Högtidligt möte - Costa Rica
Talmannen
Bienvenido al Parlamento Europeo, Presidente Arias! Republiken Costa Ricas president, mina damer och herrar! På Europaparlamentets vägnar hälsar jag president Óscar Arias hjärtligt välkommen.
Ert besök innebär en milstolpe i förbindelserna mellan Europaparlamentet, Europeiska unionen, Costa Rica och Latinamerika.
Dr Óscar Arias, ni var Costa Ricas president från 1986 till 1990, och 2006 blev ni vald på nytt för en fyraårsperiod. Ni är mest känd som mottagare av Nobels fredspris, som ni tilldelades 1987 som ett erkännande av det enorma arbete som ni utförde under era strävanden efter fredliga lösningar i Centralamerika.
President Arias insatser i rollen som internationell fredsmäklare ledde till fredsavtalet i Esquipulas, som undertecknades den 7 augusti 1987 av presidenterna i alla centralamerikanska länder. Europeiska unionen stödde helhjärtat detta arbete.
Costa Ricas president är därför en förebild för människor över hela världen. Han har en gång sagt att det är viktigt att ha värderingar, principer och ideal och att kämpa för dem. President Arias, ni har under många år hängivet kämpat för detta, och Costa Ricas invånare har hedrat resultatet av ert arbete genom att för två år sedan välja er på nytt.
I mitt anförande vid det femte toppmötet i Lima i Peru mellan EU, och Latinamerika/Västindien (EU-LAC), som ägde rum i maj i år, framhöll jag den grundläggande betydelsen av regional integration på 2000-talet. Som Jean Monnet, en av EU:s grundare, kortfattat uttryckte det, handlar det om att ”bygga en gemenskap mellan människor, inte ett samarbete mellan stater”. President Arias, ni har anslutit er till dessa ideal och arbetat aktivt för att uppnå dem.
Från Europaparlaments synpunkt är det önskvärt att sluta ett associeringsavtal mellan Centralamerika och Europeiska unionen i en nära framtid - och det sa jag också i Lima - och jag skulle vilja tillägga, såsom vi diskuterade ingående vid vårt möte alldeles nyss: när ett krig bryter ut någonstans görs stora penningsummor tillgängliga i dollar eller euro eller andra valutor, men när det krävs stöd för att upprätta fredliga förbindelser har man invändningar mot långt mindre summor. Vi måste ge freden en chans!
(Applåder)
Detta är vårt budskap i dag till EU:s övriga institutioner.
President Arias! Låt mig som sammanfattning säga att vi tror att ni och ert land kommer att fortsätta att spela en avgörande roll för att förhandlingarna ska få ett framgångsrikt resultat.
På Europaparlamentets samtliga ledamöters vägnar hälsar jag er återigen välkommen. Jag hoppas att ert besök ska ge oss tillfälle att stärka vänskapsbanden mellan Europa, Costa Rica och Latinamerika.
Jag har ett tillägg som är en smula ”utanför ämnet”: det är fantastiskt att Costa Ricas president är här, och det är en mycket angenäm tillfällighet - som ett undantag har jag i dag fått tillåtelse att avslöja någons ålder - att den kommissionsledamot som ansvarar för yttre förbindelser, Benita Ferrero-Waldner, firar sin sextioårsdag i dag. Det är ytterligare en anledning att fira, och vi vill därför framföra våra hjärtliga gratulationer på födelsedagen.
(Applåder)
Óscar Rafael Arias Sánchez
Herr talman! Jag hälsar er från en liten amerikansk republik, där lite mer än 4,5 miljoner människor har modet att leva och drömma, där utopin om ett samhälle utan armé har blivit möjlig, och där vi snart kommer att fira 110 år som demokrati. Jag hälsar er från en liten amerikansk republik som under den andra hälften av 1900-talet var omgiven av förfärliga diktaturer, men som aldrig själv behövt leva under förtryck, som vägrade att bli en bricka i det kalla kriget och som avstått från att använda vapen för att uppnå fred. Jag hälsar er från Republiken Costa Rica.
Herr talman, mina damer och herrar!
Två händelser har föregått mig i dag, åtskilda av århundraden och årtionden, men de är lika förbundna med nuet som gryningen denna morgon. Denna dag för 225 år sen slutade det nordamerikanska frihetskriget genom fredsfördraget i Paris, den första vågen av frihetsrörelser över praktiskt taget hela den amerikanska kontinenten. I dag är det också 69 år sedan andra världskriget började med att Frankrike och Storbritannien förklarade krig mot Tyskland och man bildande de allierade, vilket drog in en stor del av Amerika i kriget. Jag nämner detta eftersom jag, när jag kommer till det här podiet, som är en symbol för gemenskap mellan olika folk, också är medveten om det historiska bagage jag bär med mig och som också ni bär med er i och med att var och en av de nationer som ni företräder också har ett förflutet. Vi har inte kommit hit för att upprätta förbindelser mellan våra båda kontinenter utan för att erkänna att sådana förbindelser har existerat under lång tid och att ambitioner att förbättra dem bör starta med en ambition att förstå dem som helhet.
Med den uppriktighet som bör råda mellan vänner måste vi erkänna att vår gemensamma historia har sitt ursprung i den ena civilisationens herravälde över den andra. Amerika lärde känna Europa först och främst genom dess makt och inte genom dess idéer. Fruktan följde i erövrarnas spår och vrede följde kolonisatörerna. Men vi kan inte låta bli att beundra den här mycket gamla kulturen. Trots de strider som vi har utkämpat går det inte att förneka att Europa kom med upplysning till vårt land och att Europa har gjort oss hängivna humanitetens främsta ideal, ideal som vi inte övergav när vi vann vår självständighet.
Det var sådana ideal som förde mig till Europa för 21 år sedan under min första period som Costa Ricas president. Den gången kom jag för att be denna kontinent om förstärkning som hjälp att skapa fred i Centralamerika, där fem nationer kämpade på liv och död mitt uppe i ett inbördeskrig. Blodspillan splittrade våra folk och gjorde bröder till bittra fiender. Dåtidens makthavare använde oss i ett blodigt experiment för att visa sin styrka: de förde in vapnen och vi betalade med våra liv. Enligt vissa bedömningar uppgick antalet dödsoffer till 350 000. Proportionellt sett skulle det motsvara nästan 4 miljoner amerikanska medborgare under Irakkriget. Bara genom att uppnå fred kunde vi garantera en framtid för vår region.
Den gången blev Europa svaret på våra böner. Det moraliska stödet från Europa legitimerade våra försök att finna en diplomatisk lösning på konflikterna, en centralamerikansk lösning på centralamerikanska problem. Den internationella hjälp som ni då gav oss var omfattande och generös och blev en symbol för Europas uppriktiga önskan att hjälpa de centralamerikanska nationerna i deras utveckling.
Nu, 21 år senare, är jag tillbaka i Europa, och i likhet med Fray Luis de León när han frigavs efter fyra år i fängelse känner jag mig frestad att inleda med att säga: ”Som vi sa i går ...”, eftersom vi i många avseenden måste börja där vi en gång slutade. Förbindelserna mellan Europa och Centralamerika, som var så täta under kriget, har börjat glesna i fredstid. Biståndet från Europa till Centralamerika, som var så stort under förtryckets dagar, har blivit mer återhållsamt nu när vi är självständiga. Vi trodde inte att vi genom att gå över fredens tröskel skulle komma in i glömskans rike. Jag vill gärna hoppas att det är nu är dags att visa att de vänner som stödde oss under våra mörka dagar också stöttar oss under våra ljusare dagar, just därför att vi nu upplever sådana dagar.
I dag vill jag gärna föreslå tre handlingsvägar för att stärka våra band och kämpa sida vid sida för att bygga de utopier som ni har lärt oss att eftersträva: undertecknandet av associeringsavtalet mellan EU och Centralamerika, ”Consensus of Costa Rica” och ”Peace with Nature”.
Jag är väl medveten om att en mängd olika synpunkter på frihandel finns representerade i Europaparlamentet. Men jag vet också att dessa synpunkter uttrycks från det höghöjdsperspektiv som man kan ha om man är lycklig nog att bo i ett industriland. I dag vill jag förmedla ett nedifrånperspektiv. I ett land som mitt, som är ett av världens minsta, har vi inte möjlighet att producera allt det vi förbrukar. Vi är dömda att vara den moderna tidens fenicier. I en globaliserad värld står utvecklingsländerna inför ett dilemma som är lika bistert som enkelt: om vi inte kan exportera fler och fler varor och tjänster kommer vi i stället att exportera fler och fler människor.
Det är givet att EU måste se till EU-medborgarnas intressen. Men det är också tydligt att EU-medborgarnas och alla andra folks intressen alltmer avgörs av mänsklighetens gemensamma framtid. Ingen nation kan förbli obekymrad om att hunger, okunnighet, våld och sjukdom breder ut sig utanför dess gränser. Även om olikheterna mellan våra nationer är stora, kommer en global diaspora att föra tusentals människor över oceaner, floder och stadsmurar för att söka möjligheter som de inte funnit i sina egna länder.
Associeringsavtalet mellan Centralamerika och EU, som kanske blir det första avtal mellan regioner som sluts av EU, är ett mycket närliggande, tydligt och omedelbart tillfälle för Europa att återuppliva sin närvaro i Latinamerika. Sedan Centralamerikanska gemensamma marknaden bildades har det inte funnits många initiativ som haft större potential att påskynda den ekonomiska tillväxten i Centralamerika, modernisera våra institutioner och ge nya möjligheter till de människor i Centralamerika som fortfarande lever i fattigdom. Om vi kan komma fram till ett sådant avtal skulle det betyda att Europa återtar den ledande position som gått förlorad och besätter den vakanta främsta posten i kampen för att utveckla vårt Latinamerika. I går var vi allierade för fred, i dag kan vi bli kompanjoner för utveckling.
Men Centralamerika och Europa har fortfarande mycket stora olikheter som måste beaktas. Den första är skillnaden mellan våra två integrationsmodeller: EU måste acceptera att den centralamerikanska integrationen har skett på det sätt som vår institutionella utveckling har tillåtit. Vi är nu den mest integrerade regionen i utvecklingsvärlden, och därför anser vi att det inte vore rättvist att ålägga oss villkor som rör vår integration för att föra förhandlingarna framåt, villkor som det är svårt för Centralamerika att följa och som inte heller krävs för världens övriga regioner.
Den andra skillnaden mellan våra regioner, och kanske den viktigaste, är skillnaden mellan våra utvecklingsnivåer: det är viktigt att avtalets kommersiella del medger asymmetrisk behandling till förmån för Centralamerika, framför allt att man undviker den förfärliga metoden med att behålla hindren inom just de områden där Centralamerika har de komparativa fördelarna. Om vi kan komma fram till ett avtal baserat på dessa förutsättningar, skulle EU göra en enorm insats för att gynna folken i Centralamerika, men också i Europa, eftersom Europa i tider av internationell kris skulle ha stor nytta av en ekonomi som under de senaste fem åren har växt ungefär dubbelt så fort som den europeiska ekonomin.
Europa kan få en ny ledande roll i utvecklingsvärlden, men först måste man se till att denna ledande roll verkligen gynnar utveckling. Goethe har sagt något i stil med att ingenting skadar en ny sanning så mycket som ett gammalt misstag. Vi kan inte gå in i en ny fas av internationellt samarbete samtidigt som vi bär på bördor från det förflutna, i synnerhet bördan av en militärutgift som är stötande för de nästan 200 miljoner latinamerikaner som försmäktar i fattigdom. Det är dags för den internationella ekonomiska gemenskapen att lära sig skilja agnarna från vetet och att med bevisen framför ögonen inse vilka utgifter som leder till en bättre levnadsstandard för människorna, och vilka som inte gör det.
Det är inte särskilt hedrande att militärutgifterna i Latinamerika under 2007 uppgick till 36 miljarder dollar i en region där det inte pågår någon väpnad konflikt, med Colombia som enda undantag. De pengar som går till ett enda flygplan av typen Sukhoi Su-30k skulle kunna användas till ca 200 000 bärbara datorer av typen MIT Media Lab XO för våra studenter. De pengar som går till en enda Black Hawk-helikopter skulle kunna användas till ett månadsbidrag på 100 dollar till 5 000 unga latinamerikaner. Världens industrinationer får inte, varken med bistånd eller med resurser, stödja beslut som fattas av dem som hellre utrustar sina soldater än utbildar sina barn. Därför har min regering tillkännagett ”Consensus of Costa Rica”, ett initiativ för att skapa mekanismer för att efterskänka skulder och med finansiella medel stödja utvecklingsländer som investerar mer i miljöskydd, utbildning, hälsa och bostäder för sina befolkningar och mindre i vapen och soldater. Jag hoppas att ”Consensus of Costa Rica” en dag ska bli verklighet med ert stöd.
Jag hoppas också att vi ska kunna anta en plan som är nära kopplad till vårt Consensus: fördraget om överföring av vapen som Costa Rica har föreslagit i FN, och som förbjuder länder att överföra vapen till stater, grupper eller privatopersoner om det finns tillräckliga skäl att tro att vapnen kommer att användas för att kränka mänskliga rättigheter eller internationell rätt. Jag förstår inte hur mycket längre vi kommer att kunna överleva utan att erkänna att det är lika klandervärt att döda några människor åt gången varje dag, som att döda många människor under en dag. Den destruktiva kraften hos de 640 miljoner handeldvapen och lätta vapen som finns runt om i världen, där 74 procent finns i händerna på privatpersoner, har dödat fler människor än atombomberna. Det här är en av de viktigaste orsakerna till människors otrygghet, såväl nationellt som internationellt. Dödsfruktan får inte bli nyckelordet för våra invånares framtid. I dag kan vi göra något för att det inte ska bli så.
Jag vill ta upp en sak till som också har att göra med våld och förstörelse, men inte bara mot människor utan mot alla livsformer. Varje skog som vi hugger ner, varje ton koldioxid som vi släpper ut i luften och varje flod som vi förorenar leder oss ett steg närmare porten till arternas utrotning, på vars tröskel, precis som vid porten till Dantes helvete, vi måste överge allt hopp. Jag vägrar att bli vittne till att mänskligheten passerar genom den porten.
För sextio år sedan hade Costa Ricas förre president José Figueres en vision om att avskaffa den nationella armén och således förklara fred med världen. Vi har nu fattat beslutet att förklara fred med naturen. Vi har bestämt oss för att vara ett koldioxidneutralt land år 2021, när vi firar 200-årsjubileum som självständig nation. Förra året blev vi det land som har flest träd per invånare och kvadratkilometer i världen, genom att plantera 5 miljoner träd. Under 2008 ska vi plantera ytterligare 7 miljoner träd. Vi för ett internationellt korståg mot den globala uppvärmningen, och i dag ber jag er ödmjukt att delta tillsammans med oss.
Den globala uppvärmningen har gjort att man kan odla oliver längs Englands kuster, och det är en verkligt alarmerande signal för forskarsamfundet. Till skillnad från berättelsen i Bibeln kommer duvan den här gången att bära en olivkvist som ett tecken på fara i stället för som ett tecken på fred. I dag vill jag att vi ska skicka den duvan så långt bort som möjligt, så att den kan återvända och bära med sig en vilja till förändring hos världens alla nationer. Det är bara tillsammans som vi kan bilda ett nytt förbund, denna gång inte mellan Gud och människa utan mellan människorna och Guds skapelse.
Herr talman!
Den store argentinske författaren Jorge Luis Borges brukade säga att han var exileuropé, och anspelade på den stora andel av den amerikanska kontinentens befolkning som har sitt ursprung i Europa. Efter århundraden av blandningar och korsningar finns det förmodligen också många exilamerikaner här. Vi blev isolerade genom att ett världshav ligger mellan oss, och den historiska slumpen hos en pendel som beroende på omständigheterna för oss samman eller skiljer oss åt. Jag menar att det är dags att stanna pendeln när den är inställd på förening, för att åter slå in på den väg som vindarna tog för 180 miljoner år sedan, innan den första sprickan fick marken att dela sig, när Europa satt ihop med Amerika och man skulle ha kunnat gå till fots från Paris till New York.
Vi tillhör alla en och samma art, och vi har fortfarande möjlighet att plocka de bästa blommorna i livets trädgård. Våra drömmar är vårt gemensamma arv och våra beslut påverkar andra varelsers liv, vare sig vi vill det eller inte. Det här ska inte ses som ett hot utan en fantastisk möjlighet. Jag ser det på samma sätt som Costa Ricas stora poet, Jorge Debravo, uttrycker det: ”Framför allt är det underbart att veta att vi har makt att blåsa liv i de mest avlägsna ting som vi berör och vidga horisonterna utanför våra gränser, eftersom allt det vi ser blir oändligt, liksom vi.” Jag tvivlar inte på att vi kan använda vår oändliga förmåga till det bästa för var och en, såväl i Europa som i Amerika, och att vi sida vid sida kan följa morgondagens stjärna mot allt större rättvisa och frihet.
(Stående ovationer.)
Talmannen
President Arias! På Europaparlamentets vägnar tackar jag er av hela mitt hjärta för ert lysande anförande. Era ord ger uttryck för att ni och ert land är företrädare för frihet och demokrati; ni arbetar mot våld, terror och diktaturer. När ni säger att Costa Rica är ett litet land vill jag framhålla att ett lands befolkning eller dess geografiska yta inte det viktigaste. Det viktiga är andan hos ett land och dess president. Vem som helst som har hört ett tal inser att president Arias och Costa Rica står för frihet och demokrati. Det gör Costa Rica till ett stort land i världen.
(Applåder)
Ni är en fredens man, och det var därför ni tilldelades Nobels fredspris 1987. Men ni har inte dragit er tillbaka. Nu, 21 år senare, kämpar ni för fred mellan människor och fred med naturen. Europaparlamentet står vid er sida för att upprätthålla dessa principer.
Jag vill också varmt välkomna de ministrar ur er regering som har följt med er hit - utrikesminister Stagno Ugarte och utrikeshandelsminister Ruiz Gutiérrez, som också finns med oss här i kammaren tillsammans med många costaricanska medborgare som bor här i Bryssel och i Belgien. Var stolta över ert land! Inte i nationalistisk mening, för i den bemärkelsen kan även diktaturer som styrs med våld vara stolta över sig själva, men var stolt över ert land, över Costa Rica, eftersom ni kämpar för de rätta värderingarna: demokrati, frihet och fred.
Vi tackar er ännu en gång. Muchas gracias, President Arias!
(Applåder)
