Ansvarsfrihet 2001
Talmannen.
 Nästa punkt på föredragningslistan är en gemensam debatt om följande betänkanden:
A5-0072/2003 av Sørensen för budgetkontrollutskottet om beviljande av ansvarsfrihet för kommissionen avseende genomförandet av budgeten för den sjätte, sjunde och åttonde Europeiska utvecklingsfonden budgetåret 2001 (KOM(2002) 211 - C5-0190/2002 - 2002/2087(DEC));
A5-0109/2003 av Casaca för budgetkontrollutskottet om ansvarsfrihet för genomförandet av Europeiska unionernas allmänna budget för budgetåret 2001, avsnitt III kommissionen (SEK(2002) 403 - C5-0239/2002 - 2002/2101(DEC));
A5-0101/2003 av Avilés Perea för budgetkontrollutskottet om ansvarsfrihet för genomförandet av Europeiska unionens allmänna budget för budgetåret 2001:
1. Avsnitt II - Rådet (SEK(2002) 405 - C5-0243/2002 - 2002/2103(DEC))
2. Avsnitt IV - Domstolen (SEK(2002) 405 - C5-0244/2002 - 2002/2104(DEC))
3. Avsnitt V - Revisionsrätten (SEK(2002) 405 - C5-0245/2002 - 2002/2105(DEC))
4. Avsnitt VI - Ekonomiska och sociala kommittén (SEK(2002) 405 - C5-0246/2002 - 2002/2106(DEC))
5. Avsnitt VII - Regionkommittén (SEK(2002) 405 - C5-0247/2002 - 2002/2107(DEC))
6. Avsnitt VIII - Ombudsmannen (SEK(2002) 405 - C5-0248/2002 - 2002/2108(DEC))
A5-0082/2003 av Staes för budgetkontrollutskottet om ansvarsfrihet för genomförandet av Europeiska unionernas allmänna budget för budgetåret 2001 (Avsnitt I - Europaparlamentet) (SEK(2002) 405 - C5-0242/2002 - 2002/2102(DEC))
A5-0079/2003 av Blak för budgetkontrollutskottet:
1. om beviljande av ansvarsfrihet för Europeiskt centrum för utveckling av yrkesutbildning för budgetåret 2001 (C5-0601/2002 - 2002/2186(DEC))
2. om beviljande av ansvarsfrihet för Europeiska fonden för förbättring av levnads- och arbetsvillkor för budgetåret 2001 (C5-0597/2002 - 2002/2187(DEC))
3. om beviljande av ansvarsfrihet för Europeiska byrån för återuppbyggnad för budgetåret 2001 (C5-0596/2002 - 2002/2188(DEC))
A5-0068/2003 av Langenhagen för budgetkontrollutskottet om beviljande av ansvarsfrihet för genomförandet av budgeten för Europeiska kol- och stålgemenskapen (EKSG) för budgetåret 2001 (C5-0556/2002 - 2002/2185(DEC))
A5-0074/2003 av Blak för budgetkontrollutskottet om att skjuta upp beslutet om beviljande av ansvarsfrihet för:
Europeiska arbetsmiljöbyrån för budgetåret 2001 (C5-0102/2003 - 2003/2046(DEC))
Europeiska miljöbyrån för budgetåret 2001 (C5-0098/2003 - 2003/2044(DEC))
Översättningscentrum för Europeiska unionens organ för budgetåret 2001 (C5-0100/2003 - 2003/2045(DEC))
Europeiska centrumet för kontroll av narkotika och narkotikamissbruk för budgetåret 2001 (C5-0096/2003 - 2003/2043(DEC))
Europeiska centrumet for övervakning av rasism och främlingsfientlighet för budgetåret 2001 (C5-0094/2003 - 2003/2042(DEC))

Sørensen (ELDR)
Herr talman! Även om revisionsrätten riktar skarp och direkt kritik mot kommissionens interna kontroll- och övervakningssystem, så anser jag att vi skall föreslå Europaparlamentet att man skall bevilja kommissionen ansvarsfrihet för genomförandet av den sjätte, sjunde och åttonde utvecklingsfonden för år 2001.
Jag har i mitt betänkande fokuserat på en del grundläggande begrepp inom den aktuella utvecklingspolitiken och försökt undersöka om dessa begrepp ger upphov till särskilda krav eller innebär särskilda problem i samband med kontrollen av pengarnas användning. Jag vill i detta sammanhang framhäva en del olika punkter:
Äganderätt: Äganderätten har stor betydelse om vi vill uppnå en effektiv förvaltning av utvecklingsbiståndet. Poängen är att legitima krav från givare, en politik för avhjälpande av fattigdom, miljöhänsyn osv., kan strida mot nationella och lokala prioriteringar.
Budgetstöd: Budgetstöd är ett begrepp som också fångat mitt intresse under arbetet med betänkandet. Enligt min uppfattning finns det i princip ingen anledning - inte heller ur kontrollsynpunkt - att undvika budgetstöd. Men kommissionen skall på ett tillfredsställande sätt kunna garantera att det i fortsättningen inte råder något tvivel om när och under vilka omständigheter budgetstöd är en effektiv form av bistånd.
Decentralisering: Den mycket omdiskuterade decentralisering som kommissionen inlett går ut på att fler beslut skall fattas ?on the spot?, och inte vare sig här eller i Bryssel. Jag stöder principen men kommissionen skall kunna garantera att man inte bara exporterar huvudkontorets nuvarande problem med förfarandena för revision till delegationerna.
Underutnyttjande: Genomförandet av utbetalningarna från fonderna går för långsamt. Är det acceptabelt att vi för år 2001 hade ett belopp om totalt ca 8,5 miljarder euro utestående för förpliktelser och projekt som ännu inte genomförts? Jag tycker dessutom att det är betänkligt att genomförandet av de tre fonder som gällde räkenskapsåret 2001 har pågått i 16 respektive 11 och 4 år. Jag tycker även att det är svårbegripligt och byråkratiskt att genomförandet i administrativt hänseende skall behöva ske via tre fonder samtidigt. Jag förväntar mig att kommissionen snarast lägger fram en realistisk plan för att öka tempot för genomförandet och för att förenkla administrationen av fonderna.
Generaldirektörernas förklaring: Om detta dokument skall kunna tillmätas någon betydelse, så förväntar jag mig att det av nästa års förklaring tydligt framgår vad som menas med ?a reasonable assurance?. Det bör fastställas en gräns för dels hur många förbehåll som kan göras, och dels när dessa förbehåll skall få konsekvenser.
Gemenskapens yttre förbindelser är för närvarande fördelade på inte mindre än sex olika tjänster. Detta förhållande skulle ha utvärderats år 2002, men vi har ännu inte sett något resultat av dessa utvärderingar. Vi väntar fortfarande.
Efter den finansiella revisionen framför revisionsrätten skarp kritik mot kommissionens interna kontrollsystem och övervakningsmekanismer. Det är beklagligt, ja rentav anmärkningsvärt, eftersom vi därmed inte kan bedöma om vi får ?value for money?.
Slutligen med avseende på budgeten: Det gäller nu för kommissionen att fastställa konkreta handlingsplaner och tidsramar för att äntligen kunna föra in utvecklingsfonderna i den allmänna budgeten. Det är fullständigt oacceptabelt att skattebetalarnas pengar inte används så effektivt som möjligt. Detta beror inte på den så ofta utskällda kommissionen utan på regeringarna i en del av våra medlemsstater.
Mitt betänkande angående utvecklingsfonderna utgör bara en del av förfarandet i samband med beviljande av ansvarsfrihet. Detta förfarande innebär en möjlighet för Europaparlamentet att testa kommissionens förmåga att administrera Europeiska unionens skattekronor. I detta sammanhang kan det förundra mig att man kan se en avmattning i kommissionens reformtempo inom vissa områden. När det gäller en hel del av de siffror vi skall ta ställning till är det en förutsättning att vi har ett tillförlitligt räkenskapssystem. Det har vi inte i dag. Den nuvarande kommissionen bildades efter Santerkommissionen, som hade kört fast. Man kan fråga sig om den här kommissionen är på väg åt samma håll. När det gäller de punkter som jag intresserat mig för har kommissionen haft både tillfälle, tid och möjlighet att reformera Europeiska unionen i administrativt hänseende. Det återstår mycket övrigt att önska och jag måste säga att Prodis förhoppning om ytterligare fem år som kommissionens ordförande tyder på en överdriven optimism. Om arbetet var gjort, om reformerna hade genomförts och om man visat vilja och förmåga att städa upp bland gamla och dåliga administrativa rutiner, då hade det funnits anledning att önska lycka till, men så tycks det inte förhålla sig i dag.
(Applåder)

Casaca (PSE)
Herr talman, fru kommissionär, fru ordförande för budgetkontrollutskottet, kära Helmut, kära socialistiska kolleger och kolleger från övriga politiska grupper som har arbetat med oss! Jag anser att vi kan vara nöjda med det arbete vi har gjort hittills i detta ansvarsfrihetsförfarande för budgeten 2001, som fick ett brett stöd i budgetkontrollutskottet och som bara lämnade de utanför som utifrån ideologiska fördomar mot de europeiska institutionerna ser detta arbete mer som ett medel att bekämpa en förstärkning av dessa än som ett instrument för att korrigera deras misstag.
Vi har en syntes av frågor och rekommendationer som utgör ett verkligt arbetsprogram vilket jag är säker på, även om det inte är perfekt, kommer att leda till betydande framsteg mot ett bättre budgetgenomförande. Låt mig därför ägna mer uppmärksamhet åt det arbete som väntar oss än att upprepa vad som ligger bakom oss. En modernisering och korrigering av gemenskapens redovisningssystem är vår första prioritering. Denna modernisering måste ske av såväl målen på medellång och lång sikt som när det gäller att skyndsamt och omedelbart rätta till dess största anakronismer. Efter de redan vidtagna åtgärderna när det gäller säkerhet och okränkbarhet för uppgifterna är det viktigt att avskaffa de olika och motsägelsefulla redovisningssystemen som äventyrar samordningen och samstämmigheten, vilket erkändes av direktören för GD Budget i sin senaste årsrapport, när det gäller uppgifterna i bokföringen och ersätta dem med ett gemensamt begripligt, tillförlitligt och öppet system som alla budgetaktörer kan konsultera, ha tillgång till, förstå och använda.
Det är särskilt viktigt att snabbt få bort de mekanismer som tillåter att 20 procent av de medel som återvinns på grund av oegentligheter i EUGFJ:s garantidel försvinner utan att ens lämna några spår eller noteringar i gemenskapens räkenskaper, med belopp och för ändamål som kommissionen inte känner till och än mindre har kontrollen över. Vi har sedan det största och svåraste problemet att korrigera, nämligen det systematiska underutnyttjandet av budgetmedel, vilken under 2001 översteg 15 miljarder euro, en enorm summa som i sig överstiger hela budgetens värde i flera av de nuvarande medlemsstaterna.
Vi skulle här vilja återupprepa att den oansvarighet som ofta råder på detta område i gemenskapens institutioner, vilken alltid lägger skulden på andra, måste upphöra. Det är kommissionens uppgift att föreslå den rättsliga ramen för programmen för budgetgenomförandet. Det är kommissionens uppgift att lägga budgetförslagen såväl på årlig basis som när det gäller budgetplanen. Det är alltså kommissionen som skall försäkra att budgetprogrammen är realistiska och möjliga att genomföra. Om lagstiftnings- och budgetmyndigheten vill lägga fram förslag för kommissionen som den anser vara ogenomförbara, skall kommissionen bara använda sin initiativrätt och förkasta att de lagfästs. När det gäller de flesta gemenskapsmedlen finns det förvisso en medbeslutandebehörighet med strukturer på nationella, regionala eller andra nivåer. Men om det råder problem med genomförandet från förvaltningspartnerna, måste kommissionen öppet och i tid offentliggöra dessa så att lämpliga korrigeringsåtgärder kan vidtas. Det är inte acceptabelt att kommissionen, inför djupt mediokra budgetresultat som omfattar nästan alla partner utanför gemenskapen i förvaltningen av programmen, fortsätter att hävda att det inte är dess ansvar och att den inte är skyldig att göra något.
Vi ägnar på detta område särskild uppmärksamhet åt programmet för strukturellt stöd till jordbruket i anslutningsländerna (Sapardprogrammet). Vi noterar med stor glädje och förväntning de garantier vi har fått av kommissionsledamot Franz Fischler om att han helt kommer att prioritera utförandet av detta program. Vi kommer att vara uppmärksamma på resultaten. För vår del anser vi också att vi måste bedriva de största ansträngningar för att göra våra kolleger medvetna om det nödvändiga i de interparlamentariska delegationernas sammanhang att påskynda genomförandet av detta program.
Slutligen skulle jag vilja uppmärksamma behovet av att vidta brådskande åtgärder när det gäller kommissionens förbindelser med de företag med vilka man har kontraktsförbindelser. Det är djupt beklagligt att kommissionen inte ens har förmågan att beräkna antalet kontrakt med företag genom vilka man genomför en betydande andel av sin egen budget, och således är man än mindre kapabel att fastställa en lämplig mekanism för efterhandskontroller, inte bara av lagligheten och korrektheten, utan också av öppenheten och effektiviteten i dessa kontrakt. Det är symptomatiskt när det gäller Eurostat, ett organ som detta parlament har ägnat sin uppmärksamhet i det färska betänkandet från vår kollega Herbert Bösch, att man redan har bedömt det inte vara möjligt att slutföra en revision inom de planerade tidsfristerna av dessa kontrakt de senaste åren, eftersom de uppgår till mer än 2000.
Den så kallade utläggningen, det vill säga att lägga ut gemenskapstjänster på organ utanför kommissionen, är utan tvivel en politik som inte bara bör bibehållas utan också i många fall utvecklas. Men denna utläggning behöver en mer fungerande och konsekvent övervakning, och inte bara en formell. Godkännandet av detta betänkande kommer därför snarare än att uppnå ett mål, vara en utgångspunkt. Jag hoppas i detta arbete kunna fortsätta det samarbete jag hittills har haft med kommissionens avdelningar, särskilt med generaldirektoraten för budget och jordbruk, vilka jag här vill tacka offentligt. Jag räknar också med att kunna samarbeta med hela budgetkontrollutskottet.
(Applåder)

Avilés Perea (PPE-DE)
. (ES) Herr talman, fru kommissionär! Jag kommer att tala om andra institutioner, däribland rådet, domstolen, revisionsrätten, Europeiska ekonomiska och sociala kommittén, regionkommittén och ombudsmannen.
När det gäller rådet är det första gången parlamentet beviljar ansvarsfrihet. Hittills hade man inte nekat det men det fanns en gentlemen's agreement som innebar att parlamentet inte uttalade sig om ansvarsfriheten. Nu, då konventet avslutar sitt arbete, finns det dock ett förslag att utrikes- och försvarspolitiken, som nu hanteras av rådet, snart skall hanteras av kommissionen. Från det ögonblicket kommer även detta område att omfattas av beviljande av ansvarsfrihet, på samma sätt som andra institutioner som enbart ligger under kommissionen. Därför har budgetkontrollutskottet tyckt att det var lämpligt att redan detta år innefatta beviljande av ansvarsfrihet för rådet, med de nyanser jag kommer att sammanfatta nedan.
Det är en tillfredsställelse för utskottet att se att samarbete och en förbättring till nästa år är ett av rådets mål, samt att man skall reda ut de skillnader som förekommit mellan de fasta tillgångarna och de bokförda.
Vi anser att rådet borde tillämpa kommissionens interna kriterier för att reformera personalpolitiken, dvs. att personalens kvalifikationer och längden på anställningen i vissa befattningar på hög nivå, och således med stort ansvar i rådet, borde vara desamma som kommissionens för personal som inte stannar länge och för yrkeskategorier.
Vi kan för närvarande inte tillräckligt om utrikes- och försvarspolitiken. Som jag sade tidigare har rådet hittills behandlats på ett speciellt sätt. Vi anser att rådet borde vara effektivare och öppnare.
Vi beviljar domstolen ansvarsfrihet med några anmärkningar som jag kortfattat kommer att nämna.
Vi konstaterar att det skett betydande förbättringar i förvaltningen av fasta tillgångar och i den presentation av inventarier som vi begärt. Vi ser också lösningen på alla de problem med fasta tillgångar som det talades om i Palais och för domstolens alla kringliggande fastigheter. Det fanns många luckor i informationen om dessa processer, men de är lösta nu och vi gläds åt det.
Vi ser också med tillfredsställelse att man ökat antalet handlagda mål. Arbetet i domstolen går dock fortfarande sakta, vilket får oss att tänka att den kanske saknar tillräckliga medel. Vi skulle vilja känna till den exakta situationen och vad denna institution begär i syfte att bidra till lösningen av svårigheterna.
Även revisionsrätten beviljas ansvarsfrihet och vi är glada över det offentliga framläggandet av nämnda domstols rapport. Den gjordes lägligt i november för Europaparlamentet och media, vilket är ett öppet och tydligt sätt att agera. Vi inbjuder revisionsrätten att fortsätta på detta sätt. Även om förseningar ibland på grund av svårigheter med översättningar uppstår så är det bra om presentationen görs så fort som möjligt. Vi gläder oss också åt det arbete som gjorts för att revisionsförklaringen skall vara ett instrument som gör det möjligt att få reda på de förbättringar som gjorts i förvaltningen och i tillsynen. Vi anser att detta arbete bör fortsätta eftersom det är ett av de bästa sätten att få reda på institutionernas aktuella situation. Vi vet också att revisionsrätten har personalproblem. Personalen där måste vara mycket kvalificerad och stannar inte länge -kanske på grund av personlig eller yrkesmässig karriär - och vi borde fundera över hur vi löser detta problem så att personalen blir mer stabil och underlättar domstolens arbete. Man borde också tänka på om man inte ibland borde ta till temporära kontrakt eller någon form av upphandling. Vi gläder oss också åt förbättringarna avseende den information om arbetet som revisionsrätten ger.
Mycket kortfattat skall jag tala om Europeiska ekonomiska och sociala kommittén vars förvaltning vi också godkänner. Alla de problem som fanns tidigare har lösts, vilket gläder oss mycket. Kommittén har redovisat sina räkenskaper och hela förvaltningen på ett tydligt sätt och i motsats till vad som skett tidigare har vi ingenting emot att bevilja ansvarsfrihet i år.
Tyvärr kan jag inte säga detsamma om regionkommittén vilken inte kan beviljas ansvarsfrihet här i parlamentet. Därför ber vi att det skjuts upp. Efter tidsfristen för rapportering, efter det att vi med hjälp av ett frågeformulär begärt ett antal upplysningar -som till övriga institutioner - har vi fått en revisionsrapport för år 2001 som uppvisar rätt så allvarliga brister avseende allt som har med betalningar och uppvisande av kvitton att göra, för resor, traktamenten och andra ersättningar. Även om regionkommittén sänt oss sina ändrade regler vid ett senare datum anser vi att det är lämpligare att skjuta upp beviljandet av ansvarsfrihet till oktober och under tiden utarbeta en rapport som gör det möjligt för oss att få en större och tydligare inblick i regionkommitténs räkenskaper.
När det gäller ombudsmannen vill jag uppmärksamma hans ypperliga samarbete med utskottet för framställningar i detta parlament och det goda arbete han utför, trots de knappa resurser som står till hans förfogande. Naturligtvis beviljas han också ansvarsfrihet.
(Applåder)

Staes (Verts/ALE)
Herr talman, kolleger! Först och främst vill jag uttrycka mitt uppriktiga tack för det mycket goda samarbetet, inte bara med kollegerna utan framför allt med generalsekreteraren och hans avdelningar. Jag kan berätta för er att vi redan före jul fick svar på vår frågelista och att svaren på de frågorna har bidragit till att vi har kunnat innefatta dem helt och hållet i resolutionen. Jag tror att det är en av de första gångerna det har kunnat ske så tidigt och för den sakens skull vill jag uttala mitt uppriktiga tack.
Jag har betraktat mitt betänkande som ett slags verksamhetsberättelse för Europaparlamentet år 2001. Jag börjar genast med den viktigaste nyheten. Jag rekommenderar er alla att bevilja generalsekreteraren ansvarsfrihet för det arbete han har uträttat år 2001.
Mitt betänkande innefattar 120 punkter. Det är alltså omöjligt att gå in på alla punkter i närmare detalj och därför vill jag endast kommentera ett antal aspekter. I första hand personalpolitiken. Jag vill gå in närmare på jämställdhetspolitiken och kvinnornas möjligheter att bli befordrade till högre tjänster i denna kammare. Parlamentet har uttalat sig om det ett flertal gånger, men det är fortfarande en ömmande punkt. I mitt betänkande säger jag, tillsammans med budgetkontrollutskottet, att den här målsättningen egentligen inte har uppnåtts. Endast 22 procent av tjänstemännen i den högsta kategorin är kvinnor. Tre av de nyligen utnämnda generaldirektörerna och i kategori A befordrades år 2001 endast 14,3 procent kvinnor jämfört med 30,8 procent män. Därför anser jag att vi måste stödja positivt diskriminerande åtgärder. Då meriterna är desamma måste tjänster inom ledningen systematiskt gå till kvinnor, tills en balans har uppnåtts.
En annan ömmande punkt är utnämningen av höga tjänstemän. Jag rekommenderar att frångå gängse praxis enligt vilken geografiskt och politiskt avvägda paket sammanställs. Jag anser att det inte är bra. Vi måste gå mot en utnämningspolicy enligt vilken vi baserar oss på kriterier rörande kvalifikationer, förtjänster och kompetens.
Ett annat viktigt kapitel i mitt betänkande rör fastighetspolitiken. I första hand har vi det faktum att vi måste arbeta på tre arbetsplatser. I det förra ansvarsfrihetsbetänkandet ombads byrån och generaldirektören att publicera en studie om det. Den studien finns nu tillgänglig och av den framgår att arbetet på tre olika orter årligen kostar 169 miljoner euro, 120 miljoner euro för infrastrukturen, 40 miljoner euro för extra personal och tjänsteresor och 9 miljoner för diverse andra kostnader. 25 855 dagar går förlorade till följd av tjänsteresor till Strasbourg. Det kostar skattebetalarna närmare 4 miljoner euro. Det behöver knappast nämnas att detta leder till problem med vår framtoning. Varje gång vi tar emot en grupp besökare måste vi förklara det igen. Det leder inte bara till problem med framtoningen utan också till en förlust av tid och pengar. Det ligger utom vår inrådan. Därav rekommendationen till kollegerna som är aktiva i konventet att ta up det här i konventet och se till att man i förberedelserna av förslaget till grundlag granskar om det eventuellt går att ändra artikel 289 i EG-fördraget. Jag vet att det här fortfarande är ett problem av stor vikt, för ett sådant förslag måste fortfarande vidarebefordras till regeringskonferensen och för ett antal medlemsstater gäller fortfarande ett veto. Vi är skyldiga oss själva att göra ett försök.
En annan del av fastighetspolitiken beträffar torget ovanför Luxemburgstationen i Bryssel. Där har den belgiska staten ett antal skyldigheter och borde egentligen stå för kostnaderna. Vid två tillfällen har skrivelser skickats till den belgiska premiärministern, men han svarar inte. Därför manar jag den belgiska regeringen att omedelbart fullgöra sina skyldigheter och betala oss dessa 4,74 miljoner euro.
Så har jag också ägnat ett stycke åt byggnaden D4-D5. Herr talman! Ni är ansvarig vice talman för fastighetspolitiken och jag säger det här helt öppet: jag anser att ni och förvaltningen har styrt in på en förträfflig väg. Jag tror att ni har gjort allt för att utföra det här byggnadsprojektet i enlighet med de rätta reglerna. Inte desto mindre anser jag och det kan ni läsa i mitt betänkande att vissa saker har gått snett, inte på parlamentets sida utan på belgisk sida. Vi ställdes inför fullbordade faktum, utan att vi rådfrågades. Det faktum att den belgiska staten vid ett tillfälle uppgav att marken var gratis men att den ändå har hamnat i privata projektutvecklares händer har ytterligare försvårat vår uppgift och det beklagar jag.
Slutligen, herr talman, vill jag också säga något om miljöpolitiken. Den är ett viktigt element. Jag beskriver de många bra åtgärder som ni har vidtagit med avseende på byggnaden D4-D5. Viktiga ansträngningar har gjorts för att snart använda förnybar energi, för att installera solpaneler och sådana saker. Jag anser att vi måste utarbeta en verklig klimatpolitisk plan för vår institution så att vi i Europaparlamentet också kan bidra till att Kyotonormerna efterlevs.
Förra fredagen presenterade kommissionen en studie som visar att Europa skulle leva upp till Kyotonormen till 18 procent om alla offentliga byggnader i Europeiska unionen använde förnybar energi. Låt oss föregå med gott exempel, låt vårt parlament ta även det här steget och utarbeta en fullödig klimatpolitisk plan för Europaparlamentet.
(Applåder)

Blak (GUE/NGL)
Herr talman! Först vill jag säga några ord till kommissionen angående ansvarsfriskrivningen. Jag rekommenderar att ansvarsfriskrivningen i år genomförs i tid. Alla vet att det är problem med kommissionens räkenskaps- och datorsystem. Det framgår av revisionsrättens rapporter. Det är ingen hemlighet att kommissionen borde ha åtgärdat problemet för länge sedan. Jag tror att kommissionen nu har insett att situationen är allvarlig och man har inlett ett mycket omfattande reformarbete. Det har inte någon betydelse om vi skjuter på beviljandet av ansvarsfrihet till oktober. Det skulle vara mycket effektivare att låta externa experter utvärdera reformförslaget samtidigt som Europaparlamentet fortlöpande ser till att kommissionen följer sin tidsplan.
Kommissionen bör också beviljas ansvarsfrihet i tid på grund av sina medgivanden när det gäller Eurostatärendet. Eurostat är en skandal och har varit det i många år. Eurostat har ingått kontrakt med firmor som har fuskat och sysslat med bedrägerier. Kommissionen har nu insett detta och efter påtryckningar från Europaparlamentet brutit alla kontrakt med de aktuella firmorna. Detta tycker jag är värt en eloge. Det förekommer mycket sällan att en institution som kommissionen erkänner ett fel, men det har skett i det här fallet. Detta sänder nu sent omsider en signal till andra firmor om att man inte ostraffat kan lura till sig kontrakt genom Europeiska unionens institutioner.
Eurostatärendet hade aldrig avslöjats om det inte vore för en anställd inom Eurostat. Jag vill gärna framhålla Dorte Schmidt-Brown och hennes oerhörda yrkesmässiga och personliga integritet. Jag hoppas att kommissionen kommer fram till en lösning så att hon får upprättelse. Det skulle få andra anställda i kommissionen att inse att det är allvarligt menat när man säger att man inte tolererar fusk och bedrägeri.
Jag har rekommenderat att man beviljar ansvarsfrihet åt tre organ: Europeiska fonden för förbättring av levnads- och arbetsvillkor, Europeiska byrån för återuppbyggnad och Cedefop (Europeiskt centrum för utveckling av yrkesutbildning). Övriga organ får vänta ett tag till. Det blev först nyligen helt klart att ytterligare fem organ skall beviljas ansvarsfrihet. Vi måste få tid att syna dem närmare innan vi beviljar ansvarsfrihet. Därför föreligger av tekniska skäl ett förslag om anstånd, som jag vill rekommendera.
Det finns en del problem som gäller allmänt för alla organen. Först och främst anser jag att kommissionen bör slå till bromsarna och utföra en kostnads-intäktsanalys avseende alla typer av organ och samspelet mellan dessa. Kanske har man inrättat ett organ som senare visar sig ha spelat ut sin roll. Eventuellt kan man slå ihop några av organen. Vi skall fortlöpande utvärdera om det innebär en fördel att ha ett organ, och inte bara ha organen för att alla medlemsstater skall ha var sin ?baby?. Flera organ har en mycket omfattande administration, vilket inte nödvändigtvis behöver bero på dem själva, eftersom organen ofta påtvingas administrativa bördor som vore bättre lämpade för en administration av kommissionens storlek. Det finns därför anledning att överväga olika lösningar. Organen skulle kunna åläggas fler uppgifter. Det vore kanske värt att överväga om en del av kommissionens uppgifter skulle kunna överföras till organen, exempelvis när det gäller frågor rörande utbildning och hälsa. Vi bör undvika överlappningar mellan kommissionens och organens arbete, och noga överväga om det finns behov av att inrätta ännu fler genomförandeorgan. Kan vi inte lika gärna fördela arbetsuppgifterna på de organ vi redan har?
Nu skall organen även genomföra den nya budgetförordningen, vilket redan gjorts vid Europeiska centrumet för övervakning av rasism och främlingsfientlighet i Wien. Det innebär bl.a. att organen nu själva skall ansvara för ekonomistyrningen, och att det inte längre kommer att finnas någon oberoende extern förhandskontroll av organen. Vi har accepterat detta som en del av den nya budgetförordningen, men det oroar mig att det kan komma att innebära en brist när det gäller kontrollen. Kommissionens interna revisionstjänst har inga som helst resurser att kontrollera de enskilda transaktionerna. Revisionsrätten gör mycket få stickprovskontroller, vilket innebär att vi är oerhört beroende av att det interna kontrollsystemet inom organen fungerar som det skall.
Byrån för återuppbyggnad har generellt sett klarat sig bra, men tyvärr har det förekommit ett mycket omfattande bedrägeri inom energisektorn. Ingen av de anställda vid byrån var inblandade i bedrägeriet, men byrån ansvarar ju när allt kommer omkring för kontrollen av de EU-medel som används. Jag har uppmanat kommissionen att lägga fram förslag avseende ett stegvist borttagande av framtida EU-medel till energisektorn i Kosovo, om den nuvarande situationen inte förändras. Det är ytterst beklagligt att byrån har ingått flera underhandsavtal om åtaganden utan att ta hänsyn till upphandlingsbestämmelserna. Det är emellertid kommissionen som har tvingat organen att underteckna avtalen. Det är inte olagligt att underteckna direkta kontrakt, men det bör endast ske i särskilda fall, och då helt öppet. Jag skulle kunna nämna två exempel, men jag vill inte göra det här av hänsyn till dem som har anledning att rodna. Man har underlåtit att följa bestämmelserna när det gäller flera av de kontrakt som undertecknades under 2001. Jag vill understryka för kommissionsledamoten att detta är någonting som inte får hända igen. I så fall kommer det att uppstå problem. Vi skall se till att organen följer upphandlingsbestämmelserna. Jag är väl medveten om att bestämmelserna kan förefalla mycket byråkratiska och besvärliga och detta får vi givetvis titta på. Men så länge bestämmelserna finns så måste de följas.
(Applåder)

Talmannen.
 Tack så väldigt mycket herr Blak för ert samarbete.
Era kolleger vet -särskilt de i budgetkontrollutskottet - att varje sekund i kammaren kostar nästan 10 euro. Därför antar jag att ni uppskattar den tid ni har till förfogande.

Langenhagen (PPE-DE)
Herr talman, fru kommissionär! Befogad kritik skall framföras klart och tydligt. I budgetkontrollutskottet har vi årligen i uppgift att granska och utvärdera kommissionens räkenskaper. Europeiska revisionsrättens årsrapport ger oss de avgörande hållpunkterna. Även inför beviljandet av ansvarsfrihet 2001 var vi kritiska på vissa punkter och formulerade denna kritik tydligt. Detaljerna kring detta överlåter jag dock till mina kolleger som har behandlat respektive institutioner i sina betänkanden.
Låt mig ta upp en i det stora hela glädjande fråga: Som föredragande för Europeiska gemenskapernas enskilda budget för Europeiska kol- och stålgemenskapen kan jag utan större tvekan rekommendera beviljande av ansvarsfrihet. Jag beklagar nästan att EKSG i överensstämmelse med fördraget löpte ut efter 50 år i juli förra året, för här har vi ett exempel på att det mycket väl går att lägga fram en stabil och korrekt budget. När Frankrikes dåvarande utrikesminister Robert Schuman föreslog en sammanslagning av kol- och stålindustrierna i Frankrike, Tyskland, Italien och Beneluxländerna bara fem år efter krigsslutet var detta både en vision och ett risktagande. Med ett fredligt Europa som det stora målet för ögonen var Europeiska kol- och stålgemenskapen det första steget i riktning mot ett enande av Europas stater. Ett lyckat experiment kan vi konstatera 50 år senare. Och inte minst i dag vill jag lyfta fram den fredsbevarande tanken och förståelsen olika folk emellan.
Redan från start hade kol- och stålgemenskapen vid sidan av det industripolitiska även en stark socialpolitisk sida som vi inte skall underskatta. Hundratusentals kol- och stålarbetare fick anpassningsstöd för att klara av strukturförändringen. Jag vill också nämna den forskningspolitiska sidan, t.ex. till stöd för innovativa produkttekniker eller för att utveckla miljövänliga lösningar. Nyttan av de anslagna medlen uppskattas till tio gånger insatsen, och det är faktiskt inte så illa.
Låt mig uttrycka det så här efter mina djupgående efterforskningar: Utan kol- och stålgemenskapens framgångshistoria skulle ett och annat säkert ha förlöpt annorlunda i Europa och inte på långa vägar lika positivt. Jag har i betänkandet undersökt vilka åtgärder som krävs i samband med att kol- och stålgemenskapens verksamhet läggs ned. Framför allt vill jag lyfta fram det exemplariska samarbetet och den aktiva beredskapen både från revisionsrätten och kommissionen att överlämna begärd information.
Låt mig ta upp några punkter som jag menar ändå bör genomföras: Med tanke på kol- och stålgemenskapens framgångsrika historia bör dess värv för det första framställas i en publikation, och då en riktig publikation värd namnet. Varför inte nämna framgångarna vid namn och föra dem vidare i skrift till kommande generationer? För det andra anser jag det nödvändigt att få löpande information från kommissionen om hur personalen tas till vara efter detta - denna personal med ovärderliga specialkunskaper som vi inte får kasta bort eller gömma undan. Även i frågan om ännu inte genomförda åtaganden - det finns några sådana fram till 2027 som handlar om bidrag till tjänstemannalån och ett åtagande som rör Eurotunneln fram till 2017 - behöver vi givetvis detaljerad information även efter att kol- och stålfördraget har löpt ut, och vi behöver information om annuleringen av alla bidrag ur reserven, som vi i framtiden uppenbarligen inte kommer att behöva längre. Man talar om ?vilande medel?.
Jag upprepar: Europeiska kol- och stålgemenskapen var en modell för fred och framsteg i Europa. Även när fördraget nu har löpt ut skall andan leva kvar. Det är glädjande att en forskningsfond kommer att ge ett viktigt bidrag till gruvsektorn även när kol- och stålgemenskapen har avvecklats, som även de nya medlemsstaterna kommer att ta del av, med glädje. Jag kan dock lova att budgetkontrollutskottet även fortsättningsvis kommer att hålla ögonen öppna på detta område.
(Applåder)

Schreyer
Herr talman, ärade ledamöter! I förfarandet vid beslut om ansvarsfrihet skall kommissionen och övriga organ och institutioner inför det fritt valda Europaparlamentet redovisa hur gemenskapens budgetmedel har används. Parlamentet kontrollerar detta på unionsmedborgarnas vägnar. Under 2001 betalades 79,4 miljarder euro ur budgeten. Till detta kommer utgifterna från Europeiska utvecklingsfonden och kol- och stålgemenskapen.
Jag vill ta tillfället i akt och tacka huvudföredragande Casaca för det grundliga och intensiva arbetet. På kommissionens vägnar vill jag också tacka föredragandena Staes, Avilés Perea, Blak, Sørensenoch Langenhagen för deras grundliga och samvetsgranna arbete. Dessutom vill jag visa min respekt för budgetkontrollutskottets ordförande Theato och hennes prestationer under denna svåra process och tacka alla ledamöter i budgetkontrollutskottet för deras intensiva arbete.
Slutligen har föredragandena och utskottet förutom flera hundra sidor årsredovisningshandlingar arbetat sig igenom revisionsrättens årsberättelse och hundratals sidor svar på de 267 frågor som ställdes till kommissionen, och utskottet har genomfört utfrågningar av åtta kommissionsledamöter.
EU:s budget omfattar ju ett brett spektrum av utgiftsprogram, från säljfrämjande åtgärder för mjölkprodukter via slaktpremier för nöt, stöd för biodling, omstruktureringsåtgärder i fiskesektorn, utbytesprogram för ungdomar och stöd för bioteknisk forskning till främjandet av skolutbildning för flickor i Afghanistan eller livsmedelsstöd i södra Afrika.
För allt detta finns olika regler. Varje område har olika aktörer som förvaltar programmen och hanterar medlen ekonomiskt och är utsatta för olika felrisker. I revisionsrättens och parlamentets kontrollarbete har man gjort rättvisa åt hela spektrumet av mångfaldiga uppgifter. Jag skall dock koncentrera mig på några punkter som har spelat störst roll under förfarandet för ansvarsfrihet, nämligen reglerna för redovisning och revisionssystemet, avtalen med Europeiska gemenskapernas statistikkontor och frågan om siffrorna för genomförandet av budgeten.
Med avseende på redovisningen har revisionsrätten konstaterat att även budgetredovisning 2001 speglar inkomster och utgifter verklighetstroget, och detta har också på nytt tagits upp i Casacas betänkande. I betänkandet efterlyser man återigen reformer av beräkningen av tillgångar. I Casacas betänkande behandlas den förestående reformen i detalj. Vi har i budgetkontrollutskottet haft möjlighet att mycket ingående diskutera reformidéerna och de konkreta åtgärderna i reformen. Detta är ett projekt som omfattar alla avdelningar och alla organ. På några punkter är vi redan nu en förebild i fråga om att offentliggöra redovisningen, nämligen att vi varje månad publicerar siffrorna för den kassabaserade inkomst- och utgiftsredovisningen på Internet. Jag nämner detta därför att kommissionens förslag att ålägga aktiebolag att offentliggöra kvartalsrapporter har utlöst en livlig diskussion om rimligheten i ett sådant krav. Kommissionen själv publicerar sina budgetsiffror varje månad.
Inte heller när det gäller vissa element i inkomstberäkningen behöver vi skämmas i jämförelse med medlemsstaterna. Räcker då detta? Nej, det räcker inte. Av bokföringssystemet måste framgå om en betalning är en slutlig betalning eller en förskottsbetalning som kan krävas tillbaka om ett program inte går bra. I redovisningssystemet måste det göras en inmatning i aktiva och passiva så snart t.ex. ett åtagande har gjorts och inte först när betalningen är ett faktum. Vi behöver en periodanpassad bokföring. Och de avdelningar som förvaltar medlen skall ha direkt inblick i kontoställningen för sina program. Detta är en förutsättning för att bokföringen skall bli bra. Givetvis är detta en utmaning för det IT-system som skall ligga till grund.
Självklart skall kommissionen med nöje följa budgetkontrollutskottets uppmaning att kvartalsvis rapportera om reformåtgärderna. Vi har också sagt ja till att följa föredragande Casacas förslag att dra igång ett pilotprojekt i syfte att se till att betalningsmottagarna alltid underrättas skriftligt redan så snart utanordnaren har genomfört betalningsuppdraget och därmed skapa större öppenhet. Låt mig dock påminna om att endast 20 procent av budgeten förvaltas av kommissionen och att den största delen av budgeten i praktiken även kassamässigt är kvar i medlemsstaternas statskassor.
Kommissionens räkenskaper kontrolleras varje år av Europeiska revisionsrätten. Ändå kommer vi att för revisionsrätten lägga fram parlamentets krav på en särskild extern granskning. För reformen kommer vi också att lägga de standarder till grund som fastslogs av International Federation of Accountance 2000 och 2001. Jag vill dock passa på att göra en principiell kommentar. I Old Europe - för att nu avgränsa detta - har det hittills varit så, även för Europeiska unionen, att de huvudsakliga bestämmelserna för redovisningen har slagits fast och kommer att slås fast av offentlig rätt och inte enbart av standarderna enligt en sådan organisation. Frågan är principiellt om man bör frångå denna praxis. Jag menar att vi bör hålla fast vid att de offentliga lagstiftarna även är med och beslutar om vilka principer som skall tillämpas för redovisningen av den offentliga budgeten.
Vi har givetvis även den stora fördelen att som oberoende offentlig myndighet ha Europeiska revisionsrätten som en extern granskare av räkenskaperna. I en tid då skandaler som t.ex. Enronskandalen i Förenta staterna leder till att den offentliga kontrollmyndigheten stärks gentemot privata ekonomiska kontroller är det en klar fördel att ha en oberoende offentlig räkenskapsgranskare.
Kommissionen har som svar på frågorna från er huvudföredragande lovat att preliminärt ställa in alla betalningar till Eurogramme och se över alla avtal som har slutits med Eurogramme. I samtliga fall där detta inte är förbundet med ytterligare kostnader kommer avtalsförhållandet att avslutas. Kommissionen uppmanas dessutom att innan juli i år se över alla avtal som har slutits av Europeiska gemenskapernas statistikkontor sedan 1999: närmare bestämt 2 660 avtal. Detta är omöjligt till i juli. Men eftersom vi vill följa parlamentets uppmaning måste vi hitta en praktiskt genomförbar lösning, t.ex. i form av stickprov. Kommissionen skall på något av de närmaste sammanträdena för budgetkontrollutskottet lägga fram en översikt över avtalen och föreslå hur kontrollerna skall gå vidare.
Skeendet i Eurogramme eller Eurostat har även visat att samarbetet med OLAF måste ges en tydligare grund när det handlar om information. OLAF är och förblir den som behärskar informationen från sina undersökningar, och OLAF:s oberoende skall självklart respekteras i alla åtgärder. Det har dock visat sig att vi samtidigt måste se till att OLAF:s kunskaper når de medelhanterande enheterna i tid så att åtgärderna för att skydda budgeten mot bedrägerier också kan vidtas i ett tidigt skede.
Låt mig kort kommentera Sapardprogrammet i samband med genomförandet av budgetmedlen. För Sapardprogrammets del har kommissionen lovat budgetkontrollutskottet och parlamentet att ge ett förbättrat genomförande av programmet högsta prioritet. Min kollega Fischler har redan delvis vidtagit de åtgärder som budgetkontrollutskottet fått löfte om. Så här dagen innan kammaren skall rösta om utvidgningsfördragen krävs det all ansträngning för att se till att föranslutningsstöden äntligen blir verksamma för landsbygdens utveckling även lokalt på plats.
Fru Langenhagen! Ett stort tack för det mycket positiva betänkandet och den mycket positiva beskrivningen av Europeiska kol- och stålgemenskapen. Den efterlysta rapporten om låneverksamheten har ni framför er, och ert förslag att på alla officiella språk lägga fram en publikation om arbetet i kol- och stålgemenskapen sedan grundandet 1952 kommer sannolikt inte att kunna förverkligas innan årsskiftet, eftersom enheterna redan har åtagit sig andra uppgifter. Jag ger er dock helt rätt i att erfarenheterna och informationen om denna viktiga del av den gemensamma europeiska historien bör bli tillgänglig i alla medlemsstater och att vi bör visa hur idén om ett ekonomiskt samarbete förvandlades till ett äkta fredsprojekt. Detta bör verkligen inte tillåtas att falla i glömska, och vi skall se över hur vi kan ta till oss idén och finna en möjlig väg.
Herr Blak! Kontrollen av byråerna omfattar numera ett mycket brett spektrum av olika verksamhetsområden, och därför har det arbete som kommissionen vill tacka er för varit mycket omfattande. Den nya budgetordningen säger att grundandet av en ny byrå skall föregås av en lönsamhetsberäkning, och jag välkomnar att parlamentet vill se en strikt tillämpning av denna princip. För de befintliga byråerna är lönsamhetskontroller i samband med utvärderingen fortfarande det bästa sättet, givetvis även i syfte att undvika dubbla strukturer. Detta är en synpunkt som har stor betydelse i utnyttjandet av knappa budgetmedel.
När det gäller det externa politiska området i byrån för återuppbyggnad delar kommissionen inte åsikten att det finns tillräckliga skäl för att granska förvaltningen. Vi kommer dock givetvis att kontrollera de händelser ni har tagit upp och informera er om resultatet. I fråga om utrikespolitiken har ju kommissionen på det hela taget respekterat parlamentets önskemål och avslutat decentraliseringen av uppgifter till byråerna för tekniskt bistånd. Av de 126 byråerna för information och tekniskt bistånd som fanns i september 2000 fanns 12 kvar i slutet av 2002. Detta bevisar att vi har följt den väg som parlamentet önskade. Denna väg åtföljdes av en väsentlig förändring i förvaltningen av programmen för odlingsstöd, nämligen den lokala bestämmanderätten. Detta rör även Europeiska utvecklingsfonden som Sørensenär föredragande för, och även i detta fall vill jag uttrycka min respekt för grundligheten i betänkandet.
Budgetkontrollutskottet pekar särskilt på att medarbetarna i delegationerna skall ha tillräcklig utbildning för att verkligen klara av de ledande uppgifter som de förväntas klara. 2002 upprättade kommissionen en ny handbok för detta, och nu har det gemensamma systemet för information inom Relex införts för den ekonomiska hanteringen av externa program med den sköna förkortningen CRIS. Varje delegation skall nu lägga fram en revisionsplan som skall säkerställa en tillräckligt god kontroll över stödprogrammen.
I vitboken om reform av kommissionen listade kommissionen under 2000 alla åtgärder som krävs för den totala reformen. 87 av de 96 åtgärderna har redan vidtagits. Kommissionen har skrivit en utförlig rapport om detta. En huvudprincip i reformen är en tydlig ansvarsfördelning i hanteringen av de gemensamma finanserna.
Generaldirektörerna skall nu årligen redovisa hur kontrollstandarderna har tillämpats. Vilken offentlig förvaltning kräver av sina inrättningar att rapporter som även visar upp svagheterna skall offentliggöras? Vilken förvaltning kontrollerar sedan med full insyn för allmänheten om de nödvändiga åtgärderna för att förbättra den ekonomiska förvaltningen verkligen har vidtagits? Jag menar att själva öppenheten är en viktig del av reformen. Den nya budgetordningen trädde i kraft den 1 januari 2003. Denna omfattande reform är resultatet av kommissionens och parlamentets gemensamma arbete under åren 2001 och 2002, och jag vill i sammanhanget även nämna rådet.
Reformeringen av redovisningen är i full gång och skall vara avslutad senast i slutet av 2004. Kommissionen kommer att lämna efter sig en funktion som är reformerad både på djupet och bredden och förberedd för de nya utmaningar som följer med utvidgningen. Budgetkontrollutskottet och parlamentet har alltid stöttat och hjälpt kommissionen, och i och med processen om beviljande av ansvarsfrihet har parlamentet ökat takten ytterligare för reformen.
(Applåder)

Swoboda (PSE)
Herr talman, fru kommissionär! Även från en utrikespolitisk synpunkt kan man godkänna beviljandet av ansvarsfrihet. Jag vill alldeles särskilt tacka kollegan Casaca för det goda samarbetet.
Ni har rätt, fru kommissionär! Genom decentraliseringen och stärkandet av delegationen har en stor reformprocess ägt rum vad gäller utvecklingen av utgifterna för utrikespolitiken. Decentraliseringen är alltigenom framgångsrik. Detta har jag själv kunnat se på många olika punkter. Jag skall ändå ta upp tre problem och så att säga i enlighet med en fredligt förebyggande strategi understryka att vi kommer att ta itu med dessa problem alldeles särskilt.
Det första är Palestina. Här kommer olika argument till uttryck som hittills inte har visat sig vara hållbara, och det är bra att parlamentet har tillsatt en arbetsgrupp som skall se över detta. För om man, som jag, absolut förespråkar stöd för Palestina är det nödvändigt att övertyga sig om att allt går korrekt till. Den nye finansministern och den nye premiärministern i den palestinska myndigheten är ett gott tecken, men vi kommer att observera saken mycket noga.
Det andra är KEDO-programmet. Inte minst just nu är detta förstås ett problematiskt men ändå mycket viktigt program. Kommissionen har gett oss ett svar för 2001 som vi visserligen har noterat men som givetvis inte är tillfredsställande, och framför allt kommer vi att titta närmare på 2002 och följande år för att undersöka om det kan garanteras att våra medel verkligen används för fredsnyttan. Detta är helt avgörande för utvecklingen i Korea och Nordkorea.
Det tredje programmet är förberedelsestöden. Ni nämnde särskilt Sapard. Jag tror dock att det finns brister även i andra program. Med tanke på att Bulgarien och Rumänien kvarstår efter anslutningen och att Turkiet liksom några länder på Balkan, t.ex. Kroatien, med all sannolikhet kommer att tillkomma, kan vi inte nöja oss med att enbart ändra Sapard. Vi måste strukturera förberedelsestöden och göra dem mer flexibla för att lyckas. Icke desto mindre stöder vi beviljandet av ansvarsfrihet för 2001, dock med anmärkningen att vi kommer att följa framför allt dessa tre områden med stor uppmärksamhet kommande månader.
(Applåder)

Jöns (PSE)
Herr talman, fru kommissionär, ärade kolleger! Som föredragande av yttrandet från utskottet för sysselsättning och sociala frågor vill jag helt enkelt inleda med ett par allmänna kommentarer till strukturfonderna.
2001 var allt annat än ett bra år för strukturfonderna. Utan omsvep kan vi konstatera att de viktigaste målen för reformeringen av strukturfonderna från 1999 inte har nåtts. För det första blev det, precis som i den förra reformen, stora förseningar även denna gång i övergången från den gamla programplaneringsperioden till den nya. För det andra har tillstånds- och förvaltningsförfarandena faktiskt inte blivit enklare - vilket var de ursprungliga planerna. För det tredje slog satsningen fel att decentralisera den löpande förvaltningen av stödmedlen och samtidigt förstärka kontrollen. Situationen är högst alarmerande.
Medlemsstaterna har inte på långa vägar utnyttjat alla de pengar som ställts till deras förfogande. Detta gäller såväl tiden från 1994 till 1999 som för den nya strukturfondsperioden. Under 2001 togs endast hälften ut av de medel som medlemsstaterna ursprungligen siktade på. Vi alla vet vad detta innebär. Därför måste nästa reformering av strukturfonderna, som ju inte längre kommer att beröra 15, utan 25 stater, återigen följa de principer som vi egentligen ville genomföra redan i samband med den förra reformen.
Detta är för det första att koncentrera sig på några få tydliga prioriteringar, för det andra att förenkla förvaltningen av medlen och för de tredje en starkare koppling mellan prestation och tilldelning av medel, vilket jag gång på gång har krävt utan framgång. Det fjärde kravet bör därmed bli att i framtiden undvika abrupta övergångar mellan de olika programplaneringsperioderna.
Därmed kommer jag in på Europeiska socialfonden som sådan. Låt mig undanröja allt tvivel om att utskottet för sysselsättning och sociala frågor ser med stor oro på de delvis graverande fall av misskötsel i fråga om hur medlemsstaterna nyttjar socialfondsbidragen och att vi, fru kommissionär, i detta fall helt stöder kommissionen i alla sina undersökningar och kontroller. Ibland får man verkligen en känsla av att vissa medlemsstater inte ens har försökt att egentligen förbättra sig.
Som föredragande för den senaste reformeringen av Europeiska socialfonden blir jag bestört av att läsa vad revisionsrätten skriver i sin särskilda rapport om nyttjandet av det så kallade ?sociala riskkapitalet?, ett instrument som kammaren införde speciellt för att ålägga medlemsstaterna att ställa en skälig del av medlen till förfogande i form av så kallade bidrag till icke-statliga organisationer och lokala partnerskap. Revisionsrätten konstaterar nämligen att medlemsstaterna knappast har utnyttjat instrumentet alls. I två fall har det över huvud taget inte utnyttjats, nämligen av Tyskland och Österrike. Jag har verkligen ingen som helst förståelse för detta.
Å andra sidan måste kommissionen också fråga sig varför man inte informerade oss om den ohållbara situationen tidigare. Detta handlar nämligen otvetydigt om enskilda medlemsstaters brott mot förordningen om socialfonden. Därför uppmanar jag kommissionen att tillsammans med medlemsstaterna omedelbart utarbeta en för alla sidor acceptabel lösning.
Kommissionen kommer i eftermiddag att lägga fram sitt förslag till sysselsättningsdirektiv för oss. För första gången får vi då sysselsättningsdirektiv för tre år. Därmed finns det äntligen en chans att göra Europeiska socialfonden - vårt enda arbetsmarknadspolitiska instrument på EU-nivå - till en verklig del av sysselsättningsstrategin, eftersom vi inte längre kommer att ha olika löptider. Nu har vi för första gången en chans att stämma av och förena sysselsättningsstrategin och åtgärderna inom ramen för socialfonden för att minska arbetslösheten och ...
(Talmannen fråntog talaren ordet.)
(Applåder)

Avilés Perea (PPE-DE)
Herr talman! Kvinnoutskottet uttryckte -och jag tackar föredraganden, Casaca, för att ha tagit med dem i betänkandet - ett antal beaktanden, som jag kommer att uppmärksamma. Å ena sidan är vi nöjda med det arbete kommissionen gjort under år 2001 för att integrera aspekten lika möjligheter mellan kvinnor och män i unionens politikområden och särskilt i de nya områdena som internationell handel, offentlig upphandling, asyl- och miljöpolitik. Det är ett bra sätt att arbeta för att nå målet för lika möjligheter som, som ni alla vet, finns med i fördraget som ett av de mål som måste uppfyllas i alla gemenskapens verksamheter.
Jag måste därför, precis som andra kolleger har gjort, påvisa de problem som uppstått i förvaltningen av strukturfonder. Jag har ansvarat för ett initiativbetänkande om uppfyllandet av jämlikhetsmålen i strukturfonderna, eftersom det är ett oerhört viktigt program som tyvärr inte genomförs på korrekt sätt och som lämnar så betydande aspekter som lika möjligheter utanför. Vi hoppas att man i framtiden kommer att anta fler initiativ och att förfarandena förenklas så att dessa fonder skall användas på rätt sätt för att uppnå detta mål.
Vi tycker också att det är oacceptabelt att man bara avsatt 6 procent av de 15 procent som Europeiska socialfonden fastställt av de totala kostnaderna till att främja kvinnors sysselsättning. Även om 15 procent inte är särskilt mycket är det faktum att man inte ens nått hälften av det något som måste korrigeras i framtiden, eftersom ett av de viktigaste verktygen för integrering av kvinnor och män, för jämlikheten, alltid är sysselsättning.
Vi är också glada över utvecklingen av Daphneprogrammet som avslutades i slutet av 2002 och vars nya etapp satt igång. Vi har tagit upp ett antal beaktanden om förlängningen av Daphneprogrammet. Vi hoppas att de kommer att beaktas i kommissionens rapport och i den nya etappen i detta program, som är så viktigt för att bekämpa våldet mot kvinnor och som gett så bra resultat. Jag lyckönskar kommissionen till det.
Slutligen skulle vi vilja att det arbete som görs för att destinera en del av budgeten till gemenskapsprogrammen för jämlikhet mellan kvinnor och män tydligt skall stå i kommissionens slutliga ekonomiska förvaltning. Vi hoppas att det beaktas under nästa budgetår.

Theato (PPE-DE).
Herr talman, ärade kolleger! Ni har hört nyheten: budgetkontrollutskottet föreslår ansvarsfrihet för budget 2001 för alla institutioner utom för Regionkommittén som först måste fullgöra sina uppgifter till i höst, dvs. att kommittén måste åtgärda och göra en omfattande revision av inkonsekvenserna i redovisningen av resor och dagtraktamenten m.m. På samma sätt föreslås att ansvarsfriheten skjuts upp för fem byråer som får bidrag ur EU:s budget tills dokumenten om deras inrättande har anpassats till den nya budgetförordningen.
Men låt mig först tacka alla föredragande för deras samvetsgranna och ansvarsfulla arbete, utskottets ledamöter för ett konstruktivt samarbete och inte minst utskottets sekretariat för ett fantastiskt stöd. I förfarandet vid beslut om ansvarsfrihet för 2001 har vi kommit in på okänd mark, eftersom bestämmelser har trätt i kraft som inte alltid är så tydliga och som kan orsaka problem.
Den första frågan rör omröstningen på sammanträdet i april. Budgetkontrollutskottet har två möjligheter: antingen det första förslaget, nämligen att bevilja ansvarsfrihet, eller det andra förslaget, nämligen att skjuta upp beslutet om ett beviljande. Om plenum i det andra fallet skulle avvisa förslaget, gäller ansvarsfriheten som beviljad. Detta är en implicit röst som ur min synvinkel allt annat än respekterar ansvarsfrihetens betydelse. Vad blir kvar av ett ursprungligen strikt bindande beslut om det urvattnas genom att anpassas till ett sådant indirekt beslut om beviljande av ansvarsfrihet? Är bokslutet i så fall fortfarande korrekt nu när vi i motsats till tidigare skall göra bokslut för varje rapport om ansvarsfrihet, vilket kan ifrågasättas?
Hur som helst skall all ansvarsfrihet offentliggöras i Europeiska unionens officiella tidning. I går kväll underkastade sig budgetkontrollutskottet ännu en ny bestämmelse. Samtliga ändringsförslag som lämnats in för plenum skulle kontrolleras. Hur detta skall gå till förklaras ingenstans. Vi gick alltså praktiskt till väga och noterade utskottets förra röst för de förslag som lämnats in på nytt medan vi röstade om de nya förslagen - det var endast ett fåtal. En sak blir tydlig - plenum och partigrupperna styr skeendet. Utskottet kan endast komma med förslag, inte ge instruktioner. Jag menar att denna nya bestämmelse gör beviljandet av ansvarsfrihet mer komplicerat.
Utan nämnda förnyelser skulle jag möjligen ha röstat för att skjuta upp Casacas betänkande, eftersom föredraganden klart och detaljerat har förtecknat kommissionens felhandlingar, vilka även övriga föredragande har tagit ställning till. Detta gäller framför allt bokföring och redovisning, där personalbesluten har varit tveksamma och reformer genomförts för sent och halvhjärtat, trots upprepade påstötningar från revisionsrätten.
När jag trots allt detta väljer att rösta för ansvarsfrihet, så beror det på att jag inte har velat låta det hela bero på det scenario jag inledningsvis beskrev. Kommissionen skall inte uppfatta detta som en frisedel, utan grundligt, snabbt och på ett öppet sätt följa upp våra krav. Det är inte mycket tid fram till nästa förfarande vid beviljande av ansvarsfrihet som vi inleder i november. Vi kommer att kräva positiva resultat innan dess för att kritiken inte skall upprepas tillsammans med strängare villkor. Låt mig nämna dessa punkter: Eurostatförfarandet är ännu ej avslutat, och detta trots att åtgärderna har inletts och att utskottet kräver att alternativet att låta bokföring och reformer utföras av externa sakkunniga skall ses över. Detta bör diskuteras i en utfrågning. Motsvarande förslag kommer återigen att läggas fram i utvidgad form i dag. Jag ber om ett godkännande för detta.
Än en gång, tack till alla som har medverkat i detta omfattande arbete!

Kuhne (PSE).
Herr talman! Efter att föredragandena har gett kommissionen en minnesbeta skall jag koncentrera mig på de politiska aspekterna av beviljandet av ansvarsfrihet. Det finns i kammaren uppenbarligen olika måttstockar och politiska sätt att utnyttja förfarandet för beviljandet av ansvarsfrihet. Vår måttstock lyder som följer: För samtliga områden där tydliga åtaganden har gjorts för att åtgärda fastställda brister och där det inte finns allvarliga felhanteringar, skall ansvarsfrihet beviljas. Så vitt jag vet är det också så att föredragandena har lagt fram många oemotståndliga förslag till att fullgöra dessa skyldigheter. Jag menar att detta är ett klokt tillvägagångssätt.
För oss existerar alltså alltid båda möjligheterna när vi går in i en process om ansvarsfrihet. Enligt arbetsordningen finns både möjligheten att skjuta upp beslut om ansvarsfrihet och möjligheten att bevilja ansvarsfrihet. Jag menar dock att vi också bör vara tydliga med att erfarenheten efter fyra år visar att delar av kammaren - och då menar jag de självutnämnda EU-skeptikerna - permanent försöker reducera förfarandet till ett enda alternativ, nämligen att samla så många röster som möjligt för att skjuta skarpt på kommissionen - vem vet, en dag kanske den faller. Detta är knappast vad vi menar med taking into account. Båda möjligheterna finns alltid och inte bara den ena.
För att ta bokföringssystemet som exempel: Vi har alltid utgått från att det enligt revisionsrättens konstateranden finns brister som skall åtgärdas. För mer långtgående påståenden som i ett eller annat land med stor ?hänförelse? har spridits via tryckalster som förvånande nog fortfarande kallas tidningar, har vi krävt mer utvecklade bevis, vilket vi aldrig har fått. Detta konstaterande är viktigt.
Casaca har som huvudföredragande ställt tydliga villkor. Dessa har diskuterats i bred enighet med företrädarna för olika partigrupper och också accepterats av kommissionen. Detsamma har vi glädjande nog återigen fått höra av Schreyer i dag, och därmed stöder även vi beviljandet av ansvarsfrihet.
Vi har upplevt hur man under 2002 systematiskt har försökt koppla ihop en personalkonflikt inom kommissionen med ryktet om eventuella förekomster av bedrägerier i bokföringssystemet. Som sådan hade denna personalfråga heller inte varit särskilt lämpad att slå vågor i pressen. Jag säger det igen: försöket att göra denna koppling misslyckades. Det har aldrig bevisats att ett sådant samband skulle ha funnits, och till syvende och sist är och förblir detta endast en konflikt bland personalen. Men en personalkonflikt är inget skäl att vägra ansvarsfrihet, inte i något system med ett liknande förfarande för beslut om ansvarsfrihet.
Tvärtom: ju mer hysteriskt man försökte driva personalkonflikten vidare i slutet, desto mer insåg till och med vissa journalister att det inte fanns någon annan botten i historien. Framför allt insåg parlamentsledamöterna, när ett dokument som flera månader tidigare hade delats ut i kammaren en vecka före omröstningen i utskottet plötsligt beskrevs som senaste nytt i en tidning, att detta i grund och botten endast var ett försök att använda tidningen som ett verktyg. Jag menar att det var riktigt att inte lyssna till detta utan visa att även de självutnämnda EU-skeptikerna reduceras till kärntruppen när de väl skall rösta om det som egentliga står på deras dagordning.
(Applåder)

Mulder (ELDR).
Herr talman! Även jag vill tacka föredragandena för deras arbete och gratulera dem till resultatet, framför allt Casaca som i år har åtagit sig ansvarsfriheten för kommissionen. Det anmärkningsvärda med den här diskussionen är att vi inför de förestående europeiska valen nästa år återigen har en kommission som inte har fått någon positiv revisionsförklaring av Europeiska revisionsrätten. Trots det kommer min grupp att ansluta sig till dem som vill bevilja ansvarsfrihet.
Vilka anledningar har vi att göra det trots den där negativa eller bristfälliga revisionsförklaringen? För det första framgår det i många av revisionsrättens rapporter att det går bättre med kommissionens förvaltning. För det andra har en budgetförordning antagits. Vi anser att förordningen måste få tid och möjlighet att vidareutvecklas och vi ger kommissionen tid att göra det. Vårt tredje argument för att bevilja ansvarsfrihet är att det skulle göra ett utomordentligt dåligt intryck på de nya medlemsstaterna om vi inte gjorde det i den tid vi befinner oss i, inför utvidgningen, nämligen att vi egentligen skickade hem kommissionen. Det gick alltså inte heller för sig. Vårt sista argument för att bevilja ansvarsfrihet är att vi beaktar kommissionens hållning gentemot parlamentet som oerhört positiv under de senaste åren. Förfrågningar har besvarats i tid och på ett adekvat sätt och även reaktionerna på parlamentets initiativbetänkanden var positiva och således yrkar vi på att bevilja ansvarsfrihet.
Den stora frågan för oss är alltid: vad måste kommissionen göra för att få en positiv revisionsförklaring? Det uppger inte revisionsrätten i sina rapporter. Varje år är det som framgår i rapporten en överraskning och gång efter annan läggs en hel lista fram med saker som har gått snett. Jag anser att det vore bra om kommissionen kunde inleda en diskussion med revisionsrätten och sedan meddela parlamentet vilka kriterier och vilket tidsschema de måste hålla sig till för att få en positiv revisionsförklaring.
Några ord om jordbruket, herr talman. Den nuvarande jordbrukspolitikens mest påfallande kännetecken är att vi inte längre baserar oss på prisstöd utan på inkomststöd - IACS-systemet. Det tråkiga är att det tillämpas på olika sätt i olika länder i Europa. Det är oacceptabelt. I ett förenat Europa måste det finnas lika system. Av den anledningen vill jag än en gång uppmärksamma kommissionen på ett initiativbetänkande - som jag själv råkar vara upphovsman till, men som har godkänts av kammaren - i vilket vi visar på att kommissionen, om administrationerna av jordbruksutgifterna i de berörda nya och gamla medlemsstaterna inte är i ordning, måste upphäva förskottsbetalningarna mycket oftare tills systemet är i ordning istället för att kontrollera och ålägga straffavgifter i efterhand.

Seppänen (GUE/NGL).
Herr talman! I den här diskussionen har ledamöterna av Europaparlamentet speciellt stor anledning till självkritik. Som tidigare ledamot av budgetkontrollutskottet är jag själv också skyldig. Utgående från revisionsrättens rapport har jag inte dragit de rätta slutsatserna om bokföringssystemets svagheter. Jag trodde inte att kommissionens bokföring kunde vara så uselt organiserad i den här budgetekonomin som omsluter nästan 100 miljarder euro. 
När man bedömer det här i efterskott har vi parlamentsledamöter fått all relevant information av revisionsrätten, på basis av vilken vi borde ha reagerat tidigare på svagheterna i systemet. Vi har inte varit vår uppgift vuxna. Vi är skyldiga till en svag kontroll, kommissionen själv till ett svagt system.
Problemen består inte av enskilda oegentligheter, utan de finns i själva systemet, bokföringssystemet. Problemen kunde uppdagas tack vare kommissionens förre chefsrevisor Martha Andreasens agerande. Det var Andreasen som berättade för oss att kejsaren saknade kläder, att kommissionens bokföringssystem är fullständigt ruttet och att man snabbt måste få det i skick. Tack vare henne talar vi nu om verkliga problem, vilka vi tidigare har sett genom fingrarna med. Som belöning avsattes hon från sin tjänst. I det avseendet har det skett en oegentlighet. Kommissionen har begått ett misstag genom att försvara tjänstemän som borde ha avskedats på grund av fullständig inkompetens när det gäller bokföring. I stället avskedades Andreasen.
Vi politiker ser inte problemen om de är för nära eller tillräckligt stora. Vi såg inte bristerna i kommissionens bokföringssystem i tid, men när vi nu ser dem måste vi rätta till problemen. Vi måste även återställa Andreasens förlorade anseende. Vi skall inte enbart rädda socialdemokratiska och gröna kommissionsledamöter med socialdemokratiska och gröna röster i Europaparlamentet.
Som parlamentsledamöter har vi anledning att skämmas över vår egen roll. I betänkandet av utskottet för budgetkontroll räknar man upp flera oegentligheter, vilka ger en dyster bild av såväl kommissionens bokföringssystem som av oss. Om vår verksamhet krävde ansvarsfrihet skulle jag rösta emot.

Rühle (Verts/ALE).
Herr talman! Mitt tack riktar sig framför allt till Gruppen De gröna och alla föredragande och är ingen artighetsfloskel. I motsats till Seppänen anser jag nämligen att utskottet har utfört sitt arbete grundligt och redan tidigare har bemödat sig om att upptäcka alla problem i tid.
Redan innan Andreassen gjorde rubriker genomförde vi en utfrågning i utskottet på temat bokföringssystem och diskuterade detta med kommissionens interna revisionskommitté och revisionsrätten.
Jag vill också särskilt betona att de enskilda föredragandena, särskilt Casaca, har arbetat hårt för att i år granska alla detaljer och lägga fram ett mycket kritiskt betänkande. Ett betänkande som inte ryggar för att nämna problemen men samtidigt klargör att kommissionen gör ansträngningar för att lösa problemen. Därför kommer även vår grupp att stödja rekommendationen att bevilja ansvarsfrihet. I motsats till vissa EU-motståndare menar vi inte att rekommendationen att bevilja ansvarsfrihet innebär en urvattning, utan vårt beslut vilar på en grundlig genomgång och en kritisk uppfattning.
Vi stöder också avvaktan med att bevilja ansvarsfrihet för Regionkommittén, eftersom kommittén fortfarande inte har nått en tillfredsställande lösning på de ständigt återkommande problemen med omkostnaderna, vilka äntligen måste lösas. Vår särskilda uppmärksamhet gäller dock Sapard. Sapard är ju ett viktigt program som skall förbereda anslutningsländerna inför de framtida bidragen på landsbygdsområdet. Och under 2001 genomfördes Sapard dessvärre endast till 9 procent. De enorma svårigheterna kring betalningsflödet i Sapardprogrammet är ingen tillfällighet. Programmet är avsett att förbereda jordbruket och landsbygdsområdena inför anslutningen, dels genom åtgärder för att modernisera jordbruken och näringen i landsbygden, dels genom att skapa den nödvändiga infrastrukturen och ge tillräcklig information om landsbygdsutvecklingen.
Vidare bör befolkningen på landsbygden delta aktivt i idéerna kring och planeringen av denna utveckling som vi redan finansierar genom den så kallade andra pelaren och Leaderprogrammet i medlemsstaterna. Så har det tyvärr inte varit. Under anslutningsförhandlingarna prioriterade kommissionen entydigt genomförandet av det gemensamma regelverket. Kommissionen utnyttjade Sapard som ett slags träningsprogram för förvaltningen i anslutningsländerna och en testballong för genomförandet av regelverket. Förvaltningskostnaderna för programmet har blivit enorma och försenat ackrediteringen av byråerna alldeles för mycket. I fallet Slovenien har uppbyggnaden av förvaltningen av Sapard t.ex. tagit mer pengar i anspråk än vad som någonsin tillhandahålls för Sloveniens del.
I stället för att alltså skapa uppbrottsstämning på landsbygden i kandidatländerna och partnerskap mellan regering och icke-statliga organisationer har förväntningarna lett till en bitter besvikelse nästan överallt, och de negativa erfarenheterna av Sapard har tyvärr utnyttjats av dem som mobiliserar mot en EU-anslutning.
Kommissionen har nu meddelat att det kommer att genomföras en konferens om Sapards och Leaders framtid redan nu i vår i de nya medlemsstaterna, och att Sapardförordningarna eventuellt kommer att ändras. Vi menar att detta är nödvändigt och stöder detta.
Avslutningsvis vill jag uppmärksamma ännu en fråga. Jag menar att det finns modiga kvinnor i kommissionen, och nu menar jag avsiktligen inte Andreassen, utan modiga kvinnor i kommissionen som har placerat frågan om Eurostat på föredragningslistan och som har gått den interna vägen för att lösa problemet. Jag hoppas att ett sådant modigt arbete i framtiden uppskattas, erkänns och stöds bättre av Europaparlamentet och kommissionen än EU-motståndarnas falska rubriker, de falska rubrikerna om Andreassen som inte minst EU-motståndarna utnyttjar.
(Applåder)

Camre (UEN).
Herr talman! Jag vill ge en eloge till föredragandena av de sju betänkanden vi behandlar i dag. I dessa betänkanden fokuserar man oupphörligen på de stora problem det innebär att förvalta de ansenliga summor som skattebetalarna i de 15 medlemsstaterna betalar till Europeiska unionen. En del av räkenskaperna är vi ganska nöjda med, men tyvärr avser dessa i huvudsak de mindre eller små enheterna, så som rådet, domstolen, Europeiska ekonomiska och sociala kommittén, ombudsmannen, Europaparlamentet och kol- och stålgemenskapen.
Vi kan emellertid konstatera att situationen fortfarande inte på något sätt är tillfredsställande på de stora områdena som kommissionen ansvarar för. I Casacas utmärkta betänkande betonas att den ekonomiska rapporten som helhet är laglig och riktig såvitt avser inkomsterna, åtagandena och de administrativa utgifter men att man ännu inte kan ge någon sådan försäkran när det gäller alla de andra betalningarna. Det framgår också att man under de senaste sex åren gjort mycket få framsteg när det gäller att ta hänsyn till revisionsrättens synpunkter på redovisningssystemet. Man understryker att kommissionen i samband med avslutandet av räkenskaperna för 2001 åsidosatte budgetförordningen. Man kan läsa sida upp och sida ner med tungt vägande argument, som borde få oss att ta ställning på ett helt annat och mer djupgående sätt än vi gör.
Det förekommer fortfarande allt för mycket regelrätt fusk och bedrägeri och när en hederlig manlig eller kvinnlig tjänsteman väljer att avslöja det, blir personen ifråga avskedad och ofta förnedrad - detta gäller vare sig man heter Dorte Schmidt-Brown eller Marta Andreasen. Man påstår att personen i fråga ?inte är riktigt normal? och de ansvariga blir befordrade. Lägg noga märke till att kommissionsledamoten med ansvar för budgeten, Michaele Schreyer, i dag avstod från att besvara Freddy Blaks önskemål om upprättelse för Dorte Schmidt-Brown. Jag stöder Freddy Blak i hans kommentarer. Schreyer har möjlighet att begära ordet igen och lämna Freddy Blak svar på hans uttryckliga önskemål.
Jag anser att man i Europaparlamentet saknar vilja att ta itu med den helt oacceptabla ekonomiska förvaltning vi nu kan bevittna när det gäller en stor del av Europeiska unionens medel. Europeiska unionen bildades inte i går. Europeiska unionen är inte en sammanslutning av instabila utvecklingsländer. Europeiska unionens medlemsstater har till övervägande del nationella förvaltningar, som arbetar på ett långt mer ansvarsfullt och tillfredsställande sätt än Europeiska unionen. Inom Europeiska unionens nuvarande förvaltning är i själva verket ansvar ett flytande begrepp. Kommissionen har uppenbart inte läget under kontroll när det gäller generaldirektörerna och deras ämbetsmän, och oavsett hur många gånger Europaparlamentet påtalar fel och brister blir dessa inte åtgärdade på ett effektivt sätt. Den rådande mentaliteten tycks vara att vi, eftersom det inte är våra egna pengar, kan undandra oss det ansvar för budgeten som nationella ämbetsmän och politiker tvingas ta i nationalstaterna. Europeiska unionen säger sig stå för ökad demokrati och större öppenhet, dvs. en europeisk union för medborgarna. I själva verket representerar Europeiska unionen det rakt motsatta. Ju större inflytande Europeiska unionen får desto sämre blir det med demokratin, öppenheten och ansvaret. Medborgarna befinner sig i alla fall för långt från Europeiska unionen för att kunna upptäcka hur det förhåller sig.
Europaparlamentet gör inte Europeiska unionen en tjänst genom att år efter år blunda för det faktum att de reformer som visemannagruppen efterfrågade 1999 ännu inte genomförts. Majoriteten i Europaparlamentet kommer säkerligen att rösta för samtliga budgetar, eftersom man inte vågar ställa medborgarna inför det faktum att Europeiska unionens förvaltning inte fungerar på ett tillfredsställande sätt. Kommissionen kan därför ta kritiken med ro. Det händer ingenting, även om reformerna uteblir år efter år. Men vi sänder fel budskap, när vi godkänner samtliga redovisningar. Vi visar ett bristande ansvar när vi säger till våra väljare att detta är acceptabelt - det är det nämligen inte alls! En del av oss kommer därför att rösta emot betänkandena som gäller kommissionen, utvecklingsfonderna och organen, men vi kommer att rösta för de betänkanden i vilka man rekommenderar anstånd med beviljande av ansvarsfrihet.
Till sist vill jag återigen tacka föredragandena för det utmärkta arbete de presterat tillsammans med sina assistenter när det gäller de föreliggande betänkandena.

Titford (EDD).
Herr talman! Det är mycket lätt att förlora kontakten med verkligheten i den förfinade atmosfären i denna kammare. I detta sammanhang gäller verkligheten andra människors pengar, som tas ifrån dem med motiveringen att parlamentet anser sig ha rätt att bestämma hur de skall användas.
Människor erbjuder sig inte frivilligt att betala skatt och i sista hand krävs pengarna in under hot om tvångsåtgärder. Medborgare kan förlora sin egendom, sitt levebröd, ruineras och till och med dömas till fängelse om de inte betalar. Allt detta lägger ett speciellt ansvar på oss, ett speciellt förtroende, och vi måste fråga oss om vi kan se våra väljare i ögonen och säga ja: alla dessa pengar har använts och redovisats på vederbörligt sätt. För egen del måste jag fråga mig själv om jag personligen skulle kunna rättfärdiga att någon sätts i fängelse för att de inte har betalat skatter som denna gemenskap har använt. Jag kan inte med gott samvete säga att jag skulle kunna göra det och, uppriktigt sagt, det är det som är provet.
Mot denna bakgrund kan jag inte förstå hur någon kan gå med på ansvarsfrihet för dessa räkenskaper. Man har inte bestått provet. Vi har inte fullgjort vårt ansvar gentemot medborgarna i våra medlemsstater att se till att pengarna har använts på vederbörligt sätt. Vi har inte någon rätt att bevilja ansvarsfrihet.

Dell'Alba (NI).
Herr talman, kära kolleger! Nu har vi äntligen nått slutet av förfarandet för beviljande av ansvarsfrihet, som än en gång har låtit tala mycket om sig och gett upphov till mycket skriverier. Synd bara att vi i slutfasen är så få här för att tala om det.
Processen har gett upphov till mycket skriverier och har som alla år - i år tyvärr med en mer uttalad illvilja - gett spridning åt dåliga rykten i allmänhet och i synnerhet misskrediterat Jean-Paul Mingasson, som alla här har känt och respekterat. Jag vill här offentligt hedra honom, eftersom han har behandlats orättvist och då alla de anklagelser som riktats mot honom och Generaldirektoratet för budget - som vi i många år har haft ett solidariskt samarbete med - har visat sig vara ogrundade. Visst har de stött på ett antal problem och svårigheter, och de har vi precis som alla andra år behandlat i samband med att ansvarsfrihet skall beviljas, men detta bör inte ge vissa kolleger anledning att gå ut i pressen med ofta ogrundade anklagelser, kolleger som inte tycks vara här nu.
Jag vill särskilt berömma Paulo Casaca, María Antonia Avilés Perea, Bart Staes och de andra föredragandena för det viktiga arbete som de har utfört och som gör att vi i dag kan bevilja ansvarsfrihet med välavvägda och gedigna underlag, samtidigt som vi självklart ber kommissionen att lösa ett antal frågor, framför allt frågan om förseningar. Dessa förseningar ligger uppenbart i sakens natur - en reform genomförs inte på en dag - men det var kanske oförsiktigt att i början av mandatperioden säga att allt kommer att göras mycket snabbt. Det här tar tid, vilket vi kan konstatera med reformeringen av tjänsteföreskrifterna och särskilt reformeringen av redovisningssystemet. Vi har sett detsamma med budgetförordningen, som gav upphov till en svår förhandling som lyckligtvis fördes i hamn. Fru kommissionär! Jag hoppas att denna reform kommer att fullbordas innan den nuvarande kommissionen ger plats åt den följande, och det ber jag er om i Prodikommissionens eget intresse.
Reformeringen av redovisningssystemet - som har varit föremål för omfattande kritik, och i vissa fall givetvis välgrundad kritik - är viktig, eftersom detta system bland annat är upphovet till ett mycket allvarligt problem, nämligen de utestående åtagandena, som skapar stora svårigheter för oss som institution men också som union i förhållande till omvärlden. Därför har vi krävt en tidsplan eller åtminstone en uppföljningsplan med punkter som vi skall kunna förverkliga, det är jag säker på. Och ni skulle regelbundet kunna redogöra för resultaten av arbetet med att genomföra planen. Med denna reform tror jag att ni kan påskynda saker och ting. Vi har kommit förbi ett svårt hinder.
Också inför denna uppgift har vi förtroende för er. Utför den effektivt - det som står på spel är nämligen ert arbete under dessa fem år och det förtroende vi kommer att visa för er alldeles strax, att döma av de inlägg vi hittills har hört och bortsett från ett antal marginella negativa röster. De italienska radikalerna kommer under alla omständigheter att rösta för att ansvarsfrihet beviljas.

Avilés Perea (PPE-DE).
Herr talman! Jag kommer, precis som mina kolleger, att insistera på det som sagts om det arbete som gjorts i rapporterna under året. Och därför vill jag också förmedla mina gratulationer till föredragandena av huvudbetänkandet, Casaca, samt övriga föredragande Staes och Langenhagen, som gjort ett utmärkt arbete, inom sina respektive områden.
Jag har personligen kunnat se hur föredragandena, som är skyldiga att kontrollera förvaltningen i de olika områdena, utsätts både för externa påtryckningar och av de politiska grupperna i syfte att vårt arbete skall gå i en viss riktning. Det är nödvändigt att avskärma sig från dessa påtryckningar för att kunna göra ett noggrant och objektivt arbete, vilket jag tycker att de olika föredragandena lyckats göra i år.
Mycket stora problem har uppstått. Särskilt i Casacas betänkande har det förekommit problem med räkenskaperna i Sapard- och Eurostatprogrammen. Därför har föredraganden varit tvungen att anstränga sig extra för att finna effektiva lösningar för framtiden, genom att bevilja ansvarsfrihet för kommissionens kontroll. Jag anser att det har krävt ett betydande arbete som Casaca har genomfört på ett ypperligt sätt och därför insisterar jag på att vi bör gratulera honom.
Även de andra föredragandena har utsatts för externa påtryckningar. Vi har under året utsatts för påtryckningar genom pressens nyheter, som ibland var sanna, ibland manipulerade, som har försökt påverka vårt arbete. Fru kommissionär! Jag tycker inte om att bli påverkad i detta arbete, jag vill ha egna kriterier, göra egna studier, noggrant analysera det som sker och därför vill jag tacka kommissionen, som samarbetat enormt för att tydliggöra alla dessa frågor, i syfte att parlamentet skall kunna ha en egen uppfattning då det avger sin ståndpunkt.
Det är den linje jag arbetat efter och därför kommer min grupp att bevilja kommissionen ansvarsfrihet detta år. I de olika betänkandena har vi följt samma kriterium eftersom vi anser att det är ett ansvarsfullt arbete för parlamentet och i vilket man måste göra en mycket noggrann analys. Vi försvarar de europeiska medborgarnas intressen men framför allt måste vi tänka på konsekvenserna av det som beslutas i detta parlament. Därför måste ansvar och noggrannhet då arbetet genomförs krävas. Det är mitt arbetssätt och jag tror att det är samma sak för de andra föredragandena. Vi har haft turen att kunna räkna med vår ordförandes ledning, som under hela tiden tagit stort ansvar och jag tror att slutresultatet kommer att vara tillfredsställande. Detta trots att det, som alla utskottets ledamöter vet, varit ett särskilt komplicerat och svårt år.

Bösch (PSE).
) Herr talman, mina damer och herrar! Vi talar om tidsspannet för reformen och hur denna skall värderas. Tidsspannet löper förstås fortfarande, och därför är det också berättigat att tilldela kommissionen en lagerkrans i förväg.
När vi återförvisar miljardtals euro till medlemsstaterna därför att vi inte klarar av att utnyttja programmen full ut, då har detta inget att göra med att vi är särskilt sparsamma, utan det brister helt enkelt i genomförandet av den politik som vi har enats om. Fru kommissionär! Detta är dock inte enbart en fråga för medlemsstaterna, utan när miljöorganisationer från ett år till ett annat fråntas sin bidragsstatus - mer eller mindre motvilligt - då har även detta med ett underutnyttjande av den europeiska budgeten att göra. Och inte heller att projektansökningar tvingas vänta flera år på de europeiska skattebetalarnas pengar har med sparsamhet och god förvaltning att göra.
Fru kommissionär! Ni nämnde Eurostat. Detta är inte en fråga om OLAF - OLAF har bevisligen informerat kommissionen. Men att kommissionens generalsekreterare inte vet var Solves Miras kontor ligger är ett problem för den interna reformen av kommissionen. Här får ni vara uppmärksam de kommande åren. OLAF gör ett mycket ordentligt arbete. Det föreligger redan två anmälningar i Luxemburg. Vi måste insistera på att Luxemburg fullgör sina skyldigheter att behandla anmälningar som rör skyddet av de europeiska skattebetalarna och i slutändan leder detta till åtal.
Vi har ett mycket sorgligt fall som redan har ett par år på nacken - PerryLux-affären - som Luxemburg hittills inte har tagit tag i. Jag vill nu verkligen uppmana Luxemburg att ta skyddet av de europeiska skattebetalarnas intressen på större allvar än vad som hittills har varit fallet. Man kan inte å ena sidan dra nytta av att tusentals EU-tjänstemän har sitt säte i Luxemburg och å andra dra sig undan ansvaret att företräda de europeiska skattebetalarnas intressen.
Vi har tagit upp en fråga som rör byråerna - och detta vill jag rikta till kollegan Blak. Vet ni vad super user är? Och därmed är vi tillbaka på reformen igen, fru kommissionär! Det är personer som gör det möjligt för en och samma person att fullgöra uppgifterna som förvaltare av medlen, som utanordnare, styrekonom och revisor. Var och en som har att göra med revision vet att detta redan på förhand öppnar alla dörrar för missbruk av medlen. Sådana saker förekommer i våra byråer. Detta bör åtgärdas. Freddy Blak har med all rätt tagit upp detta i sina betänkanden. Jag vill redan i dag uppmana er alla att göra ett negativt ställningstagande till ansvarsfrihet för byråer där detta förekommer även nästa år. 
En sista punkt: Vi har beslutat oss för att skjuta upp ansvarsfriheten för Regionkommittén. De senaste nyheterna från Regionkommittén stärker detta. Det är ofattbart att man uppenbarligen försöker bestraffa den som kommer med den dåliga nyheten, nämligen styrekonomen, för det som har inträffat. Detta är fel. Andra talare kommer att ta upp detta. Jag kan bara varna Regionkommittén och dess generalsekreterare för att fortsätta på samma väg, för vi kommer inte att tveka att vidta lämpliga åtgärder.
(Applåder)

Meijer (GUE/NGL).
Herr talman! Jag har inte tillräckligt med tid för att vederlägga herr Kuhnes och fru Avilés kritik. Fyra år efter Paul van Buitenens avslöjanden, som bidrog till att den förra Europeiska kommissionen avgick, undermineras fortfarande tillförlitligheten till kontona av ett undermåligt automatiserat redovisningssystem. Det systemet består av olika icke-integrerade delar, och kan inte synliggöra fel och oegentligheter. Tjänstemän som samlar in kunskap om dessa tillkortakommanden och vill bidra till snabba lösningar belönas inte för det, de bestraffas. I flera år har lösningar skjutits på framtiden och först efter 2005 kommer vi att få reda på om någonting verkligen blir löst. Medlemsstater står inte under tryck av de många fördragsbrottsförfarandena till följd av att regler inte efterlevs, för de har inte lett till många granskningar och böter. Ett jämförbart tillvägagångssätt i en medlemsstat eller en del av den medlemsstaten skulle antagligen inte leda till ett godkännande av årsredovisningen där. Varför skulle vi då godkänna ett sådant dokument om Europeiska kommissionen innan problemen är lösta? Jag anser att det vore en felaktig signal att bevilja kommissionen ansvarsfrihet.

Van Dam (EDD).
Herr talman, fru kommissionär! Europeiska kommissionens genomförande av budgeten brister på alla plan sedan flera år tillbaka. När kommissionen tillträdde 1999 gav den högtidliga löften om bättring. Men i dag, fyra år senare, är en positiv revisionsförklaring från revisionsrätten ännu inte i sikte! Än en gång får vi nöja oss med utfästelsen att kommissionsledamoten verkligen kommer att göra allt för att förbättra situationen och hennes löfte om att det 2005 kommer att finnas ett modernt redovisningssystem.
Konkreta utfästelser om 2003 och 2004 får vi inte höra. Inte heller när vi uttryckligen bad fru Schreyer om att inom kort ta itu med akuta problem. Att skjuta upp beviljandet av ansvarsfrihet ligger således nära till hands. Kollega Casacas betänkande ger ett överflöd av anknytningspunkter för det. Då får vi se om kommissionen verkligen gör några framsteg det kommande halvåret.
Kommissionens bristande förvaltning fläckar alla europeiska institutioners rykte. Trots det tycks majoriteten här i kammaren välja att låta sig tyglas. Ligger det i väljarnas, i skattebetalarnas intresse? Vi är övertygade om motsatsen.
Slutligen frågan från den interna revisorn, Andreasen. Den interna promemorian från revisorn och moderniseringsplanerna visar att det verkligen finns grund för hennes kritik. Således är det rimligt att kommissionen lämnar skyttegraven, medger att den har fel och upphör med disciplinförfarandet istället för att straffa budbäraren från Regionkommittén.

Bayona de Perogordo (PPE-DE).
Herr talman! Först av allt vill jag gratulera föredragandena. Jag har bevittnat deras arbete och samordning med alla ledamöter i budgetkontrollutskottet. Jag gratulerar dem samtidigt som jag kommer att hålla mig till Casacas betänkande, vars positiva karaktär jag stöder på grund av följande skäl.
För det första på grund av kommissionens överlag positiva attityd i samarbetet då detta betänkande utarbetades och i svaren på alla frågor som ställts. Men också eftersom detta beviljande, eller detta betänkande, har föregåtts av en analys, inte bara av revisionsrättens slutsatser utan också av de frågor som ställts i frågeformuläret, kommissionens svar samt de arbetsdokument som framställts av några av ledamöterna i utskottet.
Det handlar dock om ett beviljande med viss tillsyn. Det följs av en massa rekommendationer som kommissionen inte bör bortse från. Jag är säker på att den inte kommer att göra det och att kommissionen kommer att samarbeta. Bland dessa nämner jag kortfattat de följande. För det första att försöka bli av med reservationerna avseende räkenskapernas tillförlitlighet. Förmodligen med den lösning Mulder föreslår -som nyligen nämnts - i en öppen och konstruktiv dialog med revisionsrätten. Men kommissionen bör också vara medveten om -vilket den utan tvivel är - den djupa oro budgetkontrollutskottet och jag är säker på att även denna kammare känner över bristerna i räkenskapssystemet samt nödvändigheten att göra rätt i vald räkenskapsmetod. Därför har vi lagt fram ett ändringsförslag i kammaren, i syfte att en revision följs av en utfrågning så att vi som så småningom skall bedöma dessa räkenskaper skall kunna uttrycka våra åsikter om den.
Å andra sidan skulle jag också vilja mana till försiktighet vid utformandet av de verkställande organen, behovet att sätta gränser för underutnyttjande av anslagen, särskilt när det gäller strukturfonderna, och uppfyllandet av målen i Sapardprogrammet, i synnerhet i dess positiva aspekter att skapa administrativa stödstrukturer i de länder som inom kort skall införlivas i vårt område.

van Hulten (PSE).
Herr talman! Jag gratulerar föredragandena, i synnerhet min vän, Casaca, som har gjort ett fullständigt enastående arbete. Jag gratulerar även kommissionen och all personal vid kommissionen som har arbetat så hårt för att erhålla ett positivt beslut från parlamentet under mycket besvärliga omständigheter.
Under de senaste dagarna har euroskeptiker - många av dem på den yttersta vänstern och den yttersta högern - talat om för oss att vi inte bör bevilja ansvarsfrihet då det fortfarande finns alltför många farhågor kring redovisningssystemet. Jag delar de farhågorna, men kommissionen har gjort enastående framsteg under de senaste månaderna. Den alarmistiska och i sak ofta felaktiga rapporteringen i vissa tidningar gör inte rättvisa åt de ansträngningar som görs för att ställa saker och ting till rätta.
Beträffande rådet kan jag bara understryka föredragandens, Avilés Perea, kommentarer att det är hög tid att rådet - som nu spelar en alltmer operativ roll - ställs till svars för hur det använder skattebetalarnas pengar. Det skulle vara bra om konventet kunde göra några framsteg i denna fråga. Tills vidare är det emellertid ett viktigt genombrott att få med rådet i betänkandet om beviljande av ansvarsfrihet för första gången som vi gör i dag.
Avilés Perea och Bösch har redan talat om Regionkommittén. Situationen där kan endast beskrivas som alarmerande. För två veckor sedan var Regionkommitténs internrevisor inbjuden att delta i ett möte i vårt utskott för att förklara åsiktsskillnaderna mellan honom och direktören för finansavdelningen i den institutionen i fråga om den ekonomiska förvaltningen där. Internrevisorn sade tre saker. För det första, att den bild som direktören för finansavdelningen och generalsekreteraren tecknade av Regionkommitténs ekonomiska situation var ofullständig. För det andra, att Regionkommittén inte tillämpade reglerna för reseersättningar och andra finansiella bestämmelser korrekt. För det tredje, och det är det mest chockerande, sade han att hans framträdande inför utskottet var ?ett rop på hjälp?. Den högsta tjänstemannen med ansvar för ekonomistyrning vid Regionkommittén ropar på hjälp! Under de omständigheterna har vi inte något annat alternativ än att bordlägga frågan om ansvarsfrihet för Regionkommittén medan revisionsrätten genomför en undersökning för att fastställa problemens karaktär.
Sedan mötet i vårt utskott för två veckor sedan har jag gjort ytterligare förfrågningar och fått fram nya uppgifter om oegentligheter som påstås ha ägt rum inom den institutionen. I ett fall lär en högt uppsatt medlem av Regionkommittén ha organiserat fingerade sammanträden omedelbart före officiella möten för att kunna göra anspråk på ytterligare dagtraktamenten till ett belopp av inte mindre än 10 000 euro. En annan, sedermera bortgången, medlem av Regionkommittén lär ha sysslat med bedrägerier med flygbiljetter i storleksordningen 11 000 euro. Det finns flera sådana fall. Det som kanske är mest oroande - till och med mer oroande än allt det här - är dock det faktum att internrevisionen tycks vara utsatt för starka påtryckningar och till och med hotelser i avsikt att avskräcka dem från att utöva sin verksamhet på ett fritt och opartiskt sätt.
Mot bakgrund av det allvarliga i dessa påståenden, vilka jag bedömer som tillförlitliga, har jag beslutat att hänskjuta detta fall till byrån för bedrägeribekämpning, dvs. OLAF. Jag hoppas och förväntar mig att OLAF omedelbart kommer att inleda en undersökning för att komma till klarhet om allt det här.
Till sist vill jag uttrycka mitt fulla stöd för betänkandet av Staes om ansvarsfrihet för Europaparlamentet. Jag hoppas att konventet kommer att ta det till sig och att detta parlaments presidium nu kommer att upphäva sitt löjliga beslut att bygga två nya mötesrum i Strasbourg. Vi behöver dem inte.

Stauner (PPE-DE).
Herr talman! I artikel 41 i den av oss alla mycket uppskattade stadgan om Europeiska unionens grundläggande rättigheter förankras rätten till god förvaltning. Man kan faktiskt tycka att en partiobunden, rättvis förvaltning som tillvaratar medborgarnas intresse borde vara en självklarhet även i Europa! Principer som sparsamhet, effektivitet, ärlighet och pålitlighet är ju hett efterfrågade just när det gäller genomförandet av budgeten.
Men faktum är följande: För åttonde gången i rad har Europeiska revisionsrätten vägrat ge kommissionen en så kallad revisionsförklaring, dvs. intyget på att de europeiska skattebetalarnas pengar har hanterats noggrant och sparsamt. De brister i bokföringen som våren 2002 kom i dagen tack vare en modig topptjänsteman i kommissionen får håret att resa sig även på bokförande lekmän. Under tio års tid har kommissionen låtit bli att granska kassan. På EU:s statistikbyrå Eurostat står uppenbarligen gynnanden och misskötsel med massiva följder för budgeten på dagordningen.
Kommissionen menar ändå inte att det är nödvändigt med kännbara konsekvenser. I stället fryser man ut tjänstemän som vägrar dölja de missförhållanden de ser och vidtar disciplinära åtgärder mot dem. På så sätt, menar jag med särskild adress till kommissionsledamoten, skall kommissionen inte sköta sina uppgifter! Om parlamentet som kontrollerande myndighet godtar detta, då har även parlamentet misslyckats med sin uppgift. Detta säger jag tydligt därför att jag är en övertygad europé och vill att Europa skall ha en framtid och vinna medborgarnas förtroende därute.
I genomförandet av den egna budgeten menar jag att parlamentet skall agera särskilt förebildligt. Det lämnar helt enkelt en viss eftersmak om vi alltid beviljar ansvarsfrihet för oss själva och vår generalsekreterare. Egentligen bör, menar jag, detta skötas av en annan institution.
Men nu till detaljerna i parlamentets betänkande. De brister som beskrivs är i allt väsentligt kända sedan gammalt. Det behöver bli bättre på punkter som öppenhet i beslut som rör personalen och en oklanderlig hantering av uppdragsgivningen. Detta krav i betänkandet stöder jag uttryckligen på min partigrupps vägnar. Jag förstår dock inte alltid besluten om köp och uppförande av byggnader, särskilt i sätet i Bryssel.
Vad gäller ansvarsfrihet för de tre byråerna är det med all rätt vi ger uttryck för vår oro över att kolliderande uppgifter och dubbelarbete inte har uteslutits inom byråerna. Mycket otillfredsställande är också anpassningen av uppgifterna till de krav som följer med EU-utvidgningen. Den släpphänta tilldelningen av konsultuppdrag i den så kallade Kosovobyrån, i ett fall med ett arvode på drygt 25 000 euro i månaden, kom tydligen till efter påtryckningar från kommissionen, en ohälsosam påtryckning som jag menar kastar ett generellt tvivelaktigt ljus över kommissionens kontakter med byråerna.
Jag undrar över huvud taget om det är nödvändigt att byråer skjuter upp som svampar i jorden i Europa. Måste varje medlemsstat verkligen ha minst en sådan inrättning? Har vi råd med dessa inrättningar och behöver vi dem verkligen? Jag menar att kommissionen på så sätt drar sig undan ansvaret samtidigt som kommissionen alltid griper in godtyckligt i vissa enskilda fall. Detta ger byråernas arbete dåligt rykte, och därför bör parlamentet beslutsamt driva en politik som vill externalisera, dvs. externt lägga ut kommissionens uppgifter, vilket är vad rådet och kommissionen propagerar inför framtiden!

Morgan (PSE).
Herr talman! Budgetkontrollutskottet har slutligen beslutat rekommendera att kommissionen beviljas ansvarsfrihet. I detta förfarande har vi alla varit medvetna om de väldokumenterade bristerna i redovisningssystemet, som påpekades redan 1994. Detta har varit en viktig källa till oro för utskottets samtliga ledamöter. Vi kan inte stoppa huvudet i sanden, utan måste ta itu med problemen rakt på sak och i detta betänkande har Casaca gjort ett mycket gott arbete.
Reformeringen av redovisningssystemet är oundgänglig. Vi har tidtabeller, vi har detaljer om hur det går med reformeringen av redovisningssystemet, men vi måste sätta in detta i ett sammanhang. Vi begär av kommissionen att den skall införa ett system som inte ett enda land inom Europeiska unionen hittills har lyckats genomföra, det vill säga införandet av ett fullständigt redovisningssystem med periodisering. Vi måste hålla det sammanhanget i minnet. Vi har begärt en hel del av kommissionen i det här betänkandet, och europeiska socialister har varit ledande när det gäller att ställa ytterst stränga mål för kommissionen. Som framkom i utskottet förra veckan har nästan samtliga europaparlamentariker i budgetkontrollutskottet låtit sig påverkas av kommissionens tydliga ansträngningar att uppfylla våra krav.
Det ironiska är att vi har fått höra så mycket från högern och högerpressen genom hela detta förfarande för ansvarsfrihet, men ändå kunde de inte få ihop mer än tre futtiga röster i utskottet när det kom till kritan. Inte ens personer som företräder sådana partier som Independence Party i Förenade kungariket, personer som till exempel Camre och Titford, som är så högröstade i sin kritik, lyckades de få att ställa upp för omröstningen. Det visar att deras invändningar är grundade på ideologi och inte på fakta. Detta är något som vi bör tänka på.
Målet för de flesta i budgetkontrollutskottet är att införa effektiva kontroller. För ett par veckor sedan var vi tvungna att göra en politisk bedömning av om vårt stöd för kommissionen skulle underlätta eller försvåra framtida reformer. Vi kom fram till att ett bordläggande av frågan om ansvarsfrihet i själva verket skulle bevara systemet. Vi är intresserade av resultat.
Om vi nu går över till frågan om parlamentets ansvarsfrihet så måste vi vara på det klara över att vi i parlamentet inte kan kasta sten på kommissionen och begära, till exempel, en viss insynsnivå av dem, om vi inte är beredda att ställa samma krav på oss själva. Jag vill gratulera generalsekreteraren och Europaparlamentets talman för det sätt på vilket de har skött administrationen under de senaste tre åren. De respekterar finansförordningen fullt ut. Det kommer att bli intressant att se hur det decentraliserade systemet fungerar nästa år.
Men vi kan inte klandra kommissionen för att den slösar med skattebetalarnas pengar när vi med eller mot vår vilja gör av med pengar på saker som uppriktigt sagt är fullständigt bortkastade. Varje månad lämnar tusentals assistenter och tjänstemän Bryssel och reser över 600 kilometer för att arbeta här i Strasbourg. Vi har kommit fram till att över 25 000 arbetsdagar går till spillo bara på resor varje år - 3,9 miljoner euro! Vi bör även lägga märke till hur detta diskriminerar deltidsarbetande, som till allra största delen brukar vara kvinnor.
Det är fullständigt onödigt att använda 173 miljoner euro varje år för att respektera historiska fördrag. I ett vidare perspektiv har jag kommit fram till att vi lägger ned över 1 miljon euro varje år för möten som hålls utanför parlamentets säten. Vi har även sett en ökning av de penningbelopp som används för ?gula? veckor, som uppgår till 372 000 euro. Högersidan måste lyssna. De röstar mot alla dessa punkter om insyn inom parlamentet, och de är uppriktigt sagt bara en samling hycklare!

Heaton-Harris (PPE-DE).
Herr talman! Det är alltid ett stort nöje att komma efter en av kommissionens främsta försvarare. Jag undra vad människor på åhörarläktaren anser om att mellan 5 och 8 procent av de europeiska skattebetalarnas pengar från 2001 års budget på 98 miljarder pund sterling som kontrollerades av kommissionen har försvunnit genom bedrägeri, dålig förvaltning eller slöseri. Vad de anser om överskottet på 15 miljarder euro, pengar som inte kunde användas på grund av ineffektiv programplanering. Om de särskilda problem som vi fann när vi diskuterade de här sakerna - jag tänker särskilt på Eurocost. Om de läckta e-postmeddelanden och promemorior inom kommissionen som visar hur illa det faktiskt stod till med räkenskaperna 2001. Om löftena vi fick om hur saker och ting skull bli bättre till 2005 - men naturligtvis glömmer några ledamöter att det faktiskt är räkenskaperna för 2001 som vi håller på med och exakt hur de redovisades. Om ett redovisningssystem från 1960-talets offentliga sektor i akut behov av reformering och att kommissionen ändå inte kunde vidta någon annan åtgärd än att suspendera en av dem som hade kallats in för att genomföra reformen.
Den enda förnuftiga utvägen för oss är att bordlägga frågan om ansvarsfrihet och vi behöver mycket mera djupgående undersökningar av reformerna av redovisningssystemet än de som har förts fram hittills.
Morgan sade att hon och hennes grupp tar itu med problemen rakt på sak. Vad de i själva verket gör är att hålla upp mattan för kommissionen så att den kan sopa sina problem under den. Den socialdemokratiska gruppen borde skämmas över den ståndpunkt den har intagit under de senaste månaderna, för man visste hela tiden att man skulle gå med på att bevilja ansvarsfrihet oavsett hur dåliga räkenskaperna för 2001 skulle visa sig vara. Man kommer att få betala för det i de europeiska valen 2004.

Maes (Verts/ALE).
Herr talman! Den 1 april firade vi att Cotonouavtalet träder i kraft och att den nionde utvecklingsfonden kan påbörjas. I dag står vi emellertid inför att bevilja ansvarsfrihet för genomförandet av den sjunde, den åttonde och till och med den sjätte utvecklingsfonden och därvid framgår framför allt att mycket av pengarna inte har använts och att fonden alltså är underutnyttjad.
Kommissionen är en av de största förvaltarna av utvecklingsbistånd i världen. Inte mindre än 10 procent av biståndspengarna i världen förvaltas av kommissionen. Således insisterar vi på att man lyssnar noga på de behjärtansvärda anmärkningar som framkommit i både utskottet för utveckling och samarbete och budgetkontrollutskottet. Många fel har gjorts och det finns en brist på mätbara indikatorer. Därtill brister det i samordningen med medlemsstaterna, vilket gör att samordningen mellan kommissionen och medlemsstaterna i praktiken ofta är obefintlig. Rådet inriktar sig inte på handlingsprogram, utan sysselsätter sig med 50 förvaltningskommittéer som måste möjliggöra en mikroförvaltning av enskilda projekt. Hård kritik har riktats mot vårt eget sätt att utöva kontroll. Endast legaliteten kontrolleras, samtidigt som många skattebetalare frågar sig om vi verkligen kan presentera resultat av vårt utvecklingsarbete. Jag instämmer alltså med budgetkontrollutskottets önskan om att innefatta Europeiska utvecklingsfonden i budgeten.
Jag vill emellertid återkomma till något som jag anser vara mycket farligt, närmare bestämt riskerna med direkt budgetstöd. Det är en tilltagande tendens, och jag förstår att det vid första anblicken ser ut att vara mycket enklare. Redan nu uppgår det direkta budgetstödet till 2 604 miljoner euro och vi vet ju att det är förenat med stora risker som föredraganden redogör klart och tydligt för. Till att börja med har vi risken för substitution. Om vi inom ramen för fattigdomsbekämpningen vill att 35 procent av medlen går till hälsa och social infrastruktur, framför allt undervisning, så kan vi fastställa att länderna har det desto lättare att spendera sina pengar på att köpa vapen. Jag vill peka på Ugandas och Rwandas exempel, som kommissionen antagligen känner till som länder där allt går rätt och riktigt till. Men behöver bara se till vad de länderna gör i Demokratiska republiken Kongo för att se hur de gör sig medskyldiga till plundring av naturtillgångar. Och till de länderna ger vi budgetstöd!
Vi ser för lite till villkoren, för de villkoren är enligt betänkandet - med rätta anser jag - dåligt och otillräckligt stipulerade. Vi har att göra med bristande kontroll av förvaltningen och användningen, för att inte tala om möjligheterna till korruption som detta tillåter och döljer. Det är de bestående tillsynsproblemen. Kort sagt, jag skulle vilja yrka på, fru kommissionsledamot, att Europeiska utvecklingsfonden och pengarna som utskottet för utveckling och samarbete förvaltar inte enbart testas med avseende på laglighet, utan också på de erhållna resultaten i samband med de prioriteringar som vi alla delar, nämligen att utrota fattigdom.

Schreyer
Herr talman, ärade ledamöter! Jag vill tacka för en engagerad debatt. Jag har inte möjlighet att svara på allt men skall ta upp några punkter, t.ex. i ert inlägg, fru Maes. Jag hoppas att konventet ser till att Europeiska utvecklingsfonden i fortsättningen inte kommer att ha en separat budget med egna - och ofta problematiska - regler, som ju har varit en av orsakerna till det dåliga genomförandet. Jag hoppas att konventet tar steget fullt ut och stryker dessa extra fonder i författningen för att i stället infoga utvecklingsstödet i den europeiska budgeten.
Jag vill säga följande till Heaton-Harris: Utgifterna för det europeiska budgetåret 2001 var inte 98 miljarder euro, utan 79 miljarder euro. Att budgeten var relativt låg och underutnyttjades har ju spelat en stor roll i debatten.
Låt mig ta upp en fråga ur Casacas inlägg: De medel som medlemsstaterna kan hålla inne ifall jordbruksutgifterna dras in, hamnar i medlemsstaternas budgetar. Medlemsstaterna kan därmed göra som de vill med dessa 20 procent som de har rätt hålla inne för förvaltningskostnaderna. Medlemsstaterna bär ju förvaltningskostnaderna för respektive paying agency, varför detta så att säga blir ett bidrag till dessa förvaltningskostnader.
Rörande Blaks framställning: I fråga om den f.d. projektansvarige för Dotcom-projektet kan jag meddela att frågan just nu återigen undersöks av vice talman Neil Kinnock. Frågan om i vilken utsträckning skyddet för tjänstemannastatus enligt artikel 24 respekteras, är under granskning.
Angående Camre: Herr Camre! Ni framför beskyllningar mot medarbetare i kommissionen som jag måste tillbakavisa. Låt mig återigen understryka följande:
Om det finns misstanke om oegentligheter - och särskilt om det finns misstanke om bedrägerier - är man skyldig att underrätta OLAF. OLAF vidtar då åtgärder för att utreda frågan. Vi har inte bara OLAF - jag skulle i dagarna kunna lägga fram en rapport om OLAF - utan vi har även kommissionens interna revisionskommitté, och i varje generaldirektorat har vi inrättat kontrollkapaciteter. Det som Bösch nämnde, nämligen att någon i personalstyrkan samtidigt hanterar medlen och är styrekonom är inte längre tillåtet enligt den nya budgetförordningen, utan dessa funktioner skall vara åtskilda. Detta gäller numera givetvis även byråerna, som de senaste veckorna ju har anpassats till den nya budgetförordningen - liksom motsvarande dokument om deras grundande.
Rörande bokföringssystemet vill jag återigen påpeka att kommissionen 2000 beställde en undersökning för att se över bokföringen. När vi fått resultaten ändrade generaldirektören och jag på nytt förslagen till översyn av budgetförordningen och infogade nya regler för bokföringen. Detta skedde 2001. Låt mig återigen tacka Dell'Alba för hans ord om Mingasson. Mingasson har verkligen gjort mycket gott för kommissionen och framför allt alltid arbetat för att göra Europaparlamentet mer delaktigt i budgetproceduren. Mycket av den ?mjuka lagstiftning? som vi de senaste åren har infört på området och som gör det möjligt för parlamentet att bli mer delaktigt, har vi hans engagemang att tacka för.
2001 offentliggjorde kommissionen också ett arbetsdokument om reformeringen av revisionsförfarandet. Under flera månaders tid utfördes dock inte det nödvändiga arbetet, och detta på grund av en situation som ni alla känner till. Det har nu gjorts stora ansträngningar för att ta igen den förlorade tiden. Budgetkontrollutskottet har ju också välkomnat reformidéerna och framför allt vår vägledning - den stegvisa planen eller den konkreta listan över åtgärder. 
Stauners beskyllningar att kassan inte skulle ha granskats på tio år är helt enkelt felaktiga! Europeiska revisionsrätten granskar bokföringen årligen. Detta utgör så att säga en elementär del av revisionsrättens kontroller. Revisionsrätten har ju också på nytt påpekat detta för budgetkontrollutskottet. Det är inte acceptabelt att mer eller mindre ignorera Europeiska revisionsrättens arbete.
Dagens debatt har varit mycket engagerande, precis som hela reformprocessen har varit mycket intensiv och hela proceduren för att bevilja ansvarsfrihet har genomförts mycket intensivt, engagerat och grundligt av Europaparlamentet. Reformen är ju också mycket omfattande, och det kritiska stödet från Europaparlamentet är absolut nödvändigt för genomförandet.
Jag vill rikta ett hjärtligt tack till Europaparlamentet och framför allt budgetkontrollutskottet för dess kritiska men intensiva stöd.
(Applåder)

Blak (GUE/NGL).
Herr talman! För kommissionsledamoten vill jag framhålla att kommissionen är ett kollegium och det skulle hedrat kommissionen om man i dag hade framfört en ursäkt till Dorte Schmidt-Brown. När man kan lovprisa Jean-Paul Mingasson på det sätt man gjorde, så skulle man också kunna ge en eloge åt en medarbetare som verkligen förtjänar det. Jag tycker att kommissionen borde kunna säga till Dorte Schmidt-Brown att hon har gjort en bra insats och på kommissionens vägnar be om ursäkt för den dåliga behandling hon utsatts för.
Morgan (PSE).
Herr talman! Angående en ordningsfråga, undrade jag om Schreyer anser det realistiskt att förvänta sig att ett fullständigt redovisningssystem med periodisering skall vara infört 2005. Självfallet hoppas vi att det kommer att vara fallet, men det tog fyra år för Världsbanken. Kan kommissionsledamoten förklara hur hon skall bära sig åt för att hålla en mycket snäv tidtabell?

Schreyer
Herr talman! Detta är en mycket tät och ambitiös tidsplan, men vi har ju enligt budgetförordningen - som ju har omarbetats helt med stöd av Europaparlamentet och nu har trätt i kraft - den rättsliga skyldigheten att genomföra reformen till 2005. Vi har uttryckligen åtagit oss detta gentemot parlamentet och budgetutskottet. Vi kommer därför att göra allt för att förverkliga detta och hålla er kontinuerligt informerade. Jag tror att vi genom stora ansträngningar också kan lyckas genomföra denna reform. Prodikommissionen har som ambition att verkligen slutföra detta till utgången av 2004.

Van Dam (EDD).
Herr talman! Jag vill helt kort gå in på det faktum att den socialdemokratiska gruppens talare knappast har sagt något om ansvarsfrihetens innehåll utan bara har försökt stena de som följer den här processen kritiskt. Höjden var att bli stämplad som hycklare av fru Morgan. Jag fäster inget som helst avseende vid den här förolämpningen.

Talmannen.
 Jag förklarar härmed debatten avslutad.
(Sammanträdet avbröts kl. 11.20 och återupptogs kl. 11.30.)

Talmannen.
Nästa punkt på föredragningslistan är omröstningen.
Resolutionsförslag (B5-0194/2003) från utskottet för utveckling och samarbete om situationen för Yannick Bigah, ordförande för ACAT-Togo. 
(Talmannen konstaterade att eftersom det inte fanns några invändningar var resolutionen att betrakta som antagen.)

Andrabehandlingsrekommendation (A5-0071/2003) av Miguélez Ramos för utskottet för regionalpolitik, transport och turism om den gemensamma ståndpunkten antagen av rådet inför antagandet av Europaparlamentets och rådets förordning om inrättande av en gemensam nomenklatur för statistiska territoriella enheter (NUTS) (14052/2/2002 - C5-0616/2002 - 2001/0046(COD)) 
(Talmannen förklarade den gemensamma ståndpunkten godkänd.)
Andrabehandlingsrekommendation (A5-0088/2003) av Kauppi för utskottet för ekonomi och valutafrågor om den gemensamma ståndpunkten antagen av rådet inför antagandet av Europaparlamentets och rådets beslut om datorbehandling av uppgifter om förflyttningar och kontroller av punktskattepliktiga varor (15291/2002 - C5-0014/2003 - 2001/0185(COD)) 
(Parlamentet antog texten.)
Andrabehandlingsrekommendation (A5-0067/2003) av Gargani för utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden om den gemensamma ståndpunkten antagen av rådet inför antagandet av Europaparlamentets och rådets direktiv om typgodkännande av jordbruks- eller skogsbrukstraktorer, av släpvagnar och utbytbara dragna maskiner till sådana traktorer samt av system, komponenter och separata tekniska enheter till dessa fordon och om upphävande av direktiv 74/150/EEG (10506/1/2002 - C5-0004/2003 - 2002/0017(COD)) 
(Talmannen förklarade den gemensamma ståndpunkten godkänd.)
Betänkande (A5-0108/2003) av Wuermeling för utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden om förslaget till Europaparlamentets och rådets förordning om införande av en europeisk exekutionstitel för obestridda penningfordringar (KOM(2002) 159 - C5-0211/02 - 2002/0090(COD)) 
(Parlamentet antog texten.)
Betänkande (A5-0076/2003) av Kindermann för utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling om förslaget till rådets direktiv om ändring av direktiv 88/407/EEG om djurhälsokrav som är tillämpliga vid handel inom gemenskapen med och import av djupfryst sperma från tamdjur av nötkreatur (KOM(2002) 527 - C5-0478/2002 - 2002/0229(CNS))
(Parlamentet antog texten.)
Betänkande (A5-0070/2003) av Souchet för utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling om förslaget till rådets förordning om ändring av förordning (EEG) nr 1766/92 beträffande beräkningen av importtullar för vissa typer av spannmål (KOM(2002) 732 - C5-0028/2003 - 2002/0292(CNS)) 
(Parlamentet antog texten.)
Betänkande (A5-0065/2003) av Marinos för fiskeriutskottet om förslaget till rådets förordning om ingående av ett avtal mellan Europeiska gemenskapen och Republiken Kiribati om fiske i Kiribatis fiskezon (KOM(2002) 692 - C5-0039/2003 - 2002/0281(CNS))
(Parlamentet antog texten.)
Betänkande (A5-0072/2003) av Sørensen för budgetkontrollutskottet om beviljande av ansvarsfrihet för kommissionen avseende genomförandet av budgeten för den sjätte, sjunde och åttonde Europeiska utvecklingsfonden budgetåret 2001 (KOM(2002) 211 - C5-0190/2002 - 2002/2087(DEC))
(Parlamentet antog texten.)
Betänkande (A5-0074/2003) av Blak för budgetkontrollutskottet om att skjuta upp beslutet om beviljande av ansvarsfrihet för Europeiska arbetsmiljöbyrån för budgetåret 2001 (C5-0102/2003 - 2003/2046(DEC)), Europeiska miljöbyrån för budgetåret 2001 (C5-0098/2003 - 2003/2044(DEC)), Översättningscentrum för Europeiska unionens organ för budgetåret 2001 (C5-0100/2003 - 2003/2045(DEC)), Europeiska centrumet för kontroll av narkotika och narkotikamissbruk för budgetåret 2001 (C5-0096/2003 - 2003/2043(DEC)), Europeiska centrumet for övervakning av rasism och främlingsfientlighet för budgetåret 2001 (C5-0094/2003 - 2003/2042(DEC))
(Parlamentet antog texten.)
Betänkande (A5-0113/2003) av Soares för utskottet för utrikesfrågor, mänskliga rättigheter, gemensam säkerhet och försvarspolitik om kommissionens rapport till rådet och Europaparlamentet om den särskilda administrativa regionen Macao: första och andra årsrapporten (KOM(2001) 432 - KOM(2002) 445 - C5-0619/2002 - 2002/2275(INI))
(Parlamentet antog texten.)
Betänkande (A5-0112/2003) av Cushnahan för utskottet för utrikesfrågor, mänskliga rättigheter, gemensam säkerhet och försvarspolitik om kommissionens tredje och fjärde årliga rapporter om den särskilda administrativa regionen Hongkong (KOM(2001) 431 - KOM(2002) 450 - C5-0620/2002 - 2002/2276(INI)) 
Före omröstningen:

Cushnahan (PPE-DE)
. (EN) Herr talman! Som jag redan har meddelat er önskar jag tala om en procedurfråga, nämligen varför vi bör lägga till ytterligare ett avsnitt till detta betänkande. Först och främst vill jag tacka alla mina kolleger i utskottet för utrikesfrågor, mänskliga rättigheter, gemensam säkerhet och försvarspolitik för deras samarbete i arbetet med detta betänkande. Det är viktigt att Europaparlamentet fortsätter att övervaka utvecklingen i Hongkong och detta betänkande ger en viktig uppdatering i många frågor, inte minst i fråga om artikel 23, förslaget till lagstiftning mot uppvigling, om vilken vi antog en resolution i december 2002. Betänkandet gör en bedömning av den aktuella utvecklingen på områdena institutionell utveckling, rättsstatsprincipen, mänskliga rättigheter, ekonomi, miljö och samarbetet mellan EU och Hongkong.
Men sedan vi diskuterade och röstade om betänkandet i utskottet för utrikesfrågor, har det varit ett utbrott av svår akut respiratorisk sjukdom, SARS. Även om utbrottet diskuterades i plenarsession i går kväll kommer det inte någon resolution i frågan. Mot bakgrund av att det har varit över 20 dödsfall och nästan 1 000 registrerade fall av sjukdomen i Hongkong, bör betänkandet nämna detta problem.
Jag föreslår därför en muntlig ändring, vars text ledamöterna har framför sig. Jag ser fram emot deras stöd och samarbete i detta hänseende.

De Sarnez (PPE-DE)
Herr talman! Jag skulle vilja tillföra ett klargörande. Den sista meningen i ändringsförslag 53 bortföll inte. Den kan alltså gå till omröstning som ett tillägg till ändringsförslag 69, som vi just har röstat igenom. Jag skall läsa meningen för er: ?bland annat i form av kurser som organiseras av de deltagande universiteten?.
Klamt (PPE-DE)
Herr talman! Med tanke på den reparativa rättvisans växande betydelse vill jag tacka Belgien för initiativet. Målet är att inrätta ett europeiskt nätverk av nationella kontaktpunkter som möjliggör ett ständigt informationsutbyte om den reparativa rättvisan och en av dess mest tillämpade metoder för konflikthantering: förlikningen.
Mina damer och herrar! Alla medborgare kan i dag röra sig fritt i unionen men också falla offer för brott i alla medlemsstater. Några av er här i parlamentet liksom era medarbetare har på ett smärtfullt sätt själva fått uppleva detta i parlamentets omedelbara närhet här i Bryssel. Jag har dock inte mycket till övers för att hela tiden skapa nya myndigheter på EU-nivå. Därför har jag föreslagit att kontaktpunkten skall placeras i det redan befintliga sekretariatet för Europeiska nätverket för brottsförebyggande. På så sätt kan driftskostnaderna hållas nere och redan befintliga synergier utnyttjas. Dessutom har jag konkretiserat de definierade målen och de rättsliga underlagen.
Det bör dock nämnas att inrättandet av ett nätverk av kontaktpunkter inte räcker. Skapandet av ett sådant forum är bara första steget. Därför blir det vår uppgift att i samarbete med rådet och kommissionen fortsätta att förstärka skyddet för offren. Europa har här möjlighet att genom lämpliga rättsliga bestämmelser få till stånd en verkligt meningsfull harmonisering av de olika behandlingarna av brottsoffren i medlemsstaterna.
(Applåder)

Staes (Verts/ALE)
Herr talman! Ett förslag har lagts fram av mig och mina kolleger skuggföredragandena om att betrakta ändringsförslag 15 som ett tillägg. Ändringsförslag 15 handlar alltså om punkt 65 b. Och i anslutning till det har jag också en anmärkning om punkt 66. Där föreslår vi en delad omröstning i två delar och vi rekommenderar att stryka den första delen av punkt 66 och att godta den andra delen som börjar med ?beklagar också att Belgiens regering, till och med efter de utfästelser ? ? osv.

Bordes, Cauquil och Laguiller (GUE/NGL)
. (FR) Vi ansluter oss gärna till protesterna mot de förföljelser som Yannick Bigah utsatts för i Togo.
Men vi är chockade över det faktum att protesten begränsas till detta enstaka fall och att man endast kräver garantier för människorättsorganisationerna, med tanke på att Togos diktator Eyadéma har skördat många fler offer under betydligt allvarligare omständigheter.
Att Europaparlamentet kräver en sorts fri lejd för att skydda vissa organisationer mot diktaturen är bättre än ingenting alls. Men det skulle ha varit bättre om parlamentet protesterade mot själva diktaturen. Man måste dock anta att Europaparlamentet tar hänsyn till det faktum att Eyadéma är en av den franska imperialismens äldsta skyddslingar i Afrika. I stället för att ta risken att kritisera beskyddaren genom att kritisera diktatorn, förminskar man problemet till ett enskilt humanitärt fall.

Ribeiro e Castro (UEN)
. (PT) Jag anser att det är av yttersta vikt att fastställa och bekräfta objektiva kriterier för definitionen av stödberättigade områden samt tydliga rättsliga bestämmelser för den framtida förändringen av systemet. NUTS-klassificeringen - nomenklaturen för statistiska territoriella enheter - är ett gemensamt och konsekvent system för geografisk fördelning av territorier i Europeiska unionen sedan 70-talet. Det utgör en viktig beståndsdel för den regionala statistiken och är en grund för att avgöra vilka områden som är stödberättigade från strukturfonderna. Antagandet av den förordning vi nu behandlar kommer för första gången att ge en tydlig och adekvat rättslig grund för att inrätta en nomenklatur för statistiska territoriella enheter i hela gemenskapen, vilket fram tills nu har varit föremål för förhandlingar mellan Eurostat och medlemsstaterna. Jag gläds speciellt åt de tre institutionernas stora enhällighet om texten efter första behandlingen i rådet, som accepterade parlamentets ståndpunkt i sin helhet vilken antogs i första behandlingen. Jag anser slutligen att förslaget om att inrätta en fjärde nivå är viktigt, för jag tycker det är verkligen nödvändigt att göra några territoriella ?separationer?, om vi inte skall se överdrivna rikedomsnivåer i ett område som består av en mycket stor tillväxtpunkt och andra mycket små och mycket lägre än genomsnittsnivåerna i området...
(Röstförklaringen kortades ned i enlighet med artikel 37.1 i arbetsordningen.)

Ribeiro e Castro (UEN)
Jag röstade för detta betänkande och ansluter mig till den bedömning som föredraganden gör och som godkändes i utskottet med ett brett stöd.
För att förverkliga den inre marknaden, fördjupa den och göra den smidigare, är en minskad byråkrati avgörande element för förflyttningar och kontroller av punktskattepliktiga varor och en garanti för en skattekontroll som avskräcker från skatteflykt och bedrägeri. Därför tycks det faktiskt önskvärt, på grund av de tillgängliga moderna instrumenten, att centralisera uppgifterna för att möjliggöra ett utbyte mellan de olika medlemsstaternas myndigheter. Syftet med kommissionens förslag är att via ett system för datorbehandling i realtid av uppgifter om förflyttningar av punktskattepliktiga varor - EMCS (Excise Movement and Control System) - kontrollera förflyttningar av punktskattebelagda varor, ett system som samtidigt slås ihop med det nya systemet för datorisering av transiteringar (NCTS), som också skall upprättas.
När det gäller tvivlen angående legitimiteten i gemenskapens ingripande på ett skatteområde tycker jag att problemet definitivt är klargjort när det gäller dess rättsliga grund, och det står klart att vi bara står inför ett tillnärmande av administrativ karaktär till en kontroll av skattemässig karaktär och en förbättring av den inre marknaden, och inte inför någon slags skatteharmonisering.
Jag stödde också särskilt föredragandens förslag om att i ännu högre grad låta kandidatländerna delta även före anslutningen.

Souchet (NI)
Huvudsyftet med den text vi just har röstat igenom är att garantera säkra hygienförhållanden vid artificiell insemination av nötkreatur. Men det finns en annan aspekt på denna verksamhet som hittills inte har uppmärksammats tillräckligt, nämligen frågan om nötkreatursrasernas biologiska, eller genetiska, mångfald.
Om sektorn för artificiell insemination av nötkreatur lämnas för att styras av liberala marknadslagar kommer den att eftersträva resultat till lägsta möjliga kostnad, vilket skapar ett tryck att minska antalet avelsdjur. Därmed uppstår en ökad risk för inavel, ett hot om utplåning av sällsynta raser och en utarmning av den biologiska mångfalden.
I det genetiska urvalet av djurraser finns en allmännyttig dimension som inte får tillräcklig uppmärksamhet av en organisation som är strikt inriktad på handel. Uppgiften att upprätthålla den biologiska mångfalden hos husdjursraser är en aspekt på jordbrukets mångsidiga funktion som medlemsstaterna måste tänka på att stödja. Därför ber jag medlemsstaterna att skapa förutsättningar för att ett så rikt genetiskt arv som möjligt bevaras inom nötkreatursbestånden, samtidigt som de främjar näringsfriheten inom yrket och tillämpar nödvändiga bestämmelser för helt säkra hygienförhållanden vid artificiell insemination.

Souchet (NI)
. (FR) Frågan om vete från Svarta havet är typisk för kommissionens systematiska vägran att tillämpa principen för gemenskapspreferensen, trots att kommissionen är fördragens väktare och därmed också gemenskapspreferensens väktare.
Det är dock sällsynt - bortsett från förhandlingsrundorna inom WTO - med så flagranta exempel på denna släpphänta attityd. Genom att vänta med att reagera och vägra använda alla tillgängliga regleringsinstrument har kommissionen avsiktligt låtit mycket stora mängder ryskt och ukrainskt vete (nästan 10 miljoner ton) komma in på Europeiska unionens territorium, vete som vi inte har behov av eftersom vi har interventionslager som är lätta att ta i bruk.
Kommissionens inställning under regleringsåret 2001-2002, ?låt gå, låt det komma in?, har vidmakthållits i form av - för tillfället reducerade - tullkvoter för vissa kategorier spannmål som vi producerar ett överskott av. Institutionaliseringen av denna spricka ifrågasätter den plats som EU hittills har tilldelats i fråga om spannmålshandel. Det är vår sak att se till att denna spricka inte växer och utnyttjas för omfattande bedrägerier i samband med utvidgningen.
Det gläder mig att mitt betänkande har antagits nästan enhälligt av kammaren.

Bordes, Cauquil och Laguiller (GUE/NGL)
Detta avtal påminner om många andra i samma genre och är en illustration på hur Europeiska unionen gör hycklande hänsynstaganden för att linda in sin politik för resursplundring i tredje världen. Så ligger det helt uppenbart till när ett litet, fattigt och isolerat land i Stilla havet som är helt beroende av fisket av tonfisk är berett att ge sitt samtycke, inte till det faktum att landet kommer att exploateras, utan till de villkor på vilka landet kommer att exploateras.
Europeiska unionen nöjer sig inte med att hjälpa fartygsägarna - och bakom dem de stora livsmedelsföretag som säljer tonfisk - att erhålla fiskerättigheter; unionen hittar också sätt att subventionera två tredjedelar av de klena avgifter som dessa företag skall betala till Republiken Kiribati.
Vad detta betänkande säger om förutsättningarna för det som bör kallas ren och skär plundring kan inte annat än väcka avsmak. Det enda skälet till att vi lägger ned våra röster i stället för att rösta emot detta betänkande är att vi inte vill riskera att lägga hinder i vägen för de få klausuler i betänkandet som skulle kunna garantera Kiribatis befolkning en del av resurserna.

Fatuzzo (PPE-DE).
Herr talman! Sørensens betänkande handlar om Europeiska utvecklingsfonden. Vi talar alltså om utveckling. Mario Collesano, som är ordförande och företrädare för Pensionärspartiet på Sicilien körde mig till Falcone-Borsellino-flygplatsen i Palermo. Vi talade om detta betänkande om Europeiska utvecklingsfonden och han uppmanade mig inte bara att rösta för, utan också att fråga parlamentet vart utvecklingspengarna tar vägen. Man vet att till exempel de medel som har avsatts för utveckling av Italiens södra regioner har gått i väg från Bryssel och Strasbourg, men de har aldrig kommit fram till de europeiska medborgarna på Sicilien, i Kalabrien och i de södra regionerna. Detta gäller för övrigt många andra utvecklingsregioner.

Fatuzzo (PPE-DE).
Herr talman! Jag har också varit i Neapel, i det vackra Neapel, där jag följdes till flygplatsen av ordföranden för Pensionärspartiet i Neapel, Fortunato Sommella. Han gav mig i uppdrag att rösta för betänkandet om bland annat Europeiska miljöbyråns budget och sade så här när vi skildes: ?När det gäller miljön skall du komma ihåg att vi i Neapel hoppas att få stöd och medel från Europa för att sanera den vackra Camaldolikullen, som reser sig över Neapelbukten, på det att Neapels sol måtte lysa inte bara här utan också hos er. Därför skickar jag Neapels sol till Strasbourg den dag när du skall tala, Fatuzzo?. Och faktiskt lyser den - om ni tittar efter, herr talman - om än i ett kallt Strasbourg.

Ribeiro e Castro (UEN)
Jag stöder föredraganden i övertygelsen om betydelsen av Macao som ?bro mellan EU och Folkrepubliken Kina? utifrån dess historia och de kulturella banden med Europa, särskilt med Portugal. Jag instämmer i hans bedömning när det gäller den positiva utvecklingen av Macaos särskilda administrativa region och bekräftar uppfyllandet av formen ?ett land, två system?.
Jag håller också med om föredragandens tolkning när det gäller den prioriterade karaktären av att i Macao inrätta en ansvarig för samarbetet EU-Macao, och upprepar den ståndpunkt som Europaparlamentet redan har tagit och som jag har insisterat på i flera frågor till kommissionen. Jag vill framhålla behovet av att satsa på och diversifiera samarbetet mellan EU och Macao, och hoppas att detta betänkande och dess enhälliga godkännande på ett avgörande sätt skall bidra till denna satsning från alla EU-instansers sida.
Jag är glad åt betänkandets läglighet och tydlighet och tackar föredraganden för det stöd han har velat ge åt den nyligen konstituerade Vänskapsgruppen Europaparlamentet/Macao som jag nyligen bildade, liksom för det positiva mottagandet av mina ändringsförslag. Det framhåller den speciella vikt de kinesiska myndigheterna lägger vid det portugisiska språket, liksom det mycket viktiga erkännandet som uttryckts av Europaparlamentet, om portugisiskan som ?tredje europeiska språket för internationell kommunikation?.

Berthu (NI)
Kommissionens rapporter från 2000 och 2001 om tillämpningen av subsidiaritetsprincipen och principen om proportionalitet är bedrövliga. Här förmedlas en inskränkt syn på subsidiaritet; subsidiariteten får aldrig ifrågasätta gemenskapens regelverk, inte stå i strid med kommissionens förslag och framför allt inte vara ett beslut av de nationella parlamenten.
Att antalet texter från gemenskapen har minskat, en tendens som enligt kommissionen började kring 1990, är endast en automatisk följdverkan av att enhetsakten har genomförts. Men än i dag bryter man ständigt mot subsidiaritetsprincipen.
I dag är EG-domstolen, dvs. en gemenskapsinstitution som inte kontrolleras av folken, den sista instans som dömer i frågor som rör subsidiaritet, och den är vanligtvis överens med kommissionen. Det nuvarande konventet om EU:s framtid skulle vilja förstärka denna roll ytterligare. Vi håller inte med.
Som jag påpekade redan i mitt ?inlägg om subsidiariteten?, vilket lades fram så tidigt som 1995 för Europaparlamentets utskott för konstitutionella frågor, är det sanna kriteriet på subsidiaritet helt enkelt ett beslut som de nationella parlamentens måste fatta i frihet. Det är folken som har ratificerat fördraget. Det är folken som bör döma hur långt det får sträcka sig.

Ribeiro e Castro (UEN)
. (PT) Jag håller med innehållet i detta betänkande i mycket hög grad. Jag stöder givetvis föredraganden när han anser att gemenskapslagstiftningen är för omfattande, komplex och tvetydig, och att den överdrivna lagstiftningen försvagar de rättsliga bestämmelserna och avlägsnar medborgarna från institutionerna. När det specifikt gäller de så viktiga subsidiaritets- och proportionalitetsprinciperna anser jag att kommissionens årliga rapport - ?Bättre lagstiftning? - kunde vara ett avgörande bidrag, då det vittnar om den praktiska erfarenheten från de som varje dag kämpar på området med dessa principer, och gör det därigenom möjligt att konkret fullända dess mening och omfattning. Detta tror jag är skälet till att rapporten har gjorts, eftersom en ren uppräkning av kommissionens ingripanden inte är en rapport om tillämpningen av subsidiaritets- och proportionalitetsprinciperna. Inom ramen för subsidiaritetsprincipen ser jag positivt på att de nationella parlamenten ges en kontrollerande roll genom ett förvarningssystem, att kommissionen måste ange motiveringarna till varje förslag och ingripande från Europeiska unionen, och i allmänhet på alla de åtgärder som gynnar en större öppenhet i innovationer och tillämpning av principen. Dessutom finns det, och utifrån denna genuina subsidiaritet, förespråkade jag redan för en tid sedan internt inrättandet av ett utskott för subsidiaritet i Europaparlamentet, vilket skulle förbättra våra...
(Röstförklaringen kortades ned i enlighet med artikel 37.1.i arbetsordningen.)

Fatuzzo (PPE-DE).
Herr talman! Grosch ägnar sig i sitt betänkande med rätta åt att försöka införa en extra examen för förare av fordon för gods- eller persontransport som cirkulerar i hela Europa. Är det farligt att ratta dessa fordon? Min reflektion är då att det är farligt och också mycket svårt att styra Europas regeringar! Då hade det väl varit bra att organisera examina och kurser också för regeringscheferna och ministrarna i Europas länder, de som styr sina länder och sköter en så svår uppgift?

Ducarme (ELDR)
Den olagliga invandringen måste bekämpas. Oftast är den faktiskt synonym med utnyttjande och handel med människor. Jag håller därför med om det faktum att förare bör utbildas i att förebygga olaglig invandring.
Den yrkesmässiga brottsligheten har dessutom blivit ett allvarligt problem, eftersom den berör befolkningens känsla av osäkerhet. Vi har att göra med former av organiserad brottslighet, grov kriminalitet och internationell terrorism där vapen och metoder har utvecklats och blivit alltmer avancerade. Med tanke på denna utveckling är det mycket viktigt med utbildning i att förebygga brottslighet.

Piscarreta (PPE-DE)
. (PT) Genom antagandet av direktivet om grundläggande kompetens och fortbildning för förare av vissa vägfordon för gods- eller persontransport, kommer EU att ha ett viktigt instrument i den förebyggande arbetet mot trafikolyckor där tunga fordon är inblandade.
I jämförelse med andra medlemsstater har Portugal alltid varit framträdande i statistiken över dödsolyckor i trafiken. Bara under 2001 inträffade mer än 42 500 olyckor, av vilka 5 800 ledde till dödsfall och allvarliga skador. En viktig del av dessa olyckssiffror förorsakas av tunga fordon för gods- eller passagerartransporter
Därför stöder jag detta betänkande som bidrar till att förbättra trafiksäkerheten på vägarna genom, å ena sidan, ny teknik med simulatorsystem och, å andra sidan, fortbildning av yrkesförare.
Jag beklagar bara att detta direktiv enbart tillämpas på nya förare som börjar utöva sitt yrke fem eller sex år efter att direktivet trätt i kraft. Med tanke på olycksnivåerna och yrkets låga attraktionskraft tycker jag att dessa frister är för långa.
Jag håller även med om specialutbildningen för förare för att bekämpa gisslet med organiserade brottslighet, olaglig invandring och människohandel.

Queiró (UEN)
. (PT) Vi har framför oss ett förslag till direktiv vars mål är att inrätta principen om grundläggande kompetens och obligatorisk regelbunden fortbildning för förare i alla medlemsstater, och som skiljer sig från den som krävs för att ta körkortet. Det handlar om en fråga med stor betydelse i allmänhet för medlemsstaterna (de nuvarande och kandidatländerna), eftersom denna utbildning för närvarande bara är obligatorisk i Frankrike och Nederländerna.
När vi analyserade föreliggande förslag från utskottet för transport och turism, kunde vi konstatera att det beaktade rådets ståndpunkter angående medlemsstaternas valfrihet att uppfylla skyldigheterna till grundläggande utbildning: att införa kurser med åtföljande prov eller att införa ett prov. Det kommer först en period på åtta år efter vilken kommissionen kommer att utvärdera likvärdigheten mellan de olika systemen och deras effektivitet för förvärvande av nödvändig kompetens.
Det är mycket viktigt att ikraftträdandet av detta direktiv inte sker retroaktivt och därmed ingen bestämmelse i denna handling kan tillämpas på de förare som redan utövar yrket. Däremot är det fullständigt förståeligt att det kan tillämpas på alla förare som har börjat utöva yrket minst fyra år efter att det har trätt i kraft. Dessa aspekter var avgörande för...
(Röstförklaringen kortades ned i enlighet med artikel 137.1 i arbetsordningen.)

Ribeiro e Castro (UEN)
. (PT) Alla åtgärder för att förbättra trafiksäkerheten är mycket positiva. Dessa åtgärder utgör för övrigt en utmaning av brådskande karaktär - trafikolyckorna är den största dödsorsaken i Europa. Därför anser jag att det är mycket lämpligt med en obligatorisk regelbunden utbildning för förare av tunga fordon i alla medlemsstater.
När det gäller godstransporterna förespråkar jag sedan länge en prioritering av ett uppsving för järnvägen och en ökning av närsjöfarten (eller kustfartyg) och sjöfarten på inre vattenvägar för att minska den mer än övermättade vägtrafiken. Härigenom stöder jag i det förslag vi behandlar främst alla åtgärder som främjar en balans mellan transportmedlen och en bättre användning av transportnäten på europeisk nivå.

Fatuzzo (PPE-DE).
Detta är ett betänkande av Marielle De Sarnez om Erasmus world. Nåväl, Erasmus World fick mig att tänka på Fantasy World, Adventure World, Future World, med andra ord på Disney World. Det här är ju ett program för ungdomar, men när får vi programmet Matusalem World, det vill säga 200 miljoner euro som inte bara avsätts för kultur och samarbete genom stöd till de unga, utan också för kulturellt utbyte mellan äldre människor, som reser omkring i hela världen i så stora antal?

Bastos (PPE-DE)
. (PT) Europeiska unionen måste svara på kraven från ett kunskapssamhälle som är öppet mot världen. Programmet Erasmus World gör det möjligt att svara på dessa utmaningar genom att stimulera kvaliteten i den högre undervisningen och att främja kulturella utbyten i samarbete med tredje land. 
Därför är detta betänkande viktigt och jag stöder det.
Den europeiska högre utbildningens höga kvalitet måste erkännas och vara i syntes med arbetsmarknadens behov.
Framgången för detta program kan bara garanteras genom en ökning av budgeten för att på lämpligt sätt kunna finansiera olika projekt, men även genom ett strängt urval av kandidater, institutioner och lärare. Beviljade anslag bör tillåta alla kategorier av kandidater att delta i dessa utbyten.
Det är särskilt viktigt att sprida detta program via kommunikations- och informationsprojekt och att utarbeta gemensamma arbetsinstrument som inte innebär några hinder för kandidaternas rörlighet.
Det är slutligen speciellt positivt att benämna det ?Erasmus mundus?, eftersom det ger programmet en mer global dimension utan att privilegiera något av medlemsstaternas språk.

Bordes, Cauquil och Laguiller (GUE/NGL)
Vi har röstat för denna text och de flesta ändringsförslag, eftersom de kan bidra till att den högre utbildningen i EU förbättras och öppnas mer för andra kulturer och språk, både för studenter från Europeiska unionen och för studenter från tredje land.
Men vi har självklart förkastat de ändringsförslag som öppet eller fördolt syftar till att främja privata högre utbildningsinrättningar eller tillåta arbetsgivarna att använda vilka svepskäl som helst för att stärka sitt grepp om utbildningen på universitetsnivå.

Darras (PSE)
Jag kan bara stödja och försvara det allmänna målet med det femåriga programmet Erasmus World (2004-2008), som syftar till att bidra till utvecklingen av en kvalitetsutbildning i EU genom ett förstärkt samarbete med tredje land.
Det handlar om att förbereda medborgarna i EU och i våra partnerländer utanför EU att leva och arbeta i ett samhälle där kunskapen är central, att förstärka EU:s attraktionskraft som framstående centrum för högre utbildning och att förbättra den ömsesidiga förståelsen mellan folk och kulturer genom utbyten och ett strukturellt samarbete.
Att åstadkomma ett attraktivt Utbildningseuropa som är öppet för världen kräver dock resurser i nivå med ändamålet: detta program med vackra framtidsutsikter får inte ge falska förespeglingar på grund av att det inte tilldelas tillräckliga medel.
Utgifterna måste med andra ord ligga i nivå med det program man önskar genomföra, ett vittomspännande program som kan gagna ett stort antal studenter och därmed uppfylla de långtgående målen, så att en viktig dialog mellan kulturer blir verklighet.

Marchiani (UEN)
Programmet Erasmus World 2004-2008 är ett bra initiativ eftersom det syftar till att stärka de europeiska universitetens ställning på den internationella arenan. Också i denna miljö är konkurrensen stenhård, och därför inser säkert alla att det är avgörande att mobilisera alla krafter för att förhindra kompetensflykten till Förenta staterna.
Samtidigt får detta mål inte befria EU:s institutioner från deras förpliktelser på utbildningsområdet. Därför bör det finnas fullständiga garantier för att artikel 149 i EG-fördraget tillämpas - där man framhåller ?medlemsstaternas ansvar för undervisningens innehåll och utbildningssystemens organisation samt medlemsstaternas kulturella och språkliga mångfald? - och för att de allmänna akademiska principerna förblir orubbade, till att börja med utbildningarnas vetenskapliga neutralitet och lärarnas oberoende.
Vi måste undvika de avsteg som med rätta utpekas av många franska universitetsprofessorer vid Observatoire universitaire Jean Bodin och ett antal av gemenskapens utbildningsprogram, bland annat Jean Monnet-professurerna. Trots att de har ett uppenbart pedagogiskt värde fungerar de ibland lika uppenbart som ideologisk propaganda, en funktion som självklart är oförenlig med läraryrkets normala utövande.
Erasmus World får inte bli EU-federalismens nya trojanska häst i universitetsvärlden.

Marques (PPE-DE)
Jag gratulerar vår kollega Marielle de Sarnez till hennes utmärkta betänkande om förslaget till beslut om ett program för att höja kvaliteten i den högre utbildningen och främja interkulturell förståelse genom samarbete med tredje land (Erasmus World), vilket jag stöder, speciellt när det gäller behovet att främja och befästa samarbetet med tredje land på utbildningsområdet.
Men jag vill framhålla att detta program faktiskt måste tillåta upprättandet av ett effektivt europeiskt högre utbildningssystem som erkänns för sin utbildningskvalitet och antagning.

Queiró (UEN)
Om det finns någon reform som inom loppet av några generationer kan förändra bilden av vårt land så är det utbildningsreformen. Det är alltså också med tanke på oss som jag genom min röst för betänkandet stöder detta Erasmus World-programmet. Även om programmet baseras på ett närmare samarbete med tredje land, är det så att dess centrala mål består är att bidra till en förstärkning av den högre utbildningens och den allmänna utbildningens kvalitet i Europeiska unionen.
Detta är vad vi måste besluta när vi ser programmets syfte:
att göra medborgarna i Europa, men även medborgare i tredje land som är partnerland, bättre rustade för att leva och verka i dagens globala kunskapssamhälle,
stärka Europas ställning som ett högklassiskt centrum för högre utbildning,
att öka förståelsen mellan olika folk och kulturer genom utbyten och strukturerat samarbete.
Slutligen vill jag framhäva det som tycks vara ett adekvat anslagsbelopp för att starta kurser, examina, stipendier, partnerskap, konferenser, seminarier och alla övriga åtgärder som konkretiseras i detta initiativ.

Ribeiro e Castro (UEN)
. (PT) Jag skriver under på innehållet i detta betänkande eftersom jag anser att det förbättrar kommissionens text och framför allt för att det tar upp en typ av initiativ som blir allt nödvändigare och allt viktigare, Erasmusprogrammet. Dagens globala samhälle kräver kontinuerligt bättre förberedelser inför de utmaningar vi har framför oss. Den europeiska universitetsundervisningen måste förutom att bli mer öppen inåt, även öppna sig mot tredje land och därigenom bidra till att sprida de europeiska universiteten som högklassiska centrum för högre utbildning. Detta mål utgör också en stark impuls för de europeiska universiteten som härigenom når större synlighet.
Unionen får dock inte låta denna öppning mot tredje land låta fördjupningen, utvidgningen och uppmuntran av Erasmusprogrammet mellan européer tappa fart. Det är verkligen nödvändigt att göra ännu större ansträngningar för att programmet skall kunna bli en verklig möjlighet för alla (och varför inte en normal etapp i universitetsutbildningen i Europa?), och kunna utveckla åtgärder som stärker de positiva effekterna av denna typ av program, och vi får inte låta dess allmänna spridning göra att de banaliseras.

Zrihen (PSE)
?Erasmus mundus?, som syftar till att stärka banden mellan universiteten i alla världsdelar genom att skapa ett system för utbyte mellan studenter, lärare och forskare, skapar också framstående centrum för utbildning och universitetsforskning i vår världsdel och har till syfte att göra våra universitet - låt oss våga använda det ordet - konkurrenskraftiga på den internationella marknaden för högre utbildning, samtidigt som våra studenter äntligen får möjlighet att skaffa sig examensbevis med en europeisk dimension.
Utbudet av verkligt europeiska studier - något som är helt nytt med hänsyn till antalet berörda studenter och med tanke på synligheten i Europa men också i andra världsdelar - kommer i framtiden att ge varje ung europé möjlighet att välja väg: antingen den nationella eller den europeiska.
Detta kommer att vara en trumf såväl för studenternas personliga utveckling som för deras integration på arbetsmarknaden, också med hänsyn till framtidsutsikterna för innovationer i Europa.
Vi måste absolut anslå mer än 1 procent av BNP till den högre utbildningen.
Genomförandet av programmet ?Erasmus mundus? bör få de europeiska företagen att bygga upp varaktiga partnerskap med universiteten, vilket är ett nödvändigt medel om de europeiska studierna skall få tillräckliga resurser för att bli framstående, om de europeiska universiteten skall placeras längst fram på den internationella scenen, om kompetensflykten från Europa till Förenta staterna äntligen skall bromsas ...
(Röstförklaringen kortades ned i enlighet med artikel 137.1 i arbetsordningen.)

Fatuzzo (PPE-DE).
Käre Mario Mauro! Du har föreslagit, och fått Europaparlamentet att gå med på, 54 miljoner euro till utbildning, så att lärarna skall lära sig hur de skall lära eleverna den nya informations- och kommunikationstekniken. Som företrädare för Pensionärspartiet och de äldre i Europa begär jag då också 54 miljoner euro för att lära lärarna att lära ut till pensionärer och äldre.
Jag hoppas att parlamentet - som jag ser har stor närvaro i dag - lyssnar på mig och tar nästa tillfälle i akt att rösta igenom 54 miljoner euro till undervisning av de äldre.

Bastos (PPE-DE)
. (PT) Det allmänna målet för eLearning-programmet är att uppmuntra en integrering av informations- och kommunikationsteknik i de europeiska systemen för allmän och yrkesinriktad utbildning för att möjliggöra:
en större interkulturell dialog
språkkunskaper
utveckling av det livslånga lärandet
utbyte av goda praktiska erfarenheter.
De ändringsförslag som har lämnats in förbättrade kommissionens förslag och detta betänkande är en viktig knuff framåt för att nå ett ambitiöst kunskapsbaserat samhälle.
På budgetnivå måste procentsatsen avseende förberedande åtgärder ökas och procenten för att bekämpa IT-klyftan kan minskas, eftersom det finns andra lämpligare gemenskapsinstrument för att möta denna. Det är viktigt att öka finansieringen av vänskolekontakter mellan europeiska skolor på olika undervisningsnivåer.
En stor majoritet av skolorna i medlemsstaterna är uppkopplade till Internet, men få lärare använder det som ett undervisningsinstrument. Lärarna bör därför bli medvetna om vikten och mervärdet av integrationen av Internet i undervisningen, dels för elevernas skull, dels för dem själva.

Bordes, Cauquil och Laguiller (GUE/NGL)
Vi är självklart positiva till att informations- och kommunikationstekniken får en så bred spridning som möjligt bland elever och lärare. Anledningen till att vi inte har röstat för detta betänkande och lagt ned våra röster är att föredraganden förespråkar - med främjandet av denna teknik som förevändning - olika slags stöd till företagen i denna sektor. Alla dessa företag är långt ifrån små och medelstora företag, vilket man låter antyda i betänkandet, och vissa är också dotterbolag till stora företagsgrupper.

Figueiredo (GUE/NGL)
Efter toppmötet i Lissabon antogs ?eEurope 2002? och handlingsplanerna för ?eEurope 2005?, för att kunna utnyttja det bidrag den nya informations- och kommunikationsteknik (IKT) skulle kunna ge den ekonomiska tillväxten. eLearning eller elektronisk undervisning syftar till att använda denna teknik i utbildningen och yrkesutbildningen.
Bara en invändning om att för den som så mycket har betonat detta område, måste vi säga att de värden som är upptagna är allt för små, framför allt när man försöker uppmuntra integreringen av ny informations- och kommunikationsteknik i de europeiska systemen för allmän och yrkesinriktad utbildning, och därigenom försöker förbättra dess kvalitet och tillgänglighet.
Som föredraganden betonar är en viktig grund att satsa på lärarutbildning och inte enbart på uppkoppling av skolorna. Det räcker med att titta på de uppgifter vi har angående skolors uppkoppling och lärarnas användning av Internet för inse vilken enorm skillnad och stor ojämlikhet som råder i Europeiska unionen.
Betänkandet strävar alltså efter att fördjupa och förbättra kommissionens förslag, varför vi röstar för det, även om det inte går så långt som önskvärt, eftersom det också är viktigt att alla elever har lika stor tillgång till Internet, vilket är långt ifrån fallet.

Marques (PPE-DE)
skriftlig. (PT) Jag gratulerar Mario Mauro till det utmärkta betänkande han har utarbetat om förslaget till Europaparlamentets och rådets beslut om ett flerårigt program (2004-2006) för en effektiv integrering av informations- och kommunikationsteknik (IKT) i de europeiska systemen för allmän och yrkesinriktad utbildning (eLearning-programmet), vilket jag stöder, särskilt när det gäller behovet av att utveckla den nya tekniken i regioner långt från centrum, och här vill jag särskilt uppmärksamma den roll som den nya tekniken kan få för gemenskapens yttersta randområden, vilka genom raden av begränsningar och deras nuvarande situation, är regioner som behöver stöd i förberedandet av den nya digitala eran.
Inom ramen för detta program vill jag också betona vikten av att utbilda lärare utan vilka det inte går att bedriva en effektiv undervisningspolitik, liksom att programmet utvidgas till skolor inom primärutbildningen.
Jag måste också uttrycka mitt stöd till att detta program tar upp problemen för funktionshindrade personers problem att använda den nya tekniken liksom behovet att utveckla projekt för utbildning den nya tekniken för de äldre.

Queiró (UEN)
Det som sades i röstförklaringen om Sarnez betänkande gäller även för detta betänkande, nu handlar det om ett initiativ som syftar till att uppmuntra integreringen av informations- och kommunikationsteknik (IKT) i de europeiska systemen för allmän och yrkesinriktad utbildning för att förbättra kvaliteten och tillgängligheten.
Det är särskilt betydelsefullt att man i betänkandet understryker att programmet inte skall ersätta utan snarare stödja och komplettera medlemsstaternas åtgärder inom sektorn. Dessutom kommer det att främja det ekonomiska stödet till pilotprojekt, forskning och uppföljning, strategiska åtgärder för europeiska nätverk och föreningar, ge bidrag till europeiska organisationer med målet att skapa ?plattformer?, liksom för teknisk och administrativ assistans i olika sektorer.
Min röst kan bara vara en röst för betänkandet.

Ribeiro e Castro (UEN)
Jag röstade för detta betänkande då jag anser att det redan har bidragit till att berika debatten och diskussionerna kring de bästa formerna för att förverkliga de ambitiösa målen som drogs upp av Europeiska rådet i Lissabon (mars 2000) om ?Ett Europa med innovation och kunskap?. Med eLearning-programmet som ingår i eEurope-initiativet (öka acceptansen för digital teknik i hela Europa se till att alla européer har tillräckliga kunskaper för att kunna använda den), föreslog kommissionen en fruktbara ram för den växande användningen av den nya tekniken i utbildningen och i skolutbildningen. Vi börjar redan se effekterna av detta. I konsekvensens därmed borde därför Europeiska kommissionen beakta en budgetökning, såsom föredraganden och budgetutskottet föreslår, för denna treårsplan. Denna investering är som få, en av de bästa garantierna för att befästa ett verkligt ?innovativt och kunskapsbaserat Europa?.
Föredragandens påpekan om att vi bör fördubbla ansträngningarna för att utbilda lärarna är mycket viktig eftersom det finns, såsom han visar statistiskt, fall med mycket medel, men helt utan att de utnyttjas. Europeiska utbildningstjänster och -program, öka antalet uppkopplade skolor och lärare via europeiska plattformar och virtuella lektioner - det är några av de nödvändiga svaren som utgår ifrån den goda praktiken...
(Röstförklaringen kortades ned i enlighet med artikel 37.1 i arbetsordningen.)

Zrihen (PSE)
. (FR) IKT, den nya informations- och kommunikationstekniken, skapar med nödvändighet en ny modell, ett nytt paradigm som grundas på nya band mellan eleven, kunskapen och läraren, och som orsakar och ger möjlighet till en pedagogisk omorganisation i utbildningsvärlden.
Det främsta syftet med att utnyttja och föra in IKT på utbildningsområdet bör vara att förbättra elevens inlärningssituation och förhållande till omvärlden. Alla andra sätt att använda denna teknik som inte medför respekt för dessa principer gör att man använder tekniken bara för att använda den. IKT kan vara en fantastisk pedagogisk bundsförvant, om den fungerar som instrument och inte som ett ändamål i sig. Om tekniken tjänar de mål som fastställts av den pedagogiska och sociala gemenskapen kommer den att möjliggöra framsteg och utveckling.
Den nya tekniken ger i dag utbildningsvärlden en helt ny möjlighet att bemöta efterfrågan på undervisning, som har blivit alltmer omfattande och mångskiftande. Stora saker står på spel, eftersom det är helt klart att enskilda personers förmåga att nå information och hantera den är avgörande, inte bara för att komma in på arbetsmarknaden utan också för deras sociala och kulturella miljö. En skola som av någon anledning saknar förmåga att utbilda eleverna för att använda eller behärska denna teknik kommer att öka de sociala orättvisorna ytterligare, ja till och med skapa dem.
Att införa den nya tekniken i skolorna är inte att ifrågasätta lärarens ställning eller skolans grundläggande kallelse, nej tvärtom, den kan tillföra världen frihet och öppenhet.

Andersen, Bonde och Sandbæk (EDD)
Principen om ?reparativ rättvisa? är bra och effektiv och bör helt klart främjas. Vi har i dag röstat för erfarenhetsutbyte under förutsättning att detta sker på en mellanstatlig nivå. Vi tar tydligt avstånd både från en harmonisering av straffrätten och från önskemålet att möjliggöra för Europeiska unionen att utveckla egna visioner och en egen politik inom området för reparativ rättvisa. I vår omröstning har vi röstat för att man skall stå fast vid det belgiska initiativets utgångspunkt som innebär finansiering via medlemsstaternas frivilliga bidrag, liksom samordning. Vi har därmed röstat emot ändringsförslagen till betänkandet, i vilka man strävar efter att inrätta ett sekretariat som leds av kommissionen och finansieras via Europeiska unionens allmänna budget.

Ducarme (ELDR)
Det europeiska området med rättvisa och säkerhet kommer att införlivas med fördraget om Europeiska unionen, och blir därmed ofrånkomligen förpliktande för de nya kandidatländerna. Det internationella samarbetet i rättsliga frågor och i kampen mot alla former av brottslighet, bland annat terrorism, måste intensifieras. Medborgaren är fri inom unionen men kan också bli offer för ett brott i en medlemsstat.
Det initiativ som går ut på att skapa ett nätverk av kontaktpunkter för att starta ett institutionaliserat forum för kontinuerligt utbyte av information samt teoretisk och praktisk kunskap om reparativ rättvisa bör vara en del i denna rörelse.

Ribeiro e Castro (UEN)
Jag röstade för detta betänkande.
Jag instämmer i stort sett med föredragandens oro när det gäller det angelägna för straffrättssystemet att svara bättre mot brottsoffrens behov, vilka många gånger förpassas till en rent teknisk nivå inför uppdelningen mellan stat/överträdare - som blir det centrala i de straffrättsliga och processrättsliga frågorna.
Jag anser att tillämpningen av den reparativa rättvisan, i strikt respekt för dess lämplighet och proportionalitet, kan vara ett sätt att bättre förhindra den situationen och att så långt som acceptabelt, göra överträdarna ansvariga för sanering eller sanering eller mildring av de konkreta effekterna av det olagliga agerandet.
Att institutionalisera ett europeiskt nätverk av nationella kontaktpunkter, med hänsyn till de olika interna rättsliga lösningarna i de olika medlemsstaterna, utifrån sina system och rättstraditioner, skulle stärka informationsutbytet och den goda praktiken, utan att de nationella rättsordningarna vattnas ur eller att konstgjorda strukturer skapas som kolliderar med dessa.
Jag vill dock nämna att detta mål som omfattar alla delar av straffrätten, aldrig får glömma det gemensamma bästa när det gäller den allmänna ordningen och sociala freden, om inte slutmålet för straffrättens bestämmelser skall offras.

Andersen, Bonde och Sandbæk (EDD)
Vi har röstat för betänkandet för att garantera en lösning på problemet för Kaliningrads medborgare. Men det verkliga problemet är den stängning av de yttre gränserna som Schengensamarbetet medför. Kaliningrad är endast ett konkret exempel på de konsekvenser Fästning Europa får för fattiga människor utanför Europeiska unionen. Genom upprättandet av Fästning Europa skapar vi en ny järnridå i Europa. Stängningen av gränserna mellan Ryssland, Polen och Litauen är precis lika onaturlig för dessa länders medborgare som Berlinmuren var för berlinarna.

Bordes, Cauquil och Laguiller (GUE/NGL)
Om det är ett framsteg att avskaffa gränserna mellan medlemsstaterna i Europeiska unionen - vilket för övrigt sker i ofullständig och begränsad utsträckning - är de rättsliga och fysiska barriärer som man anstränger sig för att stärka runtom unionen ett steg tillbaka till barbari. I hela den östra delen av det utvidgade Europa splittrar dessa barriärer folk som ett gemensamt förflutet har fört samman, en splittring som ibland befästs och förvärras inom ett och samma folk.
Konsekvenserna av detta är särskilt upprörande i enklaven Kaliningrad, som klippts av från det övriga Ryssland. Att resa från Ryssland till Kaliningrad eller tvärtom har fram tills nu inte skapat några särskilda administrativa svårigheter. Från och med 2004 kommer EU:s myndigheter att kräva visering för en sådan resa.
Man ber oss alltså att godkänna att invånarna i Kaliningrad och de som beger sig dit skall få försämrade in- och utresevillkor. EU:s myndigheter vill ha och tvingar fram denna försämring, även om man i dag lägger fram det som en obetydlig teknisk reglering.

Stauner (PPE-DE)
Precis som de senaste åren har jag röstat emot ansvarsfrihet för kommissionen för 2001. Inte heller i år har Prodikommissionen fullgjort sin uppgift att gå försiktigt och sparsamt till väga med de europeiska skattebetalarnas pengar.
För åttonde gången i rad har Europeiska revisionsrätten valt att inte ge kommissionen den så kallade revisionsförklaringen.
De allvarliga bristerna i kommissionens bokföring som uppdagades våren 2002 främjar bedrägerier och slarv.
Kommissionen har underlåtit att granska bokföringen i tio år.
Man har konstaterat misskötsel och intressekonflikter på högsta nivå i EU:s statistikbyrå Eurostat utan att vidta kännbara åtgärder.
Med en sådan förvaltning kan EU inte göra rättvisa åt de stora utmaningarna i samband med utvidgningen och den fortsatta integrationen.

Van Dam (EDD)
Herr talman! I slutomröstningen röstade vår grupp emot Casacas betänkande. Med viss motvilja, för kollega Casaca har utfört ett mycket gott arbete, inte tu tal om den saken! I fråga om andemeningen så instämmer vi med resolutionen, men vi är av en annan åsikt vad beträffar resolutionens slutsats.
Just nu är det politiska ögonblicket att bordlägga ansvarsfriheten med sex månader. Efter fyra års stretande finns det all anledning att dra åt tumskruvarna ordentligt. Låt oss nu inte gå efter kommissionens löften och utfästelser, utan vänta på dess handlingar och resultaten av dem. Annars misslyckas Europaparlamentet med sin viktigaste uppgift: att kontrollera Europeiska kommissionen.
Genom att bevilja ansvarsfrihet har majoriteten i parlamentet låtit den här chansen gå förlorad. Tyvärr! Europeiska kommissionen har än en gång lyckats få ett fribrev som gör det möjligt att strula vidare under de kommande två åren. Vi tar avstånd från den här oansvarigt eftergivna inställningen.

Fatuzzo (PPE-DE).
Herr talman! I går kväll, den 7 april 2003, när jag gick en promenad i närheten av hotellet, vid stationen i Strasbourg, var jag med om ett besynnerligt möte. Jag träffade Carlo Fatuzzo av den 1 juni 1990, det år då han var nyvald ledamot av regionparlamentet i regionen Lombardiet. Han hejdade mig och sade: ?Du Carlo, du som i dag är ledamot av Europaparlamentet, ta och be parlamentet - i samband med Avilés Pereas betänkande, som bland annat handlar om Regionkommittén - att det lägger större vikt vid regionerna, att de får lagstiftande makt, åtminstone till en del, och att också valda företrädare för regioner i hela Europa får ingå i Europaparlamentet?.
Fatuzzo (PPE-DE).
Herr talman! Efter min kvällspromenad i närheten av hotellet - som jag berättade om - gick jag till sängs och drömde om föredraganden Staes. Han kom springande in i Europaparlamentet, i Bryssel - klockan var 21.55 en måndag - och han sprang uppför trapporna för att hinna skriva in sig som närvarande, för att visa att han hade kommit till Bryssel före klockan 22.00. Tyvärr lyckades han dock inte hinna fram i tid och i drömmen sade han till mig: ?Fatuzzo, snälla du, rösta emot min punkt 104, på sidan 28, där jag uttrycker oro över att öppettiderna för det centrala registret för namnunderskrifter förlängts till mellan 7.00 och 22.00. Jag tror faktiskt att det är bättre att vi ledamöter kommer i tid och inte behöver springa, som jag var tvungen att göra i denna dröm?.
McAvan (PSE).
Herr talman! Jag stöder starkt betänkandet av Staes. För kanske första gången i vårt förfarande för ansvarsfrihet har vi tagit itu med frågor som är av stor betydelse för allmänheten i fråga om Europaparlamentets budget, i synnerhet de orimliga kostnaderna för att ha mer än ett säte och de potentiella kostnaderna för att bygga ut byggnaderna i Strasbourg så att de kan rymma fler ledamöter. Vi har även tagit itu med frågor om ledamöternas utgifter och utbetalning av pensioner. Detta är mycket viktiga frågor och jag kan bara beklaga att Staes betänkande inte fick en större majoritet i denna kammare.

Malmström, Paulsen och Olle Schmidt (ELDR)
. Vi stöder helhjärtat punkterna 46-53 i betänkandet, som alla syftar till att visa på de höga kostnaderna för Europaparlamentets flyttcirkus mellan Bryssel, Luxemburg och Strasbourg. Precis som föredraganden påpekar, innebär parlamentets flytt mellan Bryssel och Strasbourg merkostnader för skattebetalarna på cirka 169 miljoner euro per år. Dessutom leder flytten till stora effektivitetsförluster för det parlamentariska arbetet. Lösningen är att parlamentets verksamhet koncentreras till en arbetsort. För att detta skall bli möjligt, krävs att medlemsstaterna tar sitt förnuft till fånga och gör en förändring i fördraget för att parlamentet självt skall kunna besluta om sitt säte. Europeiska konventet kan göra en viktig insats genom att driva debatten om parlamentets säte framåt, så att en ändring verkligen kommer till stånd.

Meijer (GUE/NGL)
Jag var tvungen att ägna hela min talartid om ansvarsfriheten åt Casacas betänkande om Europeiska kommissionens årsredovisning 2001. Det blev oundvikligt med tanke på Kuhnes och Avilés utfall mot kritiska tjänstemän, tidningar och europaparlamentariker som anser att den ekonomiska förvaltningen fortfarande är känslig för bedrägerier. Därigenom fick jag inte tillfälle att uttala mitt stöd för Staes betänkande om ansvarsfrihet för avsnitt 1, parlamentet självt. Med rätta visar han på de årliga kostnaderna på 169 miljoner euro för byggnadskomplex i tre städer, inklusive 40 miljoner för extra personal. Han fäster också uppmärksamhet vid merkostnader på 3,9 miljoner euro för resorna fram och tillbaka mellan Bryssel och Strasbourg och förlusten av 25 855 arbetsdagar per år. Därför är det nödvändigt att koncentrera Europaparlamentets verksamhet till en stad och att låta parlamentet bestämma i vilken stad det skall vara. Det är bättre än att fastslå en fördelning av den uppgiften mellan Strasbourg och Bryssel, som i 1997 års fördrag eller som angiven i en superstats framtida grundlag som knappast går att ändra. Föredragandens kritik mot den ständiga nödvändigheten av att göra affärer med tomtspekulanter för utvidgning av fastighetsbeståndet i Bryssel är fullkomligt berättigad. Jag kommer att rösta för den här ansvarsfriheten.

Poos (PSE)
Jag har röstat emot betänkandet av Staes om ansvarsfrihet för Europaparlamentet. Med denna röst vill jag inte på något sätt framföra reservationer mot Europaparlamentets förvaltning av 2001 års budget. Min röst visar tvärtom att jag vänder mig emot föredragandens försök - som stöds av 13 ledamöter i hans utskott - att tillskansa sig befogenheter som tillhör antingen medlemsstaterna (t.ex. fastställande av institutionernas säte) eller andra organ än plenarkammaren (fastighetspolitik osv.). Med finansiell återhållsamhet som svepskäl lägger man fram en disparat samling förslag för ledamöterna, i det enda syftet att misskreditera de kolleger som kammaren valt för att förvalta Europaparlamentets budget. Denna underförstådda misstroendeförklaring skulle ha förtjänat att förkastas.

Fatuzzo (PPE-DE).
Herr talman! I det här betänkandet av Blak talar man bland annat om levnads- och arbetsvillkor i Europa. Jag måste säga att jag, när jag nyss gick omkring utanför kammaren, såg många äldre och pensionärer som besökte Europaparlamentet. En av dem kände igen mig och sade: ?Fatuzzo, äntligen fick jag träffa er! Jag vet att ni ofta talar för pensionärernas och de äldres sak, och jag måste verkligen säga att jag lever ett gott liv. Jag har fantastiska levnadsvillkor, för jag reser, turistar. Jag skulle vilja att man kunde gå vidare så att alla, både unga och gamla, får sådana levnadsvillkor som vi har, som kan turista i Strasbourg - yrka på det genom att rösta på det här betänkandet av Blak?.
Fatuzzo (PPE-DE).
Herr talman! När jag hade varit i Neapel åkte jag till Trieste, och där tog jag tåget till en annan stad i Italien. Företrädaren för Pensionärspartiet i Trieste, Luigi Ferone, följde mig till stationen och sade: ?Fatuzzo, jag vet att du skall rösta också om Europeiska kol- och stålgemenskapen. Var då snäll och säg att Europa skall vara ett Europa av stål, för i den här situationen med kriget i Irak har jag upplevt ett Europa som jag tycker verkar vara gjort av vax. Vi vill ha ett starkt Europa, ett Europa som är starkt som stål. Säg det!? Och det är det jag säger.

Talmannen.
 Därmed avslutas röstförklaringarna.
(Sammanträdet avbröts kl. 13.00 och återupptogs kl. 15.00.)

Talmannen.
Nästa punkt på föredragningslistan är ett betänkande (A5-0085/2003) av Buitenweg för utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor med ett förslag till Europaparlamentets rekommendation till rådet om reform av konventionerna om narkotika (2003/2015(INI)).

Buitenweg (Verts/ALE)
Herr talman! Först och främst vill jag tacka mina kolleger för möjliggörandet av det här betänkandet, för Europaparlamentet blev nämligen inte tillfrågat om sin åsikt, men som europeiskt politiskt forum såg det ingen anledning till att inte framföra den åsikten. Med anledning av ett initiativ från Cappato, som understöddes av 108 kolleger, har parlamentet valt att upplysa medlemsstaterna och Europeiska unionens företrädare om vad vi anser att ansträngningen måste vara under Förenta nationernas ministerkonferens som hålls i Wien nästa vecka.
Det är en viktig konferens. Man kommer att tala om strategier och framsteg i den kraftfulla bekämpningen av alla former av narkotikamissbruk. Därför är det egentligen väldigt konstigt att regeringars ansträngningar inte har varit ämnet för häftiga diskussioner i de nationella parlamenten. För zero tolerance-strategin som framkommer i tre relevanta FN-konventioner är inte omstridd. De konventionerna daterar från 1961, 1971 och 1988. Men 2003 meddelar emellertid Europeiska centrumet för kontroll av narkotika och narkotikamissbruk att i stort sett alla EU-medlemsstater har utvecklat egna strategier. De förbjuder inte helt enkelt, med hjälp av smarta metoder försöker de istället att motverka skadorna av narkotikamissbruk. Jag tror att det är däri kruxet ligger.
Olika droger har olika användargrupper. Många heroinister använder heroin för att glömma, för att de inte orkar med livet. Men den som röker en joint är vanligtvis ingen desperado. Ni och jag tar ett glas vin till middagen i kväll och många ungdomar använder det andra njutningsmedlet i Europa, cannabis. Ecstasyanvändare utgör en helt annan grupp. Det lilla pillret är en del av en särskild ungdomskultur. Deras motto är: festa under helgen, men kliv upp tidigt på måndag.
Min slutsats är således att det inte kommer att leda till några lösningar om man drar alla droger och drogmissbrukare över en kam. Vid sidan om det är jag övertygad om att strängare förbud kommer att öka den organiserade brottslighetens inflytande. Nederländerna är till exempel ett land som exporterar ecstasy, men det blev det först sedan den nederländska regeringen med hård hand började bekämpa ecstasy och därigenom råkade i händerna på de tungt belastade killarna i amfetaminmaffian; de ansåg att Nederländerna var ett lite för litet avsättningsområde och började därför exportera ecstasy.
Herr talman! Jag vet att det inte är alla i parlamentet som kommer att instämma med min analys. Hur narkotikamissbruk skall hanteras och hur den organiserade brottsligheten skall bekämpas är ämnen för en politisk diskussion. Men i den diskussionen får det inte helt enkelt handla ideologier och önskedrömmar, utan om realiteten, hur realiteten och den mångfacetterade verkligheten skall hanteras. Som föredragande har jag valt att skriva en rekommendation som framför allt kommer att hjälpa den politiska diskussionen framåt. Det har inte varit min avsikt att komma fram till en ståndpunkt om vilken den bästa metoden är för att motverka narkotikamissbruk. Istället har jag valt - och detta stöds av en majoritet i utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter - att noggrant utvärdera verkan av FN-konventionerna om narkotika.
Till motståndarna till mitt betänkande - då vänder jag mig framför allt till PPE:s sida - skulle jag vilja säga att en uppmaning till utvärdering inte omedelbart innebär en anpassning av de här FN-konventionerna. Däremot måste vi vara beredda att granska de här konventionerna ordentligt. Alla som är övertygade om att en repressiv strategi fungerar så bra har inte heller något att vara rädda för, för de tror antagligen att resultatet av en sådan utvärdering kommer att vara zero tolerance och att det nu också innefattas i rekommendationen som läggs fram. Jag tror inte att det är lösningen, men en utvärdering kommer i vilket fall som helst att bringa större klarhet. 
I debatter har jag redan beskyllts för extremism och den kvalifikationen accepterar jag helt och fullt när det handlar om mina egna idéer om hanteringen av narkotikamissbruk. Då är vi uppe i en viktig innehållsmässig debatt och då får ni tycka vad ni vill om mina ståndpunkter. Men jag accepterar inte den etiketten för det här betänkandet. Essensen av det här betänkandet är nämligen en rationell rekommendation, en utvärdering. En utvärdering som följs av en konferens i Förenta nationernas regi år 2004 för att diskutera slutsatserna av denna. En begränsad rekommendation alltså, och jag hoppas att ni kan stödja den.
En sista punkt, herr talman, handlar om klassificeringen av narkotika. Den utvärderingen kommer naturligtvis att inverka på lång sikt och på kort sikt är det viktigt att vi redan nu kommer fram till en omklassificering av narkotika. För närvarande återfinns cannabis och heroin i samma kategori, och jag tror väl ändå att vi kan vara överens om att det är farligare att använda heroin än att röka en joint. Därför föreslår jag att som parlament upprepa vad som för två månader sedan fastslogs i Mallioris betänkande om förebyggande och begränsning av risker som hänger samman med narkotikaberoende, och alltså begära en klassificering av narkotika som stämmer överens med bevis för hälsorisker för människan.

Vitorino
Herr talman, ärade ledamöter, fru Buitenweg! Kommissionen uppskattar det ständiga intresse som Europaparlamentet visar i narkotikafrågan och gratulerar Kathalijne Buitenweg till detta betänkande, ett dokument där hon på ett pragmatiskt sätt försöker värdera de frågor som tas upp i FN:s relevanta konventioner.
Såsom redan vid FN:s generalförsamlings specialmöte om narkotika i juni 1998, kommer parlamentet och kommissionen att ingå i gemenskapens delegation som i april åker till Wien. Kommissionen gläds åt att fyra företrädare från Europaparlamentet kommer att närvara vid sammanträdet med FN:s narkotikakommission och vid dess ministersegment. Som ni säkert känner till kommer parlamentet att tillsammans med kommissionen utgöra en del av gemenskapens delegation, som har observatörsstatus i FN:s narkotikakommission.
Ledamöterna känner till att gemenskapen inte är en del av konventionerna från 1961 och 1971 och ingår endast i konventionen från 1988, men i det fallet begränsat till dess behörighet angående kemiska prekursorer. Jag skulle vilja upprepa för kammaren att inte bara kommissionen, utan unionen i sin helhet, försvarar vikten av att utvärdera de narkotikastrategier som bedrivs. I november gjorde kommissionen en utvärdering efter halva tiden av Europeiska unionens handlingsplan för narkotika 2000-2004, vars resultat vi kommer att försöka lägga fram på mötet i Wien. Därför är vi glada åt att FN har inlett en liknande utvärderingsprocess, och vi hoppas att slutsatserna från utvärderingen av Europeiska unionens handlingsplan och FN:s slutsatser kan stärka varandra så att vi får en klarare bild av de frågor vi hanterar inom ramen för tillämpningen av dessa konventioner.

Pirker (PPE-DE).
Herr talman, herr kommissionär, ärade kolleger! Den som endast läser Buitenwegs betänkande på ytan och lyssnar till hennes föredrag på det sättet, kan tycka att det hon föreslår egentligen är ganska oproblematiskt och enkelt kan godkännas. Hon har inte gjort det utan intelligens. Jag vill dock mycket starkt varna er för att verkligen rösta ja. Ni behöver nämligen bara läsa det sista stycket i betänkandet, där hon i sin motivering faktiskt skriver att det vore meningsfullt att helt enkelt stryka cannabis från listan över internationellt kontrollerade ämnen. Hon kräver alltså en särskild ändring av konvention 61 och att cannabis stryks från listan över förbjudna produkter.
Jag vill starkt varna er för att rösta ja, för om ni följer Buitenweg röstar ni för en legalisering av droger och mot ungdomarnas hälsa och samhällets framtid. Den som stöder Buitenweg hjälper också knarklangarna att utvidga sina enorma affärer även till Europa och skadar det program som FN har upprättat för att hjälpa bönderna att övergå till och göra vinst på alternativa produkter, eftersom en ny marknad för droger skulle öppnas i Europa. Genom att stödja betänkandet främjar man i slutändan spridningen av narkotika i stället för att med all kraft bekämpa den, vilket bör vara vårt mål.
Europeiska folkpartiets grupp (kristdemokrater) och Europademokrater - detta säger jag alltså på partigruppens vägnar - motsätter sig helt att cannabis legaliseras. Vi menar att FN:s konvention om narkotika skall bibehållas. Ännu mer, vi menar att narkotikakonventionen skall tillämpas fullt ut i stället för att ändras. Vi anser att det program som EU själv har utarbetat, nämligen ett parallellt arbete av förebyggande åtgärder, kontrollpolitik, behandling och rehabilitering skall träda i kraft fullt ut.
Varför är vi då för och varför är vi emot att narkotikan legaliseras? Det är relativt enkelt: Se bara på det dramatiska läget i EU, där en tredje del av ungdomarna redan har provat cannabis. Nästan 8 procent av ungdomarna mellan 15 och 19 år röker hasch varje dag, och 75 procent av ungdomarna tror att cannabis är ofarligt, trots att medicinska undersökningar entydigt varnar för att användningen av cannabis innebär en risk för kroppen och särskilt psyket och leder till psykologiskt beroende. Det finns därmed inga som helst skäl att legalisera narkotika, legalisera cannabis eller stryka cannabis från listan över förbjudna ämnen. Tvärtom, den som känner till narkotikans risker för ungdomarna kan bara kräva följande: Nolltolerans mot narkotika!
Detta är vad vår sida kommer att resa som motkrav, och vi hoppas också få majoritet för detta under omröstningen i morgon, eftersom vi för att skydda ungdomarna och deras intressen motsätter oss en ändring av narkotikakonventionen. Vi hoppas också att majoriteten i parlamentet tar sitt förnuft till fånga och stöder detta så att vi med denna förnuftets majoritet kan resa till konferensen i Wien och stötta FN i kampen mot narkotikan och göra klart att vi är för ett bevarande av konventionen och motsätter oss all form av drogliberalisering och all form av legalisering av narkotika.
Vi kommer därför inte att kunna stödja Buitenwegs betänkande om detta inte ändras på avgörande punkter.
(Applåder)

Hazan (PSE).
Herr talman, herr kommissionär, kära kolleger! Jag måste säga att jag blev mycket förvånad över vad jag nyss fick höra från Pirkers mun, vilket jag skall förklara. För egen del vill jag först och främst gratulera föredraganden Buitenweg för ett betänkande som i motsats till vad som nyss sades är väl avvägt. Jag kan intyga att detta inte var någon enkel sak, med tanke på de mycket livliga diskussioner som den här frågan väckte vid behandlingen av betänkandet i utskottet.
Som Buitenweg påpekade är det verkligen nödvändigt att utvärdera hur effektiva de nuvarande konventionerna är och dessutom lämpligt att omklassificera narkotikaprodukter. Som exempel kan jag nämna artikel 3 i allmänna narkotikakonventionen, där fler än 100 substanser klassificeras i fyra kategorier och där opium, heroin, kokain, hasch och metadon alla ingår i en av dessa kategorier. Är det verkligen logiskt? Jag ställer frågan till Pirker.
Här måste det också sägas att betänkandet av Buitenweg inte på något sätt syftar till att lösa frågan om avkriminaliseringen av narkotika, inte ens när det handlar om lätt narkotika. I betänkandet ställs endast och uteslutande två frågor: frågan om det nuvarande systemets effektivitet och lämplighet och frågan om behovet av en omklassificering av produkterna. Och en omklassificering av produkterna betyder inte på något sätt att man föreslår att hasch skall få säljas fritt eller bli tillåtet. Jag utmanar Pirker att bevisa för kammaren att detta är ett av förslagen i betänkandet av Buitenweg.
Jag vill också påpeka att denna instans antog betänkandet av Malliori för två månader sedan. Enligt detta betänkande finns det anledning att klassificera narkotika på vetenskapliga grunder, i förhållande till de risker dessa medför för hälsan. Buitenweg nämner för övrigt uttryckligen detta dokument, och jag ger henne mitt fulla stöd. Skall vi fortsätta att hänvisa till konventioner varav den äldsta går så långt tillbaka som till 1961 och den senaste till 1988? Det verkar vara dags att göra en utvärdering av dessa system.
Jag vill här upprepa att detta betänkande är väl avvägt, att det i stor utsträckning och mycket korrekt klargör riskerna med narkotikamissbruk och att det inte under några omständigheter främjar användning av narkotika. Också i detta avseende utmanar jag Pirker och vissa av hans kolleger i PPE-DE-gruppen att finna punkter där det skulle finnas den minsta uppmuntran till narkotikamissbruk. I detta betänkande handlar det inte på något sätt om att förringa riskerna med narkotika och de skador som narkotika ger upphov till, och enligt min mening vore det inte så klokt att bryta en jämvikt som med stor möda, men med all rätt, har åstadkommits i betänkandet av Buitenweg.
Jag önskar därför att vi skulle kunna lyckas uppbringa största möjliga stöd för detta betänkande, så att vi verkligen gynnar vår gemensamma önskan om att avhjälpa de skador som orsakas av narkotikamissbruk.

Boogerd-Quaak (ELDR).
Herr talman, kolleger! Till att börja med skulle jag vilja gratulera fru Buitenweg och upprepa kommissionsledamot Vitorinos ord. Han har sagt att Buitenweg har gått pragmatiskt tillväga med sitt betänkande och jag delar den åsikten helt och fullt. Kolleger! Jag har varit borta från parlamentet i ungefär tre år och jag är utomordentligt förvånad över den häftiga och hårda debatten om det här betänkandet - även i min egen grupp måste jag säga för ärlighetens skull. Till syvende och sist handlar det bara om en utvärdering och en nu översyn av avtal som ingåtts i det förflutna. Jag kan alltså inte föreställa mig att vi inte skulle kunna vara för det. Människor som anser att det är fullkomligt normalt att bilen måste besiktas efter ett antal år anser det alltså vara obegripligt att en period på mer än 30 år utvärderas och att man utifrån det drar slutsatser och konsekvenser.
Vad handlar det om i själva verket, herr talman? Det handlar om att vi alla vill begränsa produktionen, handeln och användningen av droger, och framför allt användningen av utomordentligt skadliga droger. Ingen som röstar för Buitenwegs betänkande är beredd att offra barn till någon som helst form av narkotikamissbruk. Den enda frågan som vi tillsammans måste besvara är: vilken är den bästa metoden? Jag kan inte göra det här. Om jag skulle kunna göra det utan vidare, som Pirker kan, så vore det oerhört enkelt och då skulle jag antagligen bli rik som ett troll, för då hade jag funnit lösningen på ett världsproblem. Jag måste erkänna helt ärligt, herr talman, att jag inte kan det. Däremot anser jag att de som verkligen kan det och som kan utvärdera på grundval av ungefärliga uppgifter måste ha rätt att göra det.
I det här sammanhanget vill jag än en gång yrka på enhetlig statistik. Alla som fördjupar sig i den här problematiken måste komma fram till slutsatsen att det finns väldigt lite jämförbar statistik. Enligt min åsikt måste man våga föreslå ändringar av policyn på grundval av klara och tydliga uppgifter.
Kanske innebär en utvärdering av den nuvarande policyn att den befästs i brist på en bättre lösning. Jag talar inte för det, jag förväntar det inte heller, men det är ett möjligt resultat av det här betänkandet. Således begriper jag inte varför så många ändringsförslag har lämnats in som syftar till att motverka utvärderingen. Därför skulle jag vilja be mina kolleger som manar till att rösta emot Buitenwegs betänkande, eller åtminstone rösta emot delar av det, när det handlat om utvärderingen, att än en gång tänka över vad som verkligen är det bästa sättet att tillsammans lösa det stora problemet med narkotika. Att sticka huvudet i sanden och låtsas som om det inte finns något problem är inte den rätta vägen. Att tillsammans våga utvärdera på grundval av riktiga uppgifter, det är enligt mig den rätta vägen.

Ribeiro e Castro (UEN).
Herr talman, herr kommissionär, kära kolleger! Konsumtionen och handeln med narkotika är ett av de värsta gisslen i vår tid. I Europa är det få, om ens någon, som inte har någon på nära håll, en familjemedlem, granne, vän, kollega, medmänniska eller bekant som har gått igenom en erfarenhet med narkotikakonsumtion och -beroende, med sina inneboende effekter i form av nedbruten personlig och social situation, mänsklig förnedring, nedbruten hälsa, fattigdom och många gånger brottslighet och död.
Därför är narkotikabekämpningen fortfarande en viktig del av den nuvarande offentliga politiken, för alla regeringar, för alla ansvariga stater, och det är inte dags att mildra denna kamp. De tre FN-konventionerna som ligger till grund för den resolution vi debatterar i dag och som vi skall rösta om i morgon har här en central plats. De utgör den högsta graden i ett konstaterande som ingen kan förneka: narkotikabekämpningsstrategin kommer bara att en dag lyckas till 100 procent om en verkligt uttryckligen internationell plan följs i hela världen.
FN:s generalförsamlings handlingsplan från 1998 utgör ett annat steg i denna riktning, och vi befinner oss nu halvvägs mot den utvärderingsperiod på tio år som man då fastställde. Problemet är dock lika allvarligt på internationell nivå så det är inte dags att mildra det tidigare konstaterandet eller några av dess instrument. Under de senaste åren har det blivit ett mode i vissa kretsar att säga att förbudspolitiken, sammanfattad i termen ?förbudsiver?, har råkat ut för ständiga bakslag och att dessa bakslag har erkänts av myndigheterna själva. Det är inte sant! Det är framför allt inte korrekt med en liberaliseringsväg som man försöker få till ur denna diskussion.
För det första, att notera områden eller nivåer med relativa bakslag gör inte att de uppnådda framgångarna försvinner och inte heller den avgörande betydelse som den antagna internationella förbudsramen utgör när det gäller ett globalt säkerhetsnätverk. För det andra, att notera områden där man har misslyckats för att man vill öka effektivitetsgraden, är inte samma sak som att slå upp det som ett misslyckande för att inspirera och underblåsa en kapitulation inför detta globala hot. Och för det tredje, att således upptäcka ett eventuellt misslyckande är bara användbart om det sker tillsammans med en seriös analys av orsakerna till det, för att stärka beslutsamheten inför nästa fas i högre grad.
Det är inte svårt att erkänna att huvudorsaken till att vi ännu inte kan hävda en 100-procentig framgång i narkotikabekämpningen, enligt den linje som dessa tre konventioner fastställer, är att kampen ännu inte bedrivs inom en verkligt internationell ram. Det finns länder som tydligt eller på ett subtilt sätt flyr undan den fastställda disciplinen. Det finns många som tillämpar sin energi mer på att upptäcka fallgropar och öppningar i ramen för konventionerna eller skapa nya än att försöka tillämpa den på ett bra sätt. Detta betänkande, eller snarare dess motivering, är ett gott exempel på just detta. Det finns länder kvar, även i Europeiska unionen, som exempelvis Nederländerna, som prövar en politik med en annan inriktning, och man kan fråga sig om detta äventyrar den gemensamma säkerhetsramen för Schengenområdet. Det finns områden som undflyr myndigheterna i länder där brottsligor utövar en frontal utmaning mot den internationella myndigheten. Det finns andra områden och platser med en verksamhet av den mest skiftande natur inför vilken många länder förhåller sig ljumma, om de inte till och med frivilligt stänger ögonen inför det olagliga. Det är på dessa svagheter vi måste koncentrera vår uppmärksamhet inför Wienmötet den 16-17 april. Och som ett upplyst och ansvarsfullt parlament får vi inte till detta möte skicka en enda felaktig signal, ett enda svaghetstecken, ett enda tecken på att ge upp.
Denna resolution började illa. Den började med ett initiativ som i sin helhet innebär en frontal utmaning mot FN-konventionerna och deras ram, även om den sedan har begränsat sitt mål. Buitenweg har därefter försökt anstränga sig för att staka ut innehållet, men hon har inte fått bort den ursprungliga känslan av misstag i detta initiativ eller dess risker. Därefter har det gjorts ansträngningar inom ramen för utskottets debatter för att närma olika synvinklar och begränsa områdena för meningsskiljaktigheter, men trots dessa ansträngningar är frågan så känslig att jag, som företrädare för UEN-gruppen, ansåg att jag skulle föreslå en alternativ resolution som kan ge oss en absolut politisk säkerhet. Det är detta förslag jag ber kammaren att stödja. All tvetydighet på detta område främjar en katastrof.

Blokland (EDD).
Herr talman! Politiskt skiljer jag mig i grunden från föredragande Buitenwegs åsikt. I den utsträckning kommissionsledamot Vitorino instämmer med Buitenwegs förhållningssätt skiljer jag mig alltså i grunden från även hans åsikt. 
FN:s ministerkonferens om narkotika närmar sig med snabba steg, den börjar närmare bestämt i dag och håller på till den 17 april. Med växande förvåning har jag de senaste månaderna iakttagit förbudsmotståndarnas aktiviteter. Egentligen är det beundransvärt hur de lyckas manifestera sig på poster som spelar roll. De presenterar sin libertinistiska drogståndpunkt på ett sätt som nästan får en att tvivla. Det är trots allt bra att de först och främst ser till de beroendes hälsa. Det är trots allt bedrövligt att missbrukarna måste köpa dyra droger i olagliga kretsar. Om de använder droger i fängelset är trots all deras eget val. Man skulle nästan kunna tro att det är sant.
Lyckligtvis är det många som inte gör det, trots de hårda påtryckningarna. Förbudsmotståndarlobbyn har känt av svåra motgångar. Vem har inte hört talas om skandalen kring Mike Trace? Han blev tvungen att ta farväl av sina arbeten vid FN och Europeiska centrumet för kontroll av narkotika och narkotikamissbruk när hans libertinistiska avsikter blev kända. Konferensen om droger som organiserades under det grekiska ordförandeskapet slutade med ett fiasko för förbudsmotståndarna. Medlemsstaterna vägrade att avlägga en förklaring i vilken det bland annat manades till en ändring av Förenta nationernas konventioner. Och nu ligger ärendet opåkallat hos Europaparlamentet.
Andemeningen i Buitenwegs förslag är tydlig. Trots att det inte framkommer i klartext så insinueras det att en ändring av Förenta nationernas konventioner börjar bli oundviklig med tanke på att den politik som har förts fram till nu har gått i stå. Den libertinistiska policyn skulle leda till säkra framgångar. En oriktig slutsats enligt mig. Som den nederländare jag är känner jag till de bra och de dåliga sidorna av den nederländska politiken. Vården som de narkotikaberoende erbjuds är bra. På frågesidan har vi utvecklat många bra initiativ, men där upphör det. Skadebegräsning och ingenting mer än det är ingen lösning. Därmed accepterar vi narkotikaberoende som ett samhällsfenomen och ser vi på när medmänniskor förstörs. Ja, vi hjälper dem med rena sprutor och ett bra användarutrymme, men förstörelsen fortgår. Avvänjning, om så nödvändigt med tvång, är fortfarande det bästa sättet att skydda en narkotikamissbrukares hälsa. Den policyn hanterar vi också i fråga om tobaksberoende.
Har Nederländerna färre narkotikaberoende än andra länder tack vare vår politik? Nej, minst lika många. Harm reduction kan spela en roll i hanteringen av drogproblematiken men är aldrig ett alternativ till kampen mot narkotikahandel och narkotikaberoende som betänkandet vill göra gällande. Det får ju heller inte vara det avtrubbade argumentet för att rösta för att ändra Förenta nationernas konventioner, för ändringarna som förbudsmotståndarna yrkar på går mycket längre än så. Harm reduction-historien är bara stenen som måste sätta jordskredet i rörelse. Att avskaffa Förenta staternas nuvarande konventioner och legalisera droger är målsättningen. Och fler liv går till spillo även i fortsättningen. Som framgår av de 14 ändringsförslag som jag har lämnat in stöder jag inte på något som helst sätt det här tvetydiga betänkandet. Rösta bort det och glöm det så fort som möjligt är vad mig beträffar det bästa alternativet.

Cappato (NI).
Herr talman, herr kommissionär! En del kolleger har valt att inte tala om Buitenwegs betänkande, utan om motiveringarna eller om rekommendationen som låg till grund för det. Dessa kolleger finner för gott att försöka dela upp denna församling i de som är mot droger, som de själva, de som är för våra ungdomar, som de själva, och å andra sidan de som är för droger och önskar livet av alla våra ungdomar. 
Låt mig först av allt säga att drogerna i dag är era droger, de fria drogerna: fria att hanteras av maffian, av den organiserade brottsligheten, fria att döda genom överdoser, fria att döda i aids, fria att döda på gatorna och torgen i våra städer. Det är snarare vi förbudsmotståndare, som är emot era fria och olagliga droger, som står för kontroll, för lagar och laglighet. Vi är för att de som använder droger - dagens lagliga och olagliga droger - skall behandlas som konsumenter, möjligen som sjuka, men inte som brottslingar. Jag förstår inte hur man kan använda era förebyggande åtgärder mot människor som behandlas som kriminella.
Lyckligtvis har Europaparlamentet i dag att diskutera det som hör till dess befogenheter: alltså inte frågan om fria, lagliga eller förbjudna droger, utan en utvärdering och eventuell reformering av den nuvarande politiken. Det är detta ni borde ta ställning till, och det är detta ni vägrar tala om. 1998 sade Förenta nationerna, i linje med era internationella konventioner: ?Låt oss lansera en tioårsplan: 1998-2008, en drogfri värld, A drug-free world: We can do it?. Detta var den slagkraftiga sloganen. Man har försökt allt, till och med ekonomiska överenskommelser med talibanerna, europeiska pengar som skänktes till talibanregimen före den 11 september för att köpa utrotning av opiumodlingarna. Vi har köpt rökning i dalarna i Anderna i Sydamerika, vi har köpt helikoptrar, arméer och en militarisering av våra samhällen. Efter fem år ser vi en ökning av drogkonsumtionen och av produktionen, samt en diversifiering på marknaden: allt mer droger, allt mer aggressiva droger, nya molekyler och nya substanser.
I dag, efter fem år, har vi alltså att ta itu med en faktisk situation, inte en ideologisk debatt. Det vi vill, det man vill i Buitenwegs betänkande, är att ni skall acceptera en utvärdering av resultaten. Om det hade varit vår politik som tillämpades i dag tror jag att vi hade varit beredda att acceptera en sådan utvärdering. Jag förstår inte varför ni inte är det, eller är det kanske just det jag gör: när man har med en ideologi att göra, när man överför en moral från att vara var och ens individuella moral - och jag tror inte att min nödvändigtvis är sämre än er - till att bli en statsmoral bygger man upp en etisk stat, och förbudstänkandet överförs från drogerna till debatten, till vetenskapen, så att till och med cannabis och kokablad likställs med heroin. Jag undrar om ni skulle hålla med om att dessa droger skall likställas om det vore er son eller dotter som använde eller missbrukade cannabis eller heroin! 
Jag skulle kunna fortsätta, men den tid jag har till mitt förfogande är slut. Jag hoppas att ledamöterna från alla politiska grupperingar åtminstone kommer att anta utmaningen att debattera och utvärdera detta, i stället för att bedriva ideologisk konfrontation.

Santini (PPE-DE).
Herr talman, herr kommissionär, ärade ledamöter! Jag är mycket ledsen över att behöva reta Cappato, men jag måste ändå säga vissa saker som han inte uppskattar.
Detta är ett grundläggande betänkande, inte något övergångsbetänkande, som man vill få oss att tro. Sedan många år tillbaka har FN tagit ställning mot dem som tillverkar och handlar med droger, man har klart angivit hur farliga olika substanser är och hävdar med kraft att vi måste bekämpa smugglingen och brottslighetens utbredning på alla nivåer.
Efter FN-konventionen 1961 har det gjorts andra ställningstaganden: 1971, 1988 och 1998. Nu, inför ministerkonferensen i Wien nästa vecka, har Europaparlamentet uppmanats att framlägga ett eget förslag, ett eget ställningstagande. Det är verkligen inte lätt efter vad vi har hört. Även om betänkandet utgår ifrån dessa vidsynta förutsättningar och tycks vara balanserat kommer man dock, mer eller mindre direkt, fram till samma slutsatser som vanligt, de som brukar splittra parlamentet och som också klyver den allmänna opinionen: det vill säga avreglering, legalisering av lätta droger, särskilt av cannabis, och skillnaden mellan dessa och de tunga drogerna.
Någon sade nyss: visa mig var det står! Det står där, det är bara att läsa betänkandet ordentligt. Dessutom verkar det stå klart att man anser att behandling med alternativa substanser är det mest effektiva, det mest direkta instrumentet för att bekämpa drogberoende. Också på den punkten kan ingenting vara mer felaktigt: som vi vet ifrågasätts denna metod i många medlemsstater, eftersom den inte gör att de drogberoende avvänjs, utan bara att de bedövas av samhället. Det viktigaste när man använder denna metod är kort sagt att skaffa undan problemet, inte att individen skall bli återställd.
Betänkandet framstår som bristfälligt också eftersom man inte kompletterar förslagen till hur den befintliga situationen skall åtgärdas med initiativ till förebyggande åtgärder som kan begränsa företeelsen i framtiden. Försöket att legalisera cannabis som ett ofarligt ämne kan hur som helst inte bifallas, eftersom det inte finns några vetenskapliga bevis på detta. Det kanske är sant - jag skall sträcka ut handen till dem som har andra åsikter - att inte alla som börjar röka sedan övergår till tunga droger, men numera tycks det vara fastställt att alla de som i dag är slavar under heroinet började med att ta en joint eller röka gräs.
Dessa olika åsikter kom fram redan under debatten i utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor, och det är ingen tillfällighet att detta betänkande antogs med 24 röster för och 20 röster emot.
Dokumentationen är alltså mycket tydlig och bevisar hur svårt det är att hävda några absoluta sanningar på detta område, liksom att komma med oantastliga och lika absoluta lösningar.

Evans, Robert J.E. (PSE).
Herr talman! Jag vill gratulera Buitenweg för det betänkande hon har lagt fram.
Hon har haft en mycket svår uppgift. Det är inte möjligt att uppnå samförstånd i denna fråga. Men jag tror dock att det är möjligt att få en ordentlig majoritet. Den majoriteten kommer i stor utsträckning att återspegla människors åsikter inom hela den europeiska unionen. Det fins inte någon som bestrider det faktum att vi måste försöka minska drogmissbrukets förödande konsekvenser för missbrukarna, deras familjer och samhället i dess helhet. Det finns inte någonting i betänkandet som strider mot det. Vi har fått höra en del häpnadsväckande saker från Pirker, Santini, Blokland och andra som får en att undra hur de har valt att tolka anmärkningarna i detta betänkande.
Herr Pirker! Ni sade för några minuter sedan att om ni skulle rösta för detta betänkande så skulle det vara mot hälsan för våra unga. Ni sade dessutom att det skulle vara att hjälpa narkotikahandlarna om ni röstade för detta betänkande. Om ni verkligen har läst betänkandet på det viset så föreslår jag att ni går tillbaka och läser det en gång till. Vidare, om ni vill att er grupp - PPE-DE-gruppen - skall anta den linjen så måste jag säga er att det inte bara är en förenkling av situationen, det är en vrångbild, en grov förvrängning av vad som står i betänkandet.
Man har talat om nolltolerans. Det finns inte några som helst belägg för att nolltolerans är en seriös, effektiv eller ens praktiskt genomförbar policy för att försöka ta itu med denna fråga. Ni behöver bara se tillbaka på historien, på förbudstiden i Förenta staterna, då det fanns en nolltolerans för alkohol: vilken strålande framgång var det inte för att lösa alla problem de hade i Förenta staterna! Det kommer inte att fungera. Det finns inte några belägg som stöder nolltolerans.
Jag håller med Boogerd-Quaak när hon säger att ingen känner till det verkliga svaret. Det finns inte någon enkel lösning. Men jag anser att vi genom att rösta för detta betänkande inte säger att konventionerna måste ändras utan att det finns utrymme för en djupgående utvärdering. Det är anledningen till att jag kommer att rösta för det: för att vara realistisk, för att acceptera samhället som det är, för att vara moderna i vårt synsätt och för att vara utåtriktade. Ja, Pirker, jag talar om samma betänkande som ni. Vi måste vara utåtriktade i detta parlament.

Schmidt, Olle (ELDR).
Herr talman! I de allra flesta fall är jag beredd att stödja en kompromiss för det gemensamma EU:s bästa, att lyssna och ta intryck, men inte i dag! Kolleger, ni skall veta att det finns två tydliga linjer i den liberala gruppen. Det finns en gräns för kompromisser. Den gränsen tycker jag att Buitenweg med råge har överskridit. Det finns ingen som helst anledning att kräva förändringar eller översyn av FN:s konventioner om narkotika. Det är inte konventionerna det är fel på, utan det handlar om medlemsländernas bristande vilja att ta itu med de ökande knarkproblemen.
Till de kolleger - det finns några t.o.m. i min egen grupp - som säger att jag är rigid och inte inser vikten av förändringar vill jag säga att det må så vara att jag är rigid, men jag vet också vad som ligger bakom denna resolution. Vi sysslar ju med politik, herr Evans! Det behöver man inte heta Einstein för att förstå. Ett besök härförleden i Amsterdams glädjekvarter gjorde mig än mer förvissad. Det är nämligen så, herr Evans, att de som går i bräschen för en översyn av FN-konventionerna är samma personer som vill legalisera och liberalisera narkotikapolitiken. Cappatos retorik klingar alltså fullständigt falskt. Vi vet vad han vill. Vi vet också vad Buitenweg vill, nämligen legalisera både lätt och tung narkotika.
Glöm inte att bakom oss andra här i kammaren står miljoner européer! Över en miljon människor har skrivit under den s.k. Wiendeklarationen, ett nej till urholkning av FN-konventionerna. Kolleger, den signal som vi måste sända till Wien och alla Europas ungdomar, också de som sitter här och applåderar, är: Nej, vi vill inte legalisera! Nej, vi vill inte liberalisera! Nej, vi har inte givit upp kampen för ett narkotikafritt Europa! Avvisa resolutionen.

Schröder, Ilka (GUE/NGL).
Herr talman, mina damer och herrar! Två väsentliga aspekter på en statlig narkotikapolitik ligger till grund för min kritik mot betänkandet. Statens försök att hindra bruket av vissa droger är lika gammalt som dess misslyckande. Mot detta ställer jag den liberala och inte alls särskilt statskritiska idén om att det faktiskt finns saker som inte angår staten, som t.ex. vilken marmelad man gillar bäst, hur varmt man klär sig om vintern eller vilket berusningsmedel man tycker om att röka, sniffa, dricka eller injicera.
De statliga försöken att reglera den individuella konsumtioner får hur som helst drastiska följder. De 2 000 heroinkonsumenter som årligen dör under erbarmliga förhållanden bara i Tyskland, går faktiskt inte under av själva drogen, utan av de villkor på vilka staten låter dem konsumera sin narkotika.
Betänkandet vill inte riktigt kännas vid detta. Visserligen är kraven på narkotikapolitiken humanistiska i den bemärkelsen att droger t.ex. skall klassificeras utefter sin faktiska inverkan på kroppen, dvs. att principen om inverkan skall gå före principen om laglighet. Men narkotikapolitik har inget med humanism att göra, däremot en hel del med skapandet av ett statssamhälle och samhällskroppens produktivitet.
Är man humanist - och i detta fall förväntar jag mig inte ens en marxistisk statskritik, ärade radikala och mindre radikala kolleger - då är avvisandet av all form av narkotikapolitik ett måste.

Coelho (PPE-DE).
Herr talman, herr kommissionär, kära kolleger! I dagens Europa, i den värld vi lever förknippas narkotikan ofta med brottslighet, aids, social utslagning och arbetslöshet. Narkotikan är faktiskt ett problem som hotar medborgarnas hälsa, säkerhet och livskvalitet och det är därför Europaparlamentet har strävat efter att finna en effektiv lösning på narkotikaproblemet, som är ett gemensamt problem för alla länder och alla sociala grupper.
De tre konventionerna som styr narkotikafrågan har här redan tagits upp. Det är narkotikakonventionen från 1961, konvention om psykotropa ämnen från 1971 och Wienkonventionen från 1988 om olaglig hantering av dessa ämnen. Dessa tre konventioner förbjuder framställning, handel, försäljning och konsumtion av en lång rad ämnen annat än för medicinska och vetenskapliga ändamål. Föredraganden Kathalijne Buitenwegs förslag är i grunden att ändra 1961 års narkotikakonvention genom en omklassificering av de ämnen som anges i förteckningen. Föredraganden försöker, och hon döljer det inte, att ändra förteckningen över förbjudna ämnen för att cannabis skall kunna tas bort från denna listan, vilket om man så vill det eller inte, leder till en legalisering av dess handel.
Det är lovvärt att medlemsstaterna som har skrivit under dessa konventioner träffas, vilket kommer att ske den 16-17 april, som kommissionsledamoten redan har påmint om, för att utvärdera de uppnådda framstegen och de svårigheter man har stött på, och debattera ett eventuellt behov av att införa ändringar, en process i vilken nya strategier alltid kommer att välkomnas i kampen mot narkotika eller för att stärka den redan existerande.
I detta betänkande ger man dock genom att föreslå en omklassificering av förtecknade ämnen, en impuls mot en liberalisering av konsumtionen av vissa droger. Och detta kan jag inte gå med på. Jag tror inte att stödet till en liberaliseringsrörelse för drogerna kan eller får vara en lösning för en effektiv kamp mot det växande narkotikaproblemet. Jag tycker det är oacceptabelt att man vill överföra tanken om att Europeiska unionen är för en liberalisering av narkotika i strid mot den strategi som nästan alla medlemsstater har följt. Vi måste respektera de befintliga konventionerna och stärka medlen för behandling och återanpassning av narkomanerna, vi måste respektera subsidiaritetsprincipen eftersom det finns olika narkotikapolitik i våra olika medlemsstater.
Jag vill avsluta med att påminna om att vi förra månaden i denna kammare godkände ett betänkande av Pirker angående problemet om den växande ökningen av framställning och handel med syntetiska droger, då vi godkände en utvidgning av förbudet mot ämnen som hittills inte har inventerats. Ingen i det Europa vi lever skulle förstå om vi i dag tog en annorlunda riktning.

Zrihen (PSE).
Herr talman, herr kommissionär, kära kolleger! Debattens hetta visar klart och tydligt att vi har kommit fram till kärnan i en verkligt viktig samhällsfråga, och jag skulle vilja tacka Buitenweg för att hon gav sig i kast med denna fråga genom sitt betänkande. Men låt oss tala klarspråk: det vi gör i dag, är det inte att konstatera att dessa tre internationella konventioner är misslyckade, varav den första är 40 år gammal? Är vi i dag inte i färd med att säga att allt vi har gjort i form av förbud är meningslöst? Det viktiga internationella mötet i april i år kommer att avgöra om en utvärdering av dessa konventioner skall påbörjas, vilket skulle kunna bli ett tillfälle att inleda en bred debatt i frågan. Detta betänkande får betydande följder. Det visar, för en gångs skull, att vi har uppnått en nivå av mognad och ansvar. Här föreslås, enligt det sunda förnuftets logik, en nödvändig utvärdering för att stoppa vansinnet eller - om jag vågar säga så - den ljusskygghet som livar upp vissa när man talar om narkotikamissbruk.
Att tala om utvärdering och uppdatering är inte detsamma som att ägna sig åt omvändelseiver. Vi måste konstatera att konventionerna är repressiva, mot bakgrund av att vi just har röstat igenom ett dokument med krav på att vi skall röra oss mot förebyggande åtgärder och mer pragmatiska metoder. Den klassificering som i dag reglerar olika läkemedel är uppenbarligen helt föråldrad. På vilket sätt skulle en vetenskaplig omvärdering med utgångspunkt i det grundläggande kriteriet om hälso- och samhällsfara kunna försätta oss i fara? Är motståndarna till denna strategi - anhängarna av allenarådande repression - så föga övertygade om sina egna teser att de fruktar en vanlig vetenskaplig utvärdering?
Låt oss tala klarspråk! Antingen kommer alla de politiska åtgärder som vi har utvecklat att misslyckas i grunden eller också tar vi oss tiden att göra dessa utvärderingar - eller också sätter vi stopp för den fåniga ljusskygghet som jämställer hasch och heroin. Det är dags att påminna om att det är medlemsstaterna som tar initiativet till, ratificerar och utarbetar dessa konventioner, och att de i dag kanske har beslutat att nå fram till en politisk attityd som med all säkerhet är mer sammanhängande, mer samordnad och framför allt mer ansvarsfull på det här området.

Davies (ELDR).
Herr talman! Herr talman! Först och främst vill jag gratulera Förenta staterna, marionettspelaren vid denna konvention. Arton månader efter det att de bombade Afghanistan sönder och samman är heroinskörden i det landet större än någonsin. Vilken strålande strategi amerikanerna måste ha! 
Det är svårt att hitta någon som anser att den nuvarande narkotikapolitiken är en framgång. Om någon skulle säga att den var det skulle det vara ett löjligt påstående. Så det borde helt enkelt vara vanligt sunt förnuft att utvärdera den nuvarande politiken, bedöma dess effektivitet och överväga vilka alternativ som finns. För de flesta människor skulle det kanske vara sunt förnuft men jag är rädd att det inte gäller för delegaterna till denna konvention. De skulle lika gärna kunna stå i narkotikakungarnas sold. För resultatet av deras beslutsamhet att föra en förbudspolitik kommer bara att vara att fylla just dessa brottslingars fickor, genom att förkasta intelligentare strategier som skulle kunna reducera de verkliga skadorna för individer och resten av samhället.
Sanningen är att förbudet inte är en lösning på problemen, utan den främsta orsaken till dem. Det är förbudet som skapar narkotikakungarnas vinster. Det är förbudet som dödar användarna genom att neka dem den information om drogerna de sätter i sig som de behöver. Det är förbudet som när den kräftsvulst av korruption som skadar våra samhällen så mycket.
Jag tror och hoppas att förbudet en dag kommer att ersättas med statlig reglering, men jag säger inte att detta är en politik som bör tvingas på varje land. Jag säger till mina svenska kolleger och till Förenta staterna att de bör ha friheten att utveckla den narkotikapolitik som de anser passar deras länder, men att andra bör vara fria att utveckla sina egna strategier för att finna effektivare lösningar på detta fruktansvärt svåra problem.

Alyssandrakis (GUE/NGL).
Herr talman! Vissa åsikter i Buitenwegs betänkande och ännu mer i Cappatos förslag skulle utan vidare kunna stödjas av narkotikahandlarna, av de läkemedelsindustrier som tillverkar ersättningsprodukter men också av dem som hellre ser att ungdomarna står under narkotikakulturens inflytande än att de kämpar för sina rättigheter eller demonstrerar mot den imperialistiska invasionen i Irak.
Det sägs ingenting om de sociala orsakerna till narkotikamissbruket, och heller ingenting om förebyggande åtgärder och om avvänjning. Man underskattar FN:s undersökningar av de negativa resultaten av legaliseringen och tillverkningen av ersättningsprodukter, man ifrågasätter t.o.m. deras skadliga effekter genom förslaget om kategoriindelning, men också genom kravet på nya undersökningar av narkotikans konsekvenser. Cappato påstår t.o.m. att orsaken till marginaliseringen av narkomanerna inte är narkotikan utan det faktum att den inte används öppet. Ännu vansinnigare är hans påstående att det är förbudet som är orsaken till ökningen av narkotikamissbruket. Det innebär att han frikänner narkotikahandlarna och det kapitalistiska samhället och i stället dömer ungdomarna.
Europaparlamentet har en möjlighet att skydda ungdomarna mot narkotikahandlarna och deras vänner genom att med stor majoritet rösta emot betänkandet eller göra en grundlig förändring av det.

Oostlander (PPE-DE).
Herr talman! Under ministerkonferensen nästa vecka kommer det alltså att handla om utvärderingen av framstegen och problemen i förverkligandet av konventionernas målsättningar. De här målsättningarna avser minskning av bruk, försäljning, produktion, osv. Det är bra målsättningar och alltså är det också bra att fru Buitenweg har utarbetat ett betänkande om detta för att förse delegationen med ett par rekommendationer. Men hon menar naturligtvis något mer än bara det. Som den politiker hon är vill hon också ge en viss vägledning. Hennes betänkande är väldisponerat men enligt mig ur en felaktig infallsvinkel. Av den anledning ställer jag mig tämligen kritisk till det.
Som jag ser det är punkt 7 kärnpunkten. Vad utvärderingar beträffar så måste man fastställa kriterier. De uppges i stora drag i punkt 7. I väldigt stora drag, för jag anser att samtliga förtjänar en närmare specificering. Jag tror att vetenskaplig forskning på det här området är svår i vilket fall som helst och att den måste förberedas mycket noggrant så att kriterierna som fastställs hela tiden vidhålls under forskningsarbetet. Vi känner alla till att all vetenskaplig forskning nu för tiden kan undergrävas av annan vetenskaplig forskning. Hur som helst, man kan till och med hyra institutioner för att göra det. Vi måste alltså vara noga med att se till att det görs ordentligt och ta till oss Hans Bloklands varning om personalen som ägnar sig åt den här forskningen.
När de här frågorna diskuteras kommer en mängd olika känslor i svall. Det tycker jag är oerhört roligt att höra. Nyss hörde jag Robert Evans tala på ett fantastiskt sätt om de här frågorna. Det innebär att det finns ett slags tro bakom den intagna ståndpunkten. Eller att det i hög grad handlar om en framtoning som man vill ha. I Nederländerna har jag förstått att idén om individens autonomi, som måste stå väldigt centralt, är väldigt viktig. Jag tror inte alls på den inställningen. Vad den saken beträffar har jag en helt annan tro, eftersom jag inte heller tror att varje individ har rätt att välja sitt eget beroende, vilket jag hörde någon utbrista på nederländsk TV en gång. Jag tycker att det är en konstig autonomi varvid den högsta autonomin är att ge upp autonomin. Jag ser ingenting i det.
Dessutom har det inte gått som vi förväntade oss i Nederländerna. Alla tycker att vi för en väldigt tolerant politik. Jo, fast vi tycker redan att den är förlegad. Vi ser alltså till andra möjligheter. Vi säger; har vi inte varit alldeles för toleranta? Den där klassificeringen av narkotika, är den rimlig egentligen? Jag kan berätta för er, herr Robert Evans, att vi i Nederländerna kan odla så bra cannabis som är så starkt koncentrerad att gränsen till tung narkotika nästan har suddats ut. Den klassificeringen har egentligen upphävt sig själv. Dessutom har det toleranta klimatet i Nederländerna - där många som tillverkar ecstasypiller inte har en känsla av att de ägnar sig åt något olagligt - en rikligt blomstrande produktion till följd. Jag tror att vi är en av de största exportörerna i världen. Ni kanske kan säga att det är bra för den nederländska ekonomin, men mig förfaller det ändå vara en felaktig infallsvinkel. Vad de där ecstasypillren beträffar så måste vi förstå att mycket av det meningslösa våldet i utelivet beror på dem. Jag anser att vi måste komma bort från det, att vi alltså måste föra en nykter politik i riktning mot zero tolerance.

Hedkvist Petersen (PSE).
Herr talman! Jag och de svenska socialdemokraterna anser att FN:s narkotikakonventioner skall utgöra grunden för EU:s narkotikapolitik, och vi önskar att denna grund skall bestå. Att utvärdera effektivitet är en sak, men att antyda att väl fungerande internationella konventioner skall upphävas är att gå för långt. Det sker i detta betänkande.
Jag ser inte heller någon anledning till omklassificering av preparat, vilket också krävs i betänkandet. Vi måste komma ihåg att det redan idag enligt FN:s konventioner krävs vetenskapliga bevis för medicinsk nytta och för att användning skall vara laglig. Jag stödjer alltså därför inte detta betänkande som det ser ut idag.
För mig i egenskap av folkvald är det ett viktigt uppdrag att inte ge vika i kampen mot narkotika. Ibland är det svårt att diskutera dessa frågor, eftersom vi står långt ifrån varandra vad gäller användningen av verktygen, vilket har avspeglats i debatten idag. Låt mig förklara min och svenska socialdemokraters inställning: Vi anser att en avkriminalisering eller legalisering av så kallade lättare droger skulle vara direkt skadlig, eftersom dessa leder till bruk av tyngre droger. Detta vet vi av erfarenhet, och det tror jag knappast någon här kan säga emot.
Vi stöder en narkotikapolitik som består av tre delar, där alla delar är viktiga: för det första förebyggande arbete, för det andra kontrollpolitik och för det tredje behandling. Den första delen, de förebyggande åtgärderna, är viktigast, och det är där tyngdpunkten skall ligga. Därför går det inte att riva upp de förebyggande internationella konventioner som vi har och som verkar för en klok narkotikapolitik. Den andra delen, kontrollpolitiken, är också viktig, men den är bara en av tre delar. Behandling och rehabilitering är självklara inslag om vi skall ha en human och fungerande narkotikapolitik syftande till att stoppa efterfrågan, spridning och kriminalitet.

Thors (ELDR).
Herr talman! Som finländsk liberal stöder jag Olle Schmidts linje. Vi frågar oss vad det är som gör droghandel lockande för ungdomen. Jo, det är när de lever i samhällen där de saknar bättre perspektiv och inte har några andra möjligheter till framgång. Jag kommer från ett samhälle där alla ungdomar har möjlighet till utbildning, att förbättra sin sociala ställning och att komma framåt. De har hopp.
Hopp är det bästa som finns i kampen mot droghandeln. Om vi argumenterar för att en handel måste legaliseras om den är lönsam, undrar jag om vi inte också måste legalisera kvinnohandel och människohandel som håller på att bli lika stora ekonomiska sektorer i världen, och ännu mer fruktansvärda. Till dem som kallar oss ridiculous när vi talar om den nordiska narkotikapolitiken som en framgång vill jag säga att vi enligt statistiken i Finland har lyckats. Där minskade den narkotikarelaterade brottsligheten i fjol.

Cederschiöld (PPE-DE).
Herr talman! Malliori tog nyligen de första stegen i Europaparlamentet för att öppna för tankegångar som kan leda till legalisering av narkotika. Nu går förespråkarna för legalisering vidare och utmanar befintliga internationella överenskommelser. Det finns då anledning att stå upp för Europaparlamentets hittills kloka politik.
Buitenwegs betänkande uppmanar till översyn av FN-konventionerna och omklassificering av narkotika. Det långsiktiga syftet tycks vara en fri marknad för viss narkotika, sedan för all narkotika och därefter avkriminaliserat narkotikamissbruk. Vare sig jag eller PPE-DE-gruppen kan stödja detta. Buitenweg presenterar detta på ett mycket intelligent sätt. Det är först när man studerar motiveringsdelen som man ser att det faktiskt handlar om legalisering av cannabis och att syftet i förlängningen är att legalisera all narkotika. Det kan vi läsa på olika ställen.
Tonen hos dem som förespråkar legalisering har förändras och slipats de senare åren. Det ger större anledning till oro. Harm reduction låter oskyldigt, som att minska skador, men kan, om det används på fel sätt, bli ett verktyg för dem som vill legalisera. Det handlar inte bara om metadon och sprutprogram utan också om safer use of drugs, dvs. säker narkotikaanvändning, som om det fanns något sådant!
Trycket ökar på ungdomar och familjer. Inte undra på att de flesta föräldrar motsätter sig en legalisering av cannabis. Samhället hjälper bäst till genom att inte öka tillgången på narkotika, oavsett vilken typ det gäller. EU gör viktiga insatser i bekämpningen av narkotikahandeln. Då skall vi inte bakvägen öppna dörren för annan narkotikahandel.
Jag har tre råd till regeringarna och till kommissionen inför Wienmötet. För det första: Rör inte FN-konventionerna, utan verka i stället för att de genomförs till fullo av alla medlemsstater.
För det andra: Låt vård- och behandlingsfrågor förbli nationell kompetens. Vad gäller detta är jag uppenbarligen på samma linje som Davies. Respektera medlemsstaternas skilda erfarenheter och traditioner på detta område.
För det tredje: Ett tillgängligt och tillräckligt utbud av individuellt anpassade vård- och rehabiliteringstjänster är en bättre väg ur missbruk än omklassificering av olika sorters narkotika. Marknadsinstrument bör användas för det som man verkligen vill utveckla. Det gäller då inte fler droger eller fler narkomaner utan mer effektiv vård för att komma ur drogproblemen.

Malliori (PSE).
Herr talman, herr kommissionär! Det är en allmän uppfattning att det är absolut nödvändigt med en samordnad politik på internationell nivå för att bekämpa narkotikaberoendet och den brottslighet som hänger samman med narkotikan.
Det möte för en utvärdering efter halva tiden av Förenta nationernas handlingsplan som kommer att äga rum i Wien ger oss möjlighet att föra en vetenskapligt grundad diskussion om hur effektiva de hittillsvarande åtgärderna är. Man måste tillstå att de mål som uppställdes vid konferensen i New York i juni 1998 var ganska ambitiösa. Ganska många punkter i den planen har lyckats, som t.ex. balansen mellan minskad efterfrågan och minskat utbud, men också insamlandet av statistiska uppgifter på ett sådant sätt att man kan göra jämförelser mellan staterna.
FN:s konventioner om narkotika är en viktig utgångspunkt för en framgångsrik politik. Men det krävs en utvärdering och en aktualisering, och då måste man ta hänsyn till de förändringar som skett på det internationella planet, de nya fakta på området, pilotprogrammens effektivitet och snabbheten i produktionen och spridandet av nya beroendeframkallande ämnen. Det är vår skyldighet att studera allt det ovannämnda noggrant och skaffa oss en uppfattning om huruvida de gällande konventionerna kan bedömas som aktuella och tillräckliga. Vi får för övrigt inte glömma att dessa konventioner tillkom 1961, 1971 och 1988.
Dagens rekommendation från Europaparlamentet rör sig i stor utsträckning inom dessa ramar, och jag skulle vilja ta tillfället i akt och gratulera föredraganden. Värderade kolleger! Denna rekommendation tar inte ställning till om de beroendeframkallande ämnena skall legaliseras eller inte. Vad vi kräver är däremot att vår politik i en så svår fråga skall vara aktuell, adekvat och effektiv och, framför allt, att den skall förebygga problemen och inte bestraffa användarna.

Matikainen-Kallström (PPE-DE).
Herr talman! En rekommendation till det förslag som nu behandlas är att målsättningen skall vara att kullkasta den narkotikapolitik som baserar sig på tre FN-konventioner. Här ifrågasätter man på ett oroväckande sätt nolltoleransens ändamålsenlighet i förhållande till droger. Föredraganden måste ges en eloge för att han på ett listigt sätt dolt sitt egentliga budskap i tekniska nyanser. 
Det är inte nödvändigt att ändra klassificeringen av droger, vilket krävs i betänkandet. Omklassificeringen är endast ett täcknamn under vilket man försöker arbeta för en liberal drogpolitik. I klarspråk talar man här om legalisering av användningen av cannabis, en delvis upphävning av straffbarheten när det gäller försäljning av cannabisprodukter samt kontrollerad utdelning av heroin. Detta kan jag inte acceptera.
Begränsande drogpolitik, eller nolltolerans, är det enda rätta sättet att förhålla sig till droger. Med den här politiken har man åstadkommit goda resultat. I de nordiska länderna har man lyckats hålla drogproblemen på en lägre nivå än i resten av Europa. Som exempel på resultaten man nått kan jag nämna en minskning av drogrelaterade dödsfall och brott samt en utjämning i antalet personer som prövat på droger.
Ett sorgligt exempel på liberal drogpolitik är det så kallade mönsterlandet för en dylik inriktning, Nederländerna. Enligt Europols statistik produceras för närvarande över 50 procent av de syntetiska drogerna som rör sig i Europa i Nederländerna. Precis som kollega Oostlander redan tidigare sade är det helt klart att droger och användningen av dem ökar där man förhåller sig positivt till dem.
I betänkandet har man som bakgrundsinformation använt utredningar av Europeiska centrumet för kontroll av narkotika och narkotikamissbruk. Dessa utredningars betydelse minskar dock på grund av den förre chefens bakgrund. Ifrågavarande person var i januari tvungen att lämna sin tjänst, eftersom det framkom att denne vid sidan om sin egentliga tjänst verkade för en legalisering av droger.
Frågan om förhållningssättet till droger är principiell. Våra politiker måste inse vårt ansvar och agera därefter. Bästa kolleger! Jag uppmanar er att tänka noga efter vilket budskap ni vill ge i morgondagens omröstning, speciellt till de unga.
(Applåder)

De Rossa (PSE).
Herr talman! Jag vill börja med att tacka Buitenweg för detta betänkande och för hennes förnuftiga inställning till den fråga hon har varit tvungen att hantera.
Vi vet alla att både småbrottslighet och organiserad brottslighet till överväldigande delen är drogrelaterad. Det europeiska samhället kan inte fortsätta att tolerera detta och föra en politik som är ett klart misslyckande. Om det finns någon som tror att vår drogpolitik fungerar så lever vederbörande i ett sagoland. Människor dör varje dag därför att de fastnar i en kriminell värld med droger som tjänar miljoner på deras elände. Jag har besökt bostadsområden där mormödrarna fostrar barnbarnen därför att föräldrarna har dött, inte av en överdos av cannabis eller ens heroin, utan därför att de använde smutsiga nålar för att injicera sig själva med heroin eller använde orent heroin. Vi kan inte fortsätta att tillåta att den kriminella drogvärlden förstör våra barn på detta sätt.
I morse fanns det ännu en rapport i de irländska tidningarna om ett mord på grund av strider mellan olika droggäng - den femte på Irland bara under det senaste året. När hände det senast att en apotekare sköt en annan apotekare för att kontrollera drogmarknaden i sitt område? Eftersom drogmarknaden i hans område är laglig så finns det inte någon anledning för honom att försöka vinna en marknadsandel med olagliga medel.
Vi behöver se över FN-konventionerna. I morgon bör det komma en kraftfull maning från detta parlament att det är nödvändigt att se över konventionerna och att vi måste ta itu med drogfrågan på allvar. Vi måste allvarligt överväga en avkriminalisering av cannabis och ta itu med de tunga drogerna på allvar.

Sacrédeus (PPE-DE).
Herr talman! Den irländske socialdemokraten De Rossa menar att den nuvarande narkotikapolitiken inte fungerar. Finner han lösningen i Nederländerna? Är det där de stora förebilderna finns? Är Nederländerna ett exempel för övriga Europa?
Narkotikans gissel är alltför allvarligt för att överlämnas till individer som inte är beredda att ta det fulla ansvaret för nuvarande och kommande generationer. Min fråga till många av er i PSE-gruppen och till majoriteten av er i Verts/ALE-gruppen, ELDR-gruppen och GUE/NGL-gruppen är vilket stöd ni är beredda att ge till föräldrarna när en tonårsflicka eller -pojke säger till mamma och pappa att ?de visa politikerna har avkriminaliserat detta, samhället har inget emot det?. Vilket stöd erbjuder ni mamman, herr De Rossa och herr Evans? Vilket stöd erbjuder ni pappan, herr De Rossa och herr Evans? Vad har ni för budskap? Är det den nederländska modellen som är det moderna? Är det denna modell som är den utåtriktade, den framtidsinriktade? Det cirkulerar så många olika begrepp. Tänk er in i den konkreta situationen i en familj, och det budskap man där ger till sina barn och till sina ungdomar!
Försöken att legalisera narkotika utgör en allvarlig överträdelse mot innehållet i FN:s narkotikakonventioner och FN:s barnkonvention, speciellt artikel 33 i den sistnämnda. Jag citerar: ?Konventionsstaterna skall vidta alla lämpliga åtgärder, innefattande lagstiftningsåtgärder, administrativa och sociala åtgärder i upplysningssyfte, för att skydda barn från olaglig användning av narkotika och psykotropa ämnen såsom dessa definieras i tillämpliga internationella fördrag och för att förhindra att barn utnyttjas i den olagliga framställningen av och handel med sådana ämnen?.
Min fråga till föredragande Buitenweg är på vilket sätt hon tycker att den holländska politiken skyddar barnens rättigheter, på vilket sätt den ger styrka till holländska mammor och pappor att säga till sina barn och ungdomar: ?Stå emot narkotikan! Stå emot haschen!? Jag undrar också på vilket sätt Nederländerna är en förebild för övriga Europa.
Evans tar också upp frågan om man kan jämföra hasch med alkohol. Uppenbarligen är budskapet att hasch skall bli lika kulturellt accepterat som alkohol är idag, inte minst i Storbritannien. Innebär detta att ni önskar att hasch skall bli en del av den kulturellt accepterade droganvändningen? Detta säger inte bara svenska kristdemokrater nej till, utan detta kommer också en majoritet av ledamöterna i Europaparlamentet att säga nej till i morgon.

Crowley (UEN).
Herr talman! I likhet med andra kolleger välkomnar även jag detta tillfälle till debatt även om jag absolut inte är överens med några av dem som förslår att vi skall stödja denna resolution.
Ett av de viktigaste områdena som vi måste undersöka gäller hur vi bäst skall kunna skapa ett samhälle som skyddar människor från de faror de utsätts för. Vi gör det på flera olika sätt, genom lagstiftning och åtgärder på andra områden för att skydda det gemensamma bästa och individuella rättigheter. Några av de målen för individuella rättigheter och det gemensamma bästa innebär att enskildas handlingsfrihet och rörelsefrihet beskärs, men syftet är inte att hindra någon från att göra vad denne vill göra utan därför att det ligger i allas intresse att se till att den personen inte kan göra det.
Som en som har arbetat med unga drogmissbrukare och unga alkoholister vet jag att det inte finns något som är mer ägnat att sända fel budskap än förslag som kräver en legalisering av olagliga ämnen. Att göra det förnekar det faktum att de orsakar skada. Det är ironiskt att vi, vid en tid då Europeiska unionen och detta parlament arbetar för att minska rökningen på grund av dess allvarliga konsekvenser för hälsan, samtidigt försöker göra det möjligt för människor att fritt förstöra sin egen hälsa med droger som har visats vara skadliga för hälsan och ge upphov till andra problem. Det finns bättre sätt att upprätthålla lagen, göra den rättvisare och se till att vi kan reagera på enskilda missbrukares situation som vill komma tillbaka och få behandling. Men det kan inte åstadkommas genom lagstiftning.

Talmannen.
 Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 12.00.

Talmannen.
 Nästa punkt på föredragningslistan är ett betänkande (A5-0086/2003) av Cerdeira Morterero för utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor om förslaget till rådets direktiv om rätt till familjeåterförening (KOM(2002) 225 - C5-0220/2002 - 1999/0258(CNS)).

Cerdeira Morterero (PSE)
. (ES) Herr talman! Europeiska unionen har 12 miljoner olagliga invandrare från tredje land. Inrese- och uppehållstillstånd för familjeåterförening utgör i nästan alla unionens medlemsstater den huvudsakliga kanalen för laglig invandring av tredjelandsmedborgare.
Denna familjeinvandring omfattar såväl familjeåterförening sensu stricto -återförening av familjemedlemmar med medborgare från tredje land med uppehållstillstånd - samt bildande av familj då familjekopplingen uppstår efter det att tredjelandsmedborgaren anlänt.
De personer som beviljats uppehållstillstånd som familjemedlemmar utgör mellan 40 och 50 procent av alla invandrare. Ännu mer i vissa medlemsstater i unionen som i Frankrike och Förenade kungariket.
Utan att bortse från betydelsen i kvantitativa termer av den lagliga invandringen är det å andra sidan viktigt att framhäva den grundläggande roll familjeåterföreningen spelar som nödvändigt medel för att uppnå en integration av tredjelandsmedborgare med laglig hemvist i Europeiska unionen.
Familjemedlemmarnas närvaro bidrar till en större stabilitet och en integration av dessa personer då de tillåts leva ett normalt familjeliv. Den största delen av de familjemedlemmar som beviljas inresa genom rätten till familjeåterförening har en stor fördel i förhållande till andra slag av invandrare eftersom de har mycket starka band till en person -den sökande - som redan finns i mottagarlandet. Det underlättar möjligheten till integration i mycket hög grad.
Den lagstiftning som handlar om familjeåterförening bör styras av två principer som också borde tillämpas på all invandringslagstiftning. Dessa principer som redan upprepats vid andra tillfällen är jämlikhet och säkerhet.
Jag kommer inte att ånyo hänvisa till hela det historiska skedet i förslaget till det direktiv vi i dag diskuterar eftersom jag utgår från att det är känt. Jag kan dock inte låta bli att hänvisa till den första politiska överenskommelsen om laglig invandring som uppnåddes vid förra ministerrådsmötet (rättsliga och inrikes frågor) den 28 februari om rådets direktiv om rätten till familjeåterförening. En överenskommelse som är långt ifrån det detta parlament föreslår.
Jag är medveten om svårigheterna att nå överenskommelser i så känsliga frågor som invandringen, vars fokus och rättsliga regleringar uppvisar mycket olika särdrag i medlemsstaterna.
Det förslag som i dag läggs fram i plenum för godkännande innefattar som familjemedlemmar sökandens sambo, samt partner enligt medlemsstatens lagstiftning, oberoende av kön, sökandens och dennas sambos minderåriga barn, inklusive adopterade barn, samt sökandens eller dennas sambos minderåriga barn då en av dem är vårdnadshavare i teori och praktik, men vi har inte godkänt det undantag som handlar om barn över 12 år där medlemsstaten skulle kunna granska om det uppfyller kraven på integration innan man beviljar inrese- och uppehållstillstånd i enlighet med direktivet.
Man har innefattat föräldrar med svårigheter i hemlandet då de inte har stöd från någon annan släkting. Man har också innefattat myndiga barn med hälsoproblem. Fristen för att meddela fattat beslut minskar från 9 till 6 månader och från 12 till 9 månader i exceptionella fall.
När det gäller villkoren för rätten till familjeåterförening upprätthåller vi skälen för allmän ordning, säkerhet och folkhälsa då vi beviljar rätt till familjeåterförening. Man kommer inte att kunna avslå förnyande av tillstånd på grund av sjukdomar som uppkommit efter expediering av desamma. Man befriar de asylsökande från kravet att kunna visa att de kan försörja sina familjemedlemmar.
Jag har upprepat alla ändringsförslag som handlar om subsidiärt skydd i utbyte mot ett löfte från kommissionen att så fort som möjligt lägga fram ett direktiv som harmoniserar denna fråga i Europeiska unionen.
När det gäller inrese- och uppehållstillstånd för familjemedlemmar föreslår vi att en anpassning sker av rätten till utbildning, sysselsättning och yrkesutbildning till sökandens familjemedlemmar och inte till unionsmedborgarna. Det kommer att göra det möjligt att undvika olika sätt att behandla människor i en och samma familj.
För änkor/änklingar, vid skilsmässor, separationer eller dödsfall kommer man att kunna få ett självständigt uppehållstillstånd om man haft tillstånd under minst ett år.
I allmänhet finns det några aspekter som jag tycker är positiva, som t.ex.: befrielse från kravet på asylsökande att kunna bevisa att de har ekonomiska medel att försörja sin familj, antagandet av flexibla kriterier för asylsökande avseende kraven på bevis på släktskap och beviljande av alternativa bevismedel då dessa inte finns i dokument. Familjemedlemmar beviljas också i allmänna ordalag samma rättigheter till bosättning som familjeöverhuvudet, man beviljar familjemedlemmarna samma rätt till utbildning, sysselsättning för annans och egen räkning samt familjerådgivning och man erkänner de särskilda behov minderåriga som anländer själva har.
Dock måste jag säga att den politiska överenskommelse som nåddes den 28 februari ligger långt från det detta parlament föreslog inom vissa områden eftersom det minskar dess tillämpningsområde och man kräver att rätten till permanent uppehållstillstånd skall vara en välgrundad framtidsutsikt.
Avslutningsvis upprepar jag att jag beslutat mig för att dra tillbaka alla ändringsförslag som innefattades i tillämpningsområdet för personer som åtnjuter subsidiärt skydd i utbyte mot rådets löfte att anta det direktiv som lades fram av kommissionen den 12 september 2001 om minimiregler för krav och stadga som tredjelandsmedborgare och fördrivna personer kan välja för att söka asyl eller åtnjuta annat slag av internationellt skydd, inklusive rätten till familjeåterförening.
Av dessa orsaker och de som vi på ett omfattande sätt förklarat tidigare i utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor ber jag om kammarens stöd för detta betänkande.

Vitorino
Herr talman, ärade ledamöter, fru Carmen Cerdeira Morterero! Innan jag inleder debatten om ert betänkande skulle jag vilja gratulera till dess kvalitet och personligen gratulera er till att ni är här tillsammans med oss och tillönska er ett snabbt och fullständigt tillfrisknande.
Det nya ändrade förslaget till direktiv om rätt till familjeåterförening, om vilket Europaparlamentet skall yttra sig i dag, antogs av kommissionen som svar på det mandat det fick av stats- och regeringscheferna i Laeken den 15 december 2001. Europeiska rådet bekräftade vid detta tillfälle att en gemensam asyl- och invandringspolitik förutsatte fastställandet av gemensamma bestämmelser i fråga om familjeåterförening.
Europeiska rådet erkände dock att framstegen var långsammare och mindre substantiella än planerat och att det därför var nödvändigt med en ny impuls och nya riktlinjer för att återhämta den försening som hade ägt rum. Därför uppmanade Europeiska rådet ministerrådet att skynda på sitt arbete och krävde att de före juli 2003 skulle godkänna bestämmelserna för familjeåterförening. Kommissionen anser att familjeåterföreningen utgör ett viktigt element i en lyckad integration mellan nationaliteter i tredje land i de europeiska samhällena. Detta instrument är alltså för oss en viktig del av den gemensamma invandringspolitiken som kommissionen föreslagit och det var just det första av alla förslag som kommissionen lade fram för rådet under Tammerforsmandatet.
Kommissionen använde för detta ändrade förslag ett nytt hanteringssätt i förhållande till de punkter som under två år väckte oöverkomliga skillnader mellan medlemsstaterna. Denna nya hantering erkänner att för att kunna harmonisera den nationella lagstiftningen är det nödvändigt med flera etapper. Förslaget utgör således bara den första etappen i detta närmande. Därför fastställer vi i flera av instrumenten en relativ flexibilitet, framför allt när det gäller de punkter som där det finns meningsskiljaktigheter mellan medlemsstaterna.
Denna flexibilitet är dock inramad på två sätt. För det första, när det gäller innehållet, genom att ta till en klausul av typen standstill, som försöker undvika att medlemsstaterna missbrukar de undantag som efteråt har införts i förhållande till den gällande lagstiftningen när det gäller att anta detta direktiv. Det finns en slags frysning av skyddsnivån för familjeåterföreningen så som den i dag finns i medlemsstaternas lagstiftning. För det andra, kommissionen inför en rendez-vous-klausul, som fastställer en frist på två år efter införlivandet av direktivet och uttryckligen slår fast vilka bestämmelser som i första hand skall ses över för att inleda den andra etappen i harmoniseringsprocessen av de nationella lagstiftningarna.
Det handlar givetvis om de känsligaste bestämmelserna, som definitionen av familjemedlemmar och möjligheten att på samma sätt omfatta familjemedlemmar till gemenskapsmedborgare som inte utövar sin rätt till fri rörlighet. De viktigaste ändringarna i förhållande till kommissionens ursprungliga förslag handlar i första hand om definitionen av familjemedlemmar. Rätten till familjeåterförening garanteras för make/maka och underåriga barn. Med en strävan efter flexibilitet specificerades att en medlemsstat kan undersöka, enbart om dess lagstiftning redan i dag innehåller uppgifter om antagandet av direktivet, om ett barn över tolv år uppfyller kriteriet för integration.
Inresa för personer som lever tillsammans som ogifta par, släktingar i uppåtstigande led och äldre barn har å andra sidan kommet att bli frivilligt för medlemsstaterna, vilka måste besluta i denna fråga via lagstiftning eller förordningar. När det gäller formerna för familjeåterförening, bostadsförhållanden, materiella tillgångar och sjukförsäkring är de frivilliga. Men man förutsätter att kontrollen kan utföras efter återföreningen, vid förnyandet av uppehållstillståndet för familjemedlemmarna.
Ett undantag gör det likaså möjligt att bibehålla de nationella lagstiftningarna som tar hänsyn till medlemsstatens mottagningsförmågan när det gäller att handlägga ansökningarna om familjeåterförening. I dessa fall kan ansökningarna, i enlighet med mottagningsförmågan, få vänta då man får införa en väntetid på högst tre år för familjemedlemmarna. Slutligen förenades bestämmelserna angående familjeåterförening för flyktingar i samma kapitel för att ta bättre hänsyn till deras situation. Kort sagt, förslaget går inte så långt som våra ursprungliga avsikter. Men det skapar ingen skyldighet att närma villkoren för familjeåterförening nedåt, och vi uppfattar dem som en första etapp på en väg vi vill skall vara snabbare, men vi kommer att fortsätta att arbeta med övertygelse och ihärdighet. Jag tackar för föredragandens och parlamentets stöd i denna debatt under de tre långa åren av gemensam vandring.

Klamt (PPE-DE).
Herr talman, herr kommissionär, ärade kolleger! Cerdeira Mortereros betänkande om familjeåterförening som trots PPE-DE-gruppens röster antogs i utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor är helt oacceptabelt för vår grupp. Detta är det tredje förslag som kommissionen lägger fram i frågan sedan 1999, och direktivet kommer efter att ha antagits av rådet snart att omvandlas till nationell rätt i medlemsstaterna.
Vi, dvs. Europaparlamentet, skall i dag ta ställning till en såväl human som verklighetsnära lösning på familjeåterförening för personer som inte är EU-medborgare. Det handlar om en lösning som gör det möjligt för personer från länder utanför EU att leva i och med sina familjer i Europeiska unionen men som samtidigt inte dramatiskt ökar invandringen till våra medlemsstater. Kommissionen har efter flera år av tröga förhandlingar med rådet äntligen slagit in på en realistiskt och praktiskt orienterad kurs.
Jag är dock - precis som i det första förslaget - kritisk till att kommissionen inte skiljer på de olika skälen till invandring i direktivet. Därför kräver jag återigen på min partigrupps vägnar skilda direktiv för familjeåterförening. Åtskilda för områdena asyl, arbetsinvandring och subsidiärt skydd. Genom att kommissionen nu reglerar det subsidiära skyddet - dvs. ett tidsbegränsat mottagande av människor som är i behov av skydd - i ett särdirektiv, tas ett steg i den riktning vi har krävt. I konsekvensens namn borde detsamma ha gjorts för områdena asyl och arbetsinvandring.
Att utvidga återföreningen till att gälla även ogifta och registrerade partnerskap samt make eller makas barn - vilket Cerdeira Morterero kräver i betänkandet - avvisar vi kategoriskt, för vem skall kontrollera detta? Det är helt obegripligt varför man medvetet skulle öppna dörrarna för missbruk av reglerna. Jag vill rekommendera ideologerna i kammaren att ta kontakt med dem som arbetar praktiskt med detta ute i medlemsstaterna och som dagligen brottas med oklara regler och ett omfattande missbruk.
Om man redan i dag betalar enorma summor till smugglare för att med livet som insats på olaglig väg resa in i Europa råder det ju ingen tvekan om vad man hädanefter kommer att betala för att helt lagligt resa in som någons så kallade livspartner. Inte heller är kommissionens förslag att överlåta åt medlemsstaterna att avgöra hur dessa grupper skall återförenas särskilt övertygande. Det lämnar alldeles för stort spelrum åt de enskilda staterna i ett förenat, öppet Europa.
I stället för att stödja den praktiskt orienterade och praktiskt gångbara väg som jag föreslog redan i mitt första betänkande och som numera har övertagits av stora delar av rådet och kommissionen, tumlar vänstermajoriteten fortfarande runt och leker ideologer. Genom att stå fast vid verklighetsfrämmande förslag ger de vatten på kvarn åt de medlemsstater som inte vill ge Europaparlamentet medbestämmande på detta område.
Jag kan för en gångs skull inte annat än välkomna att vi bara befinner oss i det rådgivande förfarandet. Rådet har redan gjort en politisk överenskommelse om att anta kommissionens förslag. Man kan alltså räkna med att kommissionens mer realistiska förslag kommer att läggas till grund för beslutet på rådets sammanträde den 8 maj i år. Därför önskar jag i dag och för framtiden att våra beslut inte skall präglas av ideologiska partiprogram, utan att vi i detta och kommande parlamentariska förfaranden kan enas om en konstruktiv, praktiskt orienterad och begriplig politik som även medborgarna i våra medlemsstater kan stödja.
(Applåder)

Terrón i Cusí (PSE).
Herr talman! Innan jag börjar mitt inlägg föreslår jag såväl närvarande som icke närvarande, ingen är här från rådet vilket de borde vara, följande övning. Tänk i detta ögonblick att ni innefattas i tillämpningsområdet för detta direktiv och att vi nu talar om era män, fruar och barn. Jag tycker att det är en bra övning.
För det andra skulle jag vilja gratulera Cerdeira Morterero. Hon hade ett mycket svårt arbete. Kammaren tog väl emot kommissionens första förslag. Vi lade några förslag som inte beaktats, och inte bara det, utan dessutom har det från det frånvarande rådets debatter kommit ett nytt förslag som vi tycker ännu mindre om. Trots det har föredraganden ansträngt sig för att se hur vi kan gå vidare, eftersom vi anser att det är en mycket viktig del i invandringspolitiken som redan borde vara fastställd. Vi godtar alltså många av de nya förslag som läggs fram för oss, vi godtar grunden för dem, vi godtar det faktum att man skall visa att man kan försörja familjen, vi kan tänka oss att vänta, till följd av en överenskommelse, på ett nytt förslag för subsidiärt skydd men det finns sådant som vi trots allt inte kan acceptera.
Vi kan inte av några skäl godta begränsningen av inresor för minderåriga barn. Det tycker vi är självklart. Vi kan inte godta utökandet av fristerna och vi kan inte godta -eftersom vi inte alls tycker om det - det antal undantag, som trots kommissionens goda vilja, finns med i förslaget. Trots det och utan stor framgång är vi i PPE-DE villiga att nå en överenskommelse och fortsätta dialogen.
Ledamöter, kära kolleger! Vi talar -som jag sade - om familjelivet. Jag antar att PPE-DE håller med om att det är grunden för vårt samhälle. Kan vi godta ett förslag som utökar tiden till tre år -tre år och nio månader om vi räknar in handläggningen - som en man måste vänta -tänk på det - på en kvinna för att få barn tillsammans med henne? Vet ni vad som händer ett barn mellan fyra och sju år, mellan sju och tolv? Är det skäligt att ge upphov till så mycken ängslan hos de människor som vi vill skall leva bland oss?
Jag vill ställa en fråga. Skulle det inte vara bättre att erkänna att människor lever i familjer? Skulle vi inte kunna göra lagar som underlättar familjers inresa? Skulle inte det vara mer praktiskt? I utbyte mot det skulle jag vara villig att tala om att innefatta dem i andelen personer som kommer för att arbeta, om att innefatta dem i den öppna samordningsmetoden och i andelen personer som kommer på grund av familjeåterförening. Men jag anser att det skulle vara en mycket mer praktisk politik för integration av dessa medborgare i vårt samhälle.
(Applåder)

Sørensen (ELDR).
Herr talman! Jag vill inleda med att beklaga att rådet redan i slutet av februari fastställde sin politiska linje utan att invänta Europaparlamentets ståndpunkt. Även om Europaparlamentet tagit lång tid på sig att behandla betänkandet ursäktar det inte rådets åsidosättande av Europaparlamentets roll i lagstiftningsprocessen.
Härefter vill jag säga att jag anser att direktivet berör ett viktigt område inom invandrings- och integrationsdebatten. Det är ett faktum att familjeåterföreningarna avseende tredjelandsmedborgare bidrar med 40 till 50 procent av det totala antalet invandrare inom Europeiska unionen.
Direktivet kommer att bidra till att skapa större klarhet i fråga om bestämmelserna, en förbättrad integration och en mera rättvis fördelning av bördan inom gemenskapen. Samtidigt innebär direktivet att medlemsstaterna har möjlighet att agera för att förhindra oavsiktlig ekonomisk invandring.
Det finns anledning att påpeka att familjeåterföreningarna medverkar till att garantera grundläggande värden för varje enskild individ: Familjens sammanhållning och ett normalt familjeliv. På Europeiska liberala, demokratiska och reformistiska partiets grupps vägnar har jag stött ändringsförslag som innebär en utvidgad familjedefinition och som även involverar tredjelandsmedborgare med subsidiärt beskydd när det gäller bestämmelserna för familjeåterförening. Jag tycker dock inte att det är fel att vi kopplar vissa krav till bestämmelserna för familjeåterförening. Jag anser fortfarande att medlemsstaterna skall ha möjlighet att ställa krav, exempelvis när det gäller bostad av normal standard, inkomst som garanterar att familjen är självförsörjande, respekt för den allmänna ordningen och den allmänna säkerheten, samt möjlighet att fastställa en karensperiod.
Jag hoppas att vi i denna kammare kommer att anta detta betänkande med största möjliga stöd och att rådet därefter kommer att lyssna till de råd vi ger dem.

Boudjenah (GUE/NGL).
Herr talman! Att Cerdeira Morterero i sitt betänkande försöker tillföra positiva ändringar till kommissionens ursprungliga förslag skall ses mot bakgrund av ett klimat präglat av säkerhetslagar och en faktisk kriminalisering av utvandring.
Detta gäller till exempel förslaget att beslut om familjeåterförening inte får vara diskriminerande. Men man kan fråga sig, enligt vissa av mina kolleger, om det här inte är rena skojeriet eftersom rådet nådde en överenskommelse redan i februari, vilken kommissionsledamot Vitorino gladde sig åt.
Tillåt mig därför i min tur att uttrycka tvivel om viljan att ta hänsyn till Europaparlamentets ståndpunkt. Tillåt mig också att uttrycka den största oro för att många av unionens länder nu har en tendens att skärpa invandringspolitiken. Man kan till exempel förstå varför den franska regeringen har betecknat detta avtal som - jag citerar - en viktig del i politiken för kontroll av flyktingströmmarna. Om det nu skulle krävas en tillnärmning av de nationella lagstiftningarna kan man fråga sig om detta bygger på en respekt för tredjelandsmedborgares rättigheter och skydd - i Tammerforsavtalens anda - eller om somliga tvärtom kommer att utnyttja genomförandet av detta direktiv som förevändning för att sänka den skyddsnivå som redan garanteras av medlemsstaterna? Genom att man till exempel inför fler inresevillkor för barn och väljer mellan sökande till kvalificerade arbeten och andra kommer EU att bli en fästning. En sådan politik medverkar inte på något sätt till utvecklingen av ett EU-medborgarskap som ger liv åt värden som tolerans, demokrati och solidaritet, med respekt för bland annat Genèvekonventionen och den allmänna förklaringen om de mänskliga rättigheterna.
Den verkliga möjligheten för unionen är tvärtom att den invandrade befolkningen får rätt till fri rörlighet och tas emot på ett sådant sätt att de kan engagera sig i det lokala samhällslivet och få en skälig inkomst. Då skulle vi vara långt ifrån fantasteriet om inkräktare. I det här sammanhanget är det sanningen som kommer fram i 2002 års rapport om systemet för ständig övervakning av migration inrättat av OECD. I Frankrike - med all respekt för inrikesministern - uppgick nämligen det totala antalet inresor för permanent bosättning till 119 000 personer år 2002, en siffra som är lägre än den för 1998. Och huvudskälet till denna invandring är fortfarande, i 77 procent av fallen, familjeåterförening.
I likhet med ett antal människorättsorganisationer vill jag här fördöma de åtgärder som det danska ordförandeskapet på något sätt gav tillåtelse till i sitt handlingsprogram om återvändande från november 2002. Jag menar de gemensamma charterflygningarna där de ?icke önskvärda? förs ombord. Det tog inte ens fyra månader innan Sarkozy i Frankrike kastade sig in i denna organisation för tvingade återvändanden, som är ovärdig vår tid och framför allt långt ifrån en mänsklig och rättvis invandringspolitik.

Boumediene-Thiery (Verts/ALE).
Herr talman! Europaparlamentet uttalar sig i dag återigen om rådets förslag om familjeåterförening. När det gäller den frågan finns det anledning att påpeka att rådet fastställde en allmän strategi redan den 27 februari i år.
Med tanke på att rätten att leva med sin familj är erkänd i internationella konventioner och anges i stadgan om de grundläggande rättigheterna är det beklagligt att se hur rådets strategi allvarligt ifrågasätter denna rätt för invånare från tredje land. Om man tar hänsyn till toppmötet i Tammerfors - vars syfte var att etablera en gemensam strategi för att integrera invånare från tredje land som bor lagligt i unionen, med respekt för instrument för mänskliga rättigheter - är denna nya strategi verkligen en nivåsänkning. Som vissa kolleger säger är det här direktivet visserligen bättre än ingenting, eftersom man vet hur svårt det var att nå ända hit. Men man kan inte hindra sig från att beklaga direktivets minimalistiska karaktär, trots föredragandens goda vilja och trots att vi är uppriktigt tacksamma för hennes arbete.
Tillåt mig dock att framföra viss kritik. Varför utesluta de personer som omfattas av ett tillfälligt eller subsidiärt skydd? Om detta förslag innebär att de utesluts från asylsystemet blir de utan rättigheter. De utesluts också från alla direktiv som rör tredjelandsmedborgare.
Och varför begränsa familjeåterförening till att gälla make/maka och, på vissa villkor, underåriga barn? Det finns ingenting som rättfärdigar att integrationskriteriet skall gälla underåriga som är äldre än tolv år eller att underåriga barn som är äldre än 15 år skall uteslutas. Definitionen av ett barn från tredje land bör vara densamma som definitionen av ett europeiskt barn. Ett barn är ett barn. Det har oavsett medborgarskap rätt att bo med sina föräldrar. Står inte denna bestämmelse i strid med medlemsstaternas internationella förpliktelser om barnets rättigheter? Den här typen av motsägelser är oberättigade och kan inte heller berättigas.
När det gäller handläggningstiden bör en ansökan om familjeåterförening behandlas inom rimlig tid efter det att den lämnats in. Tre års äktenskap är en alldeles för lång väntetid. Kräver man att européer skall ha varit gifta i tre år för att de skall få leva tillsammans? Principen om rätten att leva med sin familj är egentligen enkel. Om en utländsk medborgare är lagligt bosatt i en av unionens stater och har ett uppehållstillstånd som är giltigt i ett år bör rätten till familjeåterförening vara automatisk.
Med detta restriktiva förslag riskerar familjelivet dessutom att bli en plåga, framför allt för kvinnor. Enligt direktivet skall ett uppehållstillstånd endast beviljas för ett år och får endast förnyas på vissa villkor. Men det tillstånd som utfärdas bör ha samma varaktighet som makens/makans tillstånd. En väntetid på fem år för att make/maka skall få ett självständigt uppehållstillstånd är alldeles för lång tid. Avsaknaden av rättslig autonomi gör ofta kvinnorna helt beroende av sina män, vilket är oacceptabelt i ett Europa som försvarar kvinnors rättigheter. Och eftersom familjemedlemmarna inte har rätt att söka arbete så fort de har anlänt tvingas en av makarna att stå för hela försörjningen och stå i vägen för makens/makans hela sociala anpassningsprocess.
Filosofin i detta förslag till direktiv är motsatsen till den som präglade det direktiv som antogs förra året. Den strider inte bara mot många ansvarigas tal om integration utan uppmuntrar också många invandrade ungdomar att reagera våldsamt på en upplevd orättvisa.

Gollnisch (NI).
Herr talman, mina kära kolleger! Jag kan bara återigen konstatera att den text vi nu behandlar är ett betydande avsteg i invandringsvänlig riktning. Logiken är alltid densamma: att hela tiden ytterligare gynna invandringen till Europa och att göra rätten till familjeåterförening till motorn för denna gemenskapspolitik. För en månad sedan kom Europeiska unionens råd (rättsliga och inrikes frågor) med möda fram till ett samförstånd om direktivet om familjeåterförening. I dag föreslår föredraganden en ändring av denna kompromiss, som hon anser är alltför restriktiv eftersom den inte i tillräcklig utsträckning förespråkar en utvidgad rätt till familjeåterförening.
Vad som föreslås här är att begreppet familjemedlem skall utvidgas till att omfatta ogifta partner, myndiga barn och släktingar som saknar annat stöd. Men vem skall bedöma om det stämmer att de saknar annat stöd? Här likställs till exempel en homosexuell förbindelse med familjebegreppet. Det klargörs dock att man måste kunna åberopa en varaktig och stabil relation. Vilket skämt! Men nu är bräschen öppen, för alla sökande. För varje person som kommer in kommer nästan 15 andra att kunna bosätta sig här tillsammans med denna person.
Visst bryr vi oss om den splittring som vissa utländska familjer lever med. Men om ni vill undvika den rotlöshet som följer med denna splittring, varför ställer ni er i dessa tider av arbetslöshet aldrig frågan om det eventuellt skulle gå att ordna en familjeåterförening i ursprungsländerna? Och varför ägnar vi inte en del av vår utvecklingsbudget på detta, en budget som alltför ofta går ut på att ta pengar ur fickorna på de fattiga i rika länder för att ge dem till de rika i fattiga länder. Är detta familjeåterföreningens verkliga syfte? Bör den inte i stället organiseras i invandrarnas ursprungsländer?
Vi tar mer än någonsin avstånd från denna inflyttningsinvandring som organiseras av medlemsstaterna med EU-institutionernas aktiva medverkan: allt ryms under beteckningen asylrätt, gränskontrollerna avskaffas, olagliga invandrares förhållanden legaliseras, skenäktenskap blir vanligare ... Allt detta måste upphöra. Det är vår skyldighet att sätta stopp för denna självmordspolitik som EU bedriver.

Pirker (PPE-DE).
Herr talman, herr kommissionär, ärade kolleger! Förslaget till direktiv om familjeåterförening blir faktiskt det första rättsliga instrument som vi inför i fråga om laglig invandring. Det gläder mig därför att kommissionens förslag åtminstone i tredje försöket går förnuftets väg och finner vårt stöd. Inte minst är jag glad därför att detta är det förslag som ligger PPE-DE-gruppens förslag närmast.
Jag ser det som särskilt positivt att familjebegreppet med hänsyn till arbetsmarknaden i EU, det sociala nätet och de intressen vi har i samband med integrering av personer från tredje land, begränsas till kärnfamiljen, dvs. att man med ordet familj avser just föräldrar och deras minderåriga barn. Det är också positivt att rådet redan har godkänt förslaget politiskt och att vi kan förvänta oss ett slutgiltigt antagande av direktivet med denna snävare definition av familjen nu i maj.
Det betänkande som vi har framför oss och som vi diskuterar är däremot, om ni så vill, ett stort steg tillbaka till migrationspolitikens stenålder. Det ignorerar helt enkelt verkligheten i medlemsstaterna. Ni kräver i stora drag att familjebegreppet skall breddas för att omfatta även ogifta partner, myndiga barn och släktingar. Ni går till och med så långt att ni vill att även hustru nummer två och tre och deras barn skall få flytta med. Detta är med förlov sagt ett brott mot Europas tradition och kultur. Ni kräver att fristen skall förkortas, och ni kräver att medlemsstaternas möjlighet att införa begränsningar i sina nationella regler skall tas bort.
Kommissionens förslag får bedömas som positivt. PPE-DE-gruppen stöder förslaget. Vi avvisar dock beslutsamt föredragandens förslag att vidga familjebegreppet långt mer än vad Europeiska unionen kan acceptera på området invandring.
(Applåder)

Evans, Robert J.E. (PSE).
Herr talman! Jag vill gratulera föredraganden för detta betänkande.
För det första, även om jag inser att det beror på oundvikliga förseningar från parlamentets sida så kan det formellt sett inte accepteras att rådet, som Sørensen sade, redan har kommit fram till en generell överenskommelse om detta utan att invänta parlamentets yttrande.
För det andra, kollegerna känner säkerligen till att Förenade kungariket på detta stadium, av väldokumenterade skäl har valt genom ett protokoll att inte ansluta sig till detta direktiv, men jag hoppas uppriktigt att det i framtiden kommer att ha möjlighet att ansluta sig. Därför välkomnar jag det förhållningssätt som föredraganden har valt när det gäller subsidiärt skydd.
Vi bör, som andra har sagt, erkänna betydelsen av denna överenskommelse då det är det första lagstiftningsinstrumentet om legal invandring som antas på europeisk nivå. Om vi är medvetna om de svårigheter kommissionsledamoten mötte för att komma någon vart i denna fråga så bör vi även inse vilka stora utmaningar vi har framför oss.
Klamts anmärkningar och hennes tolkning gjorde mig ledsen. I fråga om familjeåterförening vill jag säga till Gollnisch att jag mycket väl kan förstå att medlemmar av hans familj kanske inte skulle önska famijeåterförening om de befann sig tusentals kilometer ifrån honom - de skulle vara tacksamma för att vara åtskilda från honom. Men om det var medlemmar av min familj som var åtskilda och befann sig någon annanstans i världen - oavsett hur släktskapsförhållandet eller deras situation såg ut - så skulle jag välkomna detta och hoppas på en famijeåterförening som skulle föra oss samman.
Vi måste, som Terrón i Cusí sade, vara realistiska i vår hållning till, och moderna i vår tolkning av släktskapsförhållanden och visa förståelse för de omständigheter människor kan befinna sig i nuförtiden. Detta parlament måste vara realistiskt, förnuftigt och framåtblickande. Jag ser fram emot att stödja detta betänkande.

Laguiller (GUE/NGL).
Herr talman! Betänkandet innehåller förslag som, om de vore bindande, skulle kunna minska några av svårigheterna i samband med familjeåterförening. Förslaget är dock otillräckligt och vissa framlagda ändringsförslag är bakåtsträvande, varför vi förkastar dem.
Rätten till familjeåterförening måste vara en absolut rätt. Men det främsta intresset i detta betänkande tycks vara att kringgärda denna rätt med de mest skilda förevändningar, så att denna rätt inte skall kunna underlätta den så kallade olagliga invandringen. Ur mänsklig synvinkel är detta en förhatlig strävan som minskar räckvidden för de positiva aspekterna i texten. Samhället är så ojämlikt och världen rymmer så mycket misär att alltfler fattiga människor försöker fly hungern och lidandet för att försöka finna en räddning i Europas länder, något som de tyvärr ofta inte hittar.
Nationalstaterna och EU-institutionerna kommer att kunna sätta upp fysisk såväl som rättslig taggtråd för att förhindra denna rörelse, men de kommer inte att hindra den. De tvingande åtgärder som sätts in för att avvisa dem som flyr misären visar bara hur omänskliga de personer är som vidtar sådana åtgärder och stöttar dem.

Lambert (Verts/ALE).
Herr talman! Jag vill också tacka föredraganden för det arbete hon har lagt ned i denna fråga, och jag vill även foga min röst till Evans och stödja alla kommentarer han har gjort om detta betänkande.
När jag undersökte frågor med anknytning till fri rörlighet för arbetstagare för yttrandet från utskottet för sysselsättning och sociala frågor fick jag veta av arbetsgivarorganisationer att familjeåterförening var en avgörande faktor för människors beslut huruvida de skulle komma och arbeta inom Europeiska unionen eller inte. De ville veta om deras make/maka skulle kunna arbeta, de ville veta vilken utbildning deras barn skulle få tillgång till och de ville även veta vilka av deras barn som inte skulle få komma och kanske skulle vara tvungna att leva med andra släktingar när de tog sina examina vid femton, sexton års ålder och så vidare. Om Europeiska unionen menar allvar med vad den säger om arbetsmarknadens flexibilitet och behovet av vissa kategorier arbetstagare, så måste vi tänka efter ordentligt om vi skall säga till de människor som vi vill skall komma hit för att arbeta som företagsledare, läkare, IT-specialister, köksmästare eller vad det nu kan vara: ?vi beklagar, men ni måste splittra er familj, ni måste vänta i upp till tre år innan ni kan ta hit dem.? Sådana människor har möjlighet att välja och de kommer att välja att inte komma hit.
Min grupp och jag anser inte att vi talar om första och andra klassens familjer. Alla familjer vill vara tillsammans och enligt internationell rätt och internationella avtal har de rätt till det. Det betänkande som läggs fram av parlamentet erkänner att det numera finns olika släktskapsförhållanden. Vi måste erkänna livets fakta och vi måste hålla familjerna tillsammans, i synnerhet om vi vill ha en sådan ekonomi som vi anser oss ha rätt till.

Berthu (NI).
Herr talman! Förslaget till direktiv om familjeåterförening har sedan 1999 återkommit regelbundet till Europaparlamentet, likt sjöodjuret. Skälet till denna fram- och tillbakarörelse är enkelt: först lägger kommissionen fram ett släpphänt förslag, vilket Europaparlamentet godkänner och söker överträffa, och till sist kommer rådet - som tycks vara den mest ansvarsfulla av de tre - och säger nej, och då börjar allt om igen.
Den här gången tror sig kommissionen ha funnit ett vapen som är omöjligt att värja sig mot. Man har hållit en låg profil när det gäller flertalet av de bestämmelser som rådet opponerade sig mot, men i slutet av texten har man infört en artikel 19, där det förklaras att alla punkter kommer att omprövas om två år eller tidigare. Taktiken är lätt att se. Det gäller, åtminstone i ett första skede, att få igenom en miniminivå i EU:s bestämmelser om familjeåterförening. Syftet är att åstadkomma ett erkännande av principen om att EU har en rättsordning och att EU ingriper.
I ett andra skede kommer kommissionen att använda sig av dessa stödjande punkter för att upprepa sina krav. I artikel 19 nämns dessutom redan de bestämmelser som kommer att behöva ändras. Från rådets sida tar man risken att släppa igenom texten genom att säga varandra - som så ofta annars: för ögonblicket räddar vi det viktigaste, och när det gäller resten får vi se om två år.
Vi anser för vår del att rådet inte bör låta sig dras med i denna onda cirkel. Familjeåterförening är i dag en källa till omfattande invandring, och det är viktigt att varje medlemsstat får behålla förmågan att noggrant kontrollera invandringen för att anpassa den efter sin förmåga att ta emot människor. Det får inte vara tal om att staterna låter sig påtvingas en på förhand bestämd utvidgning av denna rätt, vilket kommissionen och Europaparlamentet drömmer om. Vi anser således att detta direktiv är onödigt och farligt för staterna, och vår uppfattning förstärks av det faktum att konventet om EU:s framtid ger uttryck för en vilja att låta alla dessa frågor beslutas med kvalificerad majoritet.

Gollnisch (NI).
Herr talman! Jag skall göra ett mycket kort inlägg med hänvisning till artikel 122, för en personlig sak, eftersom jag har ifrågasatts av Evans. Det förhåller sig faktiskt så, herr Evans, att min hustrus familj kommer från Fjärran Östern och att den följaktligen bor mer än 10 000 kilometer härifrån.
Jag älskar min hustru och håller mycket av mina svärföräldrar, jag hälsar ofta på dem i Japan och de hälsar på mig. Men varken de, mina svågrar eller min hustrus kusiner har någonsin tänkt på att de på grund av att hon har blivit min hustru har en etablerad rätt att stanna kvar och för alltid bo inom Europeiska unionens territorium.

Coelho (PPE-DE).
Herr talman, herr kommissionär, kära kolleger! Jag skulle vilja börja med att betona att fastställandet av gemensamma bestämmelser för familjeåterförening är för oss en viktig sak i en verkligt gemensam invandringspolitik. Detta var ett resultat av Europeiska rådets överläggningar i Tammerfors och de bekräftades nyligen i Laeken. Detta är emellertid ett mycket känsligt ämne där det naturligtvis finns en stark strävan att projicera de nationella verkligheterna. Därför är det svårt att hitta lösningar och kompromisser som kan rättfärdiga de nära två år som detta förslag har diskuterats i rådet.
Kommissionen kommer alltså fram med detta nya förslag som även om det är långt ifrån idealiskt är det förvisso genomförbart och gör det möjligt att inleda tillnärmandeprocessen för lagstiftningen om inresa för familjeåterförening. Jag gratulerar kommissionsledamot António Vitorino till den pragmatiska hanteringen som gjorde att vi kunde arbeta med de punkter som fortfarande skapade problem och integrera de kompromisser som man under tiden kom fram till i rådet. Jag anser att lösningen av en process som kommer att bedrivas i flera etapper är förståndig, den förutsätter en stor flexibilitet angående de punkter där situationen fortfarande är blockerad, samtidigt som den ger de nationella lagstiftningarna ett visst manöverutrymme. Jag gratulerar honom också till den bestämmelse han kallade för rendez-vous, och som fastställer att inom en frist på två år skall denna flexibilitet och undantaget genomgå en prioriterad översyn.
Av alla dessa skäl måste jag, när jag gratulerar vår kollega Carmen Cerdeira Morterero till det arbete hon har utfört, kritisera hennes avsikt att utvidga omfattningen för familjeåterföreningen för mycket, vilket enligt vår mening inte är önskvärt då det, förutom att det inte i denna första etapp är möjligt med tanke på skillnaderna i de nationella lagstiftningarna, kan leda till missbrukssituationer.
Jag skulle också vilja påminna om att vi arbetar med ett direktiv som syftar till att införa minimibestämmelser, där medlemsstaterna inom ramen för sina traditioner och den nationella lagstiftningen har all rätt att skaffa fördelaktigare bestämmelser när det gäller familjeåterförening. Jag hoppas, herr talman, att vi oberoende av våra meningsskiljaktigheter, som är naturliga och för övrigt själva essensen i en demokrati, skall kunna samla våra krafter för att skapa ett tydligt och öppet rättsligt system som kan garantera integrationen av de lagliga invandrarna i mottagarländerna, där familjeåterföreningen säkert är en faktor som främjar den personliga stabiliteten för den invandrade och som stöder dennas integration.

Talmannen.
I enlighet med den planerade dagordningen, avbryter vi här debatten om detta betänkande, vilken kommer att fortsätta efter kl. 21.00.

Talmannen.
Nästa punkt på föredragningslistan är kommissionens uttalande om ekonomiska prognoser för våren 2003: riktlinjer för sysselsättningen. Jag överlämnar ordet till kommissionsledamot Pedro Solbes Mira.

Solbes Mira
. (ES) Herr talman! Såväl jag som min kollega Diamantopoulou kommer att ge er omfattande information om de stora riktlinjerna i den ekonomiska politiken och sysselsättningen.
Denna eftermiddag har kommissionen just fattat beslut att anta sin rekommendation om riktlinjerna för sysselsättningen för perioden 2003-2005. Den bygger på det bidrag den ekonomiska politiken kan ge för att nå unionens strategiska mål som fastställdes i Lissabon. Riktlinjerna för den ekonomiska politiken innefattas i ett samordnat paket av riktlinjer, tillsammans med dem för sysselsättning som kommer att presenteras av min kollega, Diamantopoulou.
I rationaliseringssammanhang och med beaktande av den begäran som formulerats av Europeiska rådet i Bryssel har riktlinjerna för den ekonomiska politiken genomgått ett antal förändringar. De är tydligare och kretsar kring nyckelfrågor i den ekonomiska politiken. Dess allmänna del minskar drastiskt, tillika det antal riktlinjer som innehåller och ändå fortsätter att vara uttömmande. De fortsätter att ta upp alla de ekonomiska problemen även om det sker på ett mer koncentrerat sätt.
När det gäller riktlinjer per land struktureras de nu tydligt kring de stora utmaningarna i den ekonomiska politiken som är specifika för varje land. Det gör det också möjligt att lägga större vikt vid de grundläggande frågorna i den ekonomiska politiken. Dessutom är de särskilda riktlinjerna klart kopplade till de allmänna, som de utgår från. Till sist läggs ett särskilt avsnitt om euroområdet och de utmaningar det står inför.
Dock innebär denna fokusering inte en radikal brytning i förhållande till tidigare eftersom grundstrategin som utvecklats under de senaste åren, särskilt efter Lissabon, fortsätter att gälla. Samtidigt som man bekräftar strategierna insisterar riktlinjerna för den ekonomiska politiken på behovet att den makroekonomiska politiken skall upprätthålla stabiliteten och stödja tillväxten för att på ett beslutsamt sätt garantera att tillväxten skall vara hållbar vid ekonomiska, miljömässiga och sociala förändringar.
Jag kommer inte att gå in på dessa tre områden i detalj. Jag kommer att begränsa mig till att göra vissa kommentarer om vart och ett av dem. När det gäller den makroekonomiska politiken gör den nuvarande och ovissa ekonomiska omgivningen att det är av avgörande vikt att politiken måste inge förtroende. Den makroekonomiska politiken måste låta sig ledas av behovet att stödja tillväxten på kort sikt samtidigt som den bibehåller den makroekonomiska stabiliteten. I budgetpolitiken innebär det att flexibilitet bör kombineras med en trovärdig anpassning. De automatiska stabilisatorerna bör alltid då det är möjligt fungera fullt ut men vi bör också fortsätta minska underskotten. Dessa styrande principer är ett svar på överenskommelsen om att stärka samordningen av budgetpolitiken i kommissionens meddelande i november förra året. I synnerhet bör behovet att vid behov minska de strukturella underskotten med minst hälften av BNP, innefattas i densamma. Å andra sidan är det viktigt att löneutvecklingen skall vara förenlig med en stabilisering av priserna och en produktivitetsökning i syfte att göra det möjligt att återställa vinstmarginaler som gynnar en expansion av sysselsättningsskapande investeringar.
När det gäller den andra punkten -att främja tillväxtpotentialen - medger riktlinjerna i den ekonomiska politiken som sig bör behovet av strukturella reformer. Om något visar på unionens svaghet inför en global avmattning så är det utan tvivel behovet att ännu mer stärka tillväxtkapaciteten i vår ekonomi och dess motståndskraft mot chocker. För att stimulera skapandet av sysselsättning bör medlemsstaterna förbättra den kombinerade effekten av skatter på sociala ersättningar genom att agera såväl med hjälp av skatteslag som kriterierna för beviljande av ersättning. De bör främja en mer flexibel arbetsorganisation, revidera arbetsrätten och på lämpligt sätt anpassa utbildning och fortbildning. Det är också nödvändigt att underlätta arbetskraftens rörlighet genom att erkänna rätten till pension och sociala trygghetssystem. Naturligtvis bör nämnda åtgärder kompletteras med aktiva åtgärder på arbetsmarknaden för att finna arbeten. De stora riktlinjerna förespråkar också åtgärder som gynnar konkurrensen på produktions- och kapitalmarknaderna, som gynnar nyskaparandan och stimulerar övergången till en kunskapsekonomi. För att förbättra finansieringsvillkoren och i synnerhet tillgången till finansiering för små och medelstora företag bör handlingsplanen för riskkapital tillämpas fullt ut innan årets slut. Å andra sidan har färska händelser visat på behovet av bättre normer för styrning av företag och en adekvat finansiell tillsyn.
Avslutningsvis när det gäller hållbarhet omfattar riktlinjerna hållbarhet på lång sikt för de offentliga finanserna med särskilt beaktande av problemet med den åldrande befolkningen. Pensionsreformen måste syfta till att förbättra den finansiella hållbarheten, främja längre tid i arbete och ta bort sporrarna till förtidspension för att göra det möjligt med mer flexibla normer för utveckling av yrken och sysselsättning. I linje med meddelandet från november speglar riktlinjerna en samstämmighet att ta sig bättre an den offentliga skulden och garantera att den fortsätter att minska. När det gäller den ekologiska hållbarheten upprätthåller riktlinjerna att ekonomisk tillväxt inte får ske på miljöns bekostnad. Därför är det nödvändigt att kombinera lagregler med andra som grundar sig på marknaden. Medlemsstaterna bör därför minska subventioner och skattebefrielser och andra sporrar som kan få en negativ påverkan på miljön.
Avslutningsvis tas den ekonomiska politikens bidrag till den sociala hållbarheten upp. Sysselsättning är det bästa sättet att skydda sig mot fattigdom och utslagning och skapandet av sysselsättning är en förutsättning för att det skall finnas omständigheter som är gynnsamma för verksamhet och investeringar i den privata sektorn. Medlemsstaterna bör vidta de åtgärder som behövs för att förbättra arbetsmarknadens funktion och tillåta att lönerna speglar produktivitetsskillnader. Kommissionen har fastställt strategin på ett tydligt sätt. Vi försöker med det visa på maximal ståndfasthet när det gäller att uppfylla den genom att lägga större vikt vid denna fråga.

Diamantopoulou
Herr talman! För en månad sedan lade jag fram den reviderade sysselsättningsstrategin för parlamentet. Jag tror att vi i dag, genom framläggandet av de båda paketen, tar ett viktigt steg framåt och gör en viktig insats för att bättre och snabbare förverkliga Lissabonmålen, samtidigt som vi tar hänsyn till behoven och problemen i det utvidgade Europa. 
Indikatorerna och prognoserna under den aktuella perioden med ganska oroväckande indikatorer för ekonomisk utveckling visar att sysselsättningen fortfarande har utvecklats något under 2002, då ökningen av sysselsättningen var kring 1,1 procent, vilket innebär 500 000 nya arbetstillfällen, men vi måste naturligtvis inse att de ogynnsamma prognoserna för nästa år kommer att få konsekvenser också för sysselsättningen. Därför är det mycket viktigt att vi samordnar och intensifierar våra insatser, så att vi kan främja utvecklingen och bidra till skapandet av arbetstillfällen.
Det förslag vi lägger fram innebär en grundläggande förändring jämfört med tidigare. Vi måste säga att det är resultatet av omfattande överläggningar med parlamentet, med arbetsmarknadens parter, med medlemsstaterna, det är resultatet av en väl underbyggd analys och utvärdering av de föregående fem åren, och när förslaget lades fram första gången i januari, fick det ett mycket brett stöd också av rådet.
Riktlinjerna för sysselsättningen presenteras i år tillsammans med den ekonomiska prognosen, och det är viktigt att vi i år har en bättre tidsplanering, varigenom det inte kommer att uppstå samma förvirring som under tidigare år, då det gick sex månader mellan de båda paketen, men vi har också gjort framsteg i sakfrågorna, eftersom vi i mycket hög grad har lyckats åstadkomma sammanhållning och förenlighet mellan de båda paketen med riktlinjer, vilket kommer att bidra till bättre samordning och effektivare samarbete med medlemsstaterna.
Riktlinjerna är färre, de är enklare och naturligtvis mycket tydliga i fråga om de resultat som måste uppnås. Riktlinjerna är inte särskilt detaljerade, och det beror på att sysselsättningspolitiken har en mycket påtaglig nationell dimension, och dessutom finns det subsidiaritetsfrågor. Således bör varje land i viss utsträckning välja vilka medel man skall använda. Däremot har riktlinjerna en tydlig politisk inriktning, och vi klargör naturligtvis tydligt vilka konkreta resultat som måste uppnås inom varje sektor, resultat som vi i ganska många fall kompletterar med kvantitativa mål.
Vilken är den nya strukturen? Vilken är den nya grundtanken med sysselsättningspaketet? Den politiska grundvalen är den växelverkan som bör finnas mellan den ekonomiska politiken, sysselsättningspolitiken och den sociala politiken. Det finns därför tre mål: flera arbeten, bättre arbeten och en arbetsmarknad som inte utestänger någon. Dessa tre mål kommer till uttryck i tio prioriteter, som i själva verket täcker ett brett spektrum av reformer. Dessa reformer gäller individernas behov. De gäller det livslånga lärandet, de tjänster som måste erbjudas de arbetslösa, de gäller utbildningssystemen men naturligtvis också företagen, t.ex. problemet med byråkratin i företagen, frågan om stöd till företagen, främjandet av företagsamheten, och de gäller ett mycket brett spektrum med reformer, som t.ex. reformerna av de sociala trygghetssystemen, pensionsfrågan, skattefrågan, speciellt beträffande de lågavlönade, men också frågan om jämställdhet mellan könen och kvinnornas medverkan på arbetsmarknaden, något som kommer igen i alla prioriteterna, och det finns också en konkret prioritet, som gäller jämställdheten mellan könen och jämlikhet för alla de grupper som är utsatta för diskriminering. Det finns naturligtvis en fortsättning av de föregående riktlinjerna men också nya inslag som framför allt gäller frågan om den åldrande befolkningen och behovet av en politik som gör att man kan hålla kvar den äldre arbetskraften på arbetsmarknaden, frågan om rörlighet. Ett nytt intressant inslag är det informella arbetet, som också är ett prioriterat område för det italienska ordförandeskapet. 
Mina damer och herrar! Jag skulle vilja ta upp de kvantitativa målen. Sysselsättningsstrategin bygger på den öppna samarbetsmetoden. Det finns således inga sanktioner och inga tvingande åtgärder. För att det inte bara skall bli en presentation av idéer, måste vi därför komma överens och förbinda oss att åstadkomma konkreta resultat, att uppnå konkreta kvantitativa mål. Således föreslår vi en rad kvantitativa mål. De flesta av dessa är av nationell karaktär, dvs. det är medlemsstaterna som bestämmer om dem, men samtidigt finns det indikatorer för samtliga mål, med ett enda undantag, det informella arbetet, och kommissionen bedriver ett mycket seriöst analysarbete.
Avslutningsvis vill jag säga att det finns riktlinjer för hur arbetsmarknadens parter skall medverka men också för hur arbetsmarknadsmyndigheterna skall reformeras, och slutligen finns möjligheten att göra konkreta rekommendationer till varje medlemsstat. Vi har tagit hänsyn till situationen på arbetsmarknaden i varje medlemsstat, och vi har sett rekommendationerna som en följd av de nya riktlinjerna. I år finns det 57 rekommendationer till medlemsstaterna, och jag måste naturligtvis upprepa förenligheten och sammanhållningen med de tidsramar som Solbes nämnde.
Jag beklagar att parlamentet i år kommer att ha så kort tid på sig för att avge sitt yttrande om sysselsättningspaketet. Jag kan försäkra er om att kommissionen på alla sätt skall försöka underlätta parlamentets arbete, så att det kan bedrivas under kort tid men så effektivt som möjligt, och jag hoppas att vi från och med nästa år skall få bättre tid för vårt samarbete.

Figueiredo (GUE/NGL).
Herr talman! Det kommissionsledamöterna har lagt fram här bekräftar i det väsentliga den fortsatta politiken med stabilitetspakten, den politik som nu formulerats under toppmötet i Bryssel om att skynda på avregleringarna och att göra arbetsmarknaden mer flexibel. Man insisterar kort sagt på mer av samma som förut. Konsekvenserna är katastrofala, framför allt i Portugal, det land jag kommer ifrån, där vi har gått in i en teknisk tillbakagång, där skillnaderna har ökat gentemot genomsnittet i Europeiska unionen, där arbetslösheten växer i en takt som överstiger Europeiska unionens och där vi har de största fattigdomssiffrorna, även för bestående fattigdom. Det krävs alltså en förändrad politik. Jag frågar: När skall stabilitetspakten ses över så att vi kan satsa på offentliga investeringar, skapande av mer sysselsättning, förbättrad köpkraft samt ett effektivt bekämpande av fattigdom och social utslagningen?

Goebbels (PSE).
Herr talman! Europeiska unionen befinner sig uppenbarligen i ett tillstånd av en utdragen konjunkturnedgång, och framtiden ser inte heller så strålande ut. Kostnaderna för kriget, och därefter kostnaderna för freden, kommer att bli en tung börda för världsekonomin och därmed också för den europeiska ekonomin.
Herr kommissionär! Har vi råd att fortsätta kvävas av en doktrinär stabilitetspolitik som betraktas som ett mål i sig? Stabilitet är självklart en allmännytta! Men den ekonomiska politiken får inte bara handla om att bekämpa de offentliga underskotten. För närvarande har Förenta staterna paradoxalt nog en ekonomisk politik och skattepolitik som är mycket mer pragmatisk än EU:s. De amerikanska offentliga underskotten skulle nu, om de beräknades enligt Maastrichtkriterierna, överskrida 5 procent. Bör man inte, herr kommissionär, komplettera stabilitetspakten med en pakt för samordning av ländernas ekonomiska politik, en pakt som skulle stimulera tillväxten och sysselsättningen, främja offentliga och privata investeringar i forskningen om infrastrukturer för regional utveckling, utbildningen och arbetsmarknaden?

Bouwman (Verts/ALE).
Herr talman, ärade kommissionsledamöter, kolleger! Jag har två kommentarer.
För det första är vårt utskott för sysselsättning och sociala frågor oerhört otillfredsställt med den utomordentligt korta tidsrymden. Diamantopoulou har också påpekat detta. Man skulle nästan kunna säga att det är odemokratiskt att vårt utskotts föredragande måste lägga fram ett betänkande redan nästa vecka, på fredag för att vara mer exakt. Efteråt kan vi naturligtvis prata med varandra om det, men tiden räcker naturligtvis inte till.
Problemet är redan allvarligt men värre är att det kommer att upprepa sig nästa år och då i allvarligare form. När vi talar om en öppen samordningsmetod så vill jag bli tagen på allvar och det gäller både mig och väldigt många andra. De förfarandena måste alltså anpassas på ett eller annat vis, trots alla medlande aktiviteter som har ägt rum däremellan.
Vidare är jag rädd för att två ämnen saknas i sysselsättningsriktlinjerna, men det går vi närmare in på i våra utskott. Det första är att vi i för hög grad och för eftertryckligt tänker på kortsiktiga problem i vissa länder - det omtalades också tidigare. Och det andra är de här riktlinjernas icke-cykliska karaktär.

Solbes
. (ES) Herr talman! Dagens debatt handlar just om de stora riktlinjerna för den ekonomiska politiken för att skapa mer sysselsättning i Europa.
De problem vi har i Europa är inte, enligt kommissionens uppfattning, problem med en expansiv skattepolitik. Stabilisatorerna spelar en roll, de tillåter att denna expansiva politik uppstår.
Å andra sidan har det ännu inte visats att de länder som har en expansiv skattepolitik når bättre resultat vad gäller tillväxten. Jag skulle snarare säga att förhållandet är det motsatta. De länder som har en sundare skattepolitik är de som når de högsta tillväxtnivåerna.
Jag tror att de problem som uppstår i nuläget inte är -och det har jag sagt många gånger - på grund av stabilitetspakter, utan beror på de reformer som är nödvändiga för att öka vår tillväxtpotential i Europa. Det har mycket att göra med de förslag vi lägger i våra stora riktlinjer.
Enligt min uppfattning ger den ändring kommissionen införde i november om stabilitetspakten en handlingsmarginal för att klara de aktuella omständigheterna.

Gasòliba i Böhm (ELDR).
Herr talman, herr kommissionär, fru kommissionär, ledamöter! Jag håller inte med min kollega Goebbels i den första frågan. Jag tror att man måste upprätthålla den budgetdisciplin som fastställdes i stabiliseringspakten eftersom den ger Europeiska unionen en soliditet och trovärdighet som är högre än just den amerikanska, som i analysen av ekonomier på internationell nivå uppvisar ett underskott som ger anledning till stor oro.
Jag vill insistera på behovet att det verkligen skall vara en effektiv samordning och ett effektivt uppfyllande av de åtaganden som fastställdes i stabiliseringspakterna av medlemsstaterna. Jag tycker, med tanke på de frågor som ställts här, att om kommissionen inte har en större kapacitet att ingripa i detta uppfyllande och i ett område som t.ex. användningen av skatteuppbördspolitiken så är verkligen den säkerhet vi har att de genomförs och att målen uppnås väldigt liten.
Jag insisterar, och jag tror att parlamentet generellt stöder det, på graden av uppfyllelse och genomförande av medlemsstaternas förpliktelser. Vi ser att det i nuläget tyvärr finns några, och mycket viktiga, som istället för att närma sig skapar större avstånd då de skall visa trovärdighet och soliditet.

Sacrédeus (PPE-DE).
Herr talman! Jag skall fatta mig mycket kort och vill börja med att rikta ett varmt tack till kommissionsledamöterna. Jag vill ställa två frågor med anledning av det som har sagts här under debatten. Den första frågan handlar om den demografiska utmaningen som är en av EU:s viktigaste framtidsfrågor, kanske den allra viktigaste. Vilka initiativ är kommissionsledamöterna beredda att ta för att skapa en mer familje- och barnvänlig politik som skulle innebära att familjeliv och vård av barn skulle kunna förenas med yrkesliv?
Den andra frågan handlar om det som kommissionsledamot Diamantopoulou nämnde om äldre arbetskraft. I USA är det författningsvidrigt att tvångspensionera äldre människor. Är det så att tvångspensionering av äldre borde vara en fråga att studera även i Europeiska unionen, samt borde äldre ges en möjlighet att på frivillig basis fortsätta i arbetslivet längre än i dag?
Allra sist vill jag bara understryka att det är viktigt att stabilitetspakten är tydlig och inte handlar om politik, utan att det finns tydliga kriterier.

Andersson (PSE).
Herr talman! Jag har tre frågor. Jag tycker att det är bra med en samordning av ekonomiska och sysselsättningspolitiska riktlinjer. När är det dags att integrera även de socialpolitiska riktlinjerna i denna samordning?
Tillväxt, sysselsättning och social välfärd hör ihop. Med den tillväxt och den sysselsättningsökning vi har i dag kommer vi inte att klara av våra framtida sociala åtaganden, t.ex. pensionerna. Hur ser ni på det från kommissionens sida?
Vi talar väldigt ofta om det mänskliga kapitalet och livslångt lärande. Vad föreslår ni konkret när det gäller livslångt lärande och kvalitet i arbetet, så att vi kan utnyttja arbetskraften bättre?

Diamantopoulou
Herr talman! Kanske jag skulle kunna få höra den sista frågan av Andersson igen, för jag förstod den inte.

Andersson (PSE).
Den sista av mina tre frågor handlade om att vi väldigt ofta talar om mänskligt kapital och om att utveckla det mänskliga kapitalet för att öka konkurrenskraften. Vilka konkreta förslag finns för att utveckla det mänskliga kapitalet och öka kvaliteten i arbetet, så att det inte bara blir allmänt tal om detta? Vad görs konkret på europeisk nivå?

Diamantopoulou
Herr talman! Jag skall börja med Figueiredos fråga. Hon såg ett samband mellan stabilitetspakten och ökningen av arbetslösheten i Portugal. Jag tror det är av intresse att läsa analysen av arbetsmarknaden i Portugal och rekommendationerna till detta land. Vi ser att det finns ett mycket betydande produktivitetsproblem, som har att göra med investeringen i humankapital, med det största antalet elever som lämnar skolan innan de har avslutat sina studier och med det mycket stora antalet människor som inte har bedrivit studier på gymnasienivå. Arbetskraftens brist på kompetens och specialkunskaper får konsekvenser för de små och medelstora företagen, på innovationsområdet och på den avancerade teknikens område.
Om vi går vidare, kommer vi att se att det finns ett speciellt problem för kvinnorna. Visserligen är deras medverkan på arbetsmarknaden stor i jämförelse med de andra länderna, men när vi analyserar kvinnornas arbetsmarknad, ser vi att de framför allt finns i mycket lågavlönade arbeten, med deltidsanställning, och orsaken är att kvinnorna saknar specialkompetens. Den politik som måste tillämpas, och den portugisiska regeringen har faktiskt tagit viktiga steg i denna riktning, är strukturella förändringar i fråga om arbetskraften. Vi får inte bortse från dessa viktiga politiska insatser, även om man måste inse att det inte bara är en fråga om strukturella reformer utan att det krävs omfattande utveckling av ett land.
När det gäller den andra frågan, av Bouwman, tror jag att det mycket nära samarbete som vi har haft ända sedan november och fram till i dag i alla faser av utarbetandet av förslagen har inneburit en förberedelse för motsvarande parlamentsutskott, så att det på ett effektivt sätt, under denna korta tid, skall kunna formulera sin åsikt på ett tillfredsställande sätt. Nästa år skall vi försöka utnyttja alla möjligheter som synkroniseringen innebär, så att parlamentet kan spela en aktiv roll.
Angående frågan om de äldre arbetstagarna och hur de skall kunna hållas kvar på arbetsmarknaden: Systemet med förtidspensioneringar har under många år varit ett instrument för omorganisation i företagen i Europa. Inom både den offentliga och den privata sektorn har varje stor omorganisation varit förenad med förmåner eller pension vid mycket unga år till arbetstagarna. Detta har fått till följd att vi har ett mycket stort antal relativt unga pensionärer, som är under 55 år, och vi måste naturligtvis säga att detta nu har nått en gräns.
Den ekonomiska situationen i dag, framför allt för pensionssystemen inom både offentlig och privat sektor, har mycket svårt att klara detta slags lösningar. Förtidspensionering kan således, för det första, inte vara någon lösning vare sig för företagen eller för arbetstagarna, som går i pension i aktiv ålder och som själva har problem med att inte vara delaktiga i det ekonomiska skeendet, inte minst med tanke på att vi kan förvänta oss en betydande ökning av medellivslängden. Vi kan naturligtvis inte tala om att stoppa förtidspensioneringarna, om detta beslut inte åtföljs av politiska insatser för att hålla kvar dessa människor på arbetsmarknaden. Här finns det också bland de riktlinjer vi föreslår politiska insatser och konkreta mål om yrkesutbildning, om investering i dessa människor, så att de kan byta yrkesinriktning, om stöd till dem, så att de kan komma in bland de små och medelstora företagen och själva starta företag, politiska insatser som kan hålla dem kvar i aktivt arbete. Jag upprepar att det bland de 22 kvantitativa mål som ni kommer att se i texterna finns sådana som gäller personer över 55 år, och ett av dessa mål kom man faktiskt överens om vid rådets möte i Barcelona i fjol. 
Vilka konkreta förslag har vi i fråga om investeringar i humankapital? Bland de tio prioriteter vi talar om finns också det livslånga lärandet och ett förslag till kvantitativt mål i fråga om varje lands investeringar i livslångt lärande i relation till den totala arbetskostnaden. Vi måste säga att siffrorna i Europa för närvarande är väldigt låga. 2,4 procent av arbetskostnaden investeras i arbetstagarna inom den privata sektorn, det finns riktlinjer och konkreta mål för utbildningssystemet, vi har målet om att 80 procent av befolkningen fram till år 2010 skall ha genomgått en yrkesutbildning på gymnasienivå, för att kunna finnas kvar på arbetsmarknaden, för att kunna vara anställningsbara. Och om de kvantitativa målen kan accepteras på nationell nivå, så tror jag att det kommer att ge en betydande politisk kraft åt regeringarna.

Talmannen.
Tack så mycket, fru Diamantopoulous.

Schmid, Herman (GUE/NGL).
Herr talman! Jag vill börja med att mycket kort kommentera tidsramarna. Jag är parlamentets föredragande vad gäller de riktlinjer som vi diskuterar nu. Jag vill tala om att jag inte fick den slutliga formuleringen av riktlinjerna förrän några minuter innan jag gick ner till kammaren nu strax före kl. 17. Jag skall vara klar med mitt arbete om två dagar. På fredag morgon skall min text alltså lämnas in för översättning. Det är oacceptabla villkor, men jag skall inte spilla mer tid på att tala om detta just nu.
Jag vill i stället ta upp en politisk fråga som jag anser vara en huvudfråga. Jag tycker att det allra bästa med kommissionens strategi när det gäller den europeiska sysselsättningen är att kvalitetetsaspekten betonas så starkt. Det är framför allt det, tror jag, som i grunden skiljer oss från arbetsmarknader i USA, Japan och på andra håll. Kvalitetsdimensionen är avgörande, men samtidigt finns det ett tryck på att sänka kostnaderna för arbetskraften, vilket går ut över kvaliteten. Hur skall man lösa motsättningen mellan detta tryck att sänka kostnaderna och kvalitetskraven?

Cercas (PSE).
Herr talman, kommissionsledamöter! Jag är mycket glad över att den utvärdering som gjorts om den europeiska sysselsättningsstrategin gör det möjligt för oss att förbättra instrumenten eftersom det är något våra medborgare verkligen begär.
Herr talman! Jag vill ställa en fråga. Kommissionsledamoten har talat om att fastställa mål på ett område där dessa bör vara av nationell karaktär. Min fråga är om medlemsstaterna, i frågan om sysselsättningstal som det alltid talats om på regional och europeiska nivå, från år 2010 och 2005 faktiskt kommer att vara bundna av konkreta siffror, om varje stat kommer att vara tvungen att gå från ord till handling, om vi verkligen kommer att ha en europeisk sysselsättningsstrategi på nationell nivå som inte bara består av idéer utan också medför krav på resultat, från parlamentet och den allmänna opinionen.

De Rossa (PSE).
Herr talman! Detta är, trots den berättigade kritiken av den alltför knappa tiden, icke desto mindre en viktig händelse. Vi har äntligen samordnat riktlinjer och vi måste göra så gott med den situation vi nu har.
Jag säger till kommissionsledamöterna att en av de praktiska saker som de kan göra, för att skapa tryck på de nationella regeringarna att handla, skulle vara att se till att dessa riktlinjer skickas till varje enskild ledamot i varje nationellt parlament inom Europeiska unionen, snarare än att gå igenom de nationella parlamentens sekretariat. Det skulle resultera i ett avsevärt tryck på de nationella regeringarna.
När det gäller ett längre arbetsliv skulle jag vilja säga till båda kommissionsledamöterna att många arbetstagare oroar sig för att de i slutändan snarare kommer att få livslångt arbete än livslångt lärande. Jag föreslår att vi måste kunna garantera att människors pensioner faktiskt förbättras om de går med på att arbeta längre, i synnerhet för de som bara har små pensioner.
Till sist, kommer vi att få en europeisk ram för investeringar i forskning och utveckling, utbildning, livslångt lärande, så att kan skapa en verklig tillväxtmotor i Europa?

Solbes Mira
. (ES) Herr talman! Jag skall svara snabbt. Vi har alla för närvarande problem med tidsproblematiken, men vi räknade med det i processen för att uppnå streamlining.
Utan tvekan är det så att det i definitionen av benchmark-systemen, inte finns någon inblandning i form av gemenskapsskyldighet. Det finns ett revisionssystem för siffror och uppträdande och när det gäller behovet ledamöterna tagit upp att disponera siffror finns det redan många av dem i den vårrapport vi lägger fram. Siffrorna i den är inte de absoluta talen. I många fall är de inte de sammanslagna gemenskapssiffrorna men vi hittar siffror från var och en av medlemsstaterna när det gäller forskning och utveckling och andra typer av utbildningar som gör det möjligt för oss att med viss grad av enhetlig jämförbarhet få veta vad som sker i var och en av dem.

Talmannen.
 Alavanos har ordet för en ordningsfråga. Jag ber er att fatta er kort.

Alavanos (GUE/NGL).
Herr talman! Jag har framställt fråga nr 47, som handlar om skydd av de stenmurar som finns på de grekiska öarna för att förhindra jordflykt. Det är en miljöfråga, och endast en miljöfråga. Det handlar varken om utrikespolitik eller om något annat. Denna fråga borde ha tagits med bland frågorna till Wallström, och jag begär att den skall tas med enligt turordningen. Det är en fråga som hör till Wallströms behörighetssområde. Parlamentets tjänstemän har kanske gjort något fel. Jag ber om att den skall tas med där och att den skall besvaras först av Wallström, med stöd av tidpunkten för inlämnandet av frågan och dess löpnummer.

Talmannen.
 Herr Alavanos! Vi noterar detta. Som ni vet är det kommissionen som informerar oss i parlamentet och som informerar parlamentets talman.
Jag organiserar bara debatten vid detta sammanträdestillfälle, men jag noterar det ni säger och jag förmedlar det till rätt instans, såväl till kommissionen som till parlamentets talman.
Nästa punkt på föredragningslistan är frågestunden (B5-0088/2003). Följande frågor riktas till kommissionen.
Första delen
Talmannen.
 Fråga nr 32 av David Robert Bowe (H-0154/03):

Angående: Försäljning av varor via Internet
Enligt EU:s förordningar är det tillåtet för företag utanför EU att sälja varor via Internet och sedan importera dem direkt till köpare utan att betala mervärdeskatt om varans värde understiger den miniminivå som anges av kommissionen. Håller kommissionen med om att detta är orättvist?
Anser inte kommissionen att detta utgör ett allvarligt hot mot företag och arbetstagare inom EU? Om inte, varför gör den inte det? Och i motsatt fall, om den gör det, vilka åtgärder har kommissionen att föreslå för att avhjälpa denna situation?

Bolkestein
Jag skulle vilja besvara Bowes fråga.
Det stämmer verkligen att medlemsstater kan undanta varusändningar av mindre värde från tredje länder från moms, men dessa minimitrösklar, som kan uppgå till antingen 10 eller 22 euro, fastställs inte av kommissionen utan har snarare fastställts i artikel 22 i rådets direktiv 83/181/EEG. Dessa undantag är dessutom frivilliga. Medlemsstater kan därför välja att lägga moms på import av varor som har inhandlats via postorder. Några medlemsstater, som till exempel Belgien, gör det.
Kommissionen är medveten om de potentiella konkurrenssnedvridande effekterna som kan uppstå på grund av varuleveranser från tredjeland av varor till ett värde som understiger dessa minimitrösklar. En teknisk arbetsgrupp, under ledning av mina avdelningar, har kommit fram till att ett växande antal produkter som till exempel dvd-skivor, videospel, blommor, kontaktlinser, böcker, andra trycksaker och cd-skivor regelbundet importeras från tredje länder. Det är inte möjligt att fastställa omfattningen av den ekonomiska snedvridningen utan ytterligare ekonomisk analys. 
På kommissionens initiativ har medlemsstater gått med på att genomföra ingående ekonomiska undersökningar för att analysera den ekonomiska dimensionen av detta problem. Det är i synnerhet nödvändigt att fastställa huruvida de potentiella konkurrenssnedvridande effekterna på grund av tillämpningen av skattelättnaden på 10 eller 22 euro utgör ett allvarligt hot mot affärsverksamhet och sysselsättning i Europeiska unionen. Ytterligare initiativ på gemenskapsnivå beror på resultatet av dessa undersökningar.

Bowe (PSE).
Jag tackar er, herr kommissionär, för det svaret. Det är uppenbart att ni har identifierat situationen och vidtar vissa åtgärder. Men kunde ni inte handla snabbare? Jag blev uppmärksammad på detta problem av en väljare i staden Leeds. Denne har ett litet företag som säljer dvd-skivor - det slags material som ni nämnde - och sysselsätter 31 människor. Ett företag baserat på Kanalöarna, som helt lagligt sköter en hel del av sin verksamhet från Förenade kungarikets fastland, hotar allvarligt hans affärer. Detta är ett allvarligt problem. Genom att inrätta en arbetsgrupp har ni erkänt att detta är ett allvarligt problem i hela unionen. Med tanke på hur länge detta har pågått - ni nämnde ett direktiv från 1983 - hur lång tid kommer det att ta innan er arbetsgrupp lägger fram förslag till åtgärder? Jag är visserligen medveten om att medlemsstater kan ha en temporär möjlighet att vidta åtgärder som kan rädda företag från denna illojala konkurrens, men jag ber er att berätta för oss när ni skall rädda alla i unionen från den och vidta några åtgärder genom arbetsgruppen?

Bolkestein
Jag skulle vilja besvara Bowes mycket begripliga fråga genom att för det första säga att jag är medveten om problemet, men att vi å den andra sidan bör välkomna varuförsäljning genom Internet. Det är i sig ett välkommet fenomen på den inre marknaden och vi bör därför försöka främja sådan handel. Sedan har vi problemet med betalning av moms och punktskatter, och således det problem som Bowe talade om. Som jag sade tidigare kan vi faktiskt inte föreslå ett lämpligt tillvägagångssätt om vi inte först har analyserat situationen och den analysen bygger på medlemsstaternas undersökningar av problemets omfattning. Först då, när vi har den analysen, kan vi presentera ett meningsfullt förslag. 
Det intresserar säkert Bowe att veta att medlemsstater kommer att samla in uppgifter fram till i juli i år, så uppgifterna borde vara insamlade om några månader och därefter kan kommissionen föreslå lämpliga åtgärder - men endast om det fastställs att det föreligger en snedvridning av den inre marknaden. För det andra vill vi, naturligtvis, endast göra de varuleveranser som verkligen utgör ett problem till måltavla. När allt kommer omkring måste man, om man begär att människor skall iaktta vissa krav, kontrollera att de är korrekta och detta medför vissa kostnader för de berörda regeringarna. I grund och botten är detta anledningen till att vi har denna bestämmelse om minimitrösklar. Det kan finnas undantag och det är mycket möjligt att Bowes väljare är ett sådant undantag, men jag ber honom att ge oss tid till slutet av juni eller juli i år, och sedan kan vi återkomma till frågan om Bowe så önskar.

Talmannen.
 Fråga nr 33 av José Ignacio Salafranca Sánchez-Neyra (H-0176/03):

Angående: Avskaffande av allmänna preferenssystemet för vissa sektorer i Centralamerika och Andinska gemenskapen genom användning av moduleringsinstrumentet
Anser kommissionen att avskaffandet av preferenssystemet (genom att EU antar förslag till rådets förordning (KOM/2003/0045 slutlig) om tillämpning av artikel 12 i förordning (EG) 2501/2001)

Lamy
Jag vill påminna om att moduleringsinstrumentet, som Salafrancas fråga handlar om, har varit en del av vårt allmänna preferenssystem sedan 1995. Syftet med detta system är att uppmuntra den ekonomiska utvecklingen i de länder som gynnas av preferenser, genom att låta dem öka sina exporter till gemenskapen och genom att rikta dessa tullpreferenser till de länder som bäst behöver dem.
Målet med detta system är att uppmuntra exportutvecklingen i de länder som omfattas av preferenser, vilket innebär att denna förmånsbehandling bör upphöra så snart detta mål har uppnåtts. Det går inte att tänja på systemet med handelspreferenser i all oändlighet. Systemet bör förbli begränsat, och därför finns det ett moduleringsinstrument som gör att man kan införa begränsningar om det allmänna preferenssystemet endast behövs inom vissa sektorer. Denna modulering står i relation till objektiva och neutrala kriterier som anges i vår förordning och som har ett direkt samband med de berörda ländernas exportinriktning.
Kommissionen förstår den oro som framförs av Salafranca, en oro som för övrigt sammanfaller med den som förmedlats av några av de länder som ingår i systemet. Allmänt sett bedömer vi dock att farhågorna för moduleringens följder är överdrivna, samtidigt som vi är beredda att vara något flexibla i det här fallet.
I fallet med Colombia, som tas upp i frågans första del, är den berörda exportvaran i första hand snittblommor som i huvudsak exporteras till den amerikanska marknaden. Det är därmed föga troligt att en begränsad höjning av EU:s tullavgifter skulle påverka den allmänna nivån på exporten av snittblommor från Colombia.
I fallet med Costa Rica, där det handlar om både grönsaker och snittblommor, delar vi inte heller de farhågor som har uttryckts på sina håll. Costa Rica är ett land som utvecklas relativt väl. Landets allmänna ekonomiska förhållanden har blivit bättre, och när det gäller specialisering - som på ett sätt avgör hur konkurrenskraftig en sektor i landet är jämfört med samma sektor i andra länder - är Costa Rica också helt klart konkurrenskraftigt.
När det gäller frågan om hur moduleringsinstrumentet påverkar de länder som motarbetar odling av narkotika och som därmed omfattas av särskilda förmåner inom ramen för det allmänna preferenssystemet, stämmer det att moduleringsinstrumentet inte gällde dessa särskilda förmåner när det först utformades. År 2001 förändrades situationen i och med rådets förordning om det nya preferenssystemet för 2005, där de särskilda förmånerna för bekämpning av narkotika delvis införlivades med den allmänna ordningen. Varför denna ändring? Vi ville nämligen undvika att den diskriminerande karaktären på dessa särskilda förmåner skulle kunna ifrågasättas vid WTO. Indien missade dock inte den möjligheten och inledde ett tvistemål mot oss vid WTO i den här frågan. Enligt min mening bör vi kunna försvara oss.
Låt oss till slut titta på vilka resultat som tidigare uppnåtts av att moduleringen har tillämpats. Vi kan konstatera att de tillbakadragna preferenserna i allmänhet inte har förhindrat exporten av berörda produkter från de förmånsbehandlade länderna. Om vi tittar på vad som har hänt i den region som nämns i frågan, bland annat Chile och Mexiko, har moduleringen inte förhindrat en fortsatt ökning av exporterna från dessa länder. Och eftersom tullavgifterna stadigt blir lägre genom de multilaterala förhandlingarna, har tullar och preferenser i ett slag fått allt mindre betydelse.
Vi får slutligen komma ihåg att det är den europeiske importören som får betala tullavgiften i fråga när en förmånsbehandling avvecklas. Detta sker eventuellt genom en viss minskning av importörens marginaler, som vi vet i allmänhet är betryggande.
Colombia och Costa Rica uppfyller således de objektiva villkoren i vår förordning som gör att moduleringsinstrumentet kommer att tillämpas på dem, och vi delar inte den analys som säger att detta skulle orsaka en betydande chock för deras ekonomier. Moduleringen är ingen bestraffning, tvärtom. Den betyder att exporterna från det berörda landet har uppnått en nivå som innebär att de kan fortsätta utan stödet från det allmänna preferenssystemet, och att de mål om konkurrenskraft och ekonomisk mognad som vi vill främja har uppnåtts.
Kommissionen har ändå gått med på en viss flexibilitet för att bemöta de farhågor som uttryckts av flera parlamentsledamöter, ett antal medlemsstater, vissa ekonomiska aktörer och självklart av länderna i fråga. Moduleringsinstrumentet, som enligt förordningen skulle ha trätt i kraft i slutet av 2002, har ännu inte trätt i kraft, och därmed gynnas länderna fortfarande av det allmänna preferenssystemet. Slutdatumet diskuteras fortfarande och bör slås fast inom kort av ministerrådet. I den här frågan har vi således, även om vi inte delar alla de farhågor som uttryckts, börjat visa ett visst mått av flexibilitet.

Salafranca Sánchez-Neyra (PPE-DE).
Herr talman! Kommissionen är en i grunden politisk institution, åtminstone för mig, och jag skulle vilja få ett politiskt svar av kommissionsledamoten.
Herr kommissionär! Jag har noga under sex minuter lyssnat på ert svar men jag frågar er: kan man ur ett politiskt perspektiv seriöst stå bakom att borttagandet av dessa preferenser genom moduleringsmekanismen kommer att gynna och hjälpa ett land som Colombia som har 26 miljoner fattiga och i vilket 30 000 våldsamma dödsfall inträffar per år? Eller ett land som Costa Rica där dessa produkter odlas i känsliga områden, där det finns invandrare, familjeförsörjare och kvinnor? Herr kommissionär! Jag tror faktiskt att det inte kommer att gynna dessa länder, och man kan inte jämföra vare sig med Mexiko eller Chile. I den fjärde och femte delen av min fråga har ni gjort en utvikning och jag kommer inte att be er svara, men ni talade om flexibilitet och jag skulle vilja veta hur kommissionen beräknar flexibilitet. Menar ni att det är att diskutera det som handlar om ikraftträdandet av dessa åtgärder? Skulle kommissionen vara beredd att ta bort ersättningsjordbruksprodukter från denna organisation? Avslutningsvis vill jag fråga. Vad tänker kommissionen göra då det allmänna preferenssystemet i förhållande till narkotika tar slut 2004? Kommer kommissionen att förnya det?

Lamy
Herr Salafranca! Det har inte undgått mig att kommissionen är tänkt att vara något mer politisk än teknisk som institution. Men hur politisk kommissionen än är har den i uppdrag att tillämpa de fördrag, förordningar och lagar som Europeiska unionen antar. Gör vi inte det försummar vi våra förpliktelser, och detta är en politisk och inte en teknisk fråga.
Kommer Costa Rica och Colombia att varaktigt och allvarligt drabbas av denna blygsamma sänkning av tullavgifterna för snittblommor? Vi tror inte det. Ni kan uttrycka motsatt ståndpunkt. Men det enda som kan få oss att ta ställning just nu är tidigare fall. Och tidigare fall visar att det inte finns några större faror.
Kommissionen har samtidigt visat politisk lyhördhet genom att gå med på att vänta med att införa denna modulering. Hur länge? Vi diskuterar för närvarande detta med ministerrådet, som i den här frågan - som så ofta när det gäller handelspolitik - har sista ordet. Skulle ett särskilt undantag för jordbruksprodukter vara välkommet? Vi tror inte det, och det av en enkel anledning: det skulle nämligen göra vårt allmänna preferenssystem än mindre förenligt med WTO:s ordning, och som ni vet har systemet ifrågasatts av Indien, för övrigt med hänvisning till att landet inte omfattas av de särskilda förmånerna för bekämpning av narkotika. Vi vill därför inte ge ännu fler argument till dem som vill ta knäcken på detta system.
Vad kommer slutligen att hända under 2004? Systemet löper ut i slutet av 2004 och nästa år kommer vi att besluta oss för ett av de två alternativ som för närvarande är tänkbara: antingen ändrar vi systemet från och med den 1 januari 2005 eller också förlänger vi det för en viss tid. Valet mellan dessa två hypoteser är beroende av hur långt förhandlingsrundan har kommit, eftersom det skulle vara bra att känna till tullsatsnivåns allmänna utveckling innan preferenserna fastställs slutgiltigt. Kommissionen kommer att fatta detta beslut under nästa år.

Talmannen.
 Fråga nr 34 av Myrsini Zorba (H-0214/03):

Angående: ECHO i Irak
År 2002 gav ECHO bistånd till Irak motsvarande 15 miljoner euro. Nu ställer kommissionen upp 100 miljoner euro som mål - 21 miljoner euro har redan tillkännagetts och dessutom har man som målsättning att erhålla ytterligare 79 miljoner euro från reserven för katastrofhjälp. Under rådande omständigheter har biståndsbeloppet höjts betydligt samtidigt som ECHO:s enda representation i regionen är fem personer i Amman.
Är den representationen tillräcklig för de enorma humanitära behov som finns i dag? Kommer antalet representanter för ECHO att öka i regionen och i Irak? Har det gjorts någon utvärdering av hur ECHO administrerat sin verksamhet fram till nu? Är idén att inrätta en mer permanent struktur i Irak och i regionen genomförbar? Finns det någon överenskommelse med FN om vad som skall ske efter kriget?

Nielson
Vad gäller det första ledet i frågan, det vill säga om ECHO:s kontor i Amman är tillräcklig för de nuvarande behoven i regionen, vill jag för det första klargöra följande.
ECHO:s kontor i Amman är regionalt centrum för Irakkrisen. Kontoret har nyligen utvidgats och har nu sju utlandsstationerade tekniska experter och tio lokalanställda. Det ansvarar för Irak och resten av Mellanöstern. Det finns även en filial i Jerusalem med en utlandsstationerad teknisk expert och tre lokalanställda.
Amman utsågs till regionalt centrum för denna kris eftersom kontoret där har tillräckliga personella och logistiska resurser för att kunna reagera omedelbart på nya behov på fältet. Den tekniske expertens roll är att värdera situationen på plats, analysera behoven och göra rekommendationer till ECHO. Så snart biståndet har godkänts övervakar den tekniske experten dess genomförande på platsen. Den tekniske experten svarar även för samordning med andra givare och humanitära intressenter.
Det måste, emellertid, framhävas att ECHO som organisation inte står för genomförandet. Det faktiska utförandet av det humanitära biståndet står ECHO:s partners för. Dessa är internationella humanitära organisationer, som till exempel Röda korset, FN-organ och europeiska humanitära icke-statliga organisationer.
Regelbundna kontrollbesök gjordes före krisen. Tre delegationer från högkvarteret och området har besökt Irak sedan januari i år. Huvudsyftet med dessa besök var förberedelser för följderna av vad som då var en potentiell kris. Sådana besök har nu ställts in. ECHO:s tekniska experter följer för närvarande krisen från Amman.
ECHO:s besök för helhetsbedömning och kontroll kommer att återupptas så snart säkerhetssituationen tillåter. ECHO kommer då att göra en ny värdering av behovet att stärka sin närvaro på platsen. För närvarande anser emellertid ECHO att dess närvaro är tillräcklig.
Beträffande det genomförbara i att ha en permanent struktur i Irak och i regionen, kan jag redan säga att, i likhet med vad som gjordes i Afghanistan, har ECHO för avsikt att öppna ett kontor i Bagdad så snart säkerhetssituationen har förbättrats. Detta kontor kommer att vara underställt det regionala kontoret i Amman. Det är möjligt att en del av personalen kommer att överföras från Amman till Bagdad. ECHO har även för avsikt att öppna ett kontor i Iran om det finns stora flyktingströmmar där.
ECHO i Amman är berett att lämna operationellt, logistiskt och administrativt stöd till den framtida filialen i Bagdad i form av personal, utrustning, bistånd och så vidare, så snart det finns en närvaro där.
När det gäller bedömningen av ECHO:s verksamhet vill jag, för det första, erinra om att en oberoende utvärdering av ECHO:s sätt att fungera som genomfördes 1999 kom fram till att ?ECHO för närvarande finansierar humanitärt bistånd åtminstone lika bra som någon annan organisation, och troligen bättre och på ett mera kostnadseffektivt sätt än någon annan jämförbar internationell organisation?.
Det fanns även ett antal rekommendationer och konkreta kritiska påpekanden i denna utvärdering och vi har följt upp den mycket energiskt. Vi gör det för att förbättra kvaliteten på ECHO:s verksamhet, vilket även inkluderar kontroll av resultaten. Jag skulle vilja nämna de viktigaste.
För det första har ECHO infört LFA-metoden (Logical Framework Approach) och arbetat för användning av standardiserade resultatindikatorer för att mäta resultaten och utvärdera effekterna av dess verksamhet på ett bättre sätt varhelst det är möjligt. Detta kommer även att stimulera bättre projektförslag från våra partners med ansvar för genomförandet och vi kan redan tydligt se denna effekt.
ECHO har samtidigt ökat övervakningen och den tekniska samordningen av samtliga finansierade verksamheter, särskilt på fältnivå, genom att öka sin kapacitet för tekniskt bistånd och skapa regionala stödkontor, som jag just förklarade beträffande situationen i Amman, och även genom att arbeta för ett mera standardiserat arbetssätt på varje interventionsområde, i synnerhet på området för hälso- och sjukvårdsbistånd.
Ett annat framsteg för att förbättra vårt arbete på grundval av gjorda erfarenheter var inrättandet av dialoger om strategisk programplanering för att stärka samarbete och strategier på operationell och policy nivå. Sedan 2000 har en omfattande och ständigt allt bättre strategisk dialog ägt rum med samtliga ECHO:s större partner: FN-organ, icke-statliga organisationer och andra internationella organisationer.
Vidare har ECHO gett högre prioritet åt, och förbereder nu samordningen av, återhämtning, bistånd, utveckling och så vidare på ett bättre sätt, genom att spela en mera aktiv roll, begära samordningsmöten med relevanta avdelningar i kommissionen och andra givare, både på fält- och högkvartersnivå. Projekt är öronmärkta med biståndsfaser som anger de verksamheter som möjligen kan överlämnas till givare av utvecklingsbistånd. Hela denna satsning har varit mycket framgångsrik. Om vi ser på Östtimor, Kosovo och till och med Afghanistan, så har detta gradvisa överlämnande fungerat bättre än när det gäller tidigare konflikter.
Parallellt med införandet av dessa nyckelelement för att förbättra resultatet presenterar ECHO nu varje år en utvärderingsplan i början av varje nytt budgetår. Därigenom synkroniseras utvärderingar med planering och genomförande på alla stadier av ECHO:s insatser. Utvärderingar fokuserar på landinsatser, partners och tematiska frågor. Utvärderingsplanen säkerställer att alla viktiga insatser nu utvärderas vartannat år.
Därför pågår hela tiden ett utvärderingsprogram som anlitar externa konsulter och fokuserar på ECHO:s insatser, dess partners kapacitet såväl som på specifika tematiska frågor. De färska utvärderingarna av UNHCR och världslivsmedelsprogrammet, viktiga internationella partner som även spelar en viktig roll i den nuvarande krisen i Irak har en särskild relevans. Utvärderingsrapporterna offentliggörs regelbundet på ECHO:s webbplats, så snart medlemsstater har blivit informerade.
Slutligen bör det även påpekas att ECHO har genomfört kommissionens reformprogram. Detta har haft en positiv inverkan på alla administrativa och ekonomiska aspekter av kommissionens arbete.
ECHO befinner sig i dag i en situation som skiljer sig fullständigt från den som rådde när denna kommission tillträdde. En artikel som nyligen publicerades i European Voice fick mig att tro att vi har uppnått vad jag lovade i en utfrågning i parlamentet i augusti 1999. ECHO är i dag, på goda grunder, en respekterad aktör inom internationellt humanitärt bistånd.
När det gäller den sista delen av frågan, dvs. om det finns någon överenskommelse med Förenta nationerna för att ta itu med ?dagen efter? i Irak, erinrar jag om vad Europeiska rådet sade den 21 mars, att FN bör spela en central roll under och efter den nuvarande krisen. Min åsikt i denna fråga är helt enkelt att FN-systemet har en unik - jag upprepar unik - legitimitet, mandat, kapacitet och praktisk erfarenhet av att samordna bistånd i lägen som uppstår efter konflikter. Där bör den diskussionen ta sin början.

Zorba (PSE).
Herr kommissionär! Tack så mycket för ert svar. Jag skulle vilja fråga er mera konkret, eftersom denna humanitära kris som vi har upplevt under de senaste tjugo dagarna drabbar oss alla hårt, om ni har tagit något initiativ till dialog med de krigförande parterna, framför allt med Förenade kungariket, som ju också är medlem i Europeiska unionen; för det andra, vilka förslag ni har fått från de icke-statliga organisationerna. I fråga om FN gläder jag mig över ert ställningstagande. Jag är av samma åsikt.
En annan fråga som jag skulle vilja att ni gav mig ett svar på är vad man räknar med, vad kommissionen har för åsikt om programmet ?olja mot livsmedel?. När tror ni att det återigen kan finnas ett nät för livsmedelsdistribution, med tanke på att det gamla uppenbarligen är i upplösningstillstånd?

Nielson
Svaret på den första delen av denna kompletterande fråga är att vi just nu koncentrerar oss på att leverera humanitärt bistånd allt eftersom det blir möjligt. Vi diskuterar ockupationsmaktens skyldighet att respektera Genèvekonventionen i en krigssituation och att göra det möjligt att leverera neutralt och opartiskt humanitärt bistånd. Vi har goda skäl att ta den diskussionen på fullt allvar och vi är engagerade i den på ett metodiskt sätt. Nästa fråga blir att se till att olika internationella humanitära icke-statliga organisationer kommer att få tillträde utan att vara tvungna att få tillstånd från någondera parten i konflikten. Detta är vad vi, som en viktig leverantör av humanitärt bistånd, ser som vår roll och det är det vi koncentrerar oss på.
Vi hoppas att olja mot livsmedel-programmet, som förvaltas och bör förvaltas av Förenta nationerna, kommer igång igen inom kort. Generalsekreteraren har varit tydlig på denna punkt. Det är ett självklart sätt att organisera det hela och vi hoppas att det snart skall vara igång igen.

Talmannen.
 Tack så mycket, herr Nielson. Vi går nu över till andra delen av frågestunden. De tre närvarande kommissionsledamöterna kommer att besvara dem.
Andra delen
Frågor till Liikanen
Talmannen.
 Fråga nr 35 av Bill Newton Dunn (H-0177/03):

Angående: Känner allmänheten till direktlinjerna (hotline) i tillräcklig utsträckning?
Kommissionen har fått medel av budgetmyndigheten för att verka för att medlemsstaterna skall offentliggöra direktnummer som människor kan ringa, då de hittar stötande material på Internet.
Är kommissionen vid närmare eftertanke nöjd med att bara en mycket liten del av befolkningen känner till dessa telefonnummer? När tror kommissionen att dessa användbara telefonnummer kommer att vara tillräckligt kända?

Liikanen
Herr talman! Direktlinjerna är till för att ta emot rapporter från allmänheten om lagstridigt innehåll på Internet. De hanterar dessa rapporter i enlighet med etablerade förfaranden och skickar dem vid behov vidare till polisen, tjänsteleverantörer på Internet och andra direktlinjer. 
De medvetandehöjande projekt som finansieras inom ramen för handlingsplanen för ett säkrare Internet har som en av sina uppgifter att sprida medvetande om direktlinjer. Under perioden 1999 till 2002 uppgick utgifterna totalt till 9,869 miljoner euro. Kommissionen anser att detta är det mest kostnadseffektiva sättet. Därför kommer man att fortsätta med varningsmeddelanden inom ramen för det nya European Awareness Network som kommer inrättas i den andra fasen av handlingsplanen för ett säkrare Internet 2003-2004, där ledamoten fungerade som föredragande.
Handlingsplanen för ett säkrare Internet finansierar för närvarande direktlinjer i Österrike, Belgien, Danmark, Tyskland, Grekland, Spanien, Irland, Italien, Nederländerna, Sverige, Finland, Förenade kungariket och Island, liksom även European Association of Hotlines.
Utgifter från gemenskapens budget under perioden 1999 till 2002 uppgick totalt till 3,9 miljoner euro. Det genomsnittliga årliga bidraget per direktlinje är 76 500 euro. Det vanligaste sättet för att ta kontakt med direktlinjerna är inte via telefon utan genom formulär på webbsidor och e-post. Direktlinjerna har använt ett antal olika metoder för att informera allmänheten om hur man kan komma i kontakt med dem. I Spanien, t.ex., har den nationella direktlinjen en hyperlänk på den viktigaste spanska portalen Terras hemsida.
Kommissionen har för närvarande inte några siffror på direktlinjernas synlighet i form av igenkännande från den breda allmänhetens sida, men en fråga om direktlinjernas synlighet kommer att tas med i nästa Eurobarometerundersökning för hela EU som planeras äga rum senare i år. Jag är säker på att vi då kommer att ha exaktare uppgifter.
Statistiken visar en stadig ökning av antalet rapporter till alla direktlinjer. Över en sexmånadersperiod behandlade direktlinjer finansierade inom ramen för handlingsplanen ett säkrare Internet mer än 35 000 rapporter, av vilka nästan 19 000 var rapporter om barnpornografi. Kommissionen anser att detta är ett betydande antal och att direktlinjerna ger god valuta för pengarna.
Den verklighet som döljer sig bakom dessa rapporter är en ytterst allvarlig fråga. Kommissionen har aktivt deltagit i ytterligare åtgärder för att itu med den, inklusive ett förslag till rambeslut om barnpornografi. Vi står gärna till tjänst för att förse ledamoten med flera detaljer om de åtgärder och evenemang som direktlinjerna står till tjänst med.

Newton Dunn (ELDR).
Tack så mycket, herr kommissionär, det låter mycket lovande. När utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor diskuterade detta kommissionsförslag, för vilket jag var en föredragande, kom vi fram till att ingen av oss i utskottet var medveten om det här och jag undrar om de som lyssnar på frågestunden på åhörarläktaren är medvetna om det. Så det finns fortfarande en hel del att göra. Jag tackar för ert erbjudande att skicka mig mer information. Jag accepterar ert erbjudande och, eftersom vi 626 europaparlamentariker utgör kontakten mellan EU och allmänheten, skulle ni kunna skriva ett enkelt litet brev så att samtliga vi i parlamentet blir medvetna om det? Det skulle räcka att trycka upp dem på de elva språken så att varje ledamot blir medveten om det och så att vi alla kan hjälpa till att ge publicitet åt denna Europeiska unionens inrättning i våra medlemsstater!

Liikanen
. (EN) Det gör jag gärna, men skulle jag inte kunna skicka det med e-post, med tanke på att vi talar om Internet?

Harbour (PPE-DE).
Jag skulle vilja följa upp min kollega Newton Dunns fråga genom att fråga kommissionsledamoten om han har försökt få till stånd ett samarbete med de stora tjänsteleverantörerna på Internet för att ge spridning åt dessa nummer. Det skulle uppenbarligen kunna vara en viktig ingångsport för många internetanvändare.
En närliggande fråga är vilket sorts samarbete han uppfattar att tjänsteleverantörer på Internet erbjuder när det handlar om att kunna stänga anstötliga webbplatser som rapporteras genom direktlinjerna. En annan fråga med anknytning till detta är huruvida det är möjligt att vidta åtgärder mot webbplatser som matas från andra tjänsteleverantörer på Internet utanför Europeiska unionen.

Liikanen
Direktlinjerna länkar till tjänsteleverantörer på Internet, men vi har naturligtvis även kontakt med till exempel European Association of Hotlines, för att be dem sprida denna information.
Vi måste komma ihåg att medvetandet om barnpornografi var mycket mer begränsat när denna handlingsplan inleddes för några år sedan. Sedan dess har antalet webbplatser ökat och på samma gång har uppmärksamheten från föräldrar, lärare, och var och en i samhället ökat påtagligt. Det är uppenbarligen orsaken till att vi hade 35 000 rapporter, varav inte mindre än 19 000 gällde barnpornografi.
Jag är beredd att ta kontakt med tjänsteleverantörer på Internet, och jag kommer, som jag sade till föredraganden, att skicka ett kort brev med länkar till er alla. Eventuellt kan vi även ta upp frågan med organisationen för internetleverantörer och rikta uppmärksamheten på vad Terra, för att ta ett exempel, gör i Spanien, och bifoga en länk till webbplatsen. Jag känner inte till något fall där tjänsteleverantörer skulle ha vägrat att ingripa om de får kännedom om det, men jag rapporterar gärna om det skulle vara någonting speciellt.

Talmannen.
 Tack så mycket, herr Liikanen. Vi går vidare till frågor till Wallström.
Frågor till Wallström
Talmannen.
 Eftersom frågeställaren är frånvarande utgår fråga nr 36.

Talmannen.
 Fråga nr 37 av Torben Lund (H-0179/03):

Angående: Endokrinstörande ämnen och testmetoder
I sitt yttrande av den 26 oktober 2000

Wallström
I juni 2001 antog kommissionen ett uppföljningsmeddelande till rådet och Europaparlamentet om genomförandet av gemenskapens strategi för endokrinstörande ämnen - det vill säga, hormonstörande ämnen. Detta meddelande angav de åtgärder som skulle vidtas för att ta itu med potentiella miljöeffekter och hälsoeffekter av endokrina störningar, i överensstämmelse med kommissionens förpliktelse att skydda människors hälsa och miljön inom Europeiska unionen.
I detta sammanhang är tillgång till vedertagna teststrategier och testmetoder för att identifiera och bedöma endokrinstörande kemikalier en grundläggande förutsättning för att omfattande lagstiftningsåtgärder skall kunna vidtas.
Kommissionen deltar i OECD:s kommitté för testning och bedömning av endokrinstörande ämnen (EDTA), som inrättades 1998. Kommitténs viktigaste uppdrag är att utveckla en internationellt harmoniserad teststrategi samt att samordna och ha uppsyn över arbetet i olika undergrupper med ansvar för att utarbeta nya riktlinjer för tester eller revidera befintliga för att bedöma kemikaliers potentiellt endokrinstörande egenskaper.
Kommittén har nått samförstånd om en begreppsram. Denna kommer att ge möjlighet till sortering och prioritering av kemikalier som ger anledning till oro på grundval av befintlig information snarare än på grundval av nya data som skapas som en del av bedömningsprocessen. Denna ram skapar information om mekanistiska data in vitro, in vivo, och/eller om andra negativa effekter av endokriner och andra mekanismer.
Dessutom har kommittén definierat en uppsättning metoder som skall utvecklas och valideras: en jämförelse av testernas känslighet, relevans och tillförlitlighet när det gäller att testa endokrinstörande ämnens effekter på människors hälsa och/eller miljön.
Den senaste uppskattningen är att vedertagna testmetoder för några miljöeffekter förväntas från detta år till 2005 medan några testmetoder som är relevanta för riskbedömning när det gäller människors hälsa förväntas bli klara mellan detta år och 2004. Nya validerade och vedertagna tester för endokrina störningar kommer att göra det enklare att tydligt identifiera endokrinstörande ämnen och möjliggöra välinformerade bedömningar av sannolikheten för negativa effekter.
Som ett led i gemenskapens strategi för endokrinstörande ämnen tog kommissionen initiativ till en särskild ansökningsomgång för forskningsförslag 2001. Sammanlagt anslogs 20 miljoner euro till detta initiativ och, tillsammans med ytterligare finansiering under det femte europeiska ramprogrammet för forskning och utveckling, används för närvarande ungefär 59 miljoner euro på forskning om endokrinstörande kemikaliers potentiella effekter på människors hälsa och miljön. Denna forskning omfattar även utveckling av nya testmetoder.
Det är viktigt att inse att endokrina störningar inte i sig är en slutpunkt i toxikologiskt avseende, som cancer eller allergi, utan att det är en mekanism som kan resultera i negativa toxiska effekter. Med tanke på karaktären av deras effekter skulle de flesta endokrinstörande ämnena normalt klassificeras som CMR - cancerframkallande, mutagena eller reproduktionstoxiska. För sådana kemikalier kommer det att krävas tillstånd inom ramen för det REACH-system som förutses i vitboken om den framtida kemikaliepolicyn. Man har dessutom kunnat belägga ett kausalt samband mellan vissa negativa effekter på det endokrina systemet i vilda arter och vissa långlivade, bioackumulerande och toxiska ämnen. Även för dem kommer det att krävas tillstånd.
Kommissionen överväger för närvarande om man i förslaget till REACH-förordning skall inkludera en bestämmelse som går ut på att det kommer att krävas tillstånd för ämnen som betecknas som långlivade, bioackumulerande och toxiska eller mycket långlivade och mycket bioackumulerande - och, från fall till fall, de ämnen som i lika hög grad ger anledning till oro, som till exempel endokrinstörande ämnen som inte redan fångats upp av CMR-kriterierna.

Lund (PSE).
Herr talman! Jag säger tack till kommissionsledamot Wallström för ett mycket uttömmande svar. Anledningen till min fråga är naturligtvis att det tar så lång tid att komma fram till dessa vedertagna testmetoder. Meningen var att man skulle ha kommit fram till en tillämpar metod redan förra året när det gäller hälsoeffekterna och att en metod för miljöeffekterna skulle komma under 2003-2005. Nu inser jag att en metod avseende hälsoeffekterna först kan bli aktuell 2004. Det är som en evighetslång process med dessa teststrategier, som skall utvecklas genom OECD-system. Det tycker jag är mycket oroande, eftersom det betyder att man inte kan agera. Om ämnena inte är giftiga eller farliga också av andra orsaker kan vi inte ens tillämpa försiktighetsprincipen, eftersom det inte föreligger vedertagna testmetoder.
Jag vill gärna få mer information angående det kommissionsledamot Wallström avslutningsvis nämnde, nämligen frågan om att registrera de endokrinstörande ämnena under kategorin ?farliga ämnen? i en ny kemikalielagstiftning och som ett självständigt riskkriterium i överensstämmelse med det som skulle kunna vara cancerframkallande eller mutagena ämnen. Borde det inte vara viktigt att nu ta steget och konstatera att här finns någonting som är så osäkert för oss att det finns anledning att ta med det som ett självständigt riskkriterium?

Wallström
. Herr talman! Herr Lund, det rör sig om ett mycket mycket komplicerat förfarande. Samtidigt är det viktigt att EU deltar i ett internationellt sammanhang. Detta är ett klart gränsöverskridande problem. Det är viktigt att vi håller oss inom ramen för vad OECD gör och att vi försöker att utveckla dessa metoder. Jag tror inte att det finns någon som vill försena detta arbete. Tvärtom känner vi alla ett behov av att skynda på och att se till att vi så snabbt som möjligt får testmetoder och system att arbeta med dessa hormonstörande ämnen. Vi kan bara lova att vi skall göra allt vad vi kan för att se till att ett bra resultat kan uppnås i arbetet.
Det som vi nu diskuterar i samband med den nya kemikalielagstiftningen är att så länge vi saknar entydiga definitioner och entydiga testmetoder samt överenskomna system att hantera dem, måste vi göra det på fall till fall-basis. I de diskussioner som vi haft så här långt nämns i alla fall gruppen endokrinstörande ämnen, vilket pekar i denna riktning. Därefter måste vi bara arbeta så fort vi kan för att få fram överenskomna metoder att hantera dem.

Talmannen.
 Fråga nr 38 av Jan Dhaene (H-0197/03):

Angående: Inrättandet av en europeisk räddningstjänstkår
Att inrätta en europeisk räddningstjänstkår är en brådskande nödvändighet. Det framgick än en gång efter katastrofen med fartyget Prestige. Sådana personer, utrustade med ?gröna hjälmar? och verksamma under EU-flagg, skulle kunna göra nytta överallt inom unionen i samband med olycksfall och förfoga över specialutrustning som inte alla medlemsstater har möjlighet att köpa in.
Hur långt har kommissionen kommit när det gäller att utarbeta ett förslag i frågan? Vilka medlemsstater har redan utlovat sin medverkan? När kommer kommissionen att lägga fram förslaget för rådet?

Wallström
Frågor om en europeisk räddningstjänstkår, eller tankar om liknande initiativ på särskilda områden, som till exempel en europeisk kustbevakning, har tagits upp vid olika tillfällen i det förflutna och även på senare tid. Såvitt jag känner till finns det dock inte något konkret förslag. Vi måste vara medvetna om att räddningstjänsten, enligt fördragen, tillhör medlemsstaternas befogenheter. Därför måste eventuella åtgärder på gemenskapsnivå noga respektera subsidiaritetsprincipen. 
Dessutom är många olika sektorer involverade i räddningstjänsten. Samarbetet mellan dem är organiserat på olika sätt i olika medlemsstater. Det skulle därför fordras en grundlig analys av de praktiska konsekvenserna av att inrätta en räddningstjänstkår för hela EU. Men tanken att skapa en sådan kår är förvisso intressant och jag kommer att följa diskussionerna i denna fråga i konventet för EU:s framtid med intresse.
Utan samband med dessa diskussioner, kan jag informera er om att kommissionen redan är aktiv på detta område, även om detta inte tycks vara särskilt känt. På kommissionens initiativ har man inrättat en gemenskapsmekanism för att underlätta och förstärka samarbetet inom räddningstjänstens område. För närvarande deltar samtliga medlemsstater, elva kandidatländer och de tre EES-länderna i detta EU-ramverk stomme, som kan erbjuda en metod för bättre samordning mellan räddningstjänster såväl inom som utanför Europeiska unionen.
Inrättandet av EU:s beredskapscentrum för räddningstjänster inom kommissionen har varit ett av de viktigaste elementen i detta sammanhang. Detta centrum har funnits sedan den 1 januari 2002 och är ständigt tillgängligt, 24 timmar om dygnet. Så snart centrat har aktiverats genom en begäran från något av de deltagande länderna kan det anropa medlemsstaternas räddningstjänster, som i förväg har identifierats för alla slag av större olyckor. Om ni önskar kan jag även tala om när detta centrum har använts och var vi har ingripit.
Kommissionen anser att EU:s beredskapscentrum för räddningstjänster, som bygger på alla tillgängliga nationella resurser, är ett effektivt verktyg som besvarar den oro som den ärade ledamoten gav uttryck åt.

Dhaene (Verts/ALE).
Tack, fru kommissionär, för ert svar, men jag har ändå ett antal frågor. Ni säger att det här europeiska responscentrumet fungerar, men gjorde till exempel Spanien några anspråk på hjälp när katastrofen med Prestige inträffade? När begärde de hjälp från centrumet? Vad händer när en medlemsstat inte begär hjälp och inte har möjlighet att själv agera? Jag var i Galicien tio dagar efter katastrofen. Det belgiska civilförsvaret kom dit, men ingenting var organiserat. Om vi till exempel skulle drabbas av en katastrof utanför Lettlands kust om två år så skulle det vara ett problem. Jag anser att vi trots allt borde förfoga över en kår som kan uppträda omedelbart.
Ytterligare en punkt är att den tekniska kunskap som behövs för att uppträda på ett korrekt och miljövänligt sätt måste samlas in och finnas tillgänglig för alla medlemsstater.

Wallström
Jag vill tacka er för den frågan, för fallet med Prestige är faktiskt en tydlig illustration av beredskapscentrats mervärde. 
Centrat aktiverades omedelbart efter olyckan den 13 november 2002, först av de spanska myndigheterna och därefter även av de portugisiska och franska myndigheterna. Allt som allt registrerades åtta önskemål om bistånd och den omgående behandlingen av dem i beredskapscentrat gjorde det möjligt att organisera och kanalisera de erbjudanden om hjälp som kom från de andra europeiska länderna. Härigenom ställdes en imponerande mängd resurser till de behöriga nationella myndigheternas förfogande, inklusive 15 specialfartyg för oljebekämpning, mer än 20 kilometer bommar och flera specialiserade övervakningsflygplan.
Beredskapscentrat samordnade även det bistånd som erbjöds de tre länderna, det skickade en grupp med experter från gemenskapen omedelbart efter olyckan och det har erbjudit sig att samfinansiera en miljöstudie om olyckans effekter med Spanien.
Vad skulle hända om någon av de nya medlemsstaterna begär vårt bistånd? Beredskapscentrat kommer naturligtvis att användas på samma sätt och vi kommer att erbjuda bistånd från alla medlemsstater. Nu kan vi mobilisera och samordna hjälp och bistånd från alla medlemsstater. Dessutom samarbetar vi regelbundet med de nationella myndigheter och avdelningar som håller på med räddningstjänsten så att vi kan lära av varandra.
Vi har även övningar varigenom vi faktiskt kan simulera en stor olycka, till och med med biologiska eller kemiska vapen. Detta har förbättrat vår kapacitet avsevärt, men det är kanske inte så bekant. Det är på tiden att detta blir mera synligt och att vi ser till att vi verkligen ingriper direkt när en olycka har inträffat. Samtliga nya medlemsstater känner till vårt beredskapscentrum och vi erbjuder stöd från alla medlemsstater i sådana här fall.

Talmannen.
Tack så mycket fru kommissionär för er långa och mycket väldokumenterade förklaring.
Fyra ledamöter har begärt ordet och enligt arbetsordningen kan endast två kompletterande frågor ställas. I öppenhetens namn, som vi särskilt värnar, kommer jag att tala om i vilken ordning begäran om ordet ställts: Rübig, först av alla, därefter Ortuondo, följd av Nogueira och sist Wuermeling. Därför kommer de två första att få ordet, dvs. Rübig och Ortuondo. Det går bara att ställa två frågor. Herr Rübig, ställ er kompletterande fråga.

Rübig (PPE-DE).
Herr talman, fru kommissionär, mina damer och herrar! Det är för oss alla viktigt att kunna ge snabb och effektiv hjälp vid katastrofer. Vore det möjligt att sammanställa en grönbok över de olika möjligheter som finns för alla avdelningar och alla frivilliga organisationer liksom att bilda en virtuell plattform där dessa enheter kan samordna verksamheten i en krissituation?

Wallström
Vi håller just nu på med det. All information om detta är bra och jag har för avsikt att göra det mera synligt. Vi har varit mycket effektiva, även med knappa resurser. Vi kan säga att det är mycket välkänt i alla medlemsstater, liksom även i kandidatländerna, och vi arbetar, som jag sade, regelbundet med dem för att förbättra vår beredskap och även för att göra mer när det gäller förebyggande arbete. För närvarande förbereder vi ett meddelande och vi skulle kanske kunna se det som ett första steg för förebyggande arbete och beredskap när det gäller katastrofer orsakade av människan och andra katastrofer. Jag är beredd att gå längre om parlamentet och medlemsstaterna så önskar, men detta är ett utmärkt tillfälle för oss att informera parlamentet om vad vi har gjort, hur vi kan ingripa och hur vi kan använda vår mekanism för räddningstjänsten.

Ortuondo Larrea (Verts/ALE).
Fru kommissionär! Sedan olyckan på Erika den 19 december 1999 har det tagits flera initiativ i Europaparlamentet och övriga europeiska institutioner för att stärka sjösäkerheten. Tyvärr har man tydligen inte vidtagit adekvata åtgärder eftersom vi därefter, i november 2002, drabbats av en ny olycka till havs -fartyget Prestige - och nu reviderar vi det som antogs vid det första tillfället på grund av Erika. För närvarande arbetar vi också i utskottet för regionalpolitik, transport och turism i Europaparlamentet med reformen av förordningen om oljefartyg, enkelskroviga och dubbelskroviga, och det finns en mycket viktig fråga som har att göra med ert inlägg.
Ni sade att det finns ett svarscenter i Europeiska unionen och jag skulle vilja veta om ni där har fastställt beredskapsplaner, särskilt för känsliga kustområden som Galicien och Bretagne där det år efter år sker oljetanksolyckor som ger upphov till skador i miljön.

Wallström
Herr Ortuondo Larrea, ni har fullständigt rätt. Detta är en fråga om genomförande. Kommissionen handlade med aldrig förut skådad hastighet efter Erika-olyckan. Om tre månader är vi klara med ett fullständigt förslag för att göra mer för att förhindra att sådana fruktansvärda olyckor kan inträffa igen. Men även detta måste genomföras och medlemsstaterna måste ta det på allvar.
Efter Prestige-olyckan följde vi, som ni vet, upp för att se till att en tidsplan drevs igenom och att vi kunde handla snabbare än vad vi ursprungligen hade planerat.
Kommissionens svar har varit seriöst. Det har varit mycket snabbt och vi har varit mycket ambitiösa i fråga om vad som behöver göras. Nu är det en fråga som även gäller genomförandet på medlemsstatsnivå.
När det gäller katastrofplanering så är det en sak för medlemsstaterna. De måste identifiera de känsligaste områdena. De gör så regelbundet. Det är de nationella räddningstjänsternas arbete i var och en av medlemsstaterna. För oss gäller det att reagera så snart som möjligt, se till att vi mobiliserar och skickar den utrustning, expertis eller hjälp som vi kan, omedelbart efter det att en olycka har inträffat. Från och med nu kan vi svara dygnet runt.
Genom intensivt samarbete kan vi vara bättre förberedda därför att vi kommer att känna till planerna i var och en av medlemsstaterna. Att utforma dessa katastrofplaner i varje medlemsstat är en fråga om subsidiaritet.

Talmannen.
 Fråga nr 39 av Alexander de Roo (H-0211/03):

Angående: Vetenskapligt möte i Ispra om den spanska nationella vattenresursplanen
Det har framkommit i pressen att det planeras ett möte i Ispra mellan kommissionen och representanter för den spanska regeringen och framstående vetenskapsmän för att diskutera de vetenskapliga bevisen beträffande effekterna av den spanska nationella vattenresursplanen.
Kan kommissionen bekräfta att man planerar ett sådant möte? Om så är fallet, när kommer det att äga rum och vem kommer att delta? Kan kommissionen också förklara hur detta möte kommer att inverka på dess strävanden att behandla de olika problemen beträffande den spanska nationella vattenresursplanen och dess miljöpåverkan i Spanien?

Wallström
Den 24 mars hade jag ett kort möte med den nye spanske miljöministern, Elvira Rodríguez, under vilket vi berörde ett antal frågor, inklusive den spanska nationella vattendragsplanen, och i synnerhet förslaget till överföring av vatten från Ebro. Både ministern och jag medgav att det finns ett antal grundläggande miljöfrågor där expertutlåtandena fortsätter att skilja sig mycket åt.
Som kommissionsledamot med ansvar för miljön är jag synnerligen intresserad av de projekterade framtida flödena i floden Ebro, liksom även av fastställandet av det vattenflöde som fordras för att skydda ekologisk och kemisk status i Ebros nedre lopp och delta.
En av de idéer som blev resultatet av min diskussion med ministern var att organisera ett litet möte där några av de viktigaste experterna förs samman - spanska regeringens experter, akademiker och icke-statliga organisationer - för att ta itu med några av dessa olösta frågor. Jag föreslog att miljöinstitutet vid kommissionens gemensamma forskningscentrum i Ispra skulle kunna vara en lämplig plats för ett sådant möte. Vare sig dagordningen eller förfarandena för att välja ut de experter som skall bjudas in till mötet har ännu fastställts. Det är därför inte troligt att mötet kan organiseras förrän tidigast i juni.

De Roo (Verts/ALE).
Fru kommissionär! Jag har en kompletterande fråga om Ebros minsta ekologiska flöde.
Ni har talat med den nya spanska ministern om detta, men i Spanien finns det en åsiktsskillnad mellan den katalanska regeringen - som också har en del att säga till om i frågan - och den spanska regeringen. Är ni medveten om denna åsiktsskillnad? Den är livsviktig eftersom den rör frågan om minsta ekologiskt korrekta flödesnivå för Ebro för att bevara dess ekologiska funktioner, som är så viktiga. Detta gäller i synnerhet för Ebros delta och de platser där som skyddas av den europeiska habitatlagstiftningen. Om ni inte är medveten om detta skulle jag vilja uppmana er att fråga den ansvarige i den katalanska regeringen för han eller hon har gjort ett offentligt uttalande om meningsskiljaktigheterna med den spanska centralregeringen. Detta är mycket viktigt.

Wallström
Det är just det som är meningen. Det var hela idén med att anordna ett möte. Vi har så olika uppfattningar om detta. Till och med experterna används nu av den ena eller den andra sidan. Vi ville sammanföra experterna så att vi kan få lite mer fakta och så att alla de olika uppfattningarna reflekteras i ett sådant möte och vi faktiskt kan kontrollera på expertnivå varför siffror och resultat skiljer sig så mycket åt.
Det kommer för det första att vara ett tekniskt, vetenskapligt möte, för allting håller på att politiseras. Det är här vi vill få till stånd ett informationsflöde som kan ge oss lite mer fakta innan vi kan fortsätta att arbeta med denna fråga.

Nogueira Román (Verts/ALE).
Herr talman! Jag skall ställa två mycket korta tilläggsfrågor. Den första är följande och jag ställer den till kommissionsledamoten. Vad är Europeiska unionens belopp och tidsplan för finansieringen av den spanska nationella vattenresursplanen för perioden 2000-2006? I den andra, som också handlar om miljön och om Spanien, frågar jag vilket belopp kommissionen har planerat att avsätta för att finansiera Galiciaplanen som den spanska regeringen har fastställt för att återställa den galiciska kusten och utveckla Galicien efter Prestigeolyckan, också detta för perioden 2000-2006, i beaktande av att den spanska regeringen anser det nödvändigt med en allmän finansiering på 12 miljarder euro för denna period?

Wallström
Det är en helt annan fråga. Detta är inte en uppföljning till den fråga vi började med. Jag svarar gärna på ledamöternas frågor till mig, men de skall ställas enligt det fastställda förfarandet.

Talmannen.
 Jag har uppfattningen att en del i Nogueiras fråga är kompletterande till den förra om Ispra och att en annan del inte alls är kompletterande och att Nogueira inte borde ställt den eftersom den kan leda till förvirring. Jag ber er upprepa den första delen av frågan som är kompletterande.

Nogueira Román (Verts/ALE).
Herr talman, fru kommissionär! Första delen av min fråga är avgörande och helt grundläggande. Den nationella vattenresursplanen i Spanien absorberar en väsentlig del av sammanhållningsfonden till detta land. Kommissionens inställning till denna finansiering är avgörande för om den nationella vattenresursplanen i Spanien kommer att genomföras eller ej. Jag tror att kommissionsledamoten är medveten om detta och att ni borde ha klargjort denna så avgörande punkt.

Wallström
Jag ger gärna ett generellt svar på den frågan, och det är att användningen av gemenskapsbidrag även måste stå i överensstämmelse med miljölagstiftningen. Det är den allmänna riktlinjen för användningen av strukturfonderna och andra fonder. Finansieringen kommer att prövas mot den befintliga miljölagstiftningen.

Gutiérrez-Cortines (PPE-DE).
Herr talman! Jag vill gratulera kommissionen eftersom jag har uppfattningen -med tanke på svaren på olika frågor - att när det gäller den spanska vattenresursplanen har man hittills klarat av att skilja de tekniska problemen från de rättsliga.
Med beaktande av påtryckningar och vissa ledamöters klappjakt, som tror att politikerna har rätt att blanda sig i de nära, informella förbindelserna mellan länderna och kommissionen och framför allt att lägga sig i teknikernas roll frågar jag kommissionsledamoten följande. Är ni beredd att garantera experternas frihet i arbetet vid mötet i Ispra, som är ett tekniskt sådant -som ni sagt - och undvika en politisering på grund av särskilda och konkreta intressen?
Vi skulle också kunna lägga oss i frågor som t.ex. angående nitrater i Nederländerna bl.a. Min fråga är: är ni beredd att garantera experternas frihet att arbeta så att ingen lägger sig i deras arbete eller att de utsätts för påtryckningar.

Wallström
Tillåt mig upprepa att detta möte kommer att vara av en tekniskt-vetenskaplig karaktär. Det kommer att ta itu med ett antal miljöfrågor med anknytning till förslaget till överföring av vatten från Ebro. Målet är att föra samman dessa experter för att granska de befintliga uppgifterna och, om möjligt, klargöra orsakerna till att uppfattningarna skiljer sig så mycket åt. 
Mötet är inte på något vis en utfrågning om hela den spanska nationella vattendragsplanen, och inte heller om förslaget till överföring av vatten från Ebro. Det finns olika och skiljaktiga ståndpunkter: detta är startpunkten. Men vi kommer att föra dem samman och jag hoppas att vi kommer att kunna klargöra hur de har kommit fram till dessa ståndpunkter, hur de har räknat, vilka beräkningar de har gjort och vilka uppgifter de har.
Jag kan aldrig lova att det inte kommer att finnas en politisk bakgrund. Det finns en i denna fråga. Det är jag fullt medveten om. Jag har träffat människor på båda sidor i Spanien under en lång period. Jag har lyssnat mycket noggrannt på båda sidor och på många olika intressenter. Detta är ytterligare ett försök att förvissa oss om att vi har all den information som vi kan få, i synnerhet om dessa frågor, de viktigaste miljöfrågorna i denna plan.

Talmannen.
 Tack så mycket, fru Wallström, för ert bidrag denna eftermiddag till parlamentets information.
Vi inleder nu den sista delen i frågestunden. Vitorino svarar på dessa frågor.
Frågor till Vitorino
Talmannen.
 Fråga nr 40 av Bernd Posselt (H-0139/03):

Angående: Gemensam gränsövervakning
Vad anser kommissionen om de senaste försöken som gjorts tillsammans med kandidatländerna i fråga om gemensam gränsövervakning? Hur kommer man att gå vidare i denna fråga inom den närmaste framtiden?

Vitorino
De tio stater som kommer att ansluta sig till Europeiska unionen i maj månad 2004 har i stor utsträckning gynnats - och kommer att fortsätta med det till 2006 - dels av ekonomiska resurser genom Phareprogrammet, dels av sakkunskapen hos specialiserad personal från medlemsstaterna som stationerats i dessa länder inom ramen för initiativ till vänsamarbete mellan olika sektorer i medlemsstaterna och kandidatländerna. Syftet är att stärka skyddet vid Europeiska unionens yttre gränser och att gradvis få dessa länder att nå Schengenavtalets nivå.
Mellan 1997 och 2002 fick kandidatländerna ett anslag på mer än 300 miljoner euro genom Phareprogrammet för kontroll vid de yttre gränserna. Rumänien och Bulgarien får fortfarande Pharestöd och kommer genom detta program att få en utökad nationell budget mellan 2004-2006. För samma syfte kommer också Turkiet att få mer medel från EU.
I artikel 35 i förslaget till anslutningsfördrag anges som ni vet att ett tillfälligt finansiellt instrument skall inrättas, med ett belopp på 858 miljoner euro till förmån för sju nya medlemsstater. Schengenmekanismen innebär att man för åren 2004-2006 kommer att finansiera de investeringar som krävs för att höja säkerhets- och skyddsnivån vid Europeiska unionens yttre gränser efter utvidgningen. Dessa investeringar rör i första hand infrastrukturer, utrustning, utbildning av gränsvakter, logistik och operativa insatser. Alla dessa faktorer är nödvändiga om man skall kunna garantera att Schengens normer följs när det gäller skyddet av de framtida yttre gränserna, och därmed också garantera en lämplig nivå på Europeiska unionens inre säkerhet.

Posselt (PPE-DE).
Herr kommissionär! Tack för denna mycket viktiga information. Jag undrar nu om ni kan svara även på följande två konkreta frågor. För det första: Hur ser det ut med utbildningen av gränspoliserna, framför allt med tanke på projektet med den europeiska polishögskolan? För det andra: När tror ni att rådet formellt sett kommer att fatta beslut, eller skulle kunna fatta beslut om projektet med en europeisk gränspolis? Eller är detta för tillfället bara en illusion?

Vitorino
Jag vet att ni lägger stor vikt vid den här frågan. När det gäller möjligheterna att bygga upp en europeisk gränsvaktkår vill jag uppmärksamma er på det faktum att kommissionens förslag till handlingsplan, vilket antogs av rådet (rättsliga och inrikes frågor) den 13 juni 2002, innebär en stegvis utveckling av samarbetsåtgärder och gemensamma gränskontrollag, för att man på sikt skall kunna inrätta en vaktkår vid de europeiska gränserna. Detta betyder att det politiska beslutet inte har fattats och att rådet har beslutat att först utveckla samarbetsinsatserna.
Det jag kan säga Posselt är att samarbetsinsatserna startade redan under 2002, såväl när det gäller inre gränskontroller - med ett centrum för landgränskontroll placerat i Tyskland - som när det gäller den södra havsgränsen i Medelhavet, med gemensamma operativa insatser av Spanien, Italien, Frankrike, Portugal och Förenade kungariket. Alla dessa konkreta åtgärder för gemensamma insatser har finansierats genom Argoprogrammet. Med tanke på den naturliga utvecklingen av dessa gränskontrollcentrum och gemensamma insatser bör vi fundera på en formell gränsbevakning. Men rådet har inte slagit fast något datum. Jag hoppas att behovet av en sådan gränsbevakning kommer att bli uppenbart och att konventet om EU:s framtid kommer att verka för denna möjlighet.
Det finns praktiskt taget redan en polishögskola. Vi fortsätter att stödja idén att den bör vara en formell institution med ett formellt säte. Som ni vet ingår den frågan i det ?byråpaket? som för närvarande behandlas av Europeiska rådet. Vi har tyvärr ännu inte fått svar från rådet.

Rübig (PPE-DE).
Herr talman, herr kommissionär, mina damer och herrar! Vi vet att det finns diverse svaga punkter vid de gemensamma yttre gränserna, t.ex. i Slovakien, där det finns ett cirka 40 km långt gränsavsnitt som ligger utanför gränskontrollpunkterna och som är mycket svårt att övervaka. Vore det möjligt att med kort varsel ställa en trupp till förfogande för särskilt känsliga gränsområden som behöver omedelbar hjälp och skydd?

Vitorino
Herr talman, herr parlamentsledamot! Jag vill uppmärksamma er på det faktum att samarbetet med kandidatländerna i fråga om landgränser har utvecklats i flera år inom ramen för vänsamarbetet mellan medlemsstaterna och kandidatländerna, eftersom kommissionen inte har någon gränsbevakning. Flera medlemsstater samarbetar med Slovakien och Polen för kontroll av de yttre landgränserna. I det sammanhanget kan jag säga att kommissionen insisterar på att kandidatländerna ser seriöst på sitt åtagande att sköta kontrollen vid dessa gränser, och att rådets arbetsgrupp för utvärdering av gränskontroller tillsammans med centrumet för landgränskontroll med bas i Tyskland noggrant övervakar allt som rör den framtida yttre landgränsen, bland annat den slovakiska gröna gränsen, men också den polska gröna gränsen, som är ganska lång.
Det jag kan säga är alltså att kommissionen själv inte kan skicka ut gränsvakter, men att vi stöder alla gemensamma insatser mellan Slovakien och medlemsstaterna som syftar till att förbättra kontrollen av denna gräns.
Jag vill apropå detta också säga att det inte är mer än rättvist att medge att alla dessa länder har gjort mycket stora framsteg när det gäller gränskontroll. De har ännu inte nått upp till den nivå som fordras enligt Schengenavtalet. Därför kommer anslutningen till Schengen att ske i etapper och följa en metod för utvärdering, i varje enskilt fall, av den faktiska förmågan att garantera säkerhet vid Europeiska unionens yttre gränser efter utvidgningen.

Moraes (PSE).
Jag skulle vilja fråga kommissionsledamoten om han anser att förväntningarna vid Europeiska rådets toppmöte i Sevilla i frågan om gränspolis var lite för höga. Anser han att det motverkande tillvägagångssättet har skapat förväntningar bland den europeiska allmänheten att vi inom kort kommer att ha en gränspolis runt den utvidgade Europeiska unionens yttre gräns?
Är kommissionsledamoten, trots slutsatserna från Sevilla, fortfarande engagerad i den mycket mera ambitiösa strategin för asyllagstiftning och även olaglig invandring i slutsatserna från Tammerfors, där man såg till orsakerna bakom invandringen till Europeiska unionen? Är han fortfarande engagerad i denna mycket mera ambitiösa strategi och kommer det att visa sig i hans arbete?

Vitorino
Slutsatserna från Sevilla är balanserade slutsatser. De framhäver nödvändigheten att bekämpa den olagliga invandringen, och det är utan tvekan en fråga som berör oss alla, men samtidigt framhäver de nödvändigheten av att invandringspolitiken integreras allt bättre i vår politik för yttre förbindelser, inklusive utveckling av ett partnerskap med ursprungs- och transitländer för att samarbeta och få en bättre kontroll av den olagliga invandringen.
I det meddelande om invandrings- och utvecklingspolitik som kommissionen utfärdade för några månader sedan försökte den ge en bild av allt den gör inom området utvecklingspolitik med betydelse för migrationsflöden. Inte endast kamp mot fattigdom utan även för att garantera rättsstatsprincipen och respekt för mänskliga rättigheter, och se till att det inte finns några ?pull?-faktorer som förmår människor att lämna sitt eget land och resa, ibland olagligt, till Europeiska unionen.
En sådan strategi har inte bara varit en balanserad utan även en realistisk strategi. Vi utvecklar samtliga element i handlingsplanen, inte bara den operationella delen utan även den rättsliga, och på fler områden än ni nämnde, som till exempel asyllagstiftning, har vi antagit de bestämmelser som förutsågs i Tammerforsprogrammet. Det går troligen långsammare än vad man kan förledas att tro av en del politisk retorik, men jag kan åtminstone försäkra er att det går framåt på en stabil grundval.

Talmannen.
 Fråga nr 41 av Sarah Ludford (H-0141/03):

Angående: Unionstäckande åtgärder för att förhindra mobiltelefonstölder
Antalet stulna mobiltelefoner i EU kan troligtvis räknas i miljoner varje år, och en Eurobarometerundersökning visade nyligen att mellan en femtedel och en tredjedel av människorna i de flesta medlemsstaterna är rädda för att bli utsatta för en sådan stöld, som ofta genomförs av internationella ligor. I Förenade kungariket är omprogrammering av stulna mobiltelefoner numera olagligt, och mobiltelefonoperatörerna där samarbetar nu genom den internationella branschorganisationen GSM Association. GSM Association har en gemensam databas med stulna mobiltelefoners IMEI-nummer (identifikationsnummer för GSM-telefoner), så att dessa kan spärras. Även operatörer från kontinenten deltar, men ännu bara ungefär 20 av sammanlagt ca 500.
Vilka steg vidtar kommissionen för att skapa en unionstäckande IMEI-databas som motsvarar den brittiska, så att man kan bekämpa brottsligheten genom att spärra stulna mobiltelefoner i hela EU? Tänker kommissionen lägga fram ett förslag, enligt artikel 34 i Fördraget om Europeiska unionen, till ett EU-beslut om gemensam kriminalisering av omprogrammering av mobiltelefoner?

Vitorino
 Jag skulle vilja säga till ledamoten att kommissionen har stått i kontakt med myndigheterna i Förenade kungariket i denna fråga sedan juli 2002. Sedan dess har kommissionen även uppmärksammat det europeiska nätverket för förebyggande av brottslighet på att åtgärder för att förhindra stöld av mobiltelefoner inom hela EU skulle kunna vara lämpliga. Det europeiska nätverket för förebyggande av brottslighet diskuterar nu frågan. Trots det räknar inte kommissionen med att lägga fram ett förslag i denna fråga inom ramen för artikel 34 i fördraget om Europeiska unionen, då den för närvarande inte har identifierats som ett av de prioriterade områdena för tillnärmning av materiell straffrätt.
Alla medlemsstaters straffrättssystem innehåller bestämmelser som kriminaliserar stöld vilka naturligtvis är tillämpliga på stöld av mobiltelefoner. Därför anser vi att dessa bestämmelser för närvarande är tillräckliga för att bekämpa denna speciella form av tilltagande brottslighet, inom ramen för subsidiaritetsprincipen.

Ludford (ELDR).
Jag tackar kommissionsledamoten för hans svar men jag måste säga att jag trots allt blev lite besviken. Jag är medveten om att det diskuteras i nätverket för förebyggande av brottslighet, men det förefaller mig som att det finns utrymme för ytterligare åtgärder. miljoner mobiltelefoner stjäls varje år. Eurobarometerundersökningar visar att upp till en tredjedel av människorna i medlemsstaterna är rädda för att bli utsatta för detta. Med alla resor inom Europeiska unionen finns det även en gränsöverskridande dimension. Även om stöld, som ni säger, är en lagöverträdelse i samtliga medlemsstater, talar jag uttryckligen om brottet att omprogrammera mobiltelefoner. Såvitt jag känner till är det bara olagligt i Förenade kungariket. Ett EU-förslag som gör det olagligt överallt skulle vara berättigat.
Det finns även ett problem som gäller skydd av personuppgifter. Vi måste ha en konsekvent tolkning av dataskyddschefer att IMEI-nummer inte är personuppgifter - vilket det anses vara i Tyskland.

Vitorino
Tack så mycket. Jag kan bekräfta att frågan om IMEI-databasen, den internationella databasen för identifikationsnummer för mobil utrustning, har tagits upp i diskussioner med nätverket för förebyggande av brottslighet. Jag kan bekräfta att några medlemsstater är för att skapa en sådan databas, men andra är obenägna och tvivlar på att en sådan databas skulle vara användbar. Det är anledningen till att sade till er att diskussionen fortfarande pågår i nätverket för förebyggande av brottslighet. Den enda hänvisning jag gjorde gällde möjligheten av en tillnärmning av straffrätten och där anser jag inte att det finns någon specifik rättslig grund i fördraget. Jag förväntar mig inte att artikel 34 skulle kunna användas för det syftet.

Harbour (PPE-DE).
Jag vill tacka min kollega, Ludford, för att hon har lagt fram denna fråga. Jag skulle vilja be kommissionsledamoten att behandla ett verkligt gränsöverskridande problem när det gäller stöld av mobiltelefoner lite utförligare: den omfattande användningen av dem i en form av karusellbedrägerier mot momsmyndigheterna i olika medlemsstater. Detta används av sofistikerade organiserade brottslingar och det är därför något som jag hoppas att han är seriöst intresserad av. 
Frågan om att använda IMEI-nummer är uppenbarligen ett första steg, såtillvida som att stora transaktioner med mobiltelefoner endast bör tillåtas om IMEI-numren kontrolleras för att se till att de telefonerna inte har varit inblandade i en tidigare bedräglig transaktion. För det andra föreslår jag att åtgärder vidtas för att göra det möjligt att betala moms på mobiltelefoner direkt till skattemyndigheterna så att brottslingar inte kan lägga beslag på behållningen.
Slutligen skickar jag gärna dokumentation från en stor handlare i mobiltelefoner i mitt område till kommissionsledamoten. Detta företag diskrimineras av de tyska momsmyndigheterna. Detta är att aktivt motarbeta lagliga affärer och kommer helt enkelt att leda till att detta företag övergår till bedrägliga affärsmän. Jag hoppas att han med stöd från Generaldirektoratet för skatter och tullar kommer att kunna vidta kraftfulla åtgärder för att stoppa de tyska myndigheternas försök att bestraffa laglig handel på detta område.

Vitorino
Jag är villig att ta emot all information som den ärade ledamoten kan ge oss om de ekonomiska konsekvenserna av denna brottsliga verksamhet. Jag medger att siffrorna är slående: 48 procent av alla rån i centrala London gäller mobiltelefoner och siffran för Paris är omkring 40 procent. Jag är mycket väl medveten om det faktum att det stals ungefär 700 000 telefoner i Förenade kungariket i fjol, 150 000 i Frankrike och 130 000 i Spanien. Jag förnekar inte att det finns en viktig gränsöverskridande dimension i denna sorts kriminella verksamhet. Frågan gäller hur vi skall prioritera de åtgärder som måste vidtas. Jag anser att vi bör prioritera det operationella samarbetet. Jag ser inte något behov av att harmonisera lagstiftningen. Därför kommer vi att fortsätta att diskutera ett europeiskt brottsförebyggande nätverk och vilka konkreta operationella aktiviteter som bör utvecklas för att bekämpa denna sorts brottslighet. Strategin att använda IMEI-nummer har redan diskuterats. Vi kan endast fatta enhälliga beslut och medlemsstaterna är splittrade i denna fråga. Men vi kommer absolut inte att släppa frågan.

Talmannen.
 Fråga nr 42 av Alain Krivine (H-0174/03):

Angående: Franskt-tyskt charterflyg
Måndagen den 3 mars 2003 utvisade Frankrike och Tyskland 54 senegaleser och ivorianer genom att sätta dem på ett charterflyg från företaget Euralair Horizons. Ombord på detta flygplan, som chartrats av de båda regeringarna, fanns 30 ivorianer och 23 senegaleser som inte beviljats inresetillstånd i Frankrike eller som fått avslag på sin ansökan om politisk asyl i Frankrike och därefter placerats i en förläggning i Roissy. Dessutom fanns på planet en senegales som kommit landvägen från Tyskland, där han blivit utvisad.
Anser kommissionen att Frankrike och Tyskland i denna fråga har iakttagit artikel 4 i protokoll nr 4 till Europeiska konventionen om skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna och det första stycket i artikel 19 i Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna som ratificerades vid toppmötet i Nice?
Anser kommissionen att Frankrike och Tyskland iakttog det andra stycket i artikel 19 i ovannämnda stadga när de utvisade ivorianerna till sitt hemland, där det för närvarande råder oroligheter? Anser kommissionen även att Frankrike och Tyskland har efterlevt de förfaranden för asylansökningar som garanteras av Genèvekonventionen om flyktingars rättsliga ställning av den 28 juli 1951 kompletterad av protokollet av den 31 januari 1967?
Vilka åtgärder tänker kommissionen vidta för att se till att fördragen respekteras, särskilt när det gäller bestämmelserna om asylrätt och skydd i händelse av förvisning, utvisning och utlämnande?

Vitorino
Herr talman! Såsom redan har nämnts i debatten om samarbetet om den operationella planen mellan medlemsstaterna i fråga om återflyttning av olagliga invånare, utgör de gemensamt chartrade flygplanen en av åtgärderna för att stärka det operationella samarbetet som planeras för handlingsprogrammet om återflyttning som godkändes av rådet i november 2002 utifrån ett meddelande från kommissionen.
Rättsligt talat innebär dessa gemensamt chartrade flygplan två eller fler nationella operationer för avvisning utförda samtidigt i samma flygplan. Dessa gemensamt chartrade flygplan har inget att göra med kollektiva avvisningar, vilka är förbjudna enligt Europeiska konventionen om skydd för de mänskliga rättigheterna och av Europeiska unionens stadga om grundläggande rättigheter. Flygen för gemensamt återvändande, med ett visst antal personer ombord, organiseras av logistiska skäl, men de underliggande besluten om avvisning sker alltid på ett individuellt plan. Varje fall bedöms individuellt utifrån de personliga omständigheterna och varje persons rättsliga situation. Varje person ombord på ett av dessa flyg har med andra ord varit föremål för en individuell process som lett fram till ett individuellt avvisande av eventuella ansökningar eller överklaganden för att uppnå en laglig vistelse. Besluten grundas därefter på individuella motiv och inte på kollektiva.
Kommissionen har inte, när det gäller det fall Krivin talade om, några indikationer på eller några skäl att tro att de specifika omständigheterna för var och en av de personer som har tagits med på dessa flyg har varit föremål för några kränkningar av något instrument för den internationella rätten, det vill säga, att personerna inte skulle ha fått sina ansökningar prövade individuellt och effektivt av de medlemsstater som vidtagit avvisningsåtgärderna.

Krivine (GUE/NGL).
Herr kommissionär! Jag tackar för er förklaring. Jag tror att problemet är mycket allvarligt med tanke på att fem gemensamma flygningar - som ni säger - har avgått från Frankrike sedan jag ställde min fråga. Ombord på flygen fanns grupper av människor med samma nationalitet som reste på samma villkor, ofta i handbojor och ibland med munkavle, som var så effektiva att två invandrare till och med dog genom kvävning. Regeringen har för övrigt nyligen beslutat att det ombord på dessa s.k. gemensamma flygningar numera skall finnas en läkare från Röda korset som skall medverka till att allt avlöper väl.
Min fråga är därför följande: Hur skiljer ni på en gemensam flygning och en samflygning? En grupp är definitionsmässigt en sammanslagning av individer. När ni har 42 senegaleser som är tillsammans, vem skall då avgöra vilket kriterium som skall användas för att ta reda på om de utgör ett kollektiv eller en summa av individer? Jag känner inte till något kollektiv som inte är en summa av individer. Men jag är benägen att tro att det i princip handlar om samma sak när ni för samman 42 senegaleser eller ett tjugotal ivorianer. Jag vill dessutom påpeka att ivorianerna kommer från ett land där de riskerar att dödas.
Min fråga är därför följande: Vem avgör den semantiska skillnaden mellan gemensam flygning och kollektiv flygning? Förklara för mig vad en kollektiv, dvs. förbjuden, utvisning är.

Vitorino
Mycket gärna, herr ledamot. En gemensam flygning är för det första en flygning organiserad av minst två medlemsstater. Det är på den nivån som det har skett en samordning av avsikter, i det här fallet Frankrikes och Tysklands avsikter. Dessa två länder har på samma plats samlat ett antal personer som skulle utvisas, och dessa personer har gått ombord på samma flyg. Detta är en gemensam flygning, ur organisationsmässig synvinkel.
När det gäller kollektiv utvisning, något som är förbjudet enligt Europeiska konventionen om de mänskliga rättigheterna, är frågan: från vilken tidpunkt är det frågan om en kollektiv utvisning? Ett beslut om kollektiv utvisning fattas inte för en av de individer som ingår i en grupp, utan är ett enda beslut som fattas för en hel grupp med personer, utan hänsyn till de särskilda omständigheter som varje individ i gruppen befinner sig i. Det är skillnaden.
En kollektiv utvisning är förbjuden. Ingenting i Europeiska unionen tillåter detta. Men om man har tio enskilda utvisningsbeslut och ser dessa tio personer tillsammans, då är de utan tvekan i grupp och kan gå ombord på en gemensam flygning - eller inte - men det rör sig inte om en kollektiv utvisning. Detta är den viktiga skillnaden, enligt min mening.

Talmannen.
 Tack så mycket, herr Vitorino, för ert bidrag under denna eftermiddag.
Eftersom tiden för frågor till rådet är slut kommer frågorna nr 43-80 att besvaras skriftligen.

Talmannen.
 President Trajkovski! Ni är mycket välkommen till Europaparlamentet i dag. Det är en stor ära och ett stort nöje för mig att kunna presentera Er för vår kammare.
I detta parlament känner vi allt för väl till vad länderna i Er region har gått igenom under det senaste årtiondet, och i synnerhet den prövotid med vapen och våld som ni alla har varit tvungna att genomleva, men icke desto mindre är Ert land ett land som i sin nuvarande fas bringar oss ett visst budskap om hopp. Krisen år 2001 var en där det, med aktivt bistånd från det internationella samfundet - däribland, är jag stolt över att säga, ett mycket direkt och beslutsamt agerande från Europeiska unionen - blev möjligt att inte glida in i ett kostsamt inbördeskrig. Den resulterade istället i stabila framsteg i termer av demokrati och i Ert engagemang, och Ert lands engagemang, för att utveckla goda grannskapsrelationer, respektera rättsstatsprincipen, hjälpa fram ekonomin genom handel och samarbete och arbeta gradvist genom ramavtalet från Ohrid.
Detta erbjuder en bro över vilken Ert land fullständigt kan återvända till sina internationella förbindelser och till en punkt varifrån ni kan börja förverkliga er europeiska vision.
Vi i denna kammare stöder kraftfullt unionens politik att söka utveckla ett europeiskt perspektiv för västra Balkan. Ert tal här i dag, och mot bakgrund framstegen som nu görs i Ert land, är ett viktigt brohuvud mot EU för regionen i allmänhet såväl som för f.d. jugoslaviska republiken Makedonien i synnerhet.
Det lumpna mordet på Zoran Djindjic i Serbien för inte så länge sedan belyser än en gång för oss behovet av stabilitet i denna region och påminner oss om vår plikt att handla när vi har möjlighet att göra det och omständigheterna är de rätta.
F.d. jugoslaviska republiken Makedonien tillhör, liksom alla tidigare jugoslaviska stater, redan den europeiska familjen. Det erkändes uttryckligen vid Europeiska rådets möte i Feira i juni 2002. F.d. jugoslaviska republiken Makedonien har, liksom de andra länderna på västra Balkan, ett europeiskt perspektiv. Det gläder oss mycket i denna kammare att den europeiska snabbinsatsstyrkans första operation någonsin har inletts i Er republik.
(Applåder)
Detta är den tydligast möjliga signalen för unionens åtagande för regionen. I en stund då vi lever med en känsla av att Europa har misslyckats med att finna sin röst på ett lämpligt sätt i Irakkrisen och FN ser vi faktiskt på f.d. jugoslaviska republiken Makedonien som en av framgångarna för den embryonala och framväxande gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken i Europa.
(Applåder)
Ni är nu på väg mot denna europeiska vision som vi delar. Jag anser att hastigheten i er framryckning kommer att bero på er, på era framsteg när det gäller reformer, på er politiska beslutsamhet och er föresatser. Men varje steg som ni tar i den riktningen kommer vi att ta tillsammans med er.
Det är budskapet som jag vill ge er i dag på mina kollegers vägnar. Ni kan räkna med vårt stöd.
Det är nu min stora ära och nöje att be er tala till kammaren.

Trajkovski
. -
(Talaren började tala på makedonska. Det följande stycket är en översättning.)
Herr talman, framstående ledamöter av Europaparlamentet, det är med stor uppskattning och glädje som jag talar till er i dag. Europaparlamentet förkroppsligar en vision om Europa som i dag delas av miljoner människor, inte bara inuti men även utanför den nuvarande Europeiska unionen, inklusive av medborgarna i f.d. jugoslaviska republiken Makedonien. Det är en vision av en kontinent av mångfald, där olika traditioner, kulturer och språk möts på grundval av ömsesidig respekt och gemensamma intressen. Det är visionen om ett integrerat utrymme för människor, med fri rörlighet, en gemensam marknad och europeisk politik för att ta itu med gemensamma angelägenheter.
(Talaren fortsatte på engelska.)
Denna vision som Europeiska unionens fäder hade har i dag blivit verklighet för medborgarna i Europeiska unionen, för miljoner studenter som studerar vid universitet utanför deras eget land, för affärsmän som länkas samman genom handel och investeringar, och för politiker och tjänstemän som träffas dagligen för att utarbeta gemensamma svar på vår tidsålders utmaningar. Snart kommer Europeiska unionen att omfamna 10 nya länder, och deras medborgare delta i den europeiska drömmen om gemensam fred och välstånd. Valda företrädare från dessa länder kommer att sitta i denna kammare, som ett resultat av en av de största framgångarna inom internationell politik: det fredliga skapandet av en gemensam suveränitet på grundval av gemensamma värden och gemensamma intressen.
Jag vill använda denna möjlighet i dag för att dela mina tankar om vad denna vision om ett förenat Europa betyder för folket i mitt land, f.d. jugoslaviska republiken Makedonien, med er. Medborgarna i f.d. jugoslaviska republiken Makedonien delar samma värderingar och har samma intressen som medborgarna i de andra länder som snart kommer att ansluta sig till unionen. Det finns ett starkt politiskt samförstånd om att anslutning till Europeiska unionen är det allt överskuggande politiska målet. Det finns ett starkt engagemang att göra vad som behövs för att uppfylla kriterierna för anslutning och för att ta på sig de ansträngningar som fordras.
För två år sedan kan det ha funnits de - i Europeiska unionen och i f.d. jugoslaviska republiken Makedonien - som tvivlade på om anslutning till Europa skulle bli verklighet under vår livstid. Staten stod då inför den allvarligaste krisen i sin moderna historia. Vi såg alla ned i en avgrund och fruktade det värsta. Men sedan lyckades vi ta ett steg tillbaka. Jag vill uttrycka uppskattningen från medborgarna i mitt land för alla de, i denna kammare och i andra europeiska och transatlantiska institutioner, som stod vid f.d. jugoslaviska republiken Makedoniens sida i dessa svåra stunder och stödde våra ansträngningar att gå från väpnad konflikt till fredlig, politisk konfliktlösning. När en konflikt löses med fredliga medel och inte längre figurerar bland tidningsrubrikerna glöms den ibland inom kort, men de oupphörliga ansträngningar som gjordes av Romano Prodi, Javier Solana, Chris Patten och Lord Robertson förtjänar att kommas ihåg som en av de mest framgångsrika och lägliga interventioner som någonsin företagits av Europeiska unionen och Nato.
(Applåder)
Under denna svåra period upptäckte f.d. jugoslaviska republiken Makedonien att det hade många vänner - också i denna kammare, där parlamentariker från alla politiska grupper har stött ansträngningarna att stabilisera vår stat och lugna våra medborgare. De särskilda företrädarnas roll har också varit mycket viktig och mycket uppskattad.
I dag har f.d. jugoslaviska republiken Makedonien återvänt till fredliga förhållanden och vi är mer beslutna än någonsin att ta igen den förlorade tiden. Genomförandet av ramavtalet går stadigt framåt. Vi undertecknade nyligen ett nytt avtal med Internationella valutafonden. F.d. jugoslaviska republiken Makedonien var, naturligtvis, det första landet i regionen som undertecknade ett stabiliserings- och associeringsavtal med Europeiska unionen.
Det är min övertygelse att den drivande kraft som har skapats under de senaste två åren och som har gjort det möjligt för mitt land att gå från väpnad konflikt till förnyade framsteg på vägen till integration i Europa, inte får gå förlorad. F.d. jugoslaviska republiken Makedonien deltar i utarbetandet av en gemensam europeisk säkerhets- och försvarspolitik. SOFA-avtalet med EU-styrkorna har enhälligt antagits av den lagstiftande församlingen, vilket tydligt återspeglar förtroendet för Europas försvars- och säkerhetsförmåga. Detta europeiska uppdrag måste bli en framgång, och det kommer att bli en framgång. Detta är viktigt, och inte enbart för de som önskar att Europeiska unionen skall spela en aktiv roll utanför dess gränser.
Jag har betonat hur stora framsteg som har gjorts den senaste tiden - det har blivit slut på fientligheterna, rättsstatsprincipen har stärkts, ramavtalet har genomförts - och hur viktig Europeiska unionens roll har varit i dessa ansträngningar. Men det skulle vara ett misstag att bli självbelåten och inte låtsas om allt det som återstår att göra för att föra inte bara f.d. jugoslaviska republiken Makedonien utan hela regionen mot en punkt där en återgång till instabiliteten blir otänkbar.
Tillåt mig nu att övergå till utmaningarna i nuet och den nära framtiden. Låt mig framhålla vilka ansträngningar vi - f.d. jugoslaviska republiken Makedoniens valda företrädare - kommer att påta oss för att klara de utmaningarna, samt även ge uttryck för konkreta idéer om vilka bidrag Europeiska unionen och dess institutioner kan lämna för att hjälpa oss i dessa ansträngningar.
För att säkra de investeringar som har gjorts - i synnerhet av Europeiska unionen - i hela regionens stabilitet måste vi vara djärva och visionära. Det finns konkreta steg som vi måste ta och som inte kommer att kräva mindre engagemang än det vi har visat under de gångna två åren. F.d. jugoslaviska republiken Makedoniens medborgare ser fram mot den historiska utvidgningen av Europeiska unionen 2004 och därefter 2007. Vi måste se till att det inte uppstår farhågor för att västra Balkan, efter dessa utvidgningar, kan komma att isoleras från utvecklingen i resten av Europa.
Det finns tre saker som behöver göras och som måste göras: vi behöver fortsätta våra ansträngningar för att stärka rättsstatsprincipen och bekämpa organiserad brottslighet och korruption. Vi behöver fokusera om vår uppmärksamhet för att på ett effektivare sätt ta itu med frågor om ekonomisk och social sammanhållning. Och vi behöver arbeta för att förverkliga visionen om ett Europa som inte bara är till för stater utan även för medborgare, genom att möjliggöra fri rörlighet för medborgarna i västra Balkan över Europeiska unionens gränser.
Det finns i dag ett tydligt samförstånd om vikten av att stärka rättsstatsprincipen i hela regionen. Detta är, framför allt, våra regeringars ansvar. Vi behöver stärka våra institutioner, förbättra vår lagstiftning och arbeta på vår gränsbevakning. Under de senaste månaderna har vi kunnat se betydande framsteg över hela regionen. Våra stater är inte så svaga att de inte kan ta itu med organiserad brottslighet, och våra medborgare stödjer våra institutioner när vi gör det. Det finns mycket som regeringarna i regionen kan göra, och det görs mycket. F.d. jugoslaviska republiken Makedonien är i slutskedet av förberedelserna för att organisera en regional konferens om gränssäkerhet och bevakning i Ohrid för att gå vidare med denna dagordning. Verkligheten är att effekterna av den ekonomiska övergången, konsekvenserna av ett årtionde av fientligheter i regionen, sociala förskjutningar, skapandet av nya gränser och bildandet av nya och ibland svaga institutioner sammantaget skapar utmaningar som det kommer att ta en viss tid och stora ansträngningar för att ta itu med. Det viktigaste är vår beslutsamhet och våra medborgares stöd för att ta itu med dem.
Att säkra en varaktig stabilitet är även kopplat till framgångar på området ekonomisk utveckling. I detta avseende har regeringarna och folket i regionen stora förväntningar på det kommande toppmötet i Thessaloniki. I och med att tyngdpunkten förskjuts från återuppbyggnad efter konflikter till utveckling, fokuserar våra medborgare på frågor som har att göra med ekonomisk och social sammanhållning: hög arbetslöshet, en infrastruktur som är stadd i förfall eller saknas och behovet att anpassa färdigheter till nya ekonomiska realiteter.
Det finns en uppenbar koppling mellan framgångar i att genomföra ramavtalet, framgången med EU:s första militära uppdrag och ett konkret framtidsperspektiv för ekonomisk utveckling. Arbetslösheten är extremt hög, i synnerhet bland de unga. Ekonomiska reformer kommer att fordra flera smärtsamma beslut som till och med kan göra att den stiger än mer. Detta gör utvecklingen av en dynamisk privat sektor än viktigare, inte enbart av ekonomiska skäl, utan även av sociala och säkerhetsrelaterade skäl.
Under de närmast kommande åren kommer Europeiska kommissionen att göra en stor insats för att hjälpa de nya kandidatländerna att komma i fatt resten av Europeiska unionen. Den kommer även att göra en stor insats för att hjälpa Bulgarien och Rumänien, våra grannar i öster, att komma i fatt de nya kandidatländerna. Detta bygger på de enastående framgångar som Europeiska unionen har haft när det gäller att hjälpa nya demokratier - i vår region är det Grekland, vår granne i söder - att komma i fatt och utveckla en stark ekonomi som drivs av den privata sektorn. Det är anledningen till att vi så starkt stöder det grekiska ordförandeskapets tanke att göra föranslutningsstöd tillgängligt även för länderna på västra Balkan.
Vi hoppas mycket på att ett europeiskt åtagande för västra Balkan vid toppmötet i Thessaloniki skall kunna leda till skapandet av ett komplement till CARDS, med strukturpolitiska instrument som görs tillgängliga före anslutning, vilket har diskuterats av några medlemsstater i EU.
Vi är medvetna om att ett sådant bistånd skulle vara förenat med många villkor för oss, inklusive behovet att samfinansiera projekt med våra resurser. Men sådana förutsättningar kommer att hjälpa oss att stärka vår förvaltning och förbereda oss för en framtid i Europa. Vi vill inte bli behandlade som ett humanitärt fall utan vi vill ta ansvar för utvecklingsprocesser i ett verkligt partnerskap med de europeiska institutionerna.
Detta för mig till den tredje fråga som jag vill ta upp i dag, och som är av största vikt för medborgarna i mitt land och hela regionen. Europas idé och verklighet är föreställningen om rörlighet, fri rörlighet för varor och för människor.
Det finns potentiella fördelar med viseringsfrihet i förhållande till demokratiseringsprocessen i stort. En positiv demokratisk och ekonomisk utveckling skulle få näring av ett förenklat internationellt utbyte och möjligheter till resor för studenter, forskare och affärsmän. En framgångsrik fortsättning på reformprocessen behöver en ny generation av ansvarsfulla medborgare med internationella erfarenheter och kunskaper.
F.d. jugoslaviska republiken Makedonien med sina 2 miljoner medborgare gränsar till EU. Den har starka handelsförbindelser med EU. Fram till Jugoslaviens upplösning reste våra medborgare till alla EU-länder utan restriktioner och f.d. jugoslaviska republiken Makedonien är inte ett transitland.
Jag har följt debatterna i ert parlament om den fråga som har påtvingats oss, och som har att göra med användningen av det författningsenliga namnet Republiken Makedonien, mycket noga. Då jag kommer från ett land med en rik kulturell tradition, som alltid har betraktat sig som i grund och botten europeiskt, kan jag bara bli inspirerad av de principer som ligger till grund för Europaparlamentet och skyddas av er, parlamentarikerna. Det kommer att kosta mycket mera ansträngningar och ta mycket mer tid innan den makedonska staten kan bli en fullvärdig medlem av unionen, även om jag ser fram emot den dag då makedonska ledamöter kommer att sitta i denna kammare.
(Applåder)
I detta hoppas jag även på ert stöd. Låt oss smida ett starkt gemensamt partnerskap och arbeta tillsammans för att säkerställa att den europeiska drömmen kommer att besannas även för de unga i Republiken Makedonien som ser fram emot att vara stolta medborgare i Europa i det 21:a århundradet.
(Applåder)

Talmannen.
 Vi tackar president Trajkovski för att han tagit sig tid att vara här, för hans europeiska vision som vi delar, för hans budskap om partnerskap och för hans uttalande om hopp för framtida utveckling och möjligheter, både i hans land, i regionen och i deras förbindelser med Europa.
Vi tackar er.
(Applåder)
(Det högtidliga mötet avslutades kl. 12.25.)

Talmannen.
Nästa punkt på föredragningslistan är den fortsatta debatten om ett betänkande (A5-0086/2003) av Cerdeira Morterero för utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor om ändring av förslaget till rådets direktiv om rätt till familjeåterförening (KOM(2002) 225 - C5-0220/2002 - 1999/0258(CNS)).

Hazan (PSE).
Herr talman, herr kommissionär, kära kolleger! Jag skulle först och främst vilja gratulera min kollega, Carmen Cerdeira, för hennes utmärkta arbete om ett ämne av stor vikt. Denna text är faktiskt det första direktivet om laglig invandring sedan detta ämne blev ett av EU:s behörighetsområden.
Men jag vill genast säga att jag beklagar två saker: för det första att vi fick vänta så länge och för det andra att ståndpunkten blev så överdrivet försiktig, vilket tyvärr blir följden av en politik som uteslutande grundas på kontroll av migrationsströmmar, trots de mål som fastställdes i Tammerfors.
Efter mer än tre år av bittra förhandlingar och två helt olika förslag - trots Europaparlamentets stödjande yttrande om det första förslaget och trots föredragandens utmärkta arbete - har vi i dag en minimalistisk text om familjeåterförening. Dessutom kommer rådet absolut inte att ta hänsyn till Europaparlamentets yttrande, som ändå kommer att - vilket jag i alla fall önskar - bekräfta parlamentets tidigare ståndpunkt. Toppmötet i Tammerfors gav oss möjlighet att skönja något helt annat, men i det här skedet är det tyvärr helt säkert att den process som inleddes 1999 tar en helt annan vändning. I samband med morgondagens omröstning om betänkandet av Cerdeira måste parlamentet verkligen klart och tydligt ta avstånd från en Fästning Europa, som är på väg att ta form, och klart och tydligt uttala sig för rätten att bo med sin familj, en absolut central rätt i alla våra demokratier.
Därför kommer vi att rösta emot - och vi är emot - den bestämmelse som tillåter medlemsstaterna att i vissa fall vägra inresa för ett barn som är yngre än tolv år.
Vi säger också nej till den bestämmelse som tillåter en väntetid på tre år, och vi måste tyvärr konstatera att denna episod är det femtielfte beviset för att staterna saknar den politiska viljan att dela på behörigheten i invandringsfrågor.
Det är inte med denna ängsliga attityd som man kommer att lösa problemet med olaglig invandring, och det är inte heller så här vi kommer att undvika att asylsökande förflyttar sig mellan medlemsstaterna, vilket ändå är ett av de främsta ändamålen med det här direktivet.
Kort sagt, mellan de olika tillbakastegen i det andra direktivet och de olika ...
(Talmannen uppmanade talaren att avsluta.)
... är vi verkligen långt ifrån de mål om att ge gemenskapen utökad behörighet som fastställdes 1999 vid toppmötet i Tammerfors.

Karamanou (PSE).
Herr talman! Först skulle också jag vilja gratulera föredraganden till hennes betänkande, som håller en utomordentligt hög kvalitet, vilket också kommissionsledamoten påpekade tidigare, och jag skulle också vilja uttrycka min tillfredsställelse med att det grekiska ordförandeskapet efter långa överläggningar lyckats avsluta - det var inte ordförandeskapet som initierade det men det har avslutat - detta kapitel i familjeåterföreningen av lagliga invandrare, en fråga som rådet har ägnat sig åt i ganska många år utan att slutföra den. Jag anser dock, herr kommissionär, att ni allvarligt borde beakta också förslagen från Europaparlamentet. 
Som ordförande för parlamentets utskott för kvinnors rättigheter och jämställdhetsfrågor anser jag att detta initiativ till familjeåterförening är viktigt, eftersom det speciellt kommer att vara till hjälp för kvinnor med barn, som ofta inte kan följa med sina makar, när de utvandrar till länder i Europeiska unionen för att skapa en bättre situation för sig själva och för sina familjer.
Som ett mycket belysande exempel kan jag berätta för er att jag för tre år sedan blev inbjuden till ett möte med kolonin från Bangladesh i Aten. Jag kom in i en lokal med 1 000 personer men med ytterst få kvinnor. Och när jag undrade varför kvinnorna inte deltog i mötet, då blev jag för första gången medveten om hur stort problemet är. Även om detta beslut av rådet inte är helt tillfredsställande för parlamentet, är jag ändå glad att man har fattat ett seriöst beslut i denna fråga. En speciellt positiv punkt i direktivet är dessutom att man definierar rättigheterna för familjemedlemmar som återförenas, rättigheter som gäller utbildning och sysselsättning, så att de kan integreras i medlemsstatens samhälle och få sina arbetsrättigheter garanterade, så att de inte bara förvandlas till billig arbetskraft på arbetsmarknaden. 
Avslutningsvis vill jag betona att familjeåterföreningen inte bara ingår i arbetet på en väl sammanhållen invandringspolitik, utan att den också är ett medel för att stärka gemenskapens sociala politik över huvud taget.

Vitorino
Herr talman, mina damer och herrar ledamöter! Jag vill än en gång tacka Cerdeira för hennes betänkande och mycket uppriktigt säga att jag instämmer i de flesta synpunkter som har framförts under debatten, dvs. att den överenskommelse som har uppnåtts har en minimalistisk karaktär.
Jag kan tala om för er att jag efter tre års förhandlingar är övertygad om att det var omöjligt att nå längre än den nivå som har uppnåtts tack vare det grekiska ordförandeskapets engagemang, vilket också Karamanou framhöll. Men jag är också säker på att det inte är sista gången vi talar om familjeåterförening. Det här är en process som kommer att utvecklas, och jag hoppas att vi två år efter det att direktivet har genomförts kan utvärdera mervärdet av de miniminormer som vi nu är på väg att anta, och därmed bedöma de nya framtidsutsikterna i fråga om familjeåterförening. Jag anser att detta är en grundläggande rättighet och ett mycket viktigt redskap för att vi skall lyckas med integrationspolitiken. I takt med att medlemsstaterna utvecklar sin integrationspolitik tror jag också att familjeåterförening allt tydligare kommer att framstå som ett medel för att hjälpa invandrade arbetstagare i europeiska samhällen att integreras på ett framgångsrikt sätt.
Jag föreställer mig att det inte kommer att vara möjligt att avvika från profilen på den politiska överenskommelse som har träffats i rådet. Därför ber jag parlamentet att visa förståelse för det faktum att kommissionen själv inte kommer att avvika från denna politiska överenskommelse. Jag skulle däremot vilja tillägga att denna politiska överenskommelse inte får vara ett tillbakasteg i förhållande till vad som redan ligger på bordet. Därför anser jag till exempel att det inte är möjligt att gå med på att utesluta flyktingar från detta direktiv - även om jag tidigare har gått med på att inte ta med subsidiärt skydd och dem som omfattas av subsidiärt skydd i det här förslaget, vilket för övrigt också var en begäran från Europaparlamentet. Det bör erkännas att flyktingar måste ha rätt att återförenas med sin familj, att denna rättighet bör förekomma någonstans i en rättslig norm och att en rättslig norm är ett lämpligt instrument för att befästa rätten till familjeåterförening.
Slutligen, som Hazan säger, handlar detta om ett första instrument för laglig invandring. Jag tror att det sänder ett kraftfullt politiskt budskap: en invandringspolitik för Europeiska unionen får inte bara vara en repressiv politik, den måste också vara en politik för laglig invandring. Jag hoppas att man kan använda detta första instrument - hur minimalistiskt det än är - för att utveckla en politisk vilja att också anamma kommissionens andra initiativ till lagstiftning för att reglera den lagliga invandringen. Det krävs nämligen en fullständig samling instrument för att åstadkomma en invandringspolitik som inte endast är trovärdig och konsekvent utan också innebär respekt för våra gemensamma värden.

Cerdeira Morterero (PSE)
. (ES) Herr talman! Jag vill tacka kommissionsledamoten samt övriga kolleger som stannat kvar denna sena timma men jag tror att det finns skäl till det. Frågan är viktig och vi har väntat länge på den. Jag håller fullständigt med det kommissionsledamoten sagt men det finns några påståenden som gjorts under denna debatt som jag skulle vilja förtydliga.
Betänkandet om familjeåterförening tillåter inte i något fall situationer som den Pirker nämnde, dvs. polygami eller möjligheten att tillämpa direktivet på framtida fruar och jag vill att detta skall stå i protokollet eftersom jag tycker att det är ett mycket allvarligt påstående som endast kan bero på okunskap eller illvilja.

Talmannen.
Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 12.00.

Talmannen.
Nästa punkt på föredragningslistan är en gemensam debatt om följande tre betänkanden:
A5-0107/2003 av Turco för utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor om Konungariket Danmarks initiativ inför antagandet av rådets akt om ändring av rådets akt av den 3 november 1998 om antagande av regler om sekretesskydd för Europolinformation (13875/2002 - C5-0553/2002 - 2002/0823(CNS)),
Konungariket Danmarks initiativ inför antagandet av rådets akt om ändring av tjänsteföreskrifterna för anställda vid Europol (13873/2002 - C5-0555/2002 - 2002/0822(CNS)),
Republiken Greklands initiativ inför antagandet av rådets beslut om justering av grundlöner och tillägg för Europols personal (6314/2003 - C5-0066/2003 - 2003/0806(CNS)),
A5-0106/2003 av von Boetticher för utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor om Konungariket Danmarks initiativ inför antagandet av rådets akt om utarbetande på grundval av artikel 43.1 i konventionen om upprättandet av en europeisk polisbyrå (Europolkonventionen) av ett protokoll om ändring av konventionen (13254/5/2002 - C5-0001/2003 - 2002/0814(CNS)),
A5-0116/2003 av ledamöterna Turco och von Boetticher för utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor om Europaparlamentets rekommendation till rådet om Europols framtida utveckling (2003/2070(INI)).

Turco (NI)
Herr talman! Jag befinner mig i en lite brydsam situation, eftersom vår politiska samtalspartner i debatter som denna, det vill säga rådet, saknas. Jag tycker att någon hög företrädare skulle ha behövt närvara när vi talar om en fråga som är så viktig för parlamentet. När detta är sagt, och åtminstone har tagits till protokollet, skulle jag vilja tacka särskilt alla kollegerna i utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor och speciellt Gérard Deprez och Christian von Boetticher för de ansträngningar de har gjort. Det är tack vare deras arbete som vi har lyckats komma fram till en gemensam ståndpunkt.
Först och främst vill jag påminna om att parlamentet upprepade gånger har bett rådet att reformera Europolkonventionen så att det införs en kontroll över och konkreta demokratiska krafter som leder detta organ. Jag citerar helt enkelt Nassauers, Karamanous och Deprez betänkanden: från dessa betänkanden upprepar vi återigen i dag kraven att Europaparlamentet skall vara mer delaktigt i budgetförfarandet för Europol och att Europol bör finansieras genom gemenskapsbudgeten. Vi vill att Europaparlamentet skall ha en röst vid tillsättande och entledigande av Europols ordförande och vice ordförande och delta med två företrädare vid Europols styrelsemöten. Vi begär full respekt för Europaparlamentets rätt till information och samråd och att Europolkonventionen skall omarbetas i syfte att införa högre standard på den demokratiska kontrollen och bättre metoder för att utöva den. Vi vill att EG-domstolens rättsliga kontroll skall stärkas och vi vill slutligen att Europol skall införlivas i gemenskapens behörighetsområde.
Europeiska kommissionen har redan uttalat sig om den demokratiska kontrollen och föreslagit att en gemensam kommitté, bestående av ledamöter av de utskott vid medlemsstaternas parlament och Europaparlamentet som ansvarar för polisiära frågor skall inrättas. Frågan om demokratisk kontroll över Europol diskuterades också nyligen i konventets arbetsgrupp ?Frihet, säkerhet och rättvisa?. Enligt gruppens protokoll hävdade Europols direktör, Jürgen Storbeck, under en utfrågning att den parlamentariska kontrollen över Europol för närvarande är oklar. Han pekade på de svårigheter som är behäftade med att vara redovisningsskyldig till allt för många nationella församlingar och menade att en starkare och mer effektiv demokratisk kontroll vore i Europols eget intresse. Storbeck nämnde också möjligheten att underställa Europol Europaparlamentets kontroll. Konventets arbetsgrupp har utarbetat en slutrapport i vilken man fastslår att Europols verksamhet i framtiden måste bli föremål för demokratisk ansvarighet inför Europaparlamentet och rådet samt domstolskontroll av Europeiska gemenskapernas domstol i enlighet med normala fördragsregler.
Trots alla dessa upprepade appeller och dessa specifika förslag står vi nu här och måste diskutera ett protokoll till Europolkonventionen som Europaparlamentet skall uttala sig om. Detta protokoll löser inte de påtalade problemen - det tar inte ens upp dem. Och resultaten är mycket nedslående om man jämför de nuvarande kontrollbefogenheterna med de nya befogenheter som anges i protokollet. Vi i utskottet - liksom kammaren i morgon, hoppas jag - konstaterar att de upprepade kraven och förslagen om reell, förbättrad demokratisk kontroll och makt över Europol har ignorerats, och måste påtala att de föreslagna ändringarna mestadels är kosmetiska och en skymf mot Europaparlamentet och de europeiska medborgare som har valt oss.
Rådet har inte svarat på våra upprepade krav på utökade befogenheter beträffande Europols budget, tillsättnings- och entledigandeförfarandena och deltagande genom representanter vid Europols styrelsemöten. Inte heller har rådet hörsammat kommissionens förslag om en gemensam kommitté eller de synpunkter som Europols ordförande har presenterat till stöd för en utökad demokratisk kontroll. Med dessa förutsättningar kommer parlamentets roll gentemot Europol att förbli oförändrad: det döms att tala inför döva öron och att lägga fram betänkanden som ingen bryr sig om. Det är oundvikligt att rådet förr eller senare kommer att inse att en större demokratisk kontroll och en större makt över Europol är det enda sättet att se till att Europol fungerar som det skall och administreras ordentligt i allas intresse.
I vårt avslagsyrkande och i den resolution som vi har framlagt slår vi fast detta: som jag sade var det ett beslut som satt långt inne. Vi diskuterade saken hela fyra gånger i utskottet men till slut var alla de politiska grupperna överens om detta dokument. Förmodligen blir det bara en upprepning i raden, men rådet kan inte fortsätta att ignorera detta ställningstagande, som inte längre är bara parlamentets åsikt, i evighet. Samtidigt hoppas jag att kommissionsledamot Vitorino kommer att förorda ett tydligt handlande, i stil med de många tydliga åtgärder som han har infört under denna mandatperiod.

von Boetticher (PPE-DE)
Herr talman, ärade kolleger! Jag vill direkt anknyta till kollegan Turcos anförande och återgälda hans tack.
Vi har enats om ett gemensamt tillvägagångssätt, nämligen att tillbakavisa Danmarks och Greklands initiativ och att fatta beslut om en särskild rekommendation om Europols framtida utveckling. Men trots det gemensamma utkastet går våra argument givetvis något isär. Det stämmer att parlamentet tidigare har gjort det rätt enkelt för sig och avvisat alla förslag till ändring av Europolkonventionen. Motiveringen har varit Europols brister i demokrati och rättslig kontroll, för som ett objekt tillhörande den tredje pelaren har Europol hittills stått utanför Europaparlamentets parlamentariska kontroll och EG-domstolens rättsliga kontroll, medan de nationella parlamenten å sin sida för det allra mesta har saknat intresse för kontroller.
Vissa utvidgade befogenheter för Europol har Europaparlamentet inte velat godkänna utan att få utökade kontrollbefogenheter. Men det danska förslag som faller under mitt betänkande, handlar om just dessa större kontrollmöjligheter för parlamentet. Parlamentet skall enligt förslaget rådfrågas i många frågor såsom insamling, bearbetning och användning av personrelaterade uppgifter, uppgiftsförmedling till tredje land, skapandet av regler för sekretesskydd i samband med tjänsteföreskrifterna och slutligen även all form av ändring av Europolkonventionen.
Även den föreslagna möjligheten för nationella myndigheter att i framtiden ta direktkontakt med Europol vore ett viktigt framsteg. Att tillbakavisa allt detta tycktes mig i första rummet därför inte meningsfullt, och jag övervägde att välkomna förslaget trots den principiella hållningen hittills. Förslaget skulle ju också betraktas i ljuset av debatten i konventet. Där hade arbetsgrupp X vid samma tidpunkt föreslagit en upplösning av EU:s tredje pelare, samarbetet i rättsliga och inrikes frågor, och att Europol flyttas över till den första pelaren. Detta skulle medföra såväl en rättslig kontroll i EG-domstolen som en parlamentarisk kontroll i Europaparlamentet via budgeten. Så långt var det också meningsfullt att förankra ett rådgivande förfarande i Europolkonventionen. Men nu har konventspresidiet med sina förslag kommit längre än det danska initiativet. Och här vill jag särskilt passa på att tacka kommissionsledamot Vitorino.
Herr kommissionär! Jag skall i ärlighetens namn medge att jag först inte trodde det var möjligt att konventet faktiskt skulle bestämma sig för att flytta över Europol till ett medbeslutandeförfarande, vilket i framtiden skall kallas lagstiftningsförfarande, med lika rättigheter för parlamentet och rådet. Men den önskan jag gav uttryck för i slutet av mina senaste uttalanden har uppfyllts. Konventet har visat stort mod på området. När jag ser på ändringsförslagen från konventets ledamöter finner jag visserligen ett par som fortfarande talar för enhällighet i rådet, men inte ett enda som vill försvaga Europaparlamentets planerade roll. Så långt kan man här utgå från en bred enighet, och därmed kan Danmarks initiativ läggas till handlingarna tillsammans med det rådgivande förfarande som föreslås.
Ändå kan presidiets förslag fortfarande förbättras. För det första: Europeiska rådets befogenhet att dra upp riktlinjer bör strykas. För det andra: likaså bör den begränsade kontrollen för EG-domstolen enligt artikel 9 strykas. För det tredje: vissa konventsledamöters förslag till enhällighet i rådet bör generellt avvisas. För det fjärde: Europol bör genom lagstiftningsförfarandet ges möjlighet att göra egna utredningar i samarbete med ansvariga tjänstemän i medlemsstaterna. En sådan behörighetsförskjutning skulle inledningsvis kunna kräva enhällighet, även om parlamentets rättigheter inte på några villkor får begränsas. För det femte: För att skydda EU:s finansiella intressen bör Europol även kunna agera på uppdrag av Eurojust och den åklagarmyndighet som fortfarande skall inrättas och finnas hos Eurojust. Samarbetet med denna institution måste regleras mer detaljerat och får inte, som hittills, överlåtas åt interna överenskommelser. För det sjätte: Först om Europol verkligen skulle ges verkställande befogenheter blir det meningsfullt med kontroll av Eurojust, för i annat fall leder detta till dubbla strukturer eftersom Europol ju fortfarande står under de nationella åklagarmyndigheternas kontroll. För det sjunde: Europol skall ges tillgång till de olika datasystem - låt mig bara nämna Schengensystemet för information, tullinformationssystemet och Eurodac - som bör göras till ett enhetligt datasystem med olika rätt till tillgång.
Och apropå detta, punkt 8: Vi behöver ett enhetligt dataskydd för Europol, ett skydd som följer direktiv 46/95, och vi behöver enkla språkregler för Europol. Och sist men inte minst måste vi förstärka medlemsstaternas skyldighet att samarbeta med Europol. Många medlemsstater lämnar fortfarande inga eller för få uppgifter till Europol.
Härmed uppmanar vi rådet att sluta stå i vägen för att Europols terroristbekämpning skall kunna finansieras även med medel ur EU:s budget tills regeringskonferensen har antagit motsvarande författningsfördrag. Man kan inte komma till medborgarna och säga att deras säkerhet blir lidande av att herrarna inrikesministrar känner sig kränkta i fråga om sina befogenheter. Konventionen lämnar hur som helst utrymme för en generös tolkning.
Samtidigt måste rådet förbereda för övertagandet av Europolöverenskommelsen i lagstiftningen. Vi måste alla nu se till att konventet också blir framgångsrikt. Ja, jag tror rentav att vi är dömda till framgång, för utan dessa framsteg kommer den europeiska kampen mot brottslighet att bli resultatlös för en lång tid framöver. Därför vill jag även i dag avsluta med följande ord - och till och med min kollega Carlos Coelho kommer att hålla med: För övrigt anser jag att konventet skall bli ännu modigare.

Vitorino
Herr talman, mina damer och herrar! Först vill jag gratulera ledamöterna Turco och von Boetticher till deras betänkanden, som behandlar initiativen från vissa medlemsstater om att, å ena sidan förbättra Europols funktion och, å andra sidan, att harmonisera klassificeringsnivåerna för Europolhandlingar med klassificeringsnivåerna för handlingar i rådet. Kommissionen delar Turcos åsikt att det skulle bli svårt för Europeiska unionens medborgare att förstå att klassificeringssystemet för Europolhandlingar skulle vara annorlunda än klassificeringssystemet för Europeiska unionens handlingar. I anknytning till detta initiativ skulle Europol få fyra klassificeringsnivåer som skulle motsvara de som antogs i rådets beslut av den 19 mars 2001 och i kommissionens beslut av den 29 november 2001. I sitt betänkande tar Turco upp rådets förordning 1049 från 2001.
Jag skulle vilja uppmärksamma kammaren på det faktum att denna förordning tar upp frågan om allmänhetens tillgång till handlingar. Det är dock inte en förordning som fastställer klassificeringsnivåerna för rådets eller kommissionens handlingar. Och när det gäller bestämmelserna om allmänhetens tillgång till handlingar från Europol, känner säkert ledamöterna till att det danska initiativet föreslår att Europols styrelse skall anta regler för tillgången till Europolhandlingar och ta hänsyn till de principer och begränsningar som fastslås i förordning 1049. Detta innebär enligt kommissionens mening att Europols styrelse i formella termer bara är skyldig att anta sådana regler när det danska initiativet har ratificerats. Jag skulle dock vilja betona, med tanke på ärendets vikt, att enligt vår syn är det inget som hindrar att Europol antar regler för tillgång till handlingarna redan nu med hänsyn till det som fastslås i förordning 1049, så som föredraganden har föreslagit.
När det gäller det betänkande som Boetticher har lagt fram är syftet med detta initiativ att förbättra definitionen av Europols behörighet, att göra Europol till en kontaktpunkt i Europeiska unionen för de frågor som handlar om förfalskning av euron, förbättra kontakterna mellan Europol och polisväsendet i medlemsstaterna, och slutligen att ge en bättre grund för information till Europaparlamentet om Europols verksamhet.
Det är uppenbart för mig att de initiativ vi behandlar inte i grunden löser de problem som dyker upp genom Europols ställning. Jag är dock av den åsikten att de går i rätt riktning. Det är uppenbart att jag förstår parlamentets ståndpunkt att försöka uttrycka sin oenighet med det otillräckliga i lösningar när man rekommenderar avslag på initiativen från de fyra medlemsstaterna. Men det är nödvändigt att ta hänsyn till att de frågor som tas upp i dessa initiativ samtidigt behandlas i konventet om det framtida Europa. Och ett sådant förkastande av dessa initiativ skulle troligen vara ett dåligt tecken för utvecklingen i rätt riktning. Jag tror att parlamentet instämmer med kommissionen om att det är nödvändigt att ersätta Europolkonventionen med ett instrument som är lättare att anpassa och som tillåter en lämplig rättslig och demokratisk kontroll på europeisk nivå. Europolkonventionen borde redan i dag ersättas genom ett beslut i rådet, så som Eurojust inrättades med ett beslut i rådet som grund.
Europols budget borde finansieras av gemenskapsbudgeten och likaså borde informationen till Europaparlamentet ses ur en annan synvinkel. I själva verket rekommenderar kommissionen i sitt meddelande till Europaparlamentet om den demokratiska kontrollen av Europol att ett gemensamt kontrollorgan inrättas bestående av företrädare för Europaparlamentet och de nationella parlamenten. Slutligen måste vi, när det gäller uppgiftsskyddet, fördjupa de befintliga bestämmelserna i den nuvarande Europolkonventionen.
Dessa mål uppnås bara delvis i medlemsstaternas initiativ. Men såsom Boetticher underströk så håller konventet om det framtida Europa just nu på att diskutera ett förslag till artikel om Europol som enligt min mening på ett bra sätt svarar mot den oro jag har uttryckt. Detta bör dock inte hindra att man godkänner Danmarks initiativ. Det är så att, och jag erkänner att Boetticher har rätt, att ratificeringsprocessen för denna konvention kommer att bli långsam och trög, för vi vet att alla konventioner inom ramen för avdelning 6 i fördraget har varit extremt långsamma och tröga. Det räcker med att påminna om att konventionen om skydd för Europeiska unionens ekonomiska intressen först för en månad sedan ratificerades av alla medlemsstater i Europeiska unionen och den är trots allt från 1995. Detta är ett bra skäl till att avskaffa instrumentet ?konventioner? inom ramen för ett område med frihet, säkerhet och rättvisa.
Men det är ändå lämpligt att inte glömma att resultatet från konventet om det framtida Europa, det vill säga det konstitutionella fördraget, också kommer att underställas en ratificeringsprocess av parlamenten i alla medlemsstater, de 25 medlemsstaterna, och det kommer således att bli en lika långsam och trög process. Den omedelbara starten av ratificeringsprocessen för dessa ändringsförslag av Europolkonventionen kolliderar inte med det konstitutionella fördraget, eftersom det konstitutionella fördragets bestämmelser gäller över de bestämmelser som detta initiativ från medlemsstaterna behandlar.
Slutligen vill jag uttrycka mitt stöd till parlamentets ståndpunkt när man i sin rekommendation till rådet tar upp artikel 22 som lämnats in av konventets presidium. Jag vill betona att det mål med vilket kommissionen har mött debatten i konventet är att göra Europol till en byrå i Europeiska unionen med en normal stadga inom ramen för gemensam institutionell ram. Detta innebär gemenskapsfinansiering, en mer lättföränderlig rättslig grund, en lag i Europeiska unionen och användandet av ett normalt lagstiftningsförfarande, det vill säga, med regeln om kvalificerad majoritet och medbeslutande. Alla dessa element är välkomna, de ligger i linje med kommissionens meddelande från december 2002 om Europeiska unionens institutionella arkitektur och jag tror att de motsvarar mål om en större effektivitet i polissamarbetet i Europa.

Coelho (PPE-DE).
Herr talman, herr kommissionär, kära kolleger! Europaparlamentet har varit konsekvent genom sitt stöd till flera initiativ för att utvidga Europols mandat. Vi vill bidra till att Europol blir ett effektivt instrument i kampen mot den organiserade brottsligheten och kan spela en framträdande roll i samarbetet mellan medlemsstaternas myndigheter när det gäller undersökningar av gränsöverskridande brottslig verksamhet.
Men om vi stöder införandet av operationell behörighet i Europol, som Amsterdamfördraget säger, har vi också insisterat på det nödvändiga i att stärka dess roll, dels genom åtgärder som garanterar en demokratisk kontroll, dels genom en rättslig kontroll. I linje med detta har vi varit konsekventa genom att förkasta alla initiativ som har lagts fram för att vi skall uttala oss i detaljfrågor om Europol. Vi har upprepade gånger krävt, som företrädare för de europeiska medborgarna, den nödvändiga behörigheten för att kunna utöva den önskvärda demokratiska kontrollen över Europol.
Föredragandena, Turco och von Boetticher, kräver ännu en gång helt riktigt, att vi skall förkasta dessa danska initiativ, till vilka har kommit ett grekiskt, i enlighet med de ståndpunkter detta parlament har fastställt. Och detta förkastande bör utgöra ett tillfälle för att bekräfta vår förståelse. För det första, att Europol inte får fortsätta att hållas inom ramen för ett enkelt överstatligt samarbete. Europolkonventionen borde ersättas med ett beslut i rådet enligt artikel 34.2 c i Fördraget om Europeiska unionen, vilket kommissionsledamoten för övrigt nämnde, något som skulle göra det möjligt att införa ändringsförslag genom en förenklad process, liksom att anta verkställandeåtgärder med kvalificerad majoritet, vilket härigenom skulle integreras i Europeiska unionens institutionella system. För det andra måste vi ge stöd till EG-domstolens roll i enlighet med det fastslagna i Amsterdamfördraget, så att det finns en effektiv rättslig kontroll. För det tredje är det uppenbart att Europol måste underställas en lämplig nivå av demokratisk kontroll, där vi får stopp på den nuvarande situationen där Europaparlamentet har en fullständigt marginell roll.
Det var med yttersta tillfredsställelse vi tog emot resultatet av konventets arbete och förslaget från konventets presidium, som tydligt begär att man skall harmonisera Europol, och föra in Europol i den första pelaren, och ersätta Europolkonventionen med ett beslut i rådet. Förutom detta skulle strukturen, arbetsmetoderna, verksamhetsområdena och uppdragen i Europol fastställas i ett medbeslutandeförfarande med Europaparlamentet och rådet. PPE-DE stöder alltså resolutionsförslaget som Turco och von Boetticher har lagt fram för att kräva att rådet och medlemsstaterna skall stödja konventets förslag.

Ceyhun (PSE).
Herr talman! Jag kommer nu att göra något ovanligt, men jag finner det nödvändigt. Det är synd att jag inte kan föra mitt flitigt nedtecknade, fyra minuter långa inlägg till protokollet. Men jag har insett att mitt inlägg i debatten bara skulle vara en upprepning av vad som redan har sagts, vilket också har varit riktigt. Därför vill jag inte, kl. 21.40 på kvällen, stå här och upprepa det som redan har sagts.
Jag har inget att tillägga till det som von Boetticher, Coelho och kommissionsledamot Vitorino har sagt. Vi är alla överens. Min partigrupp stöder Turcos och von Boettichers förslag. Vi menar att ståndpunkten är rätt. Jag tycker inte att det finns mer att säga om detta. Mina kolleger kan alltså använda min talartid om de nödvändigtvis vill.
(Applåder)

Talmannen.
Tack, herr Ceyhun! Jag tillåter mig att kommentera er synpunkt: En känd tysk komiker vid namn Karl Valentin besökte en gång det bayerska parlamentet. Efter halva debatten lämnade han salen. En journalist frågade honom: ?Varför gör ni så, herr Valentin?? Och han svarade: ?Allt har redan sagts, fast ännu inte av alla!? Därmed ett stort tack för ert inlägg!

Ludford (ELDR).
Herr talman! Jag vill tala om de båda frågorna personuppgifter och ansvarsskyldighet inför parlamentet, då de har ett samband. Den gemensamma tillsynsmyndigheten med ansvar för skydd av personuppgifter består av en ledamot från varje medlemsstat. Det antas att detta skall se till att Europol tar hänsyn till konventionens bestämmelser om skydd av personuppgifter. Den skall granska Europols verksamhet för att se till att enskilda personers rättigheter inte kränks av lagring, behandling och användning lagrade uppgifter. Den måste övervaka att överföring av uppgifter som har sitt ursprung i Europol är tillåtlig. Den rapporterar regelbundet till rådet.
Konventionen föreskriver i flera rättsakter från rådet regler om användning av uppgifter och överföring av dessa uppgifter till tredje länder och tredje parts organ. Men att döma av det vittnesbörd som lämnades av Förenade kungarikets ledamot i den gemensamma tillsynsmyndigheten till överhusets European Select Committee, har vi anledning att fråga oss om kan ha fullt förtroende för att den gemensamma tillsynsmyndigheten utför sitt uppdrag med tillräcklig grundlighet. Jag stöder därför fullständigt rekommendationen i de betänkanden vi diskuterar att denna myndighet bör rapportera både till rådet och parlamentet och bör vara tillgängligt för utfrågning inför det behöriga utskottet, vilket torde vara utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor.
Det vittnesbörd som oroade mig mest lämnades i november i fjol. Francis Aldhouse, biträdande dataskyddschef i Förenade kungariket, besvarade frågor om avtalet mellan Europol och Förenta staterna om utbyte av personuppgifter. Han diskuterade svårigheten att utvärdera om skyddet av personuppgifter i Förenta staterna var nöjaktigt - för det finns inte några federala lagar eller dataskyddsmyndighet utan de litar till stor del på rättspraxis, rättslig tillsyn och granskning. Han uttryckte sin oro för de mycket omfattande bestämmelserna för överföring av uppgifter och möjligheten för missbruk av avtalet mellan Europol och Förenta staterna. Men så avslutade han med att säga: ?Jag anser att vi bör sluta oss till den uppfattningen, i synnerhet mellan västeuropeiska länder och Förenta staterna, att det finns en grupp av länder som är stolta över att följa rättsstatsprincipen och kommer att hålla sina avtal. Jag instämmer med mina kolleger i den gemensamma tillsynsmyndigheten att detta är acceptabelt? - dvs. att vi litar på grabbarna. Jag anser inte att det är ansvarsfullt av honom att avsäga sig sitt ansvar att vara vaksam och aktiv på detta sätt, och han är Förenade kungarikets ledamot i den gemensamma tillsynsmyndigheten.
Överhuset var inte heller imponerade och anmodade myndigheten att inta en tuff hållning när det gäller skydd av personuppgifter i avtal med tredje land. Genom att kräva ansvarsskyldighet inför Europaparlamentet kan vi bidra till att säkerställa detta, även om vi även måste ha ett partnerskap med nationella parlament. Ett gemensamt utskott för Europaparlamentet och nationella parlament skulle var ett utmärkt sätt att gå vidare.

Kaufmann (GUE/NGL).
Herr talman, herr kommissionär, ärade kolleger! De betänkanden som har lagts fram avvisar Danmarks och Greklands initiativ till utbyggnad av Europol med principiella motiveringar. Gott så, för svaret på försöken att låta Europol fortsätta som hittills kan bara vara följande: Ett Europol som Europaparlamentet saknar demokratiskt inflytande och kontroll över får inte finnas och kommer heller inte att finnas med det parlament vi har. Därför vill jag uttryckligen tacka båda föredragandena som återigen har formulerat detta på ett glasklart sätt.
Det är obegripligt vad som händer på detta känsliga område. Vissa betänkanden i parlamentet har gång på gång krävt en verklig parlamentarisk kontroll av Europol, men hittills har inget hänt. I stället skall man ostört fortsätta uppbyggnaden och utbyggnaden av Europol. Detta är en ren skandal.
Mot bakgrund av diskussionen i Europeiska konventet gör de enskilda regeringarnas olika initiativ ett rent kafkaliknande intryck eftersom de ignorerar konventets förslag till reform på området rättsliga och inrikes frågor. Som ledamot av konventet stöder jag därför kammaren som nu återigen lägger fram och konfronterar rådet och regeringarna med sitt huvudkrav. Jag stöder också von Boettichers krav, nämligen att inte anta några ändringar av Europolkonventionen innan den europeiska författningen har ratificerats. Jag menar att detta är en självklarhet för den som tar konventet och dess arbete på allvar.
Jag stöder kraven i resolutionen på att Europol skall föras över till den första pelaren, att Europol skall finansieras ur EU:s budget och därmed ställs under parlamentets fulla budgetkontroll, att det i författningen skall finnas ett rättsligt underlag för tydliga och mycket strikta bestämmelser om dataskydd och att allmänhetens tillgång till dokumenten inte får inskränkas på otillbörligt sätt.
Det viktigaste är dock, ärade kolleger - det har ni ju redan upprepade gånger understrukit - att Europol skall underställas full parlamentarisk kontroll. Som ledamot av konventet kan jag bara be er att även i fortsättningen noga undersöka vilka förhandlingar konventet för om vad i denna fråga. För att ta ett exempel anser jag nämligen att konventpresidiets förslag om Europol går ut på att i grund och botten till stora delar överlåta åt myndigheten själv att slå fast sitt konkreta uppdrag, vilket jag finner oacceptabelt. Jag har därför föreslagit att det uteslutande skall vara lagstiftarnas sak, och då menar jag rådets och parlamentets gemensamma sak att som lagstiftare exakt definiera denna myndighets uppgifter i alla dess förgreningar.
(Applåder)

Buitenweg (Verts/ALE).
Herr talman! Stämningen är bra mycket trevligare i kväll. Lika splittrade som parlamentet var i eftermiddags i debatten om FN-konventionerna om narkotika, lika eniga är vi nu i avvisandet av rådets initiativ med avseende på Europol.
I båda debatterna visar parlamentet hur det på ett alternativt sätt kan utöva inflytande på områden som det inte har någon lagstiftande befogenhet på. I eftermiddags som offentligt politiskt forum där hetsiga debatter förs och nu som beskyddare av våra medborgares rättigheter. För oss är det klart och tydligt att den nuvarande situationen är oacceptabel eftersom Europol inte kontrolleras rättsligt och demokratiskt. Därför deltar vi inte i leken och vi kommer inte att avge ett yttrande.
Jag vill främst rikta ett hjärtligt tack till de båda föredragandena, herr von Boetticher och herr Turco, för att de har ombesörjt en strategi och en lösning varvid vi å ena sidan kan formulera vår kritik det gör vi genom att avvisa rådets förslag men varvid vi samtidigt har möjlighet att även formulera våra positiva, konstruktiva förslag i en rekommendation, som vår rekommendation att innefatta Europol i den första pelaren. Jag anser att det är ett mycket konstruktivt tillvägagångssätt.
Det gläder mig också att vi i går skärpte texten med ett ändringsförslag i vilket vi eftertryckligen anbefaller att Europol måste bringa tillgången till dokument i överensstämmelse med europeisk lagstiftning om öppenhet. För öppenhet vad information beträffar måste även gälla för Europol. Det vill naturligtvis inte säga att det ibland inte kan finnas en bra anledning att hålla något hemligt, för att inte offentliggöra något, men för det måste objektiva kriterier gälla och de står utmärkt formulerade i förordning (EG) nr 1049/2001. Den förordningen måste tillämpas. Jag gläder mig åt kommissionsledamot Vitorinos bekräftelse, som säger att Europol redan nu kan tillämpa den förordningen, i avvaktan på att de formella bestämmelserna utarbetas.
Till sist vill jag försöka övertyga er om det riktiga i de ändringsförslag som min grupp har lämnat in. Om jag lyckas med det så tror jag att det framgår helt tydligt att den här debatten skiljer sig från eftermiddagens, för då var alla övertygade om att de själva hade rätt. Jag vill att det skall framgå tydligt i Europols dataregister var uppgifterna kommer ifrån. Härrör de från egna undersökningar eller har de erhållits via nationella polis- eller underrättelsetjänster? Det här är viktigt eftersom vissa uppgifter får användas som bevis i brottsmålsprocesser i vissa länder men i andra länder inte. Utan tydlighet riskerar man alltså att ett bevis klassas som rättsvidrigt och alltså oanvändbart. Eftersom det är viktigt för rättsprocesser yrkar jag i mitt ändringsförslag till rekommendation 5 på tydlighet om bevisens härkomst. Jag hoppas på ert stöd.

Crowley (UEN).
Herr talman! Jag vill också ansluta mig till mina kolleger och tacka föredragandena för deras initiativ och taktfullhet i att hantera denna situation.
Jag har en något annorlunda uppfattning jämfört med några av talen och kommentarerna. För det första bör vi erkänna att Europol inte uppstod ur tomma intet. Det inrättades genom stadganden och protokoll som medlemsstaternas regeringar kom överens om, vilka handlade på uppdrag av folket som hade valt dem, för att de skulle föra fram idéer och förslag för deras räkning.
För det andra är Europol till sin karaktär snarare reaktivt än interaktivt eller ?proaktivt?. Det är beroende av uppgifter från de nationella polisstyrkorna, av samarbete med dessa styrkor och även av önskemålen från dessa styrkor att vidta åtgärder.
Men det finns en möjlighet till större ansvarsskyldighet för Europol. Det finns ett tvingande behov av att införa ett system för skydd av personuppgifter som alla kan se att det fungerar och förstå. Jag anser även att det i framtiden bör finnas en möjlighet för denna kammare att årligen diskutera Europols verksamhet i sina utskott och plenarsessionen. Där jag emellertid kanske skiljer mig från mina kolleger gäller försöket att använda tvångsmetoder mot medlemsstaters regeringar genom att tala om för dem vad de kan göra och vad de inte kan göra.
Min sista punkt är att det på sistone har talats mycket i parlamentet om det pågående arbetet med konventet för EU:s framtid. Även om vi alla väntar med osäkerhet och spänning på resultatet av konventet, spelar det inte någon som helst roll för att forma förutsättningarna för vårt arbete i dag. Vi måste hantera den lagstiftning, de befogenheter och de fördrag som vi har i dag, och inte vad vi kanske kommer att få i framtiden inom ramen för något framtida fördrag.

Pirker (PPE-DE).
Herr talman, ärade kolleger! Europol tydliggör EU:s politik om inre säkerhet, vilket är en mycket positiv effekt som vi når tack vare Europols utmärkta arbete. Men: vi måste sträva efter att anpassa Europols situation till de nuvarande uppgifterna och att optimera arbetssituationen. Men här har vi nu det nämnda problemet, nämligen att vi, trots att vi överför arbetsuppgifter till unionen, fortfarande tvingas använda det mellanstatliga samarbetet som instrument eftersom detta är vad rättsakten kräver, och vi behöver enhälliga beslut.
Eftersom vi i morgon kommer att fatta beslut om att utvidga EU med ytterligare tio stater till 25, måste vi också fundera på om detta är ett instrument som verkligen fungerar också när vi är 25 medlemsstater. Jag är rädd att Europol inte längre kan fullgöra sina uppgifter och att ändringar inte längre kan genomföras om vi tvingas vänta på att 25 stater skall ratificera konventionen. Därför är vi utifrån den debatt vi för i dag återigen kallade att med eftertryck kräva det som de två föredragandena kräver i sitt gemensamma betänkande. Jag talar om nödvändigheten att säkra Europols existens och EU:s säkerhetspolitik för framtiden.
Därför bör det sättas tyngd bakom det krav som föredragandena talar om, nämligen gemenskapsnivån, dvs. överföringen till första pelaren, motsvarande kontroll av Europaparlamentet, budgetfördelningen på EU-nivå och, vilket är mycket viktigt, överförandet av verkställande befogenheter med motsvarande kontroll. Dessutom, vilket föregående talare redan har tagit upp, givetvis en intensivare samordning av de datasystem vi har för att kunna göra ännu effektivare utredningar för att motarbeta organiserad brottslighet och kriminalitet. Systemen skall inte längre löpa parallellt eller hindra varandra ömsesidigt, utan vi behöver enhetliga nyttjandemöjligheter i kombination med ett system som bygger på ett enhetligt dataskydd.
En lång rad möjligheter som vi visserligen känner till men nu även bör utnyttja så att möjligheterna äntligen kan genomföras med hjälp av konventets förslag och med stort eftertryck och stöd tvärs genom alla partier i Europaparlamentet.
(Applåder)

Schröder, Ilka (GUE/NGL).
Herr talman, mina damer och herrar! Efter att Europeiska polismyndigheten i tio års tid har varit en mellanstatlig kontrollinstitution skall Europol nu föras över till gemenskapsnivå. Några kanske invänder att Europol därmed flyttas från den tredje till den första pelaren och därmed blir ännu svårare att kontrollera för de europeiska nationalstaterna. Detta är lika sant som irrelevant, för det är inte vilken statlig instans som exakt skall kontrollera polismyndigheten som avgör dess karaktär. De nya Europolplanerna är ytterligare ett snäpp mer motbjudande än vad polisens uppgift i allmänhet redan är. För det är faktiskt polisen som med sitt upprätthållande av allmän ordning genomför alla tvång som finns från lönearbete till medborgarskap. Att här i denna sal beklaga sig över nedrigheten hos denna främsta bland godheter vore skrattretande, eftersom ni alla ser dessa tvång som något positivt!
Men även om ni inte vill kännas vid en förnuftig kritik mot det borgerliga samhället så kan ni, om ni vill kalla er borgerliga humanister, faktiskt inte godkänna dessa planer. För vad Europol egentligen är kan man förstå av uppgiftsområdena. Högst på dagordningen står en effektiv organisation av Fästning Europa, dvs. isolering utåt och maximal kontroll inom det så fria, säkra och rättvisa europeiska området. Inte bara smugglare och knarklangare berörs av detta. Om de handlar av övertygelse eller på grundval av kapitalistiskt tvång spelar i sammanhanget ingen roll.
Allt fler medborgare hamnar under luppen på den lagförande myndigheten, för genom flytten upp på gemenskapsnivå kan EU-poliserna användas mer flexibelt, och Europols befogenheter kan utvidgas genom ett enkelt rådsbeslut. De operationella befogenheterna införs samtidigt med flytten till första pelaren, och därmed är det sista steget taget mot fulländningen av en EU-polismyndighet med underrättelsebefogenheter. I alla hänseenden uppgraderas polismyndigheten ytterligare av att hamna på EU-nivå.
Visst måste Europolkonventionen avskaffas och ersättas, men verkligen inte genom att skapa en laglig bas för ännu mer övervakning, utan genom ett strykningsprotokoll.

Krarup (GUE/NGL).
Herr talman! Det finns ingen anledning att betvivla de goda demokratiska och rättspolitiska avsikterna när det gäller de betänkanden som nu är aktuella och då speciellt rekommendationen beträffande Europols framtida utveckling. Men jag ifrågasätter om förslaget är realistiskt och klokt ur politisk synpunkt. Eftersom förslagets ambitioner inte kan förverkligas mot bakgrund av det föreliggande fördragsunderlaget, har förslagsställarna hämtat sina argument från de förväntningar man ställer till Europeiska unionens grundlagskonvent, vars mål - som vi redan hört vid ett flertal tillfällen - uppenbart är att överföra dessa frågor från den mellanstatliga tredje pelaren till överstatlig reglering.
Ett överstatligt Europol är rätt och slätt ett polisväsende av förbundskaraktär. Det är samtidigt både ett mål och ett medel för att göra det möjligt att upprätta en europeisk förbundsstat. Den logik som är upphovet till Europol utgör en lektion i EU-integration. Man skalar av vissa delar av den reglering som nationalstaterna hittills har ansvarat för. Man driver igenom ett upphävande av den nationella gränskontrollen. Den fria rörligheten öppnar gränserna för den mest välfungerande delen av den inre marknaden, nämligen den gränsöverskridande brottsligheten. Det är därför man upprättar Europol. I korthet klär man på förbundsstaten, genom att klä av nationalstaten.
Som sagt, utan att tvivla på de goda avsikterna, är jag som nordbo övertygad om att de kontrollrättigheter vi har gentemot vår danska polis och som långt ifrån är tillfredsställande, dock tjänar demokratin och rättssäkerheten på ett långt mer betryggande sätt än ett övernationellt system. Det redan befintliga kontrollsystemet avseende uppgiftsskydd, som man för övrigt vill vidareutveckla, är en parodi på rättssäkerhet. Som en hälsning från oss i norr skulle jag vilja säga att vi kan göra detta bättre själva, i varje fall så länge vi inte har gjort oss av med hela vårt rättskulturella arv.

Talmannen.
Debatten är avslutad.
Omröstningen om de första två betänkandena i debatten kommer att äga rum i morgon kl. 12.00. Omröstningen om betänkandet (A5-0116/2003) av Turco och von Boetticher kommer av tekniska skäl att äga rum på torsdag kl. 12.00.

Talmannen.
Nästa punkt på föredragningslistan är ett betänkande (A5-0104/2003) av Kirkhope för utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor om Förbundsrepubliken Tysklands initiativ inför antagandet av rådets direktiv om stöd vid transitering inom ramen för åtgärder för återsändande med flyg (14848/2002 - C5-0011/2003 - 2003/0801(CNS)).

Kirkhope (PPE-DE)
Herr talman! Även om det jag skall säga inte är lika spännande som det vi just har diskuterat - det vill säga, inte vid första anblicken - måste jag, som före detta invandringsminister i Förenade kungariket, säga att en av de svåraste processerna i systemet för invandring uppstår när man måste avvisa en person som har genomgått alla rättsliga processer och inte längre har en laglig rätt att stanna kvar, eller inte har lämnat en laglig orsak för att få stanna i en medlemsstat och måste skickas tillbaka till varifrån han eller hon kom.
Detta är naturligtvis ett svårt beslut för alla som är involverade i saken: det är svårt för tjänstemännen, det är svårt för ministrarna själva; men det måste göras på ett sätt som är både humant och effektivt.
Fram till nu har det funnits avsevärda problem med att uppnå detta, när researrangemangen ställer krav på stöd som skall lämnas genom att flytta dessa personer med flyg och transitera dem genom andra europeiska länder på vägen tillbaka till dit de måste resa. På grund av bristande samordning eller samarbete har detta ofta inneburit mycket mera lidande för de berörda människorna, det har också inneburit att denna operation inte alltid har utförts på ett framgångsrikt sätt.
Därför syftar detta initiativ från Tyskland, för vilket jag har nöjet att vara föredragande, till att föra denna fråga till ett effektivt och fullständigt slut.
Vad vi verkligen är ute efter är att de berörda personerna vid behov skall erbjudas nödvändigt stöd i form av näring, läkarvård om så fordras, vid transitering genom flygplatser på väg till deras bestämmelseort. Men i synnerhet måste vi även se till att flygbolagen som flyger dem är medvetna om vad de för med sig och situationen under förfarandena. Det har inte alltid varit fallet i det förflutna, och detta betänkande bör vara till hjälp för att nå det syftet. Det är likaledes viktigt att de handlingar som skickas med de berörda personerna hanteras på lämpligt sätt under transiteringen. Detta är för närvarande alls inte fallet. Detta är också något vi önskar få se som ett resultat av detta arbete.
Svårigheten har genomgående varit att det alltid har varit någon annans ansvar att se till att dessa ärenden sköts på rätt sätt. Tjänstemän har mött frustrationer och svårigheter i detta hänseende, inte bara i Förenade kungariket utan faktiskt i de flesta av EU:s medlemsstater. Jag vet att detta är en åtgärd som kommer att hälsas med betydande stöd och entusiasm från de som önskar se att vi äntligen börjar inse vad vi måste få ordning på för att kunna uppnå ändamål som detta.
Detta påverkar inte på något sätt de enskilda medlemsstaternas förfaranden. Det är inte heller en åtgärd som försöker vara ambitiös och undersöka hela frågan om asylförfaranden som sådana eller asylkriterierna på nytt. Det skulle verkligen var ambitiöst och det är inte något som jag tänker sträva efter. Detta är enbart en enkel och mycket praktisk åtgärd som kommer att åstadkomma det som måste inträffa då och då när de rättsliga processerna är uttömda.
Avslutningsvis är jag stolt över att vara föredragande för detta betänkande därför att det är ett tydligt bevis på att det, bortsett från våra politiska åsikter om Europa och dess framtida roll, finns många områden som detta där vi kan arbeta tillsammans på ett sätt som innebär en praktisk skillnad för många människor - både de som är beroende av vår omvårdnad och de som har att genomföra våra regler och förordningar. Av den anledningen, bortsett från någon annan, är jag nöjd med detta betänkande och jag hoppas att det får stöd i kammaren i morgon.

Vitorino
Herr talman! Beträffande det tyska initiativet påpekade kommissionen i sitt meddelande av den 14 oktober 2002, om gemensamma skriftliga riktlinjer om olagliga invånare, att det finns behov av förbättrat operationellt samarbete mellan medlemsstater.
Rådets handlingsprogram för återvändande som antogs den 28 november 2002, och som bygger på vårt meddelande, kräver också en vittomfattande gemenskapspolitik för återvändande. Denna bör utvecklas gradvist och börja med några praktiska steg för operationellt samarbete. I det sammanhanget hänvisade man även till det tyska initiativet för ett rådsdirektiv om stöd vid transitering inom ramen för åtgärder för återsändande med flyg, vilket jag i likhet med er stöder. Jag gratulerar Kirkhope till hans betänkande. Vi borde faktiskt inrätta ett gemensamt ramverk för frågor som har att göra med transitering under återsändande.
Kommissionen har lagt fram ett förslag om fördelning av bördorna för kostnader under återsändandet. Men på grund av bristen på direkta förbindelser med mottagarlandet är det ofta nödvändigt att använda flygplatser i andra medlemsstater. I sådana fall är det viktigt att vi inrättar ett tydligt rättsligt ramverk för transiteringsförfarandena, i synnerhet vad beträffar användning av ledsagande personal och deras befogenheter under transitering.
En fullfjädrad gemensam policy för återsändande måste icke desto mindre på medellång sikt dessutom sträva efter lagstiftningsåtgärder som inte bara kommer att underlätta samarbetet mellan medlemsstater, som till exempel det bindande ömsesidiga erkännandet av beslut om återsändande, utan även kommer att fastställa vissa gemensamma minimistandarder om utvisning, kvarhållande och återsändande, för att garantera att alla medlemsstater - inte bara de 15 utan alla 25 - följer och respekterar standarder om mänskliga och grundläggande rättigheter.
Följaktligen tänker kommissionen lägga fram ett förslag till rådets direktiv om minimistandarder för förfaranden för återsändande och ömsesidigt erkännande av beslut om återsändande i slutet av året.

Bordes (GUE/NGL).
Vi kommer självklart att rösta emot detta betänkande som bakom teknisk neutralitet syftar till att organisera utvisningar av s.k. olagliga invandrare. Att Europeiska unionens enda valda institution rättfärdigar dessa utvisningar och medverkar till att de organiseras visar att denna institution ur mänsklig och social synpunkt inte är mer värd än de nationella institutionerna, dvs. inte särskilt mycket.
Till det omänskliga fogas hyckleriet, eftersom ingen kan vara ovetande om att industrin, byggsektorn och det industriella jordbruket i stor utsträckning använder sig av invandrare - lagliga, olagliga och säsongsarbetande. Att göra de s.k. olagliga invandrarna till villebråd för polisen innebär för det första att man låter dem bli till händer och fötter bundna till sina arbetsgivare, något som försätter vissa arbetstagare i en form av slaveri. Detta påverkar allas löner och är en del i det krig som alla regeringar i Europa för mot de fattiga. Jag vänder mig därför mot utvisningarna och kräver att man legaliserar situationen för alla olagliga invandrare genom att ge dem samma medborgerliga och politiska rättigheter som alla andra arbetstagare har.

Boumediene-Thiery (Verts/ALE).
Herr talman, kära kolleger! Syftet med förslaget till initiativ är att fastställa åtgärder som myndigheterna får vidta för att medverka till en avvisning, med eller utan ledsagare, av medborgare från tredje land. Detta förslag är ett av många initiativ med syftet att motverka invandring utan giltiga skäl.
Om det är nödvändigt att Europeiska unionen har en gemensam invandrings- och asylpolitik och skaffar sig resurser för att hantera migrationsströmmar, bör denna politik innebära respekt för mänskliga rättigheter och grundläggande friheter som är allmänt erkända och godkända av medlemsstaterna. Därför kan vi inte stödja en strategi som syftar till att göra ett demagogiskt redskap av utvisningen av tredjelandsmedborgare som vistas här olagligt, vilket gagnar en politik som i realiteten håller tillbaka invandringen.
Alltför många utvisningar med flyg har slutat med att människor dött med anledning av hur de har behandlats. Alla minns Semira Adamou, som kvävdes ombord på ett flyg i Belgien när hon skulle utvisas. Så sent som förra månaden, i Frankrike, dog två andra olagliga invandrare av samma våld. Nyligen, den 3 mars i år, utvisade Frankrike och Tyskland gemensamt 54 senegaleser och ivorianer som inte hade släppts in på ländernas territorier, som hade fått avslag på sina asylansökningar och som hade hållits kvar i en väntezon. Denna utvisning verkar ha utförts med våld och, minst sagt, i stor skala. Har man följt artikel 4 i Europeiska konventionen om de mänskliga rättigheterna och artikel 19 i stadgan om de grundläggande rättigheterna, som ratificerades vid toppmötet i Nice? Och har man i ivorianernas fall följt de förfaranden för asylansökan som garanteras av Genèvekonventionen om flyktingars rättsliga ställning, med tanke på att de skickades tillbaka till ett land där det nu råder oroligheter och inbördeskrig? Det finns dessutom ingenting som garanterar att principen om icke-avvisning - en erkänd princip i asylrätten - följs helt och hållet.
Den säkerhetsorienterade strategi som föreslås i dag ligger i linje med unionens metoder, som - det måste erkännas - inte har medverkat till en lösning på problemet med den olagliga invandringen. Det är brådskande att inse att myten om nollinvandring och dess logiska följd - repression som enda medel - är ett misslyckande. Medlemsländernas repressiva invandringspolitik har hittills inte gjort det möjligt att minska den olagliga invandringen utan tvärtom underblåst den, genom att skapa olagliga invandrare och få hundratusentals personer att gå under jorden, personer som i dag är fångar i exploatörers nätverk, människohandel och modernt slaveri.
Detta misslyckande kräver en genomgripande översyn av invandrings- och asylpolitiken. Våra demokratier har ett viktigt ansvar för denna mycket viktiga, sammansatta och långsiktiga fråga. I detta förslag säger man nej till en gemensam politik till förmån för medlemsstaternas nationella krav, eftersom man försvagar invandrares och deras familjers rättigheter och därmed överlämnar dem till utvisningsvåld, och eftersom man vägrar erkänna de rikedomar som dessa medborgare - olagliga eller inte - bidrar med till den europeiska integrationen. Förslaget röjer därmed en filosofi som står i strid med våra övertygelser om ett öppet och solidariskt Europa, och därför förkastar De gröna detta förslag. Vi vädjar till rådet om att utveckla en sant gemensam asyl- och invandringspolitik som innebär respekt för mänskliga rättigheter och grundläggande friheter. Vi förordar att EU gör en insats för att legalisera förhållandena för alla de olagliga invandrare som har band till sitt mottagarland och som bor där varaktigt. Vi förordar att man sätter stopp för den orättvisa dubbelbestraffning, och ibland till och med trippelbestraffning, som följer av återtagandeavtalen.
Vi måste snarast bryta den nuvarande inkonsekvensen i situationen för de personer som inte får utvisas men inte heller bo här lagligt genom att äntligen tillerkänna dem rätten att bo med sin familj. Efter detta minimalistiska förslag till direktiv om familjeåterförening, vilket vi behandlade för en stund sedan i denna församling, kan vi bara föreställa oss hur Europeiska unionen avser att diskriminera de svagaste och de mest utslagna i framtiden. Vi kan försäkra er att vi kommer att vara vaksamma på dessa metoder, så att alla invånare i Europa skall kunna bli fullvärdiga medborgare och leva med lika rättigheter. Oavsett nationalitet eller administrativa förhållanden bör dessa personer behandlas med den värdighet som alla människor förtjänar.

Talmannen.
Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 12.00.

Talmannen.
Nästa punkt på föredragningslistan är ett betänkande (A5-0053/2003) av Bayona de Perogordo Utskottet för kultur, ungdomsfrågor, utbildning, medier och idrott om en informations- och kommunikationsstrategi för Europeiska unionen (2002/2205(INI)).

Bayona de Perogordo (PPE-DE)
. (ES) Herr talman, herr kommissionär! Jag är mycket tacksam över de närvarandes deltagande i denna debatt. Det betänkande som debatteras försöker ge Europaparlamentets svar på kommissionens meddelande av den 2 juli 2002 om en informations- och kommunikationsstrategi för Europeiska unionen. För att kortfattat presentera betänkandet vill jag påvisa att dess första egenskap är att information är ett villkor medborgarna ställer.
Jag hoppas att denna medborgarnas rätt i framtiden, då Europeiska unionen som juridisk person erkänts, kommer att sammanfalla med Europeiska unionens rätt att uttrycka sig i eget namn. Det skulle vi kunna kalla rätten till bilden av Europeiska unionen, rätten för Europeiska unionen att förklara vad den är och gör och att sammanfallandet av dessa två rättigheter skall möjliggöra att vi får en fast rättslig grund på vilken vi kan utveckla en verklig informations- och kommunikationspolitik.
Genom betänkandet satsar man beslutsamt på en konsolidering av det interinstitutionella samarbetet i de tre etapperna i processen, dvs. i utarbetandet av budskap i den interinstitutionella informationsgruppen, i tillämpningen, med hjälp av kommissionens representationer och Europaparlamentets kontor, förutom de nationella, regionala och lokala myndigheterna samt det interinstitutionella samarbetet för utvärdering såväl i den interinstitutionella informationsgruppen som genom att organisera en årlig debatt om informations- och kommunikationspolitiken.
När det gäller informationens villkor vill jag bara tala om analysen av informationsspråk och tillgängligt språk. Språken bör inte bara vara de officiella utan också de mindre språken och alla andra på vilka budskapet kan nå fram på ett direktare sätt, med deltagande förstås av lokala, regionala, nationella och gemenskapens myndigheter inom deras befogenhetsområden.
När det gäller innehållet kommer jag att hålla mig till två frågor. Å ena sidan borde innehållet visa Europeiska unionens påverkan på medborgarnas dagliga liv och avvisa bilden, som ofta finns, av Europeiska unionen som ett område för konfrontation, med motsatta intressen i de olika medlemsstaterna.
Å andra sidan skulle man behöva konsolidera ett ständigt flöde av grundinformation till medborgarna. Det kommer att vara svårt att få medborgarna att ta del i prioriteringar som jag sedan kommer att nämna om de inte känner till Europeiska unionens elementära och grundläggande funktion.
När det gäller de aktuella prioriteringarna läggs de till de som redan finns med i Princeprogrammet, dvs. utvidgningen, Europas framtid, området för frihet, säkerhet och rättvisa, införandet av euron eller Europeiska unionens roll i världen. Och man uppmärksammar att valen 2004 ligger nära i tiden och har ett symboliskt värde eftersom det är första gången som 25 länder kommer att välja sina direkta representanter i detta hus.
I betänkandets analys tar man upp några kritiska frågor. Å ena sidan frågan om den rättsliga grunden. Tiden är inte mogen för att formulera en rättslig grund som ger anledning till att utarbeta program, men möjligheten genom konventet och den framtida regeringskonferensen gör det möjligt att stödja idén att i den framtida konstitutionen -inom det demokratiska livet i Europeiska unionen - omnämna medborgarnas rätt till information, för att kunna vara autentiska och verkliga medborgare.
För det andra kommer jag att tala om frågan om den sektorsvisa informationen som -jag vet - kommissionens representanter har ansvarat för att visa och som hör till kommissions exklusiva behörighet. Faktum är dock att bilden av Europeiska unionen inte är positiv, eller direkt skadad av de verksamheter som utgår från de olika sektorsvisa politikområdena. Samordningen av dessa olika sektorsvisa politikområden, styrningen av sektorsvis politik mot ett gemensamt syfte -utvecklingen av Europeiska unionen - är det som borde vara föremål för, inte beslut förstås, men däremot beaktande inom ramen för det interinstitutionella informationsorganet.
För det tredje uppkommer frågan om påverkan blir större med systematiserad, grund- eller pedagogisk information eller med spektakulära kampanjer som gör det möjligt att fokusera medborgarens uppmärksamhet och utifrån det söka grundfaktorerna.
Slutligen finns de nationella myndigheternas filter. Medborgarna ser Europa genom sina nationella myndigheters ögon, som ser det som åstadkommits i förhållande till övriga européer som framgångar och det som är negativt för dem som motgångar. Associeringen och integreringen av medlemsstaterna och de regionala och lokala myndigheterna är grundläggande i detta sammanhang.

Vitorino
Herr talman, mina damer och herrar! Efter det att vi lade fram vårt meddelande från den 2 juli förra året om en informations- och kommunikationsstrategi för Europeiska unionen noterar kommissionen med stor glädje att parlamentet ger sitt stöd till detta meddelande genom betänkandet av Bayona, som jag vill gratulera.
Det är faktiskt mycket viktigt - med hänsyn till den interinstitutionella strategi som vi vill utveckla för att stärka Europeiska unionens anseende - att alla institutioner skriver under på och medverkar till att detta gemensamma mål uppnås. Och efter ministerrådets synnerligen positiva ståndpunkt från den 10 december förra året och det första betänkandet från Europaparlamentet, som utarbetades av Andreasen, ser kommissionen med glädje på parlamentets engagemang och de konkreta förslag som Bayona framför i sitt betänkande genom att knyta teknisk sakkunskap till frågans politiska känslighet.
Jag skulle vilja bemöta dessa förslag i två steg. Först kommer jag att tala om de allmänna målen med den gemensamma strategin och sedan om de närmare villkoren för att genomföra denna strategi. Att fastställa och genomföra en informations- och kommunikationsstrategi för Europeiska unionen är inte något som kan göras utan rådets stöd och aktiva medverkan, självklart, men framför allt inte heller utan medlemsstaterna. Detta bör få oss att fundera ett ögonblick över sambandet mellan information och medborgarskap, vilket Bayona uppmanar oss till, särskilt med hänsyn till valet nästa år.
Huvudsyftet med en aktiv informations- och kommunikationspolitik bör enligt kommissionen vara att förbättra medborgarens uppfattning om Europeiska unionen, eller kort sagt höja medvetenheten om medborgarskapets europeiska dimension. Kommissionen noterar också föredragandens förslag om att kommissionens text, som för närvarande utarbetas, uttryckligen skall hänvisa till att det krävs en informations- och kommunikationspolitik, eftersom en sådan politik betraktas som en förutsättning för EU-medborgarskapets utövande.
Kommissionen skriver också helt och håller under på ert förslag om att gemensamma europeiska värden bör framhållas i unionens information, dvs. demokrati, pluralism, säkerhet, solidaritet, lika möjligheter, sammanhållning osv. Syftet, herr föredragande, är att visa medborgarna vilka konkreta fördelar de får i vardagslivet av att tillhöra unionen. Mot denna bakgrund är informationsspridningen på unionens alla språk en nödvändighet som bör bevaras och utvecklas, vilket ni själv framhåller.
Uttrycket för detta medborgarskap bör tydliggöras genom ett aktivt deltagande i det kommande valet till Europaparlamentet. Valet är en avgörande händelse för unionens demokratiska liv och bör utan tvekan vara vårt gemensamma mål. Det säger sig självt att enbart detta val är tillräckligt för att motivera en förstärkning av vårt interinstitutionella samarbete. Att uppmuntra medborgarna att gå och rösta, är det inte det bästa sättet att hjälpa dem att bättre förstå - genom objektiv vägledning - den europeiska integrationens viktigaste frågor?
Vi har därför kommit överens om fyra allmänna informationsteman för perioden 2003-2004, efter den stora eurokampanjen: utvidgningen, unionens framtid, området för frihet, säkerhet och rättvisa samt EU:s roll i världen. Dessa teman, framför allt utvidgningen och unionens framtid, är i dag prioriterade, bland annat med tanke på att de ligger parallellt i tiden, vilket dock inte utesluter andra frågor, däribland den ekonomiska och sociala dagordningen. Dessa teman har därför störst förutsättningar att medverka till att allmänheten inser betydelsen av den viktiga händelsen 2004.
I det sammanhanget vill jag till fullo lugna kammaren. Kommissionen kommer med ytterst stor noggrannhet att iaktta de prioriteringar som Europaparlamentet fastställde vid omröstningen om budgeten och har inga avsikter att över huvud taget ändra jämvikten i Princeprogrammet, som har fastställts av budgetmyndigheten. Med detta sagt tar jag mig friheten att helt opartiskt påpeka - vilket jag redan har gjort många gånger tidigare - att de fördubblade anslag till Princeprogrammet som röstades igenom av kammaren för 2003 års budget givetvis kommer att orsaka stora praktiska problem i samband med genomförandet. Kommissionen hade uppskattat att kunna föregripa detta faktum genom en föregående samordning med parlamentets behöriga organ, i linje med det interinstitutionella samarbetets anda, som bör genomsyra Princeprogrammets funktion.
När det gäller de närmare villkoren för genomförandet vill vi följa upp föredragandens uppmaning om en informationskampanj inför valet 2004 - där man bland annat skulle använda sig av TV som kommunikationsmedel - under förutsättning att denna kampanj drivs och samordnas av kommissionen, och har beslutat att offentliggöra en anbudsinfordran för förslag om hur både utvidgningsfrågan och frågan om EU:s framtid kan föras fram i audiovisuella medier. Denna integrerade strategi - som speglar det faktum att de två frågorna kompletterar varandra - kommer att ge nya och viktiga drivkrafter för den audiovisuella branschen i Europa. Den effekten kommer att bli lika stor för både producenter och sändningsföretag inom audiovisuella medier, så att medborgarna kan nås via de medier de själva föredrar för att få bättre kännedom om unionen.
Som ni vet har man en mycket bättre uppfattning om Europeiska unionens roll i tredje länder än inom medlemsstaterna. Vid vårt senaste möte i den interinstitutionella gruppen framstod det som nödvändigt att redan i år utveckla riktade informationsinsatser, framför allt till opinionsbildare och lämpliga nätverk, om unionens roll i världen. Denna del i vår informations- och kommunikationsstrategi måste utvecklas snabbt, vilket Europaparlamentets utskott för utrikesfrågor, mänskliga rättigheter, gemensam säkerhet och försvarspolitik med rätta framhåller. Det är dessutom mer motiverat nu med hänsyn till allvaret i den senaste händelseutvecklingen. I det här skedet finns det ett förslag att inom denna ram ta med och utveckla tre områden, i fullt samförstånd med rådet. För det första globaliseringen, vilket ligger i linje med mötet i Cancun i höst. För det andra den politik som förs gentemot våra grannländer, som efter utvidgningen kommer att få en ny geostrategisk betydelse. Och slutligen den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken och den första utvecklingen av försvarsdelen. För att åstadkomma detta har kommissionen, som ni känner till, lagt fram en ändrings- och tilläggsbudget. Att utveckla detta nya tema redan i år ligger således hädanefter i era händer.
Herr talman! Detta är med några ord kommissionens huvudsakliga synpunkter på Bayonas utmärkta betänkande. Ni har säkert konstaterat att vår gemensamma strategi - ett resultat av ett långt interinstitutionellt försök - onekligen bär frukt. Men för att vara effektiv måste denna strategi, som samordnas mellan institutionerna, onekligen väcka gensvar hos de flesta medlemsstater. Endast ett strukturerat partnerskap med behöriga nationella myndigheter ger oss möjlighet att utforska hela potentialen i denna strategi, som numera är gemensam för institutionerna, och att få ut så mycket som möjligt av den på regional nivå, ja till och med lokal nivå, till gagn för unionens allmänna intresse och till fördel för alla unionsmedborgare.
(Applåder)

Trakatellis (PPE-DE)
Herr talman! Det är ett faktum att allmänheten i dag bombarderas med ett överflöd av nyheter, budskap, informationer, tack vare mångfalden av kommunikationsmedel, som det också är lätt att få tillgång till. Med denna massiva information och kommunikation skulle man alltså vänta sig att varje medborgare får möjligheter att skaffa sig en konkret bild av verkligheten. Trots allt detta är resultatet en ständigt växande förvirring hos allmänheten med därav följande konsekvenser, dvs. en skev eller förvrängd bild av verkligheten, ett okritiskt avvisande eller accepterande av fakta, informationer, symboler, uppfattningar, åsikter och därigenom möjligheter till manipulation. Erfarenheten visar att allt detta är konsekvenser som man inte kan bekämpa genom olika program och informationskampanjer.
Informationen till Europeiska unionens medborgare bör således vara objektiv, fri från påverkan från politiska eller andra maktcentra. Medborgarna bör få information om de europeiska ståndpunkterna och politiska insatserna, framför allt i så viktiga frågor som t.ex. utrikespolitik och frågor som gäller Europeiska unionens säkerhet och försvar. Man måste lägga speciellt stor vikt vid frågorna om politisk legitimitet, det demokratiska underskottet och öppenhet och insyn i beslutsfattandet. Dessutom måste informationen vara tydlig och väl underbyggd. Det betyder att massmedia inte bör föra fram det som anses vara nödvändigt att föra fram utan varje beslut som har fattats i frågor som är viktiga för medlemsstaterna. På detta sätt kommer alla Europeiska unionens medborgare att lättare kunna förstå de beslut som fattas av unionens olika organ, beslut som många gånger presenteras på ett felaktigt sätt, vilket ger upphov till uppfattningar, som inte alls svarar mot verkligheten. 
Frågor med hög prioritet, som t.ex. utvidgningen, relationerna mellan den europeiska politiken och de europeiska medborgarnas vardagliga liv och problem, i synnerhet efter de nya ländernas anslutning till Europeiska unionen, vilket sannolikt kommer att leda till betydande förändringar i den europeiska jordbruks-, budget- och bidragspolitiken, om sådana frågor är det nödvändigt att ge en fullständig och väl underbyggd information.
Det finns betydande problem i ytterområdena, där informationen antingen saknas helt eller är begränsad. I dessa områden bör det finnas ett närmare och mera reellt samarbete med de lokala aktörerna i varje medlemsstat, så att informationen blir tillgänglig för var och en. Den mest direkta och objektiva informationen skulle man kunna få genom direktsändningar av viktiga händelser, såsom när beslut fattas av parlamentet och dess utskott, t.ex. utrikesutskottet, via TV-kanaler eller, för att undvika stora kostnader, via Internet.
Herr talman! Det är nödvändigt att medborgarna får korrekt och objektiv information. Att de europeiska medborgarna får korrekt information är för övrigt en nödvändig förutsättning för fördjupandet av den europeiska integrationen och för stärkandet av unionens roll i världen. Vi måste alltså intensifiera och systematisera våra satsningar och initiativ med tanke på den brist som råder inom informationssektorn, och informationen till medborgarna måste vara fullständig, väl underbyggd, tydlig och lätt tillgänglig.
Det betänkande vi diskuterar innehåller allt väsentligt i den politiska strategin för information till och kommunikation med Europeiska unionens medborgare, och jag skulle också vilja ta tillfället i akt, herr talman, och tacka och gratulera föredraganden Bayona till hans utmärkta arbete.

Zabell (PPE-DE).
Herr talman! För det första vill jag gratulera föredraganden, min kollega och vän, Juan José Bayona, för hans arbete och goda idéer i detta betänkande och också kommissionsledamot Vitorino för hans initiativ.
När man talar om Europa påminns jag på sätt och vis om skolan där vi alltid sade ?jag fick godkänt? eller ?de underkände mig?. I det här fallet när något går bra är det berört land eller region som tar åt sig äran men när något går dåligt, eller det uppstår en katastrof, så är det vanligtvis Europas fel. När man säger att ?det är Europas fel? vet medborgarna vanligtvis inte ens vilken institution de talar om eftersom de faktiskt inte känner till dem och inte kan särskilja dem. Vi måste erkänna att vi inte gjort det särskilt lätt för dem. Det finns språk som kanske inte är så svåra men på spanska har vi ?Comisión Europea? (kommissionen) och parlamentets ?comisiones? (utskott), ?Consejo de Europa? (Europeiska rådet) och ?Consejo Europeo? (Europarådet). Vi vet att de inte har något att göra med varandra men allmänheten vet det vanligtvis inte och vi måste erkänna att sammanfallandet eller nästan sammanfallandet är mycket olyckligt. Därför tror jag att detta betänkande om informationsstrategier i Europeiska unionen och det därefter följande igångsättandet av programmen är så viktiga och avgörande för unionsmedborgarna.
Tillåt mig då att leda denna fråga in på mitt område, idrotten. Vi kan inte glömma att idrotten är ett betydande kommunikationsverktyg och har en verkligen betydande multiplicerande effekt. Om vi från parlamentet stöder innefattandet av en artikel om idrotten i de nya fördragen kan vi skapa idrottsprogram med stor räckvidd som alla skulle dra nytta av. Om vi dessutom beaktar hur viktigt det är att utbilda och informera ungdomar, som kommer att vara de verkliga huvudrollsinnehavarna i Europeiska unionen inom några få år och för unionens framtid, och att det är just de som idrottsinformationen lättast når skulle vi verkligen kunna sluta cirkeln för det intressantaste och förmånligaste för bilden av alla Europeiska unionens institutioner.

Aparicio Sánchez (PSE).
Herr talman! Jag protesterar mot den absurda nattliga sammanträdestiden, nästan i hemlighet, för en debatt som borde höra till årets allra viktigaste.
Herr talman! Vi har ett viktigt betänkande framför oss. Det har kommit mycket lämpligt och är av hög kvalitet. Min kollega Bayona de Perogordo är värd den socialdemokratiska gruppens gratulationer, som jag gärna förmedlar. Redan i Andreasens betänkande definierade detta parlament tillsammans med kommissionen en informationsstrategi för att försöka nå ut till alla medborgare. Men trots att vi befinner oss i full konstituerande process visar enkäterna fortfarande ett visst ointresse för det europeiska bygget. Vi skulle kunna sammanfatta situationen genom att tillsammans med Marianne Thyssen säga ?Europa är skapat, nu skall vi skapa européerna?.
Den information som ges från våra institutioner bör inte vara neutral. Det är nödvändigt att i varje europé skapa en känsla av medborgarskap och tillhörighet i Europa. Européerna har en historisk skyldighet: vi kan och bör identifiera oss med varandra och det måste följas av, främjas av och också -vid behov -framprovoceras av de europeiska institutionerna.
Till skillnad mot vad som sker med nationerna byggs inte Europa med känslor utan av skäl. Impulsen kommer inte från folket utan av den politiska, ekonomiska och mediala eliten. Det fattas fortfarande mycket, bl.a. ett europeiskt civilt samhälle, dvs. ett system av mellanorganisationer som är relativt oberoende av staterna och marknaden, som är kapabla att informera sig, överlägga, besluta och agera tillsammans och gränsöverskridande. Därför bör det vara prioriterade uppgifter för kommissionen, för de europeiska informationsmedierna och i allmänhet för opinionsskaparna -inklusive oss i Europaparlamentet - att stärka det europeiska politiska området, att utveckla en europeisk identitet, att fördjupa -som kommissionsledamoten sade - en gemensam värdegrund, att föra debatt om det framtida Europa och att ha ett europeiskt fokus i alla slag av information.
Sammanfattningsvis bör inte uppgiften vara att om och om igen bekräfta Europas identitet utan att söka, definiera och konsolidera grunderna utifrån vilka européerna kan identifiera sig.
Herr talman! Godkännandet av detta betänkande och det att kommissionsledamot Vitorino har ansvarat för att utveckla dessa politikområden utgör enligt mitt sätt att se det betydande hoppingivande faktorer.

Andreasen (ELDR).
Herr talman! Jag delar er och Aparicio Sánchez oro över att vi först nu diskuterar ett så viktigt förslag. Dessutom säger jag tack och gratulerar Bayona de Perogordo till hans betänkande, som vi nu tar slutgiltig ställning till. Det är ett omfattande betänkande och jag vet av erfarenhet att arbetet är ganska krävande. Betänkandet innebär att vi är på god väg mot målet, en omfattande samordnad och decentraliserad informations- och kommunikationspolitik, eller med kommissionsledamot Vitorinos ord vid ?Friends of Europes'?-debatten, ?kampen mot apati och okunskap i fråga om Europeiska unionen?. Jag vill också tacka er, kommissionär Vitorino, för ert stora engagemang i denna fråga och beklagar att vi har en diskussionsform i Europaparlamentet som inte tillåter er att besvara frågorna med en gång.
Även om vi har gjort en del stora framsteg, så återstår många obesvarade frågor. Jag nämner några av dem och skickar dem också gärna till er. När det gäller informations- och kommunikationsstrategin är det nämligen viktigt att vi inte vilar på lagrarna nu då så mycket står på spel rörande Europeiska unionens utvidgning och framtid och vi också närmar oss ett val till Europaparlamentet.
Jag undrar därför hur långt man har kommit när det gäller genomförbarhetsstudien och möjligheterna till ett europeiskt ?C-SPAN?, som skall genomföras av kommissionen? Hur långt har man kommit när det gäller arbetet med ?Channel Europe-konceptet?? Hur långt har man kommit avseende inrättandet av ett gemensamt besökscentrum för institutionerna i Bryssel? Hur långt har man kommit när det gäller beräkningarna och omkostnaderna i samband med de tidigare föreslagna initiativen? Hur långt har man kommit i sina ansträngningar att inrymma kommissionens och Europaparlamentets informationskontor i huvudstäderna under samma tak? Jag vet att det inte har hänt någonting i Köpenhamn. Slutligen vill jag ställa en fråga till Europaparlamentets talmanskap: Vore det inte en god idé, herr talman, om vi i plenum genomförde en diskussion angående Europaparlamentets roll i fråga om informationsstrategin inför valet 2004?

Ilgenfritz (NI).
Herr talman! Europeiska enkätundersökningar visar tydligt att den europeiska medborgaren fjärmar sig allt mer från den europeiska tanken. En viktig grund torde vara att många EU-medborgare har blivit felinformerade de senaste åren. 43 procent av européerna tror t.ex. fortfarande att de behöver arbetstillstånd för att arbeta i övriga medlemsstater. De fördelar som EU innebär måste göras hörda. Så är dessvärre delvis inte fallet.
Detta och många andra exempel visar entydigt att EU:s informations- och kommunikationspolitik hittills inte har fungerat. Omständigheten att EU inte har fått grepp om korruptionen och inte är effektiv på att riva ned den byråkratiska apparaten - jag tänker t.ex. på våra båda parlamentssäten - förstärker givetvis medborgarnas negativa åsikter. Vi bör utgöra en bättre statsbildning än den som medborgarna har där hemma. Vi måste snarast reagera och se till att EU tar ställning till sin egen felaktiga utveckling, åtgärdar den och fattar beslut om ett ytterligare åtgärdspaket. Man kunde t.ex. införa EU som ett särskilt skolämne och eleverna kunde ges fler möjligheter att på plats informera sig om vad som händer i EU.
Åtgärderna skulle vara ett steg i rätt riktning för att komma till rätta med negativa fördomar om EU och återigen stärka EU-medborgarnas stöd för den europeiska tanken.

Karas (PPE-DE).
Herr talman, herr kommissionär, mina damer och herrar! Det är dan-före-dan för det största politiska projektet i Europeiska unionens historia: segern över den våldsamma tudelningen av Europa. Vi skall i morgon fatta beslut om att utvidga Europeiska unionen med tio nya medlemsstater. Trots denna framgång för Europeiska unionen visar Eurobarometerns publikation i mars 2002 tydligt att mindre än en tredjedel av de tillfrågade medborgarna anser sig vara välinformerade om EU. De flesta indikationerna bekräftar att hela 50 procent inte vet något om EU eller är likgiltiga inför unionen. Valdeltagandet har sjunkit från 63 procent 1979 till 49 procent 1999. Något måste vara fel!
Jag menar att ett av våra huvudsakliga problem är att vi talar om EU som en skapelse som ligger långt bort. Detta hördes tydligt i föregående inlägg. Europeiska unionen är vi alla! Jag menar att den viktigaste orsaken till vårt problem är avståndet i människors hjärnor och hjärtan till de europeiska institutionerna, var de än bor. Den politiska viljan saknas för att göra Europapolitiken till en inrikespolitik.
Den politiska viljan saknas för att minska avståndet mellan Europas medborgare och de europeiska institutionerna, men inte i de europeiska institutionerna själva, utan viljan saknas i medlemsstaterna. Eller berättar varje regering i medlemsstaterna att EU inte har några befogenheter utan medlemsstaternas godkännande? Informerar medlemsstaterna om att det inte blir några direktiv utan medlemsstaternas godkännande? Talar man öppet om att det inte blir någon utvidgning av Europeiska unionen utan godkännande av Europaparlamentet, stats- och regeringscheferna, medlemsstaterna och de kandidatländer som skall anslutas? Nej, i sitt tvivel säger man: ?De i Bryssel gör oss detta!?
Medlemsstaternas delansvar i alla europeiska beslut är medborgarna inte medvetna om eftersom de inte kommuniceras och sätts i relation till vardagen. Låt mig avslutningsvis ställa följande fråga: Fullgör de regionala parlamenten sin uppgift att utöva parlamentarisk kontroll över sina företrädare i Regionkommittén? Nej! Fullgör de nationella parlamenten sin uppgift att utöva parlamentarisk kontroll över rådets verksamhet? Nej! Uppfyller Europaparlamentet i tillräcklig utsträckning sin uppgift att utöva parlamentarisk kontroll över kommissionen och det lagstiftande arbetet? Otillräckligt! Om vi inte helt uppfyller vår uppgift som parlamentariker på regional, nationell och europeisk nivå kan sammanhangen och den förgrenade beslutsmekanismen inte beskrivas på ett öppet sätt. Ingen informationskampanj i världen hjälper så länge medborgarna inte vet att de genom sina regeringar är delaktiga i varje litet beslut.
(Applåder)

Paasilinna (PSE).
Herr talman, ärade kommissionärer! Trots att det påstås att vi lever i ett informationssamhälle är informationen i sig ett problem för oss, på vilket kommissionens kommunikationsstrategi nu söker lösningar. Det är också bäst att den gör det, eftersom unionen ju strävar efter att vara det ledande informationssamhället redan inom sju år. Jag tror inte att det lyckas. Varför lyckas det inte? Därför att medlemsstaterna inte verkställer de gemensamma besluten från Lissabon. 
Kommissionen är alltså bekymrad över medborgarnas likgiltiga inställning till unionen och informationen kring den, eftersom under hälften av medborgarna röstar. Men har det inte gått så för just de medlemsstater som är så nonchalanta att de inte genomför Lissabonprocessen? Och en informationsbaserad ekonomi är just en informationsrelaterad fråga.
Man måste komma ihåg att information bara är en råvara, den förädlade produkten är kunskap och slutprodukten civilisation. Våra målsättningar är bra, men medierna och människorna är inte särskilt intresserade. Man kan säga att motsatsen här är hjärnor som mjukats upp under decennier av tvåloperor och actionserier. Kunde man inte tänka sig att göra en actionfilm om Europeiska unionen? Då skulle man få den publik som man annars inte når.
Euronews är ett bra mål. Viktigt är också förankringen i vardagen och förstås besökstjänsten. Generalsekreteraren slopade till exempel den finländska tjänsten där, vilket innebär att besökstjänsten inte har någon betjäning på finska.

Gutiérrez-Cortines (PPE-DE).
Herr talman! Jag vill gratulera kommissionsledamot Vitorino till hans initiativ även om jag vet att han har händerna bakbundna på grund av bristande resurser och eftersom det som är nytt inte är lätt att införa i Europeiska unionen. Jag vill också gratulera Bayona de Perogordo för att han lyssnat och tagit till sig många uppfattningar. Faktum är att slutdokumentet är ett samförstånd, som berikats av parlamentet som bidragit med många nya figurer och många nya initiativ. Jag tycker att det är så man skall arbeta i det institutionella samarbetet.
Jag tycker att man måste ta ännu ett steg eftersom den gällande modellen med kontoren och det aktuella spridningssystemet för parlamentspolitiken är en i huvudsak byråkratisk modell. Jag tycker att vi bör gå mot en modell med öppen och direkt kommunikation.
En annan punkt som jag tycker är oerhört viktig som jag också tycker att man borde granska, och till vilken man i detta dokument inför en mycket tydlig begäran, är frågan om språken. Parlamentets politik för en språkreform minskar jämvikten mellan språken, den skapar skillnader mellan det ena och det andra och särskilt i översättningen är det skillnader på tillgång beroende på språk. Vad innebär det? Det innebär att vi är på väg tillbaka när det gäller kommunikation eftersom vissa medborgare får informationen först och andra sedan. Med tanke på snabbheten i många processer kommer det att finnas medborgare som inte får dokumenten på sitt språk och inte ens har tid att komma in med ändringsförslag. Därför anser jag att garantin att bibehålla språken är grundläggande, särskilt med tanke på att den nya tekniken möjliggör en direktare spridning. Jag stöder således kraven på en stärkning av tolkningsfrågan.
En annan fråga jag tycker är av grundläggande betydelse i detta dokument, och som man måste beakta, är det en tidigare talare tog upp. Det finns ingen kommunikation utan deltagande. Med den nya tekniken och aktuella kommunikationskapaciteten kommer medborgarna inte att känna sig vinklade till dessa institutioner så länge de inte kan delta i dialogen. Jag tror att parlamentet och kommissionen måste inrätta sina kommunikationsavdelningar på ett sätt som gör det möjligt -som för de nationella parlamenten - att ha ett öppet system varifrån man kan få tillgång till vad vi gör överallt ifrån och på vilket språk som helst.
Den nya tekniken möjliggör detta arbete och denna investering. Det förvånar mig att man inte i reformen, inklusive i byggnaderna, förutsett en utökning av språken och kommunikationen utan att det snarare är reduceringsandan som fått företräde. Därför begär jag att man respekterar jämlikheten mellan alla medborgare och att kommunikationsreformen skall utgå från ett modernare synsätt.

De Rossa (PSE).
Herr talman! Som alla andra i kammaren är jag bekymrad över det låga deltagandet i europeiska val, men det är inte ett fenomen som bara gäller Europaparlamentet, det är ett fenomen som även drabbar de nationella parlamenten. Det har egentligen inte heller något att göra med apati: under den gångna månaden eller så har vi sett miljoner människor uttrycka sitt engagemang i en fråga som angick dem direkt - inte nödvändigtvis på ett personligt plan, men på ett vidare internationellt plan - och var mycket tydliga i fråga om krig och fred. Så det är inte så att människor inte bryr sig om vad som händer i världen, men de ser förvisso inte nödvändigtvis någon mening i att bli uppmanade till att delta i val till Europaparlamentet, eller faktiskt i vissa fall till nationella parlament. Detta är ett misslyckande för våra institutioner och det är ett misslyckande för oss som politiker. 
Jag har lagt fram ett förslag i konventet för EU:s framtid om att vi skall ta hem Europa genom att ha en samordnad europeisk vecka i vart och ett av de nationella parlamenten. Där skulle vi bjuda in en kommissionsledamot till ett nationellt parlament för att presentera det årliga lagstiftningsprogrammet, där skulle europaparlamentarikerna från en viss medlemsstat vara närvarande i parlamentet, där skulle man kunna skapa ett visst nationellt intresse för vad Europeiska unionen sysslar med, och vad Europaparlamentet föreslår skall göras för att granska kommissionen och rådet inför det kommande året.
Det är en tämligen enkel idé, men jag tror att den skulle kunna skapa en hel del intresse bland de europeiska medborgarna. Jag uppmanar kommissionsledamoten att ta med det som ett förslag. Det kräver inte någon författningsändring, men det skulle vara lämpligt att införliva det i protokollet om nationella parlament som vi för närvarande diskuterar i konventet.

Perry, Roy (PPE-DE).
Herr talman! Jag vill tillfoga mina gratulationer till Bayona de Perogordo och tacka kommissionsledamot Vitorino för att de riktar uppmärksamheten på behovet av information. Är vi galna som är här vid denna sena timme för att diskutera denna fråga? Det är faktiskt de som inte är här som behöver förstå varför det är så viktigt att förklara vad Europeiska unionen gör. Vi måste få fram det budskapet. Om vi inte lyckas med det skall vi inte vara förvånade om de europeiska medborgarna är rätt så likgiltiga inför det. Många kolleger har nämnt det låga valdeltagandet i de senaste europeiska valen - 49 procent överlag, 24 procent i mitt land. Detta är rena skandalen, vi borde hänga med våra huvuden och skämmas. Den enda trösten jag har är att valdeltagandet i det senaste amerikanska presidentvalet bara var 50 procent. Så de av oss som tror på demokrati har ett problem. Lösningen på det problemet är att förklara vad vi gör och det är informationspolicy.
Jag begärde ordet vid denna absurda tidpunkt mitt i natten för att påpeka tre enkla saker. Jag talar inte enbart som ledamot av utskottet för kultur, ungdomsfrågor, utbildning, medier och idrott, med ett intresse för information, utan även som ledamot av utskottet för framställningar. Vi har tagit emot ett antal framställningar från medborgare som inte är medborgare i de nationalstater där de lever. De har rätt att rösta i de europeiska valen men de upptäckte i de senaste valen att de hade alla möjliga sorters problem: en brittisk medborgare som bor i Tyskland sade att det finns 6 000 icke-tyska medborgare som har rätt att rösta i deras distrikt, men att bara 40 gjorde det eftersom informationen var otillräcklig, en nederländsk medborgare gjorde exakt samma påpekande i en framställning om situationen i Frankrike. Jag kritiserar inte Tyskland eller Frankrike. Jag säger bara att om vi vill att människor skall rösta så måste vi förklara förfarandena enligt vilka de kan göra det. Detta är ett ansvar som vilar på medlemsstaterna. De bör leva upp till det ansvaret och förklara för alla som har rätt att rösta i de europeiska valen exakt hur de skall bära sig åt.
Den andra saken jag vill påpeka gäller Euronews. I dag får människor sin information genom televisionen. Det finns en kanal i Europa som erbjuder europeisk information och ändå måste jag berätta för parlamentet att detta är en kanal på konkursens brant. Den kan klara det - och jag hoppas att den gör det - och den kan misslyckas. Om människor skall bli intresserade av Europa måste de känna till det. De lär sig saker genom televisionen och vi måste se till att Euronews klarar av att lyckas. Det tycks inte finnas någon här i kväll från budgetutskottet, men det är de som kan bidra till att Euronews lyckas.
För det tredje, utskottet för framställningar besökte det danska parlamentet i fjol. Det danska parlamentet sade att det ville sörja för information om Europa från det nationella parlamentet hellre än från Europaparlamentet. Om vi kan uppmuntra de nationella parlamenten och de nationella myndigheterna till att lämna mer information så finns det hopp. Om vi gör det med en massa stjärnor så kommer människor att säga att det bara är propaganda. Så låt oss uppmuntra de nationella parlamenten att göra jobbet lika effektivt som danskarna.

Vitorino
. (EN) Herr talman! Jag borde inte försöka mig på att göra ett uttalande vid denna sena timme. Jag skulle bara vilja tacka kammarens ledamöter för de åsikter de har framfört och mycket kortfattat beröra två eller tre frågor som har tagits upp. 
För det första är vi engagerade för strategin för gemensamma byggnader för kommissionen och parlamentet. I slutet av nästa månad kommer vi att förse parlamentet med en lägesrapport vad beträffar skapandet av de gemensamma byggnaderna. Vid det tillfället kommer vi att ha möjlighet att diskutera den fråga som Andreasen har tagit upp.
Vad televisionen beträffar så medger 64 procent av de europeiska medborgarna, enligt våra undersökningar, att det de vet om Europeiska unionen kommer från televisionen. Det är anledningen till att vi har tagit initiativ till en gemensam anbudsinfordran för en audiovisuell strategi som skall omfatta frågor om utvidgningen och Europas framtid. Vi går vidare med genomförbarhetsundersökningen om Europakanalen. Vi har haft nära kontakt med Europaparlamentets avdelningar och vi följer även utvecklingen av en europeisk audiovisuell offentlig sektor, inklusive situationen för Euronews, för att få en övergripande bild och en bättre bedömning av vad vi kan göra på det audiovisuella området, inklusive televisionen, för att ge medborgarna mer information.
Till sist, som Karas sade, strategin kan inte utvecklas endast av Europeiska unionens centrala institutioner. Utmaningen framför oss är att bygga ett partnerskap med medlemsstaterna, med regionala och lokala myndigheter, för att lansera information om unionen. Det partnerskapet kräver ömsesidigt förtroende och en förändring av komunikationskulturen.
Om Europa, som ni har sagt, görs till syndabock för allt som går fel, så kommer det naturligtvis att vara extremt svårt att skildra det vi gör på ett positivt sätt. Men när allt kommer omkring hoppas jag att medlemsstater kommer att förstå att de, om de fortsätter med en sådan strategi, förr eller senare, kommer att vara de första offren som faller när de måste begära medborgarnas samtycke för det europeiska projektet.
Därför hoppas jag att denna strategi kommer att förbättras steg för steg. Jag är optimistisk därför att rådet, för första gången, har engagerat sig i ett nära interinstitutionellt samarbete med parlamentet och kommissionen för att utveckla informations- och kommunikationsstrategier i de viktigaste frågorna. Det partnerskapet, som är helt frivilligt, kommer snart att börja ge konkreta resultat. De medlemsstater som skapar konkreta resultat kommer att vara en ledstjärna som de andra kan följa. Vi kommer att lyckas.

Talmannen.
Tack, kommissionär Vitorino!
Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 12.00.

