport av djur som inte är avsedda för slakt måste följa alla regler för djurens välbefinnande. 
Även om det kan vara nödvändigt att tillåta undantag i glesbefolkade och avlägset belägna områden, måste man förbjuda långväga transporter av slaktdjur. Bidragen till detta slags transporter, som för närvarande fortfarande uppgår till 60 miljoner euro om året, måste avskaffas. 
Albert Jan Maats betänkande är ett lovvärt försök att reglera transporterna på ett effektivare sätt, men betänkandet lever inte upp till våra principer och våra förväntningar. 
De Keyser (PSE ),
   – Trots de ansträngningar att förbättra rådets ståndpunkt som gjorts av Albert Jan Maat, en ledamot av Europaparlamentet, anser jag att jag gjorde rätt i att rösta emot betänkandet, eftersom man har förkastat nästan alla de ändringsförslag som innebär att man vill stärka skyddet av djur under transport ytterligare. Tyvärr har vi inte lyckats komma fram till vad jag anser vara ett korrekt och värdigt sätt att transportera djur. 
Doyle (PPE-DE ),
   .– Jag lade ned min röst om förslaget till förordning om skydd av djur vid transport på grund av den övergripande bristen på integritet i betänkandet.
Å ena sidan anser jag att betänkandet snarare är politiskt motiverat än vetenskapligt baserat. Det är oacceptabelt att lagstifta genom att anpassa forskningen efter lagstiftningen. Våra djurs välbefinnande förtjänar lagstiftning som grundas på bästa vetenskapliga praxis.
Å andra sidan måste det ifrågasättas huruvida en niotimmarsbegränsning för transport av djur är lagligt möjlig på den inre marknaden. 
Evans, Robert J.E. (PSE ),
   .– Jag röstade mot Maatbetänkandet eftersom det inte gör tillräckligt för att skydda djurens välbefinnande. Det är en skandal att djur transporteras levande till slakt. Även om detta sker måste restiden vara maximalt åtta timmar lång och fordonen skall vara lämpligt utrustade, med foder och vatten.
Detta betänkande är en bitter besvikelse, och detsamma gäller för kommissionens illa utarbetade förslag. 
Figueiredo (GUE/NGL ),
   .– Denna förordning gäller djurens välbefinnande, men den stöttas av olika ekonomiska och nationella intressen, med köttsektorn som genererar miljontals euro, och kommissionens uppenbara förvirring och förändringarna i lagstiftningen är ett symptom på detta. Obligatorisk urlastning för vila stressar djuren och kan leda till spridning av sjukdomar som till exempel mul- och klövsjuka. 
De långa resorna för djuren måste minskas så mycket som möjligt, framför allt när det gäller transport till slakterier, å ena sidan av veterinärmedicinska skäl och av hänsyn till djurens välbefinnande och å andra sidan av hänsyn till den ekonomiska utvecklingen. Det är ingen mening med att exportera eller importera levande djur för att slaktas, när köttet eller djurkroppen skulle kunna exporteras, vilket skulle få till följd att mycket av mervärdet skulle stanna i den region där djuren föds upp, samtidigt som man därigenom skapar arbetstillfällen och förbättrar kvaliteten på produkterna. 
Denna politik har underminerats både genom den systematiska nedläggningen av lokala slakterier, som ersatts av större, centraliserade anläggningar, och av bristen på stöd till mobila slakterier. Restiderna till slakterierna måste minskas så mycket som möjligt, och internationella transporter av djur som skall slaktas måste förbjudas helt. Vi måste också införa ett harmoniserat regelverk med gränser för restiden, då man transporterar djur för andra ändamål. Vi är inte nöjda med det här betänkandet. 
Goebbels (PSE ),
   .– Jag röstade emot Maatbetänkandet och de flesta av ändringsförslagen, eftersom jag är motståndare till all överdriven reglering som bara sporrar byråkraterna. Vägen till helvetet är stenlagd med goda föresatser. 
Meijer (GUE/NGL ),
   .– Husdjur som uppföds för att konsumeras av människor har blivit offren för att man har infört de billiga lastbilstransporterna över långa avstånd. Innan de göds eller slaktas transporteras skadade, svältande och uttorkade djur från det ena landet till det andra. Under många år kunde man knappast diskutera en sådan misshandel här i parlamentet, trots de framställningar som gjorts om misshandeln. Det är ett framsteg att man nu godkänner en förordning som innehåller krav på transporterna och deras varaktighet och på behandlingen av djuren. 
En övre gräns på åtta timmar eller 500 kilometer stöds som norm av tiotusentals namnunderskrifter i Nederländerna, men för många i nordvästra Europa, även för mig själv, är detta inte tillräckligt. Men det finns organisationer bland dem med ekonomiska intressen som anser att sådana normer leder till för mycket arbete och för stora kostnader. Denna åsikt omfattas inte bara av människor på högerkanten utan också, tyvärr, av människor på vänsterkanten i Sydeuropa, där den nationella allmänna opinionen inte är inställd på att prioritera bättre välbefinnande för djuren. Organisationerna för djurens välbefinnande har en lång väg att gå, innan de kan övertyga allmänheten och politikerna i dessa länder. 
Mitt parti, Nederländska socialistpartiet, anser att den ekonomiska nyttan måste vara sekundär i förhållande till viktigare ting, som till exempel en anständig behandling av djuren. Jag stöder alla ändringsförslag som innebär det mest långtgående skyddet, även om de i dag beklagligt nog inte får någon majoritet. 
Mulder och Vermeer (ELDR ),
   .– Parlamentsledamöterna från Folkpartiet för frihet och demokrati (VDD) har röstat för Maatbetänkandet, även om de ändringsförslag som partiet anser väsentliga bara delvis har godkänts i kompromisserna. 
Vi anser emellertid att inte enbart restiderna är avgörande faktorer för djurtransporternas kvalitet. Kvaliteten på transportförhållandena är av avgörande betydelse. Det måste vara möjligt med längre transporttider för slaktdjur, om transporternas kvalitet medger detta. 
Certifierade långtradarchaufförer måste få denna möjlighet. Denna ståndpunkt återspeglas delvis i ändringsförslagen 64 och 81. 

Berthu (NI ),
   – Jag röstade för Herbert Böschs betänkande om skydd av gemenskapens ekonomiska intressen, eftersom det ger ett värdefullt bidrag till kampen mot bedrägdri på EU-nivå. 
Betänkandet visar också att mycket fortfarande återstår att göra. När kommissionen tillträdde 1999, utlovade den en politik med nolltolerans i fråga om bedrägeri och korruption, men i dag ger den i arv till sina efterträdare halvt nedtystade skandaler (Eurostat) och ”ett tidigare ej skådat virrvar av delvis motstridiga beslut och nyinrättade organ och arbetsgrupper, vilka i sin tur medfört konflikter i kompetensfrågor och fram och tillbaka-bollande av ansvar” (punkt 2).
Meijer (GUE/NGL ),
   .– Kommissionen har bett om 50 procent mer pengar till budgeten, men de rikaste medlemsstaterna vill begränsa utgifterna till 1 procent av BNP. En del av de pengar som behövs för solidariteten med de fattigaste regionerna i det nuvarande EU och de fattigaste regionerna i det framtida utvidgade EU kan man få fram genom att helt enkelt sätta stopp för det ständiga bedrägeriet. Kommissionens årsrapport för 2002 redovisar oegentligheter och fall av bedrägeri som uppgår till 2,12 miljarder euro, och av denna summa skulle bara 80,6 miljoner euro kunna krävas tillbaka. Samma år genomförde Europeiska byrån för bedrägeribekämpning (OLAF) 652 granskningar, som gällde en total förlust på 937 miljoner euro. Eurostatbedrägeriet har inte tagits med bland dessa granskningar, och kommissionen har inte lärt sig av sin tidigare erfarenhet att det är olämpligt att en och samma kommissionsledamot har ansvar både för budget och räkenskaper och för ekonomisk granskning och bedrägerikontroll. Det förekommer antagligen bedrägeri i de enorma bidrag – till ett belopp av 52 miljoner euro – som betalats för exporten av levande boskap till Libanon. OLAF anklagar journalisterna för att ha betalat pengar för att kunna publicera hemlig bedrägeriinformation men kan inte underbygga dessa anklagelser. Externa rådgivningsbyråer, i vilka tidigare tjänstemän är verksamma, har fått 115 miljoner euro. Således måste ämnet för valet 2004 ännu en gång bli kampen mot ”Europeiska bedrägeriunionen”. 
Ribeiro (GUE/NGL ),
   .– Denna årliga rapport görs i enlighet med artikel 280 i fördraget, som handlar om politiken för att förhindra och bekämpa bedrägeri inom EU. 
För det första är det beklagligt att man inte tog med Eurostat-affären, som fäste uppmärksamheten på de risker som ligger i kommissionens entreprenadpolitik och det faktum att entreprenad endast bör vara en sista utväg. 
För det andra visar rapporten att antalet fall av bedrägerier och oegentligheter som rapporterats under 2002 har ökat med 13 procent till över två miljarder euro. Det bör påpekas att det aktuella året var ett ovanligt år på grund av att programmen för perioden 1994—1999 avslutades. Tyskland och Nederländerna stod för nästan två tredjedelar av oegentligheterna, och för 55 procent av bedrägerierna och oegentligheterna i fråga om traditionella egna resurser, dvs. obetalda tullavgifter och obetalda avgifter för varor som transporteras inom EU. Det är därför viktigt att vi genomför effektiva åtgärder för att samordna bekämpningen av smuggling, särskilt av tobak och alkohol. 
Till sist vill jag hålla med föredraganden om att det behövs en kommissionsledamot som enbart ansvarar för budgetkontroll och att Europeiska centralbanken bör rapportera alla fall av bedrägeri sedan 1999 till OLAF. 
Talmannen.
   – Röstförklaringarna är avslutade(1).

(2)

Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är rådets och kommissionens uttalanden om ett gemensamt initiativ för fred, stabilitet och demokrati i Mellanöstern. 
Roche,
   . – Herr talman! När vi möts för att diskutera situationen i Mellanöstern i dag är läget i området mycket spänt – vilket är förståeligt. De israeliska styrkornas mord på Hamasledaren shejk Ahmed Yassin och sju andra palestinier i förra veckan har utlöst vrede i området. EU fördömde denna utomrättsliga avrättning som oförenlig med internationell rätt. I den redan infekterade situationen måste alla sidor visa behärskning och avstå från våldshandlingar som endast leder till fler dödsfall och som gör utsikterna till en fredlig lösning ännu mer avlägsna. Mot bakgrund av detta ställdes Arabförbundets toppmöte in, vilket skulle ha hållits denna vecka i Tunis.
Nu är det viktigare än någonsin att länderna i området väljer en fredlig väg och upphör med våldshandlingar och ömsesidiga beskyllningar. Regeringarnas ledarskap måste vara inriktat på fred och de måste avstå från handlingar som den senaste tidens illdåd, eftersom dessa inte gynnar någon.
På en annan plats i området, i Irak, fortsätter säkerhetssituationen att vara djupt oroande. Det är upprörande att syftet med de attacker som nyligen har utförts har varit att få ett så högt antal civila dödsoffer som möjligt och att främja sekteristiskt våld. Ett säkert, demokratiskt och fredligt Irak inom dess nuvarande gränser kan utöva ett positivt inflytande och bidra till fred och stabilitet i hela området. EU ser fram emot överlämnandet av makten till en representativ irakisk regering och är fast beslutad att tillsammans med människorna i Irak arbeta för och garantera landet en fredlig och stabil framtid.
Det krävs åtgärder för att ta itu med de olika problemen och utmaningarna när det gäller fred och välfärd i Mellanöstern. Jag anser att EU har ett utmärkt utgångsläge för att bidra till detta. Genom historien har EU haft ett nära förhållande till länderna i södra Medelhavsområdet och Mellanöstern, ett förhållande som byggts upp genom århundraden av sammanflätad historia, handel och utbyte. Vi är inte främlingar för varandra.
Genom Euromed och Barcelonaprocessen har unionen under tio år haft ett strukturerat förhållande till länderna i södra och östra Medelhavsområdet. Barcelonaprocessens räckvidd är omfattande – den täcker politiska, ekonomiska och sociala frågor samt säkerhetsfrågor av ömsesidigt intresse. Genom den förbinder vi oss att arbeta mot en delad zon som kännetecknas av fred, välfärd och framsteg.
På det ekonomiska området arbetar vi för upprättandet av en frihandelszon med en marknad som år 2010 kommer att bestå av 700 miljoner människor. Denna väldiga marknad innebär en rad möjligheter och kommer att leda till att sysselsättningen, välfärden och stabiliteten i hela partnerskapet ökar.
Unionen har även slutit ett Europa–Medelhavsavtal om upprättande av en associering med alla utom ett av Euromed-länderna och jag hoppas att förhandlingarna med det land som återstår snart kommer att kunna avslutas så att alla arrangemang kan slutföras. Jag vill uppmana alla parter att påskynda ratificeringen av dessa avtal som är viktiga instrument när det gäller att upprätta ekonomiska förbindelser mellan EU och länderna i Medelhavsområdet.
En viktig del av vårt engagemang har även varit att främja demokrati, sunt styrelseskick och rättssäkerhet. Detta är i linje med slutsatserna i UNDP:s rapport för mänsklig utveckling i arabvärlden från 2002. Kommissionen har redan gjort avsevärda medel tillgängliga för att stödja program som främjar dessa mål.
Genom Gulfstaternas samarbetsråd (GCC) har unionen också utvecklat en samarbetsram och dialog med Gulfstaterna. För närvarande arbetar vi tillsammans med våra partner i GCC för att få till stånd ett frihandelsavtal. Även om förhandlingarna har pågått länge och ibland varit svåra är de nu på väg åt rätt håll. Dessutom diskuterar vi olika sätt att utveckla förbindelser med Jemen och Libyen och reflekterar över våra förbindelser med Iran.
Det är tydligt att unionen redan har ett djupt och nära förhållande till länderna i Medelhavsområdet och Mellanöstern. Förhållandet grundar sig på partnerskap och dialog och på viljan att samarbeta i hanteringen av de utmaningar som området står inför. Det är även ett förhållande som grundar sig på erkännandet av varje parts strategiska betydelse för den andra parten. Vi är deras grannar på samma sätt som de är våra grannar, och det ligger i vårt gemensamma intresse att en zon som kännetecknas av säkerhet, välfärd och framsteg utvecklas i hela området.
Som ett erkännande av områdets betydelse för Europa utformar EU för närvarande ett strategiskt partnerskap med Mellanöstern och Medelhavsområdet på mandat från Europeiska rådets möte i december 2003. Detta är dessutom ett av de viktigaste målen med den europeiska säkerhetsstrategin, som även den antogs i december 2003. Länderna i området delar EU:s engagemang för säkerhet och stabilitet. Vi måste göra mer för att ta itu med orsakerna till instabiliteten i området – till exempel bristen på ekonomisk utveckling, underutvecklade utbildningsmöjligheter och behovet av att främja öppna samhällen och ekonomier.
Vårt viktigaste mål är att genom partnerskap främja utvecklingen av en gemensam zon som kännetecknas av fred, välfärd och framsteg och som sträcker sig över Medelhavsområdet och Mellanöstern. Målet är att ha ett nära och samarbetsinriktat förhållande till alla länderna i området och att så långt det är möjligt arbeta utifrån initiativ som kommer från själva området.
Att lösa konflikten mellan araber och israeler är en strategisk prioritering. Reformerna i området bör emellertid inte vara beroende av framsteg i fredsprocessen i Mellanöstern – eller vice versa – utan båda målen bör eftersträvas sida vid sida. Antagandet av interimsrapporten som presenterades vid förra veckans möte med rådet (allmänna frågor och yttre förbindelser) och som godkändes av Europeiska rådet präglades av dessa tankegångar.
I interimsrapporten föreslås ett strategiskt partnerskap mellan EU och Medelhavsområdet och Mellanöstern. En rad uppfattningar som är gemensamma för unionens medlemsstater när det gäller förbindelserna med området anges. Vidare föreslås viktiga principer och mål som kan prägla vårt strategiska partnerskap och tillsammans med våra arbetsprogram för Medelhavsområdet och Gulfländerna föreslås dessa fungera som en metod för att genomföra vårt partnerskap.
Det är dessutom nödvändigt att reformens drivkraft kommer inifrån. Det görs redan mycket både på regeringsnivå och av det civila samhället. Nu är det upp till invånarna i området att själva fundera ut rätt fortsatt väg. På samma sätt kan inte en lösning som bygger på principen med att ”en storlek passar alla” tillämpas när det gäller de utmaningar som området står inför. Vi har aktiva samråd med våra viktigaste samtalspartner i området. Detta kommer att vara en nödvändig del i utarbetandet av vår slutliga rapport inför Europeiska rådet i juni.
I denna anda hade premiärminister Bertie Ahern i egenskap av ordförande för Europeiska rådet planerat att tala vid Arabförbundets toppmöte i Tunis i går, som ett ytterligare steg i våra intensifierade samråd med området. Men som jag redan har nämnt ställdes mötet in. Utrikesminister Brian Cowen är för närvarande på plats i området för en rad möten med viktiga samtalspartner. Ordförandeskapets engagemang för samråd och dialog är obetingat. Vi kommer att fortsätta processen vid det kommande Europa–Medelhavs-partnerskapets halvårsmöte för ministrarna i Dublin och vid Gulfstaternas samarbetsråds ministermöte.
Jag har redan nämnt behovet av framsteg i fredsprocessen i Mellanöstern. Om inte konflikten mellan araber och israeler, som krävt så många liv på båda sidor, kan lösas finns det ingen långsiktig lösning för området. Genomförandet av kvartettens färdplan utgör även fortsättningsvis underlaget för en varaktig lösning med två livskraftiga, suveräna och självständiga stater, Israel och Palestina, som lever sida vid sida i fred och säkerhet. Som medlemmar i kvartetten kommer vi att fortsätta att arbeta mot detta mål. Våldshandlingar från de respektive sidorna bidrar inte till att föra den politiska processen framåt på ett sådant sätt att en lösning kan nås och därför får dessa handlingar inte förekomma.
Länderna i Medelhavsområdet och Mellanöstern står inför en rad politiska, ekonomiska och sociala utmaningar. Samtidigt har dessa länder en enorm potential som, om den fulländas, skulle innebära fördelar för alla människor i området. För att en varaktig fred och stabilitet i området skall kunna uppnås är framsteg på alla områden – ekonomi, handel, utbildning, demokrati och det civila samhället – nödvändiga. Europeiska unionen är fast besluten att som goda grannar tillsammans med regeringarna och människorna i området arbeta mot detta mål som ligger i allas vårt intresse. 
Patten,
   . – Herr talman! Låt mig först av allt tacka parlamentet för att de tagit sig tid till denna debatt. Det finns så många andra frågor som parlamentet måste diskutera, men det är ytterst viktigt att vi i dag diskuterar Medelhavsområdet och Mellanöstern eftersom de inriktningar vi har angivit för vår politik i detta område under de kommande månaderna bör diskuteras och debatteras ingående här. Här ingår grundläggande beslut om hur vi skall utveckla förbindelserna med våra grannar och grundläggande beslut som kommer att påverka förhållandet mellan Europa och den islamska världen under den första delen av detta århundrade.
Min vän och kollega från ordförandeskapet har mycket tydligt förklarat principerna i interimsrapporten som EU:s utrikesministrar antog förra veckan och han förklarade hur de, genom en rad intensiva samråd med människorna i området, kommer att utgöra underlaget för ett konkret arbetsprogram som skall presenteras för Europeiska rådet i juni.
Jag vill emellertid understryka att vi inte börjar från noll. Snarare bygger vi vidare på ett omfattande partnerskap med länderna i Medelhavsområdet och flera bilaterala förbindelser med länderna öster om Jordanien. Vi kommer att fortsätta att utveckla vårt partnerskap utifrån dessa befintliga instrument. Jag vill tillägga att Europa är den viktigaste aktören i området. Gemenskapen satsar nästan 1 miljard euro om året på att främja ekonomiska reformer, sektorsreformer, institutionella och politiska reformer och på att stödja en hållbar utveckling i området, inklusive våra särskilda medel för att stödja palestinierna och för återuppbyggnaden av Irak. Om man dessutom lägger till lånet från Europeiska investeringsbanken blir det sammanlagda beloppet omkring 2,5 miljarder euro om året. Dessutom är EU den största handelspartnern för alla länder i området med undantag av Jordanien.
Så varför har det då, trots detta engagemang, tagit så lång tid för den ekonomiska utvecklingen och de politiska reformerna i Medelhavsområdet att ta fart? Varför är klyftan när det gäller mänsklig utveckling fortfarande så djup? Svaret är tudelat. För det första är vår taktik långsiktig och ger stegvisa resultat, men jag vågar påstå att ett arbete som grundar sig på partnerskap, samråd och på principen att reformprocessen tillhör de som utför reformerna i området kommer att ge oss säkrare och mer hållbara resultat än eventuella försök att påtvinga demokrati utifrån, vare sig det sker genom predikan eller genom en gevärspipa. Men för det andra, vilket är avgörande, är det viktigt att komma ihåg att Barcelonaprocessen utformades i en anda av optimism, i efterdyningarna av Osloavtalen. Dödläget i fredsprocessen i Mellanöstern har gång på gång hindrat reformerna. De aktuella händelserna är ännu en sorglig men kraftfull bekräftelse på att det inte kommer att vara möjligt att skapa en gemensam zon som präglas av fred, välfärd och framsteg om inte en rättvis och varaktig lösning på konflikten har utformats, som det uttrycks i vår rapport.
Återigen – och jag är rädd att jag har tvingats säga detta alltför ofta i mina tal i parlamentet – står vi inför en fredsprocess i ruiner. Och detta vid en tidpunkt när vi hoppades på framsteg. Arabförbundets inställda toppmöte förväntades bli en positiv drivkraft för fredsprocessen genom en nylansering av fredsinitiativet från Beirut.
Jag undrar på vilket sätt – och jag antar att många parlamentsledamöter ställer sig denna fråga – mordet på shejk Yassin har bidragit till att förbättra säkerheten för det israeliska folket? På vilket sätt har det bidragit till det uppsatta målet om ett fredligt tillbakadragande i samförstånd från Gaza? Jag trodde, och jag hoppas fortfarande, att vi redan har upplevt den värsta formen av illdåd av självmordsbombare. Men det som vi har bevittnat på senare tid är grymheter bortom vad man kan föreställa sig. Ett exempel är den skräckslagna tonåring med sprängmedel fäst vid sin kropp som får höra att han kommer att komma till himlen och som skickas ut för att döda sig själv och andra vid en militär vägspärr. Det är avskyvärt och det är fegt. Vad har vi skapat för slags värld när tolvåringar hellre beger sig ut på morduppdrag som detta än spelar fotboll eller gör sina läxor? Och hur ser omständigheterna ut? Vad är det för slags miljö som skapar denna kultur som präglas av död och mord som vedergällning?
Det jag i huvudsak vill säga är att om vi menar allvar med att vilja införa reformer i arabvärlden så är och förblir en lösning av konflikten mellan araber och israeler en strategisk prioritering, såsom det anges i den europeiska säkerhetsstrategin. Den är vad filosoferna skulle kalla ett nödvändigt men inte tillräckligt villkor. Framsteg får inte vara en nödvändig förutsättning för de utmaningar som reformer innebär, eller vice versa. Men om man försöker att genomföra det ena utan det andra är det enligt min åsikt bara alltför troligt att man misslyckas med båda delarna.
Jag beklagar att Arabförbundets toppmöte inte kunde äga rum som planerat, inte minst eftersom man förväntades anta en gemensam deklaration om inrikes reformer som skulle ha varit ett viktigt steg på vägen för utvecklingen av vår gemensamma dagordning. Men när man arbetar i den här delen av världen är det nästan ett krav att fortsätta att hoppas, så jag hoppas att våra arabiska partner kommer att kunna mötas snart igen. Vi är beredda att göra vad vi kan för att hjälpa till.
Jag tror också att vi i EU nu har ett bra utgångsläge för att hålla samråd med människorna i området med visst hopp om att tillföra ny kraft till förbindelserna med våra grannar i Medelhavsområdet och Mellanöstern. I den mån detta stämmer är vi mycket tacksamma gentemot det irländska ordförandeskapet för det kreativa arbete som har utförts, såväl intellektuellt som diplomatiskt.
Jag hoppas även att våra vänner på andra sidan Atlanten inser att vår långsiktiga, samförståndsskapande strategi har ett värde genom att den grundar sig på upprättandet av gemensamma dagordningar med respekt för strategiska skillnader mellan olika länder och områden. USA:s initiativ för ökad demokrati i Mellanöstern med omnejd (the Greater Middle East initiative) orsakade tvister i området, främst eftersom målen föreföll att ha fastställts utan någon egentlig samrådsprocess med människorna i området. I uppståndelsen kring detta var det få som uppmärksammade innebörden i initiativet. Det som de i sak föreslår är ett eventuellt utarbetande av en amerikansk politik för området som grundar sig på det slags omfattande och långsiktiga åtagande som vi har förespråkat och försökt att genomföra under många år. Vi har mycket att tala om med tjänstemännen i Washington om de är beredda att leva upp till åtagandet genom att anslå tillräckliga resurser.
Tiden kommer att utvisa om så är fallet, men oavsett resultaten bör EU fokusera på att utarbeta ett eget strategiskt partnerskap med området. Om vi lyckas tror jag att vi kan göra en avsevärd insats i kampen mot terrorism i Europa och i området, en insats som är lika viktig som förslagen att stärka EU:s inre säkerhet som jag vet kommer att diskuteras i parlamentet i morgon. Denna insats kommer att ta oss ytterligare ett steg mot ett av de centrala målen i EU:s säkerhetsstrategi, nämligen: ”att främja en grupp länder med gott styre ... på gränserna till Medelhavsområdet som vi kan ha nära och samarbetsinriktade förbindelser med”.
Jag vill ta upp ytterligare en fråga som bygger vidare på det jag just har talat om. I torsdags och fredags diskuterade vi i rådet vad denna fantastiska grupp demokratier i Europa kan göra för att skydda vår livsstil, vår välfärd, våra värderingar, vår tro på rättssäkerheten och de civila friheterna och våra medborgares liv, och vad vi i Europa kan göra för att förhindra att fler terroristdåd, som redan har ödelagt så många europeiska familjers liv, inträffar.
Det finns mycket vi måste göra internt. Det finns mycket vi måste göra när det gäller polisen och det rättsliga samarbetet. Jag hyser inga tvivel om att något av det viktigaste är att arbeta mer energiskt och mer kreativt, dag och natt, för att försöka att uppnå fred i Mellanöstern. Ingenting som en terrorist gör kan rättfärdigas av konflikten och många terrorister och de som stöder terrorister utnyttjar palestiniernas svåra situation och använder läget i Mellanöstern som ett vidrigt försvar för den misär och förödelse de orsakar. Detta är sant. Det är också sant att man inte får vara undfallande gentemot terrorister. Det är sant att detta rör viktiga säkerhetsaspekter. Men vi inser alla också att om fred uppnås i Mellanöstern så försvinner en av orsakerna till den alienation som i land efter land utgör en grogrund för terrorism och för terroristernas mordiska tankegångar.
Jag hoppas därför att vi kommer att kunna arbeta mer entusiastiskt och framgångsrikt för att nå fred i Mellanöstern och att inte bara människorna i Israel och Palestina gynnas av denna fred, utan även människorna i Europa och resten av världen.
Talmannen.
   – Det kanske kan vara lämpligt att, som jag gjorde förra veckan vid talmanskonferensen, påpeka för mina kolleger att vi i förra veckan i Aten var med om en lyckad lansering av ett partnerskap: den parlamentariska Europa–Medelhavsförsamlingen. Den bygger på just det långsiktiga perspektiv som nämnts i de två senaste talen. Det är ett partnerskap där 240 parlamentsledamöter ingår: 120 från partnerstaterna och Medelhavets södra kust, och 120 från EU:s nationella parlament och Europaparlamentet. Vi har ännu inte anställt personal, men vi har fastställt kontorens utformning och sammansättningen för de tre arbetsutskotten som kommer att förbereda det kommande arbetet i den parlamentariska församlingen – ett utskott för politiska frågor, ett utskott för ekonomiska frågor samt ett utskott för sociala frågor och kulturellt utbyte. Det är en viktig parlamentsaspekt och en bra plattform att utgå ifrån.
Tyvärr var omständigheterna sådana att båda talarna i dag – rådet och kommissionen – var upptagna med rådsmötet (allmänna frågor och yttre förbindelser) i Bryssel där man förberedde toppmötet och kunde därför inte delta. Båda institutionerna godkände lanseringen av den parlamentariska församlingen och önskade oss lycka till. Vi i parlamentet måste emellertid se till att kommande möten anordnas vid en tidpunkt då rådet och kommissionen kan delta, eftersom det parlamentariska arbetet är och kan vara en ovärderlig plattform för långsiktig utveckling och kommunikation. 
Morillon (PPE-DE ).
   – Herr rådsordförande, herr kommissionär! Förra måndagen, den 22 mars, höll den parlamentariska Europa–Medelhavsförsamlingen sin första session i Aten, och talman Pat Cox har just påmint oss om denna församlings framtida betydelse för förbindelserna mellan de båda sidorna av Medelhavet. Mötet markerade höjdpunkten för de ansträngningar som omedelbart efter den 11 september 2001 har gjorts för att uppnå en bättre ömsesidig förståelse på båda sidorna av Medelhavet och för att avlägsna det skrämmande hotet om krig mellan civilisationerna, vilket är en möjlig konsekvens av den tilltagande utveckling i riktning mot blodsutgjutelse och hämnd som de barbariska anhängarna av urskillningslös terrorism försöker dra in oss i. 
Herr talman! Medan vi ännu var omtumlade och chockade av bilderna från den 11 mars i Madrid fick vi på morgonen den 22 mars höra talas om mordet på shejk Ahmed Yassin med alla de konsekvenser detta mord skulle kunna få. Detta gav oss ännu en anledning att, i närvaro av de officiella delegationerna från Israel och Palestina, upprepa att det är absolut nödvändigt att snabbt finna en rättvis och bestående lösning av den konflikt som de är indragna i och att understryka hur viktigt det är för Europeiska rådet, herr rådsordförande, att lansera det strategiska partnerskapet för en gemensam framtid med Mellanöstern i de frågor som ni just har tagit upp i ert anförande. På vår sida av Medelhavet måste vi vara medvetna om att vår framtid och våra barns och barnbarns framtid kommer att vara beroende av hur vi har kunnat inlemma Afrika i allmänhet och Mellanöstern i synnerhet i det område med fred och säkerhet som våra grundare skulle skapa på vår kontinent. 
Låt oss därför besluta oss för att få ett större inflytande i de förhandlingar som förs inom kvartetten, eftersom vi är väl medvetna om att EU nu kan och måste spela en avgörande roll där – vilket ni påpekade, kommissionär Patten. Vare sig vi önskade det eller ej, anses Förenta staterna, med rätt eller orätt, ha tagit parti för Israel. Ryssland har inte samma intressen som vi har med tanke på vår geografiska närhet till regionen, och Förenta nationerna har inte våra resurser att agera. Om vi européer äntligen skulle tala så kraftfullt som man förväntar sig av oss, råder det inget tvivel om att vår röst skulle höras. Jag är säker på att det finns en vilja att göra detta här i parlamentet, vilket denna debatt återigen kommer att bevisa, helt enkelt därför att denna vilja återspeglar vad en mycket stor majoritet av våra EU-medborgare önskar. Herr rådsordförande, herr kommissionär, kan vi börja hoppas att denna vilja äntligen skulle kunna manifesteras på annat sätt än bara genom fromma förhoppningar? 
Barón Crespo (PSE ).
   – Herr talman, herr rådsordförande, herr kommissionär, mina damer och herrar! Detta är en allvarlig stund, då vi måste arbeta ännu hårdare för att bryta den djävulska våldsspiralen i Mellanöstern. 
Även om shejk Ahmed Yassin inte var en av våra bästa vänner, är mordet på honom en uppenbar och flagrant kränkning av internationell rätt. Man hade kunnat gripa honom och ställa honom inför rätta. Jag skulle också vilja påpeka att vi har inrättat en internationell brottmålsdomstol som måste få spela en roll, även om den inte stöds av vissa stater, inbegripet Israel. 
Vi fördömer öppet morden på Hamas-ledaren och andra palestinier på direkta order från en regering, Israels regering. Vi fördömer också öppet de mord och terrordåd som riktar sig mot civilbefolkningarna hos båda parterna i konflikten, och jag anser att vi måste vädja till palestinierna att inte svara med en förödande ökning av terrordåd och mer blodsutgjutelse. 
Detta mord har redan fått mycket allvarliga följder, inbegripet uppskjutandet av Arabförbundets toppmöte. I detta avseende skulle jag vilja instämma i Shimon Peres allvarliga bedömning i Knesset, när han sade att denna handling skulle leda till ännu allvarligare följder. 
Därför måste det bli slut med denna politik som innebär att man bygger muren inom det ockuperade området och beordrar utomrättsliga avrättningar, och dessutom måste Israel dra sig tillbaka från Gaza, vilket den nuvarande israeliska regeringen klart har förbundit sig att göra. 
På min grupps vägnar skulle jag vilja säga att de upprepade kränkningarna av de mänskliga rättigheterna, åsidosättandet av Förenta nationernas senaste resolutioner om den israeliska regeringens roll och, framför allt, Ariel Sharons beslutsamhet att åter börja med avrättningar utan stöd av internationell rätt inte kommer att ge oss något annat alternativ än att upprepa de ståndpunkter som antogs av parlamentet i dess resolution av den 10 april 2002 och att uppmana kommissionen och rådet att strikt tillämpa den andra artikeln i vårt associeringsavtal. Vi vill inte gå så långt, men vi anser att vi måste utfärda en allvarlig och sträng varning. 
I detta sammanhang skulle jag vilja framföra tre krav: det första är att det civila israeliska samhället, detta israeliska samhälle som sjuder av liv, och alla dess politiska partier, samtidigt som det försvarar sin rätt till egen säkerhet, måste kräva att landets regering skall agera i enlighet med internationell rätt. 
För det andra skulle jag vilja uppmana rådsordförandeskapet att försöka förmå de EU-medlemsstater som är medlemmar av FN:s säkerhetsråd att omedelbart lägga fram ett förslag om att upprätta en internationell insatsstyrka vid 1967 års gränser, med uppdraget att skydda båda sidor. 
För det tredje kräver jag att kommissionen skall fortsätta med sitt bistånd, med Europeiska unionens bistånd för att medverka till att stärka och reformera den nationella palestinska myndigheten, eftersom det krävs en stark samtalspartner om vi skall hävda att det måste finnas en palestinsk stat. 
Jag anser att hela denna process måste ingå som ett led i de förslag som läggs fram för att lösa Mellanösternproblemet.För att lösa en så bitter och djup konflikt är det uppenbart att det är bättre att föreslå fred än att starta nya krig och öka våldsspiralen, framför allt i ett läge då stabiliteten minskar hos de regimer som skulle kunna bidra till att stödja en reformprocess. Jag anser därför att vi på nytt måste inleda och stärka en process i vilken Europeiska unionen, Förenta staterna – som också bär ett tungt ansvar – Arabförbundet och alla länderna i regionen kan fortsätta i enlighet med det förslag om en gemensam framtid för Mellanöstern som nyligen presenterades av Tysklands utrikesminister Joschka Fischer. Som kommissionsledamoten mycket riktigt har påpekat, är Europeiska unionen regionens främsta partner, och i denna process skulle unionen kunna lämna många bidrag när det gäller fredsavtal, säkerhet, vapenkontroll, nedrustning, respekt för mänskliga rättigheter och demokrati samt ekonomiskt samarbete. 
Avslutningsvis, herr talman, vill jag säga att Europaparlamentet har lämnat sitt bidrag genom att äntligen inrätta den parlamentariska församlingen i Aten, och vi har skyldighet, inte bara politiskt utan också moraliskt, att fortsätta Europeiska unionens ansträngningar i linje med Barcelonaprocessen för att kunna lösa en så bitter och djup kris som kräver att vi visar politiskt, ekonomiskt och moraliskt ansvar. 
Malmström (ELDR ).
   – Herr talman! Herr rådsordförande, kommissionär Patten! Mardrömmen i Mellanöstern tycks aldrig ta slut. Min grupp känner precis som alla andra en enorm frustration och vanmakt över att vi inte kan göra mer för att få en lösning på denna blodiga konflikt, som orsakar så mycket lidande. I dagarna talar vi mycket om terrorism, och det är klart att ingenting skulle betyda mer i kampen mot terrorn än fred i Mellanöstern. Situationen där är källa till en enorm frustration och fanatism, och den fostrar unga människor in i en känsla av hopplöshet och förtvivlan som skapar grogrund för att rekrytera också mycket unga självmordsbombare.
Två stater erkända av varandra, demokratiska, levande sida vid sida, skulle naturligtvis få en enormt positiv inverkan på stabiliteten i hela regionen. Planer, projekt, konferenser och nya initiativ – det känns som om vi har prövat allt. Det är ingen brist på kreativitet vad gäller Mellanöstern. Vi behöver inga fler initiativ. Vi behöver en politisk vilja, en vilja att verkligen sätta sig ner och förhandla och uppnå fred. Tyvärr finns det inget som tyder på att dagens ledare, vare sig i Israel eller i Palestina, har denna vilja.
Den liberala gruppen fördömer mordet på Sheik Yassin. Det står i strid med internationell rätt. Precisionsdödande kan verka logiskt ur militär synvinkel, men det är det sämsta av diplomatiska medel. Yassin hade vidriga brott på sitt samvete. Han har aldrig erkänt Israels rätt att existera. I alla avseenden var han en vidrig terrorist. Vi kan ändå inte acceptera denna typ av dödande. Man måste kunna ställa högre krav på en demokratisk stat som Israel. Hamas har nu fått en ny martyr och tusentals människor som brinner av hämndbegär. Därför måste den palestinska ledningen visa en aldrig tidigare visad styrka och ledarskap för att hindra en ny våldsspiral. Arafat måste markera att det inte är Hamas som sätter dagordningen.
Den liberala gruppen har inte ord nog att fördöma självmordsbombarna. Detta planlösa dödande av civila, oskyldiga barn, kvinnor och män paralyserar det israeliska folket och gör minsta ärende, minsta sociala utflykt till något som är förenat med livsfara. Att allt yngre tonåringar och barn nu rekryteras som självmordsbombare är den allra vidrigaste formen av terrorism och kan aldrig någonsin förklaras eller ursäktas.
Israel och Palestina måste tillbaka till förhandlingsbordet till kvartettens vägkarta. Jag vill tacka rådsordföranden och kommissionär Patten för deras arbete för att åstadkomma detta.
Vi måste få ett slut på våldet, och den palestinska myndigheten måste en gång för alla erkänna Israels rätt att existera. Israel å sin sida måste avbryta byggandet av säkerhetsmuren, som en hel värld fördömer. Murar kan aldrig vara lösningen. Likaså måste man inleda det aviserade tillbakadragandet ur Gaza, som tidigare utlovats.
Fred i Mellanöstern, ett fredligt Irak, där jag hoppas att FN kan få en större roll, vore ett mycket stort framsteg och skulle få enorm betydelse för reformprocessen i hela regionen. Lyckas vi, såsom här har skissats på det förslag som nu har antagits, inlemma dessa länder i ett stort och tätt nätverk av handel och samarbete vore det ett enormt framsteg för EU.
Arabförbundets sammanbrott är tragiskt men det finns ändå hopp där som vi måste ta fasta på, att man nämner ändå mänskliga rättigheter och demokrati.
Slutligen, herr talman, vill jag bara resa en annan fråga som liberala gruppen känner oro för och det gäller upploppen i Syrien där hundratals kurder har dödats den senaste tiden. Många sitter fängslade, en del rapporter kommer om tortyr av denna grupp, till följd av upplopp för en vecka sedan. Jag hoppas att rådet och kommissionen kan öka pressen på Syrien för att få slut på detta dödande. 
Morgantini (GUE/NGL ).
   – Det råder inget tvivel – och det är alldeles uppenbart – att konflikterna i Mellanöstern blir alltmer tragiska från dag till dag. Jag anser uppriktigt, och jag upprepar inte bara vad andra har sagt, att vi måste vara modiga nog att erkänna att en stor del av ansvaret för dessa olösta konflikter vilar på det internationella samfundet och, framför allt, på president Bushs militära politik och alla dem som tillsammans med president Bush stöder denna politik. 
Vi kan inte undgå detta problem, och jag håller med rådets ordförande och kommissionär Chris Patten om att Palestina–Israel-frågan är av central betydelse för Mellanösternproblemet. Jag anser också att vi bör överge vår konformistiska ståndpunkt och sluta säga att palestinierna inte erkänner staten Israel: de erkände den 1988. Det är inte sant att den palestinska myndigheten inte vill förhandla: den säger hela tiden att den är beredd att förhandla. Den enda som motsätter sig förhandlingar, den enda som verkligen bedriver en annan politik är Ariel Sharon. 
Jag menar att vi måste bedöma saken objektivt. Det råder inget tvivel om att den palestinska myndigheten bär ansvaret för sin egen oförmåga att förhindra terroristaktioner, men jag anser också att vi bör ha en klar uppfattning om i vilken utsträckning Ariel Sharons politik har lett till en ökning av terrorismen. Chris Patten har rätt: det betyder inte att terroristaktioner i sig bör fördömas och stävjas, oberoende av den politik som bedrivs. Vi måste sluta säga att de alla är av samma skrot och korn. Det finns skillnader, och dessa skillnader är förbudet mot och misslyckandet med att förverkliga några som helst internationella rättigheter för palestinierna. 
Låt oss nu tänka på den stora plan, snarare än ett arbetsdokument, som Förenta staterna har förberett för G8-toppmötet i juni. Det är i själva verket ett arrogant, imperialistiskt projekt, och även om det innehåller åtgärder för utvecklingen av demokrati, demokratiska processer, inledningar, bistånd och stöd, gör det detta utan att diskutera med någon. Vi kan inte exportera demokrati – bortsett från det faktum att vi borde börja tänka på våra egna demokratier – eftersom demokrati är en fortlöpande process där också vi är otillräckliga, där också vi ibland har brister och meningsskiljaktigheter. 
Som det har framställts, är USA:s initiativ för ökad demokrati i Mellanöstern med omnejd (Greater Middle East initiative) en plan som verkligen inte kommer att främja demokratins framväxt. Planen kommer antagligen att hjälpa vissa regimer som är medbrottslingar eller servila, men den kommer inte att bidra till återuppbyggnaden av de arabländer som i själva verket behöver befria sig från förtryckande regimer och verkligen behöver demokrati. Men inte med arrogans och imperialism, tack! Jag anser att Europeiska unionens beslut att välja ett långsiktigt perspektiv och inte satsa på omedelbara resultat genom att hugga av gamla tiders gordiska knut är ett riktigt beslut. Därför behöver vi tid för att reflektera och bygga upp förbindelser. I den meningen är den parlamentariska församling som anordnades i Aten viktig: vi har också sett arabvärldens mångskiftande karaktär och inte bara dess svagheter. 
Jag skulle för ett ögonblick vilja återvända till Ariel Sharons politik. År 1973, när Winston Churchills sonson frågade honom hur det skulle gå med palestinierna, svarade han att det inte fanns någon anledning att oroa sig: ”Vi skall göra en pastramisandwich av dem.” Han skulle klämma sönder dem i en sandwich. Detta är vad Sharon håller på med genom att bygga muren och förhindra rörelsefriheten. Mordet på shejk Ahmed Yassin var inte det första: det har skett 250 utomrättsliga avrättningar, och det första offret var Tabet Tabet, en Al Fatah-pacifist som arbetade för Peace Now. Men varför måste vi hela tiden upprepa dessa saker? 
Ibland blir jag trött på att upprepa mig och känna att alla bär samma ansvar. Det finns olika typer av ansvar, och jag anser inte bara att Ariel Sharon genom detta beslut dödade en ledare, vilket jag som kvinna ser som det yttersta onda, utan också att hans avsikt faktiskt var att förvandla en nationell konflikt till en religiös konflikt. Det är det som är så fruktansvärt. För fyra dagar sedan var jag i Kurdistans berg och såg demonstrationer för shejk Yassin i Van. Detta är den risk vi löper; detta är vad president Bush har gjort.
Avslutningsvis vill jag säga att jag också instämmer i de förslag som lagts fram av Enrique Barón Crespo om artikel 2 och de andra punkterna. 
Gahrton (Verts/ALE ).
   – Herr talman! Det är naturligtvis bra att Europeiska rådet fördömer Israels olagliga avrättning av Hamas-ledaren Sheik Yassin. Men varför bara ord, varför bara fromma önskningar, som general Morillon sade. Varför inte gå från ord till handling? EU har ju konkreta och unika möjligheter att bestraffa Israel genom associeringsavtalet. Här i Europaparlamentet ansåg vi redan i maj 2002 att måttet var rågat när det gäller israeliska brott mot mänskliga rättigheter, och vi krävde då en suspendering av associeringsavtalet. Varför lyssnar inte rådet på parlamentet?
Dessutom har Europeiska kommissionen uttalat sig i samma riktning som parlamentet. Vid senaste associeringsrådsmötet gjorde kommissionen en lång uppräkning av Israels brott mot mänskliga rättigheter och mot FN-beslut. Kommissionen varnade då för att EU sedan skulle ompröva sin inställning om ingen förbättring skulle ske.
Dessutom handlar det om ren handelspolitik. I ett PM som riktar sig till alla importörer av israeliska varor i EU har kommissionen konstaterat att Israel bluffar med ursprungsmärkningen på så sätt att varor från olagliga judiska bosättningar på ockuperad palestinsk mark skickas till EU med ursprungsbeteckningen Israel. Enbart ett sådant bluffande med handelsavtalets regler räcker för att suspendera associeringsavtalet. Varför alla dessa ord, varför ingen handling?
Dessutom vet vi att Israel har kärnvapen – och troligen även andra massförstörelsevapen, säger experterna. Israel får tydligen ha det, men när andra gör likadant, då blir de bombade tillbaka till stenåldern. Varför ingriper man inte mot Israel?
Hur skall man kunna ha en fredlig världsordning, baserad på lag och rätt, om vissa lagbrytare, särskilt om de är arabiska muslimer, bestraffas stenhårt, medan en annan lagbrytare, Israel, tycks kunna göra vad som helst och det enda som händer är att vi upprepar samma debatt år efter år efter år utan att någonting händer? Det minsta man kan begära är att vi säger upp associeringsavtalet, suspenderar det, precis som Europaparlamentet har begärt. 
Turchi (UEN ).
   – Herr talman! Mina damer och herrar! Jag anser att det som för närvarande sker i Mellanöstern skiljer sig markant från vad vi måhända trodde fram till för några dagar sedan. 
Jag menar att Mellanösternfrågan faktiskt gradvis kommer allt närmare och i själva verket ligger på vår tröskel. Det märks i inläggen som jag i vissa fall inte på något sätt kan instämma i – till exempel Luisa Morgantinis, men inte bara hennes. Jag menar att vi måste beakta de terrorattacker vi upplevt i Europa.
Vi kan inte plötsligt enbart behandla frågan om mordet på shejk Ahmad Yassin. I egenskap av katolik förkastar jag alla tankar på att slå någon: inte döda, utan bara slå. Enligt min åsikt är dock detta inte själva poängen. Jag anser att om vi i framtiden vill kunna ge våra medborgare fred, lugn och frid måste vi utarbeta ett helt annorlunda förslag och följa helt andra tankegångar.
EU som sådant kan inte enbart vara ett språkrör för meddelanden om EU-anslag till Mellanösternregionen. EU måste lägga fram ett reellt och specifikt förslag. Jag anser att detta kan genomföras och vädjar i detta ärende till kommissionär Chris Patten och det irländska ordförandeskapet att uppmana till ett slut på konflikterna. Jag anser att detta än en gång kan ge politiken verklig tyngd, och inte bara bli en fråga som vi spekulerar kring här i kammaren.
För dem som i likhet med mig själv har upplevt terrorism – ett annat slags terrorism, ”röd terrorism” – och som haft en bomb i huset och sett sin bror komma ut genom ett fönster, betydde politiska ord ingenting vid denna tid, på 80-talet. Det svar vi hittade – och på den tiden var jag ung – var unikt och helt otroligt: det rådde enighet i syfte att uppnå ett enda mål: bekämpa terrorismen.
Jag anser att detta bara kan åstadkommas om vi, som EU, är medvetna om detta och nu åtminstone sammanställer en lista över terroristorganisationer som skall bedömas på internationell nivå. Jag anser att allt annat bara är ytligt småprat. 
Coûteaux (EDD ).
   – Herr talman! Mina damer och herrar! Det som rådet har berättat bidrar enligt min mening inte med mycket nytt till EU:s ståndpunkt som, förutom oupphörligt citerade tomma fraser som ”samarbete i Medelhavsområdet i syfte att nå fred och framsteg i regionen”, är totalt inkonsekvent. Unionen spelar i realiteten ingen som helst roll i Mellanösternfrågan, förutom att fungera som anslagsgivare och för det mesta dessutom en okunnig sådan. Politiskt gör vi dock ingenting.
Vi kan däremot fylla en funktion om vi lämnar våra europeiska skiljelinjer bakom oss, vilket utan tvivel är omöjligt, och om vi hade modet att tydligt ta ställning. Det handlar inte om att ansluta sig till den ena av de två uppenbara och gamla sidorna i Mellanösterkonflikten, med israelerna å ena sidan och palestinierna å den andra. Den debatten är förlegad. Det val vi måste göra rör den nuvarande verkliga skiljelinjen där de moderata förespråkarna ställs mot extremister på båda sidor. USA gör inte detta val. Landet gör raka motsatsen och ansluter sig i olika omgångar till de moderata respektive extrema lägren. Dessutom tar landet mycket ofta ställning för extremisterna, oavsett om de är fundamentalistiska muslimer eller israeliska religiösa extremister. USA gör detta av eget intresse att splittra regionen för att därmed kunna styra det lättare.
Nu har EU ett särskilt intresse av att återförena regionen för att lyckas bättre med de olika former av samarbete i Medelhavsområdet som skall göra området till vad det alltid har varit, det vill säga världens geopolitiska centrum. Frankrikes politik är raka motsatsen till Förenta staternas. Frankrike tar beslutsamt ställning för moderata palestinier och israeler på båda sidor. Därför är detta den andra stora makten som står ensam mot USA i Mellanöstern. Med undantag för Frankrike är tyvärr även Europa delat, så vi är hänvisade till de menlösa ord vi nyss hörde från rådet. Det är tråkigt, men inte överraskande. 
Dell'Alba (NI ).
   – Herr talman, herr rådsordförande och kommissionär Patten! Europeiska unionen har alltså återupptäckt sin ”heliga union” genom att fördöma mordet på shejk Ahmid Yassin. Vissa har till och med framställt honom som en ärevördig äldre man med en nästan helig status.
Vi har i dag i detta parlament lyssnat till gruppordföranden Enrique Barón Crespo som myndigt, och även andra, något mindre myndigt, påmint oss om möjligheten att åberopa tillämpningen av artikel 2, det vill säga att associeringsavtalet med Israel upphävs på grund av shejk Ahmed Yassins död. Hans död utgör verkligen en överträdelse av internationell rätt; om detta råder det ingen tvekan.
Europeiska rådet ägnade fem stycken av sin text åt att fördöma Israel för detta, men jag kan inte minnas att jag kunde läsa något om att utnyttja handikappade barn som för ett par euro omvandlas till mänskliga bomber med tio kilo sprängämne. Vi, de radikala ledamöterna, har efterlyst ett upphävande av associeringsavtalet – vilket kommissionär Patten alltför väl känner till – enligt artikel 2, något som vi tyvärr aldrig, eller nästan aldrig, utnyttjat när det gäller mängder av länder, varav många i denna region.
Jag tycker att det är viktigt att inte glömma detta faktum. Om vi anser det vara korrekt att fördöma Israel, ett demokratiskt land – som vi så att säga har belönat med epitetet demokratiskt land, vilket innebär att vi kan förvänta oss att landet följer internationell rätt – men å andra sidan förutsätter att det är lönlöst att be exempelvis andra arabländer följa samma rätt, då gör vi ett stort misstag och vi fortsätter att yttra tomma ord om att ha en verksam roll i regionen.
När det till exempel gäller frågan om ett ”Greater Middle East” är det sant att amerikanerna har varit alltför sinnrika när de lagt fram ett förslag som inte tillåts genomgå en kanske lite noggrannare granskning och bedömning och först och främst läggas fram för regeringarna i Mellanöstern. Tanken är i sig god – inte tanken att exportera demokrati, den får bara idén att verka löjlig och trivial och liknar snarare den som även vi, i viss mån på konstlad väg, försökte utveckla långt före USA:s förslag genom den famösa Sana-konferensen om demokrati och mänskliga rättigheter i Mellanöstern. Antingen lägger vi grunden för politisk demokrati eller också följer vi, i egenskap av EU, den amerikanska tankegången, givetvis på egen hand, och lägger i samråd med arabländerna fram ett starkt förslag de närmaste månaderna. Förslaget skall vara inriktat på att försöka engagera arabländerna – inte bara på regeringsnivå, utan även på samhällsnivå – i ett hållbart och starkt förslag för att främja den typ av samhälle och den typ av demokrati som dessa länder efterlyser för att uppnå utveckling, enligt vad FN:s utvecklingsprogram UNDP berättat för oss.
Det är alltså så vi skall lösa Israel–Palestinafrågan – eller infoga den i en mer övergripande lösning. Sammanfattningsvis välkomnar jag att de främsta ledarna för den europeiska vänstern till slut inser, vilket vi har sagt i 30 år, att Israels och Palestinas anslutning till Europeiska unionen är en annan viktig väg för att nå en bestående lösning på Mellanösternfrågan. 
Laschet (PPE-DE ).
   – Det fungerar utmärkt för mig, herr talman, att vara den förste som exakt håller sin tilldelade tid.
Herr talman! Mina damer och herrar! För det första anser jag inte att vi skall spela samma trångsynta spel här vid varje sammanträde och än en gång lyfta upp ingredienserna från Västbanken till Europeiska unionen. Det är inget fel med att diskutera frågan – förra gången höll vi en hel debatt i ämnet. Om dessa ingredienser hade levererats av palestinierna hade de fått företräde hos Europeiska unionen på samma sätt och det är därför meningslöst att en sådan viktig fråga som denna konflikt alltid tyngs av sådana banaliteter.
För det andra fördömer alla i detta parlament de olagliga avrättningar som utförs av Israel. De är oförenliga med internationell rätt och det finns ingen anledning att diskutera frågan. Det är bra att vi som europeisk union helt och fullt klargör detta. Många amerikaner säger också att det är fel. Därför borde vi inte ständigt ställa Frankrike mot USA i frågan. Det sade även Henry Kissinger uttryckligen denna helg.
Det vi däremot måste göra är mer krävande: vi måste nu gå in i en dialog med arabvärlden. Det är givetvis allt annat än lugnande att arabtoppmötet nyligen inställts, att det inte kan hållas eftersom det inte går att enas om en förklaring som innehåller orden demokrati, parlament och civilsamhälle och att tala om kvinnors rättigheter och demokratiska reformer. Vi måste också vara tydligare när vi påminner våra partner söder om Medelhavet om våra grundläggande övertygelser om vi vill nå en mer heltäckande lösning. De som brukar vara mycket högljudda i dessa frågor i kammaren bör också vara högljudda när de vänder sig till arabvärlden i samma ärende.
Detta gör vi med Israel. Det är en demokrati. Vi kan förvänta oss mycket av landet och jag anser att vi har rätt att göra det. Vi bör dock utveckla ett vidare perspektiv i Mellanösternfrågan. För detta krävs det även en dialog med arabvärlden om våra grundläggande principer. Annars når vi aldrig fram till någon lösning. 
Napoletano (PSE ).
   – Herr talman! Den mest utförliga och djupgående analysen av den demokratiska utvecklingens begränsningar i arabvärlden och dess konsekvenser för dessa samhällens utveckling gjordes i den första rapporten från FN:s utvecklingsprogram från 2002.
Den andra rapporten publicerades nyligen och går djupare in på bristen på utbildning och yrkesutbildning, de hårda begränsningarna inom kulturproduktion, teknologi och forskning. Det förhållande som är mest talande är att den grupp som arbetar med projektet helt och hållet – jag upprepar, helt och hållet – utgörs av arabiska forskare. Den strategi för ”Greater Middle East” som utarbetats av Bushadministrationen bygger i huvudsak på dessa analyser, med en begränsning som jag anser vara ödesdiger: här föreskrivs förändringar och reformer utan att några kontakter skapas med den arabiska och islamiska världen.
Det finns en risk för att denna hållning späder på uppfattningen att den så kallade västerländska civilisationen betraktar sig själv som överlägsen arabvärldens alla religiösa och kulturella traditioner. Denna uppfattning ligger till grund för känslan av förödmjukelse som är så utbredd i dessa länder och som terroristgrupperna utnyttjar i hopp om att kunna underblåsa hatet mot väst.
Den andra kommentar jag vill göra gäller förbindelserna mellan Bushadministrationen och Ariel Sharons regering. I arabvärldens ögon är den dubbelmoraliska principen oacceptabel. Kan Ariel Sharons Israel fortfarande betraktas som ett land som styrs av rättsstatliga principer, trots utomrättsliga avrättningar, kollektiva bestraffningar, uppbyggnaden av en mur på palestinskt territorium, bosättningarna och palestiniernas bristande tillgång till grundläggande resurser som vatten?
Den amerikanska regeringen som är så omedgörlig att den påbjöd två krig mot Irak och tio års embargo viker i dag inte en tum från det som i Genève i går återigen definierades som en humanitär katastrof av den utsände från FN:s kommission för de mänskliga rättigheterna. Problemet är att den metod som den amerikanska regeringen har valt, liksom dess likgiltighet inför Mellanösternkonflikten, kan få motsatt effekt, det vill säga att den för allmänheten i dessa länder verkar innebära att ett större erkännande ges till icke-demokratiska regeringar och politiska skikt som är ansvariga för den orättvisa resursanvändningen, för utbredd korruption, för bristen på demokrati och grundläggande rättigheter –till en början för kvinnor – och, kort sagt, till dem som bär ansvaret för dessa samhällens kris och nedgång.
EU har en roll och ett ansvar i allt detta, men också en sammanhängande historia bakom förbindelserna i Medelhavsområdet, som bygger på en annan metod, nämligen partnerskap. Denna strategi stärktes nyligen till följd av utvidgningen österut, med grannlandspolitiken. Det handlar därför i dag inte om att hota detta, utan snarare om att skapa förbindelser med Bushregeringen, med Arabförbundet och att samarbeta med den palestinska befrielseorganisationen, PLO, för att göra EU:s synpunkter hörda som ett alternativ till initiativen från den amerikanska regeringen. 

Sbarbati (ELDR ).
   – Herr talman! EU har ett starkt åtagande för fred, men är djupt frustrerat över de senaste terrordåden. Medelhavsområdet är ett ytterst viktigt område för EU, en historisk utmaning, och fram till dess att det har omvandlats till ett område med fred, utveckling, demokrati och stabilitet kan EU tyvärr inte utnyttja sin potential.
I dag raderar konflikten mellan Israel och Palestina minsta skymt av hopp; konfliktens fördjupning bidrar verkligen inte till bekämpningen av internationell terrorism, utan ger den i ideologiskt hänseende ytterligare bränsle. För att åstadkomma en framtid med fred i området krävs det dock ett ökat ansvarstagande, och alla våra insatser, vår politiska auktoritet och våra ekonomiska och mänskliga resurser måste uppbådas för att vi skall kunna ta oss tillbaka till vägen mot förhandlingar.
Aten-forumet var därför ett viktigt steg, men detta handlar inte om att stödja den ena eller andra sidan. Den väg vi måste välja, till och med nu när hoppet om fred verkar så gott som obefintligt, är uteslutande att arbeta mot ett tydligt mål: två stater, den ena jämte den andra, Israel och Palestina, som lever i fred och säkerhet utan diskriminering och i respekt för de mänskliga rättigheterna. EU måste för detta ändamål driva en ständig och öppen dialog med hela arabvärlden. 
Boudjenah (GUE/NGL ).
   – Herr talman! Såsom hela världen har bekräftat är den israeliska arméns mord på shejk Ahmed Yassin en helt ansvarslös provokation. Efter att ha medverkat till inrättandet och utvecklingen av Hamas med det dåvarande syftet att försvaga PLO, försöker de styrande i Israel i dag skjuta alla tankar om en fredlig lösning i sank. Detta tillvägagångssätt som bygger på råstyrka har ett enda syfte: att grusa alla förhoppningar om att förhandla fram fred med konsekvensen att byggandet av muren genomdrivs som den enda godtagbara lösningen. Denna skamliga mur spärrar in en hel nation och fortsätter annekteringen av dess mark och resurser och fördöms helhjärtat av världsopinionen, vilket bevisas av debatterna i FN:s kommission för de mänskliga rättigheterna.
Inför denna politik som innebär självmord för både palestinier och israeler är uppmaningen från 60 högt uppsatta palestinier att inte hämnas Hamasledarens död oerhört värdig och modig. Det är verkligen dags att Europeiska unionen stöder dem genom att tydligt utpeka Ariel Sharon som det främsta hindret för fred, genom att specifikt inleda officiella samtal med dem som motsätter sig denna politik som går ut på att godkänna det sämsta av alla handlingsalternativ, framför allt upphovsmännen bakom Genèveavtalet, genom att officiellt begära att en internationell styrka sätts in för att skydda befolkningen i de palestinska territorierna och genom att häva avtalet med Israel, vilket vårt parlament begärde för två år sedan. Kort sagt, genom att låta orden följas av handling för att värna om respekten för internationell rätt. Alla andra tillvägagångssätt är dömda att misslyckas och kan inte under några omständigheter tas på allvar, särskilt inte av arabländerna.
Med tanke på att USA:s president fortsätter att uppmuntra Ariel Sharon och skall ta emot honom om några dagar kan inte unionen längre gömma sig bakom ord. EU måste i en anda som skiljer sig helt från de amerikanska planerna för ett ”Greater Middle East” som enbart tjänar till att gynna deras egna ekonomiska och strategiska syften, till slut agera om vi vill förverkliga den ambition som uttalades i Barcelona om att åstadkomma en region med fred och välstånd. De bevisade lögner som användes för att motivera väpnade ingrepp i Irak och det nya uppsving som terrorismen fick och som gjorde att den spreds även till Europa, tvingar oss att ta initiativ som är mycket djärvare än vad som framgår av det som rådet och kommissionen har berättat i dag. Ett slut på ockupationen och erkännandet av en oberoende och livskraftig palestinsk stat skulle också beröva terroristerna deras fruktbara jordmån. Freden i regionen och i hela världen står på spel. 
Maes (Verts/ALE ).
   – Herr talman. herr kommissionär! Mina damer och herrar! Efter Madrid har hotet om en sammandrabbning mellan den västerländska och islamiska världen ryckt närmare. Skall vi bara låta det ske? Det finns både i Israel och bland palestinier krafter som söker ömsesidig förstörelse. Vad går när allt kommer omkring annars en så kallad militär lösning gå ut på?
Shejk Ahmed Yassin ville inte nå fred genom förhandlingar, men vill Ariel Sharon det? Ariel Sharon har vid flera tillfällen provocerat fram palestinskt våld, senast med den militära ockupationen av Palestina, byggandet av muren och mordet på Ahmed Yassin. Våldet har konstant gett upphov till mer våld. Det ger upphov till frustration, dessutom i så hög grad att en export av konflikten till andra områden kryper allt närmare och börjar bli ett hot mot världsfreden och säkerheten i våra städer.
Därför uppmanar vi er att lägga in en högre växel i fredsinsatserna, att häva associeringsavtalet och inte vänta med att inleda en debatt om en internationell fredsstyrka i Israel. Bara rätten till självbestämmande kan i realiteten ge en fredlig utgång. 
Sandbæk (EDD ).
   – Herr talman! Den bästa konfliktförebyggande åtgärden är respekten för de mänskliga rättigheterna. Tyvärr visar inte Sharon någon tillstymmelse till detta. Varje fredansträngning skadas av att det internationella samfundet i praktiken gång på gång tillåter att Sharon bryter mot de internationella lagarna. Det räcker inte med att fördöma Israel, åtgärder måste vidtas. EU skulle kunna börja med att upphäva handelsavtalen. Israel måste kunna skydda sina medborgare mot terrorattacker, men Sharons upprepade kränkningar av de mänskliga rättigheterna, inklusive de utomrättsliga avrättningarna, skyddar inte medborgarna utan utsätter dem för fara. Kränkningarna strider mot internationell lagstiftning och undergräver själva tanken med rättssäkerhet helt och hållet, och just rättssäkerheten är en ytterst viktig del i kampen mot terrorism. Det skulle vara enkelt för Israel att fängsla misstänkta terrorister i stället för att döda oskyldiga förbipasserande, varav många kvinnor och barn, med samma avskyvärda metoder som självmordsbombarna.
Det är inte möjligt för den palestinska myndigheten att få ett slut på självmordsbombningarna när Israel med avsikt underblåser dem, och därigenom delar ansvaret för dem. I många fall har Israel använt sig av utomrättsliga avrättningar mot just de palestinska ledare som har varit starka förespråkare för fred och för ett slut på självmordsbombningarna. Sharons statliga terrorism kan inte ersätta politiska förhandlingar som Genèveavtalet och färdplanen som Israel nu överger. 
Tannock (PPE-DE ).
   – Herr talman! Mellanöstern är det andliga hemmet för de tre stora uppenbarade religionerna i världen, men sorgligt nog även en inspirationskälla för de vilseledda få som åberopar islam för att rättfärdiga terroristhandlingar, och då framförallt salafismens och wahhabismens blodtörstiga traditioner. Mellanöstern har oljetillgångar som är nödvändiga för väst och är samtidigt den plats där en av de längsta och blodigaste stridigheterna mellan arabvärlden och Israel utspelar sig.
Det är dessutom platsen för några av de mest hänsynslösa regimerna, som Saddams tidigare välde i Irak och den nuvarande regeringen i Iran. Även Saudiarabien tillämpar brutala metoder som att halshugga de som begår mindre brott, t.ex. förbrukar alkohol. Många av EU:s flyktingar kommer från Mellanöstern, framför allt Kurdistan, och om vi låter Turkiet bli medlem i EU kommer EU:s gränser att sträcka sig in över Mellanöstern och direkt angränsa till Syrien, Irak och Iran. Därför är det nödvändigt för såväl EU som för de människor som har genomlidit tyranniska styren under en så lång tid att området blir stabilt och präglas av fred, demokrati, gott styre, rättssäkerhet och respekt för mänskliga rättigheter.
Därför stöder jag färdplanen för fred, en tvåstatslösning i Israel och Palestina och ett demokratiskt Palestina sida vid sida med staten Israel. Men jag är fortfarande kritisk till det faktum att EU-pengar gavs i form av direktstöd utan lämpliga säkerhetsåtgärder för att förhindra att stödet användes till korrupt verksamhet och kanske till och med terrorism på en krigsskådeplats och i ett område där denna typ av verksamhet är vanligt förekommande. Jag anser att detta var fel.
I morgon kommer den arbetsgrupp i parlamentet som jobbar med detta tyvärr att offentliggöra två separata betänkanden. Jag har alltid stött och fortsätter att stödja Iraks frigörelse från Ba'ath-partiets förtryck och jag är fortsatt optimistisk till att vi så småningom kommer att se ett nytt Irak växa fram och att detta i sin tur kommer att leda till demokratiska förändringar i andra länder i området. Slutligen hoppas jag på en utökad dialog mellan moderata muslimska ledare och EU:s politiker för att vi skall kunna undvika det fruktade scenariet med en sammandrabbning mellan civilisationer. 
Menéndez del Valle (PSE ).
   – Herr talman! Rådet har med hänvisning till Medelhavsområdet och Mellanöstern just markerat unionens vilja att samarbeta med Förenta staterna i regionen. Det skulle enligt min åsikt inte vara fel om Washington gjorde detsamma och uttryckte en innerlig önskan att få samarbeta med unionen.
Jag anser att detta skulle innefatta följande: ett inkännande, snarare än okänsligt och brutalt, utarbetande och framläggande av den föreslagna planen för demokratiseringen i Mellanöstern. I detta skulle också ingå målsättningar som överensstämmer med verkligheten och sunt förnuft, med insikten om att överdrivna ambitioner enligt min åsikt – vi talar ju om ett område som sträcker sig från Marocko till Pakistan – först kan förefalla löjliga och därefter misslyckas. Och framför allt anser jag att USA bör acceptera att det är omöjligt att gå in i ett sådant väldigt företag utan att behandla lösningen av konflikten mellan araber och israeler som en prioritet och främsta målsättning.
Israel förkastade Saudiarabiens fredsförslag, som ratificerades vid Arabförbundets plenarsammanträde i Beirut, och har blockerat – och låt oss inte missförstå något här, landet har alltså blockerat – färdplanen och beslutat att fortsätta längs sin egen ensidiga väg som inkluderar utomrättsliga mord.
Jag anser – och insisterar på – att dessa förhållanden, i kombination med mordet på shejk Ahmed Yassin, har fått till följd att det nya arabtoppmöte som i går skulle ha hållits i Tunisien har avblåsts, och jag anser att inga eventuella initiativ för ett så kallat vidare Mellanöstern på något sätt kan lyckas under dessa förutsättningar. Vi måste helt enkelt lyssna på vad kung Abdullah av Jordanien, som vi alla vet är en ledare med en rimlig hållning, sade i förrgår, nämligen att mordet på shejk Yassin en vecka före Arabförbundets toppmöte visar att israelerna ville att mötet skulle misslyckas och att araberna inte skall kunna återuppta sitt initiativ till dialog, eftersom Israel inte vill ha någon fred. Om en balanserad ledare säger så måste unionen uppmärksamma vad detta innebär och vidta åtgärder som en konsekvens av detta.
Herr talman, jag skall avsluta med att säga till Armin Laschet som nyss talade – även om jag beklagar att han inte är här – att jag håller med honom om att vi måste tala mindre om de utomrättsliga morden som strider mot internationell rätt, eftersom samtliga av oss fördömer dem. Problemet är att dessa mord begås – alla fördömer dem, men ingen av oss agerar för att få ett slut på dem. 
Nordmann (ELDR ).
   – Herr talman! Jag har två kommentarer. Avrättningen av shejk Ahmed Yassin var rättsligt diskutabel men får inte leda till att vi glömmer vem han var: upphovsmannen till de värsta självmordsattackerna och ledare för en rörelse med stadgar som fortfarande går ut på att förstöra Israel och, förutom detta – låt oss inte glömma det – den fysiska utplåningen av judar i hela världen. Sörjer vi denne man?
För det andra förtjänar den amerikanska planen ett visst övervägande eftersom den blir en uppmaning att gå bortom illusionen om att EU:s insatser för närvarande har kört fast, en illusion som innebär att lösningen av konflikten skulle gå före en demokratisering av Mellanöstern. Som vi vet för inte demokratier krig mot varandra, så det kommer inte att finnas någon långsiktig lösning på konflikten utan demokratisering och modernisering i Mellanöstern. Utan en sådan kopernikansk revolution kommer vi, herr talman, alltid att bevittna samma föreställning med ett moraliserande men maktlöst EU, vilket kommissionär Patten gestaltar med samma finess som en gammal Shakespeareskådespelare. 
Boumediene-Thiery (Verts/ALE ).
   – Herr talman! Mina damer och herrar! Dagen efter inrättandet av den parlamentariska församlingen EU–Medelhavsområdet har Europeiska unionen, vilket alla har påpekat, skyldighet att engagera sig för att skapa fred enligt tankarna i Barcelonaprocessen. Unionen har ett historiskt och politiskt ansvar och kan inte längre nöja sig med att enbart utfärda fördömanden när regionen står i brand eller sörjer när terrorismen slår till.
Nu berättar USA att landet har en plan för Mellanöstern. Men hur kan vi tala om planer när vi vet att Syrien är närvarande i Libanon, när Irak fortfarande är ockuperat och när det fortfarande inte finns någon lösning på Israel–Palestinakonflikten? Planen är med all rätt omstridd och diskutabel. Den är omstridd på grund av att USA inte brytt sig om att diskutera den med de länder som berörs. Amerikas misstro och ensidiga metoder avslöjas med all tydlighet, på samma sätt som det avskräckande kriget i Irak gjorde. Planen återspeglar också USA:s geopolitiska okunnighet och landets generaliseringar när Maghreb inkluderas i Mellanöstern och Pakistan och Afghanistan sammanförs med arabländerna.
Slutligen: vad förordar planen? Kampen mot terrorism? Ja, men med införandet av amerikanska baser i området. Har inte detta varit fallet sedan 1990–1991? Lösning av konflikten? Ja, men för att vinna trovärdighet skulle det krävas att alla former av terrorism bekämpas, inklusive den statliga terrorism som bedrivs av Israel, som envist försöker utplåna det palestinska folket, men förblir ostraffat. Slutligen – demokratiska reformer? Javisst, de måste genomföras och är av största vikt, eftersom folk i dag lider av ett ekonomiskt, politiskt och demokratiskt underskott. Reformerna behövs, men det gör även ekonomisk utveckling.
Slutligen och sammanfattningsvis: dessa reformer är endast möjliga att genomföra om klyftan mellan de styrande skikten och folket minskas. Civilsamhället måste engageras. Av detta skäl måste vi i EU stödja de framåtskridande krafterna eller de interna fredskrafterna och stärka dialogen för att skingra rädslan och äntligen få stopp på detta våld och låta våra gemensamma värderingar bli styrande. 
Van Dam (EDD ).
   – Herr talman! Herr kommissionär! Den som inte erkänner att staten Israel är skyldig att skydda sina medborgare mot terror saknar trovärdighet. Ända sedan den palestinska ledningen inledde den andra för två och ett halvt år sedan för att uppnå sina mål med våldsmetoder har närmare tusen israeliska män, kvinnor och barn dödats av förgiftade hjärnor med splittergranater runt midjan. Var finns den EU-omfattande ilskan över de palestinska ledare som virar in sina barn i bomber och är beredda att kallblodigt spränga dem i luften om de fångas av soldater?
Det största hindret för fred i Mellanöstern är palestiniernas ovilja att erkänna staten Israel. Det finns ingen annan förklaring till Yassir Arafats vägran vid Camp David. Staten Israel motsvarar enbart 0,6 procent av det arabiska området. Länge trodde de arabiska länderna att de kunde driva ut judarna i havet genom att utnyttja palestinska flyktingar för att sätta internationell press på Israel. Arabländerna har aldrig tillåtit sina palestinska bröder att leva ett värdigt liv. Även FN behöll palestiniernas flyktingstatus på konstlad väg i 50 år. Kung Abdullahs första reaktion på Israels eventuella tillbakadragande från Gaza var rädsla för att palestinierna skulle börja söka arbete i Jordanien.
Fred är oupplösligt förbunden med rättvisa och däri ligger problemet. På sin egen kontinent har EU placerat demokratin på en piedestal, men blundar för demokratin i Israel, i en region som uteslutande består av diktaturer – upplysta eller inte, vilket nu än är fallet. 
McMillan-Scott (PPE-DE ).
   – Herr talman! Mordet på Hamasledaren fick en följd, nämligen att Arabförbundets toppmöte som skulle ha ägt rum i går och i dag ställdes in. Detta är en tragedi eftersom man vid toppmötet skulle ha tagit ställning till flera reformförslag för arabvärlden. Jag vill fokusera på reformfrågan eftersom den är grundläggande för vår säkerhet i EU.
Den irländska utrikesministern talade om konflikten mellan araber och israeler. Han talade också om utvecklingen av demokrati och det civila samhället i detta område. Min fråga är vad vi göra? Kommissionär Patten talade om Barcelonaprocessen – en mycket angelägen process som etablerades långt före amerikanernas idé om en process för ökad demokrati i Mellanöstern med omnejd – men denna process har inte den slags inverkan som den borde ha. 
Som några av er kanske känner till har jag under de senaste månaderna varit föredragande för demokratiinitiativet, och närvarat vid konferensen i Sana'a i Jemen, besökt Kairo, Alexandria, Damaskus, närvarat vid den arabiska parlamentskonferensen och besökt Aten förra veckan med er, herr talman. Syftet med den här demokratiska resan är att åstadkomma en sak: en längtan efter demokrati, rättssäkerhet, ett civilt samhälle och så vidare hos människorna i arabländerna. Vi vet vad vi prioriterar när det gäller utrikespolitik, nämligen mänskliga rättigheter, demokrati, främjandet av grundläggande friheter och rättssäkerhet. Men, samtidigt som EU spenderar mer än 700 miljoner euro på Meda-medel, spenderas endast 7 miljoner euro på demokrati i detta instabila område i vår närhet. Det känns som om jag hamnat i kläm mellan rådets Scylla och dess byråkratiska obstruktionspolitik och kommissionens Charybdis och dess byråkratiska obstruktionspolitik. Vi behöver ett program som fungerar. Vi har medlen och viljan att genomföra det här i parlamentet. Frågan är om kommissionen och rådet accepterar sina politiska prioriteringar? Jag riktar mina kommentarer till två höga politiker som båda innehar ansvarspositioner vid en tidpunkt som är mycket känslig för Europa. 
Van den Berg (PSE ).
   – Herr talman! Den negativa våldsspiralen i Mellanöstern verkar inte ändra riktning, utan nådde en ny botten förra veckan när den hatspridande Hamasledaren Ahmed Yassin kallblodigt mördades på den israeliska premiärministern Ariel Sharons befallning. Jag uppmanar palestinierna att inte ta till våld för att hämnas Ariel Sharons olagliga gärning. Det är nu dags att bryta spiralen och välja fredligt motstånd under värdiga former. Jag skulle vilja upprepa den vädjan som framfördes av en grupp palestinska akademiker om att inte begå några nya självmordsattacker.
Premiärminister Ariel Sharon kränker de mänskliga rättigheterna och struntar i FN:s resolutioner när han bygger en mur på ockuperat område, bygger nya bosättningar och beviljar olagliga avrättningar av palestinier. Jag kräver därför att EU:s associeringsavtal med Israel hävs enligt artikel 2, klausulen om mänskliga rättigheter, fram till dess att den israeliska regeringen har tagit tillbaka sina order om anfall, eftersom dessa strider mot internationell rätt och innebär att Sharonregeringen hotar säkerheten och Israel som konstitutionell stat.
Den israelisk-palestinska situationen är en allvarligt oroande faktor i hela regionen. Mellanöstern behöver ett brett demokratiskt initiativ för dialog och samarbete mellan alla länder i regionen och EU har de lämpliga verktygen för att åstadkomma ett sådant. Vi måste lägga upp partnerskapen mellan EU och länderna i Mellanöstern inom ramen för Barcelonaprocessen där vi strategiskt främjar politiska och ekonomiska, men även sociala, reformer för att lösa konflikten mellan Israel och Palestina. Jag är övertygad om att det finns ett stort politiskt behov av detta bland medborgarna i både Israel och Palestina.
Slutligen vill jag uppmana EU:s medlemsstater i FN:s säkerhetsråd att lägga fram ett förslag om en FN-styrka vid gränserna från 1967, som ett försök att skydda de israeliska och palestinska medborgarna mot terrorattacker. Att arbeta för fred i Mellanöstern är ett stort bidrag till kampen mot terrorism. 
De Clercq (ELDR ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! Regelbundet som ett urverk gör vi högtflygande uttalanden och fördömer våldet i Mellanöstern. Är det verkligen allt vi klarar av att göra? Varför kan inte EU spela en mer aktiv roll i denna konflikt? Just nu finns det flera skäl till att Europeiska unionen bör spela en banbrytande roll i fredsprocessen.
Tyvärr har de senaste händelserna gjort att situationen mellan Israel och palestinierna troligen kommer att radikaliseras ytterligare. Förenta staternas anseende som en god internationell förhandlare har allvarligt naggats i kanten efter Afghanistan och Irak. Genomförandet av den internationella steg-för-steg-planen ser ut att ligga långt borta, så Europeiska unionen bör agera. Fred och stabilitet ligger helt i EU:s intresse. Trots allt är vi regionens största handelspartner och den största givaren av humanitärt och ekonomiskt bistånd. När skall våra ord äntligen följas av handling? 
Banotti (PPE-DE ).
   – Herr talman! Nyligen deltog jag i en konferens för arabiska kvinnor i Beirut. Kvinnorna kom från 22 olika arabiska länder. Det som slog mig var att de alla talade samma språk, vilket gav dem en samhörighet som vi kanske fortfarande strävar efter här i Europa. Oavsett vad de talade om vid konferensen – och de var alla välutbildade, sofistikerade kvinnor – tog samtliga upp Palestinafrågan. Det är tydligt att denna fråga är något som verkligen enar alla de arabiska länderna.
På ett tragiskt och fasansfullt sätt och under trettio års tid har vi på Irland lärt oss vad det innebär att leva med terrorism. Vi har också sett några av de bittraste fienderna i världen ta ett steg ut i det okända som ledde till fred på Nordirland – till allas vår lättnad. Kommissionär Chris Patten hade definitivt en del i detta.
Jag tänker inte upprepa vad flera av mina kolleger redan har sagt denna eftermiddag, men vi måste inse att det i tragedins kärna finns en ny generation barn som lever i de eländiga lägren i Palestina och som växer upp och den första lek de lär sig är att kasta sten på soldater – precis som de gjorde på Nordirland. Det finns även en ny generation barn på andra sidan gränsen som är alltför skräckslagna för att gå till skolan för att den buss de åker med kanske sprängs. Det är dessa barn som om tjugo år kommer att vara självmordsbombarnas ledare eller kanske offer.
Vi fördömer förbehållslöst alla de fasansfulla händelserna i både Palestina och Israel. Men steget ut i det okända måste tas, det ögonblick då, som en vän till mig sade, vi måste le ödmjukt och ha is i magen och glömma de hemska saker vi har gjort varandra och försöka ta itu med de fruktansvärda händelserna i Mellanöstern som är centrala för praktiskt taget varje politiskt problem i världen i dag. 
Swoboda (PSE ).
   – Herr talman, herr rådsordförande, herr kommissionär! Det talas i dessa dagar om en ny Mellanösternpolitik, om ett större Mellanöstern. En sådan politik måste enligt min åsikt inriktas på särskilt två saker om inte allt skall bli tomt prat.
För det första en lösning på huvudkonflikten i Mellanöstern. Jag önskar att Förenta staterna kunde lägga ned lika mycket energi – och jag menar inte militära trupper – på att lösa det verkliga problemet i Mellanöstern som det gör i Irak. Jag skulle också vilja att Europa lade ned lika mycket energi på att lösa Mellanösternproblemet som vissa medlemsstater i Europeiska unionen gör i fallet Irak, eftersom det då skulle bli färre terrorattacker och färre utomrättsliga avrättningar som det på shejk Yassin. Som kommissionär Chris Patten sade måste denna kultur som präglas av mord krossas och besegras.
För det andra, ja, arabvärlden behöver verkligen reformer. Till skillnad från många av mina kolleger här har jag emellertid inte sett många bevis på att amerikanerna har stött reformrörelserna i Jordanien, Egypten eller Saudiarabien de senaste åren. Jag har inte märkt att de har stött demokrati och mänskliga rättigheter i dessa länder särskilt mycket. Om USA nu tar sig an detta är jag mycket positiv till att tillsammans med dem stödja reformarbetet i arabländerna. Det finns tillräckligt många kvinnor som är missnöjda med den fortsatt allvarliga diskrimineringen av kvinnor. Det finns tillräckligt många minoriteter som är missnöjda med diskrimineringen av minoriteter. Det finns tillräckligt många människor i arabländerna som är missnöjda med diskrimineringen och åsidosättandet av mänskliga rättigheter och minoriteternas rättigheter. För inte så länge sedan välkomnade vi till utskottet för utrikesfrågor, mänskliga rättigheter, gemensam säkerhet och försvarspolitik de personer som nyligen hade skrivit en rapport som visade var hindren finns, de hinder för modernisering och demokratisering som arabländerna själva har erkänt.
Jag anser att den enda möjliga vägen framåt för en ny Mellanösternpolitik är att inte hota med ett militärt ingripande utifrån utan att i synnerhet Europa stöder reformkrafterna i arabländerna. Vi bör göra mer, använda mer pengar och naturligtvis också lägga ned mycket mer energi på att driva dessa viktiga reformer framåt i arabvärlden. 
Souladakis (PSE ).
   – Herr talman! Tio år efter avtalen mellan Rabin och Arafat skulle en neutral observatör som iakttar artighetsfraserna mellan Blair och Kadaffi säga att ett mirakel har ägt rum. Men vid en närmare granskning skulle man säga att vi har en större tragedi. Var finns balansen? Balansen är helt klart värre i dag än vad den var för tio år sedan när det inträffade händelser och fanns politiska alternativ.
Vi reagerade inte när det blev klart från olika håll att regeringens officiella linje var att mörda människor. Vi reagerade inte heller när den nya skammens mur började byggas. En särskild egenhet kännetecknar formen på vår politik. Ja! Vi är de största finansiärerna i området, men att finansiera någon utan att ingripa politiskt är egentligen som att hälla vatten i ett såll, i en hink full med hål som inte kan behålla vattnet.
Vad gör vi nu? Helt klart måste vi ta initiativ. Inom några dagar skall ordförandelandet enligt vad som är vår praxis möta USA:s president för att ta upp det mycket angelägna ämnet om en gemensam hållning i den här frågan. Det skulle givetvis vara bättre om detta möte slutligen hölls i Bryssel.
Vi talar också om Europa–Medelhavskonferensen och vi välkomnar alla mötet i Aten på parlamentarisk nivå. Men det måste också finnas ett motsvarande initiativ på regeringsnivå. Vi måste därför begränsa problemet om vi inte kan gå till botten med det. Det vore till exempel inte dumt om vi inrättade ett särskilt kontor i området, i Cypern, för att beakta alla problem och ta motsvarande initiativ. Politik är inte neutral. Politik betyder initiativ, handling, förslag och resultat. Om Europeiska unionen vill visa sin kapacitet, däribland för sitt eget bästa, är detta ett område som har nått den punkt där Europeiska unionen kommer att bli allmänt accepterad av mänskligheten om den kan bidra till en lösning på Palestina-problemet, som är toppen på ett större problem, men om toppen på problemet kan lösas kommer också orsaken till problemet att lösas. 
Theorin (PSE ).
   – Herr talman! En hållbar fred i Mellersta Östern kan bara nås genom seriösa förhandlingar och genom att internationell rätt följs. Att bygga murar och nya bosättningar på ockuperat område bidrar inte till fred. Fred uppnås aldrig genom terrorhandlingar, varken från Israel eller från palestinsk sida. Inga terrorhandlingar kan godtas.
Det av Israels regering beordrade mordet på Sheik Yassin är en terroristhandling och ett brott mot internationell rätt. Det måste fördömas. Det är uppenbart att Israel har brutit mot associeringsavtalet. EU skall inte acceptera detta. En lösning av konflikten kräver ett ökat aktivt deltagande från EU och från FN också i form av fredsbevarande trupper, utökat stöd åt det palestinska folket, men också ett klart politiskt besked. Sharon har klargjort att han avser att ge order om avrättningar på fler palestinska ledare. Om Israels regering inte omgående ger upp sådana planer måste avtalet med Israel sägas upp. Avtal skall följas av båda parter. Mer eftergivenhet åt Israel och den israeliska regeringen hjälper inte Israel. 
De Rossa (PSE ).
   – Herr talman! Mordet på Hamasledaren shejk Ahmed Yassin och sju andra palestinier var ett tydligt brott mot internationell rätt. Jag fördömer helt och hållet all terrorism, oavsett vem som står bakom den, och jag vill även uppmana palestinierna att inte svara med våldsamheter på denna senaste provokation. Om vi skall kunna få ett slut på denna våldsspiral så måste någon ta första steget. Det mest avskyvärda är när barn tvingas att utföra bombningar och när civila människor attackeras av de palestinska terrorgrupperna.
Ariel Sharons regering har återigen använt sig av en översittartaktik som hindrar fredsprocessen och varje chans till konstruktiva förhandlingar. Den fortsatta ockupationen av palestinskt territorium och byggandet av den så kallade säkerhetsmuren, främst på palestinskt territorium, skapar getton för palestinierna, förstör deras uppehälle, stänger in dem, gör dem fattiga och förtvivlade. EU å sin sida kommer bara med löften och inga hot. Det beror inte på att EU inte har möjlighet att hota, utan bara på att man vägrar att göra det.
Jag uppmanar kommissionen och rådet att kräva att Israel omedelbart vidtar åtgärder i enlighet med kraven på mänskliga rättigheter som ingår i associeringsavtalet. För närvarande gör landet inte det och om vi inte vidtar åtgärder för att kräva detta kommer det att få fasansfulla följder i framtiden. 
Dhaene (PSE ).
   – Herr talman! Fred i Mellanöstern är beroende av en lösning på Palestina–Israel-konflikten och av hela EU-politiken om strategiskt partnerskap. När Cypern går med den 1 maj ligger Tel Aviv på en halvtimmes flygavstånd från Europeiska unionen och vi blir direkta grannar. Vid det senaste besöket av parlamentets delegation noterade vi att många israeler har höga förväntningar på Europeiska unionen. De förväntar sig att vi skall inta en ledande roll i regionen.
Israel styrs av en man som sätter sig över internationell rätt och som fortsätter att underblåsa den nuvarande konflikten. Han orsakar sitt land stor skada och ger internationella terrorister en utmärkt ursäkt för sina aktioner.
Enligt rådets uttalande motsätter sig Europeiska unionen konsekvent utomrättsliga avrättningar. Som jag ser det är den enda följdriktiga inställningen att granska handelsförbindelserna och att använda vår ekonomiska makt som en morot och piska – men inte bara för Israel. 
Roche,
   . – Herr talman! Jag skall fatta mig kort. Jag vill tacka de parlamentsledamöter som har deltagit. Detta har varit en nyttig diskussion som har klargjort att det råder ett grundläggande samförstånd hos oss om behovet av att EU genomför så stora insatser som möjligt i de frågor som har tagits upp. Vi är alla överens om att EU måste höja nivån för sitt åtagande i området.
Jag håller framför allt med parlamentsledamöterna om betydelsen av intensiva samråd med länderna i området. Drivkraften och initiativet för att ta itu med dessa utmaningar och genomföra de nödvändiga reformerna måste komma från regionen själv. Det är enkelt att misströsta om man ser det vi har sett, ohygglighet på ohygglighet och elände på elände. Situationen är emellertid sådan att unionen måste delta i arbetet med att driva på processen där den kan för att åtminstone försöka att skapa ett utrymme där fred kan skapas.
Unionen måste arbeta tillsammans med området i detta syfte för att hjälpa dem att möta alla de utmaningar de står inför.
En varaktig och omfattande lösning anges i färdplanen och färdplanen är den enda vägen framåt. Det nämndes att upphävandet av associeringsavtalet är en väg framåt för området. Jag tror att diskussioner och påtryckningar skulle kunna ge resultat. I interimsrapporten om det strategiska partnerskapet som rådet godkände förra veckan upprättar EU en rad vägledande principer för sitt åtagande i området.
Ordförandeskapet är fast beslutat att utveckla det strategiska partnerskapet utifrån partnerskap och dialog med alla länderna i området.
Jag vill ännu en gång tacka parlamentsledamöterna för deras tänkvärda och skarpsinniga bidrag. 
Talmannen.
   – Tack, Dirk Roche. Trots auktoritativa uppmaningar och citat från Shakespeare, Homeros och Odysseus har kommissionär Chris Patten meddelat mig att han inte tänker svara.
Debatten är avslutad.
Alyssandrakis (GUE/NGL ),
   . – Israels mord på Hamas andlige ledare bekräftar återigen den mordiska/terroristiska karaktären på den politik som bedrivs av Sharon-regeringen för att underkuva det heroiska palestinska folket. Det sker i kölvattnet av en grupp liknande mord som vissa människor rättfärdigar genom att hävda att de skyddar sig mot terrorism.
Sharon-regeringen skulle inte våga begå brott om den inte hade direkt stöd och uppmuntran från USA. EU fortsätter för egen del sin toleranta politik och stöder Israel, vilket placerar de som slaktar och de som slaktas på jämlik fot. Vid toppmötet i Bryssel inskränkte man sig till att uttrycka sitt motstånd mot ”utomrättsliga avrättningar” (som man kallar morden) men erkände ”Israels rätt att skydda sina medborgare mot terroristattacker”.
Greklands kommunistparti har upprepade gånger uttryckt sin solidaritet med det heroiska palestinska folket och har gett sitt stöd till dess rättvisa kamp. Greklands kommunistparti har också klart fördömt Israels folkmordspolitik, beklagat förlusten av liv och uttryckt sin övertygelse att källan till allt våld är ockupationen av palestinskt territorium. Det uttrycker också sitt stöd för fredskrafterna i Israel och för alla dem som vägrar att tjäna armén och ockuperade områden. Det kommer inte att bli fred i området förrän Palestinas folk har ett hemland. 
Ribeiro (GUE/NGL ),
   . – Läget i Mellanöstern har existerat i decennier.
Vi har på olika sätt visat solidaritet med det palestinska folket och med de personer och grupper i Israel som kämpar för fred i regionen. Ett gemensamt initiativ för fred, stabilitet och demokrati i hela Mellanöstern, som rubriken i rådets och kommissionens uttalande uttrycker det, skulle vara värt vårt stöd om det verkligen var ett gemensamt initiativ för fred. Det vi inte kan acceptera är att fina rubriker eller överskrifter döljer den obalans som finns i situationen och till och med antyder felaktiga tolkningar av händelser.
Terrorism kan inte rättfärdigas genom attacker på terrorism. Terrorism kan inte heller slätas över genom att den ges en förskönande etikett såsom ”utomrättslig avrättning” eller en liknande grad av språklig skönmålning.
Oavsett vad vi tycker om Hamas har avrättningen av Hamasledaren inte alls bidragit till fred i Mellanöstern, snarare tvärtom faktiskt. Att Ariel Sharons fascistiska regering inte görs ansvarig för upptrappningen av våldet och terrorn bidrar inte heller till fred i Mellanöstern.
Parlamentet och EU måste anta tydliga och entydiga ståndpunkter för att fördöma terrorism, men sådana ståndpunkter blir bara trovärdiga om de fördömer den israeliska regeringens terroristpolitik och leder till konkreta politiska och diplomatiska åtgärder, såsom att upphäva associeringsavtalet med Israel. 
Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är rådets och kommissionens uttalanden om situationen i Kosovo. 
Roche,
   . – Herr talman! Vi chockades alla över de etniskt motiverade våldsamheterna i Kosovo den 17 och 18 mars. Det senaste våldsutbrottet resulterade i döda och skadade och i att 3 000 människor fördrevs från sina hem. Det ledde även till att andaktslokaler, sjukhus och skolor avsiktligt angreps i en attack på vår gemensamma vision om ett multi-etniskt Kosovo. Även om situationen i Kosovo har stabiliserats efter den 18 mars så är läget fortfarande mycket spänt. Till följd av våldet har den internationella fredsbevarande styrkan KFOR förstärkts avsevärt. Jag vill uttrycka min beundran för alla dem som har arbetat hårt för att stabilisera situationen och återupprätta lugnet i Kosovo. Jag vill även uttrycka mitt och rådets djupa deltagande med alla dem som återigen har drabbats av dödsfall, skador och förlorat nära anhöriga.
Vid rådsmötet (allmänna frågor och yttre förbindelser) den 22 mars och Europeiska rådets möte den 26 mars fördömdes våldet, förlusten av människoliv, skadorna på egendom och ödeläggelsen av det religiösa och kulturella arvet i Kosovo. Man har återigen bekräftat EU:s helhjärtade engagemang för utvecklingen av ett säkert, demokratiskt och multietniskt Kosovo, i överensstämmelse med FN:s säkerhetsråds resolution 1244. EU stöder helhjärtat FN:s generalsekreterares särskilde representant i Kosovo, Harri Holkeri, FN:s delegation i Kosovo och KFOR i deras beslutsamma ansträngningar för att stabilisera situationen och fullt ut genomföra säkerhetsrådets resolution 1244. Jag vill understryka EU:s starka stöd för FN:s strategi ”Standards before Status”. Tillsammans med säkerhetsrådets resolution 1244 utgör denna strategi grunden för det internationella samfundets engagemang i Kosovo. EU överväger nu hur man skall kunna stärka sin roll för att främja FN-strategin ”Standards before Status”.
De senaste våldsamheterna riskerar att undergräva de framsteg som man med stor möda hittills har uppnått. Det är viktigt att vi nu hävdar politikens företräde i Kosovo och att man inte på nytt hemfaller åt etniskt våld. En explosion av sekterism skulle vara till skada för alla i Kosovo. Det är tydligt att framtiden för människorna i detta land är beroende av att länderna på Västra Balkan så småningom integreras i EU såsom man enades om vid toppmötet mellan EU och Västra Balkan i juni 2003. Genomförandet av FN-strategin ”Standards before Status” är avgörande för att uppnå detta mål. Men frågan om Kosovos slutliga ställning kan inte lösas förrän man har gjort tillräckligt stora framsteg i genomförandet och översynen av normer. Trots den senaste tidens våldsamheter och det fortsatt spända läget måste dialogen mellan Belgrad och Pristina om praktiska frågor därför återupptas.
Som parlamentet känner till besökte den höge representanten Javier Solana Kosovo den 24 mars på begäran av rådet (allmänna frågor och yttre förbindelser). Kommissionär Patten deltog också i detta besök. De kom med ett tydligt budskap. De politiska ledarna i Kosovo, framför allt det kosovoalbanska ledarskapet, måste ta ansvar för situationen och garantera att etniskt motiverat våld eller hot om sådant våld inte upprepas. De som är ansvariga för våldet måste ställas inför rätta.
De provisoriska institutionerna för självstyre i Kosovo måste bevisa sitt engagemang för ett multietniskt Kosovo. Vid Europeiska rådets möte förra veckan uppmanades de därför att omedelbart avsätta resurser för att snabbt återuppbygga skadad egendom, däribland andaktslokaler, så att internt fördrivna människor tryggt kan återvända till sina hem. Jag välkomnar de provisoriska institutionernas anslag på 5 miljoner euro till återuppbyggnaden och uttalandet den 26 mars från Kosovos parlament i vilket man enhälligt fördömer den senaste tidens våldsamheter.
Det räcker emellertid inte med ord, hur välkomna de än är. Det är dags för verkliga ansträngningar att överbrygga de etniska klyftorna för att skapa ett Kosovo där alla kan leva i fred och säkerhet. För att uppnå detta och för att skydda hela befolkningens, inklusive minoriteternas rättigheter måste de politiska ledarna i Kosovo samarbeta närmare med FN:s delegation i Kosovo och med KFOR.
De senaste veckornas händelser i Kosovo är en påminnelse för oss alla om EU:s viktiga roll, inte bara i Kosovo, utan i hela området. EU har gått i spetsen för arbetet med länderna på Västra Balkan för att stärka freden och stabiliteten i området och främja den ekonomiska utvecklingen och respekten för de mänskliga rättigheterna och rättssäkerheten. Under perioden 2000-2006 kommer EU:s stöd till området för att främja dessa mål att uppgå till 4,65 miljarder euro. Unionen och dess medlemsstater fortsätter att ge mest stöd till de internationella insatserna i Kosovo. EU:s medlemsstater bidrar också med de största truppinsatserna till KFOR.
Utvecklingen av ännu närmare förbindelser med Västra Balkan är en prioriterad fråga för EU. Sedan förra årets toppmöte i Thessaloniki har EU och länderna på Västra Balkan en gemensam dagordning för framsteg. Slutmålet om integration kommer att eftersträvas genom stabiliserings- och associeringsprocessen och genomförandet av de avtal som satte punkt för de senaste 13 årens tragiska konflikter. När det gäller Kosovo är stabiliserings- och associeringsprocessens ”spårningsmekanism”, som Europeiska kommissionen tog initiativet till våren 2003, avsedd att underlätta Kosovos framsteg inom stabiliserings- och associeringsprocessen så att landet kan införlivas i den europeiska familjen. Våra ansträngningar för att främja det europeiska perspektivet i Kosovo förstärks av FN:s politik för att genomföra normer, och vice versa.
Stabiliserings- och associeringsprocessen sporrar de demokratiskt valda regeringarna i området att anta och genomföra svåra och omfattande ekonomiska och politiska reformer och att fortsätta att stärka det regionala samarbetet. Hur snabbt länderna i området når framsteg när det gäller den europeiska integreringen är till stor del upp till dem själva, även om EU helhjärtat stöder dem i deras strävan. Båda parterna gjorde åtaganden i Thessaloniki och dessa måste förverkligas fullt ut.
De som bär ansvaret för den senaste tidens våldsamheter i Kosovo måste ställas inför rätta. Det får inte finnas någon mur av tystnad eller straffrihetskultur. Det är dags att gå vidare och att lämna de oförrätter och den ilska som så länge har skadat Kosovos politiska liv. FN har i sin strategi ”Standards before Status” stakat ut en väg framåt. Jag vill återigen påpeka att rådet stöder den särskilde representanten Harri Holkeri, och hans kolleger i FN och KFOR i deras beslutsamhet att stabilisera situationen så att säkerhetsrådets resolution 1244 kan genomföras fullt ut. Det åligger alla, men framför allt Kosovos ledare, att stödja det pågående arbetet för en stabil framtid för ett säkert, demokratiskt, välmående och multietniskt Kosovo, som hör hemma i Europa. EU står redo att hjälpa till så att detta mål kan uppnås. Nu är det upp till människorna i Kosovo att ta emot den hjälp som erbjuds. 
Patten,
   . – Herr talman! Jag är mycket glad över att få möjlighet att tala om Kosovo i parlamentet i dag. Som ordförandeskapet nämnde reste jag och Javier Solana i förra veckan till Kosovo eftersom vi var oroade över den senaste tidens våldsvåg. Under dessa fruktansvärda dagar och nätter förstördes ett mycket stort antal hem, skolor, sjukvårdsinrättningar och kyrkor. Enligt de senaste rapporterna dödades 22 människor och fler än 850 skadades, däribland poliser och KFOR-representanter. Det råder inget tvivel om att även om det var en enstaka händelse som utlöste våldet, så blev det snabbt organiserat. Jag tvivlar inte heller på att falanger inom de stora albanska politiska partierna var inblandade.
Vi bör komma ihåg att Europa med rätta tog ställning mot Milosevics avskyvärda etniska rensning 1999. Sedan dess har det internationella samfundet satsat 2 miljarder euro – ej inräknat försvarskostnader – på återuppbyggnaden av Kosovo. Det här gjorde vi inte för att tvingas se även kosovoserber utsättas för etnisk rensning.
Jag vill gärna delge parlamentet mina tankar om besöket i Kosovo. Jag måste erkänna att den höge representanten och jag blev ytterst besvikna. I en förort till Pristina som heter Kosovo Polje såg vi med egna ögon serbernas ilska och upprördhet. Vi sökte bevis för att de kosovoalbanska ledarna förstod dessa känslor, men såg ytterst få tecken på detta. Tvärtom försökte de lägga skulden på alla utom sig själva.
Det fanns emellertid ett undantag. Premiärminister Bajram Rexhepi visade sig vara situationen vuxen. Han visade stort mod genom att besöka oroshärdar för att försöka minska spänningarna. Han insåg också omedelbart att ansvaret för att gottgöra de fruktansvärda övergreppen mot kosovoserber låg hos de provisoriska institutionerna för självstyre. Innan vi kom hade han beslutat att inrätta en återuppbyggnadsfond med en första budget på 5 miljoner euro. Han insåg att det var hans regering, och inte det internationella samfundet, som hade ansvaret för att ställa saker och ting tillrätta. Jag reste inte till Pristina för att lova att de europeiska skattebetalarnas pengar kunde användas istället. Detta skulle vara helt oacceptabelt. Bajram Rexhepi lovade att omgående vidta åtgärder för att reparera de skadade egendomarna, så att människor så snabbt som möjligt kan återvända till sina hem. Javier Solana och jag lovade att komma tillbaka i sommar för att förvissa oss om att det verkligen sker framsteg i återuppbyggnaden.
Vilka är prioriteringarna nu? Nato har snabbt skickat fler trupper för att öka säkerheten. Detta har haft en omedelbart lugnande inverkan på det spända läget i Kosovo, även om vi måste fortsätta att vara ytterst vaksamma på situationen. UNMIK:s polisstyrka försöker nu så snabbt som möjligt slå fast vem som bär ansvaret för attackerna så att de kan gripas och straffas. Ledarna för de albanska politiska partierna har en skyldighet att rensa ut dessa människor ur sina led. Därefter måste det göras en utredning av Kosovopolisens roll i oroligheterna. Det har förekommit uppgifter om att medan vissa poliser gjorde ett gott arbete så fanns det andra som inte ingrep för att förhindra attackerna eller, vilket är ännu värre, som själva deltog i dem. UNMIK har föresatt sig att gå till botten med vad som egentligen hände. Vi måste också tydligt visa att vi står bakom UNMIK. Det fanns tydliga tecken på organiserade attacker mot just UNMIK:s egendom och personal. Detta är helt oacceptabelt. EU stöder helhjärtat FN som institution. Vi tolererar inte attacker mot FN, vare sig i Kosovo eller annorstädes.
Vi måste också ha ett mycket nära samarbete med våra amerikanska samarbetspartner. Javier Solana hade ett mycket konstruktivt möte med Marcie Ries, den amerikanska representanten i Pristina. Vi var alla överens om att vi måste göra det fullkomligt klart för invånarna i Kosovo att vi står eniga i vår reaktion på dessa händelser. Det är slutligen absolut nödvändigt att de politiska ledarna i Belgrad och Pristina avstår från att göra provokativa uttalanden som bara förvärrar spänningarna. Diskussionerna om landets slutliga ställning måste ske längre fram. Det serbiska parlamentets deklaration förra veckan om permanent suveränitet för Serbien och ett system med kantoner i Kosovo var minst sagt till föga hjälp. Det gäller även de kosovoalbanska ledarnas uttalanden omedelbart efter våldsyttringarna om att de inte nöjer sig med något annat än självständighet.
Det är alltid frestande efter den här typen av fruktansvärda händelser att dra slutsatsen att man bör skrota den förda strategin och lägga upp en ny plan. Jag vill inte att det skall finnas något utrymme för missförstånd på den här punkten: jag anser inte att vi kan avstå från kravet på ett multietniskt Kosovo där alla etniska grupper kan leva i frihet och utan rädsla. Jag anser heller inte att vi bör överge tanken om ”Standards before Status”. Å andra sidan får vi inte sända ut signaler om att diskussionerna om landets slutliga ställning kommer att skjutas upp på obestämd tid. Då riskerar vi att det spända läget förvärras avsevärt.
Ingenting av det som har hänt tidigare denna månad kan ändra Kosovos geografi. Vi har alla ett intresse av att se till att Kosovo inte blir ett svart hål mitt i sydöstra Europa, där den organiserade brottsligheten blomstrar och de etniska klyftorna är orubbliga. Vi måste fortsätta att tålmodigt arbeta för framtiden på sikt. Oavsett Kosovos slutliga ställning ligger landets framtid i Europa.
I de normer som vi kräver att Kosovo genomför och lever upp till ingår emellertid inte hur snabbt man kan bränna ned sin grannes hus, eller hur snabbt man kan ödelägga skolan eller sjukhuset som ens grannar går till. Det måste göras absolut klart att våld inte är en genväg till någonting och att människor som följer ledare som stöder våldet kommer att få följa dessa ledare in i en framtid av fattigdom och kriminalitet – och inte en framtid tillsammans med övriga Europa. Jag hoppas att man tar till sig det här budskapet och att befolkningen tar avstånd från våldet och istället går i riktning mot stabilitet, välstånd, multietnicitet, pluralism och demokrati. 
Pack (PPE-DE ).
   – Herr talman, herr kommissionär! Om jag skall vara ärlig gör situationen i Kosovo att jag känner mig både ledsen och hjälplös. Vi gick till krig 1999 för att stoppa utdrivningen och förtrycket av albaner i Kosovo. Jag var positiv till det. Trots allt hade jag besökt landet och dess folk sedan 1990 och hade själv sett fruktansvärda saker, även tortyr, och jag hade själv sett apartheidregimen. Jag trodde då naivt att allt skulle bli bättre. Jag kunde inte tro att samma albaner som hade genomlidit allt detta, nu skulle begå samma övergrepp mot sina medmänniskor av andra nationaliteter – serber, romer, ashkali. Det gjorde de, till slut med uppenbart planerade och kriminella våldshandlingar. Många människor dog eller blev flyktingar och kulturarv skändades. Dessutom attackerade de även KFOR, UNMIK och sjukhus och skolor som vi troligen hade varit med och betalat för. Det är uppenbart vem som låg bakom det. Jag tror att vanliga albanska människor vet det också.
Det albanska ledarskapets protest och avståndstagande från sig själv var inte tillräckligt högljutt eller övertygande för mig. Denna fruktansvärda våldshandling har fört Kosovo långt tillbaka. Är det så det vill gå med i EU, som Chris Patten sade? Brottslingarna där vill inte gå med i EU, de vill inte leva tillsammans på ett civiliserat sätt. De vill ha strider eftersom strider ger dem utrymme för korruption och brott.
Allt ligger nu i ruiner. Jag anser att världssamfundet inte har insisterat tillräckligt starkt på att de serber som vill återvända skall kunna göra det. Världssamfundet har inte vidtagit alla nödvändiga stödåtgärder. Jag vill inte heller återgå till en enklav, jag vill inte heller behöva skyddas av KFOR. Det är därför som inte tillräckligt har gjorts här. Vi måste tänka på det.
Regeringen i Belgrad har avsiktligt förhindrat de lokala serberna att aktivt ta del i bildandet av Kosovo. Den har upprättat parallella strukturer för att den fruktar att serbernas inblandning i Kosovo skulle bekräfta Kosovos självständighet.
Jag anser inte att ”standard före status” är den enda vägen. Hittills har det lett oss på avvägar. Det bör vara ”standard och status”. Vi måste nu ta itu med att lösa frågorna om status. Krutdurken i Kosovo kan inte hållas under kontroll utan en trovärdig vision om framtiden. Sextio procent av befolkningen är unga människor och 50 procent av dem saknar arbete. Hur skall vi hantera det när ledare alltid träder fram och ställer till det eftersom Kosovos framtid inte är ljus?
Vi bör ägna en tanke åt om vi inte mer borde betona privatisering och stöd för företag genom att erbjuda finansiellt stöd för arbetstillfällen som är öppna för både albaner och serber som i Serbien under Milosevic – liknande planen ”olja för demokrati”. Så låt det finnas finansiellt stöd för det. Jag anser att EU här kan vara till nytta.
FN måste överlåta större ansvar till regeringen i Kosovo, och Belgrad måste upphöra med sina parallella strukturer. Albaner och serber måste slutligen inse att de endast kan styra landet tillsammans och att de endast kan gå med i Europa tillsammans i ett land där de har skapat fred och lever tillsammans i fred. Annars kommer allt stöd från oss att vara meningslöst. 

Swoboda (PSE ).
   – Herr talman, herr rådsordförande, herr kommissionär! Tre saker slog mig efter vårt senaste besök i Pristina. För det första har ganska stora framsteg gjorts när det gäller den materiella situationen. Inte minst tack vare det goda arbete som utförts av byrån för återuppbyggnad, gläder det mig att säga. För det andra gör Förenta nationerna ett bra arbete där, trots hinder av inte minst en otrolig byråkrati. Men nästan ingenting har förändrats i huvudet på de politiska företrädarna för de olika etniska grupperna i Kosovo. Det gäller serberna, vilket blir tydligt när man ser hur lite verkligt samarbete det finns mellan ministrarna i Rexhepi-regeringen och när man beaktar att det fortfarande finns en parallell struktur för serberna. Men det gäller framför allt företrädarna för den albanska majoriteten i Kosovo. Med kanske några få undantag, som kommissionären har nämnt, är de tyvärr ännu inte beredda att enas om en multietnisk stat, och inte bara att enas om det muntligt utan också att göra det till en realitet.
Om ni, herr kommissionär, säger att vi måste börja förhandla snart, och om Doris Pack säger att vi faktiskt måste förhandla om status och standard samtidigt, då måste jag fråga er vad vi i Europeiska unionen gör för att övertyga det albanska ledarskapet i Kosovo att det faktiskt måste acceptera en multietnisk stat? Rådsordföranden har sagt att vi är den största givaren, vi har den högsta militära närvaron. Varför skall jag behöva övertyga en europeisk skattebetalare att fortsätta bidra med pengar till en stat vars enda syfte, eller vars politiska ledarskap har som enda syfte att i praktiken skapa en etniskt ren stat i Europa? Varför skall vi vidare subventionera och stödja Belgrad om Belgrad inte är beredd att acceptera en (låt oss säga) enad multietnisk enhet eller en multietnisk stat? Jag har alltid rekommenderat ett självständigt Kosovo, men gör det albanska ledarskapet i Kosovo sin del för den självständigheten, nämligen att skapa förutsättningar för det? Efter alla de saker som ni helt riktigt har sagt, herr kommissionär, herr rådsordförande, måste vi dra de uppenbara slutsatserna. I värsta fall måste vi dra tillbaka vårt stöd om vi upptäcker att utvecklingen går åt fel håll.
Vi bidrar inte till utvecklingen genom vackra ord. De kanske lyssnar till de vackra orden, men ledarskapet bryr sig inte om dem. Därför anser jag, herr kommissionär, hur mycket jag än håller med er, för ni har helt rätt, att vi nu måste hoppas på att rådet och kommissionen – men till sist framför allt på att rådet – inte bara levererar uttalanden utan även handlingar, om det albanska ledarskapet i Kosovo och även serberna inte är beredda att arbeta för ett gemensamt projekt för Kosovo. Jag ser fortfarande inte att det händer. Jag förväntar mig verkligen att rådet och kommissionen agerar i enlighet med detta. 
Modrow (GUE/NGL ).
   – Herr talman! De senaste händelserna i Kosovo visar än en gång hur bräcklig freden är på Balkan, och vi måste fråga oss själva vad skälen är till det. Låt oss påminna oss själva. För nästan exakt fem år sedan började NATO bomba Jugoslavien utan att förklara krig. Även om alla parter i Helsingforsavtalets slutakt hade förbundit sig att erkänna territoriell status quo i Europa, styckades landet systematiskt längs etniska gränser av inre och yttre krafter. Förbundsrepubliken Tyskland visade vägen med sitt tidiga erkännande av Slovenien och Kroatien.
Den snabba upplösningen av Förbundsrepubliken Jugoslavien ledde inte till något slut på konflikterna utan gav upphov till nya spänningar som nu återigen exploderar i blodiga sammanstötningar i Kosovo. Det som för fem år sedan ansågs vara ett botemedel mot etnisk rensning har visat sig vara det motsatta. Tusentals serbiska familjer har fördrivits från en provins som fortfarande från rättssynpunkt är en del av Serbien, i huvudsak av paramilitära krafter från Kosovos befrielsearmé (UCK), en gång klassad som en terroristorganisation av USA. Det låter också mycket konstigt när Javier Solana, vår höge representant, talar om för de kvarvarande serberna att de skall vara djärva och ha mod att övervinna dessa svårigheter.
Det begås brott och de måste behandlas som sådana. EU måste ha mod att tydligare säga sin mening för en långsiktig, komplex politisk lösning för Kosovo och för hela Balkan. 
Lagendijk (Verts/ALE ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! Låt oss inte gå som katten kring het gröt. Möjligheten att detta kunde hända var känt för var och en som följt situationen i Kosovo de senaste åren. Ur det enorma berget av rapporter och mediareportage träder samma gamla bild fram: inga riktiga utsikter, ökande hopplöshet, växande sociala och ekonomiska problem och UNMIK, som betraktas allt mindre som en befriare och alltmer som en ockupant, är en del av problemet och inte en del av lösningen.
Jag tycker också att det är alldeles för enkelt att bara peka på extremisterna. Naturligtvis ligger de bakom attackerna – som också enligt min åsikt är vidriga – på serberna, deras byar och deras kyrkor, men känslor av besvikelse och misstro men även aggressioner är allmänt utbredda bland befolkningen. Det är därför jag här vill upprepa den vädjan som parlamentet riktade till kommissionen och rådet i sitt senaste betänkande om denna region: gör en översikt över alternativen för framtiden och klargör vilka olika scenarier som finns enligt Europeiska unionen, men låt det inte ta för lång tid.
Jag måste medge att jag själv är positiv till förslagen från det så kallade oberoende Kosovoutskottet sedan mer än två år, där det propageras för villkorlig självständighet. I det avseendet har de kosovaner som står bakom dessa attacker gjort sitt folk en stor otjänst. Om kosovanerna själva inte kan ha kontroll över sina egna extremister finns det inget hopp om att genomföra den viktigaste förutsättningen för självständighet, som är respekten för minoriteter.
Jag är ledsen att behöva säga detta, herr Dirk Roche, men det ni säger är ungefär samma sak och den politik ni förespråkar har lett till dessa problem. Som jag ser det är status quo – att göra som vi gör nu – inte längre ett alternativ för närvarande. Men Europaparlamentets budskap till kosovanerna och de kosovanska myndigheterna skall också vara tydligt: låt inte ert folk tas som gisslan av några få kriminella orosstiftare. Var modiga i ert avvisande. Säg mycket tydligare än ni har gjort hittills att detta är oacceptabelt, men vidarebefordra också detta djärva meddelande till ert folk: Kosovo måste vara tolerant, annars kommer Kosovo att upphöra att existera. 
Muscardini (UEN ).
   – Herr talman! Som vi har hävdat och påpekat för parlamentet och rådet vid många tillfällen, visar de senaste tragedierna i Kosovo att fred och demokrati inte är något som råder för alltid, inte ens i Europa, utan att detta är mål som måste bekräftas varje dag. Inte bara freden och demokratin utmanas utan även människans värdighet och respekten för ett gemensamt kulturarv.
Förstörelsen av kloster i Kosovo, som utförs med det enda syftet att förstöra symbolerna för en kultur som har samma rötter som Europeiska unionen, visar att det finns en fastställd politisk dagordning som baseras på internationell terrorism och de gerillakrig som blev följden i vissa länder och mot vilken vår slöhet inte bara är ett tecken på farlig svaghet utan också ett varsel om ytterligare tragedier.
Unionen måste trappa upp sin närvaro i Kosovo och uppmana de albanska, serbiska och montenegrinska myndigheterna att försvara minoriteternas rättigheter och skydda serbisk-ortodoxa kulturella platser. Efter att helt riktigt ha protesterat mot att Buddha förstörs av talibanerna i Afghanistan är det inte rimligt att politikerna och de intellektuella förblir skamligt tysta när det gäller förstörelsen av så många ortodoxa kyrkor och monument som tillhör en kultur som omfattar de värden som vi försöker skydda. Värdefulla freskomålningar som har smyckat ortodoxa tempel och kloster i århundraden i Balkan-regionen är hela mänsklighetens arv och måste säkras och skyddas från alla risker för destruktiv galenskap, vilket vi har betonat i vår resolution. Den italienske utrikesministern gjorde rätt i att göra fler män tillgängliga för NATO för att stärka de grupper som hade i uppdrag att upprätthålla freden och garantera säkerheten. Förenta nationerna bör för egen del upprätta ett program för att återuppbygga de förstörda tillgångarna och för att utforma Kosovos slutliga stadga. Men vi vill även ha en starkare europeisk närvaro, och vi vill därför påpeka att en europeisk armé, som konventionen kräver, är ett mål som inte kan avfärdas längre. 
Gollnisch (NI ).
   – Herr talman! År 1999 var Serbien, krossat av NATO-bombningarna, tvunget att ge upp sin utövande suveränitet över en del av sitt territorium, Kosovo. Vid det här laget rättfärdigade våra regeringar denna kränkning av internationell rätt genom att åberopa behovet av att undvika en etnisk rensning av den albanska befolkningen och planen att göra Kosovo till ett fredligt och multikulturellt samhälle. Det var i synnerhet Bernard Kouchners ambition.
Fem år senare har verkligheten brutalt krossat denna utopiska dröm. De miljarder som våra länder har satsat, som Chris Patten just nu nämnde, och de tusentals soldater som vi skickar dit, hindrar inte muslimerna från att göra en etnisk rensning av de 200 000 serber som fortfarande bor i Kosovo. Våra ledare bör snarare ta sitt ansvar än att göra lugnande uttalanden som avvisar både offren och syndarna utan att ta ställning för någon. Framför allt bör de se till att få ett slut på närbelägna staters kränkning av den internationell rätt som Serbien har rätt att få respekterad. Detta är särskilt viktigt med tanke på att vårt folk inte är skyddat för den tragedi som nu drabbar kosovoserberna.
För sextio år sedan var de albanska muslimerna fortfarande en minoritet i denna provins som är Serbiens historiska hjärta. Några få decennier av socialism, albansk invandring och en minskande nativitet bland serberna vände proportionerna: serberna blev en minoritet i sitt eget land och drivs till sist ut från sina hem, sina områden och sina kyrkor.
Många regioner i våra länder upplever starten på en sådan process. Vissa distrikt, som här i Strasbourg, eller till och med hela städer har nu en muslimsk majoritet som gradvis börjar kringgå våra lagar och övertas av ligor som följer sharialagarna. Tragedin i Kosovo höjer en varnande röst. Vi måste byta politik. Europeiska kamrater, fråga inte för vem klockan klämtar: den klämtar för dig. 
Wiersma (PSE ).
   – Herr talman! Jag tror att var och en blev ganska chockad av bilderna vi såg av det senaste våldet i Kosovo, vilka väckte minnen till liv av den situation vi upplevde under 1990-talet. Det som verkligen var positivt var den snabba reaktionen från världssamfundet, och Europeiska unionen i synnerhet, men även från olika medlemsstater i EU som snabbt stärkte de militära krafterna på ort och ställe och lyckades hindra våldet från att trappas upp ytterligare.
Flera personer har redan sagt att vi måste fortsätta att uppmuntra de ansvariga i Kosovo men även folket i Serbien och om möjligt även i Albanien, att delta i att hitta en genomförbar lösning. Jag ansluter mig till parlamentsledamöternas kommentarer om det dödläge som har uppstått i Kosovo. Som ett resultat av detta kan många människor inte längre se en utväg. Denna situation ger också möjlighet för dem som vill orsaka problem och för dem som har skapat de senaste problemen att göra det. Jag anser att vi särskilt behöver uppmärksamma det socioekonomiska läget. Den höga arbetslöshetsnivån i landet hindrar starkt möjligheten att hitta en lösning på problemen.
Jag förblir dock övertygad om att vi måste fortsätta att arbeta för ett samhälle där de två etniska grupperna kan samarbeta och leva tillsammans, och jag har också den uppfattningen att de etniska grupperna kan uppmanas att ta sitt ansvar. Ett svar på frågan om hur det definitiva läget för Kosovo bör se ut kan dock endast ges när vi har uppnått en slags intern stabilitet som skapar förtroende och när det väl finns en övertygelse att de två etniska grupperna kan leva fredligt tillsammans. Tills detta inträffar är jag rädd att världssamfundet, vi själva med andra ord, får stanna där vi är och att vi regelbundet måste vidta åtgärder på det sätt som vi har gjort de senaste veckorna.
Jag håller helt med Chris Patten om att detta är en europeisk risk som kräver ett europeiskt svar. Vi kan inte tillåta att ett svart hål utvecklas i den delen av Europa, och därför är det också viktigt att vi har reagerat som vi har gjort. Men vi bör också tänka på vad som kan vara en strängare linje i framtiden för att se till att vi får ett genombrott i det dödläge som jag talade om tidigare. 
Staes (Verts/ALE ).
   – Herr talman, herr kommissionär, mina damer och herrar! Först och främst vill jag klart konstatera att jag fördömer alla former av våld. Jag vill också klart konstatera att jag absolut är positiv till ett multietniskt Kosovo. Jag skulle föredra att säga Kosova, som är den albanska termen för Kosovo. Jag håller med Joost Lagendijk när han säger att det var oundvikligt att våld utbröt förr eller senare i Kosova. Den som någon gång besökte den delade staden Mitrovica visste att det inte behövdes mycket för att utlösa ett uppror. Upploppen och lynchmobben var lätta att förutspå. Det är därför nödvändigt att förekomma tuffingarna bland kosovoalbanerna.
För att göra det måste vi eliminera trauman. Trauman från det förgångna, trauman från massutvandringen 1999, trauman som fortfarande ansätter kosovoalbanerna och som gäller deras nästan 4 000 saknade vänner, bekanta, bröder, systrar, fäder och mödrar. Fyra tusen människor saknas fortfarande. De har antingen försvunnit eller sitter fortfarande inspärrade i serbiska fängelser på mycket vaga anklagelser. Även trauman från nutid. Är det inte sant att världssamfundet i norr faktiskt tillämpar den hemliga överenskommelsen mellan Milosevic och de ryska generalerna enligt vilken norra Kosova faktiskt blir serbiskt territorium? Hur man än ser på saken hålls kosovoalbaner i Mitrovica, 85 procent av invånarna, fortfarande som gisslan av serberna. Arbetslösheten i den albanska delen är två och en halv gånger högre än i den serbiska delen. Kosovoalbanerna i Mitrovica i den södra delen tjänar inte ens hälften så mycket som serberna i den norra delen.
Världssamfundets offentliga ståndpunkt är fortfarande före status. Jag vill därför uppmana till en ”både och”-inställning. Vi måste sträva efter både och status. Endast ett självständigt Kosova kan medföra verklig fred i regionen. Åtminstone så länge som multietnicitet också respekteras av kosovoalbanerna. 
Talmannen.
   – Jag har avslutningsvis mottagit fem resolutionsförslag(1), som ingivits i enlighet med artikel 37.2 i arbetsordningen.
Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum på torsdag.
Korakas (GUE/NGL ),
   . – De senaste händelserna i Kosovo har fullbordat den etniska rensningen i och med utdrivningen av de kvarvarande serberna och zigenarna och beslagtagandet av deras egendom. Kosovos utbrytning från Serbien och skapandet av en självständig stat gynnas, som kosovoalbanernas autonoma organisationer strävade efter från början, genom att renheten av den albansktalande befolkningen garanteras.
Medhjälparen och den största medbrottslingen till detta brott mot hundratusentals serber och zigenare är NATO, som tillsammans med EU samtyckte till interventionen och bombningarna. Den internationella NATO-styrkan som upprättades i Kosovo för att tillämpa säkerhetsrådets resolution 1441, utropade Kosovos befrielsearmé UCK:s kriminella ligor till Kosovos skyddskår i stället för att avväpna dem som den borde ha gjort.
Det nuvarande läget i Kosovo och tragedin i Jugoslavien belyser i allmänhet omfattningen av de brott som begicks under 1990-talet mot det jugoslaviska folket och hyckleriet i de uttalanden som angriparna gjorde vid ingripandet om att skydda de mänskliga rättigheterna från president Milosevics valda regering, genom att hindra den från att upprätthålla ordningen och att skydda Kosovos invånare (av alla nationaliteter) mot UCK:s gärningar.
Vi parlamentsledamöter i Greklands kommunistparti fördömer de ansvariga för denna tragedi och uttrycker vår solidaritet med det jugoslaviska folkets kamp att driva ut angriparna. 
Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är ett betänkande (Α5-0133/2004) av Hedwig Keppelhoff-Wiechert för utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor om krav för foderhygien. 
Byrne,
   . – Herr talman! Det gläder mig att Europaparlamentet kunde avge ett yttrande om kommissionens förslag om foderhygien för denna sammanträdesperiod. Trots att kommissionens förslag antogs i april 2003 vet jag att parlamentets arbete inleddes först förra hösten och jag vill därför tacka Hedwig Keppelhoff-Wiechert för hennes hårda arbete under denna begränsade tid. Bristen på tydliga och genomförbara regler om foderhygien är en av de sista stora ”felande länkarna” som måste åtgärdas för att fullborda vår strategi för livsmedelssäkerhet ”från jord till bord”.
Jag vill helt kort ta upp tre viktiga punkter i förslaget. För det första föreskrivs obligatorisk registrering av alla foderföretagsanläggningar hos medlemsstaternas behöriga myndigheter. För det andra görs ett försök att höja hygienkraven genom att tillämpa HACCP-principerna (Hazard Analysis Critical Control Points) för alla foderföretagare utom de som är verksamma inom primärproduktion. Enligt förslaget skall foderföretagare dessutom ställa ekonomiska garantier som täcker sådana affärsrisker som exempelvis kostnaderna för att dra tillbaka produkter från marknaden.
Det gläder mig att parlamentet, rådet och kommissionen har haft ett nära samarbete för att försöka hitta en fungerande kompromiss med målet att nå en överenskommelse vid första behandlingen. 
Keppelhoff-Wiechert (PPE-DE ),
   . – Herr talman, herr kommissionär David Byrne, mina damer och herrar! Som föredragande för foderblandningar och foderhygien följde jag debatten på nära håll i de två utskotten, inte bara i det ansvariga utskottet – utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor – utan även i utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling, som är rådgivande, och jag vill tala om för kammaren att som föredragande för foderhygien välkomnar jag i det stora hela kommissionens ansträngningar att ytterligare förbättra livsmedelssäkerheten i EU över hela linjen.
Kriteriet för produktionen av vår mat, från jord till bord, bör vara tydligt definierat. Helt bortsett från att maten som sådan har tagit skada, har matskandalerna de senaste åren – till exempel galna kosjukan, dioxin eller nitrofen – kostat de europeiska skattebetalarna väldigt mycket pengar i form av återkallade produkter. Därför välkomnar jag särskilt att kostnaderna för återkallandet, såsom det har lagts fram i förordningen och som kommissionär David Byrne sade, inte skall belastasEU-budgeten som helhet, utan på ett mycket strängare sätt belastas foderföretagen. Med andra ord skall inte skattebetalarna, utan syndaren själv betala.
Jag anser därför att man i förordningen måste definiera mycket exakt vad ett ”foderföretag” är. Jag tror inte att det föreligger någon tvist om att det inte är nödvändigt att kräva av jordbrukare som producerar spannmål eller andra primära foderblandningar att teckna försäkring. Mottagarna i fodertillverkarindustrin kan redan analysera och kategorisera korn, råg, majs och så vidare som levereras till dem. Baserat på vad som alltid sägs till mig anser jag att den minsta producent av foderingredienser, vare sig det är för att leverera till andra eller för att utfodra sina egna livsmedelsproducerande djur, skall undantas från denna förordning, som dock skulle träda i kraft om tillsatser skall blandas i, om det så är av jordbrukaren själv, av fodertillverkaren själv eller av en mobil maskin som kommer till jordbruket i det syftet. Det kan inte vara acceptabelt att skapa regler för förebyggande försäkringsskydd, om vissa av dem faktiskt är omöjliga att följa. Jag anser fortfarande att våra politiska krav måste motsvara verkligheten, och det gäller särskilt nivåvärdena för oönskade ämnen när de blandas eller transporteras och så vidare, som alltmer baseras på vad som är analytiskt genomförbart. Låt mig upprepa att man har förlorat kontakten med hälsoskyddet om man finner en hög med socker i Bodensjön.
I allt större utsträckning fastställs nivåvärdena genom referens till vad modern analys kan göra snarare än till den eventuella risken, och vi bör fokusera på den verkliga faran för konsumenterna. Olika försäkringsföretag har vid en förhandling med utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling klargjort att utan en tydlig definition av vad som menas med ”risk” skulle kostnaderna för finansiella garantier bli helt omöjliga att beräkna, och försäkringsföretagen skulle få det mycket svårt att uppskatta dem. Min uppmaning till producenterna är att börja med en frivillig försäkring. Därför, herr kommissionär, har jag som föredragande dragit tillbaka artikel 8 för en genomförbarhetsstudie om bindande och icke-bindande garantier, och om vi får en sådan inom ett års tid, då är jag säker på att vi kan se framåt ytterligare. Inom ramen för denna genomförbarhetsstudie bör man inte bara undersöka de nationella förordningar som gäller för närvarande och de system och förfaranden som är relaterade till ansvarsskyldigheten i fodersektorn och liknande områden på nationell nivå, utan man bör också fastställa rekommendationer för ett sådant genomförbart och användbart garantisystem på EU-nivå. Så låt mig än en gång säga att vi politiskt endast bör kräva sådant som är praktiskt genomförbart.
Låt mig ta tillfället i akt och framföra mitt varmaste tack till alla parlamentsledamöter som har varit med och arbetat seriöst och konstruktivt med detta ämne och inte minst kommissionens företrädare som vi har haft mycket bra diskussioner med. Jag vill också tacka det irländska rådsordförandeskapet för gott samarbete och särskilt för den mycket realistiska bedömningen av vad som är genomförbart och inte. Jag sitter på helspänn för att se vad som händer härnäst och om vi verkligen kan nå en överenskommelse vid första behandlingen. 
Parish (PPE-DE ),
   . – Herr talman! Jag tackar Hedwig Keppelhoff-Wiechert för hennes betänkande och också för att hon tog till sig de idéer som jag förde fram i yttrandet från utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling. Vi inser alla behovet av säkert foder. Om djurfodret är säkert kan konsumenterna känna sig säkra när de äter animaliska produkter. 
Även om vi inser vikten av att man skall kunna identifiera och särskilja alla producenter och foderföretag som är delaktiga i foderproduktionskedjan anser jag att man borde kunna göra detta utan att tillföra ännu en registreringsnivå. Vi inser behovet av en fullständig identifiering av alla foderföretagare (även jordbruksföretag), genom att de nuvarande regelsystemen anpassas så att de behöriga myndigheterna har möjlighet att inspektera aktörerna. Men man bör så mycket som möjligt utnyttja de nationella regelsystem som redan finns och används för andra ändamål för att undvika dubbelreglering och reglering i onödan. De flesta jordbruk kan i dag identifieras genom sitt deltagande i dessa system.
Jag välkomnar kommissionens förslag att alla foderföretag, utom de som enbart sysslar med primärproduktion, skall vara tvungna att anta HACCP-principerna. HACCP är en metod för att identifiera möjliga risker och se till att det finns ordentliga kontrollstrategier, och detta är något som jag välkomnar.
Som Hedwig Keppelhoff-Wiechert nämner är den allvarligaste frågan i kommissionens förslag den om ekonomiska garantier. Samtliga foderföretag (även jordbruksföretag) skulle vara tvungna att uppfylla ett nytt krav på ekonomiska garantier som täcker kostnaderna för att återta produkter om det inträffar en fodersäkerhetsincident. Det skulle enbart handla om kostnaderna för återtagande av produkter, behandling och eventuell destruktion. Efter att ha samrått med jordbruksnäringen, fodertillverkare och försäkringsbranschen anser vi att konsekvenserna av att införa ekonomiska garantier inte har analyserats tillräckligt. Genomförbarheten av ekonomiska garantier eller försäkringsavtal har inte utvecklats ordentligt inom jordbruket och det är oklart om försäkringsbranschen skulle tillhandahålla sådana garantier. Det är också oklart vilka konsekvenserna för fodertillverkarna och jordbrukarna blir i form av kostnader för ett sådant garantisystem. Vi vill därför att kommissionen gör en grundligare utredning innan ett sådant krav införs.
Vi är slutligen mycket angelägna om att även foder från länder utanför EU uppfyller dessa mycket stränga villkor. 
Whitehead (PSE ).
   – Herr talman! Jag vill be Hedwig Keppelhoff-Wiechert om ursäkt för att jag missade hennes inlägg. Ett massmöte med järnvägsarbetare som nyligen har sagts upp äger rum här utanför, och det var där jag var.
Jag beklagar att vi inte kunde nå en fullständig kompromiss om den centrala frågan – den enda fråga som jag hinner ta upp här. I likhet med Neil Parish har jag lyssnat på och i rimlig grad uppmärksammat att vi egentligen inte har skapat eller testat någon marknad när det gäller erbjudandet av försäkringar. Jag anser dock att vi vid det senaste mötet i utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor med rimliga kompromisser från båda sidor lyckades komma fram till att en 12-månadersundersökning skulle kunna, och tror jag, kommer att utmynna i en ordentlig bedömning av hur försäkringar kan tillhandahållas. Jag inser att detta tvingar kommissionen att gå längre än man skulle vilja. Med tanke på att de allra flesta medlemsstaterna och rådet intar denna eller en ännu hårdare ståndpunkt i fråga om förslagen är det emellertid nödvändigt, om vi skall nå något slags överenskommelse vid första behandlingen i kammaren, att det ges en fingervisning – vilket kanske redan har skett – om att det är den väg vi kommer att gå.
Jag är personligen inte för ett system som omvandlas till ett system med frivillighet på ad hoc-basis för varje enskild stat och det är heller inte min grupp. Vi har lärt oss läxan från tidigare livsmedelsproblem. Livsmedels- och foderförsörjningen sedan vi först började införa allmänna livsmedels- och foderlagar tyder på att vi måste ha bestämmelser som gäller inom hela gemenskapen. Det duger inte att säga att den som vill kan strunta i bestämmelserna. Jag hoppas att föredraganden kommer att upptäcka att det är den ståndpunkt som vi efter en ordentlig undersökning och tillräcklig tid – vilket för mig innebär 12 månader – kommer att komma fram till. Jag hoppas att även kommissionen i sin tur kan acceptera detta. 
Byrne,
   . – Herr talman! Låt mig än en gång tacka föredragande Hedwig Keppelhoff-Wiechert och alla som har deltagit i arbetet med att driva denna viktiga fråga. Efter det utomordentliga arbete som har gjorts och de informella trepartssamtalen mellan parlamentet, rådet och kommissionen hoppas jag att de tre institutionerna är tillräckligt eniga för att komma fram till en resolution vid första behandlingen.
Jag har förståelse för det stöd som har uttryckts i parlamentet för ekonomiska garantier. Jag måste emellertid också ta hänsyn till rådet, där en kvalificerad majoritet vill stryka bestämmelsen om garantier. För mig står det klart att parlamentet måste stödja ändringsförslaget om att stryka garantibestämmelsen i enlighet med den föreslagna kompromissen om man skall kunna nå en överenskommelse vid första behandlingen. Kommissionen skulle därefter kunna lägga fram en rapport om alla aspekter av situationen. Detta skulle möjliggöra ett fullständigt samråd med alla ekonomiska aktörer och intressenter.
Jag måste säga att en mycket övertygande omständighet är att försäkringsbranschen i gemenskapen, och även i den utvidgade gemenskapen, inte är redo för obligatoriska ekonomiska garantier över hela linjen. Det är meningslöst att lagstifta om vi inte kan vara säkra på att lagarna verkligen kommer att följas. Jag vill därför uppmana parlamentet att stödja ändringsförslaget beträffande garantierna. Annars kommer ett gyllene tillfälle att nå en överenskommelse vid första behandlingen att gå förlorat.
Utifrån den kompromiss som har nåtts uppfattar jag det som att föredraganden har lagt fram ändringsförslag som kommissionen kan godta och som därmed underlättar ett beslut vid första behandlingen.
Jag vill slutligen meddela att en fullständig förteckning över kommissionens ståndpunkt om ändringsförslagen håller på att överlämnas till parlamentet. Jag förutsätter att denna förteckning kommer att finns med i det fullständiga förhandlingsreferatet från denna sammanträdesperiod.(1).
Talmannen.
   – Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 12.00. 

Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är ett betänkande (Α5-0147/2004) av Astrid Thors för utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor om material och produkter avsedda att komma i kontakt med livsmedel. 
Byrne,
   . – Herr talman! Låt mig börja med att tacka föredragande Astrid Thors och Dorette Corbey, föredragande för yttrandet från utskottet för industrifrågor, utrikeshandel, forskning och energi för deras hårda arbete med detta förslag till rättsakt, för vilket vi efter en snabb och konstruktiv interinstitutionell dialog är nära en överenskommelse vid första behandlingen.
Låt mig fästa er uppmärksamhet på de viktigaste inslagen i kommissionens förslag om att ersätta ramdirektivet från 1989 om material och artiklar avsedda att komma i kontakt med livsmedel. För det första innebär förslaget att lagstiftningens räckvidd utvidgas till att omfatta de nya förpackningstyper som kallas ”aktiva” och ”intelligenta” förpackningar, och att det fastställs ett allmänt regelverk för säker användning av sådana förpackningar. I förslaget fastställs allmänna principer för säkerhet och märkning och en möjlighet införs för att om nödvändigt fastställa ytterligare regler inom ramen för genomförandebestämmelserna.
För det andra kommer förslaget att säkerställa en bättre spårbarhet och märkning av material och artiklar som är avsedda att komma i kontakt med livsmedel. För det tredje borgar det för större öppenhet och rättslig säkerhet för aktörerna genom att beskriva förfarandet för godkännande av ämnen som används i material som kommer i kontakt med livsmedel.
Förslaget kommer slutligen att göra det möjligt att anta inte bara direktiv, utan även beslut eller förordningar, eftersom de sistnämnda är lämpligare för vissa bestämmelser, som exempelvis förteckningar över godkända ämnen.
I förslaget tillvaratas både konsumenternas och industrins intressen. Det skulle öka harmoniseringen av olika sektorer av material som kommer i kontakt med livsmedel, däribland återvunna material och aktiva och intelligenta förpackningar. Jag är särskilt tacksam för Thors hårda arbete för att förslaget skall kunna antas vid första behandlingen.
Kommissionen stöder detta arbete. Vi kan därför godta alla ändringsförslag som ingår i det kompromisspaket som är resultatet av nära kontakter mellan de tre institutionerna. 
Thors (ELDR ),
   . – Herr talman, kommissionsledamot! Vi står inför godkännandet av en ram för våra förpackningar för livsmedel. Det känns nästan som en symbolisk handling, eftersom vi nästan har slutfört allt lagstiftningsarbete kring grönboken om livsmedel. Efter allt annat som vi har avklarat skall vi nu skapa ramen kring det hela. Jag hoppas att det lyckas.
Jag vill betona att det handlar om att godkänna de principer som skall gälla för material som kommer i kontakt med mat. Vi godkänner inte nya material som sådana, utan säger hur det skall gå till. Jag ser det som ett exempel på god lagstiftning att vi anger riktningen och uppställer gränser för det som skall godkännas. Även i fortsättningen måste förpackningar många gånger uttryckligen godkännas med tanke på vilka ämnen och vilken mat de skall användas till. För att ta ett exempel: hur fet är den mat som materialet kommer i kontakt med? Jag kan garantera konsumenterna att vi skall fortsätta med att vara försiktiga, så att till exempel ftalater inte lösgörs från mjuk plast.
Såsom kommissionsledamoten sade är de tre huvudsakliga nyheterna den nya förvaltning som följer av att det inrättas en Europeisk myndighet för livsmedelssäkerhet och därmed en öppenhet, de nya principer som ingår i livsmedelslagstiftningen samt, slutligen, möjligheten att godkänna aktiva intelligenta förpackningar. Parlamentets majoritet verkar vara beredd att acceptera de aktiva förpackningarna, dvs. förpackningar som kan absorbera syre och fukt i sin omgivning eller avge antioxidanter. I forskningsprojekt som har utförts har man t.ex. påvisat att tomater och frukt behåller sin rätta form längre i aktiva förpackningar. Rätt använda, tror jag att de faktiskt kan leda till mindre tillsatser. Detta skulle vara en fördel, eftersom vi är oroliga för att det möjligen finns ett samband mellan tillsatsämnen och det ökande antalet allergier.
Själv föredrar jag en aktiv förpackning kring mitt bröd. Jag har själv hittat ett oöppnat paket efter två år och funnit att brödet var helt oförändrat. Som vi sade bör dessa aktiva intelligenta förpackningar medföra fördelar både för konsumenterna och för producenterna. Jag kan också se framför mig situationer där nämnda förpackningar hjälper oss att spara energi, vilket självfallet skulle vara av värde.
Till de villkor som ställs upp för att vi skall godkänna de nya typerna av förpackningar hör att dessa är förenliga med gemenskapslagstiftningen i övrigt. Ämnen som tillåts ingå i maten skall vara godkända, och aktiva förpackningar får inte vara missvisande för konsumenterna. Dålig lukt skall inte täckas med annan lukt. Intelligenta förpackningar kan ge oss upplysningar om hur maten har förvarats, och därmed visa om den förvarats på lämpligt vis. Vi vet att t.ex. vissa rökta maträtter kan vara svåra att förvara på rätt sätt. Låt oss hoppas på att det i framtiden kommer att utvecklas intelligenta förpackningar som t.ex. visar hur rökt fisk hanterats, och huruvida den hanterats rätt. Vi vet att det i detta sammanhang ibland har uppstått problem med listeria.
Såsom kommissionsledamoten sade kommer vi att ha diskussioner om återanvändning av material. Kraven har nämligen ökat även när det gäller plast, metall och papper som används i förpackningar. Det är viktigt att det antas nya bestämmelser med stöd av denna förordning och att vi med säkerhet vet att livsmedelsförpackningar behöver godkännas, så att de är säkra.
Fler regler om spårbarhet kommer att antas med stöd av och i linje med den tidigare antagna lagstiftningen. Parlamentet har i sitt arbete försökt betona att de uppgifter som skall bevaras skall vara de som behövs för att utreda problem som eventuellt uppkommer senare. Jag tror också att de regler som vi nu fastställer för spårbarhet är viktiga för att alla parter skall ha lika möjligheter att kunna vara leverantörer till stora livsmedelskedjor. Jag är glad över att vi har lagt fram klara regler om offentlighet och språk. I den delen var kommissionens förslag inte helt tydligt.
Hade det funnits fler regler om entydiga, bindande regler för en god förvaltning skulle vi troligen ha sluppit en del ändringsförslag. Men så var nu inte fallet. Därför behöver vi klargöra saker här och nu. För min del beklagar jag att rådet och kommissionen inte ville godkänna livsmedelsmyndighetens självständighet.
Jag hoppas att vi kan anta detta betänkande i en enda behandling. Så skulle vara fallet om vi röstar för block nr 1 och block nr 2. Det motsvarar det som vi kommit fram till i våra förhandlingar med rådet och vad Coreper godkände förra veckan. Däremot ser jag ingen anledning till att godkänna ändringsförslag 17.
Jag vill tacka kommissionen och rådet för ett gott samarbete. Jag vill dock framför allt rikta ett stort tack till sekretariatet för utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor samt till vår goda tjänsteman Virpi Köykkä för ett utmärkt arbete. Det har varit ett nöje att samarbeta med henne. 
Corbey (PSE ),
   . – Herr talman, fru Astrid Thors! Många tack för ert arbete. Jag anser att det vore en mycket bra idé att runda av detta med en överenskommelse vid första behandlingen. Det är ett ganska tekniskt ärende, men jag tror att vi kommer en skaplig bit med det.
Den inre marknaden gör det nödvändigt att harmonisera förordningar för livsmedelsindustrin och för paketering. Nya innovationer kräver nya normer. Aktiva och intelligenta material och föremål är just sådana nya innovationer. Aktiva material samverkar med livsmedel för att upprätthålla eller förbättra förhållandet för livsmedlet under dess lagring och för att förlänga dess hållbarhetstid. Intelligenta material utformas för att ge information om förhållandet för livsmedlet. En möjlig innovation är ett förpackningsmaterial som ändrar färg när mjölken blir sur eller när livsmedlet i förpackningen börjar bli dåligt. Alla dessa är intressanta innovationer och utskottet för industrifrågor, utrikeshandel, forskning och energi stöder helhjärtat kommissionens förslag, även om det har några kommentarer om dessa innovationer.
För det första får inte aktiva och intelligenta material användas för att vilseleda kunden. Det finns möjligheter att göra så, men vi vill slå fast mycket tydligt att detta inte är avsikten. För det andra är det nödvändigt med spårbarhet, men vårt utskott anser att detta inte betyder att gå hela vägen tillbaka till det träd som en papperspåse är gjord av. Ett bra system är tillräckligt. För det tredje får konsekvenserna för handelspartner inte vara orättfärdiga och inga onödiga handelshinder får inrättas, särskilt inte för utvecklingsländer. Jag förstår att vissa lösningar har förordats i detta avseende.
Slutligen kräver utskottet för industrifrågor, utrikeshandel, forskning och energi att hindren för att använda återvunnet material tas bort. Vi kan inte ha en situation där vi å ena sidan uppmuntrar återvinning och å andra sidan inte tillåter återvunnet material på marknaden. Livsmedelssäkerheten är givetvis en måttstock på detta område. Kort sagt, vårt utskott vill att modern teknik används till förmån för konsumenten och miljön. 
Whitehead (PSE ).
   – Herr talman! Jag vill tacka Astrid Thors för detta betänkande och allt arbete som hon har lagt ned på det. Det bekräftar mina redan höga tankar om hennes parlamentariska talanger. Det kommer att bli en stor förlust för parlamentet när hon återvänder till Finland. 
Här har vi ett aktivt och intelligent förpackat kommissionsförslag. Det har fått brett stöd i våra utskott och i svaren från rådet och kommissionen, som jag fann helt igenom konstruktiva. Det skulle vara lättare för oss alla om vi gjorde detta lite oftare. Det fanns dock vissa frågor som vi var tvungna att ta upp. En handlade om i vilken mån spårbarhet skulle vara möjlig. Det gläder mig att Thors accepterade mina egna ändringsförslag. Jag godtar hennes råd att vi inte bör rösta för ändringsförslag 17. Hade hon sagt åt mig att göra tvärtom hade jag gjort det. Jag anser att frågan om offentlig öppenhet i detta ärende är något vi bör ta hänsyn till.
En annan sak som några av oss är lite bekymrade över – och som dyker upp gång på gång i dessa debatter – är exakt vilken roll som Europeiska livsmedelsmyndigheten skall ha. Gång på gång upprepas mantrat att man skall rådfråga livsmedelsmyndigheten, att myndigheten skall göra si eller så. Vi skulle ha haft kontakt med chefen för livsmedelsmyndigheten den här veckan, men det har skjutits upp. På de områden där vi går mot ökad livsmedelssäkerhet, säkrare livsmedelsförpackningar, bättre märkning och så vidare, borde vi inte kräva att livsmedelsmyndigheten gör allt arbete. I de fall där det finns ett mått av undantag inbyggt i detta verkar alla medlemsstater vara tämligen nöjda. På de områden där kommissionen har gjort ett bra jobb bör vi gå vidare och se i vilken mån de befintliga institutionerna kan klara av arbetet själva.
Jag önskar både detta betänkande och Astrid Thors lycka till. Jag gratulerar henne till detta betänkande. 
Sjöstedt (GUE/NGL ).
   – Herr talman! Jag skall först beklaga att jag kom för sent till debatten, varför jag inte fick höra föredragandens inledning. Jag ber så mycket om ursäkt för det, men debatten gick av stapeln lite tidigare än beräknat.
Vi har valt att acceptera den kompromiss som man har kommit överens om. Vi anser att den är rimlig, även om vi i vissa delar skulle ha velat gå längre, t. ex. när det gäller innehållet i artikel 17. Vi har ändå valt att godta kompromissen.
När det gäller de aktiva och intelligenta materialen ställer vi oss ganska skeptiska. Vi menar likväl att kompromissen i sin helhet är god, eftersom den innebär en klar förbättring jämfört med ursprungsförslaget. Det är ett bra steg på vägen.
Slutligen vill jag understryka att spårbarheten enligt vår mening är mycket viktig. 
Rod (Verts/ALE ).
   – Herr talman! I kommissionärens förslag betonas införandet av två nya typer av förpackningar som är avsedda att komma i kontakt med livsmedel: ”aktiva” förpackningar, som avger konserveringsmedel till livsmedlen, och ”intelligenta” förpackningar, som varnar konsumenterna när livsmedlens sista förbrukningsdag har passerat eller när de uppvisar oönskade kännetecken.
Även om föredraganden har försökt förbättra bestämmelserna för märkning, beslutsfattande, inbegripet förfarandet för tillstånd från Europeiska myndigheten för livsmedelssäkerhet (EFSA), och tillgången till offentliga dokument, kan Gruppen De gröna fortfarande inte godta betänkandet i dess nuvarande form. Trots att gemenskapens lagstiftning om tillsatser i livsmedel har reglerats detaljerat, inför kommissionen med detta förslag bara en allmän ram för förfarandet, varvid man lägger stor vikt vid kommittéförfarandet. Dörren har lämnats vidöppen för att införa aktiva förpackningar, utan att det ges en strikt ram för särskilda ämnen.
Vi har kämpat mycket länge mot att konsumenterna i allt större utsträckning utsätts för en mängd tillsatser, och vi vägrar att låta dessa bli ännu mer allmänt spridda, vilket skulle skada hälsan. De gröna begär därför att aktiva förpackningar, vars effekter man inte vet något om, inte bör godkännas. Vi begär att man ser till att de aktiva förpackningarna inte innehåller några giftiga ämnen samt att gemenskapens lagstiftning om tillsatser i livsmedel tillämpas strikt när nya livsmedelsförpackningar godkänns. Om våra förslag avvisas måste vi rösta emot betänkandet, som tar otillräcklig hänsyn till de eventuella konsekvenserna för folkhälsan. Hur lång tid kommer det att ta innan vissa kommande typer av förpackningar snabbt dras tillbaka? 
Byrne,
   . – Herr talman! Låt mig än en gång understryka hur mycket jag uppskattar Astrid Thors utomordentliga arbete och välkomna de framsteg som har gjorts. Efter bara tre månaders fruktbart samarbete mellan de tre institutionerna är vi i dag mycket nära en överenskommelse vid första behandlingen. Lyckas vi med detta är det sannerligen ett tidsrekord.
Astrid Thors nämnde i sitt tidigare inlägg att vårt arbete med att anta den lagstiftning som krävs i vitboken om livsmedelssäkerhet nästan är avslutat. Det gläder mig att kunna säga att vi nästan är klara. Kanske kan vi se tillbaka på och ge oss själva en klapp på ryggen för det hårda arbete som vi har utfört under de senaste fyra och ett halvt åren, i ett gott samarbete som har lett fram till dessa resultat.
Jag förstår parlamentets önskan om att skynda på kommissionens förslag om materialåtervunnen plast. Jag uppskattar också de förtydliganden som har gjorts på vissa punkter, särskilt beträffande spårbarhet, godkännandeförfarandet och bestämmelserna om aktiva och intelligenta förpackningar.
Det gläder mig avslutningsvis att kunna goda hela kompromisspaketet. Jag har förstått att detta är Astrid Thors sista betänkande, så låt mig gratulera henne till detta betänkande och till hennes arbete i parlamentet och önska henne lycka till i hennes framtida karriär. 

 Tack så mycket, herr kommissionär.Debatten är avslutad.Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 12.00. 
Kastler (PPE-DE ),
   . – Trots att det säkert är berikande att på hyllorna i snabbköpen kunna hitta mat från enormt många länder, vill konsumenterna kunna känna sig förvissade om att produkterna är säkra och av hög kvalitet, och vi måste skapa villkor för detta. Som föredragande från Gruppen för Europeiska folkpartiet (kristdemokrater) och Europademokraterna välkomnar jag omarbetningen av ramdirektiv 89/109/EEG, och jag tackar Astrid Thors för det goda samarbetet.
PPE-gruppen har kommit med ett antal viktiga ändringsförslag för att göra förpackningarna, och alltså även livsmedlen, säkrare i framtiden. Även om vi är positiva till förslaget om ett märkningssystem där man använder texten ”lämplig för kontakt med livsmedel”, eller symbolen med ett stiliserat glas och en gaffel, kräver vi att undantag görs för sådana produkter som utan varje tvivel är avsedda för kontakt med livsmedel (t.ex. koppar, glas osv.), så att vi kan undvika en överdriven byråkrati. Vi välkomnar också utvidgningen av principen om spårbarhet till de använda materialen, även om detta inte får resultera i överdrivet många bestämmelser. Det vore exempelvis meningslöst om alla träds ursprung måste anges på varje pappersförpackning. Eftersom det alltid handlar om blandningar vore det inte tekniskt genomförbart. Under förutsättning att kammaren samtycker till denna begäran, godkänner PPE-gruppen den kompromiss som förhandlats fram tillsammans med rådet. 
Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är debatten om ett betänkande (A5-0172/2004) av Robert Goodwill för utskottet om miljö, folkhälsa och konsumentfrågor om förslaget till Europaparlamentets och rådets förordning om vissa fluorerade växthusgaser (KOM(2003) 492 – C5-0397/2003 – 2003/0189(COD)). 
Wallström,
   . – Herr talman! Jag vill tacka Europaparlamentet och särskilt föredragande Robert Goodwill för arbetet med detta betänkande om kommissionens förslag till en förordning om vissa fluorerade växthusgaser.
Jag är tacksam för parlamentets och föredragandens konstruktiva inställning i fråga om flera inslag i detta mycket tekniska förslag till rättsakt. De är medvetna om att detta förslag kan hjälpa Europeiska unionen att fullgöra sina Kyoto-åtaganden. Fluorerade gaser, såsom de definieras i Kyotoprotokollet, svarade för 65 miljoner ton koldioxid -ekvivalenter, dvs. 2 procent av EU:s totala utsläpp av växthusgaser 1995, men beräknas stiga till 98 miljoner ton koldioxid-ekvivalenter – från 2 procent till 4 procent – år 2010 om inga åtgärder vidtas.
Inom kylning och luftkonditionering finns det en starkt stigande trend när det gäller användningen av fluorerade gaser på grund av utfasningen av ozonuttunnande ämnen. Vårt förslag tar itu med denna stigande trend. Genom att införa kostnadseffektiva minskningsåtgärder skulle den föreslagna förordningen kunna minska de beräknade utsläppen med omkring 23 miljoner ton koldioxid-ekvivalenter fram till 2010 och uppnå ännu större minskningar därefter. 
Goodwill (PPE-DE ),
   . – Herr talman! Vi känner alla till substitutionsprincipen, det vill säga att man ersätter en miljö- eller hälsofarlig produkt med en mer miljövänlig eller hälsosam produkt. Användningen av fluorerade gaser har på många sätt redan varit ett exempel på substitutionsprincipen, eftersom fluorkolväten på många områden ersatte de freoner som tidigare användes. Freoner är som vi vet mycket miljöfarligare än fluorkolväten eftersom de utgör ozonuttunnande gaser som vi mycket framgångsrikt har hanterat genom Montrealprotokollet. 
Fluorkolväten är precis som koldioxid växthusgaser och oavsett vilka åtgärder vi vidtar för att begränsa fluorerade gaser får det, som kommissionären påpekade, inte ske på bekostnad av de åtgärder som vi måste vidta för att begränsa koldioxider. Fluorkolväten är en droppe i havet jämfört med koldioxider.
Jag vill först göra ett påpekande beträffande den rättsliga grunden. Det har förts många diskussioner om detta, men det är min bestämda uppfattning att artikel 95 om den inre marknaden är den korrekta rättsliga grunden. Om vi skulle använda artikel 175 skulle det bli nästan omöjligt att saluföra produkter som innehåller dessa gaser i hela Europeiska unionen. Även om jag är medveten om situationen i till exempel Österrike, där man har gått längre, bör vi av hänsyn till den inre marknaden behålla den rättsliga grunden.
Fluorkolväten har flera användningsområden, allt ifrån luftkonditionering och träningsskor med luftkuddar till konstgjord spraysnö, som vi skojade lite om i pressen i julas. Men detta förslag handlar i första hand om begränsning, inte om förbud. Det finns i själva verket flera användningsområden där det saknas alternativ, till exempel brandskydd och användningen av svavelhexafluorid i strömbrytare. Om vi skulle gå med på ett av de förslag som har lagts fram av Verts/ALE-gruppen skulle ljusen slockna över hela Europa!
När det gäller luftkonditionering i bilar – och det är en konsekvens av den globala uppvärmningen att allt fler människor har luftkonditionering i sina bilar – föreslogs att HFC-134a, som har en global uppvärmningspotential på 1 300, skulle ersättas med det miljövänligare HFC-152a, som har en global uppvärmningspotential på 140. Jag kan se hur man redan börjar nicka till på åhörarläktaren och det är skälet till att parlamentet tog det djärva beslutet att verkligen avveckla användningen av fluorkolväten (HFC) i luftkonditionering och ersätta dem med den nya tekniken baserad på koldioxid.
I kommissionens förslag fanns ett mycket komplicerat kvotsystem som såg ut som om det skulle börja gälla 2009. Eftersom 20 procent av de flesta tillverkares fordonsflotta inte är utrustad med luftkonditionering skulle dessa tillverkare i praktiken klara av det första steget i kvotsystemet utan att behöva vidta några åtgärder alls. Så kommissionens förslag skulle i själva verket ha börjat gälla 2010.
Kvotsystemet är komplicerat och skulle bara fungera bra för ett företag med ett produktsortiment som passar ihop med dessa steg på 20 procent. De flesta tillverkare har ett produktsortiment som inte passar riktigt så bra. Och det fanns förstås ett enormt kryphål i systemet, tillräckligt stort för att en Rolls Royce skulle kunna köra igenom det, eftersom tillverkarna kunde välja att betala 200 euro i böter i stället för att följa direktivet. Jag misstänker att tillverkarna av vissa stora och dyra bilar hellre skulle göra detta än att lägga pengar på att förändra konstruktionen.
Sedan har vi också det faktum att HFC152a är lättantändligt, vilket kan orsaka vissa säkerhetsproblem. Detta var inte den slutliga lösningen och vi tror att användning av koldioxid, kanske något senare, skulle vara en mycket effektivare kompromiss. Jag är därför mycket glad över att PSE-gruppen har övertalat mig och fått mig att mitt förnuft till fånga och att vi har kompromissändringsförslaget 112, enligt vilket vi på grundval av typgodkännande bör fasa ut användningen av fluorkolväten och från och med 2012 ersätta dem med koldioxid, med ett två-årigt undantag, eller åtminstone två års uppskov för några av de mindre tillverkarna – det som vi kallar Porsche-undantaget – och inrikta oss på koldioxid, som inte bara i miljöhänseende utan även politiskt är ett mycket bättre mål.
Det måste också göras vissa ändringar av den första raden i bilaga 2, som jag är säker på att sammanträdestjänsten kommer att ta hand om ifall kompromissändringsförslaget går igenom, så att den globala uppvärmningspotentialen ersätts med ”50” och typgodkännande infogas.
Inte alla luftkonditioneringssystem är mobila: några av dem finns i stationära konstruktioner som den här byggnaden. Detta monstruösa slöseri med skattebetalarnas pengar luftkonditioneras med hjälp av fluorkolväten! När det gäller byggnader är det viktigt att vi kontrollerar läckage, och inspektioner och kontroller av läckage ingår i kommissionens förslag, som vi stöder. Men vi bör även belöna god praxis genom att minska antalet inspektioner där läckor inte upptäcks, likaväl som vi bör öka antalet inspektioner där läckor upptäcks.
Jag vill slutligen tacka Bernd Lange och Dorette Corbey för att de fick mig att ta mitt förnuft tillfånga, och Chris Davies för att han slutligen anslöt sig till vårt synsätt. Det har varit en intressant resa och jag hoppas bara att åhörarna uppe på läktaren inte tror att vi ägnar all vår tid åt att prata om sådana här tråkiga tekniska frågor. 
Bowe (PSE ),
   . – Herr talman! Låt mig först be om ursäkt för att jag är andfådd. Kollegerna har fattat sig så kort i dag att debatten har tidigarelagts något och jag räknade inte riktigt med att behöva tala så tidigt. Hursomhelst hinner vi kanske bli klara före middagen. 
Jag vill lyckönska Goodwill som har skrivit ett bra betänkande och accepterat många av kollegernas synpunkter och anmärkningar. Vi börjar få till ett dokument som kommer att vidarebefordra många av de synpunkter som har väckts till rådet och som kommer att utgöra en solid grund för vidare arbete i det kommande parlamentet. Som en Geordie till en Yorkshireman vill jag bara säga ”Th'as done good, lad”.
Det finns dock fortfarande flera problem som måste lösas. Jag hoppas att vi kan nå enighet i parlamentet om att ändra den rättsliga grunden till en dubbel rättslig grund. Detta är vettigt. Direktivet har i många avseenden två syften, både att reglera industrimarknaden och att skydda miljön. Vi försöker skydda miljön genom att gradvis och stadigt få bort fluorerade gaser, eller F-gaser som de kallas. Även om de har varit användbara för att ersätta freoner medför även fluorkolväten problem, inte minst på grund av sin globala uppvärmningspotential, och vi har ett ansvar att gradvis minska deras användning även om det måste ske på ett sätt som är logiskt och inte alltför kostsamt och där det finns prövade och praktiska alternativ.
Vårt största framsteg och vår största tekniska framryckning är utan tvekan att byta ut fluorkolväten i luftkonditioneringssystemen i bilar. Dessa system tillverkas i miljontal, risken för läckage är ökänd – jag har arbetskamrater hemma som har varit tvungna att fylla på sina luftkonditioneringssystem två, tre eller fyra gånger. Jag kan inte godta att den enda lösningen är att minska antalet läckor. Lösningen är att byta till en annan typ av gas som inte leder till samma problem som fluorkolväten uppenbart gör på detta område.
När det gäller användning i andra sammanhang finns det en del viktiga och nödvändiga användningsområden och vi vill noga granska dem innan vi går vidare med ett ändringsförslag som jag tog initiativet till – ändringsförslag 89 – där vi kräver en ordnad utfasning under en tid efter det att detta direktiv har trätt i kraft. Jag hoppas att kommissionen kan gå med på detta ändringsförslag. Det ger den flexibilitet och en funktion att fylla, men på ett stadigt och logiskt sätt som den utan tvekan kommer att komma tillbaka till detta parlament för att få godkänt.
Vi kommer inte omedelbart att sträva efter att avskaffa fluorkolväten från brandbekämpningsändamål, där de förstås är mycket användbara och för vilka alternativen enligt min uppfattning ännu oprövade. Vi kommer inte att vilja avskaffa förbudet beträffande kylskåp, där det finns vissa medicinska användningsområden som är nödvändiga. Förslagets motto är ”framåt, men med viss försiktighet”. 
Korhola (PPE-DE ).
   – Herr talman! Användningen av freoner (CFC) har minskat avsevärt, då man har gått över till att använda fluorkolväten (HFC) i kylsystem, aerosoler och andra produkter. Montrealprotokollet var ett försök att få bort CFC eftersom dessa gaser skadar ozonen i stratosfären. Betänkandet är nödvändigt eftersom HFCinte heller är fullständigt oskadliga: de är kraftiga växthusgaser. Deras totala uppvärmningspotential är hundra eller t.o.m. tusen gånger större än för koldioxid. Vidare kan det ta mycket lång tid innan dessa gaser skingras i atmosfären. Risken för klimatförändringar innebär alltså att det också är vår skyldighet att minska användningen av HFC.
Jag har själv varit aktiv och lagt fram ändringsförslagen om framför allt luftkonditioneringssystem i fordon. Min egen åsikt är att den bästa lösningen med tanke på totala utsläpp är att gå över till system där man använder sig av koldioxid. Enligt uppgifter nyligen har en viss japansk biltillverkare gått över till att använda denna teknik i sin produktion, och europeiska tillverkare borde följa exemplet.
Koldioxid är dessutom användarvänlig, eftersom den reagerar snabbare än HFC på den önskade temperaturen, och bränslekostnaderna för den är också lägre än för de tillgängliga alternativa gaserna. Det något högre priset för koldioxidsystemen är för närvarande marginellt när man ser på konsumentpriset för luftkonditioneringsutrustning, och när massproduktionen kommer i gång innebär stordriften att de relativa kostnaderna kommer att ändras.
De kompromisser som vår föredragande föreslår, och som utskottet har samtyckt till, är inte helt i överensstämmelse med mina egna ändringsförslag, men jag kan godta dem som en förbättring av de ursprungliga förslagen. Jag anser att den tidtabell som nu kommer att antas är alltför trög med hänsyn till klimatförändringarna, särskilt som det på senare år har skett en dramatisk ökning av användningen av luftkonditioneringssystem i fordon. Totalt sett är privattransporternas roll när det gäller att bekämpa klimatförändringar viktigare än någonsin.
För stationära system är det viktigt att se till att de som ansluter utrustningen har god utbildning och att dessa yrkesmän rapporterar om läckor. På så sätt kan man å ena sidan minska utsläppen så mycket som möjligt, och å andra sidan se till att rapportering faktiskt sker, vilket är synnerligen viktigt med tanke på kontrollen. I det avseendet kommer begränsningar förhoppningsvis att ge snabba resultat. 
Corbey (PSE ).
   – Herr talman, herr Goodwill, fru kommissionär, mina damer och herrar! Parlamentet har intensivt ägnat sig år problemet med klimatförändringar under de senaste fem åren. Lyckligtvis blir vårt arbete alltmer specifikt. Nu vidtar vi också faktiska åtgärder. På min grupps vägnar vill jag säga att vi i allmänhet är nöjda med de ändringsförslag som utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor har godkänt. Jag vill därför tacka Robert Goodwill så mycket för hans arbete.
Det vi har framför oss är ett välbalanserat resultat. I kampen mot klimatförändringar måste utsläppen av fluorerade växthusgaser minskas så mycket som möjligt. Vi stöder därför helhjärtat utskottet i dess försök att gripa sig an de största källorna till utsläpp. De utgörs av kyl- och luftkonditioneringssystem, mobil luftkonditioneringsutrustning och skumbaserade produkter.
Två saker behöver fortfarande uppmärksammas. Efter långa diskussioner skulle min grupp vilja vara lite mer flexibel när det gäller gaserna i brandskyddssystem. Utsläppen från dessa system är mycket låga, och utsläpp förekommer bara i samband med brand. Enligt vår åsikt är konsumentsäkerheten mycket högt prioriterad. Vi skulle vilja förbjuda fluorerade växthusgaser, men endast där detta faktiskt är möjligt, och där det finns alternativ.
En stor del av utsläppen av fluorerade växthusgaser kommer från luftkonditionering i bilar. Vi har, med rätta, ägnat detta en hel del uppmärksamhet, och här vill jag tacka Robert Goodwill igen för hans kompromissvilja. Många människor är omedvetna om den negativa effekt som luftkonditionering kan få på miljön och på vårt klimat. Att luftkonditioneringen ökar bilarnas bränsleförbrukning är man mer medveten om. I många länder, inbegripet mitt eget, Nederländerna, är det faktiskt inte nödvändigt att ha eller använda luftkonditionering. Det är skillnad i de sydliga länderna. Med tanke på den negativa effekt som de fluorerade växthusgaserna i luftkonditioneringssystem har, önskar jag att de gradvis skall avskaffas. Personligen skulle jag hellre se att det görs till 2009 än till 2011.
Det är mycket viktigt att vi väljer artikel 175 som rättslig grund. Medlemsstaterna måste få tillfälle att vidta åtgärder som är ännu mer omfattande, särskilt med tanke på de geografiska skillnaderna och på det faktum att luftkonditionering är överflödig i de nordliga länderna. Medlemsstaterna måste därför få tillfälle att motarbeta användning av luftkonditionering i bilar. Kanske borde vi gå ännu längre och begränsa installation av luftkonditionering i bilar. Kommissionen skulle till exempel kunna titta på bilarnas energieffektivitetskrav, när all ingående utrustning är fullt påslagen, eftersom särskilt dessa lyxtillbehör motverkar alla förbättringar som görs för att öka motorernas energieffektivitet. Det är helt klart inte något bra exempel på hållbar utveckling.
Kort sagt önskar vi att det resultat som utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor kommit fram till kommer att godtas av kammaren, med vissa ändringar. 
Davies (ELDR ).
   – Herr talman! Det här är ett bra och praktiskt förslag från kommissionen för att göra något åt den globala uppvärmningen och minska utsläppen av växthusgaser, för även om den totala mängden växthusgaser som luftkonditionerings- och kylutrustning ger upphov till inte är enorm, så ökar denna mängd kraftigt från år till år och förväntas bli femton gånger så stor mellan 1995 och 2010.
Utskottet har avslagit några av kommissionens nyckelförslag om mobila luftkonditioneringssystem. Jag hoppas att det har klargjort ståndpunkten för bilindustrin. Jag är dock inte säker på att vårt förkastande av några av möjligheterna till flexibilitet verkligen är den bästa handlingslinjen, så vi får avvakta vad ministerrådet har att säga och sedan med all sannolikhet återkomma till denna debatt.
Mest av allt beklagar jag att socialistgruppen och Europeiska folkpartiets grupp har träffat en överenskommelse om att flytta tidpunkten för införandet av fordon som använder koldioxid till 2011 från utskottets ursprungliga förslag om 2009. Det är inte tillräckligt ambitiöst, särskilt inte för en första behandling, när vi har så många förhandlingar framför oss. Jag vet att det tar många år för tillverkare att designa ett fordon som kan släppas ut på marknaden. För några år sedan använde ingen luftkonditionering – jag har själv aldrig köpt en bil med luftkonditionering. Vad skall vi säga till framtida generationer? Att vi inte agerade för att sätta stopp för utsläppen av växthusgaser och den globala uppvärmningen så snabbt som vi hade kunnat, för det enda vi brydde oss om var att köra omkring i svalare bilar på sommaren? Hur övertygande industrins argument än är i dag, kommer de att verka ganska svaga i framtiden. 
Lucas (Verts/ALE ).
   – Herr talman! Även jag är mycket missnöjd med detta betänkande. Det är långt ifrån tillräckligt. Det kunde och borde ha gått mycket längre för att ersätta de mycket kraftfulla växthusgaserna med mer miljövänliga alternativ.
Jag håller inte med Robert Goodwill i fråga om den rättsliga grunden. Jag anser fortfarande att artikel 175 är den logiska rättsliga grund som behövs. Vad beträffar mobila luftkonditioneringssystem är det en besvikelse att inte utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor har lyckats beakta de stora delar av den europeiska industrin som redan åtar sig att leverera mobila luftkonditioneringssystem med koldioxid så snart som möjligt. Tekniken finns och den fungerar, så det finns ingen anledning till varför fluorerade gaser inte skulle börja fasas ut 2007. Att påbörja denna infasning två år senare, som förordas i detta förslag till betänkande, skulle innebära att motsvarande ytterligare 80 miljoner ton koldioxid pumpas ut i atmosfären. Samtidigt som den föreslagna utfasningen av mobila luftkonditioneringssystem för närvarande är oacceptabel står det ingenting alls om en utfasning av användningen av fluorerade gaser i många andra tillämpningar där det finns alternativ att tillgå. Detta måste korrigeras. Det är ett allvarligt utelämnande. Utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor har inte alls berört fast kylutrustning som använder fluorkolväte trots att marknaderna i EU redan domineras av kolväte- och greenfreeze-teknologi. 
Jag hoppas att parlamentet röstar för att stödja alternativa, klimatvänliga teknologier och griper den stora möjlighet som ligger framför oss för att verkligen göra någonting åt miljön i stället för att låta den inre marknaden ignorera dessa mycket stora problem.
Det är synd att Robert Goodwill inte läste våra ändringsförslag mer noggrant. Ändringsförslagen från Gruppen De gröna/Europeiska fria alliansen syftade inte till att släcka alla ljus, utan efterlyste specifikt en utfasning av SF6 med undantag av spänningsbrytare. Så låt oss debattera sakfrågan och inte de myter som florerar. 
Lange (PSE ).
   – Herr talman, fru kommissionär, mina damer och herrar! Även jag vill tacka föredraganden för hans goda samarbete, liksom naturligtvis de andra ledamöter i kammaren som är närvarande i dag. Jag anser att vi till slut är på väg åt rätt håll, särskilt när det gäller luftkonditionering i bilar, där någonting måste göras, och jag vill säga, bland annat till våra besökare, att det som beslutades i Kyoto är rättsligt bindande inom Europeiska unionen. Besluten 2002 och den 10 mars i år innebär är att detta är bindande inom Europeiska unionen, vare sig Ryssland ratificerar protokollet eller inte, så även vi måste göra något åt detta. Jag tror att vi alla kan se vad som gäller.
För det första förses fler och fler bilar med luftkonditioneringssystem. De monteras in i 80 procent av alla nya fordon, och varje år avger denna utrustning 8–10 procent av de klimatförstörande utsläppen. För det andra håller olika alternativ på att utvecklas. Jag anser att det är helt klart att vi måste leta fram de säkraste alternativ som står till buds och som i minsta möjliga utsträckning bidrar till den globala uppvärmningen. För det tredje skulle detta i själva verket vara ett luftkonditioneringssystem som grundar sig på koldioxid, med en global uppvärmningspotential som är 1 300 gånger mindre än den nuvarande. För det fjärde anser jag att vi måste hantera typgodkännande av nya bilar på samma sätt som allting annat, eftersom konstruktionen, som teknikerna lägger ned sin energi på, spelar en roll i detta sammanhang, och vi måste snarast kräva nya luftkonditioneringssystem. För det femte ligger europeisk teknik och europeiska produkter till grund för luftkonditioneringssystem som är baserade på koldioxid, vilket enligt min åsikt också innebär att om vi fortsätter på denna väg, från F-gasertill luftkonditioneringssystem som är baserade på koldioxid, så kommer framtidens luftkonditioneringssystem förvisso inte längre att förstöra klimatet. Tvärtom, framtidens luftkonditioneringssystem kan också innebära framgångar med tanke på arbetstillfällena i Europa. 
Wallström,
   . – Herr talman! Låt mig kommentera ändringsförslagen och återkomma till förslagets syfte och räckvidd. Det finns nämligen ett avsevärt antal ändringsförslag från parlamentet, såsom bättre definitioner av villkor som förstärker och förtydligar kommissionens förslag, och kommissionen kan stödja många av dem i mindre eller större utsträckning. Kommissionen välkomnar även ett antal ändringsförslag som stärker bestämmelserna om inneslutning, kontroller, utbildning och certifiering av personal som arbetar med inneslutning.
Det är viktigt att framhålla att detta förslag endast är ett första steg. Kommissionen har angivit att man kommer att beakta ett antal andra frågor, som t.ex. skum. Därför kan inte kommissionen anta ändringsförslagen om återvinning, särskilt de som gäller skum. Ytterligare åtgärder måste bygga på noggranna bedömningar av nyttan och kostnaderna.
Kommissionen kan inte heller anta ändringsförslag som antingen försvagar det föreslagna kontrollsystemet för luftkonditioneringssystem och fast kylutrustning eller där ytterligare ej utvärderade krav på utbildning och certifiering av personal för kommissionen och medlemsstaterna införs.
Rapporteringssystemet är en viktig del av detta förslag. Det gör det möjligt för kommissionen att granska noggrannheten i de uppgifter om utsläpp som rapporteras till FN:s konvention om klimatförändringar och stödja möjliga ytterligare åtgärder. Kommissionsförslaget syftar till att se till att nödvändig information kan samlas in utan att ett alltför betungande rapporteringssystem införs för industrin, särskilt små och medelstora företag. Det finns ett antal ändringsförslag på detta område som kommissionen inte kan godta.
Kommissionen anser att förslaget om att använda förbud mot och utfasning av vissa produkter och utrustning som innehåller fluorerade gaser bygger på en omsorgsfull utvärdering av alla sektorer och att det är välavvägt och kostnadseffektivt. Därför kan inte kommissionen stödja ändringsförslaget om att ta bort undantaget för små gjuterier som formgjuter mindre än 500 kilo magnesium per år. Vi har detta undantag eftersom omställningskostnaden för att gå över till ett alternativ för detta begränsade antal små och medelstora företag skulle bli hög.
Det finns två förbud till som förtjänar att nämnas. Det går inte att rättfärdiga att förbudet mot perfluorkarboner i brandsläckare tas bort eftersom marknaden redan har gått över till ersättningar, med undantag av några mindre användare. Beträffande aerosoler som innehåller fluorerade gaser skulle den nya definitionen utesluta ett antal nya aerosoler medan det skulle kunna innebära ett stort kryphål om medicinska aerosoler skulle omfattas av undantagskategorin.
I den känsliga frågan om utfasning av fluorerade gaser i mobil luftkonditioneringsutrustning i fordon noterar kommissionen med intresse ändringsförslagen om att förbjuda fluorerade gaser, främst HFC-134a i mobil luftkonditioneringsutrustning i nya bilmodeller från den 1 januari 2009 och att ett förbud skall tillämpas på alla nya fordon från den 1 januari 2014.
Kommissionen föredrar att hålla fast vid sin övergripande ståndpunkt om mobila luftkonditioneringssystem med tanke på att det finns andra ändringsförslag i vilket man avvisar kvotsystemet och vill förbjuda alla fluorerade gaser som används i mobil luftkonditioneringsutrustning med en global uppvärmningspotential på över 50 snarare än 150, som kommissionen föreslagit. Den senare skulle effektivt utesluta användningen av fluorerade gasblandningar eller HFC-152 och gynna mobila luftkonditioneringssystem med koldioxid. 
Slutligen föreslår kommissionen beträffande den rättsliga grunden att förordningen skall baseras på artikel 95 – den inre marknaden – och kan inte stödja ändringsförslag om att förordningen skall ha en dubbel rättslig grund. Kommissionen anser att eftersom det miljömässiga målet att minska utsläppen av fluorerade gaser är överordnat har förslagets huvudinriktning mer att göra med den inre marknadens funktionssätt och artikel 95.
Sammanfattningsvis vill jag understryka att kommissionen stöder många av de ändringsförslag som inkommit till första behandlingen, och parlamentet sänder genom att agera så snabbt ett viktigt budskap till rådet om att man nu måste koncentrera sig på detta förslag ytterligare i syfte att nå en lösning så snabbt som möjligt. Jag kommer att överlämna en lista med en sammanfattning av kommissionens ståndpunkt om varje enskilt ändringsförslag till sekretariatet.(1). Tack för denna debatt. 
Talmannen.
   – Tack så mycket, herr kommissionär.
Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon, onsdag, kl. 12.00.


Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är debatten om ett betänkande (A5-0193/2004) av Marit Paulsen för utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor om en europeisk strategi för miljö och hälsa. 
Paulsen (ELDR ),
   . – Herr talman! Fru kommissionär! Ärade ledamöter! Jag kanske har en viss förmåga att se ut som en oerhört präktig morsa. Jag är mycket ute bland människor och kan verifiera att det finns en genuin ångest och rädsla spridd bland våra väljare – de medborgare vi representerar. Människor är faktiskt rädda. De har t.ex. varit rädda för vad som finns i maten, för galna kor, för tillsatsämnen och för bekämpningsmedelsrester. Från parlamentets, kommissionens och rådets sida har vi faktiskt tagit ett helhetsgrepp, och i dag kanske vi får de sista pusselbitarna på plats när det gäller livsmedelssäkerhetstänkande. Vi har i dag en heltäckande och bra lagstiftning.
Det finns också en rädsla för kemikalier av alla typer. Jag vill ge kommissionären en eloge för arbetet med en helhetssyn på användningen av kemikalier i Europa, som kanske kan bilda modell för resten av världen.
Detta är sådant som man har börjat bearbeta. Luftföroreningar och klimatförändringar har också tagits upp. I kvällspressen, de billiga tidningarna, i Europa behandlas just nu alltför ofta rädslan för strålning – nu senast från mobiltelefoner och sändarmaster för sådana. Det finns så mycket som är okänt, det finns så mycket att vara rädd för.
Jag har ärvt detta betänkande och inte skrivit det själv. Jag tycker nog att det är lite för vittomfattande, kanske för lite strukturerat. Det är viktigt med en helhetssyn, så att inte allt delas upp i småbitar. Det är centralt att vi får ett slags heltäckande bild av rädslan, problemen, av vad vi kan bevisa och inte bevisa och av vad vi behöver veta mer om. Därefter kan vi bestämma oss för hur vi skall bekämpa, ordna och ta strategiska grepp för att klara av de problem som otvivelaktigt finns.
Jag har försökt att få med en aspekt som är lite kontroversiell, nämligen att den individuella medborgaren måste få tillgång till så pass mycket information att denna i största möjliga utsträckning kan välja livsföring, mat, motion, tvättmedel – ja, allt vad vi handlar och rör oss med – och ta ansvar för sin och sin familjs hälsa. Hälsoproblemen är i dag sådana att det är inte bara är politiska beslut som gäller, utan medborgarna måste ha största möjliga kunskap. För att man skall kunna göra aktiva, kvalificerade val, måste man ha tillgång till information som är tydlig, begriplig och där budskapet är förhållandevis enkelt att förstå.
Jag har tagit bort att allergier definitivt skulle höra ihop med trafikproblem. Jag anser att det är en konsekvensbeskrivning som inte riktigt har vetenskaplig täckning. En människa som har luftvägsproblem eller allergier drabbas givetvis mycket hårt av dålig luft eller luftföroreningar. Då jag har lungsjukdom i familjen kan jag emellertid påpeka att t.ex. bruk av parfym utgör ett minst lika allvarligt problem för en allergiker. Orsaken till utbredningen av barnallergier i modern tid får kanske också sökas i andra sammanhang än bara i yttre miljöfaktorer. Det kanske finns biologiska faktorer bakom.
Herr talman! Detta var mitt sista tal här i Europaparlamentet. 
Wallström,
   . – Herr talman, ärade parlamentsledamöter!
Först och främst vill jag tacka för parlamentets respons på kommissionens meddelande om en europeisk strategi för miljö och hälsa. I synnerhet vill jag tacka de två föredragandena, först Frédérique Ries och därefter Marit Paulsen, för deras arbete, och det får jag väl utsträcka till hela den period som Marit Paulsen har funnits i Europaparlamentet och de anmärkningsvärt goda insatser som hon har gjort just på detta område.
Miljö och hälsa är en fråga som berör oss alla. Enligt de senaste Eurobarometer-undersökningarna är 89 procent av Europas medborgare oroliga för hur miljön påverkar deras hälsa. Närmare 10 procent uppger att de har en nära anhörig eller familjemedlem som lider av miljörelaterad ohälsa.
Vår kunskap om vad i miljön som verkligen ger upphov till vissa hälsoeffekter är fortfarande ganska begränsad. Sjukdom uppstår på grund av många olika faktorer, som ofta samverkar. Hur mycket miljön bidrar till sjukdomarna vet vi inte med absolut säkerhet i dag. Ett av huvudmålen för denna strategi är just att öka vår kunskap och därigenom få en bättre bas för att kunna angripa problemen.
Grundtanken är att föra samman miljö, hälsa och forskning för att bättre förstå och därmed mer effektivt angripa det komplicerade sambandet mellan miljö och ohälsa. Jag vill inte sticka under stol med att det också innebär en utmaning, eftersom vi i våra traditionella roller inte alltid är vana vid att arbeta horisontellt över de traditionella gränserna mellan olika forskningsdiscipliner och politikområden.
Just nu arbetar vi på en handlingsplan för perioden 2004–2010. Den skall vi presentera vid miljö- och hälsoministermötet i Budapest i juni 2004, som är ett paneuropeiskt möte. I förberedelserna för denna handlingsplan har experter och intressegrupper från hela det utvidgade EU deltagit. Vi har haft regionala konferenser i Warszawa, Rom och Bryssel, där många av de frågor som parlamentet har tagit upp i sitt betänkande har behandlats. 
Det är viktigt att komma ihåg att strategin är långsiktig. Vår kunskap om miljöns roll för olika hälsoproblem kommer inte att bli fullständig omedelbart. Parlamentet uttrycker oro över att strategin bara inriktar sig på informationsinsamling och forskning. I viss mening är det så, men vi behöver denna information för att veta hur vi på bästa sätt skall rikta våra ansträngningar och insatser. Det innebär inte att vi tänker sitta passiva under tiden. På vissa områden kan vi inte riskera att vänta tills vi har fullständig kunskap, utan då skall vi handla enligt försiktighetsprincipen, och det kommer vi att göra.
För den första etappen, under perioden 2004–2010, har vi valt ut ett antal sjukdomar och prioriterade ämnen, som vi skall titta särskilt på: luftvägssjukdomar hos barn, astma och allergier, störningar i nervsystemets utveckling, barncancer, samt endokrinstörande effekter eller hormonstörande effekter. Här framgår det tydligt att barn är en prioriterad målgrupp och de är också mest utsatta för miljörisker, så vi har satt dem i fokus för vår strategi.
De utvalda ämnena är tungmetaller, dioxiner, PCB och hormonstörande ämnen. Genom att utgå från dessa sjukdomar och ämnen vill vi bygga upp ett program som kan ge oss nödvändig information om hur miljön påverkar vår hälsa. Vi hoppas att vi sedan kan utvidga det till andra miljöhot och länkade sjukdomar.
I betänkandet pekar parlamentet på risken för dubbelarbete, att vi inte skall ta hänsyn till redan befintliga forskningsresultat eller arbete som utförs t.ex. av Världshälsoorganisationen. Vi är mycket medvetna om denna risk och just samordning av information från olika områden är en av våra viktigaste uppgifter. Jag vill gärna understryka att vi från första början med arbetet med denna miljö- och hälsostrategi har samarbetat med och inhämtat synpunkter från just Världshälsoorganisationen.
Avslutningsvis vill jag än en gång tacka för parlamentets stöd i denna mycket viktiga fråga som, utgår jag ifrån, ligger oss alla nära om hjärtat. Tillsammans med kommentarer från andra institutioner och från intressegrupper kommer detta betänkande, och inte minst Marit Paulsens arbete, att hjälpa oss att ta fram en effektiv och bra handlingsplan.
Jag tackar för er uppmärksamhet. 
Trakatellis (PPE-DE ).
   – Herr talman! Parlamentet begärde att miljön skulle kopplas samman med hälsan på grundval av vad som föreskrivits i artiklarna 152 och 174 i fördraget. Får jag påminna er om att det var mitt förslag 1996 att utformningen av skyddet för folkhälsan skulle utgöra en särskild beståndsdel av det femte programmet om miljön och en hållbar utveckling, och att förslaget antogs av alla institutionerna. För första gången försökte alltså Europeiska unionen samla och sprida information och kunskap om miljöns effekter på folkhälsan.
I dag inbegriper det sjätte miljöhandlingsprogrammet denna särskilda aspekt, med andra ord miljö, hälsa och livskvalitet, medan gemenskapens första handlingsprogram inom folkhälsosektorn, som vi antog 2002 och där jag hade äran att vara föredragande, inbegriper att insamlande, analys och bedömning av de avgörande faktorer för hälsan som hänger samman med miljön skulle främjas. Denna kunskap kommer uppenbarligen att resultera i att lämpliga strategier och åtgärder antas för att skydda folkhälsan från de skadliga effekter som en farlig och allt sämre miljö innebär. Men vi måste lägga märke till att unionens behandling av miljöaspekternas effekt på hälsan hittills har varit tveksam och att det nuvarande förslaget till strategi för miljö och hälsa följaktligen kan välkomnas som ett positivt steg, som uttrycker Europeiska unionens vilja att utveckla åtgärder inom denna sektor, eftersom miljöns skadliga effekter på hälsan i dag är enorma och det därför krävs ett modernt, integrerat handlingssätt.
Tonvikten måste läggas på att minska de miljöfaror som får återverkan på människors hälsa eller orsakar sjukdomar, vilket får enorma ekonomiska och sociala kostnader som följd. Naturligtvis måste också särskild uppmärksamhet ägnas åt befolkningens mest sårbara grupper: barnen, de äldre, gravida kvinnor och personer med en allvarlig medicinsk bakgrund. I handlingsprogrammet föreslås åtgärder för att förbättra luftkvaliteten i bostäder och på arbetsplatser, det föreslås att undersökningar skall göras för att upptäcka de svaga punkterna i samband med utsläppen och vilka som utsätts för dem, det krävs att särskild uppmärksamhet ägnas personer som bor nära föroreningskällor och det krävs en forcering av politiken för att förhindra föroreningar, som är inriktad på att öka kontrollen av miljön när det gäller cancerframkallande ämnen och ämnen som skadar fortplantnings- och nervsystemen. Slutligen betonas vikten av utbildning om miljöfrågor så att initiativ kan tas för att öka det allmänna medvetandet och öka informationen.
Miljön, tillsammans med kostvanorna, är säkert en viktig avgörande hälsofaktor, och unionens strategi inom denna sektor måste följaktligen innebära ett ständigt insamlande och en systematisk kontroll av uppgifter som förbinder miljöparametrar med olika sjukdomar. Endast genom att ständigt utveckla metodiska kunskaper och forskning om vissa sjukdomar där miljöparametrar är inblandade kommer vi att kunna utveckla unionens strategi på ett effektivt sätt och utveckla åtgärder för att skydda människors hälsa. Denna strategi kommer att ytterligare öka de europeiska medborgarnas förväntade livslängd. 
Malliori (PSE ).
   – Herr talman, fru kommissionär! Kommissionens meddelande om den europeiska strategin för miljö och hälsa är ett ambitiöst steg som syftar till att förbättra de europeiska medborgarnas livskvalitet. Det finns nu klara indikationer på att 20 procent av det totala antalet sjukdomar i industrialiserade länder har att göra med miljöfaktorer. De flesta av dessa sjukdomar påverkar barn, kvinnor i fertil ålder och fattiga och sårbara grupper.
I de femton medlemsstaterna beror 60 000 dödsfall varje år på att personerna utsatts för partiklar i luften. 10 procent av barnen i Västeuropa har astma, tio gånger fler än i Östeuropa, vilket beror på de olika miljöerna. Den tioprocentiga minskningen av ozonskiktet förväntas orsaka 300 000 fall av hudcancer och 4 500 fall av melanom varje år, internationellt sett.
Gemenskapens relevanta handlingsplaner har hittills koncentrerats på särskilda miljöfaktorer, som skadar hälsan. Detta har emellertid gjorts utan att man någon enda gång har gjort en bedömning av de risker som kombinationerna av olika föroreningar kan innebära för den mänskliga kroppen.
Jag anser att den föreslagna strategin kommer att bidra till en total förståelse av hoten, av hur de påverkar människors hälsa och vilka åtgärder som krävs. Scale-initiativet, som indelas i cykler, grundar sig på forskning för att samla nödvändiga kunskaper, och det fokuseras på barn som är den mest sårbara gruppen. Initiativet bidrar till att öka medvetandet om att miljöförstöringen skadar alla människors hälsa, särskilt barnens. I initiativet använder man sig av de rättsliga instrument som erbjuds i fördraget för att vidta lämpliga åtgärder, och slutligen möjliggör man en ständig bedömning för att se till att åtgärderna är effektiva.
På min grupps vägnar vill jag säga att vi stöder kommissionens meddelande så som det lagts fram, men vi kommer inte att stödja de ändringsförslag som avviker från det övergripande innehållet och som fokuseras på individuella sektorer och därigenom utesluter andra, lika viktiga områden. 
Rod (Verts/ALE ).
   – Herr talman! Alltsedan Hippokrates tid har läkarna vetat att vår hälsa beror på vår omgivning. Medierna har på senare år bara bekräftat människors oro. Dagens epidemiologiska landskap har förändrats dramatiskt. Det domineras av kardiovaskulära sjukdomar, cancer, allergiska problem och sjukdomar i andningsorganen. Dessa sjukdomar har många orsaker, som ofta är komplexa och påverkar varandra. Orsakerna är ofta osäkra, och vissa är ännu okända. Det är emellertid erkänt att miljön, i dess vidaste bemärkelse, spelar en ledande roll.
Vår fysiska miljö är alltså en av de större riskfaktorerna för våra medborgares hälsa. Jag skall inte uppehålla mig så länge vid de faror som förorenade industrianläggningar eller kärnkraftsanläggningar innebär. Framför allt måste vi från och med nu ta mer hänsyn till den närmaste miljön som orsakar tusentals cancerfall. Kemikalier, elektromagnetiska fält eller trafikföroreningar i tätorter och i atmosfären är de största hoten mot den allmänna hälsan i Europa. Vårt uppträdande och vår livsstil uppmuntrar till en alltför kraftig diet, och stress och intensivt arbete ger anledning till många hälsoproblem. Vi måste till exempel starkt fördöma rökning, särskilt passiv rökning och rökning i närheten av barn. Vi måste införa stränga bestämmelser så att rökning förbjuds på arbetsplatser och på allmänna platser.
När vi står inför dessa utmaningar oroas vi av svagheten i kommissionens förslag. De gröna kräver en ännu mer specifik och ambitiös strategi för att man skall kunna ta itu med hälsoutmaningarna på 2000-talet. Jag kan tillägga att detta är inriktningen i våra framlagda ändringsförslag. Vi måste angripa problemen vid källan genom att direkt vidta särskilda åtgärder och godta den naturliga osäkerheten inom forskningen. Strategin måste därför vara fast förankrad i försiktighetsprincipen och principen om förebyggande. I detta sammanhang kräver vi att strategin för att minska utsattheten för risker skall stärkas avsevärt.
De gröna kräver att hänsyn skall tas till dessa olika viktiga idéer och åtgärder, så att Europeiska unionen kan hantera våra medborgares farhågor och förväntningar och så att unionen framför allt skall kunna klara av den revolution som vi måste åstadkomma när det gäller folkhälsan. 
Myller (PSE ).
   – Herr talman! Den europeiska strategin för miljö och hälsa kommer att spela en viktig roll när EU:s sjätte miljöhandlingsprogram skall genomföras i praktiken. Det var den tredje prioriteringen i detta miljöprogram, och på den tiden hävdades det att det var en mycket viktig komponent i de nya utmaningar som vi hade framför oss. I många länder har det arbete som lagts ned på miljörelaterad hälsovård och miljöskydd haft stor betydelse när det gäller att uppnå höga standarder för miljörelaterad hälsa. Ändå har vi fortfarande arbete som måste göras.
Det måste också vara ett av de viktigaste målen i en union med 25 medlemsländer att uppnå och bibehålla så höga standarder som möjligt på hälsovården. Att förhindra sjukdomar och allmänt garantera god hälsa överallt måste spela en viktig roll när strategin skall börja genomföras i praktiken. Av vissa skäl tog utskottet inte tillbörlig hänsyn till denna princip när frågan diskuterades, men jag hoppas att frågan om förebyggande kommer att få högsta prioritet i kommande debatter.
Den första fasen av strategin kommer att fokuseras på faktorer som skall påverka olika barnsjukdomar positivt. Det är en god grundval och startpunkt för vårt mål att erbjuda medborgarna en miljö där föroreningsnivåerna inte kan ge skadliga effekter på människors hälsa eller på miljön. För att uppnå detta måste vi naturligtvis investera i forskning, men även i utbildning, och investeringarna måste vara tillräckliga för att åstadkomma en bättre miljö i framtiden. 
Stihler (PSE ).
   – Herr talman! Jag skulle vilja tacka föredraganden. Jag välkomnar denna föreslagna strategi där man beaktar kopplingen till och förhållandet mellan miljö och hälsa och välkomnar även kommissionens förslag.
Jag vill koncentrera mig på frågan om föroreningar inomhus och i synnerhet passiv rökning. Jag vet att Didier Rod just tangerade detta ämne. Det är mycket passande att diskutera detta betänkande samma vecka som den irländska regeringen infört ett förbud mot rökning i offentliga byggnader, i synnerhet som den irländska regeringen innehar ordförandeskapet i Europeiska unionen. Vi bör lyckönska den irländska regeringen till detta initiativ att skydda alla EU-medborgares hälsa, även de som arbetar på rökiga pubar, klubbar eller restauranger.
Det är skadligt för hälsan att andas in andra människors rök. Tobaksrök innehåller över 4 000 olika kemikalier. Environmental Protection Agency i USA har klassificerat tobaksrök i omgivningen som en klass A-cancerogen tillsammans med asbest, arsenik, bensen och radon. Passiv rökning utgör en riskfaktor för barnafödsel och spädbarn, och kan spela in vid låg födelsevikt och plötslig spädbarnsdöd. Den är en riskfaktor för barn i fråga om astma, bronkit och lunginflammation. För vuxna innebär den en riskfaktor i form av hjärtsjukdomar, stroke, lungcancer och näscancer. Uppskattningar ger vid handen att 8 000 dödsfall i hjärtsjukdomar årligen enbart i Förenade kungariket orsakas av passiv rökning.
Detta är en allvarlig fråga och det råder inga som helst tvivel om att passiv rökning är skadlig för hälsan. Jag hoppas att fler medlemsstater kommer att följa Irlands utmärkta exempel. Jag tackar föredraganden och kommissionsledamoten för deras hårda arbete. 
Talmannen.
   – Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon, onsdag, kl. 12.00. 
Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är debatten om tre betänkanden för utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor:
- betänkande (A5-0173/2004) av Eija-Riitta Anneli Korhola om förslaget till rådets beslut om ingående på Europeiska gemenskapens vägnar av konventionen om tillgång till information, allmänhetens deltagande i beslutsprocesser och rättslig prövning i miljöfrågor
- betänkande (A5-0190/2004) av Eija-Riitta Anneli Korhola om förslaget till Europaparlamentets och rådets förordning om hur Århuskonventionen om tillgång till information, allmänhetens deltagande i beslutsprocesser och tillgång till rättslig prövning i miljöfrågor skall tillämpas på Europeiska gemenskapens institutioner och organ
- betänkande (A5-0189/2004) av Inger Schörling om förslaget till Europaparlamentets och rådets direktiv om tillgång till rättslig prövning i miljöfrågor 
Wallström,
   . – Jag vill tacka Europaparlamentet och i synnerhet föredragandena Eija-Riitta Anneli Korhola och Inger Schörling för att man gjort snabba framsteg med de förslag vi har framför oss i dag. Att anta detta paket med förslag kommer att innebära att vi passerat en milstolpe i stärkandet av den miljömässiga demokratin: Århuskonventionens krav på tillgång till miljöinformation, allmänhetens deltagande och tillgång till rättslig prövning i miljöfrågor skall tillämpas i hela Europeiska unionen.
Det finns redan lagstiftning på plats om Århuskonventionens första och andra pelare – tillgång till miljöinformation och allmänhetens deltagande i beslutsprocesser om miljön. Förslaget till direktiv om tillgång till rättslig prövning i miljöfrågor och förslaget till förordning om tillämpning av Århuskonventionen i gemenskapens institutioner och organ kommer att göra det möjligt för EU att slutföra paketet med lagstiftningsinstrument som syftar till ett effektivt genomförande av Århuskonventionen.
Ni minns säkert att förslaget om tillgång till rättslig prövning också är i linje med kommissionens åtagande gentemot Europaparlamentet när direktivet om allmänhetens deltagande förhandlades fram. Dessutom skapar kommissionens förslag till beslut om Europeiska gemenskapens ingående av Århuskonventionen förutsättningar för att leva upp till vårt politiska åtagande genom att bli en avtalsslutande part i konventionen efter dess undertecknande 1998.
Förslaget till direktiv om tillgång till rättslig prövning syftar till att genomföra den tredje pelaren i Århuskonventionen genom att införa minimikrav för tillgång till administrativa eller rättsliga förfaranden i miljöärenden. Genom undertecknandet av Århuskonventionen åtog sig gemenskapen att se till att dess krav skall tillämpas på hela EU:s territorium. Detta kan enbart garanteras genom ett EU-omfattande instrument som respekterar tillgång till rättslig prövning i miljöärenden och fastställer minimivillkor som alla medlemsstater måste följa. Vidare bidrar ett sådant instrument till att gemenskapslagstiftningen genomförs, vilket leder till att gemenskapens miljöpolitik blir ännu mer effektiv.
Det är förstås inte bara viktigt för Europeiska gemenskapen att ingå Århuskonventionen, utan även att vi innefattar våra egna institutioner, vid sidan av de nationella myndigheterna, så att även dessa omfattas av kraven. Detta klargjorde vi redan under förhandlingsfasen. Detta åtagande kommer att förverkligas fullt ut när förslaget till förordning om hur Århuskonventionen skall tillämpas på institutionerna antas.
Det är alltså inte bara ännu en del av genomförandet av Århuskonventionen, utan också avgörande för vår trovärdighet i medlemsstaternas ögon och internationellt. Men vi startar inte från noll. Det finns redan ett antal instrument som är kopplade till god förvaltningssed som bara behöver kompletteras för att fullt ut motsvara Århuskonventionens krav. Jag avser särskilt Europaparlamentets och rådets förordning (EG) nr 1049/2001 om allmänhetens tillgång till Europaparlamentets, rådets och kommissionens handlingar, och till kommissionens meddelande från december 2002 om allmänna principer och miniminormer för kommissionens samråd med berörda parter.
Jag överlämnar förslagen till Europaparlamentet och ser fram emot att höra era kommentarer. 
Korhola (PPE-DE ),
   . – Herr talman! Det paket med tre dokument som vi nu har framför oss utgör en del av åtgärdspaketet för att ta fram praktiska bestämmelser för de principer som man inom FN kom överens om i Rio de Janeiro 1992. Jag var själv parlamentets föredragande för de första två pelarna av Århuskonventionen, och jag är nu föredragande för förordningen om tillämpningen av alla tre pelarna inom gemenskapens institutioner och organ. Jag är också föredragande för rådets beslut om ratificeringen av Århuskonventionen.
Låt mig först tala om förordningen. Europaparlamentet spelade en mycket aktiv roll för de två första tillämpningsdirektiven för Århuskonventionen. Resultatet efter förlikningen återger tydligt och klart parlamentets ståndpunkt i båda fallen och uppfyller fullständigt minimikraven i Århuskonventionen. Det går till och med ännu längre. Detta återspeglas nu på ett tillfredsställande sätt i kommissionens förslag till förordning.
På mitt förslag lade utskottet fram ändringsförslag till förordningen som gäller undantag beträffande tillgång till information och bindande regler, särskilt om allmänhetens deltagande. För att harmonisera förordningen med konventionen och det föreslagna direktivet om tillgång till rättslig prövning, görs delar av allmänheten partsbehöriga när en fråga direkt rör deras intressen eller rättigheter.
Jag föreslår också att man skall klargöra texten om avgifter för den information som lämnas. Här bör man göra åtskillnad för det första mellan de tre EU-institutionerna, Europaparlamentet, rådet och kommissionen, och för det andra mellan alla andra gemenskapsorgan. De tre första har redan antagit en allmän bestämmelse om att inte ta ut några avgifter, och det får helt uppenbart inte ändras när det gäller miljöinformation. De andra organen kan få ta ut rimliga avgifter när så är lämpligt.
De ändringsförslag som nu har lagts fram syftar vidare till att se till att det finns tillräcklig harmonisering mellan förordningen och det föreslagna direktivet när det gäller tillgång till rättslig prövning.
Låt mig nu gå över till direktivet. Direktivet om tillgång till rättslig prövning är problematiskt på många sätt. De olika farhågor som förknippas med det i medlemsstaterna orsakar för det första onödig opposition mot hela Århuskonventionen och den gemenskapslagstiftning som hänför sig till den. Jag skulle tro att det är just därför som Irland, som innehar ordförandeskapet, inte vill föra upp det diskuterade paketet på dagordningen under sitt ordförandeskap.
Det andra problemet är att detta direktiv, som särskilt gäller tillgång till rättslig prövning och rättsprincipen, begränsar unionens makt i större utsträckning än de två tidigare Århusdirektiven. Allt detta måste parlamentet ta hänsyn till när man fattar beslut om direktivet.
Resultatet i utskottet blev ganska bra, och de ändringsförslag som lagts fram av Gruppen för Europeiska folkpartiet (kristdemokrater) och Europademokraterna är ett försök att se till att direktivet verkligen kommer att motsvara villkoren i Århuskonventionen, varken mer eller mindre. Med tanke på att Århuskonventionen inte ger någon klar grund för texten, fick en viss urskiljning tillämpas.
Jag vill ta upp frågan om definitionen av ”erkänd sammanslutning”. Ur många miljöorganisationers synvinkel är de allmänna kriterier som utskottet enats om alltför snäva. Det håller jag inte med om. Det som krävs på sluttampen är helt enkelt normala förfaranden som överensstämmer med god praxis, vilket förmodligen inte är mer än rimligt med tanke på den särskilda roll som dessa organisationer nu kommer att ha när det gäller att kontrollera att samhället anpassar sig till lagen.
Vidare måste vi beakta att det finns många olika typer av icke-statliga organisationer, och vi kan inte vara säkra på deras definitiva syften. Det är därför som enkla kriterier för att definiera ”erkänd sammanslutning” kommer att skydda den särskilda benämning som vi nu sätter på miljöorganisationer som har ett seriöst syfte. Jag hoppas att miljöorganisationerna kan inse detta. Om vissa organisationer å andra sidan är alltför små för att på egen hand kunna uppfylla till och med dessa enkla kriterier, kan detta i sig, med tanke på syftet som är att skydda miljön, försvara att kunskaper och resurser kombineras så att organisationerna inte arbetar som onödigt utspridda enheter, åtminstone när det gäller att utnyttja tillgången till rättslig prövning.
Vi bör också komma ihåg innehållet i minimidirektivet: Medlemsstaterna får, om de så önskar, undanta några av de föreslagna kriterierna, men får inte lägga till några. Detta ger trovärdighet åt påpekandet att direktivet kommer att fungera inom mycket olika rättssystem.
Jag har vidare gjort bestämmelserna tydligare och medgett utländska organisationer en icke-diskriminerande rätt till tillgång till rättslig prövning när det handlar om en fråga som är av verklig gränsöverskridande miljöbetydelse. Kommissionens förslag var inte helt tydligt på denna punkt.
Nu skall jag övergå till frågan om ratificering. De två Århusdirektiv som redan antagits återger mycket klart parlamentets ståndpunkt. Parlamentet kunde självt skärpa villkoren i dem, jämfört med Århuskonventionen. Detta beror delvis på den ibland avsiktligt vaga och diffusa formuleringen i konventionen, genom vilken man helt enkelt avsåg att se till att konventionen trädde i kraft 1998. Denna internationellt diplomatiska tradition får emellertid inte tolereras i samband med den precisa formuleringen i gemenskapslagstiftningen.
Som föredragande hoppas jag att parlamentet kommer att visa mer ambition på de områden där gemenskapen har behörighet, eftersom det är något annat att införliva en miljökonvention i gemenskapens lagstiftning än att sammanställa förslag till direktiv som grundar sig på konventioner inom andra områden, exempelvis förbud mot landminor. Medan det senare är ett statiskt beslut, bör man uppfatta det förra som en dynamisk process. Syftet med miljöpolitiken är att steg för steg vända den skadliga globala utvecklingen och att dra nytta av de erfarenheter som gjorts.
Därför bör miljökonventionen genomföras på ett sådant sätt att det kan leda till förbättringar i en kommande revidering av konventionen. EU kan inte begränsa sig till att troget kopiera internationellt överenskomna minimistandarder, utan vi bör hellre utnyttja hela marginalen på ett realistiskt sätt och sträva efter att gå i täten. Detta lyckades i fråga om konventionens två första pelare.
De slutliga delar av Århuspaketet som nu diskuteras förefaller gå åt rätt håll och uppvisa en viss jämvikt. Som ett resultat av detta kan ratificeringen av hela Århuskonventionen till slut påbörjas inom gemenskapen utan onödiga förseningar, under förutsättning att den erforderliga gemenskapslagstiftningen antas. 
Schörling (Verts/ALE ),
   . – Herr talman! Vi har en gemensam debatt här i kväll som handlar om Århuskonventionens samtliga tre pelare. Jag välkomnar den debatten, och jag välkomnar också kommissionens förslag till direktiv. Genom att underteckna Århuskonventionen har gemenskapen visat att man vill förbättra miljölagstiftningen och också låta allmänheten bli delaktig i miljöbesluten på ett helt annat sätt. En kommande ratifikation innebär att gemenskapen faktiskt blir skyldig att se till att medborgare och icke-statliga organisationer kan åtnjuta denna rätt i enlighet med gemenskapslagstiftningen, vilket är mycket bra.
Trots att gemenskapen och medlemsstaterna undertecknade konventionen redan 1998 och den trädde i kraft 2001, har bara ett fåtal av EU:s medlemsländer ratificerat konventionen. Det är nu på tiden att allmänheten och de icke-statliga organisationerna får tillgång till rättslig prövning i miljöfrågor och naturligtvis också till information och deltagande i beslutsprocessen, vilket behandlas i Korholabetänkandet. Detta kommer att få stor betydelse för att göra miljöpolitiken mycket effektivare i EU. Miljöreglerna kommer att skötas och efterlevas bättre, genomförandet kommer att gå snabbare och miljöförvaltningen skötas bättre. Hur kan man säga detta så galant? Jo, det finns faktiskt studier som visar att miljölagstiftningen har blivit mycket striktare i länder där man har haft möjlighet att föra talan i miljöärenden och pröva tillämpningen av miljölagstiftningen. Det finns här en direkt koppling.
Enligt syftet med Agenda 21, som även är ledstjärna för kommissionen, är det den enskilda människan som äger sin miljö och inte myndigheterna. För första gången knyter man ihop miljölagstiftning och mänskliga rättigheter, och det tycker jag är en bra utveckling. Det gäller också att vi har ansvar för kommande generationer.
Utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor har röstat för att direktivet skall utgöra en minimiram och att medlemsländerna skall kunna gå längre och ha mer omfattande tillgång till rättslig prövning. Jag tycker att det är ett utmärkt förslag. Ett miljöärende måste gälla för både myndighetshantering och i straffrättsligt hänseende, eftersom Århuskonventionen inte gör någon skillnad på civilrättsliga och straffrättsliga förfaranden, och jag förstår inte riktigt varför kommissionen skulle vilja göra den åtskillnaden här.
Vi är inte överens på en del punkter, och detta framgår av ändringsförslagen till detta direktiv. Jag tycker t.ex. att EU-lagstiftningen inte skall införa nya och onödiga restriktioner som t.ex. de om erkända sammanslutningar, Det skulle tvinga länder som i dag har en mycket generös syn att införa restriktioner. Jag kan därför inte godkänna de ändringsförslag som PPE-DE-gruppen har lagt fram och som Korhola hänvisade till. Det gäller bl.a. artikel 8 och 9 och ställer upp nya kriterier och förfaranden som inte alls finns i Århuskonventionen. Jag anser att detta skulle skapa nya hinder, och jag förstår inte varför vi skulle behöva göra det.
Jag förstår inte heller varför man skall anta geografiska och tidsbestämda begränsningar eller restriktioner, som också anges i artiklarna 8 och 5, när det gäller partsbehörigheten. Både i kommissionens förslag och i ändringsförslag 32 från PPE-DE-gruppen krävs t.ex. att man måste vara verksam inom ett område för att där få tillgång till handlingar eller domstol. Detta tycker jag är helt fel, eftersom miljöärendena ser helt annorlunda ut i dag. En liten, lokal miljöorganisation skulle t.ex. kunna behöva experthjälp från en internationell organisation, så detta tycker jag medför restriktioner. Jag anser att det skall räcka med att man är en oberoende, ideell och juridisk person för att få föra talan till skydd för miljö och hälsa.
Det är vidare mycket viktigt att definitionen av miljölagstiftning skall gälla alla politiska områden och inte bara artikel 175, som man hänvisar till i detta förslag. All miljölagstiftning som hänför sig till artikel 95 skall naturligtvis också kunna komma i fråga.
Till sist vill jag bara nämna något om kostnaderna. Jag har lagt fram förslag om att kostnaderna absolut inte får bli ett hinder för att man skall kunna föra talan. Man måste se till att allmänheten får den hjälp och det stöd som behövs. När man för talan i det allmännas intresse, skall kostnaden inte bli en hinder. Här måste man vara mycket generös. Jag hoppas därför att kollegerna röstar för de förslag som jag har gått igenom, så att vi kan få till stånd en bra lagstiftning som inte skapar nya hinder, utan tvärtom gör det vi vill göra, nämligen förbättra miljölagstiftningen i EU. 
Nassauer (PPE-DE ),
   . – Herr talman, mina damer och herrar! Kommissionär Margot Wallström har fel när hon säger att hon genomför Århuskonventionen. I själva verket är det så att hennes förslag till direktiv om tillgång till rättslig prövning går mycket längre än Århuskonventionen.
I Århuskonventionen krävs endast full tillgång till administrativ eller alternativt rättslig omprövning. Kommissionär Wallström strävar efter att fastslå bindande villkor för tillgång till rättslig prövning i alla medlemsstater, där alla miljöorganisationer skall ha rätt att motsätta sig och överklaga administrativa beslut, med möjlighet också till tillfälligt rättsskydd. Detta skall gälla hela miljölagstiftningen, dvs. hela det regelverk som i gemenskapen definierats som skydd eller förbättring av miljön, inklusive människors hälsa och skydd eller rationell användning av naturtillgångar. De exempel som tas upp är bl.a. vattenskydd, bullerskydd, markskydd, luftföroreningar, stads- och landsbygdsplanering samt bioteknik. Miljöorganisationer får alltså en allmän rätt att bestrida och styra tillämpningen av lagen. Det innebär varken mer eller mindre än en systemförändring av tillämpning och övervakning av lagstiftningen i de flesta av EU:s medlemsstater. Därigenom får privata organisationer ge sken av att vara företrädare för allmänheten och får rätt att övervaka myndigheterna.
Övervakning av lagen av ett sådant organ som står utanför domstolarna och de behöriga myndigheterna är främmande för vårt rättsystem, och med all rätt. Miljöorganisationer är när allt kommer omkring intressegrupperingar som alla andra, de saknar demokratisk legitimitet och är inte bundna av lagar och stadgar. Ett obligatoriskt införande av ett så dramatiskt utvidgat kollektivt yrkande kommer att få en kraftig effekt på ekonomin och stämmer absolut inte överens med Lissabonmålen. Av den anledningen har utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor begränsat sig till att säga att Århuskonventionen måste genomföras, men minimalt. Om medlemsstaterna vill gå ännu längre så är det deras eget beslut. Där borde man låta det vara, och därför kan jag bara hoppas, kommissionär Wallström, att rådet klart kommer att stoppa ert initiativ. 
Moraes (PSE ),
   . – Herr talman! Jag talar i stället för författaren till utskottets yttrande, Michael Cashman, som inte kan närvara här i dag. Michael Cashman välkomnade i sitt yttrande förslaget till förordning och tillämpningen av Århus konventionen i Europeiska gemenskapens institutioner som ett konkret steg mot att göra EU:s lagstiftning förenlig med konventionens krav. 
Fastän utskottet i sitt yttrande godkänner större delen av kommissionstexten fanns det visst utrymme för förbättringar. Som föredragande för förslaget till förordning om allmänhetens tillgång till Europaparlamentets, rådets och kommissionens handlingar insisterade Michael Cashman på att denna förordning måste vara i linje med innehållet och andan i förordning (EG) nr 1049/2001 om tillgång till handlingar, för vilken man, efter förhandlingar, nådde en förnuftig balans mellan å ena sidan medborgarnas rätt till öppenhet och insyn och å andra sidan behovet av att skydda särskilda intressen och bevara effektiviteten i institutionens arbetsmetoder. I yttrandet föreslås exempelvis – i enlighet med förordning (EG) nr 1049/2001 – att man skall avskaffa undantag i de fall då offentliga myndigheter inte skulle omfattas när de agerat i sin lagstiftande roll. I yttrandet föreslås att det i den operativa texten i kommissionens förslag skall klargöras att alla undantag enligt förordning (EG) nr 1049/2001 skall tillämpas på begäran om information.
Slutligen hyser utskottet i sitt yttrande allmänna farhågor om de tidsfrister som kommissionen föreslagit. Särskilt när det handlar om tillgång till rättslig prövning borde gemenskapens institutioner åläggas att agera inom rimliga tidsfrister och i större utsträckning informera allmänheten för att få till stånd meningsfulla samråd.
Michael Cashman hade verkligen velat presentera sitt eget yttrande men kunde inte närvara i dag. Jag hoppas att jag har tagit upp de huvudsakliga punkter som han hade velat föra fram i debatten. 
Schaffner (PPE-DE ),
   – Herr talman! Ämnet för dagens debatt är inte om vi skall eller inte skall godkänna Århuskonventionen. Eftersom gemenskapen undertecknade denna text 1998 är det nu vårt ansvar att agera så att alla våra regeringar kan genomföra denna konvention. Genom att underteckna Århuskonventionen har gemenskapen åtagit sig att anta rättsligt bindande instrument, nämligen ett direktiv och en förordning, för att få gemenskapslagstiftningen att överensstämma med villkoren i Århuskonventionen.
Det var med tanke på kravet att följa konventionen som utskottet utförde sitt arbete. Det var också i enlighet med detta som man sammanställde de ändringsförslag som lagts fram i kammaren och som har fått brett stöd. Vårt arbete bestod ursprungligen i att sammanföra de olika koncept som tagits upp i texterna och anpassa dem till konventionens definitioner.
Å andra sidan har vi respekterat kommissionens beslut att ge icke-statliga miljöorganisationer tillgång till rättslig prövning, medan vi ökar denna möjlighet för erkända sammanslutningar som är juridiska personer. På liknande sätt har vi gjort målet att främja en hållbar utveckling till ett nödvändigt villkor, som skall ingå i deras stadgar, för att utöva rätten till rättslig prövning. 
Vidare har endast de villkor som fanns med i Århuskonventionen och i direktivet garanterat tillgång till rättslig prövning för de personer bland allmänheten som tar upp en kränkning av en rättighet, eller som har intresse av att agera. Eftersom vi var angelägna om att gemenskapens institutioner skulle omfattas av samma bestämmelser som medlemsstaterna, valde vi att införliva detta villkor i den nuvarande förordningen.
Slutligen såg vi hela tiden till att respektera behovet av att tillämpa subsidiaritetsprincipen på medlemsstaterna med hänsyn till rättsliga förfaranden. I den mån dessa frågor hänför sig till processrättsliga bestämmelser i medlemsstaterna grundar de sig i själva verket på medlemsstaternas självständighet när det gäller processrätt och får inte resultera i ett restriktivt rättsligt instrument från unionen.
Det är också obegripligt att vi kunde sätta upp ett särskilt villkor, ett slags privilegierad rättighet till lättare och billigare tillgång till rättslig prövning i miljöfrågor. Det är mycket viktigt att frågor om tillgång till rättslig prövning behandlas konsekvent och på en övergripande grundval inom alla områden, inte bara specifikt för miljöområdet. Slutligen går några av förslagen i arbetsdokumentet längre än de villkor som finns i Århuskonventionen. Vi måste behålla det manöverutrymme som konventionen ger medlemsstaterna när det gäller att genomföra dessa åtaganden.
Avslutningsvis anser jag att vi har nått en rimlig kompromiss, som syftar till att i enlighet med villkoren i Århuskonventionen främja ett effektivt genomförande av gemenskapens lagstiftning när det gäller miljön. Jag kanske kan sammanfatta det genom att säga ”hela Århuskonventionen, och ingenting annat än Århuskonventionen”. 
Grossetête (PPE-DE ).
   – Herr talman, fru kommissionär, mina damer och herrar! Vi står inför två besläktade förslag som måste passa in i Århuskonventionens filosofi, men enbart i den filosofin. Frågan om den skall eller inte skall rätta sig efter villkoren i Århuskonventionen står inte på dagordningen. Det vi måste titta på är hur vi skall agera så att våra regeringar och gemenskapens institutioner kan genomföra denna konvention.
Århuskonventionen är utan tvekan ett verkligt framsteg, eftersom den spelar en roll när det gäller att fastslå det som har blivit viktig öppenhet, och vi uppmanas här att lägga fram metoder för att ge allmänheten tillgång till rättslig prövning. Om denna konvention skall bli effektiv måste den emellertid vara modern och öka deltagandet bland alla dem som bidrar till att förbättra miljön i Europa. Därför bör vi göra en noggrann hänvisning till begreppet hållbar utveckling. Det vore inkonsekvent att nöja sig med en alltför restriktiv definition av miljölagstiftningen och att därigenom utesluta hela verksamhetsområden som ändå är mycket viktiga när det gäller att uppnå våra miljömål. Jag tänker särskilt på yrkesgrupper.
När det mer specifikt gäller förslaget till direktiv, i den mån Århuskonventionen faktiskt kommer att genomföras, är den första frågan huruvida direktivet verkligen är nödvändigt. Det är en välgrundad fråga, och om det finns ett direktiv så måste det motsvara innehållet i konventionen. I detta fall måste direktivet också respektera subsidiaritetsprincipen. Detta, vill jag tillägga, är också grundvalen för våra ändringsförslag. Det beror på att det är medlemsstaterna som måste genomföra kraven i Århuskonventionen, och detta måste ske i enlighet med den lagstiftning som gäller i vart och ett av våra länder och de rättsliga traditioner som tillämpas där. Jag vill under inga förhållanden stödja ändringsförslag som syftar till att påtvinga en medlemsstats rättspraxis på alla de andra. Å andra sidan måste vi förutse eventuella gränsöverskridande fall, och vi måste specificera de möjliga överklagandeförfarandena. Om dessa punkter inte tas med i beräkningen så kommer vi av skäl som har med rättslig konsekvens att göra förmodligen att välja att klara oss utan detta direktiv. 
Sornosa Martínez (PSE ).
   – Herr talman, mina damer och herrar, fru kommissionär! Jag vill att ni skall veta att vi stöder kommissionens förslag och erkänner dess ansträngningar att anpassa konventionen till de nuvarande mekanismerna i medlemsstaterna och gemenskapens institutioner, för att garantera den lagliga rätten till information och rättslig prövning i miljöfrågor.
Som socialdemokrater anser vi att tillgången till rättslig prövning måste vara så allomfattande som möjligt, men den måste alltid ha en organiserad form. I fråga om den mest kontroversiella frågan, nämligen hur denna tillgång till rättslig prövning skall göras så allomfattande som möjligt, föreslår kommissionen att det sker med hjälp av erkända sammanslutningar, något som fortfarande är en begränsning av den allmängiltighet som fastslagits i konventionen.
I vissa ändringsförslag som lades fram för kammaren har ”erkända sammanslutningar” ersatts med ”icke-statliga organisationer”, men jag anser inte att detta löser problemet. Jag föreslår därför att vi följer den linje som godkänts i utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor, och som jag föreslog själv, om att vidga begreppet ”erkänd sammanslutning”, enligt vilket varje person eller kollektiv som berörs av en miljöfråga skall ha rätt till tillgång till rättslig prövning. Tillsammans med ändringarna av definitionen av ”allmänheten”, som vi också godkände i utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor, skulle detta göra det möjligt för oss att garantera allmängiltigheten i den rättighet som erkändes i Århus och samtidigt organisera systemet med tillgång till rättslig prövning på lämpligt sätt.
Fru kommissionär! Våra institutioner måste föregå med gott exempel när det gäller tillämpningen av dessa rättigheter. Jag anser därför att det är vår moraliska skyldighet att se till att förordningen blir mer ambitiös än det direktiv som är avsett för medlemsstaterna, och jag vill uppmana kommissionen att godta den ändring av definitionerna som parlamentet föreslår, och som jag hoppas att vi kommer att godkänna i morgon. 
Thors (ELDR ).
   – Herr talman! Jag vill på mina egna och många gruppkollegers vägnar först koncentrera mig på direktivet om tillgång till rättslig prövning. Det har mycket riktigt sagts här i dag att direktivet i många länder innebär ett djupt ingrepp i rättssystemen och i förvaltningssystemen. Det finns också anledning att fråga sig om den lagliga grunden är riktig. Det har varit intressant att kunna konstatera att miljöutskottet godkände detta direktiv och höll tillbaka ett förslag om att vi skulle förkasta det, med bara 17 röster mot 16.
Det är för många av oss en ideologisk fråga varför miljöorganisationer skall ha en privilegierad ställning jämfört med andra organisationer. Genom vår begäran om särskild omröstning om ändringsförslag 40 kan ni korrigera detta.
Så sent som i förra veckan, fru kommissionär, visade det som hände i Nordsjön att fiskarorganisationer har samma behov, och bör ha minst samma rättighet, att få tillgång till rättslig prövning som Birdlife eller andra starka internationella organisationer. Det är en djupt ideologisk övertygelse hos många av oss att även andra miljöorganisationer bör ha denna rättighet. Vi skall inte ha organisationer som är mer jämlika än andra.
Jag tycker att hela denna debatt har visat på följande fråga: Vad är tilläggsvärdet av direktivet annat än att få en deadline för när Århuskonventionen skall genomföras? Denna deadline skulle vi kunna få genom ett betydligt enklare regelverk än den ganska komplicerade situation som vi har nu.
När det gäller Århuskonventionens tillämpning på gemenskapen såväl som den korrigering i direktivet som vi önskar åstadkomma, har vi alla möjligheter att uppnå dessa mål genom . 
Sjöstedt (GUE/NGL ).
   – Herr talman! Århuskonventionen har stor betydelse. Den stärker i praktiken medborgarnas möjligheter att få både insyn i och att faktiskt också påverka beslut i miljöfrågor som direkt berör dem. Jag skall börja med att kommentera den del av genomförandet som handlar om Schörlings betänkande om rättslig prövning i miljöfrågor.
Det har lagts fram ett förslag om att avvisa betänkandet i dess nuvarande formulering, bl.a. Thors talade om det alldeles nyss. Själv har jag lite svårt att förstå grunden för att avvisa detta betänkande. Faktum är att Europeiska unionen har skrivit under denna konvention. Den borde då rimligen ha en skyldighet att via sitt regelverk också se till att konventionen genomförs. Det är väl en rimlig konsekvens av att skriva under den. Jag tror att detta blir speciellt viktigt när unionen utvidgas med tio nya medlemmar. Det gäller att dra med de nya medlemsstaterna så att de tillsammans med oss uppnår det som föreskrivs i själva konventionen.
Det är också alldeles tydligt när man läser betänkandet att det inte hindrar något land från att ha en mer progressiv lagstiftning. Det står varje land fritt att gå vidare, att utöka de rättigheter som finns på andra områden. Detta klargör utskottet tydligt i ändringsförslagen 4 och 5.
Det ligger en poäng i att det är just miljöområdet som betänkandet gäller. Det är ju den del av EU-rätten som kanske efterlevs sämst, om man ser till antalet rättsfall i domstolen.
Jag tycker att förslaget som antogs i utskottet skulle kunna förbättras på ett par punkter. Det bör, för det första, utvidgas till att omfatta alla beslut som har miljökonsekvenser, inte bara sådana beslut som fattas på grundval av artikel 175 i fördraget.
För det andra är det viktigt att inte i detalj bestämma hur begreppet miljöorganisation skall definieras. Det kan knappast vara EU:s uppgift att göra det. Det är dessutom viktigt att inte föreskriva någon begränsning när det gäller vem som har möjlighet att föra talan.
Jag skall använda de sista sekunderna av min talartid till Korholas betänkande. Det är viktigt att en så stor del av lagstiftningen som möjligt omfattas av detta betänkande. Det är viktigt att även sådana institutioner som Europeiska investeringsbanken, som är en stor finansiell aktör, täcks av tillämpningsområdet, så att de måste uppfylla de förpliktelser som föreskrivs i betänkandet.
Jag tycker också att det är av stor vikt att man ger allmänheten partsintresse, så att den omfattas av detta regelverk. 
Bernié (EDD ).
   – Herr talman! Varför behöver vi en särskild lagstiftning för att genomföra Århuskonventionen? Enligt vår åsikt är den helt tillräcklig, och därför har vi lagt fram ett förslag om att avvisa direktivet om tillgång till rättslig prövning.
Genom detta förslag införs några oacceptabla åtgärder, vilket är mer allvarligt. Först av allt har vi den omprövning av akter som antagits av EU-institutionerna. Vad är det för mening med att ha ledamöter i Europaparlamentet om deras beslut hela tiden bestrids av icke-statliga organisationer som utvalts av kommissionen, som också är väktaren av EU:s fördrag? Sedan har vi kommissionens försök att blanda sig i organisationen av det nationella rättssystemet. Detta villkor är olagligt, eftersom det strider mot artikel 175 i fördraget. Slutligen finns det undantag från såväl civilrättsligt som straffrättsligt förfarande, som gör det möjligt för de icke-statliga organisationerna att erhålla stöd för att föra skadeståndstalan och befrias från kostnader, skadestånd och upplupen ränta om de misslyckas: denna åtgärd är moraliskt orättvis och rättsligt upprörande.
För att bibehålla en hållbar utveckling föreslår jag också att man inte begränsar förmågan att vidta åtgärder bara till de icke-statliga organisationerna, utan också inbegriper dem som sköter landsbygdsområden – markägare, jordbrukare, skogvaktare, företag osv. Enligt artikel 9 i Århuskonventionen är det medlemsstaternas sak att organisera tillgång till rättslig prövning.
Om detta förslag antas, kommer det oundvikligen att orsaka svårigheter och rättslig osäkerhet vid genomförandet, vilket jag anser strider mot det önskade syftet. För att på ett framgångsrikt sätt kunna genomföra denna konvention, måste vi respektera subsidiaritetsprincipen. 
Lisi (PPE-DE ).
   – Herr talman, kommissionär Wallström! Jag anser att mina kollegers tal, särskilt de tal som hållits av min grupp men även av andra, har satt fingret på det grundläggande problemet i detta betänkande.
Vi diskuterar inte omfattningen av rätten till information, som vi alla helt klart stöder. Vi diskuterar inte konventionen, eftersom det inte är den det handlar om, vilket har påpekats, då den redan har undertecknats. Det vi diskuterar är en mer allmän fråga, fru kommissionär, som vi har tolkat så att kommissionen försöker påtvinga oss sin vilja för att göra konventionen genomförbar. Detta har också tydligt framgått av de tal som hållits av olika ledamöter och av de ändringsförslag som lagts fram, nämligen det som vissa ledamöter har framställt som ett försök att skynda på miljölagstiftningen. Ur rättslig synvinkel och med tanke på unionens och medlemsstaternas rättsliga bakgrund är anledningen till detta obegriplig.
Jag är övertygad om att denna anledning är en sund oro och goda avsikter från kommissionärens och ledamöternas sida, men vi måste vara mycket försiktiga när det gäller denna aspekt, eftersom det finns en risk för att vi kommer att påbörja ett förfarande som gör att våra demokratiska institutioner förlorar sin legitimitet; de demokratiska institutioner som består av valda ledamöter, styrelser och församlingar på kommunal och lokal nivå. Kort sagt drabbas det system med demokratiska garantier som är det enda som fullständigt kan företräda medborgarnas intressen. 
Det är bara rätt och riktigt att man särskilt vill uppmärksamma miljön, och det är absolut önskvärt att man inbegriper alla medborgare. Men vi måste vara försiktiga och inte gå över gränsen för den särskilda lagstiftningen. När jag hör Inger Schörling tala om att inte ha några begränsningar, varken tidsmässiga eller geografiska, då börjar risken för att skapa motstridiga krafter bli allvarlig. Om denna risk skulle återfinnas i morgondagens slutliga text, då anser jag att det vore bäst, vilket somliga ledamöter har sagt, att vi röstar emot den. 
Blokland (EDD ).
   – Herr talman! Under alla år som parlamentet och rådet gemensamt har antagit lagstiftning har det mycket sällan hänt att ett förslag som lagts fram av kommissionen har avvisats på grund av subsidiaritetsprincipen. Jag och många av mina kolleger i parlamentet anser att det förslag som nu diskuteras – och jag talar om tillgång till rättslig prövning, Schörlingbetänkandet – bör drabbas av detta öde.
Det beror på att det är mycket ovanligt att kommissionen lägger fram ett förslag om att införliva Århuskonventionen i gemenskapens lagstiftning med hjälp av ett direktiv, när alla medlemsstater och nio av tio anslutningsländer har undertecknat konventionen, och några till och med har ratificerat den. Att använda sig av ett direktiv som instrument för att tvinga medlemsstaterna att införliva Århuskonventionen i sin nationella lagstiftning är därför oproportionerligt. Detta förslag grundar sig dessutom på artikel 175, även om det i själva verket handlar om harmonisering av medlemsstaternas rättssystem. Detta kan absolut inte göras på grundval av artikel 175. Formuleringen i förslaget skiljer sig också från formuleringen i Århuskonventionen, och det kommer naturligtvis att orsaka stora tolkningsproblem.
Jag är naturligtvis för Århuskonventionen, men jag kan inte annat än anse att medlemsstaterna bör införliva den på egen hand. De har åtagit sig att göra det. Kommissionens nuvarande förslag är därför både tekniskt inkorrekt och överflödigt. Sammanfattningsvis vill jag säga att min grupp har mycket allvarliga invändningar mot förslaget. Vi har därför lagt fram ett förslag om att ändringsförslaget skall avvisas, och jag uppmanar mina parlamentskolleger att stödja detta. Ett liknande ändringsförslag avvisades i utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor med en rösts majoritet, och det var inte överraskande, eftersom man just före mötet med miljöutskottet fortfarande antog att jag skulle förklara att detta ändringsförslag inte kunde godtas. Ingen hade därför förberett sig ordentligt för omröstningen. Jag anser att vi bör få tillfälle att göra det i morgon igen. 
Wallström,
   . – Herr talman! Jag kan inte låta bli att tänka att detta också handlar om miljöfrågornas status. Tänk er bara att byta ut ordet ”miljölagstiftning” mot ”ekonomisk lagstiftning” eller vad som helst, och det hade varit alldeles självklart att dessa grupper skall ha tillgång till rättslig prövning eller ha rätt att göra sin röst hörd i dessa frågor. Det mesta vi håller för självklart måste alltså införas även i miljöfrågor. Det var bara en reflektion.
Låt mig börja med att kommentera förslaget till direktiv om tillgång till rättslig prövning. Utan en gemensam ram med harmoniserade krav finns det inget sätt att garantera att Århuskonventionens krav efterlevs i hela unionen. Vi har undertecknat Århuskonventionen och det är utgångspunkten.
Kommissionen föreslår att erkända miljöorganisationer skall ges partsbehörighet. Det följer av hur miljöfrågorna definieras i detta sammanhang, nämligen vad Århuskonventionen handlar om och vad tillgång till rättslig prövning handlar om på detta område. Det begränsas till miljöfrågor och är klart definierat. Detta är helt i linje med en konvention som ger en framskjuten ställning åt icke-statliga miljöorganisationer som värnar om miljöintressen, eftersom vi inte har något egenintresse i miljöfrågor. Vi kommer att behöva ta hänsyn till dem som värnar om miljöangelägenheter. Det kommer också att ske med respekt för subsidiaritetsprincipen eftersom det står medlemsstaterna fritt att ge en större allmänhet tillgång till rättslig prövning. Vidare överlåts det i stora delar åt medlemsstaterna att utforma ramens detaljer. Hur mycket jag än respekterar Astrid Thors är det inte alltid fiskare som företräder miljöangelägenheterna när det handlar om att skydda Östersjön, så det kanske inte var det bästa exemplet.
Vad beträffar de framlagda ändringsförslagen kan kommissionen anta dem som stärker förslagets principer, särskilt då hänvisning görs till nationell lagstiftning som garanterar ökad tillgång till rättslig prövning. Men det finns ett antal ändringsförslag som kommissionen inte kan godta. Även om jag förstår och kan se bevekelsegrunderna för er önskan att maximera allmänhetens nytta i detta förslag, anser jag att de ändringsförslag som föreslår att partsbehörigheten skall utökas till att omfatta organisationer som inte primärt eller regelbundet arbetar med miljöfrågor bara innebär fler krav som är tvetydiga eller oprecisa. Det är även av betydelse att skapa så stor rättslig klarhet som möjligt.
Andra ändringsförslag försvagar förslagets räckvidd eftersom de föreslår ändringar av förfarandemässiga aspekter, som till exempel begäran om egen kontroll, vilket kommissionen anser är viktigt för att förvaltningen skall kunna ompröva sina åtgärder innan frågan förs vidare till domstolarna. Vi anser att förslaget är väl avvägt. Det tar hänsyn till de skyldigheter som följer av Århuskonventionen och ger samtidigt medlemsstaterna den flexibilitet som behövs för att de skall kunna genomföra lagstiftningen på ett effektivt sätt.
Jag vill också ta upp förslaget till förordning om institutionernas tillämpning av Århuskonventionen. Jag vill framhålla att vårt mål är att Århuskonventionens tre pelare skall tillämpas fullt ut på gemenskapsnivå. Dessa krav som föreslås i förordningen omfattar inte bara gemenskapens institutioner, utan alla organ som har offentliga funktioner i enlighet med fördragen. Det inbegriper även byråer, kontor eller organ som till exempel Europeiska investeringsbanken, i den mån deras verksamhet är relevant för de miljöfrågor som konventionen avser.
Här tillämpar man i kommissionsförslaget återigen den flexibilitet som parterna ges enligt Århuskonventionen, i synnerhet när det gäller att anordna processer för allmänhetens deltagande och fastställa kriterier för tillgång till rättslig prövning om miljölagstiftningen överträds. Kommissionen strävade i sitt förslag efter att ingripa så lite som möjligt i de regler och förfaranden som redan finns och fungerar, samtidigt som förslaget följer Århuskonventionen. Det är särskilt viktigt att inte motverka de bestämmelser i fördraget som rör individers rätt att vända sig till EG-domstolen.
I denna anda betraktar kommissionen de ändringsförslag som problematiska som syftar till att göra avsteg från systemet med undantag som inrättats genom förordning (EG) nr 1049/2001 om tillgång till handlingar. Kommissionen kan inte heller godkänna ändringsförslag som leder till att omständigheterna för allmänhetens deltagande blir alltför föreskrivande och att bestämmelserna om tillgång till rättslig prövning för enskilda i samhället utökas. Dessa ändringsförslag riskerar att motverka bestämmelserna i EG-fördraget i detta avseende.
Jag skall överlämna kommissionens ståndpunkt om specifika ändringsförslag till sekretariatet.(1)Tack än en gång för denna debatt. 
Talmannen.
   – Fru Thors! Begärde ni ordet för ett klargörande? 
Thors (ELDR ).
   – Herr talman, fru kommissionär! För det första vill jag säga att vi mycket ofta i det här huset brukar säga att konsumenter skall ha samma rättigheter som ekonomiska operatörer samt att alla parter skall höras. Det är detta det handlar om i detta sammanhang. Vi är väldigt många som är främmande för ett läge där vissa organisationer är mer värdefulla än andra. Det skulle i så fall vara litet av det Orwellska samhället.
Till slut vill jag påpeka att jag inte tycker vi kan dela kommissionens tolkning att inte skulle förorsaka problem i de mest framgångsrika, progressiva länderna. Det stämmer inte.
Talmannen.
   – Fru Thors! Jag tror att ni försöker öppna debatten på nytt.
Den gemensamma debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon, onsdag, kl. 12.00. 

Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är debatten om ett betänkande (A5-0139/2004) av Toine Manders för Europaparlamentets delegation till förlikningskommittén om förlikningskommitténs gemensamma utkast till Europaparlamentets och rådets direktiv om miljöansvar för att förebygga och avhjälpa miljöskador. 
Manders (ELDR ),
   . – Herr talman! Låt mig börja med att tacka alla som konstruktivt har bidragit till att skapa denna kompromiss och direktivet, som jag hoppas – jag är nästan säker på det – kommer att antas. Jag vill särskilt tacka vice talman Renzo Imbeni, som ledde förlikningsdelegationen, Giuseppe Gargani, ordförande i utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden, och alla skuggföredragande som konstruktivt bidrog till att skapa kompromissen, samt ambassadör Gunning som deltog i förlikningen från rådets sida. Jag vill också särskilt tacka Ana Palacio, som sedan dess har lämnat parlamentet. Ana Palacio var då ordförande i utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden och var ansvarig för ett unikt ögonblick här i parlamentet, nämligen för vad jag kallar ”Mandersförfarandet”. ”Mandersförfarandet” innebar att hela parlamentet slutligen fick rösta om vilket utskott som var behörigt att sammanställa och behandla detta betänkande. Jag ansåg att det var en särskild ära, och jag tror att det har lett till ett godtagbart resultat.
Varför är vi nöjda med den kompromiss som har uppnåtts? Därför att vi, efter decenniers debatt, för första gången funnit en rättslig möjlighet för att se till att kostnaderna för att åtgärda skador på miljön kan återkrävas av förorenaren. Den liberala principen att förorenaren betalar är här det huvudsakliga temat. Som liberal är jag naturligtvis särskilt glad över detta. Detta är nytt, det är en grundval, en bro som förbinder ekonomisk och miljörelaterad lagstiftning. Jag är emellertid inte helt och hållet nöjd. Men som jag sade vid min presskonferens efter att kompromissen med rådet var klar, får vi lov att betrakta detta som något som nu har såtts, och vi hoppas att det kommer att utveckla sig till en bra lagstiftning.
Vad är det som sker? Enligt min åsikt, och på grund av i vilken utsträckning det ”tillåts” i detta direktiv, finns det fortfarande en stor möjlighet att vi kommer att skapa ett slags lapptäcke i Europa, och att medlemsstaterna, särskilt i mer ekonomiskt bekymmersamma tider, kommer att betrakta ekonomin som viktigare än miljöskyddet. Jag beklagar därför att mitt slutliga förslag om att tillämpa artikel 95, maximal harmonisering, inte har antagits och att vi har använt oss av artikel 195 som grundval. Miljöorganisationerna, de icke-statliga miljöorganisationerna, har här spelat en särskild roll. De beklagar sig inte över att det inte blir tillräcklig harmonisering, och under förfarandet stödde de inte en maximal harmonisering, något som jag djupt beklagar. Å andra sidan var Europeiska unionen uppenbarligen inte mogen för detta. Det framgår också av förlikningsförfarandet, eftersom bara fyra ändringsförslag rörande gemenskapens synpunkt antogs i parlamentet. Bara fyra! För detta fick vi lov att sammankalla ytterligare tre förlikningssammanträden.
Slutligen anser jag att kompromissen kan beskrivas som lyckad. Det framgick också av resultatet av omröstningen i parlamentets förlikningsdelegation, eftersom siffrorna 12 mot 1 för det slutliga resultatet naturligtvis är fantastiska. Jag hoppas att detta är början. Jag hoppas också att medlemsstaterna inte kommer att missbruka sin licenspolitik och forskningsrönen för att störa den balans för ekonomiskt handlande, som vi när allt kommer omkring är så angelägna om att skapa på den inre marknaden, genom att vissa medlemsstater tillåter mer än andra och inte gör något för att gynna miljön. Å andra sidan har vissa förmåner redan uppnåtts. Till exempel har det maximala ansvarsbeloppet i Internationella sjöfartsorganisationens (IMO) konvention ökat från 50 miljoner till 1 miljard. Direktivets förebyggande effekt har alltså redan bevisat sitt värde. Jag hoppas att Euratom kommer att följa efter mycket snart, och jag är övertygad om att detta slutligen kommer att ge en utmärkt lagstiftning som resultat.
Återigen: vi har börjat, och jag hoppas att det kommer något bra ut av det. Jag vill helhjärtat tacka kommissionären. Det var naturligtvis en av hennes topprioriteringar, och hon kan nu avsluta denna fråga som en del av denna mandatperiod. Jag vill därför tacka henne helhjärtat, hennes personal, och särskilt Charles Pirotti, som också är närvarande i dag, för deras konstruktiva bidrag i frågan. Jag vill bjuda kommissionären på lunch eller middag, eftersom hennes ansträngda schema inte har gjort det möjligt för oss att ge en gemensam presskonferens. Kanske är detta en bra idé, för vid ett sådant sammanträffande skulle jag vilja förklara mina tankar om hur jag önskar att detta direktiv skall växa till en välutvecklad lagstiftning i framtiden, och särskilt mina tankar om mitt EMAS (). Jag skulle vilja tala med henne om detta, och jag hoppas därför att hon accepterar min inbjudan.
Kanske blir det tid över för en snabb öl efter denna debatt. Tack igen till alla, och jag hoppas att detta förslag i morgon kommer att få full majoritet. Tack så hjärtligt, herr talman, och ett tack till alla inblandade för de konstruktiva bidragen. 
Wallström,
   . – Herr talman! Jag skulle vilja tacka Toine Manders. Det är första gången någon frågat mig om en träff via Europaparlamentets plenum, eller åtminstone erbjudit mig en drink. Tack för det Toine Manders, och tack för ert goda arbete med dokumentet om miljöansvar! Ni har alldeles rätt i att vi har fått vänta länge på detta att förverkligas.
Jag vill också tacka parlamentets delegation till förlikningskommittén under vice ordförande Imbenis ordförandeskap. Den positiva anda som präglade parlamentets delegation under hela förlikningen gjorde det nämligen möjligt för oss att finna en tillfredsställande övergripande kompromiss. Med andra ord, den gemensamma text ni har framför er i dag har antagits av förlikningskommittén.
Tack vare detta nya direktiv inrättas för första gången en allomfattande ram där miljöskador kan förebyggas eller avhjälpas genom ett system för miljöansvar. Detta nya system är värdefullt för medborgarna och miljön i en utvidgad union. Jag är mycket nöjd med det resultat som har uppnåtts av parterna i lagstiftningsprocessen. Alla ville vi att detta direktiv skulle bli en ambitiös lagstiftning som går att tillämpa, och det var sannerligen inte lätt att hitta en väl avvägd kompromiss i en fråga som är så tekniskt komplex och politiskt känslig. Föreliggande text utgör ett stort steg framåt mot ett bättre miljöskydd i Europa. Detta direktivs bidrag till bevarandet av den biologiska mångfalden i Europa, genom att det skall tillämpas på skyddade arter och naturliga miljöer, är bara ett exempel på de många fördelar som detta direktiv möjliggör. Tack än en gång, Toine Manders. 
Niebler (PPE-DE ).
   – Herr talman, fru kommissionär, mina damer och herrar! Låt mig börja med att uttala mitt särskilda tack till vår föredragande, Toine Manders, som nu, på samma sätt som tidigare, har gjort ett utmärkt jobb för att försvara direktivet om miljöansvar under förlikningsförfarandet, och låt mig därför i kväll tacka honom för det och även för det goda personliga samarbetet.
Kammaren har arbetat med direktivet om miljöansvar under lång tid, och det har varit föremål för en omfattande och livlig debatt. Många av kritikerna har varit skeptiska till att direktivet skulle kunna antas före valet eller utvidgningen. Som föredragande för Gruppen för Europeiska folkpartiet (kristdemokrater) och Europademokraterna är jag desto gladare över att omröstningen i morgon kommer att möjliggöra att direktivet blir verklighet – och jag hoppas att vi i morgon kommer att anta resultatet av förlikningsförfarandet.
Det är en stor dag för miljöskyddet i Europeiska unionen. Detta direktiv kommer för första gången att införa kompensation för skador på skyddade arter och livsmiljöer – det som kallas ren miljöskada. Dessutom kommer det för första gången att finnas ett ansvarssystem för hela gemenskapen, och man har avskaffat smyghål i ansvaret som borde ha åtgärdats för länge sedan. Därigenom gynnar man miljön, och därför välkomnar min grupp absolut resultatet av förlikningsförfarandet.
Men min grupp anser också att det är viktigt att förlikningsförfarandet har gett ett proportionerligt resultat, för faktum är – för att använda ett ordspråk som Lord Inglewood citerade under den första behandlingen, och han kommer att tala senare – att det bättre är det godas fiende.
Låt mig välja en punkt som stod i centrum för debatten tills helt nyligen, och som kan sägas företräda direktivets många viktiga frågor: Finns det, eller finns det inte, något obligatoriskt system för ekonomisk säkerhet? Min grupp har alltid avvisat obligatoriska försäkringar av detta slag. Vi har fortfarande helt enkelt otillräckliga referenser för ett sådant system. Den rena miljöskada som jag hänvisade till i början kan för närvarande inte uppskattas.
Tillsammans med rådet och kommissionen tog förlikningskommittén upp dessa farhågor, med det resultatet att försäkringen till att börja med inte kommer att bli obligatorisk. I stället uppmanas kommissionen att lägga fram en bedömningsrapport sex år efter det att direktivet har trätt i kraft och sedan besluta om de nya tillvägagångssätt som kan vara lämpliga. Jag anser att detta är rätt väg att gå.
Låt mig sluta med att säga följande på min grupps vägnar: låt oss tillsammans anta resultatet av förlikningsförfarandet och därigenom förbättra skyddet för miljön i Europeiska unionen på lång sikt. 
Gebhardt (PSE ).
   – Herr talman, fru kommissionär, mina damer och herrar! Även jag vill uttrycka mitt varmaste tack till Toine Manders för hans förtänksamma och kollegiala sätt att genomföra detta förlikningsförfarande. Jag betraktar det som anledningen till att vi nådde ett så bra resultat.
Men som talesman för Europeiska socialdemokratiska partiets grupp måste jag säga att vi socialdemokrater är måttligt hänryckta över resultatet. Vi skulle ha önskat att principen om att ”förorenaren betalar” hade genomdrivits på ett mycket strängare sätt, tillsammans med ett obligatoriskt och omedelbart system för ekonomisk säkerhet, men det gick inte att få igenom det under förlikningsförfarandet, helt enkelt därför att majoriteten här i kammaren inte är vad den behöver vara för att detta skall lyckas – med konsekvent effekt på lagstiftningsförfarandet. Europeiska socialdemokratiska partiets grupp kommer ändå att rösta för kompromissen, för vissa av de saker som vi har lyckats uppnå kan beskrivas som ett första steg i rätt riktning.
Till att börja med lyckades vi få igenom vårt krav att kommissionen inom sex år skall lägga fram en rapport om tillgången till ekonomisk säkerhet, och det väsentliga är att kommissionen har åtagit sig att reagera på kammarens oro genom att lägga fram förslag till ett obligatoriskt, harmoniserat system för ekonomisk säkerhet. Jag anser inte att vi hade kunnat rösta för betänkandet om kommissionen inte hade gjort detta. Ett annat skäl till att jag anser detta vara viktigt är att man inte enbart skulle överlämna åt marknaden att utveckla ett gemensamt europeiskt system med villkor för ekonomiskt ansvar. I stället konkretiseras det redan från början och leds i rätt riktning.
Den andra anledningen till att vi kommer att rösta för betänkandet är att kammaren kommer att kunna få kommissionen att undersöka i vilken utsträckning begränsat ansvar, såsom detta föreskrivs i internationella konventioner, för närvarande är möjligt för godstransport till sjöss. I denna rapport skall också förhållandet mellan rederiernas ansvar och bidragen från dem som köper råolja undersökas, för sådana katastrofer som till exempel ”Prestige-haveriet” gör att vi återigen måste överväga arrangemangen för ansvar till havs.
Låt mig sammanfatta detta genom att säga att vi inte är helt nöjda med det som har uppnåtts, utan vi skulle ha velat nå mycket längre. Jag kan se att Toine Manders nickar. Han skulle också ha velat nå längre, det vet jag, men det var inte möjligt. Men detta är ett första steg, och vi kommer i framtiden att envist se till att det följs av fler steg på vår väg mot den rätta lösningen. 
Schörling (Verts/ALE ).
   – Herr talman, fru kommissionär, kolleger! Jag vill börja med att tacka och gratulera till det resultat som ändå har uppnåtts. Jag vet att det var mycket tufft att få till stånd detta mycket viktiga direktiv. Nu har vi i alla fall ett förslag att ta ställning till i morgon, och jag och Verts/ALE-gruppen kommer att yrka bifall till det.
Det betyder inte att vi är helt nöjda med resultatet. Principen om att förorenaren betalar är utmärkt. Det är också utmärkt att vi skulle ha fått ett harmoniserat ansvarssystem för att förebygga miljöskador och se till att de som redan uppkommit åtgärdas. Som Toine Manders sade var Europa inte riktigt redo för det. Delar av Europa var åtminstone kanske inte redo för det. Vi var ganska många som ville ha ett mer harmoniserat system, och vi kunde ha gått litet längre än vad som nu är fallet. Efter första behandlingen var vi mycket nöjda, men efter andra behandlingen var vi inte längre så nöjda. Detta är nu en kompromiss som vi får leva med, och det är bra att det ändå har åstadkommits någonting.
Förslaget om att kommissionen efter sex år skall lägga fram en rapport om just de obligatoriska systemen för ekonomisk säkerhet är otroligt viktigt för att detta överhuvudtaget skall fungera. Det är ett sätt att åstadkomma en kompromiss i slutskedet – ett uttalande från kommissionen där man klargör att man tänker uppfylla dessa skyldigheter enligt kompromissen mellan parlamentet och rådet. Jag vet inte riktigt om ett sådant uttalande är bindande, men jag hoppas att så är fallet så att vi inte drar ut på tiden över dessa sex år. Jag hoppas att detta verkligen gäller. Margot Wallström skulle kanske kunna säga något om den juridiska statusen för denna typ av uttalande. 
Inglewood (PPE-DE ).
   – Herr talman! Liksom samtliga talare före mig hittills, vill jag stämma upp i den kör av röster som säger att detta är en rimlig kompromiss. För att använda en engelsk cricket-metafor så tror jag att det är viktigt att hantera dessa frågor pragmatiskt och ”take it in singles”, dvs. ta ett steg i taget för att se till att vårt sätt att hantera den typ av föroreningsproblem som detta direktiv syftar till att behandla verkligen fungerar.
Det är uppenbarligen viktigt att se till att föroreningar inte uppstår till att börja med. Jag vet inte hur mycket det har att göra med valet av det sätt som ansvaret skall fördelas på om en förorening uppstår. Om en förorening uppstår måste vi titta på hur den hanteras. Som andra har sagt före mig måste principen om att förorenaren betalar vara den rätta. Men om man fastställer denna princip är det också viktigt att inte bara utse något stackars offer som kan ha haft något att göra med det inträffade och lägga allt ansvar på honom. Det är kanske därför vi har en annan åsikt än några av de andra talarna i denna debatt.
Jag kan tänka mig omständigheter där det är riktigt att regeringen spelar en roll i de fall där en förorening har uppstått och där det kanske inte är lämpligt att skylla på eller lägga ansvaret för vad som har hänt på någon annan part.
Till sist är det av betydelse när vi talar om politik i en debatt av det här slaget att vi undviker att reagera slentrianmässigt på incidenter med föroreningar som inträffat den senaste tiden. Vi hör ofta talas om”Prestige”. Det var naturligtvis en katastrof, men om vi vill ha generella regler för generella problem får vi inte vara för specifika. 
Medina Ortega (PSE ).
   – Herr talman! Min synpunkt ligger naturligtvis närmare Evelyne Gebhardts, som har talat för Europeiska socialdemokratiska partiets grupp.
Detta direktiv representerar ett steg framåt i princip, men inte i praktiken, eftersom tidsgränsen för medlemsstaternas tillämpning är tre år, möjligheten att undersöka ett obligatoriskt försäkringssystem lämnas därhän i sex år och det finns villkor som inte kommer att träda i kraft förrän om nio eller tio år.
Och detta sker i en tid då dessa typer av olyckor händer hela tiden. Särskilt när det gäller ansvar för skador som orsakats av fartyg och dylikt finns det internationella konventioner som begränsar rederiernas ansvar.
Ur praktisk synvinkel kommer gemenskapens medborgare inte att märka någon skillnad nu under många år. Detta är en början – parlamentet har varit mycket försiktigt när man godtagit det för att bibehålla staternas åtagande – men vi måste vara helt realistiska: det finns inga verkliga framsteg här. Olyckor kommer även fortsättningsvis att hända och orsaka omätbara skador som inte täcks av någon försäkring. Det finns inget sätt att ålägga rederierna eller andra riskskapande sektorer att ta sitt ansvar, och det skulle kunna hända att regioner, min egen till exempel, som är helt beroende av sina kuster, råkar ut för ett oljeläckage som fullständigt förstör verksamheten i regionen, utan möjlighet att få kompensation eller skadestånd som täcks av ett försäkringssystem. Det är verkligheten.
Men som alltid när parlamentet uppfyller sina förpliktelser – vilket förefaller överdrivet därför att parlamentet, sedan det fick medbeslutanderätt, är präglat av ett stort ansvar – har man gjort sig mycket besvär för att kunna godta den kompromiss – jag skulle inte vilja kalla det en kompromiss, utan snarare ett diktat – som ålagts oss av rådet och kommissionen, och vi har accepterat dessa villkor för att man skall kunna fortsätta att behandla det föreslagna direktivet.
Toine Manders har gjort allt han kunnat i detta sammanhang. Vi har bara fått några få muntliga åtaganden. Men låt oss inte säga att vi eller väljarna har bedragits: detta är bara början. Låt oss hoppas att kommissionen inte väntar dessa långa tre, sex, nio eller tio år, utan att man inom en kort tidsrymd – förmodligen som ett resultat av ytterligare en stor katastrof, som orsakar enorma skador i någon del av Europeiska unionen, vare sig det sker i Östersjön, Medelhavet, Nordsjön eller något annat område – kommer att se sig tvingad att snabbt lägga fram ett förslag som ändrar detta och gör det möjligt för oss att fortsätta med mycket mer exakta bestämmelser. En annan fråga som måste klargöras är om ett direktiv är det lämpligaste instrumentet, eller om vi behöver en förordning som gör denna typ av bestämmelse obligatorisk, utan att vänta på att staterna långsamt tar sitt ansvar gentemot sina medborgare. 
Karas (PPE-DE ).
   – Herr talman, fru kommissionär, mina damer och herrar! Jag vill också framföra mina gratulationer till det viktiga steg som kommer att tas vid omröstningen i morgon. Jag vill erinra om att vi i konventets utkast till en ny konstitution för EU:s medlemsstater åtar oss att genomföra en politik som syftar till att trygga en social, ekonomisk och miljömässig utveckling på en hållbar grund. Genom att direktivet om miljöansvar behandlar förebyggande och avhjälpande av miljöskador betraktar jag det som en logisk konsekvens att vi åtagit oss en europeisk modell för en miljöansvarig marknadsekonomi, och därför välkomnar jag att principen om att förorenaren betalar kommer att gälla från och med nu, och att företag eller andra aktörer blir skyldiga att förhindra skador på miljön och själva åtgärda dem eller ta på sig alla nödvändiga kostnader för återställandet om skador har inträffat. Det har redan gjorts hänvisningar till bedömningsförfarandet och till avtalet om att arbetet med förebyggande och återställande skall genomföras i nära samråd med verksamhetsutövarna.
Jag vill nämna två saker som orsakat smolk i glädjebägaren. För det första att detta direktiv inte behandlar kärnkraftsansvar. Vi anser att det är obegripligt att förorenaren hålls ansvarig för alla miljöskador som orsakas av vindkraft, biomassa, biogas och solenergiutrustning, men, enligt detta direktiv, inte när sådan förorening orsakas av driften av kärnkraftsanläggningar.
Jag vädjar till medlemsstaterna att verka för ett undantag från ansvaret för normal drift som godkänts av myndigheterna och för utvecklingsrisken. Det har hittills inte varit möjligt att förankra något av detta juridiskt. Vi godkänner den gemensamma texten. 
Harbour (PPE-DE ).
   – Herr talman! Jag vill återigen för mina brittiska kolleger i det konservativa partiet – och Lord Inglewood som har arbetat med detta har redan tagit till orda – och Gruppen för Europeiska folkpartiet (kristdemokrater) och Europademokraterna, verkligen välkomna det utmärkta arbete som Toine Manders har uträttat under lång tid och även under förlikningen. 
Jag måste framhålla, som medlem av utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden, att beslutet att vårt utskott skulle åta sig detta arbete, vilket kollegerna i andra utskott i hög grad opponerade sig emot, har fått mer än nog stöd i det praktiska och pragmatiska gensvar vi har fått, och jag anser att vi har ett förslag som går att genomföra.
Men som ett antal kolleger har sagt – och nu är det dags att blicka framåt i stället för bakåt, eftersom vi har detta förslag att ta ställning till – återstår en hel del arbete för att reda ut ansvarsförhållandena med organisationer och att genom de så kallade behöriga myndigheterna i medlemsstaterna se till att företagens arbetsprocesser och de som arbetar inom eventuellt miljöfarlig verksamhet är helt medvetna om det potentiella ansvar de har inom ramen för detta direktiv.
Jag vill uppmuntra kommissionsledamoten – som jag hoppas lämnar något efter sig som en del av hennes arv efter sina fem år som kommissionsledamot – att börja uppmuntra medlemsstaterna att utbyta erfarenheter, först och främst om hur de tänker inrätta sina behöriga myndigheter eller för den delen om hur de ämnar fördela ansvarsområden till de befintliga miljöbyråer som många av dem redan inrättat. Medlemsstaterna bör också uppmuntras att skapa den typen av nätverk för utbyte av bästa praxis som vi ser i många andra EU-omfattande regelmiljöer, t.ex. inom energi och telekommunikation. Det tycks inte finnas någon anledning att inte sätta igång denna process genast eller att inte börja kommunicera med de berörda organisationerna nu.
Detta direktiv skyddas av en mycket trög säkring, som flera av kollegerna har sagt. Medlemsstaterna har en ganska generös tidtabell på tre år. Det dröjer alltså innan någon översyn kan ske. Men om vi är ute efter att förebygga, vilket vi alla anser, i stället för att reparera skadorna efteråt, måste vi börja agera omedelbart och det finns ingen anledning att dröja. Därför välkomnar jag överenskommelsen. Men detta är bara början och jag är säker på – och hoppas – att kommissionsledamoten kommer att efterlämna denna struktur så att vi kan följa upp den. 
Manders (ELDR ),
   . – Herr talman! Tillåt mig att avbryta helt kort. Jag ville veta om mitt erbjudande om en träff kan godtas, för i så fall kan vi ordna detta genom presidiet. 
Wallström,
   . – Herr talman! Jag hoppas att vi kan tillåta oss att känna oss stolta i dag. Denna fråga har både vi och de före oss arbetat med under flera år. Frågan är komplicerad och politiskt känslig. Vi har lyckats få till stånd en plattform och även om vi har sagt att det är ett första steg så är det ett mycket viktigt första steg. Det slår också fast en attityd och återinför principen om att förorenaren betalar. Det är bara för oss att utgå ifrån det och utveckla det ytterligare, därför är det ett så viktigt steg.
Jag ville svara Inger Schörling direkt eftersom kommissionens uttalande om att se över den ekonomiska säkerheten 2006 inte är formellt juridiskt bindande men väl politiskt bindande. Jag hoppas att det betyder lika mycket som om det vore juridiskt bindande. Det är en förpliktelse och ett åtagande från kommissionens sida, så vi måste förstås återkomma till det. Jag är säker på att vi bara har sett början. Detta är så viktigt av de skäl som ni alla har nämnt. Tack igen, och jag följer väl med och tar en drink då!
Talmannen.
   – Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon, onsdag, kl. 12.00. 
Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är debatt om ett betänkande (A5-0177/2004) av Jonas Sjöstedt för utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor om förslaget till Europaparlamentets och rådets direktiv om hantering av avfall från utvinningsindustrin.
Wallström,
   . – Herr talman! Ärade ledamöter! Jag vill börja med att tacka Europaparlamentet och i synnerhet miljöutskottet och den föredragande ledamoten Sjöstedt för det arbete som han har lagt ner på sitt betänkande i förstabehandlingen.
Avfall från utvinning kan ha en sammansättning och volym som innebär ett allvarligt hot mot miljön och människors hälsa om det inte hanteras på rätt sätt. Detta har ju visat sig i de stora olyckorna i Aznalcóllar i Spanien 1998 och också i Baia Mare i Rumänien 2000 då dammar med bearbetningsavfall brast så att stora mängder giftiga ämnen släpptes ut och det ledde till omfattande miljömässiga ekonomiska och sociala effekter.
Detta förslag syftar till att införa EU-täckande regler för att förebygga förorening av vatten och mark från långsiktig lagring i dammar eller upplag för bearbetningsavfall. Slutförvaringsanläggningarnas stabilitet måste också garanteras för att förhindra att olyckor sker eller för att begränsa de eventuella följderna av olyckor. Lämplig hantering av avfall från utvinning kommer att garanteras inom hela EU tack vare det föreslagna direktivet i kombination med det ändrade Seveso II-direktivet om att förebygga och begränsa följden av allvarliga olyckor där farliga ämnen ingår samt ett dokument om bästa tillgängliga teknik för hantering av dammar för sten och bearbetningsavfall.
Kommissionen delar de åsikter som uttryckts om att förslaget skall ha en tillräcklig stor räckvidd och att några undantag, t.ex. avseende avfall från prospektering, därför bör tas bort. Mot bakgrund av detta bör inte undantagen för inert avfall utvidgas till allt icke-farligt avfall, eftersom det skulle försvaga förslaget. Förorening från gruvor kan visserligen vara ett problem. Det kan emellertid inte regleras genom detta förslag, som avser avfall.
Vad gäller historiskt avfall stöder kommissionen de ändringar som innehåller krav på att de mest förorenade områdena skall inventeras. Vi anser dock att det är medlemsstaterna som skall besluta om saneringen av dem.
Vi stöder också de ändringar som betonar behovet av att redan vid utformningen av avfallsanläggningar planera avslutningen på lämpligt sätt.
Jag skulle vilja avsluta med att påpeka att kommissionen eftersträvar ett direktiv som är tillräckligt omfattande för att kunna uppnå dessa viktiga miljömål. 
Sjöstedt (GUE/NGL ),
   . – Herr talman! Innan jag går in på detaljerna i detta förslag och i parlamentets förslag på förändringar och förbättringar, vill jag påminna om bakgrunden till detta direktiv. De utlösande faktorerna var de två allvarliga miljökatastroferna i Spanien och i Rumänien som också kommissionsledamoten nämnde. Vi skall veta att problemet med kollapsande gruvdammar är någonting som återkommer nästan varje år på olika ställen i världen, också inom EU.
Samtidigt med detta kan man säga att det pågår en smygande miljökatastrof som består i att gammalt gruvavfall, som vi ofta vet ganska litet om, läcker ut i naturen, framför allt tungmetaller. Sammantaget är detta kanske ett betydligt större miljöproblem än den gruvdrift som pågår för tillfället. Samtidigt har EU:s lagstiftning på detta område fungerat dåligt, därför att de direktiv som finns på avfallsområdet och som i dag delvis gäller gruvavfall inte fungerar och inte är avpassade för denna typ av industriell produktion. Därmed är det alldeles klart att det behövs ett nytt direktiv på området.
Vi skulle därför vilja tacka kommissionen för förslaget. Det har många förtjänster, t.ex. när det gäller dammsäkerhet och när det gäller att man i praktiken förbjuder metoden med höga cyanidhalter, som var fallet i Rumäninen. Den metoden blir omöjlig i framtiden med detta direktiv. Från utskottets för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor sida och som föredragande vill jag också se fler förbättringar. Det första är att det är viktigt att detta täcker alla relevanta avfallstyper. Vi har därför valt att plocka bort en del undantag, t.ex. för avfall från prospektering. Jag tycker också att det är viktigt att det täcker de avfall som fraktas iväg från den närmaste produktionsplatsen. Jag är speciellt tacksam för att vi ha kunnat enas om en definition som jag tycker fungerar bra, eftersom definitionsfrågan har varit lite komplicerad i detta fall. Där har vi nu enighet inom de politiska grupperna.
Jag vill också nämna det inerta icke-farliga avfallet. Det är viktigt att inse att även det avfall som i sig och i kemisk bemärkelse inte är farligt, kan ställa till stora miljöproblem. Det kan det göra om det lagras felaktigt, om det tillåts förstöra vattentillgångar, eller om jordar försuras. Det är viktigt att även det avfallet omfattas av regler som kräver att det återställs och tas hand om på ett riktigt sätt. Här tycker jag att det beslut som utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor fattat inte går tillräckligt långt, och jag har därför lagt fram ändringsförslag 98, som skulle ställa detta tillrätta som jag ser det.
En av de viktigaste punkterna i detta betänkande gäller det historiska avfallet, som kanske är det allra största miljöproblemet. Det räcker inte med att bara göra en inventering, man måste också se till att man faktiskt åtgärdar detta, annars går man bara halvvägs till att göra någonting åt miljöproblemen. Jag anser att det är viktigt att man kopplar det till de förslag som finns i betänkandet om att också kunna använda medel ur strukturfonderna för att verkligen åtgärda detta. Det blir en möjlighet inte minst för de nya medlemsländerna att kunna åtgärda dessa rätt betydande miljöproblem.
Jag tycker också att man skall se detta som en möjlighet för ny teknik och för den forskning och utveckling som finns i EU i dag och som delvis redan är och som framför allt kan bli världsledande på detta område.
När det gäller de ekonomiska garantierna från företagen, har vi även här valt att göra en kompromiss mellan de politiska grupperna redan innan den första behandlingen. Det innebär att vi lämnar en stor nationell frihet för att utforma dessa ekonomiska garantier. Det är bra, eftersom det redan finns fungerande system i många länder. Samtidigt skall detta godkännas av kommissionen så att garantierna uppfyller kraven, vilket är rimligt.
När det gäller tekniska lösningar på de olika föreskrifterna som finns i förslaget, har jag som föredragande haft som målsättning att vi inte skall gå in på tekniska detaljer och låsa dessa förslag vid olika tekniska lösningar. Det skulle hindra en anpassning till den tekniska utvecklingen. Jag tycker också att det är resultatet som vi har uppnått.
En annan punkt som jag skulle vilja nämna är att mycket av den mest oansvariga gruvdriften globalt sett sker i de allra fattigaste länderna. Vi har fått in en skrivning i betänkandet om att i den mån man använder EU-finansiering, också via Europeiska investeringsbanken t.ex., skall en förutsättning för stöd till gruvprojekt vara att kraven i direktivet uppfylls.
En annan punkt som jag valt att förstärka handlar om övervakningen av dammarna. Även om konstruktionskrav ställs består bristerna ofta i att dammarna inte anpassas senare och i att de inte övervakas så som behövs om produktionsförhållandena ändras. Det har vi också kunnat se i dessa olyckor. En annan viktig punkt är att vi vill att man planerar inför stängningsfasen redan från början.
Som helhet tycker jag att förslaget från utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor innebär en betydande förstärkning av kommissionens arbete, men det är också helt i linje med dess arbete. Jag hoppas att vi genom dessa förslag kan åtgärda de grundproblem som jag nämnde i början; att undvika de stora dammrasen, att miljögifterna som läcker ut i naturen i dag inte är med och att en lagstiftning på detta område fås som faktiskt fungerar och som är heltäckande. Förutsättningarna för att få det finns nu.
Jag vill använda två sekunder till att tacka skuggföredragandena och kommissionens ansvariga för ett gott samarbete. 
Matikainen-Kallström (PPE-DE ),
   . – Herr talman! Den viktigaste frågan i detta direktiv är definitionen av avfall inom utvinningsindustrin, där avfallet kan vara farligt eller ofarligt. Formuleringen i vissa av ändringsförslagen när det gäller inert avfall tjänar bara till att göra hela situationen förvirrad, vilket får en oändlig mängd frågor till följd.
Icke-farligt avfall, vilket är den form av avfall som förbinds med utvinningsindustrin, är ofarligt därför att det i själva verket rör sig om material som har sitt ursprung i naturen. Naturens eget miljörelaterade icke-farliga material, bergavfall, kan inte betraktas som avfall, särskilt om det fortfarande används som fyllnadsmaterial i gruvor och stenbrott, som jordförbättring eller för vägbyggande. Om bergavfall utsätts för avfallsbeskattning i Finland skulle det bara resultera i att flera hundra, eller rentav flera tusen, människor förlorar sina arbeten.
Europeiska utvinningsföretag kommer att ge ett anmärkningsvärt mervärde till Europeiska unionen. De nya utvinningsindustriernas socioekonomiska betydelse kommer att vara mycket viktig, särskilt för glest befolkade och avlägsna områden. Det är inte på något sätt oviktigt hur denna industribransch hanteras. Telefoner, fönster, glas, porslin, bestick, transporter och byggande, för att bara nämna några produkter och industrisektorer, har alla sitt ursprung i denna industri. Nu är frågan om vi vill behålla denna industri i Europa under vårt eget överinseende och i enlighet med principen om hållbar utveckling, eller jaga ut den ur unionen, så att miljöeffekterna hamnar utanför vår kontroll, genom vi att vi inför lagstiftning som är alltför ansträngande och obekant för sektorn. Det är mycket viktigt att det upprättas en klar mineralpolicy för Europeiska unionen, där man tar hänsyn till miljömässiga och ekonomiska faktorer. Än en gång: Detta skulle vara en uppgift för kommissionären med ansvar för konkurrens. 
Klaß (PPE-DE ).
   – Herr talman, fru kommissionär, mina damer och herrar! Europeiska unionen är ett välorganiserat, rent och ekologiskt sinnat område, det finns ett särskilt intresse för avfallspolicy, och i kväll riktar vi uppmärksamheten mot det avfall som produceras inom gruvdriften.
De delar av jordens rikedomar som vi behöver för att leva letar vi rätt på, förädlar och använder. De är olika mycket värda, och det är deras praktiska värde som är avgörande. Frågan uppkommer om allt vi för närvarande inte använder eller förädlar genast kan betraktas som avfall. Jag tror inte det.
För att komma åt det material som finns under ytan, tar man bort bra mark, jord och täckmassor, transporterar bort dem och schaktar sedan tillbaka dem till de utgrävda platserna och ser på så vis till att de fruktbara fälten och ängarna återvänder, med andra ord att jorden blir lika bra som den var tidigare.
Det som gjorde diskussionerna i utskottet så problematiska var hur avfall skall definieras, och utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor valde i sitt betänkande, Sjöstedtbetänkandet, helt och fullt den definition som redan finns i ramdirektivet om avfall. Vi förespråkar att verkligt avfall – förorenat material eller stenar – skall tas bort ordentligt och tas om hand. Täckmassor och den kultiverade delen av jorden (ned till C-horisont) – åtminstone så som begreppen används i Tyskland – utgör återanvändbart material som är mycket viktigt på andra ställen, för utan dem skulle dagbrott inte kunna fyllas igen ordentligt, och det vore omöjligt att odla igen utan den kultiverade jorden.
Alla som arbetar med utvinningsarbete, eller som gör ingrepp i naturen, är också skyldiga att återställa marken så att den är ren, i ordning och framför allt ofarlig när arbetet avslutats. Därför är det riktigt att det redan då arbetet påbörjas bör finnas ett avtal om återställande och återuppodling förankrat i planerna. Här föreskrivs säkerhetsåtgärder. De måste emellertid vara både säkra och flexibla. Det är här som medlemsstaterna är ålagda att fastslå kriterier, som sedan måste godkännas av kommissionen.
Vi är framför allt oroade över försyndelserna i det förflutna, gruvor som stängts på fel sätt och avfallsprodukter som hopats. Detta är vad vi kallar historiskt avfall. Det är rätt och riktigt att vi uttalar oss för att det görs en sammanfattning av den ena och att den andra avlägsnas, men detta kräver mer tid. Det finns ett behov av kriterier som kan uppfyllas och tillämpas i praktiken. I ändringsförslag 71 och 72 går föredraganden inte tillräckligt långt. I ett direktiv om gruvavfall behöver man inte upprepa och rekapitulera allt som redan har reglerats i andra EU-direktiv, till exempel direktivet om deponering av avfall, ramdirektivet om vatten och ramdirektivet om avfall.
Sammanfattningsvis vill jag återigen påpeka att alla våra ansträngningar måste syfta till hållbarhet. Miljömässiga, ekonomiska och sociala överväganden måste tas med i beräkningen, lika mycket när man godkänner anläggningar som när man omstrukturerar dem och ålägger dem villkor som rör avfallshanteringsplaner. 
Haug (PSE ).
   – Herr talman, fru kommissionär, mina damer och herrar! Jag beklagar att jag kommer så sent, men det beror på att vi för närvarande inte bara har gruvavfall som skall behandlas, utan också – huvudsakligen faktiskt som förberedelse för nästa mandatsperiod – återigen, vårt Reachsystem, med andra ord kemikaliepolitiken. Jag har just tillbringat kvällen tillsammans med BASF, ett större kemiskt företag, och var tvungen att snabbt åka därifrån för att hinna hit.
Europeiska socialdemokratiska partiets grupp är mycket nöjd med den lagstiftning som vi nu har beträffande avfall från mineralutvinningsindustrin. Det som vi i Europeiska unionen behöver är enhetliga normer för hanteringen av detta avfall, vilket inte bara kommer att leda till mer enhetliga konkurrensvillkor för företagen i medlemsstaterna, utan samtidigt också förbättra allmänhetens levnadsvillkor och deras miljö.
Utskottets överväganden fokuserades i allmänhet på definitionen av vad som avses med avfall och på de ekonomiska garantier som industrin skall lämna, men en stor majoritet stödde det som vi kom överens om, och det fanns en allmän enighet om det. Vi hoppas att kammaren i morgon kommer att följa med oss i den överenskommelsen. Vi vill att alla företag skall vara skyldiga att se till att de kan reparera alla skador på miljön som de är ansvariga för. Vi insisterar inte på att endast en form av ekonomisk säkerhet skall vara möjlig. Även om vi har lämnat stort spelrum och erbjudit många möjligheter, måste medlemsstaterna och kommissionen garantera att detta kommer att fungera.
När det gällde att definiera gruvavfall, tog vi till oss allt som kom från alla som tog del i diskussionen, industrin, de icke-statliga miljöorganisationerna, EG-domstolen och inte minst kommissionen. Det är inte fråga om att vi i utskottet har röstat för att på nytt uppfinna den befintliga lagstiftningen. Tvärtom, det är just vad vi har undvikit. Vi har gjort ett antal förbättringar av kommissionens förslag, med miljömässiga hänsynstaganden i åtanke. Vi har sammanfört ekologin med ekonomin, något som socialdemokraterna alltid har varit angelägna att göra. Det faktum att kammaren bara har 20 ändringsförslag från grupperna att rösta om bekräftar att vi gjort ett bra arbete i utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor.
Arbetet med detta dokument tillsammans med mina kolleger i utskottet var en mycket trevlig erfarenhet för mig. Kommissionen var också mycket hjälpsam vid flera tillfällen, så låt mig nu uttala mitt varma tack för det. 
McKenna (Verts/ALE ).
   – Herr talman! Gruppen de gröna/Europeiska fria alliansen stöder helt föredragandens ståndpunkt i denna fråga. Vi anser att detta är ett oerhört viktigt område. Avfall från gruvor och stenbrott står för nästan 30 procent av EU:s årliga avfall, vilket motsvarar hundratals miljoner ton avfall. Jag kommer från ett land som uppmuntrade gruvverksamhet utan att beakta dess långsiktiga konsekvenser. Några av gruvorna har gett upphov till enorma problem som vi kommer att behöva tampas med under en lång tid framöver. Tynagh Mines i Irland är ett av de mest uppenbara fallen. Här krävs ansvarsskyldighet. På grund av bristen på lämplig kontroll har gruvföretag, efter att de avslutat sin verksamhet, kunnat komma undan med att lämna efter sig ett arv som fortsätter att förorena vår miljö och vårt vatten. Detta direktiv går långt för att se till att så inte sker.
Allt utvinningsavfall måste omfatta inert avfall. Det är av yttersta vikt. Om man tittar på avfall ur historisk synvinkel, är detta särskilt viktigt i länder som mitt eget, där gruvverksamheten inte är lika produktiv som den en gång var.
Jag ställer mig bakom allt som föredraganden har sagt. Detta är ett väldigt viktigt betänkande och utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor har intagit en mycket viktig ståndpunkt. Jag hoppas att kommissionen kan anta föredragandens ändringsförslag som förbättrar kommissionsförslaget. De ligger också i linje med inställningen hos många miljögrupper som anser att detta liksom föredragandens rekommendationer är avgörande. 
Bowe (PSE ).
   – Herr talman! Jag vill liksom alla andra börja med att tacka föredraganden för hans betänkande. Han har utfört ett gott arbete på ganska så kort tid. Detta är ett efterlängtat betänkande av uppenbara skäl. Olyckorna i Rumänien och Spanien, men även andra incidenter som ägt rum genom åren i Europeiska unionen, har visat att denna typ av material utgör en verklig fara för människors hälsa och miljön om det inte hanteras på rätt sätt. Dessa industriella miljöproblem tas upp i förslaget.
Många av oss var en aning förvånade över det antal ändringsförslag som först lades fram, men på många sätt speglar det vikten och allvaret hos förslaget.
Vi har i Förenade kungariket tragiskt nog länge varit medvetna om riskerna med gruvavfall sedan Aberfan-katastrofen 1966 och de fruktansvärda dödsfallen som inträffade där. Som en följd har vår lagstiftning varit särskilt strikt och sträng i fråga om gruvavfall.
Men det fanns ändå delar av denna nya lagstiftning som var ny, innovativ och värd att anta. Men det fanns återigen andra – särskilt om att utöka räckvidden till att omfatta inert avfall – som jag ansåg var missriktade. Men jag ansåg att inventeringen av nedlagda anläggningar och tidigare använda nya anläggningar var särskilt viktig om vi verkligen skulle kunna fastställa problemets hela omfattning i Europa.
Vi nådde till sist ett bra resultat. Jag rekommenderar förslaget till Europaparlamentet. Det kommer att smälta in väl i den kompletterande lagstiftningen – IPPC, SEVESO och deponier – och kommer att ge ett positivt bidrag till skyddet av miljön, folkhälsan och den hållbara utvecklingen. 
Wallström,
   . – Herr talman! Ärade ledamöter! Först och främst vill jag nämna definitionen av avfall. Det finns ingen specifik definition av avfall från utvinningsindustrin i detta förslag, utan den allmänna definitionen som ges av avfall i ramdirektivet 75/442/EEG om avfall återges. Det hindrar inte att sådant avfall återanvänds för ett användbart syfte, t.ex. i byggnadsmaterial. Det är viktigt att klargöra det.
Jag vill ge kommissionens reaktion på viktiga ändringsförslag. Kommissionen kan godta 32 ändringsförslag helt och 26 ändringsförslag delvis eller i princip. De ändringsförslag som rör förslagets räckvidd är förstås särskilt viktiga. I ändringsförslag 15 angående artikel 2.3 föreslås att material som icke-förorenad matjord och avfall från prospektering bör omfattas av de begränsade kraven enligt denna artikel. Kommissionen kan stödja det tillvägagångssättet eftersom det ökar rättssäkerheten och också förbättrar miljösäkerhetsåtgärderna. Vi stöder också ändringsförslaget om att även avfallsanläggningar för inert avfall bör omfattas av bestämmelserna om allvarliga olyckor.
I ändringsförslag 15 föreslås att de begränsade kraven i artikel 2.3 skall omfatta icke-farligt avfall. Den delen av ändringsförslag 15 skulle ha en betydande inverkan på förslagets övergripande slagkraft och kommissionen kan inte godta det. Av andra skäl kan kommissionen inte stödja de ändringsförslag som innebär att vissa åtgärder införs för uttjänta gruvhål som har lämnats att vattenfyllas. Vi tycker att den frågan skall lösas inom ramen för ramdirektivet om vatten.
Det är nödvändigt att hantera den stora bördan från det förflutna som stängda och övergivna avfallsanläggningar utgör. Kommissionen har föreslagit ett utbyte av information om metoder för att kartlägga och sanera sådana anläggningar. Genom ändringsförslag 71 skulle dessa uppgifter bli obligatoriska på EU-nivå. Utarbetandet av inventeringar för att identifiera de värsta föroreningskällorna är ett stort steg på vägen till att lösa detta problem. Kommissionen kan stödja en sådan strategi. Däremot bör beslut om den faktiska saneringen överlåtas till medlemsstaterna.
En annan fråga är krav på finansiella säkerheter för att täcka kostnader om verksamhetsutövarna inte längre kan ställas till svars. Kommissionen kan stödja de förtydliganden som görs i ändringsförslag 66 och 67, men vi kan inte godta den del av ändringsförslag 66 som föreskriver att sådana förfaranden skall godkännas av kommissionen, eftersom det tillhör medlemsstaternas behörighetsområde. Vi kan heller inte godta ändringsförslag som rör utformningen av dessa säkerheter, eftersom texten bör behålla den nuvarande flexibiliteten.
För avfallsanläggningar som har erhållit tillstånd innan detta direktiv träder i kraft beviljas en övergångsperiod. Ändringsförslag 74 omfattar ett försök att införa vissa krav under den perioden, bland annat genom hänvisningar till ramdirektivet om vatten. Kommissionen tycker att det är onödigt eftersom både bestämmelserna i EU:s vattenlagstiftning och de allmänna kraven i ramdirektivet om avfall är tillämpliga. Dessutom bör tanken bakom övergångsperioden inte undermineras.
Ändringsförslag 29 och 35 understryker behovet av en lämplig förvaltning av avfallsanläggningarnas avslutning och efterbehandling. I flera ändringsförslag föreslås också att hänvisningar skall göras till EU-normer med utvärdering av en miljövänlig förvaltning. Genom ändringsförslag 32 och 57 fastställs en direkt koppling till målen för ramdirektivet om vatten och genom ändringsförslag 46 till skyddade områden. Slutligen belyser ändringsförslag 7 också detta direktivs funktion i samband med EU:s utvecklingsstöd. Kommissionen stöder dessa ändringsförslag som syftar till samma mål som kommissionens förslag och som ökar enhetligheten med annan viktig EU-lagstiftning.
Jag tänker överlämna en komplett lista med kommissionens ställningstaganden till ändringsförslagen till sekretariatet (1) och jag tackar för denna första debatt om detta viktiga förslag som kommer att öka synligheten av både dessa problem och de förslag till lösningar som vi har. Så som många ledamöter har sagt behöver vi agera därför att detta är mycket vanligare än vad vi tror, också de återkommande olyckorna som sker i Europa och runt om i världen. Vi behöver ta itu med problemet. 
Talmannen.
   – Tack så mycket, fru Wallström.
Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon, onsdag, kl. 12.00.
(2) 


Kommissionen kan godta följande ändringsförslag helt eller delvis, med vissa omformuleringar: 5, 6, 10, 18, 19, 25, 26, 27, 28, 90, 31, 32, 36, 37, 38, 39, 40, 42, 43, 52, 56, 58, 62, 64, 69, 71, 73, 75, 77, 79, 82, 85, 86, 95, 96, 97, 98, 106, 109 och 119.
Vad beträffar ändringsförslag 10 kan kommissionen godkänna eventuella strängare nationella regler under förutsättning att de är förenliga med fördragets allmänna bestämmelser. Den uttryckliga hänvisningen i ändringsförslaget till förbudet av export av hästar för produktion eller slakt skulle kräva en särskild rättslig prövning i detta avseende.
Kommissionen kan stödja ändringsförslagen 28, 73 och 95 om användningen av satellitnavigeringsutrustning förutsatt att åtgärden endast tillämpas på långresefordon.
Beträffande ändringsförslagen 9 och 16 om förordningens räckvidd kan kommissionen godkänna ett undantag för transporter på under 50 kilometer (till skillnad från ändringsförslagets 100 kilometer), men inte för djur som transporteras för sportevenemang eller shower om syftet är kommersiellt.
Kommissionen kan inte godta följande ändringsförslag: 1, 2, 3, 4, 7, 8, 9, 11, 12, 13, 14, 15, 16, 17, 20, 21, 22, 23, 24, 29, 33, 34, 41, 44, 45, 46, 47, 48, 49, 50, 53, 54, 55, 57, 59, 60, 61, 63, 65, 66, 67, 68, 70, 72, 74, 76, 78, 80, 81, 83, 84, 87, 88, 89 to 94, 99, 100, 101, 102, 103, 104, 105, 107, 108, 110, 111, 112, 113, 114, 115, 116, 117, 118, 120, 121, 122, 123 och 124. 

Kommissionen kan godta följande ändringsförslag som en del av kompromisspaketet: 10, 11, 12, 13, 14 och 15.
Kommissionen kan inte godta de övriga ändringsförslagen.
Kommissionen kan godta följande ändringsförslag som en del av kompromisspaketet: 9, 10 och 11.
Kommissionen kan inte godta de övriga ändringsförslagen.
Kommissionen kan godta följande ändringsförslag som en del av kompromisspaketet: 18, 19, 20, 21 och 22.
Kommissionen kan inte godta de övriga ändringsförslagen. 

Kommissionen kan godta följande ändringsförslag: 1, 8, 12, 13, 14, 15, 17 och 20 till 91.
Kommissionen kan godta följande ändringsförslag med vissa omformuleringar: 2, 3, 4, 5, 6, 9, 10, 11, 16, 18 och 19.
Kommissionen kan inte godta följande ändringsförslag: 7.
Kommissionen intar följande ståndpunkt om de 112 ändringsförslagen: kommissionen godtar 10 ändringsförslag i sin helhet – 8, 9, 12, 14, 18, 29, 35, 46, 50 och 78; kommissionen godtar 19 ändringsförslag i princip – 3, 7, 11, 13, 15, 16, 17, 24, 30, 31, 32, 40, 52, 77, 81, 82, 95, 102 och 107; kommissionen godtar delvis 9 ändringsförslag – 33, 34, 41, 52, 53, 63, 70, 93 och 111; kommissionen förkastar 74 ändringsförslag i sin helhet – 1, 2, 4, 5, 6, 10, 19, 20, 21, 22, 23, 25, 26, 27, 28, 36, 37, 38, 39, 42, 43, 44, 47, 48, 49, 51, 54, 55, 56, 57, 58, 59, 60, 61, 62, 64, 65, 66, 67, 68, 69, 71, 72, 73, 74, 75, 76, 79, 80, 83, 84, 85, 86, 87, 88, 89, 90, 91, 92, 94, 96, 97, 98, 99, 100, 101, 103, 104, 105, 106, 108, 109, 110 och 112. 

Vad beträffar kommissionens ståndpunkt om parlamentets ändringsförslag om förslaget till Europaparlamentets och rådets förordning om hur Århuskonventionen om tillgång till information, allmänhetens deltagande i beslutsprocesser och tillgång till rättslig prövning i miljöfrågor skall tillämpas på Europeiska gemenskapens institutioner och organ vill kommissionen bekräfta följande:
Kommissionen kan godta ändringsförslagen 12, 17, 20 och 36.
Kommissionen kan delvis godta ändringsförslagen 18 (enbart den del som rör tidsfristen för svar på 15 dagar), 25 (endast vad gäller hänvisningen till offentliggörandet av akten) och 43 (hänvisning till ”i enlighet med den nationella lagstiftningen” i princip).
Kommissionen kan i princip godta ändringsförslagen 6, 38 och 39 med vissa omformuleringar.
De återstående ändringsförslagen kan inte godtas av kommissionen. Dessa är ändringsförslagen 1 till 5, 7 till 11, 13 till 16, 19, 21 till 24, 26 till 35, 37, 40 till 42 och 44 till 54.
När det gäller kommissionens ståndpunkt om de ändringsförslag som Europaparlamentet lagt fram vill kommissionen bekräfta följande:
Kommissionen kan godta ändringsförslagen 5, 16 och 17.
Kommissionen kan delvis godta ändringsförslagen 4 (andra delen), 9 (slutligt), 18 (första och tredje delen) men först efter antingen omformuleringar eller ändrad ordning.
Kommissionen kan i princip godta ändringsförslagen 1, 6, 20, 21 och 23.
De återstående ändringsförslagen kan inte godtas av kommissionen (som för er kännedom är ändringsförslagen 2, 3, 7, 8, 10, 11, 12, 13, 14, 15, 19, 22, och 24 till 44).
Kommissionen kan godta följande ändringsförslag: 3, 5, 7, 10, 11, 12, 13, 14, 16, 18, 19, 26, 27, 28, 31, 32, 35, 37, 39, 51, 52, 54, 57, 59, 60, 75, 76, 79, 85, 91, 97 och 99 – 32 ändringsförslag totalt.
Ändringsförslagen 2, 6, 15, 17, 25, 29, 30, 42, 46, 47, 50, 63, 66, 67, 70, 71, 72, 82, 84, 86, 87, 92, 93, 94, 96 och 98 kan godtas i princip och/eller delvis – 26 ändringsförslag totalt.
Kommissionen kan inte godta följande ändringsförslag: 1, 4, 8, 9, 20, 21, 22, 23, 24, 33, 34, 36, 38, 40, 41, 43, 44, 45, 48, 53, 55, 56, 58, 61, 62, 64, 65, 68, 69, 73, 74, 77, 78, 80, 81, 83, 88, 89, 90 och 95 – 40 ändringsförslag totalt. 
