
(1) 
Talmannen.
   – Nästa punkt är kommissionens uttalande om fågelinfluensan i Asien. 
Byrne,
   . – Herr talman! Fågelinfluensan har än så länge drabbat fjäderfäpopulationer i nio länder i Asien, nämligen Kambodja, Folkrepubliken Kina (inklusive den särskilda administrativa regionen Hongkong), Indonesien, Japan, Laos, Pakistan, Sydkorea, Thailand och Vietnam.
Enligt en expertpanel från FN:s livsmedels- och jordbruksorganisation (FAO), Världshälsoorganisationen (WHO) och Internationella byrån för bekämpande av smittsamma husdjurssjukdomar (OIE) som möttes den 3 och 4 februari i Rom fortsätter epidemin att spridas och är fortfarande inte under kontroll. Fram till i dag har sjukdomen tagit 18 människoliv i Vietnam och Thailand, men ännu har inte någon virustyp som är fullständigt överförbar på människor och som kan spridas från människa till människa visat sig.
Asien har totalt omkring 40 procent av världens fjäderfäpopulation och svarar för 25 procent av världshandeln med fjäderfä. Det finns 6 664 miljoner fåglar i de drabbade områdena. Situationen påverkar redan nu världens marknader för spannmål och kött.
Detta är en förödande sjukdom med mycket hög dödlighet för fjäderfän – upp till 95 procent dör inom 24 timmar. Många miljoner fåglar har redan dött av sjukdomen eller avlivats i kampen för att hindra dess spridning.
När det gäller den sanitära och ekonomiska dimensionen, inte minst aspekterna som rör djurens välfärd, saknar detta utbrott av fågelinfluensa motstycke, och trots att det för närvarande inte finns några tecken på att en mänsklig epidemi håller på att utvecklas kan risken för detta enligt WHO inte uteslutas.
Sjukdomens konsekvenser kommer sannolikt att vara mest kännbara för småbrukare och ägare av gårdsflockar som utgör deras huvudsakliga livsmedelsförsörjning. Det kan vara svårare att förhindra sjukdomen i dessa flockar än i större kommersiella enheter. Detta kan innebära en ökad tendens mot industrialisering av fjäderfäverksamheten i de drabbade länderna och kan därför påverka samhälle och miljö negativt.
Det är uppenbart att situationen påverkar Europeiska gemenskapen på många nivåer och kommissionen liksom medlemsstaterna har vidtagit avgörande åtgärder. För att skydda såväl djurhälsa som folkhälsa vidtog kommissionen omedelbart säkerhetsåtgärder för att garantera ett fullgott skydd mot ett eventuellt införande av sjukdomen till gemenskapens territorium via import av levande fåglar och fjäderfäprodukter från de berörda länderna.
Kommissionen har vidtagit lämpliga åtgärder genom att skicka en djurhälsoexpert och två folkhälsoexperter till Vietnam för att tillsammans med WHO bistå i kampen mot sjukdomen. Dessutom har medlemsstaterna skickat experter till flera andra länder.
Vi har övervakat situationen noggrant, och kommer att fortsätta med det, via våra delegationer, WHO, FAO, OIE samt via statliga och andra icke-statliga informationskällor. Medlemsstaterna har inrättat beredskapsplaner i enlighet med gemenskapslagstiftningen, och kommissionen har godkänt att dessa genomförs i händelse av fågelinfluensautbrott bland fjäderfän. Kommissionens generaldirektorat är nu i färd med att noggrant undersöka planerna som har lagts fram av de anslutande länderna så att de kan träda i kraft vid tidpunkten för anslutningen.
När det gäller folkhälsan utförs en kontinuerlig riskbedömning för människor i samarbete med WHO och experter från medlemsstaterna. Snabbt informationsutbyte och ömsesidigt samråd om riktlinjer och åtgärder som medlemsstaterna har vidtagit eller planerar att vidta garanteras genom Europeiska gemenskapens system för tidig varning och snabba insatser. Kommissionen kan anta ytterligare åtgärder, riktlinjer och rådgivningsförfaranden om behov skulle uppstå. Vidare avser kommissionen att publicera ett arbetspapper om beredskap och insatsplanering mot influensaepidemi som anger ett antal åtgärder som skall vidtas av medlemsstaterna och Europeiska gemenskapen inför hotet om en fågelinfluensaepidemi.
Kommissionen har ett nära samarbete med de drabbade länderna för att fastställa vilka områden som behöver hjälp och var hjälpen kan göra störst nytta. Såväl generaldirektoratet för hälsa och konsumentskydd som generaldirektoratet för utveckling, Byrån för samarbete EuropeAid och Kontoret för humanitärt bistånd (ECHO) arbetar aktivt tillsammans med lokala regeringar och icke-statliga organisationer. EG-delegationerna i området är aktivt engagerade i den här processen och samordnar arbetet med medlemsstaternas ambassader.
För att stödja Vietnams insatser mot fågelinfluensa förbereder kommissionen för närvarande ett större gemenskapsbidrag i form av skydds- och laboratorieutrustning till ett värde av upp till 1 miljon euro inom ramen för två av EU:s biståndsprogram under beskydd av generaldirektoratet för Byrån för samarbete EuropeAid. Detta kommer att bli det största givarbidraget hittills till Vietnam. Ett avtal skall undertecknas med WHO och beräknas vara slutfört i mitten av denna vecka.
Eftersom tiden är en viktig faktor har kommissionens generaldirektorat på samtliga nivåer en kontinuerlig dialog med Världshälsoorganisationen (WHO), FAO och Världsorganisationen för djurhälsa samt med lokala myndigheter för att dela våra erfarenheter och kunskaper om sjukdomskontroll så snabbt och med så lite byråkrati som möjligt.
Jag vill ta tillfället i akt och gratulera vår personal för denna extra insats.
Kommissionen hoppas att vi med alla dessa åtgärder och aktiviteter skall kunna tygla och till sist utrota sjukdomen och att vi kan återupprätta normal handelsverksamhet och andra förbindelser med de drabbade länderna så snart som möjligt.
Kommissionen kommer att fortsätta att i samarbete och samråd med de berörda internationella organisationerna och medlemsstaterna noggrant bevaka frågan och stödja de drabbade länderna samt anpassa gemenskapsåtgärderna utifrån de risker som sjukdomssituationen utgör. 
Jackson (PPE-DE ).
   – Herr talman! Jag vill tacka kommissionären för hans kommentarer och jag tror att vi alla hoppas att de insatser han har beskrivit kommer att bli framgångsrika. Jag vill ta upp tre punkter.
Den första punkten gäller Europeiska unionens egna tjänster. Här föreställer man sig att de som utför insatser på våra vägnar i sydöstra Asien främst kommer från Kontoret för livsmedels- och veterinärfrågor i Dublin, EU:s grupp av hälso- och livsmedelsinspektörer. Skulle kommissionären kunna berätta för parlamentet hur många människor som är engagerade i detta arbete? Han nämnde detta helt kort. En sak som oroar de parlamentsledamöter som har besökt Kontoret för livsmedels- och veterinärfrågor är att det är så underbemannat. Jag tror faktiskt inte att det finns fler än 90 inspektörer för hela världen. Den fråga jag oroligt ställer mig är att om epidemin i Asien kräver en stor del av dessa inspektörers insatser, var utförs inget arbete?
En fråga som vi talade om i utskottet nyligen var importen av kycklingkött från Brasilien med tanke på risken att detta innehåller nitrofuran. Om våra insatser nu är koncentrerade på sydöstra Asien, kan då kommissionären försäkra mig om att någon fortfarande bevakar det som händer i Brasilien?
Den andra punkten handlar om den mänskliga hälsodimensionen. Även om detta uppenbarligen ursprungligen var en fråga om djurhälsa är den mänskliga hälsodimensionen mycket viktig. Nöjer sig David Byrne med att Europeiska unionen redan har kapacitet att effektivt övervaka eventuella tecken på att en djurepidemi eller en större mänsklig epidemi har börjat uppträda här, med tanke på sannolikheten för hemlighållande? I de länder där detta har uppstått har vi redan stött på tendenser till hemlighållande. Jag är säker på att man kan frestas att hemlighålla även på andra platser i världen. Kommer han att överväga inrättandet av en grupp för snabba insatser som ägnar sig åt att planera åtgärder för det fall att det värsta tänkbara skulle inträffa i EU? Han har beskrivit något i stil med detta, men kanske inte talat om just en sådan grupp.
Nästa betänkande vi debatterar är mycket relevant – Bowisbetänkandet om ett europeiskt centrum för förebyggande och kontroll av sjukdomar. Dessvärre har detta centrum ännu inte inrättats. Vore det möjligt att ha en förtrupp för det nya centrumet för förebyggande och kontroll som inrättar en planeringsgrupp som Europaparlamentet kan ha en dialog med?
Den tredje punkten jag vill ta upp är att David Byrne även ansvarar för livsmedelssäkerhet hemma och för lagstiftning som rör livsmedelsmärkning. Med tanke på att vi inte känner till exakt hur sjukdomen överförs – om den kan överföras till människor – och att konsumenterna under sådana omständigheter blir försiktiga med livsmedel av okänt ursprung undrar jag om kommissionen kan tänka sig att överväga att lämna extra information i form av märkning med ursprungslandet på fjäderfäköttkomponenter i sammansatta livsmedel, som utgör en mycket stor del av Europeiska unionens marknad? Jag lade märke till att David Byrne sade att kommissionen har förbjudit importen av fjäderfäkött och fjäderfäprodukter. Jaså, verkligen? Många konsumenter kan intyga att det är omöjligt att se varifrån fjäderfäköttet kommer i de sammansatta livsmedel som vi köper i Europeiska unionen. Detta är en del av den information som jag anser att konsumenten bör få under omständigheter som dessa. 
Roth-Behrendt (PSE ).
   – Herr talman, mina damer och herrar, kommissionär Byrne! Jag är säker på att kommissionen har gjort sitt bästa, och jag överlåter åt er att besluta om det är vad vi alltid vill läsa i ett betänkande. Jag undrar också om det vi gör alltid är tillräckligt och om vi verkligen tänker i termer av det som kallas förebyggande konsumentskydd. Kommissionär Byrne! Det är inte bara er jag tänker på, utan oss alla liksom regeringarna och era kommissionskolleger. Jag kommer till det strax.
Så snart vi fick de första rapporterna om fågelinfluensan stoppade vi omedelbart importen från Thailand till Europeiska unionen. Det skulle inte ha behövts mycket fantasi för att samma dag tillkännage att hela Asien skulle spärras av, vilket skulle ha varit känsligt. Det är kanske inte så klokt att använda dominosynsättet genom att starta med Thailand och sedan gå vidare till Vietnam och Kina. Det skulle emellertid ha verkat riktigt med tanke på vad vi vet om hur affärer görs i dessa länder, och hur man där gör affärer med och säljer fåglar och andra djur.
Det som oroar mig är det permanenta tillståndet av -aktion. Vi -agerar alltid. Fågelinfluensan dyker upp och vi reagerar på den, och sedan händer ingenting under lång tid, vad det nu beror på. Vi upptäcker att fågelkött innehåller dioxin – och vi reagerar. Vi upptäcker att det finns förbjudna, giftiga och cancerframkallande läkemedel i räkor och andra produkter – och vi reagerar. Vi reagerar emellertid alltid utan någon närmare eftertanke och glömmer sedan snabbt alltihop. Det är så naivt, så gränslöst naivt, för vi vet att de villkor under vilka djur hålls i de länder vi diskuterar, och hygienstandarden i asiatiska länder, men även i Brasilien, är förfärliga jämfört med våra. Eftersom detta är något som vi hela tiden frågar om här i kammaren skulle jag verkligen vilja veta vad som händer när kommissionärerna diskuterar detta. När vi ber kommissionär Pascal Lamy att i diskussionerna om Världshandelsorganisationen prioritera konsumentskydd och hygienpolitik som frågor som bör diskuteras med tredjeland, vet jag att vi i bästa fall kan förvänta oss ett varmt leende till svar. Vi kan nöja oss med det, men om vi inte ändrar vårt eget system också kommer vi att fortsätta att hamna i situationer som denna; vi blir tvungna att reagera på en pandemi som skrämmer vårt folk och – jag säger detta fullständigt allvarligt – självfallet kommer att inverka på ekonomin. Som Caroline F. Jackson sade hamnar det mesta av det hackade kycklingköttet i hamburgare eller i kinesisk färdigmat av det ena eller andra slaget. Människor är ur balans; de kommer att sluta att köpa dessa produkter under en tid, och detta kommer självfallet att i stor utsträckning påverka vår ekonomi.
Anledningarna till allt detta är mycket enkla och står att finna inte bara i hygienvillkoren utan även – och låt mig säga det tydligt – i att vi varit för veka. Kommissionär Byrne! Som ni minns vände jag mig till er för en tid sedan när vi diskuterade dioxin och andra produkter, för att avisera ett förbud mot import från Kina och andra länder, bara för att skapa en disciplinär eller utbildningsmässig effekt. Sedan är vi alltid vänliga och säger att dessa länder måste få vårt stöd. Det är ett misstag. Vi kommer att ha något att säga senare om Europeiska centrumet mot smittsamma sjukdomar. Ni hänvisade till allvarliga steg, dvs. till allvarliga åtgärder och tillvägagångssätt. Jag är säker på att de alla kommer att bli fantastiska, men först om några år. Just nu är de inte till någon som helst nytta för oss; just nu är det enda som är till någon nytta för oss att säga att vi kommer att skydda folket i Europeiska unionen, för det är för dem vi arbetar här i kammaren. Låt oss skydda dem! Är vi säkra på att det virus som överför fågelinfluensa bland fåglar och fjäderfä inte kan överföras till människor? Har vi forskat tillräckligt?
Detta för mig till min nästa punkt som också blir min sista, herr talman. När vi diskuterar Europeiska unionens budget och budgetplanen talas det alltid en massa om regionalpolitik och stödpolitik och andra frågor. Har jag någonsin hört något sägas om hur vi på ett övertygande sätt kräver av medlemsstaterna att de skall se till att tillräcklig forskning sker för att skydda människor från sjukdom? Aldrig, i det sammanhanget, och det är inte heller någon av Europeiska unionens prioriterade frågor. Kommissionär Byrne! Jag skulle vara tacksam om ni kunde se till att budgetplanen som en av sina prioriteringar innefattade en skyldighet att satsa medel på forskning om vaccin mot sjukdomar som kan komma i vår väg i framtiden. 
Mulder (ELDR ).
   – Herr talman! Även jag skulle vilja tacka kommissionären för hans uttalande. Även om han under de senaste åren har blivit välbevandrad på området epidemier och djursjukdomar är den stora frågan: Vad har vi lärt av dem? En av kommissionens viktigaste slutsatser när det gäller kampen mot mul- och klövsjuka var att de yttre gränserna måste skyddas. Vad har man gjort med denna slutsats? När jag kommer till låt oss säga Amsterdam eller Dublin kan jag fortfarande se stora skillnader jämfört med Förenta staterna, för att ta ett exempel. Enligt min uppfattning har förfarandena för kontroll knappast ändrats de senaste åren. Jag kan ha fel, men jag skulle vilja be kommissionären berätta om vilka specifika åtgärder som vidtagits. Varför kan jag läsa i tidningen att vid Schiphol i Amsterdam har desinficerande mattor införts, medan detta inte förekommer någon annanstans i Europa? Hur kommer det sig att helt andra åtgärder vidtas i Belgien? Vilka officiella rekommendationer ger kommissionen till medlemsstaterna, och hur följer man upp dessa råd?
Importen från Thailand och andra länder har avbrutits. I helgen förekom rykten i den nederländska pressen om att kycklingkött från dessa länder ändå skulle komma in i Europeiska unionen via en sidodörr, dvs. via de nya anslutningsländerna. Är det sant eller ej? Dagmar Roth-Behrendt har redan talat om behovet av ytterligare forskning, vacciner och testmetoder, bland annat. Saken är den att parlamentet har givit kommissionen möjlighet att använda dessa extrapengar två gånger under de senaste två åren. Jag talar inte om resurserna i utgiftsområde 3 för forskning, utan om extra resurser i utgiftsområde 1a i jordbruksbudgeten. Kommissionen har valt att inte använda dem. Varför inte, trots att precis samma kommissionär har förklarat här i kammaren att det skulle ske? Kommissionen har misslyckats med att bemöta ett krav från budgetmyndigheten, och jag skulle vilja veta varför?
Krishantering: Kommissionen har redan sagt att det finns en katastrofplan. Jag drar slutsatsen att det verkligen är vissa planer på gång, men hur är situationen när det gäller människors hälsa? Den influensamedicin som skulle kunna hjälpa allmänheten är nu tillgänglig i begränsad utsträckning. Har kommissionen samrått med medlemsstaterna om hur den skall utnyttjas i de olika medlemsstaterna om det inte finns tillräckligt med medicin i vissa andra länder?
Avslutningsvis några ord om Internationella byrån för epizootiska sjukdomar (OIE). Handeln är beroende av förtroende, och många aspekter kan inte övervakas av Kontoret för livsmedels- och veterinärfrågor i Dublin ensamt, som är beroende av den information som länderna överlämnar till OIE. Det har nu kommit fram att Indonesien, Vietnam och eventuellt Kina sannolikt väntat i flera månader innan de informerade OIE. Vad tänker kommissionen göra i det sammanhanget för att förbättra tillhandahållandet av information, och för att se till att handel kan ske på rättvisa villkor, utan risk för att vi plötsligt står inför olaglig import av produkter av detta slag? 
Graefe zu Baringdorf (Verts/ALE ).
   – Herr talman! Jag är glad att kunna instämma med kommissionären i att hans personal förtjänar ett tack. Herr kommissionär! Ni sade att arbete pågår just nu, på fältet, för att bekämpa epidemin. Det är bra i och för sig, men var ni på plats direkt när epidemin startade? Fick ni information om den då, eller först senare när pressen plockade upp historien och när det uppstod allmän förvirring bland oss?
Herr kommissionär! Ni sade att småföretagen har påverkats, och att detta skulle kunna öka industrialiseringen. Jag anser att det är just det faktum att man gått i riktning mot ökad industrialisering i dessa länder som skapat villkoren för denna pandemi, eftersom man har placerat infödda och anpassade fjäderfäraser tillsammans med genetiskt utvecklade raser som kan ha anpassats till industrialiseringen, men som har genetiska defekter och saknar motstånd mot denna sjukdom.
Så om ni föredrar kontroller på plats i detta fall, som vi gör, måste de vara en del av en kontinuerlig och analytisk process om dessa problem skall kunna angripas. Det är inte de småskaliga fågelköttuppfödarna som exporterar till Europeiska unionen utan stora industrianläggningar, och deras hygienstandard måste vara lika bra som vår. Det kommer emellertid inte att uppnås genom kontroller vid gränserna eller genom att strama upp dem som redan finns – och alltid på ett synligt sätt, som det slag av reaktion som Dagmar Roth-Behrendt beskrev. Vad vi i stället behöver är ett särskilt yttre skydd.
Detta innebär att förebyggandet inte börjar vid gränsen. Vi måste snarare införa vår standard och övervaka att den följs i de länder som levererar till oss, så att vi kan garantera förebyggande observation och åtgärder för att ställa om produktionen i dessa länder.
Tack så mycket.
Gollnisch (NI ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! Det tycks som om den pågående farsotsartade fågelinfluensan i Thailand och Sydostasien återigen akut aktualiserar frågan om dessa nya pandemier, med risk för upprepade hälsokriser, som vi har sett nyligen, vilket har destabiliserat jordbrukare och också hotat konsumenter. Vi får i dag veta att hela Sydostasien är drabbat, med 19 människooffer – 14 i Vietnam och fem i Thailand, och att 50 miljoner fåglar har slaktats i Asien. Ett fall har också rapporterats i Förenta staterna. Herr kommissionär! Vi skulle vilja veta hur stor sannolikheten för smitta är och i vilken utsträckning det är möjligt att säga om det virus som uppkommit i USA är detsamma som det som finns i Asien.
Jag skulle vilja nämna ett antal föregångare: bovin spongiform encefalopati, som min kollega Jean-Claude Martinez vid ett flertal tillfällen under fem års tid försökte dra kommissionens uppmärksamhet till, innan den överraskade världen i form av den berömda galna kosjukan. Vi har också haft mul- och klövsjukan i Förenade kungariket och dioxinsmittad kyckling i Belgien. Förra året hade vi fall av fågelinfluensa i Nederländerna, för att inte tala om svinpesten som återkommer i våra länder. Jag är glad att vi har förstått den fulla omfattningen av problemet direkt denna gång.
Som mina kolleger har sagt måste vi emellertid också ta itu med orsakerna. Även om orsakerna till sjukdomen ibland döljs för att undvika att skada industrin eller skrämma iväg konsumenterna har vi – åtminstone i de tidigare fallen – en ganska klar uppfattning om vilka orsakerna är. Vi vet att det huvudsakligen berodde på strävan efter hög avkastning och jordbruk med hög djurtäthet å ena sidan, som föregående talare sade, och den allmänna frihandeln och ett systematiskt öppnande av gränserna å andra sidan. Denna teori som tidigare stämplades som ”en fri räv i ett fritt hönshus” passar situationen perfekt, och räven kan här symbolisera frihandeln. Den har inte bara ätit upp hönsen utan också smittat dem, vilket är värre.
Kommissionen har visserligen föreslagit ett embargo mot import av kyckling från Thailand fram till augusti 2004, men det förefaller oss otillräckligt med tanke på företeelsens omfattning.
Kom ihåg, herr kommissionär, att kommissionen drog Frankrike inför EG-domstolen i Luxemburg för att ha vägrat att häva embargot för brittiskt nötkött när det inte fanns någon garanti för att det brittiska köttet var ofarligt, och BSE fortfarande härjade i Förenade kungariket och Irland.
Frankrike som producerar 2 miljoner ton fågelkött varje år, 35–45 procent av det går på export, skulle för en tid – och inte bara Frankrike utan även andra länder – kunna återgå till traditionella marknader som landet uteslutits från genom konkurrens från Brasilien, som tillämpar prisdumpning och där produktionsvillkoren förefaller vara ohyggliga. Så till den grad för övrigt att Europas största fågelköttsproducent Doux har utlokaliserats till Brasilien för att dra fördel av billig arbetskraft och rikligt med råvaror till låga priser.
Systematisk frihandel inte bara destabiliserar våra producenter och fågelköttsuppfödare, den tvingar oss också att som medlemmar i WTO acceptera löjliga klausuler som får oss att undra vad de har att göra med fri ekonomi och frihandel. Jag tänker på den som undertecknades vid GATT 1994 och där det föreskrevs att Europa åtog sig att importera 5 procent av sin fågelköttskonsumtion eller en miljon ton under 2002. För närvarande har det inte förekommit någon överföring av fågelinfluensa mellan människor, men om det finns risk för en världsomspännande pandemi och om H5N1-viruset skulle kombineras med ett mänskligt virus som influensaviruset för att skapa en ny mycket smittsam dödlig stam, då tror jag, herr kommissionär, att det anslag på 1 miljon euro ni just aviserat skulle kunna visa sig tragiskt bristfälligt. 
Fiori (PPE-DE ).
   – Kommissionär Byrne! Tack för förklaringen som nästan kan ses som en extremt noggrann beskrivning av situationen.
Mitt inlägg bygger tyvärr på pressinformation som – åtminstone vad gäller Italien – åstadkommer avsevärd oro eftersom man har upptäckt döda pilgrimsfalkar och flyttande ankor, två arter som är mycket motståndskraftiga.
Jag skulle nu vilja lämna två enkla och precisa kommentarer. Den första gäller hälsoaspekten. Vi har inte drabbats fullständigt ovetande av H5N1-stammen eftersom den identifierades 1997 och dök upp på nytt som H7N1 mellan 1999 och 2001. Eftersom bakteriestammen hela tiden muterar skulle vi nu vilja fråga kommissionen vad den avser att göra i förebyggande syfte eftersom – såsom några ledamöter mycket riktigt påpekade före mig – vi alltid vidtar åtgärder efter att en katastrof uppstått. Vissa medlemsstater är utrustade med egna nationella laboratorier, men det europeiska centrumet för infektionssjukdomar måste inrätta en grupp för att övervaka hur hälsosituationen övervakas i medlemsstaterna.
Den andra aspekten gäller kommissionens arbete. Såsom kommissionär Lamy aviserade finns en extremt allvarlig möjlighet inom förhandlingarna för att återuppliva WTO, som syftar till att öka antalet länder som omfattas av ”Allt utom vapen”-initiativet. Så vilka garantier erbjuds våra konsumenter när det gäller globaliseringen av marknaderna? Tror inte kommissionen att en expertgrupp borde inrättas i frågan, inom WTO:s nuvarande ramar, när det gäller förhållandet mellan globalisering och hälsoproblem? 
Malliori (PSE ).
   – Herr talman, herr kommissionär! Ännu en gång står vi inför ett nytt hot mot folkhälsan. Denna sjukdom visar att smittsamma sjukdomar går utanför medlemsstaternas ramar och kräver omedelbara åtgärder för att förebygga sjukdomar och skydda de europeiska medborgarnas hälsa.
Den 1 februari 2004 påpekade Världshälsoorganisationen faran med influensaviruset som spreds mellan människor. Hittills har 19 personer avlidit, 23 har smittats och viruset har dykt upp i tio asiatiska länder. Viruset är inte bara mycket smittsamt; förseningen när det gäller att tillhandahålla korrekt information har dessutom återigen bidragit till att sprida det. Europeiska kommissionen kanske underskattar faran och anser att viruset inte kan smitta från en människa till en annan. Vi vet emellertid att influensavirus är genetiskt instabila och att deras uppträdande inte kan förutses. Denna specifika epidemi kan därför förändras snabbt och kontinuerligt.
Jag välkomnar absolut de åtgärder som vidtagits för att förbjuda import av kött och fågel under sex månader, liksom import av levande fåglar som husdjur från asiatiska länder. Men vi får inte nöja oss med det, herr kommissionär. Som ni mycket väl vet bär också vilda fåglar på viruset när de flyttar med sina flockar. Vi behöver expertkunskaperna från FAO så att lämpliga riktlinjer kan utfärdas och vikten av förebyggande vaccinationer kan betonas, där det är möjligt.
Historien har lärt oss att när en sjukdom har ekonomiska återverkningar på jordbrukssektorn och även kan skada människors hälsa får riskerna för människor inte underskattas. De måste prioriteras om vi verkligen vill bibehålla konsumenternas förtroende. Jag tycker inte att det är vad som har hänt hittills med de åtgärder som aviserats.
Avslutningsvis, herr kommissionär, måste vi vara säkra på att uppfödare i de drabbade områdena kan få lämpliga möjligheter för att bränna djur som drabbats av sjukdomen, utan att riskera att den sprids.
De Roo (Verts/ALE ).
   – Kommissionär Byrne! Tack för er sakliga förklaring, men jag måste fortfarande säga att jag undrar vad det är vi faktiskt gör. Liksom liberalerna kan vi inte undgå att observera att vi inte bara har en yttre gräns utan femton olika yttre gränser, där olika försök görs för att kontrollera om det förekommer import av fågelinfluensa. Vi har bevittnat ett liknande scenario i fallet med mul- och klövsjukan, och vi måste vidta åtgärder för att hindra att en liknande situation uppstår igen.
Jag måste lätta mig hjärta om något annat också. Om våra äldre riskerar att drabbas av influensan finns vaccin tillgängligt i stor utsträckning. Även i detta fall vet vi att vaccin är nödvändiga, men inget eller alldeles för lite görs åt det. Det enda land som arbetar med vaccin är Italien. Jag tycker att Europeiska unionen borde göra en gemensam ansträngning för att utveckla vaccin, så att vi kan bekämpa sjukdomen på ett barmhärtigt sätt. 
Liese (PPE-DE ).
   – Tack, herr talman. Herr kommissionär, mina damer och herrar! Det är nästan exakt ett år sedan vi här i kammaren diskuterade sars. Precis som då säger många ledamöter nu att globaliseringen och den europeiska inre marknaden, som huvudsakligen är något bra, bara kan fungera väl om vi också vidtar åtgärder för att skydda människors hälsa. Det är här som Europa måste vidta åtgärder, för virus och bakterier stannar när allt kommer omkring inte vid gränserna. Låt mig ta upp Jan Mulders exempel. Düsseldorfs flygplats ligger mycket nära den nederländska gränsen och många nederländare flyger därför från Düsseldorf när de reser på semester, och ett stort antal personer från Nordrhein-Westfalen kring Düsseldorf flyger från Schiphol. Människorna kommer inte att förstå varför säkerhetsåtgärder vid Schiphol måste vara helt annorlunda än de som vidtas i Düsseldorf. I vilket fall som helst stannar inte virusen vid gränserna, vilka upprättats på olika sätt av nationalstaterna, och jag tror därför att det är här som vi måste stärka åtgärderna på EU-nivå. För ett år sedan stödde jag kommissionär David Byrne när han försökte att få in större befogenheter i den europeiska konstitutionen för att bekämpa detta slags hot. Han skjuter visserligen ofta över målet, och när han gjorde det sade jag det till honom, men i detta fall har han verkligen rätt, och vi borde stå bakom honom.
Även om vi inte uppnådde det vi egentligen ville med konventet har framsteg gjorts, och det är ytterligare en anledning till att verkligen kräva en europeisk konstitution, som kommer att göra det lättare för oss att bekämpa dessa faror.
Jag skulle vilja avsluta med att ta upp Dagmar Roth-Behrendts punkt om forskning. Vi måste definitivt göra mer för den medicinska forskningen, och när vi gör det skall vi inte bara tänka i termer av produkter som kan användas på kort sikt. Att skydda människors hälsa är också ett forskningsmål, ett som det är värt att arbeta för, ett som det är värt att använda pengar till, om det inte finns några företag som är beredda att göra det på kort sikt. Faror kan uppstå utan förvarning, och vi måste därför vara beredda, även om industrin inte har gjort några ansträngningar när farorna uppstått. 
Parish (PPE-DE ).
   – Herr talman, kommissionär Byrne! Jag välkomnar ert uttalande denna morgon, men såvitt jag förstår blev ni under er resa till Thailand informerad om att det inte var fågelinfluensa utan kolera som drabbar kycklingar. Det var först sedan ni återvänt som ni senare fick reda på att det faktiskt var fågelinfluensa. Jag välkomnar det förbud ni har infört mot thailändskt kycklingkött, men ni har inte förbjudit tillagat kött eller kött på burk som utgör cirka 75 procent av vår import från Thailand.
De thailändska myndigheterna har visat sig brista i att uppfylla internationella överenskommelser. De har under kanske två månader dolt den thailändska influensan. Om de skyddar sin marknad från en dödlig sjukdom kommer de säkerligen att skydda den mot mindre överträdelser av EU-standarder. Kommer de att ta samma risk med tillagat kött? Kommer vi att finna att nitrofuranrester och hormoner införs i EU i det tillagade köttet? Överskuggas folkhälsan inom EU av handelsintressena hos dem som exporterar till EU?
Jag anser att Thailand helt bör avföras från all export av fjäderfäkött tills landet kan bevisa att det har den infrastruktur och hederlighet som krävs för att tillämpa EU-standarder utan undantag. Kan vi även införa märkning av ursprungslandet för de viktigaste ingredienserna i bearbetade livsmedel, eftersom det är där den största delen av det thailändska tillagade köttet kommer in i bilden? Hur kan vi vara säkra på att kött som tillagats i Thailand har uppnått rätt temperatur? Det finns kanske en liten risk – hur skall vi kunna veta detta? Tillagad kyckling kan importeras fryst till Förenade kungariket och sedan tinas och ätas utan någon ytterligare behandling efter det att thailändarna tillagade det. Är detta en risk för våra konsumenter?
Tullen på thailändsk tillagad kyckling är en sjundedel av den på fryst färsk kyckling. Varför är det så, herr kommissionär? Detta verkar vara ett kryphål. Slutligen undrar jag om sjukdomen har överförts till USA? 
Oomen-Ruijten (PPE-DE ).
   – Herr talman! Jag tackar kommissionären för hans inledning. Det finns egentligen bara ett fåtal frågor som är viktiga inte bara för konsumenten, utan även för branschen som sådan.
Den absolut första frågan vi måste ställa är huruvida EU äntligen har slagit fast vad det är som vi inte vill släppa in. Jag tycker ibland synd om kommissionären eftersom han bara kan genomföra det som överenskommits i medlemsstaterna. Regeln blev inte giltig förrän den 6 februari. Det betyder att systemet som styr kommissionens förbindelser med medlemsstaterna – när allt kommer omkring kan man inte alltid göra allt – sannolikt fortfarande lämnar en del övrigt att önska. Jag undrar dessutom hur situationen är när det gäller kött, för i regeln fastställs den 1 januari som det datum då import inte längre är tillåten. Men hur är det med kött som importerats från dessa länder före detta datum?
Min nästa fråga är följande: Jag har förstått att det nu också förekommer problem i Förenta staterna. Det är visserligen inte den verkliga fågelinfluensan som vi känner till den i Asien, men den tycks vara besläktad med den. Vad gör vi med dessa länder? Vad vill konsumenterna? De vill ha garantier för att de får säkra produkter. De vill också ha riktig information där det slås fast att eftersom man normalt inte äter rått kött kan kycklingkött i en annan sammansättning eller med ett annat tillagningssätt inte skada. Låt oss se till att vi kan tillhandahålla denna kollektiva information.
Ett antal medlemsstater har redan nämnt vaccin. Jag ser detta som ett område där Europa borde utveckla betydligt mer resurser och utrymme för att tala med en röst. 
Nicholson (PPE-DE ).
   – Herr talman! Nordirland har en mycket livskraftig fjäderfäindustri som uttrycker stark oro. Även om det som har hänt i Asien är olyckligt så måste vi skydda den europeiska marknaden eftersom det är en oerhört stor marknad för fjäderfäindustrin. Jag är bekymrad över att det tog så lång tid för myndigheterna i Asien att informera oss om utbrottet. Detta är mycket oroande. 
Jag måste be kommissionären att noggrant beakta hur ingående vår granskning av kyckling som produceras i Asien och exporteras till Europa har varit. Det finns anledning till djup oro. Våra tillverkare framställer kött av kyckling och broilerkyckling av mycket hög standard till konsumenterna i Europa. Men standarden på kyckling, inte bara från Fjärran östern utan också från andra delar av världen, kan allvarligt ifrågasättas. Vi kan vila på lagrarna och vänta och se. Innan detta förbud hävs på nytt, herr kommissionär, vill jag att ni försäkrar mig om att ni kommer att göra allt för att se till att vår veterinärinspektion i Fjärran östern, där utbrotten skedde, är av bästa tänkbara kvalitet och vi godtar inga ursäkter.
Jag vill även ta upp frågan om import av kycklingfjädrar. Detta kanske inte framstår som ett problem, men jag har blivit informerad om att det är det allvarligaste sättet att exportera asiatisk fågelinfluensa till Europa. Detta måste också tas med i beräkningen vid behandlingen av kycklingkött. 
Maat (PPE-DE ).
   – Herr talman! Även jag skulle vilja tacka kommissionären för hans förklaring, men det finns ett nederländskt ordspråk som lyder: där en åsna har fallit kommer den inte att falla igen, eller med andra ord ”bränt barn skyr elden”. Det är absolut inte min avsikt att göra några jämförelser mellan vår kommissionär och detta djur, men det är definitivt sant att kommissionen ofta reagerar sent på vissa sjukdomsepidemier bland djur. Vi såg det med mul- och klövsjukan, och vi bevittnar det återigen. Kommissionären besökte Thailand i början av januari och slog under sitt besök fast att han var nöjd med hur man tog itu med problemet och att det absolut inte fanns någon risk för fågelinfluensa. Och en månad senare befinner vi oss mitt en världsomfattande kris. Vi i CDA-delegationen här i kammaren kräver av kommissionären att det system som liknar det vi har i Nederländerna, det så kallade Veerman-systemet, skall utvidgas till hela Europa: ett förbud mot import av allt fågelkött, vilket även innefattar tillagat kött, från Sydostasien, ett förbud mot import av sällskapsfåglar, strängare kontroller av flyg från Asien och desinfektionsmattor på alla internationella flygplatser med direkt eller indirekt koppling till Asien. Detta är för närvarande det enda sättet att avvärja krisen.
Jag skulle dessutom vilja be kommissionären att sprida ljus över ryktet om att mul- och klövsjukan har utbrutit i 26 städer i Vietnam. Vi kan nu bekämpa problemet i god tid, och om så är fallet kan vi se till att lämpliga åtgärder vidtas den här gången, och vi bör inte vänta till dess att katastrofen har spridits i Sydostasien igen innan vi vidtar åtgärder. Vi är positiva till att stödja länderna i Asien i deras kamp mot fågelinfluensan, men vi i Europa bör inte skjuta till medel till detta medan ett antal länder hänsynslöst bryter mot karantänåtgärderna.
Kommissionen borde avslutningsvis inleda en världsomspännande debatt om kampen mot djursjukdomar. Förebyggande vaccinering borde successivt också bli en diskussionsfråga i hela världen, både ur folkhälso- och djurhälsosynpunkt. 
Sturdy (PPE-DE ).
   – Herr talman! Jag välkomnar kommissionären David Byrne. Jag är djupt oroad över några av de frågor som har tagits upp vid detta möte i dag. Handlar detta om folkhälsa eller om människors säkerhet eller är det bara en handelsfråga? Jag är övertygad om att detta är en fråga om folkhälsa. Jag vill fråga kommissionären hur lång tid det tog för honom att ta ett beslut om förbud mot att införa kyckling till Europeiska unionen? Införs kyckling som är under transport fortfarande till Europeiska unionen eller har även denna stoppats? Neil Parish upplyste oss om problemet med tillagat och nedkylt kött som införs. Varför har man inte beslutat att förbjuda allt kött som införs? Det sägs att influensaviruset dödas vid 70 grader – om förhållandena är perfekta – men vi vet inte hur dessa produkter tillagas. Kan ni, herr kommissionär, garantera säkerheten för barnen i min valkrets? Skolorna i Bedford använder till exempel thailändsk kyckling i elevernas måltider. Kan vi fullt ut garantera deras säkerhet?
Jag har tre direkta frågor till er, herr kommissionär. Vad gör ni för att garantera att den mat som införs i detta land är säker? Hur många kvalificerade inspektörer har vi i dag vid våra gränser som kontrollerar säkerheten och kvaliteten på de produkter som förs in i Europeiska unionen? Ni tillfrågades om vad ni avser att göra beträffande märkning. Kan vi garantera konsumenten att märkningen kommer att upplysa om produktionens ursprungsland? Det är särskilt viktigt att ni bevakar detta, herr kommissionär. Det här handlar inte bara om handel utan även om hälsa. James Nicholson talade om fjädrar. Har ni stoppat importen av fjädrar från och med i dag? 
Cardoso (PPE-DE ).
   – Herr talman! Vi är alla uppmärksamma på effekten på världens befolkning av den atypiska lunginflammation som grasserade under förra året. Specialisternas fortsatta hjälplöshet inför denna epidemi ledde till ytterligare känsla av osäkerhet och resulterade i ett stort antal förluster och till ett klimat av instabilitet i samhället, eftersom det betonade att sjukdomen är livshotande för alla som drabbas. Eftersom jag vet att liv och hälsa är de viktigaste tillgångar vi har måste jag uttrycka min oro över denna nya epidemi: en form av influensa vars virus kommer från kyckling och för vilken man ännu inte funnit någon bot. 
Enligt vetenskapliga studier som nyligen offentliggjorts är det bara en sak som är säker: sjukdomen är mycket smittsam. Vad kan man göra för att motverka den? Använda vaccin? Hur effektivt är det? Dra upp gränser kring grannskap, städer och länder och skära av dem från världen utanför? Det var vad som skedde för 80 år sedan, och vi vet alla vad resultatet blev. Hur säker är import av detta kött över världen? Vi behöver alla mer information, åtminstone så att den stora allmänheten inte drabbas av panik. Vi är skyldiga att se till att våra åtgärder bidrar till att lägga ansvaret på folkhälsopolitiken, även när det gäller denna nya sjukdom som vi känner oss maktlösa inför. Vi måste ta reda på om även andra djur i vår livsmedelskedja riskerar att drabbas, eftersom det för några dagar sedan sades att svin hör till de djur som är känsligast för denna typ av virus. För att mildra denna berättigade oro måste alla nödvändiga medel göras tillgängliga för att förebygga och behandla epidemin. 
Wyn (Verts/ALE ).
   – Herr talman! Europeiska unionen måste uttrycka sin oro inför de ohälsosamma förfaranden som har utvecklats i takt med industrialiseringen och masstransporten av boskap i delar av Asien. Djursjukdomar färdas nu långt och snabbt inom visst jordbruk och matdistribution. Detta gör dem mycket svåra att kontrollera. 
I den globala handelns tidsålder skaffar återförsäljare och tillverkare sitt råmaterial där detta är billigast, och den europeiska fjäderfäindustrin har kämpat för att kunna konkurrera med priserna från sydöstra Asien och Brasilien där arbetskostnaderna är betydligt lägre. Enbart Förenade kungariket importerade 36 649 ton fjäderfäkött från Thailand under de första tio månaderna förra året, en ökning med 50 procent jämfört med året innan. Men med tanke på det aktuella influensaviruset måste vi upprätthålla de allra hårdaste standarderna för livsmedelssäkerhet här i Europeiska unionen och garantera att allt importerat kött håller samma höga standard. De moderna matsystemen innebär att djursjukdomar färdas långt och färdas snabbt. Utbrottet av fågelinfluensa i Nederländerna förra året visade hur svårt det kan vara att tygla sjukdomen.
Tror kommissionen att alla hälsovårdsmyndigheter inom Europeiska unionen skulle kunna upptäcka fågelinfluensa och reagera tillräckligt bestämt om den kom till vår kontinent? 
Byrne,
   .  Herr talman! Jag har fått flera frågor och jag skall försöka besvara så många som möjligt.
Caroline F. Jackson frågar om jag är nöjd med de inspektionstjänster vi har, framför allt när det gäller vårt arbete i Asien. När det gäller Kontoret för livsmedels- och veterinärfrågor vill jag klargöra att jag inte har skickat dem till Thailand med anledning av detta utbrott. De experter som befinner sig där, och som jag har sänt, tillhandahåller sina tjänster via Världshälsoorganisationen (WHO) och arbetar tillsammans med Internationella byrån för bekämpande av smittsamma husdjurssjukdomar (OIE) på plats, framför allt i Vietnam. Kontoret för livsmedels- och veterinärfrågor kommer endast att engageras i detta arbete om det anses att något kan uppnås genom detta, det vill säga om omständigheterna är sådana att förbudet kan hävas. Jag har vid ett flertal tillfällen offentligt klargjort att det inte är min avsikt att häva förbudet mot importen av thailändsk kyckling förrän en oberoende utvärdering av situationen där har genomförts, med tanke på den historia som ett flertal av er har hänvisat till. Utvärderingen kommer att utföras efter det att inspektörerna från Kontoret för livsmedels- och veterinärfrågor har besökt platsen och upprättat en rapport om situationen.
Caroline F. Jackson frågade också om vi med tanke på sannolikheten för hemlighållande får bra information och om vi har en lämplig grupp för snabba insatser på plats. Som jag nämnde i mina tidigare kommentarer finns det ett system för tidig varning och snabba insatser. Systemet är inrättat, arbetar från Luxemburg och har varit verksamt under en tid. Ni minns säkert att jag när jag rapporterade om sars till parlamentet förra året även talade om detta utskotts arbete. Det finns ett nätverk för smittsamma sjukdomar som också arbetar tillsammans med de berörda myndigheterna i medlemsstaterna. Jag är fullständigt övertygad om att det system för snabb reaktion som vi har när det gäller djur- och människosjukdomar är mycket effektivt. Ni minns säkert den mycket snabba reaktionen från kommissionen och generaldirektoraten på utbrottet av mul- och klövsjuka för några år sedan, då kommissionen reagerade inom loppet av några timmar och alla berörda myndigheter och medlemsstater inom detta tidsförlopp visste att sjukdomen hade brutit ut i Förenade kungariket. Detsamma gäller folkhälsan eftersom vi har inrättat detta system.
En annan sak som togs upp var nästa fråga på parlamentets dagordning: lagstiftningen om upprättande av ett europeiskt centrum för förebyggande och kontroll av sjukdomar. Jag kan försäkra parlamentet om att det är uppenbart att kommissionen och andra EU-institutioner utför ett gott arbete för att reagera snabbt på dessa frågor och lämna korrekt information till allmänheten samt att verkligen reagera bra och lämpligt på utbrott av detta slag.
När det gäller livsmedelsmärkning så finns det en gällande gemenskapslag om detta. Den kan behöva uppdateras och jag undersöker detta. Enligt gällande lagstiftning krävs märkning av ursprungslandet samt intyg och stämplar från länder som Thailand. Om tillagad kyckling från Thailand är färdigförpackad har den således en stämpel där detta anges och på etiketten anges även ursprungslandet som, vilket jag har angivit i detta fall, är Thailand.
Dagmar Roth-Behrendt frågade om vi gör tillräckligt när det gäller fågelinfluensa och framför allt om vi hindrar importen av livsmedelsprodukter från Asien. Det är viktigt att betona att vi inte bedriver handel med fjäderfäprodukter med något annat land i Asien än Thailand, så de svar som lämnas gäller detta land. Vi är naturligtvis oroade över utbrottet av djur- och fågelsjukdomar i andra delar av världen och vi är noga med att reagera lämpligt på dessa problem.
Som flera personer har nämnt under denna debatt får vi inte glömma bort att också vi inom Europeiska unionen har haft dessa utbrott av fågelinfluensa. Det var ett utbrott i Italien för två eller tre år sedan, ett annat i Nederländerna förra året och det har också förekommit utbrott i Belgien och Tyskland.
Dagmar Roth-Behrendt frågade också vad jag gör åt importerna från Kina. Det är allmänt känt att vi förbjöd importerna från Kina för några år sedan. Detta fick mycket publicitet då. Det finns ett antal livsmedelsprodukter som vi inte importerar från Kina, däribland fjäderfä.
Forskning om vaccinationer utförs – GD Forskning har ett forskningsprogram om livsmedelssäkerhet. När det gäller detta ämne, som Dagmar Roth-Behrendt och andra har tagit upp, så kommer ett informellt möte för EU-ländernas och de anslutande ländernas hälsovårdsministrar att äga rum i Bryssel på torsdag kväll. En av punkterna på dagordningen är frågan om lagerhållning av vaccin när det gäller sjukdomar av denna typ, däribland naturligtvis influensa. Vi hade en diskussion i parlamentet förra året om lämpliga åtgärder mot bioterrorism, till exempel att lagerhålla vaccin mot smittkoppor. Det pågår arbete också med detta. Jag måste dock, som Peter Liese sa, betona att när det gäller folkhälsofrågor är de tillgängliga befogenheterna för oss på EU-nivå mycket begränsade. Det har förekommit försök i Europeiska konventet att utöka dessa befogenheter och vi har gjort vissa framsteg. Jag hyser fortfarande förhoppningar om att vi kommer att göra ytterligare framsteg i denna fråga innan konstitutionen slutförs.
Jan Mulder frågade om inspektionssystemen. Han menar att inspektioner inte utförs på samma nivå för produkter som förs in i Europeiska unionen från länder utanför unionen. I enlighet med kommissionens beslut 2002/995/EG har all personlig import av kött i bagage från Asien förbjudits, med undantag av små mängder särskilda livsmedelsprodukter, till exempel mat för spädbarn. Enligt dessa regler kan inte fjäderfäkött och köttprodukter föras in av passagerare till EU utan att uppfylla samma hälsokrav som kommersiell import. Som jag sade tidigare tillåts ingen kommersiell import av fjäderfäkött från något asiatiskt land där sjukdomen förekommer.
Friedrich-Wilhelm Graefe zu Baringdorf frågade mig sedan om jag reagerade snabbt eller först sedan pressen skrivit om denna fråga. Såsom flera andra talare har nämnt befann jag mig i Asien när detta utbrott blev allmänt känt. Jag hade varit i Vietnam, ett land som vi inte importerar något fjäderfäkött från, så frågan är inte aktuell där. Men jag hade även varit i Thailand. Det är allmänt känt att under den första delen av veckan då jag var där rådde en viss brist på öppenhet, om jag får uttrycka mig så. Jag oroade mig under mina dagar där för det ökade antalet indicier som pekade i motsatt riktning. Efter att ha ställt enträgna frågor stod det två eller tre dagar senare klart för mig att det faktiskt förekom fågelinfluensa, både hos människor och fjäderfän. Jag är övertygad om att min närvaro i Thailand bidrog till att öka öppenheten om detta problem. Den 23 januari, så snart jag fick bekräftat att fågelinfluensa förekom, införde jag ett förbud inom loppet av några timmar. Förbudet trädde i kraft den fredagen klockan 12, Brysseltid. Eventuella påståenden om att kommissionen reagerade långsamt är felaktiga. Jag kan inte föreställa mig någon högre form av kontroll eller övervakning än att kommissionären själv är på plats, ställer frågor och om han inte är nöjd med svaren fortsätter han att framhärda, får fram sanningen och agerar inom några timmar.
Bruno Gollnisch frågade om smittorisken för USA-viruset. Det anses, men är ännu inte bekräftat, att detta virus är ett lågpatogent virus och därför inte kräver samma insatser som den asiatiska influensan från Thailand. Detta är emellertid inte bekräftat och vi fortsätter att bevaka frågan. Vår reaktion bestäms av de uppgifter vi har. Jag vill försäkra honom om att förbudet endast kommer att hävas efter en oberoende utvärdering av omständigheterna.
Francesco Fiori frågade om fåglar som sällskapsdjur och andra fåglar. Ett förbud har inrättats mot import av fåglar som sällskapsdjur. Han frågade mig om samordningsgrupper. Det finns ett reglerande utskott inom EU, med experter från medlemsstaterna, som hanterar detta. Han frågade mig om sambanden mellan globalisering och sjukdomar. OIE i Paris fortsätter att utvärdera situationen. Kommissionen är medlem där och medlemsstaterna är engagerade. De kommer att ha ett möte angående denna fråga senare denna månad. När det gäller WTO-frågorna bidrar även SPS-avtalet avsevärt till skyddet av djur- och folkhälsa.
Alexander de Roo frågade mig om gränser. Än en gång vill jag hänvisa till våra bristande befogenheter när det gäller gränser och smittsamma sjukdomar, men jag hoppas att vi kommer att göra ytterligare framsteg på detta område. Jag hänvisar också till mitt tidigare svar om att hälsoministrarna skall träffas senare denna vecka för att behandla många av de frågor han tog upp angående folkhälsoaspekten och framför allt vaccinationer.
Neil Parish sade att det var först sedan jag återvänt som jag upptäckte att det fanns ett problem och reagerade på ett bra sätt. Så var inte fallet utan, som jag nämnde tidigare, reagerade jag när jag var på plats och kommissionen svarade väl på denna fråga. Vi har inte förbjudit tillagat kött av de anledningar som har nämnts. Jag har blivit informerad om att tillagat kött över 60 grader – och vi tillför en säkerhetsmarginal på ytterligare 10 grader – är tjänligt som människoföda. Inspektörerna i Europeiska unionen och i enskilda medlemsstater vet vad som krävs och utför lämpliga inspektioner för att garantera att det inte förekommer brott mot gemenskapslagstiftningen när det gäller denna fråga. Han talade även om märkning och jag hänvisar till mitt tidigare svar.
Ria G.H.C Oomen-Ruijten frågade om vi följer medlemsstaternas exempel i denna fråga. Händelsernas faktiska förlopp är att kommissionen den 23 januari inrättade förbudet under de omständigheter jag redan har beskrivit. Medlemsstaterna reagerade tillsammans med det reglerande utskottet och bekräftade förbudet den 6 februari, och ett ytterligare förbud för fjädrar inrättades – vilket James Nicholson frågade mig om – den 28 januari.
Robert William Sturdy frågade hur lång tid det tog för förbudet att träda i kraft. Jag har redan besvarat den frågan.
Flera frågor har ställts om antalet inspektörer vid gränsposteringarna. Detta är medlemsstaternas befogenhet. Medlemsstaterna ser själva till att de har tillräckligt många tjänstemän för att kunna garantera att importen undersöks ordentligt. Inspektörerna från Kontoret för livsmedels- och veterinärfrågor kontrollerar detta när de utför sina inspektioner. De upprättar rapporter och dessa rapporter är offentliga. Det har inte förekommit några rapporter som uttrycker oro angående detta.
När det gäller märkning hänvisar jag till mitt tidigare svar.
Även när det gäller fjädrar hänvisar jag till mitt tidigare svar: förbudet har gällt sedan den 28 januari.
Raquel Cardoso nämnde grisars sårbarhet och jag vill bekräfta att detta är något som oroar oss och som vi noggrant bevakar. Det har förekommit rapporter om en infektion i Vietnam i grisars nosar, men den har inte spridit sig och det har inte förekommit några tecken på mutation av influensaviruset. Vi bevakar emellertid detta noggrant på grund av likheten mellan grisars och människors immunsystem. Därför är detta, som hon med rätta påpekar, mycket oroväckande.
Eurig Wyn frågade om hälsovårdsmyndigheterna gör allt de kan för att hindra spridningen av denna sjukdom. Jag är imponerad av det arbete som min egen personal har utfört. Jag har haft ingående samråd och genomgångar med dem, och deras eget arbete, deras samarbete med WHO, FAO och OIE samt med experterna i medlemsstaterna har övertygat mig om att denna fråga tas på största allvar, att tjänstemännen på såväl nationell som internationell nivå inser hur allvarlig den är och att de gör allt som står i deras makt för att sjukdomen inte skall spridas.
En av svårigheterna i de fattigare områdena är att det bästa sättet att utrota sjukdomen är att avliva fåglarna i fråga. Detta är naturligtvis ett problem för fattiga länder eftersom det finns en risk för att sjukdomar av denna typ döljs om inte de berörda myndigheterna tar itu med frågan om kompensation. Detta kan vara en bidragande orsak till den tidigare bristen på fullständig öppenhet i denna fråga i den delen av världen. Vi måste ta itu med detta och betona det i våra förbindelser med myndigheterna i medlemsstaterna. Denna typ av sjukdomar kan inte döljas, deras förekomst kommer att märkas, bli känd och konsekvenserna kommer slutligen att bli värre för de länder som hänger sig åt sådant eftersom de undergräver förtroendet hos de myndigheter som hanterar livsmedelssäkerhet, som vår myndighet inom Europeiska unionen. De stränga åtgärder som krävs innan förbudet hävs i Thailand, med kravet på att en oberoende utvärdering skall äga rum, kommer att vara särskilt viktiga i detta fall på grund av den tidigare bristen på öppenhet. Vi måste försäkra oss om att våra egna myndigheter är nöjda och därför kommer förbudet i Thailand inte att hävas förrän Kontoret för livsmedels- och veterinärfrågor har utfört en inspektion på plats och rapporterat att förhållandena är tillfredsställande. 

Maat (PPE-DE ).
   – Jag har en ordningsfråga, herr talman. Jag har frågat kommissionären om ryktet om utbrottet av mul- och klövsjuka i 26 städer i Vietnam som också plågas av fågelinfluensan. Jag har inte fått något svar på frågan från kommissionären. Jag skulle vilja veta om kommissionären har några upplysningar om detta. 
Byrne,
   . – Herr talman! Vi bevakar situationen i Vietnam och framför allt spridningen av denna sjukdom där mycket noggrant. Det finns en risk för att utbrottet av sjukdomen där är mer allvarligt och omfattande än i Thailand. Jag tror att så är fallet.
Jag måste betona att vi inte importerar någon typ av fjäderfä från Vietnam, så det föreligger inte någon risk mot folkhälsan. Det föreligger inte någon risk mot djurhälsan genom direktimport från Vietnam. Därför är det viktigaste för oss när det gäller detta att tygla spridningen av sjukdomen i Asien som en fråga av allmänt intresse, men det handlar inte om någon ytterligare risk som en följd av import av fåglar eftersom vi inte bedriver den typen av handel med Vietnam. 
Mulder (ELDR ).
   – Herr talman! Kommissionären har varit mycket utförlig i sitt svar, men han har undvikit att svara på en viktig fråga. Under rubrik 1a i budgetarna för 2003 och 2004 har parlamentet och rådet två gånger sörjt för att avsätta extra medel för forskning om bättre vaccin och testmetoder. Det stod kommissionen fritt att avslå denna önskan från parlamentet.
Är kommissionen med tanke på den senaste utvecklingen beredd att undersöka möjligheten att använda medlen från rubrik 1a till forskning om vaccin och testmetoder och så snart som möjligt informera parlamentet om resultatet av dessa överläggningar? Vi måste snabbt göra något åt detta och kommissionen bör inte ignorera resolutionerna från parlamentet, vare sig när det gäller detta eller budgeten i sig. 
Byrne,
   . – Jag vet att Jan Mulder är intresserad av denna fråga och att han har haft direktkontakt med mitt kansli så sent som för några dagar sedan. De poster han anser kräver finansiering är redan finansierade. Frågan är under vilken rubrik de skall behandlas. Om det anses vara nödvändigt att överföra medel från en budgetrubrik till en annan, och detta är det bästa sättet att hantera det på, så kan detta ske. Frågan ses för närvarande över. Det är emellertid viktigt att betona att de poster han anser kräver finansiering inte är underfinansierade. De är finansierade. Om det skulle krävas någon justering i framtiden så kan den hanteras då. 
Gollnisch (NI ).
   – Herr talman! Jag vill inte besvara det som kommissionären har sagt här, utan jag vill bara veta när protokollet från gårdagens sammanträde kommer att justeras, eftersom jag vet att det ännu inte är tillgängligt. Blir det i början av eftermiddagens sammanträde eller vid något annat tillfälle? 
Talmannen.
   – Det blir i början av eftermiddagens sammanträde, kl. 15.00.

Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i dag kl. 11.30.

Talmannen.
   –Nästa punkt är ett betänkande (A5-0038/2004) av John Bowis för utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor om ett europeiskt centrum för förebyggande och kontroll av sjukdomar 
Byrne,
   . – Det gläder mig att vara här och diskutera kommissionens förslag till förordning om att inrätta ett europeiskt centrum för förebyggande och kontroll av sjukdomar som lämnades till rådet och Europaparlamentet i augusti 2003.
Låt mig först uttrycka min tacksamhet gentemot föredraganden John Bowis och ledamöterna i utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor för deras hårda arbete med och stöd till detta viktiga och brådskande förslag.
Sars-krisen i början av våren 2003 var en tydlig påminnelse om behovet av att påskynda vidareutvecklingen av vår förmåga att hantera hoten mot vår hälsa. Den nuvarande epidemin av fågelinfluensa i Asien – som vi precis har diskuterat – och dess potentiella risker mot folkhälsan stärker behovet av snabba och effektiva åtgärder.
Det befintliga gemenskapsnätverket för övervakning och kontroll av smittsamma sjukdomar utgör ett stabilt underlag som vi kan utgå ifrån för att förbättra samarbetet mellan medlemsstaterna, kommissionen och de internationella organisationerna, framför allt Världshälsoorganisationen (WHO).
Vi måste ha tillgång till metoder som är baserade på bästa tänkbara vetenskapliga rådgivning för att så snabbt som möjligt kunna reagera på de hälsohot som uppstår. Inrättandet av centrumet kännetecknar övergången från ad hoc-samarbete till strukturerat samarbete genom en samlingspunkt, med ett tydligt vetenskapligt ledarskap.
Nyligen har vi sett exempel på hur grupper från olika medlemsstater, som svar på begäran om hjälp från WHO, undersöker samma fenomen men med sinsemellan olika metoder. De har skickat prover till olika laboratorier som vart och ett upprättar en egen rapport. Denna divergens skulle upphöra om det inrättades ett aktat vetenskapligt centrum med befogenhet att agera på gemenskapsnivå i frågor som övervakning, nätverk för expertlaboratorier och mobilisering av inspektionsgrupper vid utbrott.
Kommissionens text tar hänsyn till den strama budgeten och respekterar medlemsstaternas ansvarsområden när det gäller folkhälsa.
Till att börja med kommer centrumets huvudsakliga uppgift vara att hantera smittsamma sjukdomar, oavsett om smittkällan är avsiktlig eller tillfällig. Frågan om att därefter utöka dess mandat bör baseras på erfarenhet. Jag hoppas verkligen att vi kan träffa en snabb överenskommelse mellan institutionerna – vid den första behandlingen – så att centrumets verksamhet kan påbörjas så snart som möjligt. 
Bowis (PPE-DE ),
   . – Herr talman! När jag presenterar betänkanden för parlamentet lägger jag gärna, som en slags signatur, till ett citat och i det här fallet använde jag det arabiska ordspråket: ”Den som är frisk har hopp och den som har hopp har allt”. Det uttalande och den debatt vi just har lyssnat till visar det hopp och den oro som våra väljare känner och hur angeläget de anser det vara att vi i framtiden förbättrar oss på detta område. 
När det gäller fågelinfluensa och överföringen från hönor till ankor och sedan vidare till grisar och människor – vilket har lett till att 19 människor har avlidit – är mutation en möjlighet. När vi ser tillbaka på erfarenheterna från sars och när vi betraktar det ständiga hotet med bioterrorism märker vi att det finns ett behov av att, som kommissionären nämnde, centrumet samordnar arbetet bättre, och vi ser att det finns ett behov av att snarast gå vidare med denna åtgärd.
Vi hanterar hälsokriser som ligger inom Europeiska unionens befogenheter. Vi hanterar även andra hälsoområden och inledningsvis, som kommissionären sa, smittsamma sjukdomar, inte minst de som är läkemedelsresistenta och som utgör hot mot våra samhällen.
I betänkandet ges underlag för att om tre år genomföra en ny översyn av åtgärdens ansvarsområde och den erfarenhet som har uppnåtts för att se hur vi på bästa sätt kan gå vidare med övrig hälsoövervakning.
Centrumet liknar inte det amerikanska centrala ledningscentrumet utan är ett slags nätverk i nätverken. Det är varken byråkratiskt eller kostsamt. I sinom tid kan vi behöva se över dess kostnader för att se om vår finansiering av det är tillräcklig, men i dagsläget är det verkligen inte kostsamt. Centrumet kommer att ha ett nära samarbete med nationella nätverk, och inga nationella nätverk behöver känna sig hotade eftersom de själva kommer att vara en del av det. Centrumet kommer även att arbeta med internationella organ, framför allt WHO som är grundläggande på dessa områden.
I våra diskussioner har vi behandlat två huvudfrågor. Den ena var ansvarsområdet, där vi nådde en smärtfri och godtagbar lösning och den andra var styrelsen, där det rådde vissa meningsskiljaktigheter. Jag är en av dem som alltid har förespråkat små styrelser för dessa myndigheter och organ, till exempel för Europeiska myndigheten för livsmedelssäkerhet, men i detta fall finns det en grundläggande orsak till varför varje medlemsstat måste företrädas i styrelsen. Varje medlemsstat kan nämligen komma att ombes att bidra till centrumets arbete. Detta är en känslig fråga. Jag är tacksam för att vi även har kunnat garantera att parlamentet företräds i styrelsen.
Det är viktigt att detta centrum inrättas till år 2005 och därför måste vi besluta detta vid en enda behandling, med tanke på de komplexa frågor som parlamentet har att ta ställning till under det kommande året. Det har varit en komplicerad samrådsprocess med kolleger och med rådet som har lett till en komplex uppsättning av i huvudsak tekniska och språkliga ändringsförslag. Vi har nu två grupper av ändringsförslag. Den första är de som jag rekommenderar att parlamentet antar och den andra är de som ersätts av den första. Därtill kommer sedan ytterligare två ändringsförslag som har ingivits av ELDR-gruppen och jag måste säga att oavsett vad man anser om dessa ändringsförslag så skulle ett godkännande innebära att möjligheten att föra denna åtgärd vidare till år 2005 sätts på spel. Jag måste därför be parlamentet att avslå dessa ändringsförslag.
Detta betänkande har möjliggjorts genom samarbetet med kollegerna i min grupp och med andra grupper och jag är djupt tacksam mot dem, mot skuggföredragandena, gruppen, utskottet och parlamentets sekretariat. Våra diskussioner och debatter har också haft betydelse, bland annat de vi har haft med kommissionen och rådet som ofta har varit kraftfulla men ändå alltid positiva.
Jag är tacksam mot såväl det förra italienska ordförandeskapet som mot det nuvarande irländska ordförandeskapet för det arbete vi har uträttat tillsammans. Genom detta arbete kommer gemenskapens kapacitet och den nationella kapaciteten för att bevaka folkhälsoaspekterna inom Europeiska unionen att förbättras. Det kommer även att göra det möjligt för oss att arbeta med andra länder utanför Europeiska unionen för att förebygga, kontrollera och besegra de hälsohot vi står inför i dag. Jag rekommenderar att parlamentet antar denna åtgärd.
Grossetête (PPE-DE ).
   – Herr talman, herr kommissionär! Först av allt skulle jag vilja framföra mina varmaste gratulationer till föredraganden. Självfallet kommer jag att tala om hur brådskande vi anser att det är att inrätta ett europeiskt centrum för förebyggande och kontroll av sjukdomar. Det framgår också tydligt av diskussionerna vi just haft och dem vi hade förra året vid ett tillfälle när hoten mot hälsan var allvarliga.
Vi måste inrätta ett system som gör det möjligt för oss att reagera både effektivt och snabbt eftersom sjukdomar som vi vet inte känner till några gränser, för att inte tala om att riskerna för spridning är ännu större när utbytet mellan människor och förflyttningar till jordens alla hörn hela tiden blir vanligare. Det potentiella hotet om biologisk terrorism betyder slutligen att vi måste vara särskilt vaksamma.
Vi får emellertid inte oroa allmänheten utan skall snarare förebygga risker och skapa alla tillgängliga möjligheter för att upptäcka och snabbt åtgärda sjukdomen. Ett sådant synsätt kräver därför mycket nära samarbete mellan medlemsstaterna och gemensamma åtgärder för att förena resurser, kompetens och kunskap. Med detta europeiska centrum för förebyggande och kontroll inrättar vi ett Europa av immunförsvar.
Jag hoppas därför att detta centrum kommer att kunna tillhandahålla objektiv och lättbegriplig information om hälsorisker för den stora allmänheten och framför allt att det blir operativt så snart som möjligt. Vi får inte fördröja arbetet utan måste se till att detta sker. I detta hänseende måste alla ta sitt ansvar, och till varje pris undvika – och detta är kanske den punkt där jag skiljer mig något från föredraganden – att potentiella konflikter uppstår som har sitt upphov i intressen i anslutning till nationell representation, exempelvis. Detta centrum är inte avsett att ersätta nationella myndigheter utan skall naturligtvis hjälpa dem att arbeta i nätverk med behöriga kontor inom gemenskapen, såsom Europeiska myndigheten för livsmedelssäkerhet, Europeiska läkemedelsmyndigheten och, självfallet, samtliga nationella myndigheter.
När det gäller valet av huvudkontor hoppas jag att det blir så operativt som möjligt och att vi kommer att kunna undvika fruktlösa argument. Inget av detta kommer emellertid att göra någon nytta om vi inte utnyttjar våra europeiska forskningsansträngningar i alla dessa hälsofrågor. Som vi alltid säger här i kammaren – min kollega Dagmar Roth-Behrendt sade det nyss – skulle vi vilja att medlemsstaterna äntligen lyssnade på oss. 
Malliori (PSE ).
   – Herr talman, herr kommissionär! Den senaste utvecklingen på hälsoområdet har visat att en medlemsstat inte ensam på ett effektivt sätt kan ta itu med alla hot, även om den har alla nödvändiga medel. Spridningen av epidemier underlättas av att befolkningar flyttar, av miljömässiga och sociala förändringar och av globalisering och krig. Gemenskapen måste också, utöver sina skyldigheter enligt fördragen, bemöta medborgarnas oro. Ett centrum som fokuserar på snabb diagnos och på att bedöma och offentliggöra befintliga och återkommande risker för folkhälsan på ett snabbt, flexibelt och effektivt sätt skulle därför ha inrättats för länge sedan.
Europeiska centrumet för förebyggande och kontroll av sjukdomar kommer att samordna och förstärka arbetet inom Europeiska kommissionen, medlemsstaterna och nätverket för epidemiologisk övervakning och kontroll av smittsamma sjukdomar. Det kommer att arbeta med alla befintliga enheter inom folkhälsan, såsom Världshälsoorganisationen och Europeiska myndigheten för livsmedelssäkerhet.
För min grupps räkning, herr talman, och efter den senaste utvecklingen – jag tänker på den tidigare debatten som vi hade om fågelinfluensan – skulle jag vilja betona att vi instämmer i föredragandens förslag att avsluta ärendet vid den första behandlingen och att centrumet skall öppnas 2005, även om vi inte är helt nöjda med rådets ståndpunkt. Jag skulle emellertid vilja tacka föredraganden för att ha accepterat mina förslag att utvidga omfattningen av förordningen till andra allvarliga hälsohot och inte bara till smittsamma sjukdomar. Jag skulle också vilja tacka honom för att han accepterade behovet av att registrera och korrekt hantera återverkningar av den senaste tidens epidemier på både den fysiska och mentala hälsan. När det gäller medel, herr talman, är det grundläggande att centrumet har en egen budgetpost och anslag som gör att det kan sköta sitt svåra uppdrag. 
Avslutningsvis skulle jag återigen vilja gratulera och tacka föredraganden. 
Ries (ELDR ).
   – Herr talman, herr kommissionär! Som andra redan har sagt krävde vi för knappt ett år sedan just här, när sars-epidemin härjade som värst, att det skulle inrättas ett europeiskt centrum för att hantera dagens epidemier. Hittills har det när det gäller dess uppgifter varit tänkt att det skall utformas enligt Atlanta CDC. Uppenbarligen var detta något som behövde göras på EU-nivå, för det första för att inte mindre än 19 nya framväxande och dödliga virus har dykt upp sedan 1976, virus som inte känner några gränser och flyger lika fort som flygplan: aids, ebolaviruset, West Nile-viruset och sars för att bara nämna några.
Det är något som behöver göras på EU-nivå också, eftersom det är här som Europas hälsa måste försvaras så snart det går och måste göras bättre här än på någon annan nivå, vare sig det handlar om lokala myndigheter, regioner eller stater. Och det är tydligt att så är fallet nu, när vi måste bekämpa dessa virus som kan överföras till människan. Epidemin med atypisk lunginflammation har bekräftat hur modiga de forskare och läkare var som har riskerat sitt liv för att varna det internationella samfundet, och även om Europa klarat sig relativt oskatt i det här fallet måste vi fortsätta att vara vaksamma. Sars har inte utplånats, och som många sagt här under förmiddagen ligger andra virus och väntar på nya mutationer som kan vidarebefordra virus till människan, såsom fågelinfluensan. 
Det är anledningen till att sunt förnuft, relevansen i förslagen från vår föredragande John Bowis – som jag också varmt vill tacka här – och kvaliteten i den kompromiss som uppnåtts med det irländska ordförandeskapet kräver att vi i morgon applåderar det snabba inrättandet av detta europeiska centrum för förebyggande och kontroll av sjukdomar.
Som jag sade kommer organisationen att ha många exakta och grundläggande uppgifter: möjligheten att snabbt bemöta en virusepidemi, eller en som avsiktligt orsakats av en biokemisk attack, information till allmänheten om alla risker för smitta, större internationellt samarbete, företrädesvis med WHO naturligtvis. Centrumet kommer också – och jag är inte den första som säger eller upprepar det i dag – (och varför inte?) att tvingas inrätta ett europeiskt nätverk av laboratorier och bidra till sökandet efter vaccin mot de sjukdomar som fortfarande är resistenta mot antibiotika. Marknadsföring av vaccin eller läkemedel mot virus är alltid en kamp mot klockan och tar ibland årtionden. Det är anledningen till att det är mycket viktigt att vi fortsätter att investera lika mycket i screening-tester som i teknik för inaktivering. I detta sammanhang noterar jag kommissionär David Byrnes åtagande – som han nyss sade – att flytta fördragens gränser så långt han kan i denna fråga.
Under tiden, på kort sikt, dvs. under 2005, kommer Europa med 25 medlemmar att ha sitt centrum för förebyggande och kontroll av sjukdomar, och vi måste se bortom denna mycket starka signal till tecknet på ett framväxande hälsans Europa. 
Mussa (UEN ).
   – Herr talman! Jag skulle vilja börja med att gratulera John Bowis för den professionalism, beslutsamhet och lämplighet med vilken han slutförde förslaget till detta viktiga betänkande. Jag gratulerar också föredraganden till hans enorma ansträngningar vid förhandlingarna med rådet för att nå en överenskommelse vid den första behandlingen. Jag tror faktiskt att det är av största betydelse att detta centrum blir operativt så snart som möjligt, för att garantera övervakningen av hälsan och ett system för tidig varning som unionen måste tillhandahålla för att på ett korrekt sätt ta sig an de utmaningar som uppstår vid den nära förestående utvidgningen, och på grund av en globaliserad värld som i ökad utsträckning är oskyddad mot spridningen av sjukdomar som vi ännu inte känner till: sars under 2003 och fågelinfluensan helt nyligen är typiska exempel. Jag anser därför att den 1 januari 2005 måste bli den absoluta tidsfristen för att starta detta centrum.
En annan punkt jag skulle vilja betona är den inledande utbildningen och fortbildningen för all hälsovårdspersonal i unionens medlemsstater, och detta centrum borde vara ansvarigt för detta. Unionen är beredd att ta med tio nya länder och borde ha för avsikt att ge alla hälsovårdssystem instrument, medel och kunskap för att skapa effektiv synergi mellan alla medlemsstater och på så sätt garantera att de unionsåtgärder som centrumet föreslår blir enhetliga.
Jag vill avsluta med att nämna att förmågan att på ett korrekt sätt bemöta ett internationellt hälsohot i stor utsträckning beror på att man i förväg antar förberedande planer för snabba åtgärder vilka samordnas på europeisk nivå. Centrumet borde tillhandahålla denna grundläggande tjänst. 
Trakatellis (PPE-DE ).
   – Herr talman! I dag passerar vi en viktig milstolpe eftersom vi, efter många år av debatt och beslut om behovet att utöka unionens möjligheter att vidta snabba, samordnade åtgärder vid hot mot folkhälsan, äntligen diskuterar att inrätta ett europeiskt centrum för förebyggande och kontroll av sjukdomar. 
Under de senaste tjugo åren har det förekommit rapporter om trettio nya infektionssjukdomar, eller varianter av gamla sjukdomar som orsakats av muterade virus, eller till och med gamla sjukdomar som återuppstått, som tuberkulos, för att bara nämna ett exempel. 
Alla dessa kriser på folkhälsoområdet, såsom sars och fågelinfluensan nyligen, har visat på svaghet och brister i befintliga system. Jag hoppas att centrumet med sin lilla men lämpliga vetenskapliga operativa struktur kommer att kunna åtgärda dessa brister på ett effektivt sätt. Om dess arbete skall bli effektivt och tillfredsställande måste centrumet emellertid bli den centrala referensen och samordningspunkten för alla nationella övervakningscentrum, referenscentrum och laboratorier i medlemsstaterna.
Jag skulle vilja tacka föredraganden för att han inte bara accepterade de ändringsförslag jag lämnade utan även för att två mycket viktiga frågor som inte fanns med i det ursprungliga förslaget godkändes och accepterades i samband med dem. 
Den första gäller utvecklingen av strategin för vaccinationer, som är ett mycket viktigt vapen i kampen mot hotet från infektionssjukdomar.
Den andra gäller identifiering av aktuella folkhälsofrågor och främjande av relevant, tillämpad forskning, för att förstärka våra möjligheter att förebygga och göra de samordnade åtgärder som vidtagits effektivare.
Herr talman! Jag hoppas att vi också skall kunna överbrygga dessa slutliga tveksamheter och att centrumet snart kommer att vara i full gång, även i sin nuvarande begränsade form. 
Roth-Behrendt (PSE ).
   – Tack, herr talman. Mina damer och herrar! Jag skall försöka undvika att upprepa det som redan har sagts, och även undvika att avleda uppmärksamheten genom att diskutera smittsamma sjukdomar såsom influensa, virus och liknande. John Bowis inledde sitt anförande med att säga att ”den som har hälsa har hopp, och den som har hopp har allt”. I så fall känner jag mig i dag mycket rik, för jag har allt. Jag hyser hopp, och det betyder allt. Jag har lite mer än så. Jag hoppas att det centrum vi diskuterar i dag mycket snart kommer att bli operativt.
Françoise Grossetête gav en mycket tydlig beskrivning av vad detta centrum måste kunna göra för att bli effektivt. I själva verket måste det göra det omöjliga. Med relativt få personer, baserat långt borta i norra delen av Europeiska unionen, i Sverige, måste det upprätthålla intensiv kontakt med alla medlemsstater; det måste motivera sina hälsovårdsministrar, använda pengar och bygga upp informationsnätverk och samtidigt upprätthålla kontakten med kommissionen och parlamentet. Även om detta innebär ett omöjligt uppdrag hyser jag hopp, och jag har därför, som John Bowis, allt.
Jag kan inte annat än instämma helhjärtat när Françoise Grossetête säger att det är viktigt att vi utför vårt arbete snabbt, och att det är viktigt att vi får fart på saker och ting. Av detta följer emellertid att människor som arbetar där måste vara mycket oberoende, arbeta på ett mycket okonventionellt sätt och ha fantasi och förmåga att arbeta på eget initiativ. Långtifrån alla kan göra det. När man tittar på ett antal av de myndigheter vi inrättat de senaste åren måste jag säga att deras framgång inte är direkt självklar.
Nu har vi möjlighet att komma till en annan slutsats. Eftersom mina kolleger talat om detta centrum i detalj måste jag säga vad jag skulle ha velat se. Hopp är enligt min uppfattning förenat med ambition. Naturligtvis är smittsamma sjukdomar viktiga, och naturligtvis är kampen mot dem viktig när det gäller att skydda medborgarna i vår europeiska union, men låt oss vara klarsynta när det gäller det faktum att de flesta människor i Europeiska unionen inte dör av smittsamma sjukdomar utan av cancer, hjärtinfarkter och stroke. Hur kommer det sig att det är en fråga om tur om man överlever en hjärtinfarkt, beroende på om man bor i Berlin eller i Madrid eller någon annanstans? Hur kan det komma sig att de bästa tillämpningarna vid behandling av cancerfall ännu inte är fastställda och spridda inom Europeiska unionen? Jag betraktar det som ett oacceptabelt sakernas tillstånd.
Jag önskar att vi hade varit mer ambitiösa och sagt att det minsta vi behöver är att koppla ihop de bästa tillämpningarna inom Europeiska unionen för att bekämpa de verkliga sjukdomarna som vi för närvarande måste klara av. Nätverk skulle ha legat inom Europeiska unionens behörighet, och vi kunde ha haft råd med det. Vi lyckades inte i den första omgången, men jag hoppas att vi i det andra försöket lyckas se till att människors tillfrisknande från allvarliga sjukdomar inte är en fråga om tur och inte beror på om de lever i norr, söder, mitt i Tyskland eller på dess slätter, eller i någon annan del av Europeiska unionen. Tack. 
Korhola (PPE-DE ).
   – Herr talman! Min kollega, John Bowis, sviker oss aldrig. Han ger inte bara näring åt våra själar med den aforism han väljer i vart och ett av sina betänkanden, utan han ser också till att betänkandet är tydligt, detaljerat och balanserat. Det är fallet även denna gång.
Centrumet mot smittsamma sjukdomar kommer att vara en enormt viktig del av unionen eftersom infektionssjukdomar visat sig vara en stor säkerhetsrisk. Med den mycket stora publicitet de får måste de vara en betydande faktor i den osäkerhet som allmänheten känner. Fågelinfluensan har varit ett iögonfallande diskussionsämne den senaste tiden och aids är fortfarande obesegrad, för att inte tala om äldre smittsamma sjukdomar som tuberkulos. Hotet om biologisk terrorism är tyvärr dessutom verkligt, vilket de mjältbrandsbrev vi såg under 2001 visade.
Enligt fördragen har EU en tydlig skyldighet här, och det finns funktionella orsaker som förstärker det: gemensamma åtgärder för att bevara folkhälsan och förebygga sjukdomar är effektivare. Av den anledningen är målet att påbörja centrumets arbete snabbt nästa år absolut rätt, och i betänkandet från utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor intar man en absolut positiv inställning till detta mål. 
I den förordning som diskuteras avser man därför att inrätta det centrum som utlovats till Sverige, i det paket som överenskoms vid Europeiska rådet i december. Jag hoppas att farsen med den fleråriga aspekten av beslutet om paketet senare kommer att innebära att det blir en ändring av beslutsprocessen. Även om beslutet att inrätta det nya centrumet uppenbarligen styrs av kravet på konsensus i rådet bör en sådan detalj som dess geografiska belägenhet beslutas av en majoritet. När det gäller balansen mellan behörigheter i unionen och i medlemsstaterna är endast det tidigare systemet viktigt. Det senare ger bara upphov till nationell chauvinism, och det bör förhindras när det är möjligt genom att strukturerna för beslutsfattande ses över. 
Stihler (PSE ).
   – Herr talman! Inrättandet av ett europeiskt centrum för förebyggande och kontroll av sjukdomar har aldrig varit så viktigt som nu. utbrottet av sars nyligen, det aktuella hotet från en eventuell biologisk terroristattack och till och med den aktuella krisen med asiatisk fågelinfluensa är exempel på sjukdomshot mot den globala by vi lever i dag. Det hot mot Europas hälsa som den snabba spridningen av sjukdomen utgör är verkligt och närvarande.
Varje år flyger 1,4 miljarder passagerare med internationellt flyg. Var och en av dem utgör ett hot mot den globala säkerheten när det gäller hälsa. Om de skulle visa sig vara smittobärare av influensa eller sars skulle de inom några timmar oavsiktligt kunna riskera miljontals människors liv. Den globala uppvärmningen hotar till och med Storbritannien med sjukdomar som malaria, samtidigt som sjukdomar som tuberkulos redan är återkommande.
Att blunda för fördelarna med globalisering är inte en lämplig reaktion – vi får inte ge upp de möjligheter som ökad handel och ökat resande innebär, varken till följd av de biologiska hoten eller på grund av terrorism – utan vi behöver samordnade åtgärder. I dagens värld har inget land råd att sköta detta på egen hand. Det är därför som parlamentsledamöterna från Labourpartiet ställer sig bakom förslagen till ett europeiskt centrum för förebyggande och kontroll av sjukdomar.
När det handlar om att ta itu med sjukdomar fungerar Europa. Europeiska kommissionen kunde med omedelbar verkan förbjuda import av kyckling från länder som drabbats av den nya fågelinfluensan. Utan EU skulle det ha krävts en oerhörd insats för att samordna åtgärderna från alla 15 – och snart 25 – medlemsstaterna. Vi måste stärka denna samordning och inte göra den svagare genom att isolera oss. Därför gläder det mig att parlamentsledamöter från Torypartiet också ställer sig bakom denna plan i dag. Jag undrar dock hur detta stämmer överens med deras Europafientlighet och deras princip att attackera EU så snart tillfälle ges.
Centrumet kommer att bidra till att förbättra och stärka förebyggandet och övervakningen av mänskliga sjukdomar i EU. Dess funktioner för tekniskt arbete och forskning kommer att vara en tillgång, liksom samarbetet med WHO. Även jag anser att allmänhetens tillgång till information är nödvändig och därför bör centrumet ha en egen webbplats med information om dess arbete och offentliggörande av dess åsikter.
Detta är en av EU:s framgångssagor och vi bör fira skapandet av det. 
Liese (PPE-DE ).
   – Herr talman, herr kommissionär, mina damer och herrar! Jag skulle vilja upprepa det tack som framförts till föredraganden John Bowis. Han hade verkligen en mycket svår uppgift, för ursprungligen var det inte alls klart att vårt förslag skulle mötas av ett allmänt godkännande; den tyska förbundsregeringen var exempelvis mycket skeptisk till att börja med. Catherine Stihler kanske vill notera att den i detta sammanhang var mer euroskeptisk än de brittiska konservativa. John Bowis har lyckats hantera ett så kontroversiellt ämne på ett sådant sätt att vi är på gränsen till att nå en överenskommelse, och att det verkligen är möjligt att avsluta denna fråga vid den första behandlingen och före utvidgningen.
Jag tror att det var och är inkonsekvent att Europeiska unionen skall ha mycket stora befogenheter när det gäller att hantera sjukdomar bland djur och kunna vidta direkta åtgärder, men det är konsekvent när det gäller att bekämpa sjukdomar som drabbar människor och när människans hälsa är i fara, att det första som sägs är det magiska ordet ”subsidiaritet”. Jag är fullständigt för subsidiariteten; jag är inte positiv till en europeisk supermyndighet eller till en fullständig harmonisering av tillhandahållandet av hälsovård, men detta är ett område där europeiska åtgärder är riktiga, vilket vi såg av de många exempel som gavs i förmiddagens debatt om fågelinfluensan. Eftersom vi måste utnyttja medlemsstaternas befogenheter är detta något som vi måste samla på EU-nivå.
Jag tycker det är riktigt att vi skall anlägga ett pragmatiskt synsätt genom att börja med de smittsamma sjukdomarna – vilket är det mest brådskande problemet för tillfället – och sedan se vart vi kan gå därifrån. Jag tycker också att det som Antonios Trakatellis sade var mycket viktigt, nämligen att den gemensamma debatten om utvecklingen av vaccinationspolitiken måste prioriteras.
Min slutliga kommentar riktar sig till rådet som är representerat här, inte av ministrar utan av tjänstemän. Många ledamöter här i kammaren har nämnt bioterrorism. För över tre månader sedan ställde jag en fråga i det ärendet till rådet, vilken normalt skulle ha besvarats inom sex veckor. Jag väntar fortfarande på ett svar. Bioterrorism är en alltför viktig fråga för oss för att vi skall kunna tillåta oss sådana förseningar. 
Byrne,
   . – Herr talman! Denna intressanta debatt understryker förslagets angelägenhet och betydelse. De politiska påtryckningarna för att så snart som möjligt inrätta detta centrum och starta dess verksamhet återspeglar de europeiska medborgarnas behov och oro.
I dagens Europa, där miljontals människor färdas över nationsgränserna varje dag, måste vi kunna vidta snabba och samordnade åtgärder på EU-nivå för att på bästa sätt skydda våra medborgares hälsa. Det är just detta som är syftet med centrumet. Genom att förena vår samlade vetenskapliga expertis och stärka våra system för tidig varning kommer centrumet för förebyggande och kontroll av sjukdomar att möjliggöra bättre beredskap samt snabbare och effektivare insatser vid sjukdomsutbrott.
För att sammanfatta debatten denna morgon vill jag fokusera på tre centrala frågor i förslaget som har haft avgörande betydelse: centrumets uppdrag och uppgifter, en möjlig utökning av dess verksamhetsområde och sammansättningen av dess styrelse. Det råder en stark samsyn mellan institutionerna när det gäller centrumets inledande ansvarsområde. Vi är alla överens om att det till att börja med skall inriktas på smittsamma sjukdomar och ha kapacitet för att kunna reagera på oväntade utbrott av okänt ursprung. Rådet och parlamentet delar åsikten att en extern utvärdering behöver göras som bedömer möjligheten att utöka centrumets ansvarsområde och som grundar sig på dess prestationer och påverkan, i den mån resurserna medger detta.
Det är uppenbart att centrumets budget kommer att styra en eventuell utökning av dess ansvarsområde och efter år 2006 måste detta beslutas utifrån de nya ekonomiska perspektiven. För att centrumet skall kunna inleda sitt arbete och för att det skall få inflytande är kommissionen beredd att acceptera detta tillvägagångssätt, men detta innebär att när frågan om behovet av att utöka dess ansvarsområde uppstår bör vi – och kommer vi – att förvänta oss att parlamentet och rådet behandlar ett sådant förslag snabbt genom medbeslutandeförfarandet.
När det gäller centrumets organisatoriska aspekter innebär förslaget att ansvaret för det dagliga arbetet i centrumet tilldelas direktören. I den rådgivande gruppen kan direktören få råd från sina kolleger och genom gruppen garanteras det att äganderätten till detta företag delas med medlemsstaterna. Kommissionen kan godta att intressenter som icke-statliga organisationer och akademiker ingår i den rådgivande gruppen. För direktören blir det en fördel att ha tillgång till mer allmänna åsikter vid utformandet av centrumets arbete.
Styrelsen bör bestämma riktlinjer och fatta beslut. I kommissionens förslag balanseras detta dubbla ansvar på det sätt vi anser vara mest effektivt och öppet. Detta tillvägagångssätt bygger på de principer som anges i kommissionens meddelande om styret av europeiska organ.
I en förordning som antogs förra månaden välkomnade parlamentet detta meddelande och medgav att det fanns ett behov av att begränsa storleken på organens styrelser. Kommissionen vill ha ett konsekvent tillvägagångssätt när det gäller denna fråga eftersom varje organ för närvarande tycks gå sin egen väg. Jag noterar att rådet och parlamentet nu har enats om att styrelsen för det europeiska centrumet för förebyggande och kontroll av sjukdomar skall bestå av en representant per medlemsstat, tre från kommissionen och två från parlamentet. Kommission anser att en styrelse med 30 ledamöter blir otymplig och kan hämma processen för beslutsfattande. Med tanke på den kompetens som detta innefattar och som utövas här är jag dock överens med föredraganden om att det finns starka argument för att ha en ledamot per medlemsstat i styrelsen. Kommissionen noterar emellertid villkoren i kompromissen som stöds av rådet och parlamentet och är därför villig att, trots våra reservationer, godta denna kompromiss med tanke på dess betydelse för ett snabbt inrättande av centrumet.
Kommission konstaterar att utvärderingen som föreskrivs i artikel 31 i förordningen kommer att omfatta centrumets arbetsmetoder, inklusive styrelsens sammansättning och funktion.
Parlamentet kommer att få tillgång till en fullständig förteckning över kommissionens ståndpunkt avseende varje ändringsförslag.(1) Kortfattat innebär förslaget att kommissionen godtar alla ändringsförslag som är en del av det kompromissförslag som föredraganden har utarbetat. Liksom föredraganden yrkar jag på att de ändringsförslag som inte ingår där inte bör – och inte kan – godtas av kommissionen. 
Jag vill avsluta med att tacka föredraganden och parlamentet. När jag formulerade denna idé för några år sedan fick jag inte bara det stöd jag förväntade mig av mina egna tjänstemän utan dessutom ett mycket starkt stöd från parlamentet. I dag bör vi vara stolta över oss själva. Genom att rösta om denna fråga i morgon reagerar vi i rättan tid på förhållanden där vi ser smittsamma sjukdomar på global basis. Vi har diskuterat detta under den senaste debatten här i parlamentet. Vi kan med stolthet säga till våra medborgare att när det gäller smittsamma sjukdomar så reagerar vi snabbt och på ett bra sätt utifrån deras behov.
Ibland är vi onödigt pessimistiska och kritiska mot oss själva. Detta är ett tillfälle när vi kan stå upp och säga att vi har utfört vårt arbete snabbt och på ett bra sätt, vi har agerat utifrån behoven, och vi kan se våra medborgare i ögonen och säga att vi har utfört ett gott arbete. 
Talmannen.
   –Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i dag kl. 11.30.

Talmannen.
   –Nästa punkt på föredragningslistan är ett betänkande (A5-0022/2004) av Georges Garot för utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling om jordbruksinkomsternas utveckling inom Europeiska unionen. 
Garot (PSE ),
   . – Herr talman, mina damer och herrar! Syftet med initiativbetänkandet om jordbruksinkomster är att hjälpa oss att se över genomförandet av den europeiska jordbruksmodellen som bygger på jordbrukens mångfunktionalitet och konkurrenskraft. 
Inkomsterna är barometern för jordbrukens överlevnadsförmåga. Utan tillräckliga inkomster försvinner jordbrukare, och produktionen flyttar från de ömtåligaste områdena. Men om jordbrukare slås ut och koncentrationen ökar riskerar vi att röra oss i riktning från den europeiska modell vi förespråkar, vilken innefattar förekomsten av jordbrukare på alla marker. Analysen av inkomsterna är därför av uppenbart intresse. De relevanta uppgifterna för perioden 1995–2002 är som följer: För det första har den genomsnittliga jordbruksinkomsten i Europa med 15 medlemmar ökat med 7 procent med stora nationella variationer, exempelvis +32 procent i Portugal och –30 procent i Förenade kungariket. För det andra står det statliga stödet för över 50 procent av denna siffra, men fördelningen kan diskuteras. Tjugo procent av jordbruken erhåller 73 procent av stödet för 59 procent av ytan och 25 procent av sysselsättningen. För det tredje föll producentpriserna med 1,1 procent medan konsumentpriserna ökade med 11 procent. För det fjärde beror den svaga förbättringen av denna genomsnittsinkomst på det faktum att kakan delas mellan allt färre jordbrukare eftersom antalet människor som arbetar inom denna sektor minskade med 15,7 procent under samma period. Vi måste därför ställa oss frågan om företeelsen kan få fortsätta utan att den europeiska jordbruksmodellen äventyras. 
Frågan är ännu mer allvarlig som tillämpningen av mångfunktionaliteten kommer att leda till högre produktionskostnader, även om det offentliga stödet kommer att sjunka för jordbrukare i de femton medlemsstaterna från nu och fram till 2013, framför allt på grund av ökat gemenskapsstöd till jordbruket i de tio nya länderna. Europeiska unionen kan inte förbli okänslig för denna situation. Vi måste tänka lite på inriktningen för de framtida förändringarna i den gemensamma jordbrukspolitiken för att se till att den överensstämmer med de två målsättningarna mångfunktionalitet och konkurrenskraft som vi har satt upp för jordbruket. 
Ur den synvinkeln måste marknaden gå i riktning mot att belöna jordbruksproduktionen. När det gäller offentligt stöd måste det i ökad utsträckning gå till att betala för de ideella tjänster som jordbruket utför för samhället.
Den senaste reformen inom den gemensamma jordbrukspolitiken innefattar positiva steg framåt i denna riktning, särskilt när det gäller att villkora och anpassa stödet. Genom bortkopplingen fastställs det i den gemensamma jordbrukspolitiken emellertid historiskt förvärvade rättigheter som får effekten av att förhindra ersättning för mångfunktionalitet för alla jordbruk på alla territorier. Det är därför absolut grundläggande att komma bort från dessa historiska rättigheter, något som successivt blir möjligt om anpassningen ökar avsevärt.
När det gäller marknadsgenererade inkomster rekommenderar jag att man återupprättar prioriteringen för prissättning och marknadspolitik och ansluter sig till uppfattningen att framsteg inom produktkvalitet, som ju är nödvändigt, är det enda som ger tillträde till dessa marknader. 
Flera inriktningar måste därför öppnas eller bekräftas på nytt så att marknaden kan spela sin roll utan att priserna kollapsar och tar inkomsterna med sig. Jag skall nämna dem: ”flexibel, produktionsbaserad reglering av tillhandahållande, införande av produktionsbaserade säkerhetsnät, uppmuntran från gemenskapen till sektorsvis politik för bättre fördelning av mervärde. Vår import borde ha samma standard som unionens”.
Av detta betänkande förstår ledamöterna att det fortfarande finns enormt mycket att göra om den gemensamma jordbrukspolitiken skall uppnå sina mål. Vår europeiska jordbruksmodell var berättigad i sin utformning. Det måste den bli igen i verkligheten. Det är anledningen till att jag i ännu större utsträckning beklagar att kommissionären är frånvarande under denna debatt. 
Jeggle (PPE-DE ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! Jag skulle vilja börja med att varmt tacka Georges Garot för hans initiativbetänkande om jordbruksinkomsternas utveckling inom Europeiska unionen. Personligen vill jag tacka honom särskilt för hans uppriktiga och konstruktiva samarbete i utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling.
Medlemsstaterna arbetar för närvarande med att som en del av sin nationella politik genomföra slutsatserna från Luxemburg om reformen av den gemensamma jordbrukspolitiken. Vår utgångspunkt är att det satts ett tak för jordbruksbudgeten, i enlighet med slutsatserna från Bryssel. De tillgängliga medlen måste från och med nu fördelas mellan jordbrukare i ett EU med 25 stater snarare än ett EU med 15, och de måste dessutom i framtiden användas med större åtskillnad än tidigare, så att medel från den första pelaren – direkta betalningar, med andra ord – kan flyttas till den andra pelaren, dvs. landsbygdsutveckling. Detta är något som vi alla här i kammaren alltid har krävt.
Georges Garots betänkande innebär en enastående bedömning av situationen genom att man där, mot bakgrund av utvidgningen, analyserar de faktorer som jordbruksinkomsterna för närvarande beror på.
Gruppen för Europeiska folkpartiet (kristdemokrater) och Europademokraterna anser att det finns grundläggande mål som måste uppfyllas med hjälp av den gemensamma jordbrukspolitiken. Dessa är följande: För det första att garantera en rättvis inkomstnivå för dem som arbetar inom jordbruket. För det andra måste jordbrukspolitiken upprätthålla jordbruksverksamheten över hela Europeiska unionens yta genom att stabilisera inkomsterna. Vi tror därför för det första att bibehållandet av nivån för offentligt stöd till jordbruket är motiverad, särskilt för att belöna de mångfunktionella tjänster jordbruket tillhandahåller för samhällen och för att garantera att jordbrukarna finns kvar i alla regioner, vilket det sörjs för i den första pelaren. För det andra tror vi att det finns ett berättigande för att gemenskapens budget skall garantera sysselsättning, särskilt i mindre gynnade landsbygdsområden, och för att jordbruk skall belönas för att ha anpassat sig till samhällets nya krav, vilket är vad vi förstår av den andra pelaren.
I hopp om att omvandla dessa principer till verklighet har vi i Gruppen för Europeiska folkpartiet (kristdemokrater) och Europademokraterna i utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling lagt fram ett antal ändringsförslag där vi lyckats få föredraganden med oss, vilket jag nämnde i början av mitt inlägg. Vårt särskilda förslag innefattar exempelvis införandet av ett system för katastrofbetalningar, vilket redan är verklighet i andra stora jordbruksnationer. Vi kräver framför allt att en stor andel av tillgängliga medel så långt det är möjligt skall förbli i jordbrukarnas händer. Av detta följer med nödvändighet att vi är positiva till att den norm som slogs fast i slutsatserna från Luxemburg – med andra ord det samlade gårdsstödet – tillämpas när de genomförs på nationell nivå. Vi begär slutligen att inga större snedvridningar av konkurrensen inom det europeiska jordbruket skall få resultera i att man väljer undantag enligt artikel 58.
Låt mig avsluta med att säga att vi måste komma ihåg att konkurrenskraft och mångfunktionalitet om och om igen måste granskas och bedömas, och att man måste ta berättigad hänsyn till utvecklingen. Utan rimliga inkomster kommer ingen jordbrukare att kunna utföra sin uppgift att producera livsmedel och ta hand om Edens lustgård som vi fortfarande – tack och lov! – har här i Europa, på ett professionellt sätt och i linje med goda rutiner. Vi måste därför ta tillgängliga medel i jordbruksbudgeten och använda dem, i ett Europa med 25 medlemsstater, på ett sådant sätt att konkurrenskraften mellan arbetande jordbrukare på marknaden får stöd. Vi får aldrig förlora ur sikte behovet av att garantera unga jordbrukare en start och erbjuda dem bra framtidsutsikter. Dessa är mer än någonsin utmaningarna vi måste anta. Den gemensamma jordbrukspolitik som antogs i juni 2003 öppnar intressanta vägar för att göra detta. 
Kreissl-Dörfler (PSE ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! Jag gratulerar Georges Garot till hans utmärkta betänkande; jag behöver inte upprepa så mycket av vad som redan har sagts. Diskussionen om jordbrukarnas inkomster borde ha ägt rum för länge sedan; faktum är att de är alldeles för låga.
Jag kommer att illustrera de olika orsakerna till detta genom att ta Tyskland som exempel. En av de viktigaste orsakerna är att jordbrukare fortfarande inte kan ta ut de marknadspriser för sina produkter som de behöver och som vore helt rättmätiga. Förklaringen till detta tillstånd kan hittas i den benhårda konkurrensen mellan de sex, sju livsmedelskedjor som dominerar marknaden, ett slag om livsmedel som utkämpas på jordbrukarnas bekostnad. Dessa kedjor ser jordbrukarna som leverantörer av billiga råvaror och inget annat. Jag kan tillägga att samma sak gäller för många mejerier.
Här kan tilläggas att konsumenterna, dvs. de flesta människor, inte vet något om detta och faktiskt i viss utsträckning inte vill veta något. Faktum är att högkvalitativ mat, som t.ex. produceras i enlighet med höga miljöskydds- och djurskyddsnormer, kostar; det är inget man kan få gratis. Till och med , de tyska jordbrukarnas förbund, som företräder de flesta tyska jordbrukare, har haft ett finger med i spelet, eftersom de, enligt min uppfattning, under alltför lång tid inte bara har protesterat mot eller försenat viktiga reformer, utan faktiskt verkligen hindrat vissa av dem. Deras ändlösa klagan om hur dåligt jordbrukare har det, vilket har varit deras mantra under årtionden, har nu nästan gjort allmänheten döv för jordbrukarnas rättmätiga krav och behov. Låt mig tillägga att många jordbrukare upplyser mig om detta vid evenemang när representanterna för jordbruksförbundet har försvunnit.
De reformer som har antagits de senaste åren är dock desto viktigare för jordbrukarna; i själva verket borde de ha antagits för flera år sedan. Att frikoppla stödet från produktionen är något som borde ha gjorts för länge sedan. Vi här i kammaren har dragit vårt strå till stacken; nu är det upp till medlemsstaterna att genomföra dessa beslut på ett lämpligt sätt och en gång för alla avskaffa den orättvisa behandlingen av olika slags jordbruk, t.ex. mjölkproduktion och växtodling. Låt mig nämna några siffror för er. Hittills har 20 procent av jordbruksföretagen med 59 procent av jordbruksytan och 25 procent av arbetstillfällena mottagit 73 procent av direktstödet, och vi skall komma ihåg att tämligen lite har setts och hörts av dem som nu så högljutt beskärmar sig över de orättvisor som påstås bli följden av jordbruksreformen.
Vi socialdemokrater stöder ersättning till jordbrukare, eftersom de måste få en rimlig konsolidering för de tjänster de utför för allmännyttan inom ett multifunktionellt system och som priserna inte täcker. Detta måste dock göras i enlighet med genomskinliga, öppna och begripliga lagar. Ingen av oss kan komma runt frågan om vad högkvalitativa livsmedel faktiskt är värda för oss. Vi köper bara det bästa och dyraste drivmedlet till motorerna i våra bilar, men när det kommer till vår egen kropp, som är vår motor, som vi inte kan leva utan och som är tänkt att fungera utan att protestera i minst hundra år, då struntar de flesta av oss fullständigt i vad vi driver den med. Allt som räknas är att det skall vara mycket och billigt. Det går inte ihop. Även om det i nuläget kanske är önsketänkande, så anser vi att det bästa vore om jordbrukarna kunde leva väl på den betalning de får för sina produkter. Det är vad vi socialdemokrater arbetar för. Tack skall ni ha. 
Olsson (ELDR ).
   – Herr talman! Jag vill tacka Georges Garot för ett värdefullt inlägg i debatten om jordbrukarnas inkomster. Garot är en engagerad jordbrukspolitiker som är kunnig och ser positivt på jordbruket. Jag måste säga att som svensk är jag litet avundsjuk. Vi kunde ha haft några sådana socialdemokrater i den svenska regeringen; det hade varit mycket nyttigt för oss.
Låt mig ta upp några punkter som jag tycker är viktiga. Garot slår fast att det skall bedrivas jordbruk i hela unionen, på hela territoriet. Det är mycket viktigt att komma ihåg, särskilt när det gäller sådana delar av unionen som till exempel jag själv kommer ifrån, alltså Sverige eller Finland.
Han tar också upp en annan sak som är mycket viktig, nämligen skillnaden mellan kostnadsutvecklingen och prisutvecklingen. Det uppstår ett gap som går att fylla med hjälp av rationaliseringar, men inte hur långt som helst. Man måste se till att detta gap inte blir för stort. Vi har upplevt att gapet har växt i mitt land efter EU-anslutningen. Det är nu alldeles för stort och produktionen sjunker.
Vi har ställt upp på jordbruksreformen; den är beslutad. Det är dock inte bra att man genomför den i olika takt i olika länder. Det är viktigt, vilket också påpekas i betänkandet. När genomförandet av jordbruksreformen sker i olika takt riskerar man att ytterligare förändra konkurrenskraften eller göra konkurrensen oneutral i de olika länderna. Det är kolossalt angeläget att nu gå in med landsbygdsutvecklingsstöd och miljöstöd i största möjliga utsträckning. Det finns en risk, som Garot säger i sitt betänkande, att detta kan påverkas negativt när medlemsländerna skall medfinansiera. Där känner jag en oro.
Jag måste emellertid ta upp några saker i detta betänkande som jag inte tycker är lika bra. Det är litet reform-negativt, om jag får säga så. Man vill gärna ha kvar så många människor som möjligt i jordbruket. Jag tror inte att det är realistiskt på sikt. Jag tror inte att det är realistiskt att ha kvar en långtgående marknadsreglering eller politiskt fastställda priser och inte heller ett reglerat utbud av den typ som vi har med kvoter. Vi måste sträva efter att sänka gränsskyddet för att komma till rätta med världshandeln. När vi nu gör denna frikoppling hade det varit bäst om vi kunde göra den fullständig från början och egentligen i hela unionen på en enda gång. Dessa saker gör att jag och många i ELDR-gruppen tyvärr kommer att lägga ner våra röster. Vi kan inte rösta ja till detta betänkande, men med tanke på alla de plusvärden som jag nämnde i början kan vi inte rösta nej heller. Vi kommer nog att lägga ner våra röster i slutomröstningen, eftersom det bara är en enda omröstning. 
Fiebiger (GUE/NGL ).
   – Herr talman! Grundtanken bakom hela betänkandet är att människor i Europeiska gemenskapen och i alla dess regioner, hur olika struktur dessa än har, har ett arbete och därmed rätt till en inkomst som motsvarar vad de producerar. Om jag förstod föredraganden rätt är det bara om så är fallet som man kan säga att det existerar ett socialt EU. I betänkandet påpekas helt riktigt att skördarna varierar mycket inom Europeiska unionen, även om Europas klimat och andra naturliga förutsättningar är gynnsamma för nästan alla grödor.
De huvudsakliga skälen till kostnadsförändringarna under de senaste åren är välkända. Mina förväntningar på framtida reformer är att kommissionen i större utsträckning kommer att beakta sin möjlighet att påverka kostnadsbilden. Jag förväntar mig också att det skapas fler möjligheter till investeringar, och jag hoppas att en större variation i programmen kommer att resultera i förenkling och tydligare mål.
Liksom i andra betänkanden påpekas att direktstöd till jordbrukare, vilket ses som en del av inkomsterna, inte helt sonika kan tas bort utan att hundratusentals arbetstillfällen försvinner, vilket jag tyvärr tror att vissa gärna skulle se.
Fler och fler människor på landsbygden inom Europeiska unionen har fler än ett arbete, så varje euro som inte läggs på strukturplanering och utveckling på landsbygden, och jag talar om miljarder, hänger ständigt ihop med förlorad inkomst och förlorade arbetstillfällen. Det gör att det är viktigt att ta reda på om EU:s arbete och det sätt som dess jordbrukssystem tillämpas på leder till rimlig ersättning för unionens jordbrukare och vad detta innebär. På denna punkt är föredraganden ganska tystlåten, vilket beror på att det saknas fakta. Jag förväntar mig dock att vi, allteftersom marknadens organisation utvecklas, kommer att kunna besvara frågan om vad som faktiskt är en rimlig inkomst för jordbrukare.
I Tyskland har jordbrukarnas inkomster sjunkit drastiskt, med 6,1 procent och 19,8 procent de två senaste budgetåren. Det innebär ett generellt ekonomiskt ras. Dessa dåliga siffror beror på två saker; den ena är översvämningar och torka, men som redan påpekats i diskussionen beror det i långt större utsträckning på priskriget inom grossistnäringen, där jordbrukarna oftast är de som förlorar.
Hur påverkas produktionsorten, och härmed arbetstillfällen och inkomst, av frikopplingen av stödet och det sätt som det är knutet till miljökraven? Det är ett försök att äta kakan och ha den kvar genom att ge marknaden en större roll i att bestämma jordbrukarnas inkomst, samtidigt som offentliga medel används till att betala tjänster som inte längre efterfrågas. Kommer frikopplingen att säkra ett extensivt jordbruk? Långt därifrån, det är dessvärre troligt att den kommer att leda till en rovgirig konkurrens och att vi kommer att få se strukturförändringar som gör att vissa områden drabbas ännu mer. Det är något jag inte vill se. 
Graefe zu Baringdorf (Verts/ALE ).
   – Herr talman! Georges Garot har sammanställt ett bra betänkande, och det är hans förtjänst att produktpriserna åter har hamnat i fokus. Frikopplingen har gjort det lättare att få bort den dubbla snedvridning av priser som åstadkommits av stöden, vilka tenderade att hålla priserna nere och göra så att kunderna kunde komma över billiga råvaror, medan kopplingen av stöd till produktion, som i sig var orättvist fördelat, medförde att mellan 75 och 80 procent av dessa statliga stöd delades ut till mellan 20 och 25 procent av jordbruksföretagen. Även om vi nu har en frikoppling, vilket var en helt riktig åtgärd, medför den inte automatiskt andra maktförhållanden; vad som i stället behövs är att priserna förhandlas fram aktivt. Här handlar det inte bara om grossistkedjorna, utan även om kooperativen, vissa av dem styrda av jordbrukare, som driver deras pris- och marknadspolitik i beslutsfattande organ, en politik som syftar till att få bättre betalt för råvaror, jordbruksråvaror.
Ni har också gjort klart att vi måste ta upp modulering och olika sätt att fördela dessa medel. Modulering måste innebära att det förfarande som innebär att vissa stora och rationaliserade jordbruksföretag brukar ta emot statliga bonusrättigheter på upp till 100 000 euro per anställd kopplas ihop med antalet anställda och även till vilken produktion det handlar om. Kvalitetskriterier måste tas fram, så att dessa offentliga medel inte bidrar till anhopning av tillgångar och ger fel stimulans till produktion, utan i stället möjliggör fortsatt småskaliga produktionsmetoder inom Europeiska unionen. 
Hyland (UEN ).
   – Herr talman! Även jag vill gratulera Georges Garot till hans betänkande. Den utfrågning om jordbruksinkomster som nyligen hölls måste ha gjort oss alla uppmärksamma på de utmaningar som EU:s bönder står inför. Det är lätt att förstå deras frustration när de ser sin inköpskraft undergrävas och sin allmänna livskvalitet angripas på flera fronter.
Georges Garot lyckas genom sitt betänkande få oss att fokusera på grunderna i den gemensamma jordbrukspolitiken och vad de handlar om. Vi har ett underlag i form av ett fördrag som garanterar jordbrukare och deras familjer en anständig levnadsstandard. Vi har även en skyldighet att bibehålla den europeiska jordbruksmodellen, som är baserad på familjejordbruk och vård av ett livskraftigt landsbygdssamhälle.
De som försöker undergräva den gemensamma jordbrukspolitiken glömmer ibland dessa grundläggande fakta. De glömmer att jordbruk har en samhällsekonomisk dimension och att det inte bara är en affärsverksamhet, vilken som helst. Georges Garot presenterar dessa fakta på ett mycket tydligt sätt. Det faktum att inkomsterna från jordbruk inom Europeiska unionen mellan åren 1995 och 2002 steg med i genomsnitt 7 procent understryker de mycket stora skillnaderna mellan länderna, grödorna och producenterna. Det döljer också det faktum att en viktig orsak till att inkomstnivåerna under samma period har kunnat bibehållas är att antalet jordbruk inom Europeiska unionen har minskat med 15,7 procent. Detta måste väl ändå vara en av de allvarligaste utmaningarna för kontinuiteten i europeiskt jordbruk.
Jordbruken har ofta tenderat att hemfalla åt kortsiktiga åtgärder som att avstå från nödvändiga kapitalinvesteringar för jordbruk. Tillväxten har också varit mycket kraftig när det gäller deltidsjordbruk och anställning utanför jordbruket. Om vi jämför lönerna inom jordbruket med lönerna inom industrin eller servicesektorn ser vi att klyftan mellan dessa fortsätter att öka.
Sammanfattningsvis vill jag konstatera att detta betänkande framhäver viktiga utmaningar för oss lagstiftare och beslutsfattare. Det är nödvändigt att jordbrukspolitiken även fortsättningsvis används för att skydda och förbättra inkomsterna för så många hushåll som möjligt inom Europeiska unionen och för att garantera en säker framtid för våra jordbrukare och deras familjer. 
Mathieu (EDD ).
   – Herr talman! Betänkandet är ett bra initiativ, och jag gratulerar författaren till det. Det gör att vi får reda på den aktuella situationen för jordbruksinkomster just före reformen av den gemensamma jordbrukspolitiken och utvidgningen av Europeiska unionen. Det kommer därför att bli ett referensdokument för oss om några år, då jag hoppas att vi skall mötas igen här i kammaren för att utvärdera följderna av reformen för våra jordbrukares inkomster. Kommer anslutningen av tio nya länder som själva har en stor jordbrukssektor och närmandet av de europeiska jordbrukspriserna till världsmarknadspriserna att ge oss en bättre framtid? Jag vill inte vara någon domedagsprofet, men jag betvivlar det tyvärr.
I betänkandet lyfts några viktiga fakta fram, i synnerhet den sjuprocentiga ökningen av europeiska jordbruksinkomster under sju år, vilket döljer många skillnader mellan regioner och sektorer, samt bygger på en försämring av den europeiska jordbruksmodellen, något som föredraganden framhöll i sitt anförande. På tio år har en fjärdedel av EU:s jordbrukare försvunnit, gårdarna har blivit större och produktionen har intensifierats.
Vissa franska småjordbrukare har så låga inkomster att den franska regeringen har beviljat dem minimistödet RMI, ett socialbidragssystem för de allra fattigaste. Jag själv kommer från Vogeserna, ett lantligt departement inte långt härifrån. Mellan 1988 och 2000 sjönk antalet jordbruksföretag där med 40 procent, och antalet mjölkproducerande gårdar halverades. Samtidigt ökade gårdarnas storlek med 65 procent och antalet kor per gård med 30 procent. Denna koncentration inom jordbruket är skadlig för den europeiska modellen med familjejordbruk, vilket parlamentets betänkande mycket tydligt visar.
Frikopplat stöd är inte en hållbar lösning för jordbrukaren. Enligt INRA-studien från Nantes kan delvis frikopplat stöd göra att den tänkta inkomsten för en mjölkproducent i ett intensivjordbruk 2008 har sjunkit med så mycket som 32 procent, eftersom det frikopplade stödet inte kommer att vara en tillräcklig ersättning för det tjugoprocentiga raset på mjölkpriser som väntas för 2006–2008.
Utarbetandet av detta betänkande gav tillfälle att rådfråga ett antal olika experter på området. Alla pekade på den inneboende motsättningen i den senaste reformen av den gemensamma jordbrukspolitiken. Hur i hela fridens dar kan vi tro att vi kan höja kostnaderna genom mångfunktionalitet, samtidigt som vi vill att priserna på jordbruksprodukter sjunker, så att vi får ned de europeiska priserna till samma nivå som världsmarknadspriserna? Vad är lösningen för jordbrukarna som fångas mellan stigande produktionskostnader och sjunkande priser? Ingen expert har kunnat tala om det för oss.
Slutligen tas i betänkandet upp en risk som bekymrar mig extra mycket, nämligen villkoret att småjordbrukare måste bedriva ekologiskt jordbruk för få stöd, eftersom deras inkomster i allt större utsträckning kommer att utgöras av stöd, i synnerhet med frikopplingen. En småjordbrukare som inte klarar att uppfylla ett av de många direktiven, däribland Loiseaudirektivet, kommer att förlora sitt stöd och därmed sin inkomst. Jordbrukarna, som redan är sårbara och har liten investeringspotential, kommer att se sina inkomster sjunka.
I betänkandet sätter man fingret på de ömmande punkterna i den gemensamma jordbrukspolitiken och dess senaste reform, och jag kan bara välkomna att dessa fakta dras fram i ljuset. Vissa delar av betänkandet är dock tvetydiga, och jag kan inte stödja dem. Jag kan inte be medlemsstaterna, citat, ”att tillämpa en partiell frikoppling”, eftersom jag alltid har motsatt mig alla former av frikoppling, såväl partiell som total. Jag är inte heller för, citat, ”att återställa jämvikten till förmån för den andra pelaren”. Den första pelaren, enligt vilken jordbrukare kan bibehålla lönsamma priser för jordbruksprodukter, kan inte försvagas till förmån för den andra.
Detta betänkande från parlamentet har den goda egenskapen att det innehåller en tydlig redovisning av några viktiga och ibland smärtsamma sanningar om den gemensamma jordbrukspolitiken. Det innehåller dock även ett tvetydigt stöd för huvuddragen i reformen av den gemensamma jordbrukspolitiken som min grupp redan har motsatt sig, och det är därför jag kommer att ha mycket svårt att stödja det. 
Souchet (NI ).
   – Herr talman – tyvärr kan jag inte säga ”herr kommissionär Fischler” eftersom hans stol är tom – mina damer och herrar! Intresset för detta initiativbetänkande om utvecklingen av jordbruksinkomster inom Europeiska unionen beror mer på de frågor som det ger upphov till än på de svar det är ägnat att ge. Kärnfrågan är odiskutabel. Vi kan använda vilka fina ord vi vill om den europeiska jordbruksmodellen – multifunktionell, hänsynsfull mot djur och natur, garant för livsmedelssäkerhet, spridd över hela vårt område –, men om det inte finns aktörer på plats för att genomföra modellen, dvs. jordbrukare med tillräckliga inkomster för att utföra sitt jobb, leva av sin verksamhet och låta den tilltala kommande generation, så kommer modellen att förbli en utopi, en hägring, tomma ord och lögn.
Det problem som tas upp i betänkandet är i sanning det som vi kommer att ställas inför de kommande åren. Att gemenskapsjordbrukarens genomsnittslön, ett abstrakt och därför konstgjort statistiskt begrepp, inte redan har sjunkit ännu mer, trots att priserna systematiskt har sänkts, beror på flera tuffa omstruktureringar som kännetecknas av en dramatisk minskning av antalet anställda inom jordbruket och en mycket snabb ökning av koncentrationen av gårdar, vid sidan av en produktionsintensifiering. Men om vi även i framtiden vill behålla det största antalet jordbrukare av alla medlemsstaterna kan vi inte fortsätta att ha denna trilogi som kännetecknas av försvinnande, koncentration och intensifiering. Europeiska unionen kan inte längre förlita sig på denna typ av justeringar för att behålla sitt jordbruk och utveckla sin jordbruksmodell. Inte heller kan vi fortsätta att räkna med en ökning i jordbruksanslagen för att täcka de extrakostnader som kommer att uppstå i och med de nya normer om mångfunktionalitet som samhället kräver. Tvärtom är budgeten tänkt att minska under de kommande tio åren, och det finns inga tecken på ändringar i den tendensen.
Till skillnad från föredraganden anser jag att reformen från juni 2003, som främst tillkom med annat än jordbruket i åtanke, nämligen önskan att nå en överenskommelse med Världshandelsorganisationen (WTO) och att göra besparingar i budgeten, inte kan bidra i någon större utsträckning till att lösa problemet. Tvärtom är det troligt att reformen i kombination med frikopplingen gör att koncentrationen, intensifieringen och markspekulationen ökar; alla tre är de tendenser som kommer att leda till att unga avskräcks från att ägna sig åt jordbruk och att sektorn blir alltmer inriktad på ekonomisk vinst. Om vi vill undvika allt detta måste vi omdefiniera gemenskapens mål, och vi kan inte skjuta upp detta till en obestämd tidpunkt. När det dyker upp länder med strukturella produktionsförhållanden som fullständigt slår ut konkurrenskraften hos EU:s jordbruk, är det oansvarigt att tro att det bara är en politik för kvalitetsprodukter eller specialprodukter som skulle alstra tillräckligt med inkomster för att låta våra jordbrukare fortsätta att verka över hela vårt område och samtidigt tillhandahålla de produkter och produktionsförhållanden som samhället vill ha. 
Maat (PPE-DE ).
   – Herr talman! Jag vill gratulera Georges Garot till hans betänkande. Han är en av de parlamentsledamöter som jag hyser mycket stor aktning för. Jag har läst hans betänkande, och min kritik i detta fall är att det präglas alltför mycket av ett socialistiskt synsätt. Bonusrättigheterna har fått alltför stor uppmärksamhet, medan jordbrukets och trädgårdssektorns konkurrenskraft har fått för lite. Om EU:s diskussion om jordbruksinkomsterna kan generellt sägas att den präglas alldeles för mycket av frågan om storleken på bonusrättigheterna i stället för vilka marknadsproblemen är.
För att börja med bonusrättigheterna får Nederländerna en alldeles för liten del av EU:s budget. Nederländerna svarar för 7 procent av jordbruksproduktionen inom Europeiska unionen, men får bara 2,1 procent av jordbruksbudgeten och 1 procent av budgeten för landsbygdsutveckling. Detta är helt oproportionerligt. Det finns förstås en anledning till detta. Förhandlingarna i Berlin 1999 leddes av Wim Kok och Gerrit Zalm, och ingen av dem har något intresse för jordbruk och trädgård. Det är inte bara förklaringen till att den nederländska landsbygden inte mottar vad den har rätt till – det är också den verkliga förklaringen till att det nederländska nettobidraget till Europeiska unionen är så högt. Detta överdimensionerade bidrag rättas bäst till genom att Nederländerna får ett väsentligt högre stöd för jordbruk och landsbygdsutveckling.
Det finns också en annan fråga inom utvecklingen av jordbruksinkomster som har fått alldeles för lite uppmärksamhet, nämligen situationen för de så kallade fria produkterna. EU:s höga krav på miljöhänsyn, livsmedelssäkerhet och djurskydd påverkar indirekt kostnadspriserna på t.ex. kött, grönsaker och potatis, och är till kostnadsmässig nackdel för EU:s jordbruk på världsmarknaden. Det är den egentliga anledningen bakom ett antal kriser, däribland den nuvarande inom svinuppfödningen. Mitt förslag är att det vid nya lagförslag för Europeiska unionen som påverkar jordbruk och trädgård skall göras en inkomstbedömning för att kontrollera de reella återverkningarna av denna lagstiftning på arbetarna ute på fälten. 
Izquierdo Rojo (PSE ).
   – Herr talman! Jag vill instämma i de allmänna lovorden över Georges Garots utmärkta betänkande, som kommer just så lägligt som det behövs.
Herr talman! I Georges Garots noggranna analys finns fakta som bekräftar våra farhågor om de problem som uppstår genom reformen av den gemensamma jordbrukspolitiken, om de negativa effekterna av den på jordbruksinkomsterna inte uppvägs. Jag beklagar verkligen det ytterst missriktade och inkonsekventa agerandet från vissa ledamöter, när de å ena sidan öser beröm över betänkandet eftersom det är bra, men å andra sidan säger att de inte kommer att stödja det.
Herr talman! Det grundläggande syftet med den gemensamma jordbrukspolitiken är att se till att jordbruksbefolkningen har en skälig levnadsstandard. Europa behöver ett multifunktionellt och livskraftigt jordbruk, men det innebär att vi måste slå vakt om den europeiska modellen, skapa ett system för krishantering, säkra sysselsättningen och öka de resurser som är avsedda för den andra pelaren. Georges Garot föreslår allt detta i sitt utmärkta betänkande.
Särskilt bör man lägga märke till punkt 7, som kommissionen bör tillämpa, där det påpekas att produktionskostnaderna har en tendens att stiga medan stödet däremot sjunker, punkt 17 som handlar om att säkra sysselsättningen och punkterna 24 och 25 som handlar om den andra pelaren.
Slutligen, herr talman, måste kommissionen ta fasta på den synpunkt om samfinansiering som Georges Garot uttrycker i punkt 25, nämligen att den är ett krav som kan hindra landsbygdsutvecklingen och att detta krav på samfinansiering bör göras mer flexibelt i reformen av den gemensamma jordbrukspolitiken. 
Patakis (GUE/NGL ).
   – Herr talman! Föredraganden har gjort ett mycket lovvärt försök att försköna den gemensamma jordbrukspolitiken och dess tragiska konsekvenser för jordbrukare, men lyckas inte göra mer än att upprepa de argument som även kommissionen då och då har anfört för att försöka rättfärdiga sin orättfärdiga jordbrukspolitik och reformerna av den. Argument som redan tidigare har visat sig vara fullständigt vilseledande och hycklande återanvänds nu skamlöst, just för att fortsätta med samma antijordbrukspolitik.
Vad är det då för ett socialt och multifunktionellt jordbruk som föredraganden talar om när antalet sysselsatta minskade med 15,7 procent under referensperioden 1995–2002, med en motsvarande minskning i antalet jordbrukshushåll? Bakom dessa siffror döljer sig avbefolkning av hela områden, särskilt i Medelhavsländerna, en ökad arbetslöshet och inflyttning till städerna, med allt vad det innebär av problem och med oöverskådliga konsekvenser för miljöskyddet, vilket Europeiska kommissionen lär göra vad som helst för. Han noterar att jordbruksinkomsterna i genomsnitt ökade med 7 procent inom Europeiska unionen i sin helhet mellan 1995 och 2002. Denna ökning är dock mindre än 1 procent per år, vilket är mycket mindre än genomsnittsökningen av BNP i Europeiska unionen under samma period, och då handlar det om en sektor vars produkter Europeiska unionen har brist på.
Dessutom har ingen analys gjorts så att vi kan se vilka gårdar som rapporterade en inkomstökning, hur många små och medelstora jordbrukshushåll som fick en minskning och hur många som gick i konkurs. Detta beror på att metoden med genomsnitt i en så socialt mångfasetterad sektor som jordbruket är det bästa sättet att göra bilden otydlig, att dölja svåra klasskillnader och stora sociala problem. Så exakt vad för ett socialt och multifunktionellt jordbruk talar vi om när skillnaderna i jordbruksinkomster mellan arbetarna är i förhållande 1 till 50, och när 20 procent av storjordbruken lägger beslag på 73 procent av gemenskapens direktstöd?
Den orättvisa fördelningen av gemenskapsstöd på bekostnad av små och medelstora jordbruk har över tiden visat upp den kapitalistiska sidan hos den gemensamma jordbrukspolitiken, som syftar till att koncentrera jordbruksmark och produktion till några få kapitalistiska jordbruksföretag. Processen med att slå ut små och medelstora jordbruk och koncentrera mark kommer naturligtvis att fullföljas genom den nya reformen av den gemensamma jordbrukspolitiken, som är ännu värre än alla de tidigare reformerna. Låt mig nämna det typiska exemplet med att frikoppla stödet från produktionen, något som föredraganden välkomnar, vid sidan av omvandlingen av interventionssystemet till simpla försäkringssystem, samt att jordbrukarna skall lämna marknaden och bli affärsmän, för att citera Franz Fischler.
Verkligheten stämmer inte med de motsägelsefulla och förutfattade slutsatserna i betänkandet. Det är så dystert att det inte ens finns utrymme för att luras eller ytterligare vilseleda jordbrukarna. Den gemensamma jordbrukspolitikens utrotningsplaner kommer att bekämpas av jordbrukare på små och medelstora jordbruk i mitt land och i Europeiska unionen, eftersom de för varje dag inser allt tydligare att de bara kan överleva om de kullkastar dessa planer och …
Wyn (Verts/ALE ).
   – Herr talman! Jag välkomnar föredragandens arbete med att utforma detta betänkande på eget initiativ. Det berör själva kärnan i den centrala frågan för det europeiska jordbruket vid denna kritiska tidpunkt, nämligen om jordbrukssamhället kan förvänta sig att tjäna sitt uppehälle genom sin verksamhet. 
Något av det mest belysande med betänkandet är att även om inkomsterna från jordbruket steg med 7 procent i EU mellan 1995 och 2002 så skedde detta på bekostnad av en minskning av antalet jordbruk med 15 procent. Detta innebär att små jordbruk har trängts undan av allt större jordbruk och produktion som har blivit intensivare. I takt med att konsumenterna kräver mer information om hur deras mat framställs måste vi ta itu med denna trend. Stora jordbruk som säljer råvaror i stora volymer, med risker för föroreningar och hälsoproblem för boskap, står för en framtid som vi måste försöka att undvika. Även om siffrorna fortsätter att antyda att inkomsterna ökar, döljer de konsekvenserna av de allt intensivare jordbruksmetoderna. Detta måste vi ha i bakhuvudet varje gång Europaparlamentet – och, ännu viktigare, Europeiska kommissionen – överväger direktstöd via den gemensamma jordbrukspolitiken. Ett system som fortsätter att strö pengar över några av Europas största och rikaste markägare genom slösaktigt stöd har allvarliga problem. Hertigen av Westminster – Storbritanniens rikaste man – får 1300 euro om dagen i jordbruksstöd samtidigt som små walesiska jordbrukare kämpar för att klara sig på så lite som 7000 euro om året.
Van Dam (EDD ).
   – Herr talman! Att bevara naturen, jordbruken som familjeföretag, sysselsättningen, säker mat – alla dessa är mål som vi försöker uppnå med den europeiska jordbrukspolitiken. Georges Garot hade rätt när han i slutsatsen i sitt betänkande underströk att alla dessa fina ord inte ens är lika mycket värda som papperet de är skrivna på om vi inte garanterar en skälig inkomst för jordbrukarna. Det är inte lätt att tolka de statistiska inkomstuppgifterna. Garot drar slutsatsen att jordbruksinkomsterna inom Europeiska unionen har ökat med 7 procent under de senaste åren. Jag har kontrollerat med de forskare som gav dessa uppgifter om det stämmer. De påpekar att siffrorna inte tar hänsyn till produktionsskatter, obetalda räntor, hyra och arbetskostnader. Om man ser till den egentliga skillnaden i jordbrukarens plånbok, så steg inte jordbruksinkomsterna inom Europeiska unionen mellan 1995 och 2001, utan de sjönk med 6 procent.
I denna resolution argumenteras för att behålla pris- och marknadspolitiken och den därtill knutna produktionskontrollen, och det med rätta. En ökad tillgång är i detta fall inte automatiskt av godo för jordbruksinkomsterna. Om mjölkkvoterna höjs fortsätter mjölkpriserna att sjunka, och mjölkproducenternas inkomster sätts under press i onödan.
Världshandelsorganisationens (WTO) möte i Cancún var ett misslyckande. I och med det har en långtgående avreglering av handeln med jordbruksprodukter för tillfället skjutits upp. Jordbruket är inte som en cykelaffär där efterfrågan från marknaden lätt kan anpassas. Det är nödvändigt med skydd. I detta avseende är det bättre för utvecklingsländer med ett gynnat tillträde till den europeiska marknaden än med otyglad frihandel. Det är olyckligt att en socialist av alla människor, som av naturen tror på ett samhälle som kan förändras enligt ens vilja, skulle godta avregleringen av jordbruket som ett naturligt fenomen. Föredraganden är rädd för att EU:s jordbruksstöd förlorar sin legitimitet i WTO:s ögon. Jag delar inte denna rädsla, eftersom det liksom i fotboll inte bara handlar om teknik, utan också om strategi. Annars skulle aldrig fransmännen kunna vinna en match mot det nederländska laget!
Jag beklagar att Georges Garot i denna resolution redan arbetar för en annan reform, nämligen reformen av frikopplat stöd till en slags landsbygdspolitik. Hur mycket jag än är för landsbygdspolitik kan den inte ersätta EU:s jordbrukspolitik. Garot misstar sig när han tar det europeiska jordbrukets mångfunktionalitet som en ursäkt för en ny slags strukturpolitik, där pengar måste pumpas in i ett område utifrån hur stor arealen är och inte hur mycket som produceras.
Om vi vill behålla familjejordbruken och förkasta ohämmad storskalighet måste vår politik överensstämma med detta. Här ingår att skära ned i stöden till storföretagen och att systematiskt skydda små och medelstora företag. Detta är åtminstone något som den europeiske jordbrukaren kommer att ha någon nytta av. 
Folias (PPE-DE ).
   – Herr talman! EU:s jordbrukssektor står inför många problem. I synnerhet grekiska jordbrukare är oroliga över sin framtid. De grubblar över om de skall fortsätta att bruka sin jord eller ansluta sig till de många arbetslösa i städerna. Vi kan dock inte hoppas att ha ett starkt Grekland om vi inte ser till att ha starka regioner. Och starka regioner bygger på starka jordbrukare.
Vi måste tillämpa en politik som tillförsäkrar jordbrukarna en skälig inkomst, så att de kan vara herre över sin egen mark, så att de har sysselsättning, planer, en framtid och produktiva framtidsutsikter för sina barn. Regioner utan jordbrukare är ett land utan framtid. Att garantera skäliga jordbruksinkomster är inte bara en ekonomisk fråga. Det är på samma gång en ofantligt stor social och moralisk fråga. Vi måste därför följa en organiserad jordbrukspolitik, som konsekvent och kontinuerligt kommer att leda till att jordbrukssektorn stärks.
Vi måste nu utan fördröjning bekämpa byråkratin, förenkla förfarandena för att integrera nya jordbrukare i gemenskapsinitiativen och uppmuntra utvecklingen av ekologiska produkter med mindre pappersarbete och mer stöd, med billig certifiering av ekologiska produkter och med odelat stöd till jordbrukarna genom rådgivning från jordbruksministeriets agronomer och veterinärer.
Vi måste ge grekiska jordbrukare den optimism som de saknar i dag, tron på att deras arbete har en framtid och att deras framtid är nära deras mark, med framtidsutsikter, en rejäl inkomst och värdighet. 

– Herr Graefe zu Baringdorf! Har jag rätt när jag tror att ni önskar få ordet för en ordningsfråga? 
Graefe zu Baringdorf (Verts/ALE ).
   – Herr talman! Vi har haft en viktig diskussion om jordbrukspolitik, men utan kommissionsledamot Franz Fischler. Hans frånvaro har kritiserats, och det är också beklagligt. Kommissionen har ett möte om den ekonomiska planeringen på medellång sikt, och i rättvisans namn måste jag som talesman för utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling göra klart för kammaren att vi anser att det är viktigt att kommissionsledamot Fischler är med på det mötet. Vi beklagar att de båda åtagandena sammanfaller; det är något som vi verkligen har försökt att undvika, men utan framgång. Det är därför vi befinner oss i denna olyckliga situation att tvingas ha denna diskussion utan kommissionsledamot Fischler.
Talmannen.
   – Tack så mycket. Er kommentar kommer att vidarebefordras.
Debatten om Garotbetänkandet kommer att återupptas kl. 15.00.
Vi kommer nu att börja med omröstningen, vilken som ni vet kommer att avbrytas av ett högtidligt möte. 

Lulling (PPE-DE ),
   . – Mina damer och herrar! Även om jag är säker på att ni inte tycker att denna förordning är viktig, vill jag försöka förklara för er varför den är det. Den är tänkt att se till att medlemsstaterna sänder in pålitlig information om sina finansiella transaktioner till Eurostat en gång i kvartalet. Denna information skall inbegripa alla typer av skulder, med andra ord inte bara alla lån, utan också underskottet i den offentliga sektorn. Pålitlig statistik som denna är bl.a. tänkt att vara till hjälp för Europeiska centralbanken att upprätta kvartalsvisa konton för euroområdet. Som jag gjorde klart vid den första behandlingen i oktober är denna förordning försenad, inte minst p.g.a. att dessa viktiga uppgifter, som nu skall sändas in en gång i kvartalet, är av stor vikt för stabilitets- och tillväxtpakten, som eurons stabilitet är beroende av, vilket ni har hört en hel del om de senaste månaderna.
Jag hade hoppats att vi hade kunnat bespara oss en andra behandling, eftersom vi fick det italienska ordförandeskapet med oss i några kloka ändringsförslag, som mottogs med överväldigande acceptans här i kammaren vid första behandlingen. Förordningen hade då kunnat träda i kraft före slutet av 2003, men det blev inte så, främst p.g.a. att flera medlemsstater upptäckte att de, när allt kom omkring, inte hade förberett tillräckligt för att den information som krävdes skulle kunna föras över så snabbt. Det är faktiskt svårt att förstå, eftersom man hade kunnat tro att medlemsstaterna skulle ha ett intresse av att veta hur det stod till med deras finanser en gång i kvartalet.
Vi är ändå villiga att gå med på denna flexiblare inställning till informationsöverföring, för att undvika de ytterligare förseningar som det skulle innebära om vi insisterade på ett förlikningsförfarande. Det skulle säkert ha passat de medlemsstater som har svårt att klara stabilitetspakten och därför har intresse av att dölja den aktuella nivån på sitt offentliga underskott. Eftersom vi inte vill göra dessa medlemsstater en tjänst föreslår jag att vi antar den gemensamma ståndpunkten.
Talmannen.
   – Tack så mycket, fru Lulling. Tack vare er är nu Europaparlamentet välunderrättat. I enlighet med artikel 110a.4 i arbetsordningen, som ni kan utantill, har ni rätt till två minuter.

– Med tanke på det antal omröstningar som återstår anser jag att det är rimligt att göra en paus nu när de första omröstningarna är avklarade. De återstående omröstningarna kommer att genomföras vid slutet av det högtidliga mötet.
(1) 


Katiforis (PSE ),
   .  Herr talman! Jag har ingivit ändringsförslag 8, där det nya stycket 4c har lagts till, med syftet att nå bredast möjliga samförstånd för ett betänkande som förtjänar stöd eftersom det innebär en nystart för vår politik gentemot finansmarknaderna. Jag vill ändra ett ord som kommer att göra betänkandet mer flexibelt så att det blir godtagbart för fler kolleger. 
Jag läser upp ändringsförslaget: ”Uppmanar kommissionen att vidta alla nödvändiga åtgärder, inklusive främst en lönsamhetsberäkning av effekterna för de europeiska kapitalmarknaderna, för att utvärdera inrättandet av ett behörigt europeiskt ”. Detta ord ersätter ”bemyndigande”. Resten förblir oförändrat.
Med denna ändring tillförs den flexibilitet som några kolleger har efterfrågat och jag ser fram emot deras stöd. 
Talmannen.
   – Det är bra, herr Katiforis. Ert förslag rör alltså ändringsförslag 8. Först har vi två andra att rösta om. När vi kommer till ändringsförslag 8 skall jag i enlighet med arbetsordningen fråga om det är några ledamöter som motsätter sig att ert muntliga ändringsförslag tas med.
Jag ser att Bruno Gollnisch längtar efter att säga något. Om det inte är en ren ordningsfråga kommer jag att stänga av hans mikrofon omedelbart. 
Gollnisch (NI ).
   – Herr talman! Om det inte är en ordningsfråga att ta upp hur de regler ser ut som styr hur vår kammare hanterar frågan om statschefers tal, ja då vet inte jag vad som skulle vara det. Hur som helst skall jag fatta mig kort.
Jag anser att många av de utländska statschefer som vårt parlament har tagit emot, först Abdelaziz Bouteflika, minst sagt inte har företrätt helt demokratiska regimer …
Talmannen.
   – Herr Gollnisch! Jag varnade er. Jag kan inte se vilken artikel i arbetsordningen som ni hänvisar till. Detta är ingen ordningsfråga; det är en politisk kommentar, och ni har inte ordet.
Bastos (PPE-DE ),
   .– Att modernisera och harmonisera socialförsäkringssystemen är centrala frågor för medlemsstaterna, och därför är det viktigt att stödja initiativ som hjälper dem att uppnå dessa mål. Förslaget om en kommitté för socialt skydd som är tänkt att främja samarbetet om socialförsäkringsfrågor mellan medlemsstaterna, kandidatländerna och kommissionen är ett sådant initiativ, och det fick därför min röst.
Kommittén skall övervaka situationen för socialförsäkringar i medlemsstaterna och förändringar i denna situation. Den skall ta fram rapporter, i synnerhet om fattigdom och social integration, avge yttranden, upprätta kontakter och samarbeta med de relevanta organisationerna inom detta område.
Jag vill understryka att parlamentet måste ges en mer framträdande roll. Kommittén måste informera parlamentet på ett effektivt sätt, så att det kan följa upp frågan, och hänsyn måste tas till parlamentets ståndpunkt i alla kommitténs aktiviteter.
Till sist vill jag understryka att man måste se till att få en jämn könsfördelning vid sammansättningen av kommitténs delegationer. 
Figueiredo (GUE/NGL ),
   .– Detta ändringsförslag om en kommitté för socialt skydd, som upprättades genom rådets beslut av den 29 juni 2000, är främst en formell fråga. Den blev aktuell när Nicefördraget trädde i kraft den 1 februari 2003, särskilt genom den nya rättsliga grund som finns i artikel 144 i fördraget, efter det att kommissionen och parlamentet hade tagit tillfället i akt och gjort några ändringar i den hållning de tidigare hade.
Målet med ett av de förslag som Europaparlamentet har antagit, och som jag lade fram i utskottet för sysselsättning och sociala frågor, är att man i det gemensamma betänkandet om socialt skydd ”skall ta särskild hänsyn till fattigdomssituationen och förändringar på området social integration i medlemsstaterna och kandidatländerna”.
Man antog även förslag om att sträva efter att införliva genusperspektivet genomgående i kommitténs arbetsområden och att rapportera om problem som särskilt drabbar kvinnor, i synnerhet att fattigdomen drabbar dem alltmer, samt förändringar i familjemönstret. Därför anser jag att det är viktigt att upprätta indikatorer som är anpassade efter genus och att fokusera på individen snarare än på hushållet. 
Queiró (UEN ),
   .– I Nicefördraget lades grunden för att upprätta en kommitté för socialt skydd med rådgivande funktion för att främja samarbetet om socialförsäkringsfrågor mellan medlemsstaterna och mellan dessa och kommissionen. Genom ett beslut av rådet den 29 juni 2002 bildades en kommitté för socialt skydd med en sådan status och sådana mål, och den har varit verksam alltsedan dess. Syftet med detta betänkande är därför mest formellt, nämligen att upprätta kommittén i enlighet med den nya rättsliga grunden. Vi måste icke desto mindre välkomna att detta råd också har till uppgift att övervaka den sociala situationen, främja utbytet av god praxis, samt upprätta lämpliga kontakter med myndigheter och arbetsmarknad. Vi bör också välkomna kravet på en årlig rapport om socialt skydd och att den läggs fram inför rådet och parlamentet. Vi anser att det för detta ändamål måste upprättas ett effektivt sätt att informera parlamentet, för att det regelbundet skall kunna skaffa sig överblick över frågor som rör socialt skydd och i synnerhet då fattigdomsfrågor.
Av dessa anledningar röstade jag för betänkandet. 
Ribeiro e Castro (UEN ),
   .– Som ni vet innehåller Nicefördraget bestämmelser om att inrätta en rådgivande kommitté för social trygghet som skall främja samarbetet mellan medlemsstaterna och mellan medlemsstaterna och kommissionen i fråga om socialpolitiken. En kommitté för social trygghet med liknande ställning och syfte tillsattes i och med rådets beslut av den 29 juni 2002 och har verkat sedan dess. Därför är syftet med detta betänkande i huvudsak formellt: att inrätta kommittén i enlighet med den nya rättsliga grunden. Icke desto mindre måste vi välkomna att denna kommitté också har till uppgift att övervaka den sociala situationen. Den skall verka för utbyte av god praxis och upprätta lämpliga kontakter med dem som leder och utför arbetet. Den skall också sträva efter ett mer strukturerat samarbete med icke-statliga organisationer och särskilt uppmärksamma fattigdomsrelaterade frågor.
Jag välkomnar föredragandens förslag att en gemensam årsrapport skall sammanställas och läggas fram för rådet och Europaparlamentet. Denna rapport måste innehålla ett särskilt kapitel med parlamentets syn på frågor som har med social trygghet att göra. Ett effektivt informationsflöde skall skapas så att Europaparlamentet kan följa upp frågor regelbundet, och kandidatländerna måste informeras och konsulteras.
Jag röstade förstås för. 

Coelho (PPE-DE ),
   .– Flera miljökatastrofer har inträffat under de senaste åren, däribland med skeppet ”Prestige” som sjönk utanför Galiciens kust, med fruktansvärda konsekvenser i form av förorening av havet.
Det finns ett klart behov av internationellt samarbete, eftersom ingen stat kan bekämpa konsekvenserna av en stor förorenande olycka till havs ensam. Detta samarbete skall syfta till att förhindra sådana föroreningar och bekämpa dem effektivt. 
Därför måste jag stödja gemenskapens slutsats angående detta protokoll rörande samarbete för att bekämpa förorening av Medelhavet, ett av de protokoll som bifogades Barcelonakonventionen (ett initiativ på regional grund som 14 länder i Medelhavsområdet har skrivit på). Portugal, med sin långa kust, måste i stort sett stödja alla initiativ som främjar internationellt samarbete i syfte att förebygga och bekämpa förorening av havet.
Det finns inga problem med initiativets förenlighet med gemenskapslagstiftningen, eftersom denna är ännu striktare än protokollet, sedan gemenskapen utökade och förstärkte sina insatser för att förebygga och bekämpa föroreningar av havet. Ett exempel på det är de initiativ som vi antog här under den senaste sammanträdesperioden. 
Esclopé (EDD ),
   .– Jag röstade för betänkandet, eftersom det är viktigt att bedriva en beslutsam och samordnad kamp mot alla former av föroreningar av Medelhavet.
Medelhavet behandlas varje dag som en soptunna av havets huliganer. Låt oss inte glömma att mer än sex miljoner ton förorenande avfall avsiktligt töms ut i havet varje år.
Dessutom stödjer jag de EU-åtgärder för säkerhet till havs som har föreslagits efter det att ”Prestige” förliste. Emellertid måste vi med oförminskade ansträngningar fortsätta att försöka förhindra att nya katastrofer inträffar och att människorna, faunan och floran får betala priset.
Kampen mot föroreningar måste åtföljas av en verkligt förebyggande politik från högre ort. Den statliga hamnkontrollen och samarbetet mellan sjöpolisen i olika kuststater måste utökas.
Kampen mot dem som förorenar havet måste bli effektivare och innehålla dryga böter så att alla parter i varutransportkedjan tvingas ta sin andel av ansvaret.
Avslutningsvis uppmanar jag de medlemsstater som fortfarande inte har ratificerat protokollet att göra det snarast möjligt. 
Figueiredo (GUE/NGL ),
   – Jag välkomnar de åtgärder som syftar till att skapa ett närmare internationellt samarbete för att bekämpa förorening av haven. De fruktansvärda olyckor som har inträffat under de senaste åren har visat att ingen stat klarar av att bekämpa konsekvenserna av en stor förorenande olycka till havs ensam.
Liksom de andra medlemsstaterna i Europeiska unionen som inte tillhör Medelhavsregionen berörs inte Portugal av denna regionala konvention eller av något av de åtta tilläggsprotokollen. Enligt artikel 29 i Barcelonakonventionen måste ett land vara part i konventionen för att få underteckna något av protokollen.
Ett annat regionalt initiativ är Förenta nationernas strategi för att förverkliga Montego Bay-konventionen (Förenta nationernas havsrättskonvention) som återspeglas i Lissabonöverenskommelsen om att skydda Nordostatlanten.
Men som alla vet har inte Lissabonöverenskommelsen trätt i kraft eftersom Spanien och Marocko inte har ratificerat den, till följd av tvisten om gränsdragningen mellan dessa två länder. 

Piscarreta (PPE-DE ),
   .– Parlamentet har ombetts att yttra sig om de kontrollåtgärder som skall tillämpas enligt konventionen om ett framtida multilateralt samarbete om fisket i Nordostatlanten. Dessa skall skapa ett omfattande system för övervakning och kontroll så att resurserna i det område som berörs av denna internationella konvention kan exploateras på ett hållbart sätt.
I och med Stevensonbetänkandet, som vi nu har på bordet, uppmanar parlamentet kommissionen att vara mer konsekvent i sin förvaltning av ett hållbart fiske och kräver att gemenskapens befogenheter i fråga om övervakning och kontroll klargörs. I betänkandet kräver man också att mer information skall tas fram om kostnaderna för övervakning och kontroll i medlemsstaterna.
Nordostatlantiska fiskerikonventionen (NEAFC) skapar en mekanism för att övervaka och kontrollera fiskezonerna. Europeiska unionen har valt att dela denna uppgift mellan kommissionen och medlemsstaterna. I praktiken har dock denna situation lett till problem med genomförandet, liksom till vissa begränsningar, vilket man kan vänta sig när ansvaret är delat. Parlamentet måste utöva påtryckningar för att se till att varje parts, kommissionens å ena sidan och medlemsstaternas å den andra, befogenheter klargörs bättre, utan att helt förkasta det system som EU har valt. Ett sådant klargörande skulle kunna vara att inrätta en inspektionsbyrå inom gemenskapen. 

– Fru Stihler! Eftersom detta är ett betänkande som omfattas av artikel 110b i arbetsordningen kan röstförklaringar i teorin bara göras skriftligt. Men med tanke på att jag begick misstaget att ge Carlo Fatuzzo, som befann sig i samma situation som ni, ordet ger jag det gärna till er också. 
Stihler (PSE ).
   – Herr talman! När det gäller Kindermannbetänkandet oroar sig många av väljarna för det onödiga dödandet av delfiner och tumlare i Europas hav. Det är dags för oss att agera snabbt. Det är därför som Kindermannbetänkandet är så viktigt. Jag är säker på att dessa åtgärder verkligen kommer att göra skillnad: en allmän begränsning av längden på drivgarn i Östersjön från och med den 1 juli 2004, införandet av ett stegvist förbud mot drivgarnsfiske fram till den 1 januari 2007, obligatorisk användning av ljudskrämmare och införandet av ett omfattande system för övervakning av delfin- och tumlarbeståndet. Dessa principer visar varför det är så viktigt att ha en gemensam fiskeripolitik och om dessa åtgärder blir en del av denna politik kommer vi att ha tillgång till lagens fulla kraft i de 25 medlemsstaterna. Detta visar hur viktigt EU och dess utvidgning till Östeuropa är för alla oss som värnar om miljön. 
Queiró (UEN ),
   . – Syftet med detta regelverk är att minska de oavsiktliga fångsterna av valar såsom delfiner och tumlare i nät, eftersom dessa hotar artens fortbestånd.
Vi har inte tillräckliga underlag för att kunna göra en exakt beräkning av antalet bifångster av valar i fiskenät och av vilken inverkan dessa fångster har på bestånden. Däremot finns det vetenskapliga rapporter som bevisar att större delen av de nät som är vanligt förekommande i Europa medför bifångster av valar.
Genom att man i detta förslag till förordning inför nya åtgärder för att bekämpa bifångster av valar är det inte bara ett svar på de vetenskapliga rapporterna, utan bidrar också i hög grad till att stoppa fångsterna av valarter vilkas fortbestånd annars skulle hotas. Således röstade jag för. 
Ribeiro e Castro (UEN ),
   . – Jag stöder detta förslag till förordning, som syftar till att införa åtgärder för att bekämpa oavsiktliga fångster av valar, såsom delfiner och tumlare, vid fiske och göra motsvarande ändring av förordning 88/98/EG.
Även om valbeståndet skyddas av livsmiljödirektivet har inte åtgärderna i detta visat sig vara nog för att trygga en tillräckligt hög skyddsnivå.
Eftersom de största problemen tycks bero på bottengarn och drivgarn anser jag att det vore lämpligt att fastställa regler och gränser för hur dessa fiskemetoder används, och därför stöder jag de förslag som har lagts fram i den riktningen.
Icke desto mindre, och trots vad vissa befintliga vetenskapliga rapporter visar, beklagar jag att det inte finns några mer exakta uppgifter som skulle göra det möjligt att göra en noggrann beräkning av antalet bifångster av valar. Europeiska unionen måste snarast försöka åtgärda denna informationsbrist. Vi måste skaffa oss tillförlitliga data om enheterna i beståndet och om de oavsiktliga valfångsterna i olika fiskezoner för att senare dra upp mer omfattande åtgärder för att skydda beståndet. 

Ribeiro e Castro (UEN ),
   . – Jag röstade för kommissionens förslag, som syftar till att skydda djuphavskorallrev mot effekterna av trålning i ett område nordväst om Skottland.
Att införa miljökrav i den gemensamma fiskepolitiken innebär också att anta åtgärder för att minimera fiskets inverkan på de marina ekosystemen. Färska vetenskapliga rapporter visar att somliga djuphavslivsmiljöer behöver skyddas mot mekanisk erosion som orsakas av fiskeredskap.
Därför stöder jag kommissionens förbud mot att använda sådana drivgarn i Darwin Mounds.
Genom att anta denna åtgärd kommer vi att uppnå betydande miljövinster utan att påverka fiskesektorn i någon större utsträckning, eftersom fiskarna kommer att kunna fortsätta använda drivgarn utanför den fiskezon där Darwin Mounds ligger, eller använda bogserade nät som inte kommer i kontakt med havsbotten inom skyddsområdet. 
Souchet (NI ),
   .–Attwoollbetänkandet om att skydda korallreven i Darwin Mounds från effekterna av trålning är inte längre så diskriminerande och oproportionerligt på tre avgörande punkter, tack vare de ändringsförslag som jag lade fram i fiskeriutskottet och som har antagits.
Kommissionen ville förbjuda djuphavstrålning i ett mycket större område än beståndsområdet Darwin Mounds. Nu hänvisar man i texten till rapporten för 2002 från rådgivande kommittén för miljöfrågor (ACE) när det gäller att avgränsa detta område som faktiskt består av två separata zoner som är tio gånger mindre än det område som kommissionen fastställde.
Kommissionen beskyllde djuphavstrålare för att systematiskt förstöra korallerna. Nu undviker vi alla sammankopplingar och slår fast att åtgärderna uteslutande skall gälla ”fiskeredskap som riskerar att orsaka faktiska skador”. Slutligen finns det ett krav på att berörda parter och de regionala rådgivande nämnderna som leds av yrkesfiskare skall delta i beslutsprocessen.
Frågan om den juridiska och ekonomiska osäkerheten när det gäller tillämpningen av livsmiljödirektivet i europeiska vatten uppkommer dock igen i samband med kommissionens nya förbud mot trålning i vissa områden kring Azorerna, Madeira och Kanarieöarna. 

Fatuzzo (PPE-DE ).
   – Herr talman! Jag hade en vision om att Marco Pannella dömdes till att strejka mot en hungerstrejk, det vill säga han dömdes till att äta och äta och bli fetare och fetare. Sedan sade han till mig: ”Vakna, herr Fatuzzo, för er är det en dröm, ni drömmer, men för mig är det en mardröm!” Därför var jag tvungen att rösta för betänkandet för att skydda stackars Marco Pannella. 

Figueiredo (GUE/NGL ),
    – De yttersta randområdena har särskilda strukturella och socioekonomiska betingelser, vilka kan leda till permanenta ekonomiska handikapp som till exempel ekonomiskt beroende av ett fåtal produkter och begränsad tillgång till marknaderna. Deras näringsverksamhet består i huvudsak av turism, jordbruk och fiske, som i fallet med de autonoma regionerna Azorerna och Madeira. Därför är detta initiativbetänkande, som jag anser bör välkomnas i vida kretsar, viktigt.
Jag instämmer i att vi måste se till att artikel 299.2 i EG-fördraget blir den rättsliga grunden för alla åtgärder som har med de yttersta randområdena att göra, också inom fiskesektorn. Jag håller också med om att systemet för kompensation för extrakostnader i samband med saluföringen av vissa fiskeprodukter är viktigt och om att anslagen till Posei-programmen bör ökas. Vi måste också behålla stödet till förnyelse och modernisering av den lokala flottan, göra det möjligt för nya arter att omfattas av instrumenten och få fiskarna att delta aktivt i den gemensamma fiskepolitiken.
Den mest brådskande förutsättningen för att vi skall kunna bibehålla fisket i de yttersta randområdena har dock med förvaltningen av fiskbestånden att göra. Vi måste se till att endast de lokala flottorna får fiska i zonen med ensamrätt, som föredraganden i viss mån förespråkar i punkt 12. Vi måste skaffa oss detaljerad information om fiskbestånden i de yttersta randområdena, särskilt när det gäller dolkfisk. 
Queiró (UEN ),
   . – I detta betänkande utgår man ifrån förutsättningen att den gemensamma fiskepolitiken (GFP) inte tar vederbörlig hänsyn till de yttersta randområdenas specifika intressen.
Föredraganden anser med rätta att det på många sätt finns en konflikt mellan å ena sidan GFP – som planerades med det kontinentala Europas intressen i åtanke och som är tillämplig på de yttersta randområdena på grund av deras ställning som en integrerad del av gemenskapen – och å den andra de yttersta randområdenas – som kom till som ett resultat av deras särskilda geografiska, ekonomiska och sociala egenskaper – specifika behov. Det bör tilläggas att man vid reformeringen av GFP inte heller tog vederbörlig hänsyn till dessa regioners behov.
I det här sammanhanget måste vi göra ett antal prioriteringar som kommer igen i olika stödåtgärder, vilka förtjänar att framhållas: för det första att göra det möjligt för nya fiskarter från de yttersta randområdena att omfattas av instrumenten och bibehålla stödet till byggandet av nya fartyg efter 2006, sedan att snarast öka den vetenskapliga forskningen om fiskbestånden och äntligen skapa fiskezoner med ensamrätt för lokala fiskare.
Jag röstade för för att stödja denna konsekventa politik, som syftar till att tillfredsställa de yttersta randområdenas behov. 
Ribeiro e Castro (UEN ),
   . – Jag stöder detta initiativbetänkande, i vilket man tar upp frågan om hur den gemensamma fiskepolitiken (GFP) påverkar EU:s yttersta randområden.
Som föredraganden med rätta påpekar, med stöd av artikel 299.2 i EG-fördraget, har de yttersta randområdena mycket speciella strukturella, sociala och ekonomiska villkor till följd av faktorer som klimat, topografi, geografisk position, litenhet, avlägsenhet och ekonomiskt beroende av ett fåtal produkter.
Därför delar jag föredragandens åsikt när han betonar att GFP systematiskt måste anpassas till de behov som dessa yttersta randområden har och att det verkligen behövs en konsekvent och strukturerad politik på detta område.
Dessa regioner måste få ekonomiskt stöd som kompensation för de extrakostnader de har för att marknadsföra sina fiskeprodukter, och de anslag vi ger bör användas på ett bättre sätt.
Jag välkomnar också verkligen idén att inrätta ett övervakningsorgan för fisket i varje region i de yttersta randområdena, vilket både skall övervaka fisket och skapa ett bättre skydd för fiskbestånden och miljön. 

Fatuzzo (PPE-DE ).
   – Herr talman! Vi talar om den gemensamma parlamentariska AVS–EG-församlingen där Bahamas som ni vet ingår.
År 1965 befann jag mig i Nassau, Bahamas huvudstad; Paradise Island, en sagolik turistö i Bahamas. Jag var lite yngre än i dag, och på stranden mötte jag en ung bahaman som sade: ”Jag har hört att du kommer att bli ledamot av Europaparlamentet och att jag kommer att bli en av ordförandena för den gemensamma parlamentariska församlingen.” ”Då måste du se till att tänka på pensionärerna, även pensionärerna i de medlemsstater som du kommer att företräda, och kom ihåg att inrätta ett utskott för sociala frågor och miljö”, sade jag till honom. Det gjorde han, och därför röstade jag för. 
Bordes, Cauquil och Laguiller (GUE/NGL ),
   .– Vi röstade naturligtvis emot detta betänkande om den så kallade ”gemensamma” parlamentariska församlingen AVS (länder i Afrika, Västindien och Stilla havet)–EG. Detta är bara en pseudo-parlamentarisk front för ojämlika relationer och för den plundring av dessa regioner i utvecklingsländerna som de europeiska imperialistmakterna faktiskt bedriver. 
Ribeiro e Castro (UEN ),
   . – I likhet med föredraganden välkomnar jag att den gemensamma parlamentariska församlingen har antagit en modifierad arbetsordning som skall underlätta dess verksamhet.
Det är särskilt betydelsefullt att man tillsätter tre ständiga utskott, som kan hjälpa församlingen att bli en riktig parlamentarisk församling.
Jag anser att den gemensamma parlamentariska församlingen bör lovordas för att den har uppmärksammat barnens rättigheter och särskilt barnsoldaterna, liksom för det positiva inflytande som dess rapport hade på denna fråga i rådet. Den ledde till att det antogs strategiska riktlinjer om att barn utnyttjas i väpnade konflikter, vilket är oacceptabelt.
Jag måste dock säga att jag är frustrerad över att den gemensamma parlamentariska församlingen inte har kunnat utöva något positivt inflytande på situationen i Zimbabwe.
Den gemensamma parlamentariska församlingen måste sträva efter att bli effektivare och bättre på att förebygga konflikter, engagera sig mer aktivt i övervakningen av val- och demokratiseringsprocesser och främja det civila samhällets delaktighet i arbetet i församlingen och dess ständiga utskott, särskilt när församlingen träffas i AVS-länderna.
Trots mina förbehåll, som beror på min övertygelse att den gemensamma parlamentariska församlingen skulle kunna vara mer ambitiös på dessa områden, delar jag föredragandens inställning att denna utveckling i stort är positiv.
Därför röstar jag för. 

Fatuzzo (PPE-DE ).
   – Herr talman! I går slöt jag ögonen några sekunder och tänkte på hur jag skulle förklara varför jag röstade för Bowisbetänkandet om förebyggande och kontroll av sjukdomar. Med slutna ögon såg jag att John Bowis nästa mandatperiod hade blivit kommissionär för hälso- och sjukvårdsfrågor och att han med sedvanligt engagemang och professionalitet hade lyckats få till stånd ett enormt finansiellt och organisatoriskt åtagande för att förhindra en mängd sjukdomar för EU-medborgarna, och att han på så sätt hade minskat kostnaderna för hälso- och sjukvården i Europa, liksom förtidspensionerna, utan att behöva sänka anslagen till pensioner och drabba pensionärerna.
Därför – med förhoppningen att detta verkligen kommer att ske – röstade jag för hans betänkande. 
Arvidsson, Cederschiöld, Grönfeldt Bergman, Stenmarck och Wachtmeister (PPE-DE ),
   .– Vi moderater anser det vara en uppgift för Europeiska unionen att förebygga och samordna hantering vid utbrott av allvarliga smittsamma sjukdomar. Med fri rörlighet inom unionen och snabba smittvägar över gränserna kan ett europeiskt centrum snabbt verka för att mildra och begränsa effekterna och spridningen av sjukdomsutbrott.
Vi anser det olämpligt att utöka centrumets kompetens med allmänna folkhälsofrågor.
Vi anser att kommissionens förslag på viktiga punkter är bättre än Europaparlamentets förslag, varför vi väljer att stödja kommissionens förslag. 
Crowley (UEN ),
   – Jag stödjer till fullo betänkandet av föredraganden som fastställer behovet av att inrätta ett europeiskt centrum för förebyggande och kontroll av sjukdomar inom EU:s territorium. Centrumet kommer att finansieras av EU-budgeten och dess arbete kommer att inledas nästa år.
Som vi känner till finns det inom EU ett nätverk för smittsamma sjukdomar som har existerat sedan 1999. Det har fungerat som ett forum för enstaka samarbeten mellan medlemsstater när de vidtar åtgärder mot epidemier och andra hälsorisker. Ett exempel på detta är samarbetet mellan EU:s medlemsstater i kampen mot sars förra året.
Flera undersökningar visar emellertid de långsiktiga begränsningarna med denna ordning. Vi är medvetna om att sjukdomar som aids, malaria och hjärnhinneinflammation inte har några gränser. De sprids allt enklare världen över som ett resultat av att befolkningen förflyttar sig och handeln utökas. Endast med hjälp av gemensamma åtgärder av länder inom och utanför Europeiska unionen kan dessa risker effektivt stoppas.
Syftet med det nya centrumet är att få bukt med de problem som den nuvarande ordningen innebär samt att utveckla och genomföra projekt på ett mer sammanhängande sätt i det territorium som kommer att utgöras av EU:s 25 medlemsstater.
Marques (PPE-DE ),
   . – Jag gratulerar John Bowis till hans utmärkta betänkande om förslaget till Europaparlamentets och rådets förordning om inrättande av ett europeiskt centrum för förebyggande och kontroll av sjukdomar, vilket jag stöder, speciellt eftersom det har utformats för att förbättra kommunikationen, samordningen och samarbetet med särskilda övervakningsnätverk.
Genom att inrätta ett europeiskt centrum för förebyggande och kontroll av sjukdomar kommer EU att kunna upprätta en långsiktig plan för folkhälsan, svara på epidemier snabbt och reagera effektivt på potentiella sjukdomsutbrott eller andra händelser, utan att det bedrivs ett dubbelarbete i medlemsstaterna. 
Ribeiro e Castro (UEN ),
   . – Jag anser att överförbara sjukdomar utgör ett ytterst allvarligt hot mot medborgarnas hälsa och stöder därför kommissionens förslag att öka sätten att effektivt övervaka dessa sjukdomar, närmare bestämt genom att inrätta ett europeiskt centrum för förebyggande och kontroll av sjukdomar som skall omfatta epidemiologer, folkhälsoexperter, mikrobiologer, logistikspecialister och läkare.
Europeiska unionen måste sträva efter att förbättra samarbetet och samordningen mellan medlemsstaterna för att kontrollera sjukdomar. Fallet med viruset som orsakar den atypiska lungsjukdomen sars (svår akut respiratorisk sjukdom) visade att detta behövs.
Det är alltså viktigt att skapa synergieffekter mellan nationella centrum för sjukdomskontroll, se till att det finns en epidemiologisk övervakning, skapa nätverk av laboratorier, utfärda vetenskapliga råd och ha en instans som på EU-nivå kan sätta upp ett system för tidig varning och reaktion, samt ge erforderlig teknisk assistans och information om hälsohot och vidta förberedelser för nödsituationer på hälsoområdet.
Jag instämmer i förslaget att detta centrum skall ha en budget för oförutsedda utgifter för att kunna ta itu med situationer som inte kan förutses.
Detta centrum skall skapas omkring gemenskapsnätverket för övervakning och kontroll av smittsamma sjukdomar, som består av nationella organ med ansvar för smittsamma sjukdomar i medlemsstaterna.
Jag röstade för. 

Borghezio (NI ).
   – Herr talman! Ett av skälen till att vi avstod i omröstningen om detta resolutionsförslag var att vi i det inte hittade minsta omnämnande av den allvarliga diskriminering som finns i Sloveniens lagstiftning om kompensation – en lagstiftning som bestraffar flyktingar och deras barn för de fruktansvärda händelser som ägde rum under efterkrigstiden i dessa länder. I dag, den 10 februari, är det andra gången som en minnesdag firas i vårt land. Jag vill nämna de 350 000 av våra landsmän som drevs på flykt ut ur sina länder, också på parlamentsledamot Gian Paolo Gobbos vägnar, och framför allt offren och tragedin med de fler än 10 000 människor som – i många fall levande – kastades in i grottor och ned i diken i dessa länder: en tragedi för befolkningen i Istrien, Giulia-Dalmatien och Fiume som fortfarande lever kvar i det samlade minnet och lidandet i dessa områden, en tragedi som också Europa bör minnas och högtidlighålla minnet av. Det är ytterligare en förintelse som påminner om det förra seklets totalitära tragedier. 
Korakas (GUE/NGL ),
   – Vi parlamentsledamöter från Greklands kommunistiska parti röstade emot resolutionsförslaget angående det 60:e mötet i FN:s kommission för mänskliga rättigheter eftersom resolutionen allmänt sett utropar EU till en ”hederlig” domare när det gäller respekt för mänskliga rättigheter men inte säger någonting om de flagranta brotten mot mänskliga rättigheter inom EU: förföljelse av fackligt aktiva, elektroniska arkiv, övervakning av privatlivet under förevändning av terrorismbekämpning, kränkning av rätten till bostad och arbete och lika tillgång till hälso- och sjukvård, utbildning och social välfärd, att den fysiska integriteten och arbetsmiljön får stryka på foten för högre vinster osv.
Dessutom:
- I resolutionen kritiserar man kommissionen för de mänskliga rättigheterna för att ha blivit utpräglat politiserad och avser uppenbarligen att majoriteten av dess ledamöter har vägrat att uppfylla EU:s och USA:s krav på fördömande av stater för att tjäna deras ideologiska och politiska intressen (Kuba, Kina, Nordkorea, Vietnam, Vitryssland etc.).
- Man undviker att kritisera USA, där avrättningar och flagranta brott mot mänskliga rättigheter är vardagsmat.
- Man kräver en ”rättvis” rättegång mot Saddam Hussein, samtidigt som man inte bara underlåter att kräva rättegångar mot Bush, Blair och deras kumpaner, utan också utnämner dem till rättvisans garanter.
- Mänskliga rättigheter ”exploateras” återigen för att bana väg för GUSP, med andra ord militär intervention. 
Ribeiro (GUE/NGL ),
   . – Vi kan aldrig vara likgiltiga till frågan om mänskliga rättigheter, men det ger oss inte rätten att predika om mänskliga rättigheter. Däremot ger det oss tillräcklig moralisk auktoritet för att vägra acceptera andra människors kriterier för vilket beteende i fråga om mänskliga rättigheter som skall betraktas som rätt och fel.
Att vi avstod beror långt ifrån på likgiltighet, utan skall ses som ett tecken på hur viktig frågan om mänskliga rättigheter är för oss och på att vi inte accepterar att resolutioner som bygger på marknadsideologin och därmed sammanhängande koncept antas, i vilka vissa länder nämns och vissa andra inte, i vilka det tycks finnas gunstlingar och svarta får … men några förlorade söner finns det inte – Gud förbjude! – i fråga om konkurrenskraft och produktivitet. På samma sätt vägrar vi att acceptera den rökridå som kompensationen är, där vissa tas med för att kompensera att andra bara nämns. Därför röstade vi som vi gjorde. 
Van Orden (PPE-DE ),
   .– Den brittiska konservativa delegationen stöder starkt de mänskliga rättigheterna och kravet på att FN:s kommitté för mänskliga rättigheter intar en tydlig position för att ta itu med överträdelser i många delar av världen. Därför välkomnar vi många aspekter i förordningen, inte minst oron över bristen på åtgärder i Zimbabwe som uttrycks i den. Vi stöder emellertid inte det ensidiga uttalandet om situationen i Mellanöstern där den förfärliga terrorismen mot israeler överhuvudtaget inte omnämns, den orealistiska och djupt oförstående inställningen till starka åtgärder mot terrorism eller det obetingade stödet till Romstadgan för Internationella brottmålsdomstolen (ICC). Därför avstår vi från att rösta om denna förordning. 

Fatuzzo (PPE-DE ).
   – Herr talman! Giorgos Katiforis har lagt fram ett betänkande om kreditvärderingsinstitutens roll och metoder. Också i det här fallet slöt jag ögonen och såg Giorgos Katiforis som sprang och sprang och var alldeles andfådd. ”Vart är du på väg?” frågade jag honom. Han svarade ”Jag springer för att hinna lägga fram mitt betänkande innan Parmalat går omkull i Italien. Fatuzzo, du känner ju Pietro-Paolo Mennea. Säg åt honom att ta betänkandet om kreditvärderingsinstituten. Han som sprang i OS i Moskva springer säkerligen fortare än jag och kan hinna lägga fram det och få det antaget innan Parmalat går omkull.”
Tyvärr var detta ingen sanndröm: Giorgos Katiforis lyckades inte lägga fram detta betänkande och få det antaget innan den sorgliga kraschen för Parmalat-obligationerna inträffade. 
Ribeiro (GUE/NGL ),
   . – Den senaste tidens finansskandaler, som i Enron och Parmalat, är ytterligare bevis på vad som händer när man avreglerar kapitalmarknaderna och vilken roll som kreditvärderingsinstituten spelar, de som bedömde att dessa transnationella giganter var hur kreditvärdiga som helst, trots att de inte lämnade någon information om sin verksamhet. Detta kunde bara ske eftersom kreditvärderingsinstituten är en produkt av den privata sektorn, en självreglerande produkt av marknaden som skapar mekanismer för att bedöma hur kreditvärdiga organ är som finansieras genom insamling av pengar från tredje parter, såsom företag som emitterar på börsen och också stater, som ökar statsskulden.
Kreditvärderingsinstituten har stor makt på finansmarknaden, eftersom kreditvärdering fordras enligt lag för att värdepapper skall få ingå i investeringsportföljer. Dessutom är ”marknaden” för kreditvärderingar mycket koncentrerad, och de största instituten, varav två har sina huvudkontor i USA – ett gav Parmalat ett positivt omdöme – har ett oligopol.
Som självreglerande regleringssystem utökar kreditvärderingsinstituten avregleringen av kapitalmarknaderna. Om de skall förvandlas till viktiga regleringsorgan måste de styras av offentliga organ inom ramen för nationell lagstiftning och rättspraxis.
I betänkandet ställer man frågor och gör diagnoser, men man skriver inte ut några recept. Detta innebär bara att man uppmuntrar dessa självreglerande instrument.
Frågan är mer politisk än teknisk, och politiskt sett rättfärdigas vår röst emot av slutprodukten. 

Fatuzzo (PPE-DE ).
   – Många pensionärer som lyssnade på mig i Milano i lördags visste att jag skulle rösta om statsägda företag i utvecklingsländerna – och jag sade att jag skulle rösta för. De uppmanade mig att ta upp möjligheten att se till att pensionssystemen förbättras när Europeiska unionen gör insatser i fråga om offentliga tjänster i utvecklingsländerna, med tanke på att vi inte lyckas ge mer till pensionärerna i Italien och Europa, eller göra vårt bästa för att se till att änkorna får 100 procent av sina avlidna makars pensioner och att alla som arbetar får 120 procent av sina slutlöner. 
Bordes, Cauquil och Laguiller (GUE/NGL ),
   .– Föredraganden konstaterar att privatiseringen av de statsägda företagen och de offentliga tjänsterna i fattiga länder – en privatisering som stora investerare i väst och de stater som försvarar deras intressen har velat ha och drivit fram – har bidragit till att öka fattigdomen i utvecklingsländerna.
När nu Europeiska kommissionen, som tillhör garanterna för de stora europeiska investerarnas intressen, tycks förespråka mer diversifierade former av privatisering i dessa fattiga länder – vilket är till nackdel för dem – stöder föredraganden öppet dess rekommendationer. Det gör å andra sidan inte vi.
Vi är principiellt emot den öppna eller smygande privatiseringen av offentliga tjänster, eftersom den alltid och överallt leder till att befolkningens levnadsvillkor försämras. I fattiga länder är denna drastiska försämring av människors levnadsvillkor, och till och med möjligheterna att överleva, än mer skrämmande eftersom den som föredraganden erkänner kommer att beröva en del av dem som redan är världens mest utblottade folk deras mycket små tillgångar. Detta gynnar enbart de multinationella företagen i väst, som å sin sida gör större vinster än de kan hantera.
Därför röstade vi emot detta betänkande. 
Meijer (GUE/NGL ),
   – För ekonomerna är det ofta de stora vinstdrivande internationella företagen som är baserade i Europa, Amerika eller Japan som är riktmärkena för utvecklingsländerna, vilka automatiskt skulle blomstra om dessa företag fritt fick ta över förlustbringande företag och exportera råmaterial. Denna hypotes är kortsynt. Under århundraden har ekonomierna i dessa länder styrts norrifrån, och som ett resultat har de tvingats att producera billiga produkter för de rika ländernas marknader, till nackdel för den inhemska ekonomin och servicen till det egna folket. I stor utsträckning har de tvingats att utveckla och utöka en service i form av utbildning, hälso- och sjukvård, kollektivtrafik, bostadsbyggande, postväsende, elektricitet, dricksvatten, telefon och avlopp sedan kolonialmakternas styre upphörde. Generellt sett har höga utvecklingskostnader och låga vinstförväntningar inneburit att dessa områden ursprungligen inte tilltalade utländska privata företag. Dessutom såg vi att industrialiseringen i Japan under arton- och nittonhundratalen bara var möjlig tack vare statsägda företag som inte privatiserades förrän de gick med vinst. Därför var det bra att utskottet för utveckling och samarbete inte bara tog upp privatisering och full avreglering, utan också offentliga tjänster, fattigdomsbekämpning, småföretag, kooperativ och en hållbar roll för regeringsinitiativen. Det är beklagligt att kristdemokraterna vid plenarsammanträdet i dag blockerar möjligheterna till att uppnå en majoritet för dessa instrument mot fattigdom och underutveckling. 
Ribeiro (GUE/NGL ),
   . – Föredragandens bemödanden att ge orden deras egentliga innebörd i denna synbart hopplösa uppgift är lovvärda.
Ordet ”samarbete” betyder att stödja företagsutvecklingen i tredjeländer, som titeln på det första meddelandet som betänkandet bygger på antyder. Det betyder också att reformera statsägda företag, som ligger till grund för de offentliga tjänsterna i dessa länder, och behovet av att utvärdera alla möjliga lösningar, som titeln på det andra antyder.
Detta stöd hindras dock av den förhärskande inställningen att företagen bara kan styras av marknaden, som har antagit den förhärskande strategin med strukturella förändringar, där den förhärskande lösningen är att nedrusta och privatisera offentliga tjänster.
Föredraganden har ifrågasatt ideologiska koncept och ifrågasatt saker och ting ur ett inte helt kommersiellt perspektiv. Det är signifikant att han tog upp vattentillgången och avloppen, utbildningen samt hälso- och sjukvården, som enligt honom bör falla under statens och de lokala myndigheternas kompetens.
För lokala investerare och små och medelstora företag är det, i det sammanhang vi lever i, snudd på en provokation att som en prioritering gå vidare med privatiseringsförslaget att varje transnationellt bolag årligen skall avsätta åtminstone 0,7 procent av sin bruttoomsättning eller upp till 5 procent av sin nettovinst för nya investeringar i form av motköpsprojekt i dessa länder. Så togs det här betänkandet emot av politiska krafter som kände sig hotade av att en föredragande lade fram alternativ för att förbättra något som verkade obotligt. 
Sacrédeus (PPE-DE ),
   .– Efter det att i princip samtliga kristdemokratiska förslag från PPE-DE-gruppen antagits i plenum, och därmed förbättrat innehållet avsevärt, har jag i slutomröstningen röstat ja till betänkandet.
Kampen mot fattigdom är det främsta målet för EU:s utvecklingspolitik. Historien visar att statliga monopol ofta har lett till ekonomisk ineffektivitet, misshushållning, korruption och orättvisa i utvecklingsländer.
Inte minst i fråga om allmännyttiga tjänster som vatten- och energiförsörjning, utbildning och hälsa har den statliga sektorn misslyckats i flertalet av dessa länder. Därmed kan reformer i denna sektor bidra till förbättringar och tillväxt. Genom ett antal ändringsförslag från oss i PPE-DE-gruppen påpekas detta tydligt i betänkandet. Betänkandet ligger därmed i linje med kommissionens bedömning att kampen mot fattigdom bara kan tas upp på allvar genom att man objektivt överväger alla reformalternativ i syfte att öka den ekonomiska tillväxten och motarbeta korruption.
Monopolsituationer, vare sig de är offentliga eller privata, måste ersättas av konkurrens och mångfald för ökad rättvisa och bättre ekonomisk hushållning. Tydliga juridiska ramregelverk måste stå som garantier för rätten till allmännyttiga tjänster. Småföretagande kan fungera som en viktig tillväxtmotor i utvecklingsländerna och bör därför stödjas ekonomiskt och genom tekniskt bistånd. 

Figueiredo (GUE/NGL ),
    – Det har förekommit förseningar när det gäller att införliva detta direktiv med den nationella lagstiftningen i somliga medlemsstater. Detta visar vilka problem som genomförandet har skapat, särskilt för näringslivet. Detta har fått kommissionen att ge sig in i ett omfattande samrådsförfarande med alla berörda. Därför kommer vi inte att veta någonting om hur direktivet faktiskt har införlivats förrän medlemsstaterna har sänt in sina nationella rapporter.
Trots att direktivet har gällt sedan oktober 1999 för nya anläggningar och befintliga anläggningar där verksamhetsutövarna har för avsikt att göra betydande förändringar har man infört en övergångsperiod fram till oktober 2007, vilket fordrar att små och medelstora industriföretag och jordbrukare får specialstöd.
Samordnade åtgärder för att förebygga och begränsa föroreningar, som är syftet med detta direktiv, kan åstadkommas genom ett tillståndssystem för anläggningar, vilket vi välkomnar. Emellertid måste man ta hänsyn till olika omständigheter, och de mest tvistiga delarna av direktivet måste klargöras, så att vi kan hitta acceptabla lösningar. 
Ribeiro e Castro (UEN ),
   .– Jag röstade för denna resolution. Ända sedan toppmötet i Göteborg har EU verkat för en ”hållbar utveckling”, som är den enda garanten för mänsklighetens utveckling enligt vilken respekt för miljön är en avgörande förutsättning för snabba framsteg. Därför anser jag att det är ytterst viktigt att vi går fram på ett ansvarsfullt sätt – som i det ärende som vi har på bordet i dag – när vi skall genomföra och införliva direktiv som innehåller denna avsikt med lagen. Att införa koncept som ”miljövillkor” i de tekniska villkoren för driftslicenser, att dela med sig av bästa metoder och fastställa vilken som är bästa tillgängliga teknik är bara exempel på hur vi kan se till att samordna åtgärderna för att förebygga och begränsa föroreningar från ett brett spektrum av industri- och jordbruksverksamheter, och åstadkomma ett bättre miljöskydd. Inom ramen för det direktiv från 1996 som vi diskuterar införs ett system med tillstånd för nya anläggningar, som tvingar verksamhetsutövarna att vidta åtgärder för att förhindra föroreningar. Alla anläggningar uppmanas också att uppfylla samma krav från och med 2007.
Jag håller med föredraganden när hon betonar vikten av att tvinga medlemsstaterna att lägga fram sina planer för att utvärdera genomförandet (också det senast 2007) så snart som möjligt. I detta syfte skulle ett ”styrdokument” som klargör hur ”anläggning” och andra nyckeltermer skall definieras vara till mycket stor hjälp …

Andersen (EDD ),
    – Internationella havsforskningsrådet (ICES) verkar i dag som en viktig fristående organisation, baserad på nationella forskningsinstitut. Därför finns det ingen anledning för EU att söka medlemskap och utnämna människor till befattningar vid ICES.
För det första skulle det vara att ifrågasätta både ICES och kommissionens självständighet, eftersom det i huvudsak är kommissionen som använder de resultat som ICES kommer fram till.
För det andra finns det ett begränsat antal kvalificerade forskare. Om kommissionen skall utse forskare för denna uppgift kommer det att leda till att de nationella institutionerna åderlåts, av det enkla skälet att kommissionen betalar mer.
Junirörelsens tre ledamöter i Europaparlamentet, Ulla Sandbæk, Jens-Peter Bonde och Bent Hindrup Andersen, röstade emot detta betänkande och avger följande röstförklaring.
I princip anser Junirörelsen att alla försök från EU:s sida att dominera ICES bör röstas ned. Det borde vara en nationell angelägenhet.
Junirörelsen anser att det vore bättre om EU uppmanade nationalstaterna att öka sin vetenskapliga kapacitet i förhållande till ICES och om nödvändigt samordna forskningen på området. 
Figueiredo (GUE/NGL ),
    – Det är viktigt att vi har detaljerad information och trovärdiga vetenskapliga yttranden om hur fiskbestånden ser ut och utvecklas om vi skall kunna skapa hållbara bestånd. Det allra viktigaste är att informationen är tillförlitlig. Detta har ofta ifrågasatts, vilket har skapat oönskade spänningar mellan inspektörer, vetenskapsmän och fiskare.
Därför finns det två avgörande frågor:
- Den första är att fiskarna skall spela en aktiv roll i hanteringen av fisket och delta i utvärderingen av beståndsstudier tillsammans med inspektörer och vetenskapsmän. Fiskarna är de som har mest att tjäna på hållbara bestånd och åtgärder för att återhämta bestånden. Därför är det viktigt att vi skapar lämpliga organ som möjliggör ett effektivt kommunikationsflöde mellan alla berörda.
- Den andra är en grundlig utvärdering av de socioekonomiska konsekvenserna av åtgärder för att återhämta bestånden och åtgärder för att minska fisket. För att dessa åtgärder, som ibland är frivilliga från fiskarnas sida, som i fallet med sardinerna i Portugal, skall kunna genomföras krävs det kompensation på offentlig och nationell nivå samt på gemenskapsnivå.
Vi måste också höja EU:s anslag till forskning på fiskeområdet och skapa de materiella och mänskliga förutsättningar som krävs för att förbättra vetenskapens rådgivning. 
Piscarreta (PPE-DE ),
   . – Vetenskaplig forskning har blivit ett viktigt instrument när det gäller att genomföra den gemensamma fiskepolitiken och är avgörande för en hållbar förvaltning av bestånden.
De gränser för fisket som har satts upp i EU har fått förödande socioekonomiska konsekvenser. Portugal har drabbats särskilt hårt av dessa åtgärder, särskilt i fråga om omläggningen av verksamhet och nedläggningen av stora delar av den nationella fiskeflottan.
Jag ser konsekvenserna av åtgärderna för att förvalta fiskbestånden varje dag i hamnarna och på fiskmarknaderna i min region, och jag är ursinnig för att kommissionen fortsätter att bedriva samma politik, utan att göra någon utvärdering av vilka socioekonomiska konsekvenser genomförandet av dessa åtgärder får. Därför är det viktigt att dessa specialarrangemang, som ju inte kan göras ogjorda, rättfärdigas ordentligt i noggranna vetenskapliga rapporter som innehåller mycket trovärdig information om beståndens utveckling.
Med tanke på att det saknas objektiv information ger de aktuella vetenskapliga rapporterna upphov till motstridiga tolkningar från medlemsstaternas sida, vilket neutraliserar effekterna av åtgärderna för att skydda fiskbestånden.
Jag vill ta tillfället i akt att välkomna föredragandens arbete. Jag delar hans oro för bristen på vetenskaplig rådgivning om fisket samt för bristen på ekonomiska och mänskliga resurser. Jag anser också att vi måste stärka banden mellan vetenskapen och näringslivet, så att slutresultaten blir mer genomförbara. 
Queiró (UEN ),
   . – I Lagebetänkandet tar man upp den viktiga frågan om trovärdigheten i vetenskapliga utlåtanden som används i hanteringen av fisket, med tanke på att det ofta råder delade meningar mellan vetenskapsmän och fiskare i fråga om hur fiskbestånden är beskaffade. EU-åtgärder som bygger på vetenskapliga råd kan få en förödande effekt på fiskesamhällena. Det är mot den bakgrunden som vi anser att denna fråga är viktig och att vi behöver förbättra kvaliteten på dessa råd.
Carlos Lages varning ger därför gemenskapen tillfälle att grunda den gemensamma fiskepolitiken på råd som är riktigare och kommer mer rätt i tiden, vilket skapar en starkare vetenskaplig grund än vad som har varit fallet hittills.
Det är oacceptabelt att ”kommissionens uppenbara ovilja”, som Carlos Lage säger, att ta hänsyn till all den vetenskapliga rådgivning som finns att tillgå fortfarande härskar. Det ökar bara misstankarna om att deras beslut är partiska. De tenderar att nonchalera fiskesamhällen som redan står helt utan skydd. Därför är min röst för detta betänkande också ett uttryck för solidaritet med portugisiska fiskare, som har drabbats så hårt av kommissionens – och särskilt kommissionär Franz Fischlers – fiskeripolitik. 
Souchet (NI ),
   .– I Lagebetänkandet betonar man med rätta att de åtgärder för att hantera bestånden som Europeiska unionen har antagit alltför ofta bygger på felaktiga och otillförlitliga vetenskapliga diagnoser. De socioekonomiska konsekvenserna av åtgärder som antas på så bräcklig grund är betydande: det handlar om hela fiskbestånds och hela industriers överlevnad. Därför måste de vetenskapliga ansträngningarna öka och både gälla biologin i den marina miljön och valet av fiskeredskap, liksom de socioekonomiska konsekvenserna av åtgärderna för att förvalta bestånden. Den nuvarande obalansen i den gemensamma fiskepolitiken (GFP), som inte överlag tar hänsyn till de gemensamma målen att bevara bestånden och se till att fisket kan fortsätta, måste definitivt rättas till.
Här måste de framtida regionala rådgivande nämnderna spela en helt avgörande roll när det gäller att formulera krav på vetenskaplig rådgivning. De måste kräva en mängd alternativ för förvaltningen, tillsammans med uppskattningar av dessas biologiska och socioekonomiska konsekvenser. En sådan utveckling skulle möjliggöra ett förhållningssätt som inte längre är brutalt och omöjligt att vända, utan gradvist, successivt, flexibelt och ständigt anpassningsbart. Jag är glad att de ändringsförslag som jag har lagt fram med den här inriktningen kunde antas. 
Talmannen.
   – Omröstningen är avslutad.

(1)
Talmannen.
   – Vi fortsätter nu med den avbrutna debatten om ett betänkande (A5-0022/2004) av Georges Garot för utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling om utvecklingen av jordbruksinkomster inom Europeiska unionen (2002/2258(INI)). 
Figueiredo (GUE/NGL ).
   – Herr talman! Jag vill börja med att säga att jag är upprörd över att kommissionär Franz Fischler inte är här. Det är helt enkelt otroligt, med tanke på hur viktig den här debatten är.
Jordbrukarna har rätt till anständiga inkomster. Därför måste ledstjärnan för den gemensamma jordbrukspolitiken (GJP) vara att garantera lönsamma producentpriser, så att jordbrukarna tillförsäkras en anständig levnadsnivå i likhet med andra verksamhetsområden. Detta kommer i sin tur att medföra att jordbruket blir hållbart inom hela EU:s territorium. Dessa mål finns inbyggda i GJP, men politikens mekanismer – som lägger tonvikten på sänkta producentpriser och avreglering av jordbruksmarknaderna både externt och internt – strider helt emot dem. Vi vet att denna politik bär skulden för att tusentals jordbruksföretag och arbetstillfällen har försvunnit genom att den har främjat en koncentrerad, intensifierad och vertikal produktion, en centralisering av markägandet och en tilltagande flykt från landsbygden.
Den har dessutom förvärrat orättvisan med den ojämna fördelningen av jordbruksstödet mellan producenter, produktion och länder. Det är denna modell som, tolv år efter GJP-reformen 1992, permanentar den djupa orättvisan i att 20 procent av de större företagen får 80 procent av stödet. I Portugal får 1 procent av de stora företagen nästan hälften av detta stöd, vilket är något vi alltid har ifrågasatt.
Den aktuella reformeringen av GJP, med ett frikopplat produktionsstöd baserat på historiska rättigheter, permanentar denna obalans. Beslutet att inte fortsätta med en verklig modulering och upprättandet av gränser för stödet innebar att vi missade ett tillfälle. Stödet bör inte bara handla om att överföra pengar till landsbygdens utveckling, utan bör motverka den djupa ojämlikhet som råder i fråga om stödets fördelning mellan jordbrukare och länder.
Det är också viktigt att påpeka att sänkta priser på produkterna och höjda produktionskostnader ledde till att omkring 16 procent av jordbruksföretagen försvann mellan 1995 och 2002, även om man tar med den partiella kompensationen för produktionsstödet i beräkningen. Inte för att konsumenterna fick någon glädje av dessa prissänkningar. Konsumentprisindex steg faktiskt med cirka 11 procent under denna period, och producentprisindex sjönk med mer än 1 procent.
En avgörande – och oroande – faktor i detta läge är den stegvisa avregleringen av marknadsmekanismerna i GJP samt det faktum att dessa mekanismer gör skillnad mellan kontinental produktion och produktion i Medelhavsområdet. Med tanke på hur instabil och unik jordbrukssektorn är måste vi införa verksamma mekanismer för att reglera marknaden och stabilisera utbudet så att jordbrukarnas inkomster kan tryggas. Det är också viktigt att vi, som föredraganden förespråkar, skapar ett fullgott externt skydd för jordbruket och att vi skapar gemenskapsmekanismer som gör att vi kan ingripa om det inträffar nödsituationer för sektorn.
Vi tycker också att landsbygdens utveckling bör förstärkas, även om det skulle medföra ökade jordbruksutgifter, inte en frysning till 2013 som rådet beslutade i Köpenhamn. Genom att öka utgifterna för jordbruket skulle vi kunna erbjuda jordbrukare i de minst gynnade regionerna eller med de lägsta inkomsterna kompensation. Det är viktigt om vi skall kunna bibehålla ett jordbruk med många funktioner och jordbruksprodukter med hög kvalitet. 
Santini (PPE-DE ).
   – Herr talman! Garotbetänkandet är rimligt och realistiskt och därmed positivt, även om inte alla siffror i det stämmer för de olika former av jordbruk vi har i unionen. Till exempel gäller inte inkomstökningen med 7 procent och minskningen av antalet jordbruksföretag med 15,7 procent jordbruk i bergsområdena. Där är siffrorna tyvärr helt andra: inkomsterna har bara ökat med 1 procent och mer än 25 procent av jordbruksföretagen har upphört. Därför vill jag framhålla att jordbruk i bergsområdena inte är en sekundär aspekt av europeiskt jordbruk i stort: det omfattar 20 procent av den odlingsbara jorden och 30 procent av marken. 5 procent av de europeiska medborgarna bor i bergsområden. Att lämna bergen har inte bara ekonomiska, utan också sociala och miljömässiga konsekvenser; det vet vi. Att lämna bergen innebär att äventyra ett helt system, den hydrogeologiska balansen och kontrollen över skogsutbredningen. Det innebär att sätta punkt för all slags bondgårdsturism, vilket skulle få återverkningar för dalområdena också. 
Vilka möjliga lösningar finns det då? Att betala ut en fast och tillräcklig kompensation till jordbrukare i bergsområdena som tar hänsyn till engagemanget för ett jordbruk med många funktioner och att lansera en specifik men heltäckande politik för bergsområdena som innebär att också områdena med de mest ogynnsamma förutsättningarna garanteras service och stöd för att förbättra livskvaliteten i stort och alltså inte bara den ekonomiska ställningen för dem som har valt att bo där. 
Det starka engagemanget för landsbygdens utveckling – som visar sig i reformeringen av GJP nyligen – ger vissa garantier, men det räcker inte. Bergsområdenas specifika karaktär måste uttryckligen erkännas i fördragen och i de strukturella åtgärderna, och vi måste ha modet att agera beslutsamt för att så långt som möjligt komma ifrån de begränsningar som statsstöd innebär. 
Doyle (PPE-DE ).
   – Herr talman! Detta område är extremt komplext, men det är särdeles viktigt att vi tar oss an det för att säkerställa fortsatt livsduglighet för våra jordbruk och landsbygdsområden.
Jämförelser av jordbruksinkomster kan vara mycket svåra: de är beroende av det basår som används – 1995 i detta fall – och siffrorna varierar beroende på om man tar ett samlat mått, ett mått för familj, hushåll eller för den enskilde. Vi måste jämföra samma sak.
Den samlade irländska jordbruksinkomsten ökade med 2,2 procent 2003 till 2,524 miljarder euro, och beräknade direktstöd om 1,6 miljarder euro stod för 64 procent av denna summa. Vår undersökning av jordbruket visar att den genomsnittliga inkomsten för ett familjejordbruk sjönk med 5,8 procent 2002 till 14 900 euro. Det finns stora variationer beroende på jordbrukets storlek och jordbrukssystemet. Till exempel var den genomsnittliga inkomsten för familjejordbruk vid de 40 procent av jordbruken som klassas som heltidsverksamhet 27 760 euro 2002. Vid de 60 procent av jordbruken som klassas som deltidsverksamhet var inkomsten endast 6 590 euro. Inkomsterna för jordbrukshushåll blir dock allt mer skiftande. Undersökningen av hushållsbudgeten 1999-2000 visar att nästan 60 procent av jordbrukshushållens inkomster nu kommer ifrån andra källor än jordbruk, som bidrar till många jordbruks framtida livsduglighet.
För den genomsnittliga jordbruksinkomsten i EU 2003 kom vi på åttonde plats. Enligt den allra senaste Eurostat-bedömningen sjönk den genomsnittliga inkomsten för likvärdigt heltidsarbete, avpassat efter inflationen, med 0,6 procent i Irland 2003, jämfört med en genomsnittlig ökning om 0,9 procent i EU som helhet. Fördelningen av direktstöd i Irland kanske är rättvisare än i andra EU-länder, eftersom det finns relativt få mycket stora jordbruk, i synnerhet odlingsjordbruk. Medan de främsta 20 procenten i EU får 73 procent av direktstödet, visar vår jordbruksundersökning att ungefär 40 procent av stödet gick till de 20 procent av jordbrukarna som hade den högsta familjejordbruksinkomsten.
Konceptet krishanteringssystem måste skötas varsamt. Offentligt ingripande i jordbruksförsäkringssystem skulle leda till att den privata sektorn plockar russinen ur kakan, och Europeiska unionen kan bli tvungen att täcka de högsta riskerna samt de som inte kan försäkras, vilket skulle vara mycket dyrt och leda till avsevärda budgetproblem.
Jag välkomnar den nedsatta moduleringsnivån som rådet har beslutat om. En högre nivå skulle innebära en högre reducering i direktstödet och därför i jordbruksinkomsterna. Innan man beslutar om en nivå bör det första steget vara att utvärdera gemenskapens behov för jordbrukets utveckling, kostnadsberäkna dem och sedan fastställa den riktiga nivån för att möta kostnaden.
Jag är motståndare till en större omfördelning av direktstödet som har föreslagits. Syftet med halvtidsöversynen av reformen är att stödja konkurrenskraft medan man säkerställer jordbrukarnas inkomster i ett läge där stödet inte längre är kopplat till produktion. Jag har alltid stött idén om frikoppling. Syftet är att undvika större störningar av produktionsmönster och markvärde. Jordbrukare har grundlagt rättigheter, och någon sorts omfördelning skulle leda till förluster och vinster. En omfördelning skulle även påverka jordbrukarnas produktionsbeslut, där avsikten egentligen var att reagera på signaler från marknaden snarare än att påtvinga dem ändringar på grund av en grundläggande ändring i nivån för stödet.
Reformen av den gemensamma jordbrukspolitiken (GJP) har ändrat politikens ram för att säkerställa en mer marknadsorienterad och hållbar jordbruks- och livsmedelsindustri. Möjligheterna att frikoppla direktstödet kommer att göra det möjligt att skydda detta stöd från utmaningar från WTO och på så vis värna deras bidrag till jordbruksinkomsterna och landsbygdens ekonomi. 
Fiori (PPE-DE ).
   – Herr talman! När det gäller den ekonomiska aspekten kan jag bara gratulera Georges Garot till hans tydliga och riktiga betänkande. Det är ett betänkande som inte minst återkommer till några av de frågor som vi har ställt till kommissionen under den här mandatperioden: till exempel införandet av sektorsvisa kontrakt för att om så erfordras öka kvaliteten, men åtminstone trygga jordbrukets kvalitet, tillgång till de europeiska marknaderna för produkter från tredjeländer som uppfyller samma standarder som europeiska produkter och ett system för krishantering. Dessutom påtalar man i betänkandet att de sänkta jordbrukspriserna faktiskt inte har haft någon inverkan på konsumtionen.
När det är sagt, och på en rent teoretisk nivå – och alla ledamöterna i utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling vet var jag står i fråga om förslaget till halvtidsöversyn – anser jag att vi har tagit på oss ett enormt ansvar, vars effekter vi inte kommer att kunna analysera förrän om några år, eftersom den metod vi har valt för att reglera marknaderna och stabilisera priserna – ett direkt, fast och frikopplat produktionsstöd – kommer att leda till att jordbrukssektorn gradvis nedrustas.
Vi har gjort våra val på grundval av en vision snarare än en utrikespolitik vad Cancún beträffar. Vi har sett resultaten från Cancún, och vi har sett att Genèvesamtalen har återupptagits. Bland annat anser jag att vissa siffror i Garotbetänkandet – den 7-procentiga ökningen av jordbrukspriserna mellan 1995 och 2002 – avser historiska priser och inte tar hänsyn till exempelvis inflationstakten, som har en betydande effekt på jordbrukspriserna.
Enligt min mening är hela den situation för jordbruket i Europeiska unionen som man kan förutse fram till 2011 mycket ömtåligare och har mycket mer komplicerade regler än den situation som Georges Garot presenterar. 
Schierhuber (PPE-DE ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! Låt mig börja med att tacka Georges Garot för hans initiativbetänkande.
Inkomstpolitiken i jordbrukssektorn har en direkt inverkan på hur lockande livet som jordbrukare ter sig, och således på den fortsatta jordbruksproduktionen, vilket hänger samman med dess effekt på landsbygdens utveckling. Europas jordbrukare har mycket olika inkomster. Under de senaste åren har jordbruket tvingats utstå djupgående strukturella förändringar, och de är inte över än. Bara mellan 1995 och 2002 minskade antalet jordbruksföretag i EU med i genomsnitt 15,7 procent. De europeiska jordbrukarnas inkomster består delvis av direkta betalningar och inte bara av produktionsvinster. Dessutom finns det inget samband mellan de sänkta priserna på basprodukter från jordbruket och förändringarna av de priser som konsumenterna betalar för sin mat. I framtiden kommer också produktionskostnaderna att stiga till följd av de större kraven på jordbruket, men jordbrukarnas kompensation kommer inte att stiga i samma takt.
Kompensationen är till för att garantera att samhällets behov fylls: önskemålen om hälsosamma och säkra livsmedel och om en miljö som det går att leva i. Kompensation till jordbruket kan rättfärdigas som en betalning för tjänster till samhället med flera funktioner, framför allt – som Giacomo Santini sade – i de bergiga, mindre gynnade och perifera regionerna i EU. Europeiska unionens jordbruk behöver också en stark dos företagaranda och en underliggande roll i produktionen. Hur jordbrukarna ser på sin egen yrkesroll och sin ställning i samhället beror alltmer på i vilken utsträckning jordbrukspolitiken främjar jordbruksföretagande. Det är detta de enskilda instrumenten skall inriktas på, men den gemensamma jordbrukspolitiken får inte tillåta att den första pelaren spelas ut mot den andra.
Vi får heller inte bortse ifrån kravet på att dessa jordbrukspolitiska instrument tillhandahålls under en fastställd period, så att det blir möjligt att planera och agera under en längre tidsperiod. Det går inte att komma ifrån att budgetplanen är ett sätt att i viss mån ge våra jordbrukare den säkerhet de behöver för att planera för framtiden. Den behövs i jordbruket och på landsbygden. 
Wachtmeister (PPE-DE ).
   – Herr talman! Ett varmt tack till Garot för ett bra betänkande som skildrar dagens jordbruksekonomi på ett mycket bra sätt. Jordbrukets ekonomi är en mycket väsentlig fråga för utvecklingen av en levande landsbygd. En levande landsbygd är helt beroende av att det finns lönsamma jordbruksföretag. I ett Europa där femtio procent av jordbrukarna är över femtiofem år och bara åtta procent under trettiofem år krävs en helt ny inställning till jordbrukets entreprenörer. Om jag skulle få frågan idag skulle mitt råd till en person med ett nystartat jordbruksföretag vara att göra sin ekonomiska kalkyl utan samhällets pengar, att inte lita på politikens välvilja.
I betänkandet finns några punkter som jag inte kan stödja. Bland annat talas det om att ”garantera en rimlig levnadsnivå och stabila inkomster för jordbruksbefolkningen för att kunna behålla jordbruksverksamhet inom hela EU:s territorium”. I en annan punkt framhålls vikten av att ”nivån på det offentliga jordbruksstödet behålls” och betydelsen av att skapa ”villkor som garanterar sysselsättning” osv. Skulle man läsa upp dessa meningar för dagens jordbrukare skulle de inte känna sig hemma i formuleringarna. I ett land som Sverige överensstämmer inte dessa ord med verkligheten. Endast 0,5 procent av befolkningen är idag jordbrukare. Omstruktureringen går med oerhört hög fart. Halvtidsöversynen har gjort att allt har stannat upp, utom avvecklingen av jordbruk. Detta kan man förstås inte bara skylla på Europeiska gemenskapen. Stor skuld ligger bland annat hos Sveriges regering. 
Talmannen.
   – Tack så mycket, herr Wachtmeister.
Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 12.00.
Hudghton (Verts/ALE ),
   .– Framgångsrikt – det vill säga lönsamt – jordbruk är en väsentlig del av landsbygdens ekonomi och har ett stort inflytande på grundläggande landsbygdstjänsters livsduglighet, från skolor till postkontor.
Många entreprenörsjordbruk i Skottland är hårt pressade när det gäller nettoinkomsterna. Utöver gårdsprispressen som alla jordbrukare står inför måste skotska producenter, i synnerhet på höglandet och öarna, klara höga transportkostnader och andra utmaningar såsom klimatförhållandena.
Skotska livsmedelsproducenter måste uppmuntras av den nya gemensamma jordbrukspolitiken att dra nytta av sitt redan goda rykte för naturliga produktionsmetoder som medför produktion av kvalitativt goda och hälsosamma livsmedel som konsumenterna kommer att vilja välja. 
Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är debatt om ett betänkande (A5-0018/2004) av Friedrich-Wilhelm Graefe zu Baringdorf för utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling om jordbruk och jordbruksforskning inom ramen för reformen av den gemensamma jordbrukspolitiken (2003/2052(INI)). 
Graefe zu Baringdorf (Verts/ALE ),
   . – Herr talman! Jag anser att detta betänkande och den korta debatt om det som snart följer passar väl in i det vi har diskuterat: inte bara med fågelinfluensan, utan också med Garotbetänkandet, som belyste de svårigheter som det europeiska jordbruket brottas med samtidigt som det framhöll hur viktigt det är på grund av att det spelar en roll med flera funktioner och med tanke på jordbrukets ställning som en dominerande faktor i den övergripande ekologiska och sociala balansen i jordbrukslandskapet. Vi måste begrunda varför jordbruket befinner sig i en så svår situation vad detta beträffar, trots att Europeiska unionen är ett av de områden som importerar mest jordbruksprodukter och livsmedel. Varför avsätter man i det sjätte forskningsramprogrammet bara 5 procent av medlen till jordbruket? Det är det som betänkandet handlar om. Det är inte rättvist med tanke på jordbrukets betydelse, och man måste också notera att den jordbruksforskning som det talas om i detta ramprogram till stor del syftar till att rationalisera produktionen, inte till att skapa hållbarhet.
Ta till exempel problemet med genetiskt modifierade organismer: även om man måste erkänna att det läggs ned stora summor på genmanipulation görs det inte så mycket när det gäller samexistens och hållbar och långsiktig odling av grödor som har modifierats genetiskt vid sidan av grödor som inte har modifierats.
Låt mig emellertid återgå till diskussionen om fågelinfluensan i förmiddags. Vi kan inte undgå att märka att vissa raser som har anpassats för industriell produktion står i motsats till de traditionella och inhemska raserna i de länder där influensan förekommer. De förra har utvecklat ett immunsystem som kan klara av vissa sjukdomar, men måste nu tampas med genetiska defekter som kan påverka de inhemska rasernas immunsystem. Följden är att det är här som pandemin slår till, och de inhemska raserna sorteras ut – det vill säga förintas – så att de genetiska resurserna i dessa länder, som framför allt är avgörande för deras självförsörjningsjordbruk och livsmedelsresurser, också blir lidande. Frågan måste ställas – och detta vore verkligen ett ämne för forskningen – varför dessa industrier över huvud taget kommer till dessa länder. Gör de det för att lösa det hungerproblem som finns där, eller gör de det för att produktionsvillkoren och möjligheterna att få större avkastning på det kapital de investerar är bättre? Granska situationen så kommer ni att upptäcka att varken dessa industrier eller deras kapital i allmänhet hör hemma i de här länderna. I stället är det så att kapitalet kommer härifrån, från industriländerna som vill göra affärer där, och sedan klagar vi i denna kammare – som Georges Garot gör i sitt betänkande – på att vårt jordbruk producerar mindre. Det är inte längre konkurrenskraftigt, eftersom dessa länder har annorlunda sociala, miljömässiga och hygieniska standarder. Jämförande studier av detta skulle vara ytterst användbara.
Jag nämnde självförsörjningsjordbruket, som är en viktig källa till livsmedel inte bara i de här länderna, utan också i EU:s nya medlemsstater i Central- och Östeuropa. Detta är ytterligare ett ämne som man borde forska i. I det här betänkandet har vi fäst ytterst stor vikt vid frågan om vilken roll kvinnorna spelar för det arbete som utförs. De flesta kvinnor som arbetar inom det industrialiserade jordbruket har lågt värderade arbeten, men i andra delar av jordbruket tenderar de att spela ledande roller som är avgörande för om dessa landskap skall bevaras.
Den poäng vi försöker få fram i stort är att vi förväntar oss att jordbruket kommer att uppmärksammas i högre grad när nästa – det vill säga det sjunde – forskningsramprogrammet tas fram, och att de förväntade resultaten av jordbruksreformerna i Europeiska unionen och förändringar på andra håll i världen bör åtföljas av forskning som ger oss inblick i vilken inriktning vår politik bör ha under de kommande åren och decennierna. 
Fischler,
   . – Herr talman, mina damer och herrar! Jag vill börja med att tacka Friedrich-Wilhelm Graefe zu Baringdorf så hjärtligt för hans betänkande och vill också tacka parlamentets ledamöter för det initiativ de har tagit. Kommissionen välkomnar detta betänkande, som vi betraktar som en bra grund för arbetet med det sjunde ramprogrammet för forskning och teknisk utveckling och som någonting vi kan använda.
Som ni vet kommer de frikopplade betalningarna under den nya gemensamma jordbrukspolitiken inte bara att göra det möjligt för jordbrukarna att blir mer konkurrenskraftiga, utan också att bättre svara på marknadens krav. Här kan forskningen också ge ett viktigt bidrag till att förbättra situationen, genom att hjälpa till att utveckla effektivare produktionsprocesser, genom diversifiering och genom att införa nya konkurrenskraftiga grödor. Den kan också hjälpa jordbrukarna att uppfylla det som vi kallar miljövillkoren och framför allt skapa en sund vetenskaplig grund för vad vi uppfattar som god praxis för jordbruket och miljön, det vill säga vad vi menar med ett sunt tillstånd.
Vad regionerna vill ha och behöver framgår av programmen för landsbygdens utveckling, i vilka lokala aktörer, det civila samhället och det vetenskapliga samfundet också måste vara delaktiga. Det var en av slutsatserna från konferensen i Salzburg förra året.
Låt mig nu kort bemöta några av påståendena och rekommendationerna i betänkandet. Även om det står helt klart att jordbrukets hållbarhet måste vara en av forskningspolitikens främsta prioriteringar har innehållet i det sjätte forskningsramprogrammet redan till stor del slagits fast, och vi kan bara göra mindre ändringar av årsplanerna. Därför måste vi lägga ned stor möda på att ta fram det sjunde forskningsramprogrammet.
Kommissionen prioriterar forskning om alternativa produktionsmetoder och inkomstkällor på landsbygden, liksom strävanden att bryta med det fragmentariska angreppssättet till fromma för forskning om hela kedjan – från producenten till konsumenten i viss mening. Frågorna om livsmedlens säkerhet och kvalitet fortsätter att spela en mycket speciell roll i detta sammanhang. Det är också viktigt att allmänheten deltar i debatter om forskningen och att resultaten utvärderas. Dessa överväganden ledde till att konferensen ”Vetenskapen i samhällets tjänst” avhölls den14 och 15 oktober 2002, och att en andra konferens på temat kommer att hållas i februari 2005.
Forskningen om bättre spårvaccin måste utvidgas till att omfatta fler sjukdomar på A-listan, även om budgetramarna naturligtvis måste hålla. Detsamma gäller forskning om läkemedel för relativt sällsynta djurarter samt växtskyddsmedel för mindre skördar. På båda dessa områden finns det ett allt värre problem med att den privata sektorns forskare tappar intresset, eftersom det är uppenbart att vinsterna inte kommer att bli lika stora som om stora mängder läkemedel eller växtskyddsmedel används. Här anser jag att den offentliga sektorn kan göra en insats. Jag håller också med om åsikten att den sociala och miljömässiga forskningen om hållbar utveckling av landsbygden måste utökas och att det finns ett särskilt behov av forskning som kan stödja kvinnor i deras roll för landsbygdens utveckling – något som Friedrich-Wilhelm Graefe zu Baringdorf nämnde tidigare.
Även om vi inte får tappa subsidiaritetsprincipen ur sikte håller jag med om att forskning ”direkt på gården” skall uppmuntras, med tyngdpunkten vid diversifierat jordbruk och anpassade odlingsmetoder. Under utgiftskategorin ”Vetenskapligt stöd till politikområden” prioriteras redan forskning om användning av råmaterial i jordbruket. Liksom sina föregångare finansierar det aktuella ramprogrammet projekt som har med miljövänlig odling och billiga odlingsmetoder att göra, även om man i det här sammanhanget skall komma ihåg att det också finns ett behov av att ta fram forskningsmaterial om internationella frågor och särskilt om frågor som berör utvecklingsländerna, särskilt nu när vi är mitt uppe i en WTO-förhandlingsrunda.
Jag vill inte sluta utan att ha nämnt det faktum att vi inte helt enkelt kan nonchalera forskningen om bioteknologi, eftersom detta är ytterligare ett område där vi kan vänta oss resultat som potentiellt kan komma till användning inom jordbrukssektorn, under förutsättning att det bedrivs en tillräckligt intensiv forskning.
Överlag anser kommissionen att parlamentets betänkande är viktigt och att det även fordras ett meddelande om vilken framtida inriktning och struktur jordbruksforskningen skall ha samt hur den skall främjas. Vi kommer att ta fram ett sådant.
Schierhuber (PPE-DE ).
   – Herr talman, herr kommissionär, mina damer och herrar! Jag vill börja med att tacka Friedrich-Wilhelm Graefe zu Baringdorf å det varmaste för detta initiativbetänkande. Kommissionärens kommentarer bekräftar hur viktigt detta initiativ är. Det sjätte forskningsramprogrammet har för närvarande en budget på cirka 16 miljarder euro, av vilka maximalt 2 procent får avsättas till jordbruk och landsbygdens utveckling. I detta mycket välkomna initiativbetänkande kräver man att de avsatta medlen till jordbruksforskning i EU:s forskningsbudget skall öka.
Vi har klart tagit ställning för den europeiska jordbruksmodellen, vilket innebär att vi har förbundit oss att bibehålla ett hållbart jordbruk med flera funktioner i alla Europas regioner. Det finns en ofrånkomlig koppling mellan den fortsatta utvecklingen och forskningen. Fortsatt forskning om organiskt jordbruk, extensivt jordbruk och framför allt produktion av annat än livsmedel är avgörande om vi skall kunna bevara våra resurser med de socioekonomiska och miljömässiga förutsättningar vi har. Vi måste utveckla en kunskap om att använda förnybara energikällor och material som en överlevnadsstrategi. Som man påpekar i betänkandet bör förbättringar av avkastningssäkerheten, livskvaliteten och miljövänligheten prioriteras. Forskning ”direkt på gården” är ett oundgängligt redskap för integration mellan miljöskydd och jordbruk, och framför allt för hållbar hantering och användning av organiska livsmiljöer i jordbrukslandskapet.
Syftet med det här betänkandet är att fästa uppmärksamheten på det faktum att jordbruksforskningen också är viktig för samhället och bör prioriteras högre. Än en gång: jag välkomnar detta betänkandet för min grupps räkning. Vid omröstningen i utskottet lades det större vikt vid den bioteknologiska forskningen än man dittills hade gjort i betänkandet, eftersom vi ursprungligen ansåg att det redan finns bra program för bioteknologisk forskning. En väl fungerande landsbygd hänger oupplösligen samman med ett väl fungerande jordbrukssystem. I egenskap av företrädare för jordbrukare och landsbygden välkomnar jag det här betänkandet. Vi hoppas verkligen att dessa krav äntligen kommer att hörsammas i det sjunde forskningsramprogrammet. 
Izquierdo Rojo (PSE ).
   – Herr talman! Den gemensamma jordbrukspolitiken går in i den största omvandling den någonsin har upplevt. Då skulle det vara ett allvarligt misstag att hålla kvar forskningen inom ramar som nu är överspelade. Därför måste vi ändra den inställning till jordbruksforskning som vi hittills har haft.
Det är just den utmaningen som Friedrich-Wilhelm Graefe zu Baringdorf möter i detta initiativbetänkande från Europaparlamentet. Han hanterar den på ett mycket vettigt sätt i ett betänkande som jag anser är utmärkt. Vad han egentligen föreslår är att de sjätte och sjunde forskningsramprogrammen skall förändras som svar på denna nya situation.
Kommissionären har sagt oss att det sjätte programmet tillämpas – och det säger man också i betänkandet –, men jag anser ändå att kommissionären hinner lägga in vissa förändringar när det gäller kvinnornas roll i landsbygdens utveckling, som det verkar att han skall göra.
Det är också mycket viktigt att denna inställning, där forskning om ett hållbart jordbruk och landsbygdens utveckling betonas, avspeglas när det sjunde forskningsramprogrammet sammanställs.
Punkt 2 är grundläggande, med förslaget att minst halva budgeten för livsmedelsteknik och jordbruksforskning skall användas för hållbar och praxisinriktad forskning om de olika jordbruksmetoderna, och jag skulle därför vara tacksam om kommissionen också kunde avsätta åtminstone halva budgeten till detta ändamål.
I betänkandet stöder man forskning som syftar till att förbättra livsmedlens kvalitet och säkerhet från producenten till konsumenten och understryker vikten av småskaligt jordbruk och små- och medelstora jordbruksföretag. På så sätt skapar vi en helt ny potential, för vi måste komma ihåg att detta småskaliga jordbruk hittills har varit helt bortglömt.
Små- och medelstora jordbruksföretag har också varit bortglömda i gårdagens och den närmaste framtidens intensivjordbruk. Allt detta har varit förvisat till forskningens värld, och det är med all rätt en djupgående förändring som föredraganden nu förespråkar, ett synsätt som vänder upp och ned på jordbruksforskningen, vilket behövs, som med andra ord ger forskningen en ny inriktning på ett jordbruk som är i harmoni med naturen. 
Av alla dessa skäl vill jag än en gång gratulera föredraganden och be kommissionären att snarast möjligt ändra inställning och avsätta de medel som Europaparlamentet i dag begär. 
Fiebiger (GUE/NGL ).
   – Herr talman! Detta initiativbetänkande om jordbruk och jordbruksforskning har mitt fulla stöd. Jag delar inställningen att det är rätt att ta itu med framtidsfrågor på grundval av en analys som gjordes före detta initiativbetänkande. Jag hoppas naturligtvis att kommissionen, som föregående talare redan har sagt, kommer att dra rätt slutsatser, för särskilt reformeringen av den gemensamma jordbrukspolitiken (GJP) har lett till ett paradigmskifte i det europeiska jordbruket, och här hoppas jag att vetenskaplig övervakning också kommer att bli verkningsfull i framtiden.
Jag tycker att det är rätt att budgeten för nästa ramprogram har upprättats på grundval av föreslagna projekt, och ville upprepa det här. Jag är osäker på hur man kom fram till 2 procent, men jag tror att det förmodligen finns dolda projekt här också. Det skall bli mycket intressant att se exakt vad som har hänt när det aktuella programmet slutavräknas. 
Jordbruksforskningen sträcker sig i allmänhet över flera år, och jag har hört talas om projekt som har påbörjats inom denna fleråriga forskningsram som aldrig har slutförts på grund av budgetnedskärningar. Medlemsstaterna tycker också mycket om att skära i forskningsanslagen. Ändå är all forskning som inte ger resultat ett slöseri med resurser. I den föregående debatten diskuterades komplicerade frågor om intensivare forskning om inkomster och inkomstgenerering mer i detalj. Det skall bli mycket intressant att se hur denna kommer att se ut i framtiden, vem som kommer att hantera den och på vilka områden, med vilka förutsättningar och med vilka utgångspunkter. Jag håller också med om att de komplicerade forskningsområdena livsmedel och livsmedelssäkerhet måste särbehandlas. Allt annat har dock lagts fram på ett så heltäckande sätt i betänkandet att jag inte behöver kommentera det mer. 
Hyland (UEN ).
   – Herr talman! Den nya reformen av den gemensamma jordbrukspolitiken kommer att medföra några grundläggande förändringar, i synnerhet på jordbruksföretagsnivå. Frikopplandet av stödet från produktionen ger en ny frihet att bedriva jordbruk med, hoppas jag, nya möjligheter. Om vi tror, vilket jag gör, att den europeiska jordbruksmodellen måste vara multifunktionell och hållbar, måste den likaså vara kommersiellt livsduglig och konkurrenskraftig.
Under förutsättning att sektorn förmodligen kommer att åtnjuta budgetstabilitet till 2013 måste vi använda denna tid till att påbörja praktiska undersökningar kring hur detta mål bäst skall uppnås. Det vore dumt och oklokt att tro att den nuvarande nivån för budgetstöd till lantbruket kommer att fortsätta för all framtid. Vad händer om detta otänkbara scenario blir verklighet? Den enda försäkringen är positiv planering baserad på korrekt fokuserad forskning. Två procent av EU:s nuvarande forskningsbudget för hela jordbrukssektorn främjar inte uppnåendet av detta mål.
Slutligen gratulerar jag föredraganden till hans initiativ att ta upp denna mycket viktiga fråga helt i rättan tid. 
Talmannen.
   –Tack så mycket, herr Hyland.
Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 12.00. 
Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är debatt om ett betänkande (A5-0024/2004) av Dominique Souchet för fiskeriutskottet om förslaget till rådets förordning om åtgärder för återhämtning av det nordliga kummelbeståndet (KOM(2003) 374 – C5-0314/2003 – 2003/0137(CNS)) 
Fischler,
   . – Herr talman, mina damer och herrar! Jag vill börja med att tacka Dominique Souchet för hans heltäckande betänkande om återhämtning av det nordliga kummelbeståndet. Rådet diskuterade återhämtningsplanen för kummel i december 2003 och kan acceptera somliga av ändringsförslagen i betänkandet: för det första har vi nu tagit bort fiskeansträngningen ur förslaget. För det andra har vi sänkt det lägsta gränsvärdet från 143 000 ton till 140 000 ton enligt försiktighetsprincipen och den kritiska gränsen från 103 000 ton till 100 000 ton som vetenskapsmännen rekommenderar.
Trots dessa ändringar förblir målet detsamma. Målet är att återställa det nordliga kummelbeståndet inom de biologiska gränsvärdena, vilket fordrar en rad åtgärder. För det första måste vi fastställa en kritisk gräns under vilken bestånden enligt våra vetenskapliga rådgivare löper risk att kollapsa. Vi måste också fastställa riktlinjer för totalt tillåtna fångstmängder på grundval av en vetenskaplig utvärdering. De totalt tillåtna fångstmängderna kommer att fastställas i enlighet med försiktighetsprincipen om detta inte leder till att biomassan minskar under ett visst år. Om beståndens storlek sjunker under miniminivån måste rådet sänka de totalt tillåtna fångstmängderna. De totalt tillåtna fångstmängderna får dock inte variera med mer än 15 procent från ett år till ett annat.
Slutligen innehåller förslaget också åtgärder för en effektivare kontroll över fartyg som fångar kummel i Nordsjön, liksom bestämmelser om förhandsanmälan av landningar. Landningar som omfattar mer än två ton kummel får bara ske i godkända hamnar, och bestämmelserna för magasinering och transport blir också striktare. Så långt förslaget. Jag kommer att kommentera ändringsförslagen i mitt avslutningsanförande. Tack. 
Souchet (NI ),
   . – Herr talman, herr kommissionär! Vi är glada att ni är här. Kommissionens förslag till en plan för återhämtning av det nordliga kummelbeståndet har lagts fram på grundval av de nya bestämmelserna i ramförordningen med reformering av den gemensamma fiskepolitiken. Denna nya lagstiftning, som i princip omfattar arter som är särskilt hotade, kombineras med ett nytt instrument, styrning utifrån fiskeansträngning, som läggs till de befintliga instrumenten, särskilt fastställandet av totalt tillåtna fångstmängder och kvoter. Planen för det nordliga kummelbeståndet är den andra i sitt slag som föreslås av kommissionen, efter planen för torskbeståndet. Den visar sig faktiskt vara den andra länken i en lång kedja eftersom ytterligare två planer med exakt samma struktur har kommit till parlamentets kännedom sedan den lades fram, angående det sydliga kummelbeståndet, norsk hummer i Kantabriska sjön och sjötunga i Biscayabukten och Engelska kanalen, och vi har fått veta att flera planer är på väg, närmare bestämt för norsk hummer och rödspätta.
Detta bör understrykas, än mer eftersom det verkar som om fiskeföretag som fiskar under en annan återhämtningsplan måste uppfylla alla krav i alla berörda återhämtningsplaner, både angående fångster ur bestånd som omfattas av återhämtningsåtgärder och fångster ur bestånd av liknande arter. Det är vad som framgår, särskilt av det skriftliga svar – daterat den 9 februari – på en fråga som jag ställde till er och som ni nyss skickade till mig, herr kommissionär. Detta är en särskilt betungande begränsning för branschen, speciellt i områden där kommissionen avser att införa åtskilliga återhämtningsplaner som gäller praktiskt taget alla de arter som fiskas. Jag tänker särskilt på områdena i Biscayabukten.
Ursprungligen hade kommissionen planerat att hantera bestånden av torsk och nordlig kummel tillsammans, trots att dessa båda arter har helt skilda egenskaper. Lyckligtvis tog man senare bort denna otillfredsställande sammankoppling.
Vårt utskott sammanställde sitt betänkande efter att ha avhållit långtgående samråd med företrädare för den berörda industrin, i synnerhet vid en utfrågning i Bryssel den 25 november där företrädare för de franska, spanska och brittiska handelsorganisationerna deltog. De beklagade särskilt att de inte hade engagerats fullt ut i upprättandet av återhämtningsplanen eller i den utvärdering av beståndets skick som återhämtningsplanen grundar sig på, i strid mot bestämmelserna i den nya ramförordningen och mot vad parlamentet hade begärt, särskilt i sitt yttrande om införandet av miljökrav i den gemensamma fiskepolitiken. Vi fick höra att det regionala seminarium som kommissionen anordnade mer liknade ett informationsmöte om beslut som redan hade fattats än ett riktigt samrådsmöte inför ett beslut.
Industrins företrädare framhöll också den grundläggande obalansen i kommissionens förslag. Detta grundar sig enbart på biologiska överväganden och åtföljs inte av någon utvärdering av vilka socioekonomiska konsekvenser den föreslagna planen kommer att få. Det står klart att den drastiska minskningen av totalt tillåtna fångstmängder som har planerats till det allra första skedet i planen inte är förenlig med att företag som fiskar nordlig kummel överlever.
Industrins företrädare ville också berätta för oss att de var tveksamma till hur effektiv och genomförbar regeln för att minska fiskeansträngningen skulle bli, oavsett om man använder sig av dagar till sjöss eller kilowattdagar. De sade att de är rädda att om man inför ett nytt administrativt system ovanpå systemet med totalt tillåtna fångstmängder och kvoter och de specifika administrativa åtgärder som redan har införts kan principen om relativ stabilitet äventyras och dumpningen öka. De tvivlar också på att ett system för att minska fiskeansträngningen verkligen kan leda till önskat resultat när det gäller att förbättra bestånden. Vi har ju inte fått någon vetenskaplig utvärdering av detta från Internationella havsforskningsrådet (ICES) som kan garantera att ett minskat fiske verkligen skulle minska fångsterna. Vi har inte heller någon utvärdering av de övergångsåtgärder som har vidtagits för att återställa bestånden enligt bilaga XVII till förordningen som fastställer totalt tillåtna fångstmängder och kvoter för 2003. Dessutom medför den ytterst komplicerade formeln för att minska fisket allvarliga problem i fråga om jämställdhet och förutsägbarhet för medlemsstaterna. Systemet blir också enhetligt och strikt, det överförs praktiskt taget oförändrat från ett bestånd till ett annat, och tar ingen hänsyn till de specifika egenskaper som kännetecknar de olika gemenskapsflottorna, särskilt i fråga om deras mångsidighet.
Fiskeriutskottet ansåg att metoden att angripa frågan om hur det nordliga kummelbeståndet skall hanteras på flera års sikt är mycket välgrundad och lämplig. Med denna metod sätter man faktiskt upp ett viktigt bevarandemål på lång sikt medan man samtidigt ger fiskarna den synlighet och säkerhet som de behöver för att se till att deras företag kan överleva, vilket inte är mindre viktigt. Icke desto mindre tyckte vi att upprättandet av en plan för att återhämta det nordliga kummelbeståndet var en åtgärd som inte stod i proportion till tillståndet för det bestånd den gäller, enligt vad de senaste vetenskapliga rapporterna och fiskarnas iakttagelser visar. Det står klart att vi måste förbli på vår vakt, men den trend som man kan observera under de senaste två åren visar att beståndet ökar.
Eftersom det nordliga kummelbeståndet inte ligger under de biologiska gränsvärdena tycker vi inte att det är lämpligt att införa en återhämtningsplan för det enligt artikel 5 i ramförordningen. Utskottet anser att det nordliga kummelbeståndet bör omfattas av en flerårig förvaltningsplan enligt bestämmelserna i artikel 6 i samma förordning. Vi tycker att detta instrument är att föredra eftersom det bättre överensstämmer med beståndets skick och bättre kommer att göra det möjligt för oss att nå det dubbla målet med hållbart bevarande av beståndet och bevarande av vårt fiske. Vi lägger fram detta förslag att ersätta den återhämtningsplan som kommissionen förespråkar med en flerårig förvaltningsplan helt i linje med det synsätt som vi redan har antagit, och som innebär att ömtåliga bestånd skall förvaltas med enkla, flexibla regler som ständigt kan modifieras – såsom fleråriga totalt tillåtna fångstmängder – snarare än med enhetliga och komplicerade system med tvivelaktiga effekter, såsom planerna på förvaltning via fiskeansträngningen, som ännu är oprövade. 
Varela Suanzes-Carpegna (PPE-DE ).
   – Herr talman, herr kommissionär – vars närvaro vi är tacksamma för – mina damer och herrar! Jag vill börja med att gratulera föredraganden Dominique Souchet till det fantastiska betänkande som han har presenterat för oss och som handlar om en fråga som verkligen inte är lätt – nordlig kummel.
Det började med att kommissionen lade fram ett förslag för oss som ursprungligen var sammankopplat med torsk – och som parlamentet tillbakavisade, som redan har nämnts. Därefter lade man fram ett separat, men mycket stelbent och strikt förslag, i vilket nordlig kummel jämfördes med torsk, med en riktig återhämtningsplan och med fiskeansträngning. Parlamentet har rådfrågats samtidigt som rådet och förhandlingarna har förts parallellt, vilket tvingade vår föredragande att vara flexibel när han sammanställde vårt förslag till betänkande.
Dominique Souchet har gjort en seriös studie av frågor som har med kummel att göra – som han sade har fiskeriutskottet talat med branschen – och har lagt fram ett betänkande som i grunden förändrar kommissionens ursprungliga tankar. Han har vårt fulla stöd och tacksamhet för det.
Jag vill också tacka Dominique Souchet för att han har gått med på det stora antal ändringsförslag som vi lade fram från Gruppen för Europeiska folkpartiet (kristdemokrater) och Europademokraterna – det är jag verkligen tacksam för – eftersom vi har sett till att det inte blir en återhämtningsplan utan snarare en riktig förvaltningsplan. Jag vill fästa kommissionens uppmärksamhet på den här frågan: det är en riktig förvaltningsplan utan fiskeansträngning, i enlighet med branschens önskemål.
Souchetbetänkandet är konsekvent, solitt, rimligt och förenar försvar för ett hållbart och ansvarsfullt fiske av nordlig kummel med de sociala och ekonomiska aspekterna av fiskesektorn. Kombinationen av dessa båda aspekter är grundläggande, och vi hoppas att man kommer att ta med den i beräkningen i framtiden.
Vi anser att de framtida regionala rådgivande nämnderna måste hjälpa oss att inte trampa fel och lägga fram förslag för hur fiskbestånden skall förvaltas som både vetenskapen och branschen själv instämmer i.
Vi har utsett Dominique Souchet till föredragande också för den kommande förvaltningsplanen för sydlig kummel. Trots att det kanske blir det parlament som tillträder efter valet i juni som skall behandla den frågan måste fiskeriutskottet organisera de möten som fordras, så att både vetenskapsmännen och branschen kan delta i debatten om den sydliga kummeln efter att ha hört de rådgivande nämnder som tillsätts för detta. Detta måste ske parallellt med de socioekonomiska åtgärder som vi begärde och antog redan när Fonden för fiskets utveckling (FFU) modifierades. Vad viktigare är: i framtiden måste FFU vidta socioekonomiska åtgärder så att en plan för återhämtning eller förvaltning som antas automatiskt åtföljs av motsvarande socioekonomiska åtgärder.
Vi gratulerar återigen Dominique Souchet och hoppas att vi genom detta betänkande, som vi skall rösta om i morgon, kommer att ta ett mycket viktigt steg i fråga om att stödja ett hållbart fiske och själva fiskesektorn. 
Miguélez Ramos (PSE ).
   – Herr talman! Den 27 juni 2003 offentliggjorde kommissionen ett nytt förslag med syftet att garantera en hållbar återhämtning av det nordliga kummelbeståndet och en minskning av beståndet inom vad som anses som säkra biologiska gränser, en försiktighetsnivå för biomassan som satts till 165 000 ton.
Den första nyheten, som vi bör vara tacksamma för, är att kommissionen äntligen beslutat att skilja mellan bestånden av kummel och torsk. Det fanns inget annat alternativ efter den tydliga förbättringen av kummelbestånden, ett direkt resultat av de förvaltningsåtgärder som sektorn tillämpat under de senaste två åren.
När vi går vidare till en analys av de föreslagna åtgärderna upptäcker vi att kommissionen inte tar hänsyn till den mest tillförlitliga vetenskapliga information som finns tillgänglig, och inte heller bidrar den till att skingra fiskeriindustrins tvivel, för det har inte heller den här gången förekommit någon dialog med forskarna, och förslaget har utarbetats utan någon seriös medverkan från branschens sida. Kommissionen tar sin utgångspunkt i vetenskapliga yttranden vars innehåll inte preciseras och som inte, vilket föredraganden Dominique Souchet med rätta påpekar i sin motivering, har avslöjats för fiskeriutskottet, trots att vi begärt detta.
Försiktighetsnivån för biomassan borde ha fastställts på grundval av dessa obefintliga vetenskapliga rapporter. Denna biomassa tycks inte heller stå i proportion till tillståndet hos det berörda beståndet, eftersom de senaste oberoende vetenskapliga rapporterna och branschens analyser visar att det inte ligger under den säkra biologiska gränsen.
Vi har inte heller några vetenskapliga bedömningar från Internationella havsforskningsrådet (ICES) som garanterar att den föreslagna minskningen av fiskeansträngningen skulle leda till en verklig minskning av fångstmängden, eller någon utvärdering av effekterna av de tekniska återhämtningsåtgärder – som jag nämnde tidigare – som har tillämpats under två år med så gott resultat.
Inte heller innebär kommissionens förslag en strävan efter jämvikt mellan biologisk återhämtning och socioekonomiska konsekvenser. Jag måste återigen påpeka att kommissionens strategi, med sin rekommendation att bestånden skall återupprättas inom ett år, grundas enbart på vetenskapliga kriterier utan beaktande av den socioekonomiska dimensionen, i stället för att utgå från en gradvis metod grundad på fleråriga totalt tillåtna fångstmängder (TAC). Detta är inte förenligt med företagens möjligheter till fortlevnad i denna sektor.
De tekniska åtgärderna, vilka som sagt har givit goda resultat, har man fullständigt bortsett ifrån. Det som Dominique Souchet föreslår i sitt betänkande, nämligen att denna återhämtningsplan ersätts med en flerårig förvaltningsplan, är ett resultat av den – i mitt tycke riktiga – analys som gjorts av Europaparlamentets fiskeriutskott och av vår debatt, men även av de riktlinjer som redan fastslagits av Europaparlamentet och Dominique Souchet när det gäller förvaltningen av ömtåliga bestånd: tillämpning av enkla och flexibla bestämmelser, såsom fleråriga TAC, i stället för rigida system med osäkra verkningar, såsom åtgärder grundade på fiskeansträngningen. 
McKenna (Verts/ALE ).
   – Herr talman! Det nordliga kummelbeståndets nivå ligger under biologiska gränsvärden. Detta är i princip Internationella havsforskningsrådets (ICES) sätt att säga att det befinner sig i svår kris. Det är anledningen till att kommissionen i några års tid har försökt övertyga rådet om behovet av en återhämtningsplan. 
Den föreslagna återhämtningsplanen hade ett antal positiva beståndsdelar, inbegripet en metod för att fastställa totala tillåtna fångstmängder (TAC) samt en minskning av fiskeansträngningen. Likväl påpekade ICES i sin bedömning från 2003 att de minskningar som har angivits i den föreslagna planen långt ifrån är tillräckliga för att uppnå en minskning i fiskedödligheten som kan återskapa beståndet på kort sikt: med andra ord säger ICES i princip att inte ens kommissionens förslag var tillräckligt för att säkerställa en snabb återhämtning av beståndet.
Vad har rådet och fiskeriutskottet gjort? De har allvarligt försvagat ett förslag som redan var mycket svagt, främst genom att avlägsna alla spår av minskning i fiskeansträngningen: just det som främst behövs. Rådet gick till och med ett steg längre genom en höjning av TAC för kummel med nästan en tredjedel där kommissionen hade rekommenderat en minskning.
I december 2002 meddelades under stor uppståndelse att reformen av den gemensamma fiskeripolitiken var en stor framgång och bland annat sades det att återhämtningsplaner med minskning av ansträngningen skulle tillämpas. Men vid rådets sammanträde i december fastställde rådet sammanlagt 199 TAC. Som en indikation på allvaret i situationen rekommenderade kommissionen minskningar om mer än 10 procent för en fjärdedel av dem – det vill säga 49 bestånd. Men rådet avvisade stora delar av denna rekommendation. För 42 bestånd fastställdes TAC som var mer än 10 procent högre än kommissionens förslag. I vissa fall fastställdes TAC till det dubbla eller till och med tre gånger rekommendationerna. För tio bestånd antogs en ökning där kommissionen hade rekommenderat en minskning.
Om rådet och fiskeriutskottet fortsätter på detta sätt bevisar de i princip att cynikerna och alla de som sade att reformen av den gemensamma fiskeripolitiken inte skulle innebära några uppnåeliga resultat beträffande hållbart fiske hade rätt.
Något måste göras. Kommissionen är för vek i denna fråga och måste vara mycket radikalare. Rådet måste anta en realistisk inställning till den situation som fiskeriindustrin står inför och lyssna på forskarnas rekommendationer. Det måste lyssna på ICES:s rekommendationer för att säkerställa fiskeindustrins överlevnad i Europa, annars röstar vi i princip för dess upphörande. Det är beklagligt att fiskeriutskottet verkligen kunde begränsa ett förslag från kommissionen som redan var otillräckligt. 
Van Dam (EDD ).
   – Herr talman! Hellre en fullständig lögn än en halvsanning – så skulle jag vilja parafrasera ett välkänt ordspråk, vars riktighet jag själv upplever just nu. Det är nämligen så att en av mina kolleger i Europaparlamentet antydde för pressen att de nederländska ledamöterna i Gruppen för Europeiska folkpartiet (kristdemokrater) och Europademokraterna, och även i min egen grupp, aldrig betalar tillbaka några av sina resekostnader. Radio, TV och tidningar godtog denna uppgift utan att kontrollera den ordentligt. Sedan dess har jag och mina kolleger i parlamentet översvämmats av telefonsamtal och e-post med frågor om varför jag undanhåller pengar. Detta är fullständigt bisarrt; skälet till att jag inte betalar tillbaka några pengar är att jag inte redovisar några resor jag inte har gjort.
Jag är medveten om att många yrkesfiskare befinner sig i en liknande situation. De kämpar inte mot en lögn utan mot en halvsanning. Situationen för nordlig kummel är kanske inte hoppingivande, men den är inte så dålig att det behövs en återhämtningsplan. Med utgångspunkt i oklara uppgifter föreslår kommissionen en drastisk minskning av den mängd fisk som får fångas. Nya uppgifter från biologer visar att situationen för kummeln inte är så dålig att det behövs drastiska åtgärder, och därför stöder jag helhjärtat Dominique Souchets betänkande och uppmanar kommissionen att anpassa sina planer. En kontrollplan för nordlig kummel, som övervakas och genomdrivs på lämpligt sätt, är tillräcklig för att ge denna fiskart en framtid. Otillräcklig vetenskaplig forskning innebär redan i dag alltför stora nackdelar för yrkesfiskarna. Nu bör vi låta sund vetenskaplig forskning gagna både fisk och fiskare. 
Stevenson (PPE-DE ).
   – Herr talman! Jag undrade någon minut om Rijk van Dam hade kommit till fel debatt, men jag är glad att han riktade sin uppmärksamhet på den nordliga kummeln.
Jag gratulerar föredraganden till hans betänkande. Dominique F.C. Souchet är en av de hårdast arbetande medlemmarna i fiskeriutskottet och hans sakkunskap på detta område har givit honom hedersbevisningen att utses till föredragande angående återhämtningen av den sydliga kummeln, ett betänkande som nu är under utarbetande.
Under våra överläggningar i utskottet framfördes gång på gång att rekommendationen som vi fick från Internationella havsforskningsrådet (ICES) angående de nordliga bestånden av kummel stred mot fiskarnas rekommendationer. Det var faktiskt så att fiskarna hävdade att kummelbestånden inte befann sig i en slutgiltig tillbakagång, som forskarna framfört. Återigen har denna meningsskiljaktighet visat på behovet av att fiskare och forskare samarbetar i utarbetandet av förvaltningsstrategier. Det är också tydligt att kommissionen måste vara beredd att lyssna på fiskarnas rekommendationer likaväl som till forskarnas allvarliga varningar. I detta avseende är jag glad över att planerna på ett inrättande av regionala rådgivande nämnder, som Daniel Varela Suanzes-Carpegna nämnde, kommer att sammanföra fiskare och forskare. Dessa planer har redan kommit en bra bit på väg och utgör en väsentlig del av reformpaketet för den gemensamma fiskeripolitiken. Om en sådan nämnd hade funnits vid detta tillfälle tror jag inte att vi hade fått de ursprungliga rekommendationerna till drastiska minskningar i totala tillåtna fångstmängder (TAC) för kummel kombinerat med mål för avsevärda ansträngningsbegränsningar som kommissionen föreslagit och som har chockat medlemmarna av fiskeriutskottet. De föreslagna minskningarna skulle ha tillintetgjort sektorn och orsakat omfattande socioekonomiska påfrestningar. Jag är glad över att kommissionen har reviderat dessa förslag i kölvattnet av starka framställningar från sektorn.
Vi stöder alla hållbart fiske. Vi har alla ett intresse av att se ett långsiktigt återhämtande av den nordliga kummeln. Vi har dock även en plikt att upprätthålla fiskarnas försörjning och att skydda fiskesamhällen. En jämvikt måste därför finnas som förenar den bästa praktiken med uppnåelig socioekonomiska mål. Så trots det som Patricia McKenna sade tror jag att Dominique F.C. Souchet har strävat efter att uppnå denna jämvikt och jag rekommenderar hans betänkande till parlamentet. 
Schörling (Verts/ALE ).
   – Herr talman! Även om jag inte sitter i fiskeriutskottet har jag dristat mig till att nu och då lägga mig i denna debatt angående fisket. Det gör jag idag också. Jag gör det för att jag är så förtvivlad över att vi inte skall kunna få till stånd en strikt återhämtningsplan, inte bara för kummel utan också för andra arter som torsk och annan hotad vitfisk.
Denna plan för kummel i de nordliga bestånden antogs i december och målet var tydligt: att skydda bestånden och få en acceptabel säkerhetsnivå. Sanningen är att rådet och kommissionen tillsammans har försvagat det ursprungliga förslaget så att det inte längre lever upp till detta mål. Det förslag som nu är framförhandlat av fiskeriutskottet tycker jag är mycket dåligt. Jag kan absolut inte rösta för det, eftersom det ytterligare försvagar ett redan försvagat förslag. Ett absolut minimum vore att hålla sig till kommissionens ursprungsförslag, eftersom striktare kontroll behövs.
Ekonomi och sociala problem, som man alltid refererar till, är också viktiga frågor, men om vi inte tillämpar försiktighetsprincipen när det gäller biomassan och fiskbestånden möjliggör vi helt enkelt inte fortsatt fiske. Det borde vi inse. Vi har nu förkastat fyra, fem återhämtningsplaner från kommissionen. Det är helt enkelt bara att inse att det varken i detta hus eller i rådet finns någon politisk vilja att anta åtgärder som verkligen beaktar försiktighetsprincipen och säkerställer att vi har ett fiske även i framtiden. Jag är mycket orolig för vad detta kommer att leda till. Jag önskar att fler följer min linje när vi skall rösta om detta, för nu börjar jag bli väldigt otålig och väldigt orolig. 
Pérez Álvarez (PPE-DE ).
   – Herr talman, herr kommissionär, mina damer och herrar! Även jag vill gratulera föredraganden och tacka honom för hans inställning till de ändringar jag föreslagit.
Europeiska kommissionens ursprungliga förslag om införande av en återhämtningsplan för nordlig kummel var inte – eller verkade åtminstone inte vara – något annat än en omotiverad tillämpning av återhämtningsåtgärderna för torsk på denna art. Det är uppenbart att verkställande kommittén inte tagit hänsyn till de senaste yttrandena från Internationella havsforskningsrådet (ICES), enligt vilka kummelbeståndet kommer att nå en fullständigt säker nivå om fiskedödligheten hålls på samma nivå under de närmaste fem till åtta åren. Därmed kommer en säker biologisk nivå att nås, för att använda samma term som kommissionsledamoten gjorde nyss.
Dessa uppgifter visar att det inte är nödvändigt att genomföra någon drastisk återhämtningsplan för nordlig kummel. Det vore lämpligare att i stället för en återhämtningsplan genomföra en förvaltningsplan enligt artikel 6 i förordning (EG) nr 2371/2002, så att det råder överensstämmelse mellan de biologiska och miljömässiga aspekterna å ena sidan och de socioekonomiska aspekterna å andra sidan, inom ramen för den nya gemensamma fiskeripolitiken. 
Det är denna önskan som fiskeriutskottet ger uttryck för i sitt yttrande: att den återhämtningsplan som kommissionen föreslår, och som innebär kraftiga begränsningar av fiskeansträngningen och ytterst allvarliga sociala följder, skall ersättas med en förvaltningsplan som gör det möjligt att fastställa en totalt tillåten fångstmängd som är förenlig med en bibehållen reproduktiv biomassa.
Europeiska kommissionen lade nyligen fram ett annat förslag gällande återhämtning av bestånden av sydkummel och havskräfta, och inte heller i det fallet har det gjorts någon beräkning av de socioekonomiska konsekvenserna för sektorn av de föreslagna åtgärderna. Det behövs därför en vetenskaplig undersökning och ett yttrande från de nya regionala rådgivande nämnder som införts i samband med reformen av den gemensamma fiskeripolitiken.
Dessutom bör vi också framhålla – och med detta avslutar jag, herr talman – att rådet (fiske) i december förra året förpliktade sig att samråda med branschen innan en åtgärdsplan för dessa arter upprättades. Sektorns engagemang och medverkan i beslutsfattandet bör inte glömmas bort, eftersom dessa beslut påverkar fisket, jobben, levnadsförhållandena och faktiskt överlevnaden för familjer i europeiska regioner som i hög grad är beroende av fiskeripolitiken. Och jag menar att vi måste stå fast vid detta engagemang och denna medverkan. 
Piscarreta (PPE-DE ).
   – Herr talman, herr kommissionär, mina damer och herrar! Efter den första planen för torskbeståndens återhämtning beslutade kommissionen att föreslå ett nytt initiativ, den här gången för nordlig kummel. Ytterligare ett initiativ, gällande sydkummel, är under utarbetande. Det står klart att en hållbar förvaltning av fiskbestånden motiverar ett bevarande av arter som bedöms som hotade, men åtgärder som syftar till att begränsa fisket måste ändå grundas på riktiga och aktuella vetenskapliga utlåtanden och ta hänsyn till yrkesfiskarnas direktobservationer.
Den vetenskapliga forskningens brister är väl kända. Parlamentet har denna vecka i samband med Lagebetänkandet haft tillfälle att föra fram sina synpunkter i frågan. I detta avseende är Souchetbetänkandet utmärkt, i och med att det fäster uppmärksamheten på behovet av att hålla uppgifterna aktuella, med utgångspunkt i information från internationella organ inom fiskerisektorn. Dessa begränsningar har haft en förödande socioekonomisk inverkan på yrkesfiskarna, genom att ett redan begränsat fiske gjorts till föremål för ännu större inskränkningar. De siffror för begränsningen av kummelfisket som kommissionen lagt fram är sådana att begränsningen, om den genomförs, skulle vara socialt förödande, ekonomiskt ohållbar och kommersiellt ohanterlig.
Det förefaller uppenbart att de socioekonomiska effekterna bör bedömas innan en återhämtningsplan läggs fram. Så har emellertid inte skett i detta fall. Åtgärderna kan därför godtas endast om de helt och hållet svarar mot målsättningarna i fråga om ett hållbart utnyttjande av bestånden, och om deras ekonomiska effekter tas i beaktande. Stora variationer i de totalt tillåtna fångstmängderna (TAC) kan i vissa fall leda till att företag övergår från att fiska en art till att fiska en annan, vilket indirekt rubbar jämvikten. Parlamentet har vid ett flertal tillfällen fäst kommissionens uppmärksamhet på att återhämtningsplanerna inte är tillräckligt flexibla. En flerårig, flexibel och gradvis strategi skulle därför utan tvekan vara lämpligare, eftersom den skulle innebära att fiskeansträngningen helt och hållet anpassades till beståndens tillstånd, något som inte kan uppnås med hjälp av oflexibla planer, med oåterkalleliga och socialt förödande effekter. 
Fischler,
   . – Herr talman, mina damer och herrar! Jag har mycket uppmärksamt lyssnat på de argument och de svårigheter som anförts av de enskilda ledamöterna i detta skede, och jag vill nu mot denna bakgrund kommentera ändringsförslagen.
För det första vill jag säga att jag avvisar alla ändringsförslag med innebörden att hela detta projekt skall kallas för en ”förvaltningsplan” i stället för en återhämtningsplan, för det är fortfarande en återhämtningsplan. Jag anser att det vore fel av oss att skyla över situationen, även om jag gärna medger att situationen för nordlig kummel inte är lika kritisk som för nordlig torsk.
Vad beträffar ändringsförslag 2 måste jag avvisa det, eftersom detta skäl redan finns med i ramförordningen om den gemensamma fiskeripolitiken. Det är inte så att jag principiellt motsätter mig det, men det är helt enkelt överflödigt.
När det gäller ändringsförslag 5 och samråd med de regionala rådgivande nämnderna, eller RAC som de också kallas, är det med glädje jag kan försäkra er om att vi, så snart de har inrättats, naturligtvis kommer att regelbundet rådfråga dem i denna fråga. Vi behöver emellertid inget skäl där detta tas upp, eftersom det är själva tanken med de rådgivande nämnderna – att de skall kunna rådfrågas i sådana här ärenden.
Jag avvisar ändringsförslag 6 eftersom kummelbeståndet ligger under försiktighetsnivån och därför ännu nått en helt säker nivå. Syftet med ändringsförslag 7 är att visa att vi behöver kriterier för att fastställa när en återhämtning har åstadkommits. Det vore mycket olämpligt att på politisk väg slå fast när en återhämtning har uppnåtts. Det är en vetenskaplig fråga.
Jag avvisar ändringsförslag 12 och 27 eftersom de ytterligare kontrollåtgärderna är helt nödvändiga. Det är yrkesfiskarna själva som ofta klagar över att kontrollen är ojämn. Vi behöver verkligen de här åtgärderna.
Jag kan delvis godta ändringsförslag 15, och jag samtycker till en ändring av försiktighetsnivån för biomassan. Jag kan däremot inte godta ändringsförslag 16. Vi bör inte fastställa prioriteringar för vetenskapliga bedömningar här. Det vore väl naivt att säga att fiskarnas pragmatiska observationer bör ges högre prioritet än de vetenskapliga institutionernas systematiska övervakning. Naturligtvis bör yrkesfiskarna bidra med sina uppgifter. En del av den osäkerhet som präglar de vetenskapliga bedömningarna beror just på att sådana uppgifter saknas, eftersom fiskarna ofta bara vill förmedla uppgifter som de tror kommer att påverka bedömningarna i överensstämmelse med deras egna intressen.
Jag kan delvis godta ändringsförslag 19 och 20. De totalt tillåtna fångstmängderna (TAC) grundar sig på en fiskedödlighetsnivå på 0,25, och vi förde in detta värde i förslaget vid rådets möte i december. Jag kan emellertid inte godta ändringsförslag 21. Efter rådsmötet i december ändrades förslaget så att rådet har större handlingsutrymme vid fastställandet av TAC. Miniminivån behöver inte längre nås inom ett år; i stället kan TAC fastställas så att den nås över en längre period. Jag måste följaktligen avvisa även ändringsförslag 25, eftersom rådet i undantagsfall måste ha möjlighet att sänka TAC, om detta är nödvändigt av biologiska skäl.
Tyvärr måste jag avvisa även ändringsförslag 22 och 23, eftersom de logiskt sett skulle innebära att TAC kunde ändras med mer än 15 procent från ett år till nästa, och det är inte godtagbart. Vi måste ha samma variation åt båda hållen; annars kommer bestämmelserna att vara ojämna.
Jag kan till fullo godta ändringsförslag 8, 11, 18, 24 och 26. 
Talmannen.
   – Tack, herr kommissionär.
Mina damer och herrar! Nästa punkt på föredragningslistan skulle ha varit kommissionens uttalande om lax, men kl. 16.30 har vi kommissionens uttalande om budgetplanen, med parlamentets talman som ordförande och deltagande av kommissionens ordförande Romano Prodi, och det kan inte ändras.
Därför, mina damer och herrar, avbryter vi sammanträdet fram till kl. 16.30, för att inte förstöra uttalandet om lax, som skulle ha fått lov att avbrytas efter fem minuter.

Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är kommissionens uttalande om den allmänna politiska ramen för de kommande budgetplanerna: Europa i välstånd – politisk tidsplan och budgetmedel för den utökade unionen 2007-2013.
Jag vill föra till protokollet min och kammarens uppskattning över att kommissionen, som svar på parlamentets begäran, i eftermiddags antog detta meddelande och har kommit direkt till kammaren för att rapportera. Ordförande Prodi och ledamöter av kommissionen, vi tackar er för detta.
Prodi,
    – Herr talman, mina damer och herrar! När Berlinmuren föll 1989 pågick skapandet av den inre marknaden i Västeuropa, ett mål vi satt upp till 1992. Historien ville att de enorma förväntningarna när det gällde integrationen i sin tur skulle komma att kopplas samman med det oväntade hoppet om att kunna ena hela Europa i fred och demokrati. Sedan det enastående ögonblicket har vi gjort jättelika framsteg, och stora delar av de demokratier som föddes när Sovjetblocket föll kommer snart att ingå i unionen. Vår ekonomi upplever, trots svårigheter och osäkerhet, ett välstånd utan motstycke; vi har en livskvalitet i Europa som världen avundas oss, och framför allt har olikheterna mellan medlemsstaterna i fråga om välstånd och möjligheter reducerats under årens lopp: detta är en framgång som ingen annan politisk organisation kan ståta med.
Vi kan emellertid inte säga att vi är nöjda. Vi kan inte det, för sedan en tid tillbaka har tvivel börjat gro i européernas hjärtan och sinnen. Detta är en reaktion på globaliseringsprocessen, med de långtgående och allt snabbare förändringar som den för med sig. I dag undrar vi i Europa om vi kommer att vara i stånd att hålla i förändringens hävstänger och även i fortsättningen kontrollera globaliseringen, eller om vi måste begränsa oss till att acceptera situationen och skydda oss mot riskerna. Vi behöver bara lyssna på de frågor som medborgarna ställer, frågor som är mycket enkla. De frågar följande: Kommer de kulturella referenspunkter som vi identifierar oss med att utplånas? Varför är det ibland – faktiskt ofta – så att åldrandet innebär en risk att bli fattigare? Varför möter unga människor så mycket arbetslöshet och otrygghet? Frågor av det här slaget ger upphov till två motsatta attityder: en del av vårt samhälle vänder sig inåt, söker en illusorisk säkerhet bakom föråldrade och ibland sekteristiska slagord, som underblåser främlingsfientlighet och intolerans, medan en övervägande majoritet av européerna emellertid vill ha positiva svar från oss och alltid frågar oss vad Europa håller på med.
Detta är en sund och mogen inställning, för den förutsätter en enkel omständighet: inget europeiskt land kan agera på egen hand i den globaliserade världen, och ingen kan ensam möta de utmaningar som ligger i de stora asiatiska ländernas uppgång, den teknologiska utmaningen från nordamerikanskt håll eller migrationsströmmarna söderifrån. Styrkan att möta dessa utmaningar – vår styrka – ligger helt och hållet i vår union. Tiden har givit Monnet, De Gasperi, Adenauer och Schuman rätt; vi måste förena det vi har gemensamt; vi måste slåss för det gemensamma intresset, för det är det enda sättet att skydda individens intressen.
Mina damer och herrar! När Lissabonstrategin lanserades 2000 innebar det kulmen på vårt kollektiva erkännande av denna situation; i Göteborg fullbordades projektet, varvid hållbarhet till fullo togs med som en grundläggande beståndsdel, och denna strategi skapade energi och entusiasm; den gjorde Europeiska rådets vårmöte till en höjdpunkt i fråga om kontroll, initiativ och beslutsamhet.
Trots alla insatser vacklar emellertid processen. Operativa beslut blir allt mer sällsynta, och ofta får vi begränsa oss till att uppmana till frivilliga insatser. Varför? Därför att strategin, för att få verklig effekt, är i behov av ett sammanhängande och kontrollerbart projekt; de nödvändiga verktygen måste organiseras, både i medlemsstaterna och på EU-nivå, och där ingår EU:s budget. Vi måste i själva verket utnyttja våra resurser för att öka Europas välstånd i överensstämmelse med dess värderingar; vi måste omvandla unionen till en dynamisk, kunskapsbaserad ekonomi; vi måste se till så att våra medborgare har arbeten och så att den ekonomiska tillväxten är socialt och miljömässigt hållbar.
Innan jag går närmare in på några av dagens beslut vill jag förklara vilken anda som präglar vårt arbete och de förfaranden vi följer. Budgetplanering handlar om att para ihop resurser och behov. Eftersom resurserna är begränsade måste ekonomiska beslut fattas med hänsyn till prioriteringar och politiska val; dessa måste alltså göras först: detta är helt grundläggande. Jag har vid många tillfällen påpekat att det inte är acceptabelt att våra framtida finanser planeras med utgångspunkt i procentsatser. Det har sagts – på största allvar – att EU:s budget inte får överstiga 1 procent av Europas BNP. Problemet med denna inställning är att den sätter siffror före det politiska projektet: det är som att börja med taket när man skall bygga ett hus. Jag förstår att länder som genomgår svåra reformer vill att även EU skall tillämpa en restriktiv politik; detta synsätt är emellertid inte konsekvent, eftersom nationella utgifter – i varje enskild stat – och EU:s utgifter – som är gemensamma – inte är sinsemellan utbytbara eftersom de skiljer sig åt i kvalitativt hänseende. EU:s budget utgörs inte av onödiga utgifter som måste reduceras till ett minimum; gemenskapens utgifter bidrar till finansieringen av gemensam politik, dvs. den verksamhet som medlemsstaterna har beslutat att bedriva tillsammans; detta är effektivare än att vidta åtgärder på nationell nivå, och i många fall är det oundvikligt eftersom det gäller problem som till sin natur är överstatliga. Vi har under EU:s livstid sett många fall där 25 euro som spenderas gemensamt är mer värda än en euro som spenderas i 25 enskilda länder. Detta är något helt och hållet grundläggande som vi bör hålla i minnet. Besparingar i EU:s budget innebär inte att de nationella offentliga medlen ökar, utan det leder bara till att grunden för det hus vi alla bor i undermineras. Vi måste däremot styra de tillgängliga resurserna mot prioriteringarna på ett sätt som ger största möjliga nytta.
Av alla dessa skäl tog sig kommissionen an den nya budgetplanen genom att först undersöka vad vi måste göra – dvs. med utgångspunkt i projektet att skapa det Europa vi vill ha – och därefter titta på siffror och procentsatser. Resultatet är dock inte enbart avhängigt av den tillgängliga summan. Vi har till exempel slagit fast att den rådande budgetstrukturen och vissa förvaltningsregler är alltför stelbenta och att detta ofta har bromsat EU:s arbete, vilket har skadat det gemensamma intresset. Detta är inte bara en fråga om resursernas mängd, utan även om sättet att förvalta dem. Vi föreslår därför också en budgetstruktur som på ett mer flexibelt sätt kan svara mot nya och oförutsedda omständigheter.
Jag vill göra en sista, grundläggande iakttagelse innan jag går in mer i detalj på förslaget. Varje organisations budgetplan är, som vi sagt, ett uttryck för dess bakomliggande principer. Av EU:s principer vill jag särskilt framhålla den om solidaritet mellan medborgarna och medlemsstaterna, solidaritet som innebär att resurser förs över från de rikare länderna till de fattigare länderna och regionerna.
Vår plan ligger i linje med detta bakomliggande politiska beslut och innebär att det utvecklas på ett nytt sätt, genom att sammanhållningspolitiken tydligare än vad som varit fallet tidigare får tjäna konkurrenskraftens och sysselsättningens syften. Det finns tre huvudsakliga skäl till detta beslut: det är ett val vi gjort för att främja sammanhållning, rättvisa och möjligheter. Jag säger sammanhållning därför att huvudmålet för politik under de kommande åren kommer att vara att främja en hållbar utveckling. En obalanserad utveckling kommer att leda till att Europa avvisas och fruktas i de minst gynnade och mest avlägsna regionerna, i stället för att inge tillit och väcka engagemang. Vidare är det en fråga om rättvisa, för ingen kan ombes delta i ett gemensam projekt utan att ges möjlighet att hålla jämna steg med tillväxten. Slutligen är det en fråga om möjligheter, för erfarenheten har visat oss att en balanserad och hållbar utveckling, särskilt i de fattigaste regionerna, i sig är en källa till ytterligare välstånd för de rikaste regionerna. Detta är tanken bakom den budgetplan som jag lägger fram för er i dag.
Jag vill nu kortfattat redogöra för de viktigaste punkterna. Som jag sagt finns det tre huvudprioriteringar: att främja en hållbar utveckling, att förverkliga idén om ett europeiskt medborgarskap och att stärka EU:s roll som en av de viktigaste aktörerna på den globala scenen. Alltså: hållbar utveckling, europeiskt medborgarskap och EU:s roll i världen.
Jag vill särskilt betona en aspekt av den första punkten. Eftersom den inre marknaden till största delen redan är på plats måste vi införliva relaterade strategier i tillväxtpolitikens större sammanhang. Detta är ett mycket betydelsefullt förslag, som ändrar hierarkin i EU:s budget: vi är nu i stånd att främja de europeiska företagens konkurrenskraft genom att utnyttja det faktum att de redan verkar på en marknad utan inre gränser. Jag måste upprepa att det bara finns ett sätt att förbättra konkurrenskraften: genom kvalitet, teknisk utveckling, forskning och innovation; i vidare mening är den främsta prioriteringen investering i mänskliga resurser. Detta är den samlande punkten, den viktigaste förändringen i detta budgetförslag. Det är helt nödvändigt att vi utformar en gemensam strategi på europeisk nivå för att binda samman våra forskningscenter och få fram världens bästa vetenskapsmän och akademiker. Europa och utbildningsväsendet måste öppnas för livslångt lärande. Vi har traditionen, vi har förmågan, vi har infrastrukturen; det är nu upp till Europa att göra de ekonomiska och politiska investeringar som krävs.
När det gäller den andra punkten har jag ofta sagt att våra medborgare än i dag kanske ibland känner att de har delade lojaliteter: till sin stad, till sitt land, till Europa. Ett av våra mål kommer att vara att förverkliga principen om europeiskt medborgarskap. EU måste arbeta tillsammans med de nationella regeringarna för att garantera samma nivå i fråga om mänskliga rättigheter, säkerhet, skydd och livskvalitet över hela territoriet. Här ingår kampen mot brottslighet och terrorism liksom den gemensamma förvaltningen av yttre gränser och av migrationsströmmar; i det sammanhanget måste vi ta hänsyn till invandrarnas mänskliga värdighet och se dem som en värdefull tillgång för vår ekonomi och vårt samhälle. Här ingår slutligen att utveckla de tjänster i allmänhetens intresse som utgör ryggraden i vår sociala modell, t.ex. hälsa, livsmedelssäkerhet, utbildning, energi och transport.
Framför allt är det nu, när EU:s slutgiltiga gränser håller på att dras upp, dags att föreställa sig en verklig europeisk identitet. Detta kommer att bli den nya mark som skall brytas under de närmaste årtiondena. Vi får troligen inte se några geografiska landvinningar, men det kommer utan tvekan att göras framsteg i intellektuellt hänseende. Vi måste därför också arbeta för att främja kreativitet och utbyten inom kultur, konst, litteratur och masskommunikation.
Slutligen, när det gäller EU:s roll i världen, utvidgningen och utsikterna till ett fullständigt enande av vår kontinent, kommer Europa verkligen att ha möjlighet att bli en stabiliserande kraft och en referenspunkt över hela världen. Det är emellertid dags att axla det ansvar detta medför på ett moget sätt. För det första måste vi påta oss ett tydligt ansvar på regional nivå, genom att genomföra kommissionens strategi för att omge oss med länder som är våra vänner. Under de närmaste åren måste denna politik gentemot våra grannar utvecklas, så att vi kan dela projekt och strategier med våra grannländer och garantera fred och stabilitet genom att sprida vårt välstånd och våra grundläggande principer.
Vårt ansvar sträcker sig dock längre än till vår roll på regional nivå. Europa måste bibehålla och öka sitt bidrag till tillväxten, för klyftan i fråga om möjligheter och levnadsvillkor mellan norra och södra halvklotet är oförenlig med våra politiska, civila och mänskliga traditioner. Detta förhållande är inte heller till vår fördel, och det bidrar till att öka de oregelbundna migrationsströmmar som oroar våra medborgare i så hög grad. EU måste därför fortsätta att uppmana till dialog, fredliga lösningar och multilaterala metoder. Vi måste försöka tala med en röst på den globala scenen, med det yttersta målet att ha gemensam representation i församlingar som FN, Världsbanken och Internationella valutafonden. Över hela världen ser människor i oss ett hopp om fred och en klok och balanserad kraft. Vi får inte svika dessa förväntningar; vi måste övervinna våra svårigheter och tillsammans stå bakom den modell som vi har finjusterat under de 50 år som unionen har funnits.
Detta, mina damer och herrar, är bara några av de många mål som ställs upp i vårt meddelande. För att nå dem alla, vilket vi ständigt uppmanas till, behöver vi en mycket större budget än vi har haft hittills. Kommissionen är dock realistisk, ytterst realistisk. Vi har arbetat mycket målmedvetet under ett helt år – med deltagande av sex grupper av kommissionärer och hela kollegiet i olika seminarier vid flera tillfällen, och även samtliga generaldirektörer och alla regeringar –, och det material vi har använt vid detta enorma förberedelsearbete kommer att läggas ut på Internet, vilket ni om ni vill kan använda för att möjliggöra en mer detaljerad diskussion. Vi har analyserat, bedömt, fattat beslut och förberett reformer. Vi har beslutat, inte utan svårighet, att bibehålla det gällande taket för EU:s egna resurser, dvs. 1,24 procent av Europas BNP, med tillägg av de medel för AVS-samarbetet (EUF) som måste föras in i budgeten.
På denna grund har vi kraftfullt, beslutsamt och målmedvetet sett över utgifterna och på så sätt, genom att begränsa utbetalningarna till i genomsnitt 1,15 procent av BNP, fått tillräckliga marginaler för att kunna arbeta i lugn och ro. Även om det inte alls är tillräckligt för att nå de mål som medlemsstaterna eftersträvar – och som de enhälligt ställt upp för oss – är vi övertygade om att det med ett belopp av den storleken kommer att vara möjligt att uppnå konkreta resultat. Vi är ju inte bara intresserade av siffror utan även av utgifternas ändamålsenlighet.
Vi begränsar oss inte till att motivera att resurserna är nödvändiga, utan vi upprättar också en ny struktur för att kunna utnyttja dem bättre och mer rationellt. Det innebär att vi fortsätter att förbättra EU:s förvaltningskultur och styre. Medan kommissionen å ena sidan vidhåller att åtgärder på EU-nivå i många fall är nödvändiga och mer effektiva, planerar vi å andra sidan att involvera andra organ för att rationalisera genomförandet av våra åtgärder på fältet. Framför allt är partnerskapet med medlemsstaterna ett förhållande som innebär en allt mer aktiv mobilisering av regioner och lokala myndigheter.
Slutligen arbetar vi för att göra stora förenklingar av de verktyg som används i dag. För att ge er ett exempel föreslår vi att antalet åtgärder som för närvarande tillämpas när det gäller de yttre förbindelserna minskas från över hundra till sex, var och en inriktad på ett specifikt politiskt och operativt område.
Mina damer och herrar! Det meddelande jag lägger fram för er i dag är inte ett tekniskt redovisningsdokument; det är en politisk förklaring, och jag ber er att se det som en sådan. Syftet är att tillhandahålla operativa ramar för att kunna hantera de stora förändringarna av EU i framtiden. Kommissionsledamöterna, kommissionens avdelningar och jag själv har tagit oss an uppgiften med energi och entusiasm, och jag är säker på att ni kommer att se hur denna energi och entusiasm till fullo återspeglas i resultatet av vårt arbete. Dessa sidor är för kommissionen ett viktigt uttryck för förnyat förtroende för Europa och dess institutioner. Vi överlämnar dem nu till parlamentet och rådet för analys, och det skulle glädja mig om de även för er kunde vara ett budskap fullt av hopp och realism inför framtiden.
Wynn (PSE ),
   . – Herr talman! Jag vill kommentera tre saker. Den första gäller de belopp som krävs för att tillgodose strävan hos alla som vill ha ett framgångsrikt Europa i framtiden – huruvida detta tak bör vara 1 procent av BNI, eller 1,24 procent, eller någonstans där emellan – och att påminna alla om att i dag är början på något som förmodligen kommer att bli en 12-månadersprocess. Trots att Romano Prodi har gjort ett uttalande, förväntar jag mig, om vi rättar oss efter tidigare praxis, inte ett avslutande av detta förrän om åtminstone ett år. 
I december presenterade Joan Colom i Naval, som är föredragande för budgetplanerna, ett arbetsdokument i budgetutskottet om utvärderingen av budgetplanerna från deras början 1988 till 2002. Under dessa 15 år är det genomsnittliga budgetgenomförandet anmärkningsvärt nog 1 procent av BNP. Rådet kan säga att detta är tillräckligt, men för att få ett genomsnitt på 1 procent under dessa år innebär det att vi vissa år måste spendera över 1 procent. Faktum är att vi spenderade upp emot den siffra som Romano Prodi nämnde – 1,15 procent – 1993. Min poäng är att denna typ av flexibilitet behövs om vi fortsättningsvis skall ha ett anständigt genomsnitt. Om detta genomsnitt skall vara 1 procent kommer det att finnas år när vi avsevärt måste överskrida 1 procent. Jag är fortfarande inte säker på huruvida rådets belopp om 1 procent inbegriper Europeiska utvecklingsfonden (EUF). Det tror jag inte att det gör, men det skulle då göra det till 1,03 procent i bästa fall.
Jag vill ge en kommentar till de medlemsstater som kritiserade stabilitetspakten för att vara alltför trögrörlig. De bör också förstå att om det finns ett argument för flexibilitet i stabilitetspakten, då har vi inget behov av tröghet i Europeiska unionens budget genom att hålla oss till 1 procent, vilket vissa medlemsstater föreslår. Detta har visats i utgiftskategori 4, där vi utan flexibilitetsmekanismen inte kunde ha finansierat insatserna i Kosovo, Serbien, Afghanistan, Irak eller i andra områden. Vi behöver denna flexibilitet i budgeten.
För att tala för egen del – vi kunde lyckas inom ramen för 1 procent om inte just dessa medlemsstater redan hade kommit överens om att jordbruksutgifterna skall cementeras fram till 2013.
Jag citerar ur kommissionens dokument: ”Ett tak runt 1 procent av BNI skulle inte möta Europeiska rådetsåtaganden för jordbruksstödet, skulle underminera det gradvisa införandet av samhörighetspolitiken i de tio nya medlemsstaterna och skulle äventyra befintliga nivåer för andra politikområden”. Det fortsätter med: ”Alternativt skulle nedskärningar behövas generellt och befintliga avtal omförhandlas, inbegripet de belopp som fastställdes av Europeiska rådet i Bryssel i oktober 2002.” Jag hoppas att rådet tar hänsyn till detta faktum.
Min andra kommentar riktar sig särskilt till rådet. För att få ett avtal om den nya budgetplanen behövs ett interinstitutionellt avtal. Jag vill bara påminna rådet om att vi är en av dessa institutioner, och parlamentets godkännande krävs för att få ett interinstitutionellt avtal till stånd. Vi bryr oss inte om i fall vi inte får det: vi återgår bara till artikel 272 i fördraget och kommer alltjämt att förvalta budgeten utan rådets godkännande. Detta är inte ett hot, det är enbart en kommentar till rådet som det bör ha i åtanke när vi går igenom detta förfarande.
Min sista punkt är att under nästan 15 år – hela den tid som jag har suttit i detta parlament och i budgetutskottet – har Joan Colom i Naval varit föredragande för budgetplanen. Detta kommer förmodligen att bli hans sista plenarsammanträde – jag kommer med de senaste nyheterna här. Han kommer att erbjudas arbetet som ordförande för revisionsrätten i den katalanska regeringen och kommer säkerligen att anta det inom kort.
Jag vill prisa hans oupphörliga arbete; han känner till detta ämne bättre än någon annan – tråkigt nog, vill jag säga! Han kan återge det interinstitutionella avtalet utantill, men det har jag varit glad över många gånger. Jag tackar honom för allt hans arbete under dessa 15 år och önskar honom också lycka till med sin nya tjänst. Jag hoppas att jag uttrycker hela parlamentets önskan i denna uppfattning.
Talmannen.
   – Jag tackar er för ert bidrag och ert meddelande om vår kollega Joan Colom i Navals framtid, herr Wynn. På parlamentets vägnar vill jag gratulera Joan Colom i Naval till utnämningen. Vi önskar honom lycka till, men beklagar att vi till följd av att han antar denna utnämning kommer att förlora honom före utgången av denna valperiod. 
Elles (PPE-DE ).
   – Herr talman! Jag välkomnar denna eftermiddags debatt. Som ordföranden för kommissionen har meddelat är detta redan ett av kommissionens beslut, och att först komma till oss i parlamentet är alltid trevligt vad budgetärenden beträffar.
För det första kommer vi ifrån min grupps sida att ta den ståndpunkt som Terence Wynn just har uttryckt: vi bör egentligen vara mycket eftertänksamma om huruvida vi behöver budgetplanen över huvud taget. Vi hade fleråriga avtal som upprätthåller disciplin, vilket vi inte hade innan budgetplanen infördes. Vi vill inte att riktlinjer – vilket budgetplanen är – blir till självändamål. Vi bör i denna diskussion noga påminna oss om att vi i artikel 272 i det befintliga fördraget har rätten – inte nödvändigtvis i det konstitutionella fördraget utan i det befintliga fördraget – att kunna fortsätta med budgetprocessen, och vi skall därför vara mycket noga med att parlamentets rättigheter värnas ordentligt under hela processen.
För det andra välkomnar vi, om det måste finnas en budgetplan, de idéer som ordföranden har lagt fram här i dag om bättre flexibilitet, kategorisering och framförhållning kring hur pengarna skall investeras på ett riktigt vis. Vi skall vara klara över att det inte kommer att bli något beslut i detta parlament om denna budgetplans slutliga beskaffenhet.
Vi måste likaså inspireras av Joan Colom i Navals råd och kunskap om detta. Ni och jag hade samma uppfattning om den senaste budgetplanen, Joan, och jag uppfattar det helt klart som om vi har samma uppfattning om denna, i synnerhet angående budgetplanens längd. Vi har i Terence Wynns förslag och i vår grupps dokument mycket tydligt framfört att vi inte vill att budgetplanen sträcker sig längre än till nästa kommissions mandatperiod, för hur kan vi i demokratisk mening rimligen försvara att vi fattar beslut åt framtida parlament och framtida kommissioner? Vi bör hålla oss till mandatperioden för nästa kommission, som är fem år. Att föreslå ett datum efter 2013 är att föreslå att ett tidigare parlament skall besluta åt ett nytt parlament efter 2014; det fungerar inte. Vi måste acceptera detta faktum.
Den sista tanken gäller att vi nu kommer att få en utvidgning – 25 länder – och vi vet att det kommer att bli stora svårigheter i förvaltningen av Europeiska unionen. Gäller denna budgetplan Turkiet i någon bemärkelse? Eller kommer det att bli en extra utgift? Borde ni besluta i december 2004 om att inleda förhandlingar? För många i min politiska grupp, och kanske inom parlamentet, vore det ytterst klumpigt och oansvarigt att inleda fullständiga förhandlingar med ett land när man inte ens vet vilken befintlig ekonomisk kapacitet man har – att leda en union för 25 länder på detta sätt – eftersom vi måste veta vad utgångspunkten är när vi förhandlar med ett land av den storleken.
Sammanfattningsvis, låt oss när vi skall besluta om detta därför undvika ett sovjetliknande förhållningssätt till planeringen som kommer att föra oss för långt i våra framtida åtaganden. För det andra, låt oss försäkra oss om att det är demokratiskt riktigt och låt oss inte fatta beslut som vi kommer att ångra senare eftersom vi har tagit oss an länder som vi inte har ekonomisk kapacitet för. 
Talmannen.
   – Herr Colom i Naval! Mot bakgrund av Terence Wynns meddelande vet jag inte om detta kommer att bli ert sista tal i detta parlament, men i vilket fall som helst har ni fyra minuter!
Colom i Naval (PSE ).
   – Herr talman! Jag ber om överseende. Det är riktigt att detta förmodligen är mitt sista tal i detta parlament – åtminstone från denna plats, då jag är talman i morgon och på torsdag. 

 Herr talman! Låt mig ta några ögonblick i anspråk för att tacka utskottsordföranden för hans vänliga ord och uttrycka min tacksamhet för era vänliga ord och för de applåder och lyckönskningar jag fått från många av mina kolleger som kom hit i dag i vetskapen om att detta troligen skulle bli mitt sista anförande till församlingen från dessa bänkar.
Jag måste säga att för någon som inledde sin politiska karriär vid 18 års ålder i den antifascistiska undergroundrörelsen har möjligheten att få vara här i Europaparlamentet varit en oförglömlig upplevelse. Jag ser tillbaka på mina 18 år i Europaparlamentet som ett privilegium, och jag vill tacka alla mina kolleger, presidiet och framför allt mina kolleger i budgetutskottet och alla de tjänstemän och medarbetare som jag samarbetat med under denna tid.
Hur som helst, om ni skulle sakna mig tillåter inte min nya roll att jag får betalt, som ni vet, så jag kan stå till tjänst med gratis rådgivning. Med detta sagt, låt mig nu gå in på det ämne vi diskuterar.
Som föredragande för budgetplanen för sista gången kan jag säga att vi äntligen har det utlovade meddelandet från kommissionen om en av de viktigaste frågor som påverkar EU under de kommande åren. Fram till alldeles nyligen, i fredags närmare bestämt, kände vi bara till det genom pressläckor och preliminära utkast och hade egentligen inte fått något officiellt meddelande om det förrän trepartsdialogen hölls i Dublin.
Kommissionens tal, och särskilt Romano Prodis, har givit oss en mer positiv bild än den text vi dittills hade sett, vilken jag motsatte mig på grund av en del av dess apokalyptiska tongångar. I min mening måste vi ha en mer positiv vision, och jag anser att det måste vara vår utgångspunkt när vi diskuterar problemen och föreslår åtgärder för att säkra ekonomisk tillväxt i EU under de kommande åren.
Jag är emellertid rädd för att vi återigen börjar med taket när vi skall bygga huset, eller, för att vara mer precis, med innertaket. Vi börjar a priori, ex ante, med ett budgettak inom vilket vi försöker få in politiken, i stället för att titta på politiken och den finansiering den kräver och fastställa i vilken utsträckning vi har de resurser som krävs för att finansiera den.
I min mening har kommissionen i någon mån gått i den fälla som gillrats av ”de sex’ gäng”: de finansministrar som kallar sig nettobidragsgivare och som har föreslagit att vi skall hålla oss inom 1 procent av taket för budgetplanen. Jag anser att det är grundläggande förhandlingstaktik att kräva att vi går längre än så och höjer ambitionsnivån, och inte att vi håller oss inom de gränser som kommissionen satte upp – kommissionen och budgetmyndigheterna – 1992 för att tillgodose behoven i en europeisk gemenskap som vid den tiden hade 12 medlemmar. Det är den procentsatsen de vill att vi skall behålla. För mig vittnar det om en brist på ambitioner.
Vi vill öka ekonomins konkurrenskraft, uppfylla Lissabonmålen, vidmakthålla sammanhållningspolitiken, finansiera utvidgningen och lösa de statistiska problemen med flödena till de fattigaste delarna i dagens 15 medlemsstater. Vi vill ha en utrikespolitik, en säkerhetspolitik, kanske också en försvarspolitik, en forsknings- och utvecklingspolitik och så vidare, men var skall pengarna komma ifrån? Jag anser att det är av stor betydelse att förslaget om en europeisk skatt äntligen har tagits upp, men ändå …
Vi måste fråga oss om dessa siffror döljer neddragningar i de så kallade politiska prioriteringarna och – jag vill särskilt framhålla – jordbruket och strukturfonderna.
Mina damer och herrar! Vi bör alla erinra kommissionen och rådet om att det är på grund av rådets systematiska vägran som budgetplanerna inte har införts i fördraget förrän nu. Därför är vi inte, innan konstitutionen träder i kraft på de villkor som konventet antar, på något sätt skyldiga att underteckna detta avtal eller godkänna någon paketlösning för budgetplanen. Jag hoppas att det irländska ordförandeskapet noterar detta och ser till så att arbetet med konstitutionen går så fort som möjligt.
Jag tänker inte gå närmare in på tidsaspekten, men jag skulle vilja ta upp ett par tekniska frågor. Vad får det för följder om antalet rubriker minskas till fem samtidigt som antalet underrubriker ökar? Vilka regler styr överföringen av pengar eller anslag från en underrubrik till en annan? Om vi har en budgetplan, exakt hur kommer då flexibilitetsmekanismen att se ut? Dessutom, vi har siffran 1,24 procent, men det är av grundläggande betydelse att klargöra begreppen betalningsbemyndiganden, åtagandebemyndiganden och den vaga hänvisningen till bruttonationalprodukt, bruttonationalprodukt justerad för faktorinkomster och bruttonationalinkomst. Jag kan i förbigående nämna att detta är frågor som kan innebära en skillnad på 7 000 miljoner euro.
Sammanfattningsvis, mina damer och herrar, kräver den europeiska integrationens fortskridande i ett enat och utvidgat Europa både generositet och ett öppet sinne, och det verkar som om våra ambitioner ligger på en mycket högre nivå än våra resurser.
Talmannen.
   – Jag ber de som inte lämnar detta parlament för att tjänstgöra i revisionsrätten i Katalonien att hålla sig till sin talartid! 
Watson (ELDR ).
   – Herr talman, herr kommissionsordförande! Det tycks som om vissa av våra medlemsstater har drabbats av missnöje i äktenskapet: det är det oemotståndliga begäret att leta reda på den bästa ekonomiska given för egen del. Men i sin kapplöpning för de egna intressena försummar medlemsstaterna att fråga sig vad som kan vara den bästa given för Europa.
Liberala demokrater och reformister anser att regeringarna, såsom den gode Joan Colom i Naval har föreslagit, först grundligt bör se över vad de har bett Europeiska unionen att göra och sedan ge institutionerna de medel de behöver för att utföra arbetet. Regeringarna bör även skoningslöst ta itu med slöseri och bedrägerier, som i de flesta fallen sker på nationell nivå, och inrikta sig på att investera i våra prioriteringar för att garantera att skattebetalarna får maximal valuta för pengarna.
Storbritannien, Frankrike, Tyskland och tre andra stater har bildat en ohelig allians som hålls samman endast av deras iver att hålla nere sina bidrag till budgeten. Även bortsett från de större fördelar som Europeiska unionen ger behöver EU en budget som är förenlig med dess förpliktelser. I år kommer vi att införliva tio nya medlemsstater. Europa har fått viktiga nya förpliktelser utomlands samt uppgiften att skydda oss mot brottslighet och terrorism på hemmaplan. För att ge nytt liv åt tillväxten krävs framsteg med det ambitiösa programmet för strukturreformer från Lissabon. Förväntar sig de sex staterna verkligen att EU gör allt detta med 1 procent av Europas bruttonationalinkomst?
Med investeringarna satta att nå 1,11 procent av BNI 2006 innebär ett tak på 1 procent 2007 inte ändrad kalibrering utan nedskärningar. Ingen av dessa medlemsstater kan säga var slaget kommer att falla. Jag kan rent av slå vad om att de inte ens själva kan komma överens. Min varning till Europas medborgare skulle vara : må köparen vara på sin vakt! Detta är samma regeringar som 2002 kom överens om en årlig ökning om 1 procent i investeringar i den gemensamma jordbrukspolitiken.
Om medlemsstaterna visade en verklig vilja att reformera den gemensamma jordbrukspolitiken ytterligare vore det enklare att ta deras rop om gnidenhet på allvar. Som det förhåller sig förvaltar vi denna union med strax över 1 procent av medlemsstaternas bruttonationalinkomst, medan den federala regeringens budget i Förenta staterna är 20 procent av BNI.
Vi måste fortsätta sträva efter besparingar där det är möjligt, men även rusta unionen för att klara de mål som vi har satt upp för oss själva. Min grupp anser att nyckeln till bättre behållning ligger i en blygsam budgetökning, som ger en säker marginal för oförutsedda utgifter, kopplad till reformering, minskat slöseri och intelligentare investeringar. Inga löften om skickligare investeringar från medlemsstater utan någon vilja att göra dem.
Wurtz (GUE/NGL ).
   – Herr talman! Jag har vid flera tillfällen på min grupps vägnar kritiserat Europeiska rådets benägenhet att fastställa nya prioriteringar för EU samtidigt som man vägrar att ge det motsvarande finansiella resurser. Denna kortsiktiga politik har alltför ofta fått oss att överge ett område som ses som avgörande ena dagen till förmån för något annat område som anses vara livsviktigt nästa dag. Det är genom att ta från en för att ge åt en annan som vi, genomsnittligen, har överlevt på en löjligt liten budget. Under 2004 nådde vi ett historiskt bottenrekord, under 1 procent av BNP, vilket är 20 procent lägre än det tak som de femton medlemsstaterna enats om för perioden 2000–2006.
Med utvidgningen i sikte skapar nu denna kortsiktiga syn på EU:s ansvar en potentiellt explosiv situation. Om de sex medlemsstater som är nettobidragsgivare till EU:s budget verkligen genomför sin plan att frysa utgifterna på nuvarande nivå från och med 2007, kommer många vackra löften att gå upp i rök! De stora projekt som något brådstörtat döptes till ”tillväxtinitiativet” riskerar att återigen gå i graven. När det gäller det regionala och sociala biståndet och anslagen till sammanhållningsfonden kommer dessa att smälta som snö i solsken för de flesta av de nuvarande och många av de framtida stödmottagarna. Farväl sammanhållning! Farväl solidaritet! På social nivå är detta känt som cynism; på politisk nivå kallar vi det oansvarigt.
Jag använder visserligen hårda ord mot de berörda medlemsstaterna, men det betyder inte att jag på något sätt vill berömma kommissionen. Ert meddelande, herr kommissionsordförande, är ganska luddigt när det gäller de val som måste göras för att möta de behov som uppstår. Vart har era tidigare ambitioner tagit vägen, även om det givetvis krävs mer än bara en ökning av budgetplanen med en eller två tiondels procent av BNP för att möta den utmaning som ligger i att säkra en balanserad utveckling i ett utvidgat EU? Låt mig påminna er om att EU:s befolkning 2007 kommer att ha ökat med en tredjedel. Våra nya medlemmars inkomster är mindre än hälften av de nuvarande femton medlemsstaternas, och i många hänseenden tror jag inte att gemenskapens berömda regelverk gör dem några tjänster. Jag är därför fortfarande inte nöjd, herr Prodi.
Låt mig tillägga att kommissionens ställning förvisso är motsägelsefull. Å ena sidan förväntar den sig med rätta att ett antal medlemsstater skall öka sitt nettobidrag till gemenskapens budget, men å andra sidan driver den strävan efter minskade offentliga utgifter så långt att den drar ministerrådet inför rätta för att det inte respekterar stabilitetspakten. Artiga förfrågningar eller bestraffningar: det är ni som väljer.
Vidare kvarstår många problem. Jag nöjer mig med att nämna ett: de regioner som i framtiden i princip kommer att fråntas möjligheten att utnyttja strukturfonderna, trots att deras situation inte har förändrats i någon betydande utsträckning. Det är helt enkelt så att tillkomsten av fattigare regioner i unionen automatiskt – och jag skulle vilja säga byråkratiskt – innebär att tröskeln för att kunna beviljas dessa medel sänks. Det är förståeligt att de kommande förhandlingarna inger stor oro nästan överallt. Allt detta är symtom på något som för mig mer och mer liknar en kris i det europeiska projektet.
Efter splittringen över kriget i Irak, den ”dumma” frågan om stabilitetspakten och sammanbrottet om konstitutionen vid toppmötet i Bryssel visar nu debatten om budgeten på ett nytt och tydligt sätt hur illa det egentligen står till. Det verkar absolut nödvändigt att återupprätta Europa. Inför risken för en farlig våg av besvikelse hos allmänheten ligger vårt enda hopp, som jag ser det, i det växande kravet på ett nytt slags Europa. De närmaste månaderna kommer att bli avgörande för om en vacker utopi skall närma sig eller avlägsna sig. 
Buitenweg (Verts/ALE ).
   – Herr talman! Jag vill framföra mitt varma tack till ordförande Prodi för att han redan nu redogjort för förslaget om budgetplanen. Det innebär att vi som parlament och även de nationella parlamenten får goda möjligheter att göra upp våra prioriteringar för de närmaste åren. Budgeten är ju ändå logiskt sett det ekonomiska uttrycket för den politik vi vill ha – varken mer eller mindre. I detta avseende vill jag verkligen lyckönska kommissionen. Den försöker, på ett ärligt och modigt sätt, att visa kostnaden för innehållet i de planer som upprättats av de europeiska regeringscheferna och även av kommissionen själv de senaste åren. Som jag ser det är kommissionen i detta avseende mycket ärligare än de sex nettobetalarna, som i december förra året sade att de inte tänkte betala en cent mer än vad de gör i dag. I det hänseendet instämmer jag i mina parlamentskollegers kritik. En procent och inte en cent mer, oavsett utvidgningen, oavsett Europas behov av att spela en mer framträdande roll i världen, oavsett planerna på europeisk gränskontroll och oavsett löftet om att göra Europa till världens mest dynamiska kunskapsekonomi: planer av det slaget tillkännages alltid med mycket pompa och ståt, men när allt kommer omkring vägrar medlemsstaterna att godta följderna. Fler uppgifter för EU, och framför allt ett större EU, kommer också att kräva mer pengar. Jag vill mana er att lägga pengarna där ni har planerna.
De löpande utgifterna skulle naturligtvis också kunna ses över. Där skulle man definitivt kunna göra nedskärningar, och min grupp skulle vara villig att diskutera detta. Problemet är emellertid att just dessa sex länder som fixerat sig vid taket på en procent också vägrar att diskutera ytterligare reformer när det gäller EU-budgetens största debetpost, nämligen jordbrukspolitiken. Det rör sig om en politik som fortfarande i kolossal utsträckning belönar jordbrukarna och skadar djur och miljö. Nettobetalarna vägrar att tala om detta av orsaker jag inte förstår. Det är dags att börja tala inte bara om de summor det gäller eller vad Romano Prodi sade om husets tak, utan även om en verkligt ändamålsenlig användning av medborgarnas skattepengar. I det avseendet har jag ett antal betänkligheter beträffande kommissionens förslag. Man vill anslå en stor summa pengar under rubriken hållbar utveckling, vilket är i sin ordning – det rör mitt gröna hjärta. Men vad är det egentligen som är så hållbart med era förslag? Kommissionen har utarbetat en hel strategi för att stimulera forskningen, men varför har detta inte gjorts för miljön? Varför har man övergivit alla planer på att göra jordbruket mer miljövänligt genom att stimulera landsbygdsutvecklingen på bekostnad av den högintensiva jordbruksproduktionen? Varför har inte mer pengar anslagits för landsbygdsutveckling?
EU är också mycket ambitiöst när det gäller utrikespolitiken. Banden med de nya grannarna måste stärkas, och Europa måste spela en viktig roll globalt sett. Min grupp välkomnar detta. Denna roll kräver också en idé om hur exempelvis internationella kriser skall betalas i framtiden, något som för närvarande saknas. Terence Wynn framhöll också att det, om EU:s budget saknar flexibilitet, finns en risk för att betalningen av notan alltid kommer att ske på bekostnad av andra strategiska åtgärder. Det kommer alltså till exempel att i slutändan bli våra nya grannar som får betala notan, samtidigt som vi ju faktiskt försöker stärka banden till dem. Mer flexibilitet även i samband med utrikespolitiken är verkligen något som återstår att införa i kommissionens planer. Jag ser fram emot att få höra mer om det. 
Turchi (UEN ).
   –Jag vill tacka Romano Prodi för hans redogörelse för detta program, som kan ses som betydelsefullt och som definitivt skiljer sig från vad som antytts genom de rykten som cirkulerade i förväg. Vi kan dock givetvis inte hävda att det är en stor framgång att samma referenssiffra som vi hade innan – 1,24 – ligger kvar.
Jag vill emellertid tacka kommissionens ordförande för att en överenskommelse nåtts, även om den är ofullständig. Med detta sagt måste jag, i min egenskap av ung vice ordförande för budgetutskottet, uttrycka min oro och mina farhågor när det gäller jordbruket, kulturen, TEN-projekten, tekniken, forskningen, universiteten och alla de program som vi lanserat och tillkännagivit med sådan entusiasm. Jag anser inte att vi, med tanke på den nära förestående utvidgningen österut, kan säga – och framför allt kan inte rådet säga – att detta är en överenskommelse av vikt. Vi kan bara säga att det är en urvattnad överenskommelse.
Jag tror att Joan Colom i Naval, vars bidrag jag vill tacka för, Terence Wynn och även kommissionens ordförande kan stödja en ung man som jag när jag erinrar om vad som sagts av en stor personlighet, Ignazio de Loyola, grundare av jesuitorden. Han sade att han fruktade den dag när ingen längre bekämpade honom. Jag menar att vi alla måste kämpa i den andan för ett Europa som visserligen är starkare men som också utvecklas mer och kan ge våra projekt större resurser. 
Van Dam (EDD ).
   – Herr talman! Det finns ett nederländskt ordspråk, , eller, för att uttrycka det på ett annat sätt, ”den som gapar efter mycket mister ofta hela stycket”. Detta är riktat till kommissionsledamot Michaele Schreyer, som vill att EU:s utgifter skall komma upp till taket på 1,24 procent av bruttonationalprodukten. Detta förslag är orealistiskt från första början, eftersom sex nettobidragsgivare vill begränsa EU:s budget till 1 procent. De senaste årtiondena har visat att regionalpolitiska bidrag knappast har någon effekt, utom i Irland. Därför är det förvånande att kommissionen föreslår en ökning av denna post med 23 procent. Har kommissionsledamoten någonsin hört talas om bidragsberoende? Vi föreslår en automatisk begränsning av nettoinkomsterna för de medlemsstater vars välståndsnivå ligger över 90 procent av EU-genomsnittet. De bör inte få mer än 1 procent netto av bruttonationalprodukten per år. Detta skulle ge de betydligt fattigare regionerna i anslutningsländerna det andrum de behöver. Sannolikt är också strukturpolitiken mer effektiv i de länderna. En helt jämn fördelning mellan gamla och nya medlemsstater, som nu föreslagits av kommissionsledamot Michel Barnier, är en vild gissning. Med tanke på de små marginalerna i de nationella budgetarna vittnar beslutet att spendera pengar på att snygga till en europeisk institution som i bästa fall blir en kopia av Nato om bristande politisk realism.
Ett förslag får vårt godkännande. Det gäller införandet av en allmän korrigeringsmekanism för medlemsstater som bidrar med alltför stora summor till EU:s finansiering. I övrigt skulle vi vilja be kommissionsledamoten om fleråriga budgetar, som, i stället för att innehålla mer av samma sak, ger oss verkliga prioriteringar och realistiska, hållbara alternativ.
Dell'Alba (NI ).
   – Herr talman! Jag samtycker till kommissionens förslag – även om det inte är särskilt substantiellt, och jag stöder dem som har påpekat detta – om att inte gå under vad som överenskommits, vilket redan det är ett absolut minimum för ett Europa som har vuxit, som kommer att fortsätta växa och som med rätta strävar efter att vidga sin politiska verksamhet utanför sina institutionella gränser för att omfatta ett bredare fält. Ur denna synvinkel är det förvisso viktigt att stödja ett sådant synsätt. Såsom andra har framhållit borde dock kommissionen, i detta skede av den europeiska debatten – där den hotas av tendenser att alltid vilja göra mer och samtidigt snåla och spara – ha gått ett steg längre.
Tack vare kommissionen och dess Sapir-rapport vet vi hur mycket vi egentligen måste ändra prioriteringarna för våra investeringar och vår budget för att bli konkurrenskraftiga och ge Europa det hopp och de målsättningar som Romano Prodi talade om. Sapir-rapporten har dock fått ligga kvar i en byrålåda, eftersom den oroar många människor och många regeringar, som inte vill höra talas om vissa saker.
Så i en tid när kommissionen har tagit för vana att gå in på känsliga frågor, som den gjorde när det gällde stabilitets- och tillväxtpakten, har vi exempelvis denna överenskommelse, som är som huggen i sten och som vi, när vi talar om den gemensamma jordbrukspolitiken, inte får röra förrän 2013. Denna fråga borde alltså ha ingått i dagens meddelande. 
Salafranca Sánchez-Neyra (PPE-DE ).
   – Herr talman! Jag instämmer i den inledande analysen från kommissionens ordförande Romano Prodi, nämligen att de senaste åren har präglats av en imponerande samling dogmer som har raserats, omöjligheter som blivit en ständig realitet och ständiga realiteter, som Berlinmuren, som har fallit som Libanons cederträd, såsom det berättas i klassikerna.
Detta är i min mening bakgrunden till detta meddelande från kommissionen, och mot denna bakgrund måste nästa budgetplan möta de nya förutsättningarna. Meddelandet från kommissionen måste kompletteras med det initiativbetänkande som skall utarbetas av parlamentets budgetutskott och anpassas till de nya förutsättningarna till följd av utvidgningen; valet till Europaparlamentet kommer att resultera i ett nytt parlament, och vi kommer att få en ny kommission.
Vi måste under alla omständigheter välkomna kommissionens arbete och de nya budgetrubrikerna: hållbar utveckling, att sätta människorna i centrum för vårt projekt och att främja en synligare och mer effektiv utrikespolitik från EU:s sida.
Jag vill också klart belysa det alternativ som ordförande Prodi gav oss, nämligen att välja mellan två modeller för Europa. Han sade att i valet mellan ett påtagligt Europa, ett otvetydigt Europa, och ett nettosaldots och nettobidragstagarens Europa valde han en modell som är förenlig med det förstnämnda, en högre modell, en modell för ett värderingarnas, fredens, förståelsens, harmonins och solidaritetens Europa. Denna solidaritet måste gå hand i hand med andan och strategin från Lissabon.
Därför, herr talman, välkomnar jag det strategiska val som kommissionen gjort i dag när den lagt fram ett meddelande som inte bygger på en modell av ett själviskt Europa utan på en modell där det har blivit möjligt att låta siffrorna tjäna idealen. 
Walter (PSE ).
   – Herr talman, ordförande Prodi, kolleger, mina damer och herrar! Vi ger oss i dag in i en debatt vars förberedelser under de senaste veckorna redan har åtföljts av en hel del skuggboxning, och det gläder mig att förslagen äntligen ligger på bordet så att vi kan tala om dem. Jag har inte så dåligt självförtroende att jag känner mig bunden enbart av vad andra föreslår. Inte heller känner jag mig bunden enbart av kommissionens förslag, på samma sätt som jag inte ser något skäl att låta enskilda uttalanden från rådet eller delar av rådet tjäna som riktmärke för mig själv. I stället skall vi, som ledamöter av detta parlament, som är en av de institutioner som skall rösta om denna budgetplan, ta oss an frågorna under de kommande veckorna och månaderna, ja under de kommande åren – så lång tid kan så svåra diskussioner ta. När vi gör det kan vi inte godta att en sida säger: ”Vi har en idé, och vi vill ha en stor summa pengar för att genomföra den.” Det kan inte vara rätt inställning. Den andra sidan kan dock inte heller säga: ”Titta, ni har lite pengar i Europa, få se hur långt ni kan komma med dem.” Båda dessa synsätt är felaktiga.
Så här måste vi göra. Vi måste tillsammans möta de utmaningar vi redan diskuterar, och sedan arbeta oss igenom dem punkt för punkt. Låt mig säga så här: vi måste alla – även de som underhållit oss med stora ord i dag – vara flexibla i ett antal frågor. Vi måste diskutera vad vi vill göra på forsknings- och utvecklingsområdet. Vid vårt förra sammanträde enades vi om att 3 procent av bruttonationalprodukten borde spenderas på detta politikområde i Europa. Det finns inget utrymme för dessa 3 procent i budgeten, för då skulle de 1,24 procenten eller den enda procenten eller vad det nu blir inte vara värd papperet budgeten är skriven på. Vi måste därför tala om budgetkombinationer. Vi måste diskutera vad som bör göras på nationell nivå i medlemsstaterna i framtiden, och vi måste diskutera vad som är bäst att göra gemensamt på EU-nivå. Vi måste göra det på alla områden vi står inför. Detta gäller även exempelvis utrikespolitiken, där Europeiska utvecklingsfonden för närvarande ligger utanför budgeten; vi skall införliva den. Vi måste också diskutera i vilken utsträckning vi vill finansiera internationellt konfliktförebyggande arbete via EU:s budget, och vad medlemsstaterna skall stå för i framtiden. Vi har använt siffran 0,7 procent av BNP som riktmärke här. När det gäller rättsliga och inrikes frågor måste vi diskutera om vi vill bibehålla Europol och Eurojust som små enheter, som i dag, eller om vi har för avsikt att gå vidare på det området. En annan fråga gäller hur stor del av kampen mot organiserad brottslighet som bör finansieras på EU-nivå och vad som bör finansieras lokalt. Alla dessa frågor måste diskuteras.
Vi måste också tala om vad som hör hemma under varje budgetrubrik och hur stor andel respektive budget skall bidra med. Jag är mycket flexibel i det här avseendet, och jag har en öppen inställning till den här debatten. Jag anser att detta är väsentligt, för annars – och särskilt med tanke på de stridsrop som nu skallar i korridorerna – kommer det att vara omöjligt att skapa den rätta atmosfären för en verklig gemensam debatt.
Jag tycker att vi har funnit en del positivt i de förslag ni har lagt fram. Vi kommer att titta på det. Vi kommer naturligtvis att tala med er om varför budgetplanens längd föreslås vara sju år. Det är viktigt att framhålla att detta kan komma att innebära att ett parlament som det här – som James Elles har sagt – fullständigt utestängs från debatten om hur EU:s framtid skall finansieras. En sjuårsperiod skulle kunna ge upphov till en sådan situation.
Vi måste tala om de tillväxtsiffror som har legat till grund för era finansiella beräkningar. Jag tycker mig ha sett att ni förutsätter en ekonomisk tillväxt på 4,5 procent per år. Om vi kan nå en sådan tillväxt i Europa under de närmaste sju åren kommer vi inte att ha några som helst finansieringsproblem. Vi måste därför diskutera vilken statistik som ligger till grund för era totalsiffror.
Vi måste diskutera den struktur ni föreslår, och huruvida den är öppen, effektiv och flexibel. Vårt intresse för en reform av jordbrukspolitiken innebär också att vi vill investera i landsbygdsutveckling inom ramen för den allmänna jordbrukspolitiken. Är detta möjligt, med utgångspunkt i era förslag? Eller får vi nya hinder att forcera på nytt i en ny budgetplan – hinder som inte kan forceras? Vi behöver ett visst mått av flexibilitet, för, som flera andra talare har sagt, det kommer under en sjuårsperiod att uppstå utmaningar som vi inte kan förutse i dag.
Jag är fast övertygad om att vi i denna kammare bör ge oss in i denna diskussion med självförtroende. Vi har våra egna idéer, och vi kommer att framföra vår vision om det Europa vi vill ha. Vi kommer att tala om vilka resurser som måste avsättas i detta syfte. Jag ser fram emot våra diskussioner med er. Jag ser också fram emot diskussionerna med rådet. Ni kommer att ha att göra med ett självsäkert, men seriöst och stabilt parlament.
Virrankoski (ELDR ).
   – Herr talman! Kommissionen gör rätt prioriteringar i sitt förslag till budgetplan för perioden 2007–2013, och jag vill tacka ordförande Romano Prodi för det. EU har halkat efter samtliga sina huvudkonkurrenter när det gäller ekonomisk tillväxt och konkurrenskraft. Därför är det rätt och nödvändigt att fokusera på investeringar som en av de viktigaste förutsättningarna för tillväxt.
Forskning, stimulans till förnyelse och införande av spetsteknologi främjar tillväxten. Det gör också en väl utvecklad infrastruktur. Investeringar i transport- och energinät kommer omedelbart att skapa nya arbetstillfällen och förbättra företagens förutsättningar, också i avlägsna regioner och i regioner där utvecklingen släpar efter. Här måste vi tänka på hela EU, även unionens randområden.
På samma sätt är det nödvändigt att investera i de unga. Programmen för grund- och yrkesutbildning måste förstärkas och diversifieras så att de unga lättare vänjer sig vid en internationell arbetsmiljö.
En annan fråga och ett annat prioriterat område är struktur- och sammanhållningspolitiken. De nya medlemsstaterna behöver hjälp med sin återuppbyggnad och för att stärka sina ekonomier. Men detta får inte ske på bekostnad av de ekonomiskt svagare regionerna i de gamla medlemsstaterna. Därför måste avsättningarna till fonderna öka i motsvarande grad.
Om vi skall lyckas skapa den utveckling som utlovas i budgetplanen måste förvaltningen moderniseras radikalt. Den reformering av kommissionen som genomfördes under innevarande mandatperiod utgör bara en grund för fortsatta reformer. Befogenheter och ansvar måste delegeras, såväl inom själva förvaltningen som från kommissionen till medlemsstaterna. 
Ortuondo Larrea (Verts/ALE ).
   –Herr talman! Europeiska gemenskapen föddes ur en längtan efter fred och välstånd, ett klokt, tudelat mål, eftersom det inte är möjligt att uppnå det ena utan det andra. En av gemenskapens viktigaste grundpelare är den sociala och territoriella sammanhållningen, med andra ord strävan efter att skapa äkta jämlikhet mellan samtliga medborgare genom att bekämpa obalanser och orättvisor när det gäller välstånd och möjligheter.
Om två månader kommer unionen att utvidgas med tio nya medlemsstater och få ungefär 75 miljoner nya medborgare. Den nya unionens välstånd kommer att ligga långt under genomsnittet för det nuvarande EU med 15 medlemmar. Om vi skall kunna hålla kvar vid vårt tudelade gemenskapsmål, om vi skall kunna överbrygga klyftorna till dessa nya européer, så kan vi inte överväga att avsätta färre offentliga resurser i det syftet. Snarare måste vi vara beredda att öka våra stödinsatser.
I det här sammanhanget måste jag därför fördöma att gemenskapens faktiska utgifter, dvs. anslagen i relation till bruttonationalinkomsten, konstant har sjunkit under senare år, samtidigt som den senare hela tiden minskar på grund av inflationen. Vi avsätter med andra ord färre resurser till gemenskapens utveckling, och ändå finns det några, till exempel de som undertecknat det välkända ”brevet från de sex”, som vill skära ned utgifterna ännu mer.
Jag stöder kommissionens förslag att inte göra några nedskärningar i framtiden. 
Queiró (UEN ).
   – Herr talman! Romano Prodis redogörelse för EU:s budgetplan ger anledning till ett par kortfattade kommentarer om den ekonomiska och sociala sammanhållningspolitiken. Jag tänker inte ta upp frågan om den budgetplan som föreslagits av kommissionen medför procentuella vinster för det ena eller andra landet. Det är inte avsikten med mitt inlägg.
I det sammanhanget får vi dessutom inte glömma bort att de länder som tänker komma i åtnjutande av gemenskapsmedel från 2007 fortfarande inte har klarat de svåraste hindren: de måste lösa sina strukturproblem, och de måste garantera sina befolkningars ekonomiska och sociala sammanhållning. Jag föredrar därför att koncentrera mig på den politiska innebörden i kommissionens förslag. Om kommissionen låter EU:s ekonomiska resurser ligga kvar på nivån 1,24 procent av gemenskapens bruttonationalprodukt fram till 2013, eller kanske snarare tar risken att bibehålla den nivån, så skulle det innebära en avgörande investering i europeisk solidaritetspolitik, vilket är det enda sättet att uppnå en enhetlig tillväxt inom EU, i Lissabonstrategins anda.
I ett läge där vi skall integrera tio nya länder måste detta vara ett huvudmål, ett mål som de mottagande länderna, oavsett om de är gamla eller nya medlemmar, måste bidra till genom sin förmåga att genomföra de viktiga reformer som krävs och som är en förutsättning för den europeiska solidariteten. Europaparlamentet har därför inget annat val än att ge kommissionens förslag sitt politiska stöd. Vi måste också göra allt som står i vår makt för att hindra förslaget från de sex rikaste medlemsstaterna – att minska gemenskapens budget från 1,24 procent till 1 procent av EU:s BNP – från att gå igenom. Vi måste därför i kraftfulla ordalag kritisera de politiker som talar vackert om Europa och solidariteten, men som i verkligheten bara vill skydda sina nationella intressen. 
Bonde (EDD ).
   – Herr talman! Nu inleder kommissionen sin kampanj för att överföra mer skatter och ytterligare resurser från skattebetalarna till EU. Junirörelsen föreslår i stället ett stopp för skatter och utgifter i EU. Inte ett öre bör gå till Bryssel innan det finns ett redovisningssystem som gör att vi kan se vad pengarna används till.
Under 25 år har jag försökt få detaljerade upplysningar om hur EU använder de pengar vi betalar. Jag har till exempel inte kunnat spåra den ”skummjölk supremo” som under flera år var den största mottagaren av EU-bidrag i Danmark.
Vi har fortfarande inte fått se några utdrag från de hemliga kontona i samband med Eurostat-skandalen. Vi vet däremot att chefsrevisorn Marta Andreasen, som framförde krav på korrekt redovisning, nu har avstängts under 17 månader och förbjudits att sätta sin fot i kommissionens lokaler, där de personer som så uppenbarligen var skyldiga till bedrägerierna går omkring i full frihet. Sådana förhållanden ger inte de rätta förutsättningarna för att skicka mer pengar till Bryssel. Junirörelsen föreslår i stället att EU skall fokusera på sådana gränsöverskridande frågor som vi inte kan lösa på egen hand och hålla sig borta från allt annat.
Bidragen till EU:s nuvarande jordbrukssystem kan fasas ut med 20 procent per år över en femårsperiod. EU bör helt upphöra med sitt strukturstöd till de rika medlemsstaterna. De fattiga länderna och de nya medlemsstaterna bör undantas från kravet att betala avgifter till EU, så att det skapas äkta solidaritet och inte bara sker en omfördelning från fattiga människor i rika länder till rika människor i fattiga länder.
Med en sådan reform skulle nettobetalarna klara sig undan med lägre skatt, samtidigt som nettomottagarna skulle befinna sig i ett betydligt bättre läge än för närvarande. Samtidigt bör detaljerna i samband med varje avsättning och utgiftspost offentliggöras på Internet. På så sätt kan vi undvika slöseri, extravaganser och bedrägerier, och vakna journalister och anställda i företag och andra institutioner som får bidrag kan snabbt avslöja om pengarna används fel, slösas bort eller försnillas.
Låt mig slutligen bara nämna ett par ungefärliga siffror. Förra året betalade Danmark 15 miljarder danska kronor i avgift till EU. Det danska jordbruket fick bidrag på 10 miljarder danska kronor. Den totala nettoinkomsten till det danska jordbruket uppgick emellertid till en bråkdel av det direkta EG-stödet. Pengar forsar ut ur EU:s kassakista utan att hamna i fickorna på de jordbrukare som behöver dem, och detta visar, mer än några ord kan göra, behovet av att sätta stopp för utgifter och skatter, bland annat inom EU. 
Raschhofer (NI ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! Debatten om EU:s budget kommer att bli hård. Vid en tidpunkt när nettobidragsgivarna inte har obegränsade resurser och nettomottagarna försöker skydda sina ekonomiska intressen blir det svårt att finna en konstruktiv lösning. Den lösning som kommissionen föreslår är en ökning av de egna medlen. Förslaget att EU skall få egen beskattningsrätt – nyckelordet är ”EU-skatt” – diskuteras för närvarande. Mot bakgrund av den svåra ekonomiska situationen och de massiva åtstramningsåtgärder som vidtas i många av EU:s medlemsstater är brevet från de sex regeringarna fullt förståeligt, enligt min mening. Om besparingar genomförs över hela linjen kan inte EU – nej, kära kolleger – får inte EU rygga tillbaka inför denna strävan efter besparingar och reformer. Allt annat skulle vara skadligt för EU:s framtid och i slutändan omöjligt att motivera inför allmänheten.
I tvisten kring EU:s framtida finansiering finns det två läger: att antingen fortsätta som tidigare så gott det går, upprepa det förgångnas synder och försöka finansiera allting genast, eller – det andra alternativet – att betrakta den framtida ramen för EU:s budget som en möjlighet. Åtminstone sedan beslutet fattades att släppa in tio nya medlemsstater har det stått klart att det krävs reformer. Men hittills har ingen varit villig att ta i denna heta potatis. Finns det till exempel inga problem med EU:s bidragspolitik? Kan någon begripa varför EU stöder tobaksodling, samtidigt som man förbjuder tobaksreklam? Är den smartaste lösningen verkligen att finansiera transporter av djur kors och tvärs över kontinenten och ibland ännu längre?
Detta var bara två exempel. En sak står emellertid helt klar: reformer måste det bli, och här har vi en möjlighet. Det krävs politiskt mod och förmodligen också en politisk vision av EU:s framtida utformning, uppgifter och framtidsutsikter. Trots allt är en budget bara en uppsättning politiska program i form av siffror. 
Grossetête (PPE-DE ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! Denna budgetplan måste göra det möjligt för oss att förverkliga de ambitioner vi har för EU, ambitioner som kräver att vi skapar ökad tillväxt och konkurrens. För att uppnå de målen måste vi spendera mindre, men bättre. Därför krävs det reformer. Inte för att vi skall kunna göra allt, och inte heller för att vi skall kunna fortsätta med den ”utspridningsstrategi” som vi hittills har tillämpat, utan för att vi skall kunna uppfylla allmänhetens förväntningar.
Att uppfylla allmänhetens förväntningar innebär helt enkelt, till exempel när det gäller sysselsättningspolitiken, att vi inte längre kan fortsätta ge sekundära bidrag eller lappa och laga på de stödformer som redan finns. Om vi vill skapa 15 miljoner nya arbetstillfällen krävs det en förnyelse i linje med Lissabonstrategin och nya politiska program som är originella och dynamiska och som främjar privata initiativ. Vi måste utbilda, informera allmänheten, slutföra de politiska program som vi har påbörjat och som skapar nya arbetstillfällen, och dessutom öka takten när det gäller strukturella reformer. Vi måste främja investeringar inom sektorerna infrastruktur, transporter, kommunikation och mänskliga resurser samt forskning, ett område som lämnats kvar ute i kylan och vars budget enligt min mening är otillräcklig.
Men låt oss inte glömma att allt detta måste ske inom ramen för en hållbar utveckling, en viktig faktor när det gäller att skapa stabilitet. Och låt oss avstå från att göra vissa grupper i samhället, till exempel våra stackars bönder, till syndabockar, för vi behöver dem verkligen, och de behöver oss.
Helt klart kan de förslag som kommissionen har lagt fram i kammaren dämpa oron, och jag vill framför allt peka på förslaget till ny regionalpolitik som lagts fram av kommissionär Michel Barnier. Det alternativ som presenteras där verkar alldeles utmärkt, för det kommer att ge utvidgningsländerna det stöd de behöver utan att man isolerar de regioner i de nuvarande medlemsstaterna som behöver bidrag.
Vi måste fortsätta att uppfylla behoven i de områden som finns i de nuvarande 15 medlemsstaterna genom att öka deras konkurrenskraft och tillväxttakt så att de kan bekämpa arbetslösheten. Det skulle helt enkelt vara obegripligt för allmänheten om vi inte gjorde det. 
Mastorakis (PSE ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! Uppenbarligen försöker Europeiska kommissionen i sitt förslag hitta en balans mellan kraven på ökad finansiering i samband med utvidgningen, de ekonomiska svårigheterna på kort sikt och de alternativ som presenterats av de starkare medlemsstaterna. Under alla omständigheter måste den hållbara utvecklingen i medlemsstaterna få stöd, och Europeiska unionens roll som global partner måste stärkas. Dessutom måste den nya budgetplanen ge en tydlig politisk signal om likabehandling och solidaritet mellan medlemsstaterna och, om ni tillåter mig att understryka detta, om behoven i de regioner som lider av återverkningarna av den så kallade ”statistiska konvergensen”.
Medborgarna i dessa utvecklingsregioner betraktar den politiska sammanhållningen som den viktigaste faktorn för att förverkliga Europeiska unionens ädla syften, och jag kan inte alls instämma med dem i denna kammare som säger att denna politik inte medför några fördelar. Medborgarna i dessa regioner förklarade att de ville se, och godkände dessutom, den omfattande utvidgning som kommer att vara slutförd om ett par veckor. Från moralisk och politisk synpunkt är det därför inte mer än rätt att dessa medborgare inte förlorar så mycket att de tappar bort den känsla av solidaritet som de har upplevt hittills och behåller möjligheten att njuta utvidgningens frukter. Det står klart att gemenskapens bidrag till dessa regioner måste fasas ut så smärtfritt som möjligt under en övergångsperiod när stödet gradvis trappas ned.
Det är viktigt att en adekvat finansiering garanteras under denna period. Alla tankar på nedskärningar, framför allt omfattande nedskärningar, äventyrar effektiviteten i den politiska sammanhållning som är på väg och måste följaktligen betraktas som skadliga för Europeiska unionens trovärdighet. 
Fiori (PPE-DE ).
   – Ordförande Prodi! Det är lätt att instämma i den beskrivning av situationen som ni har gett oss här i dag.
Jag är osäker på två punkter, som jag är säker på att ni skall kunna klara ut: för det första kommer jag från en lång militant tradition i ett parti som väl ändå måste påminna er om något, och under den tiden lärde jag mig att alltför mycket realism i politiken ofta innebär början på konflikter. Jag tycker att ert krav på att frysa den del av BNP som avsätts till 1,24 procent, dvs. vid dess nuvarande nivå – och detta är en avsättning som bland annat fortfarande grundas på 12 medlemsstater, medan vi nu är 25 och förmodligen kommer att fortsätta expandera – är en ståndpunkt med vissa brister, inte bara när det gäller ambitioner, utan också mod, och jag grundar denna min kritik på två faktorer. För det första har vi just godkänt ett program för snabbstart av offentliga arbeten som skall blåsa nytt liv i EU och den inre marknaden, och här måste medlemsstaterna delta aktivt och bidra med resurser. Därför har jag verkligen svårt att förstå den ståndpunkt som intas av de sex medlemsstater som har krävt en sänkning av de belopp som avsätts. För det andra verkar det från taktiskt synpunkt vara en mycket komplicerad förhandlingsposition, oavsett vilken förhandling det gäller, att hålla fast vid den ståndpunkten i vetskap om att några av medlemsstaterna inte ställer sig bakom kravet på 1 procent.
Den andra frågan gäller tidsplanen. Den nuvarande budgetplanen gäller till slutet av 2006. Kommissionen måste lägga ett förslag senast i juli 2005, och ett avtal måste ha ingåtts före maj 2006. Så varför denna brådska? För att vi skall kunna pressa igenom ett förslag i ett parlament vars mandat är på väg att löpa ut? Som Terence Wynn mycket riktigt påpekade spelar vårt parlament en extremt viktig roll, men den rollen skall spelas av det parlament som väljs den 13 juni. 
Böge (PPE-DE ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! Varken sänkningen till 1 procent eller kommissionens förslag om en ökning till 1,24 procent, vilket i verkligheten innebär 1,15 procent, kan vara den signal vi vill ge Europas medborgare och skattebetalare i dag. Självklart var brevet från de sex regeringarna så snart efter det att toppmötet misslyckats ett misstag vad gäller tidpunkt, tonläge och innehåll, och följaktligen helt oacceptabelt.
Men samtidigt, och som en reaktion på några av kommissionens idéer – och ni, ordförande Prodi, har redovisat ett antal intressanta nyckelord, även om vi måste diskutera dem betydligt mer i detalj – måste jag säga att det som nu behövs under de kommande månaderna är en kritisk granskning av Europeiska unionens agenda, med inriktning på såväl de positiva som negativa aspekterna av samtliga policyområden, om vi vill kunna hitta ärliga och konkreta svar på de europeiska medborgarnas frågor. Naturligtvis kan resultatet av våra diskussioner här i dag inte bli bindande för den nya kommission som måste godkännas av det nya parlamentet. Inte heller kan det på något sätt vara bindande för det nya parlamentet i dess funktion som en del av budgetmyndigheten.
Men som ett led i denna något mera kritiska strategi är det i första hand viktigt att slutföra det konstitutionella fördraget och klargöra maktfördelningen, bland annat i ljuset av subsidiaritetsprincipen. Detta innebär dessutom att om vissa befogenheter återförs till medlemsstaterna i ett utvidgat EU, så kommer det att krävas färre resurser för de områdena på EU-nivå. Men det betyder också att om uppgifter överförs till EU-nivå – såsom till exempel utrikes-, säkerhets- och utvecklingspolitiken – så måste medlemsstaterna än en gång beakta möjligheten att inte bara öka EU:s budget, utan dessutom minska utgifterna på nationell nivå.
Låt mig avsluta med att ta upp två frågor. Trots allt handlar det inte bara om att frigöra budgetmedel för att hantera nya mål, förbättra konkurrenskraften och stärka tillväxtpotentialen. Det jag tror saknas, framför allt mot bakgrund av den halvtidsutvärdering av Lissabonstrategin som skall diskuteras nästa månad, är att här har kommissionen själv inte lyckats skapat den samsyn mellan olika lagförslag som krävs för att konsolidera förutsättningarna för tillväxt och fritt nyföretagande inom hela Europeiska unionen. Om det ni föreslår i budgeten stöds av sådana initiativ kommer vår trovärdighet att förbättras avsevärt.
Dessutom betraktar vi alternativet att återgå till artikel 272 i fördraget, utan att det skall vara bindande för det nya parlamentet och de nya institutionerna, som mycket spännande.
Garriga Polledo (PPE-DE ).
   – Herr talman, herr kommissionsordförande, rådets företrädare, herr kommissionär, mina damer och herrar! Vi hälsar kommissionens meddelande om den nya budgetplanen som en intressant utgångspunkt för framtida diskussioner. Det kommer inte att vara denna kommission eller detta parlament som skall fatta de slutliga besluten, men här är resultatet, och vi måste tacka hela kommissionärskollegiet för att det integrerat olika synpunkter. Vi ser detta som en god grund för fortsatta förhandlingar.
En budgetplan som de tre institutionerna har enats om efter ett grundligt förhandlingsförfarande är en viktig faktor när det gäller en förnuftig utveckling av unionens utgifter och när det gäller att garantera tillväxt, konkurrenskraft, sysselsättning och ekonomisk och social sammanhållning inom ramen för en stabil budget. Detta är den budgetplan som detta parlament skulle vilja rösta för. Vi skulle aldrig rösta för en budgetplan som helt enkelt bygger på bokföringsmässiga beräkningar eller som införs unilateralt av någon av institutionerna som inte förhandlat med de övriga.
Detta parlament har redan redovisat sin ståndpunkt när det gäller tre aspekter av budgetplanen. Den första av dessa var budgetplanens varaktighet, som i princip och om möjligt bör sammanfalla med Europaparlamentets och kommissionens mandat.
För det andra har vi också sagt att vi stöder förslaget att ge ett kraftfullare stöd åt de politiska mål som lades fast i Lissabon och Göteborg. Denna utveckling får konkret form i unionens årliga budget, och det står klart att utan tillräckliga ekonomiska resurser kan det heller inte finnas några trovärdiga mål. Om man till exempel ser på förslaget till budget för 2005 inser man vad budgetrestriktioner är.
För det tredje har vi vid flera tillfällen uttryckt vårt stöd för en budgetplan som kan uppfylla sammanhållningsmålet. Sammanhållningen är och kommer att vara EU:s viktigaste politiska inspirationskälla, tillsammans med tillväxt och stabilitet. De 0,45 procent av bruttonationalprodukten som avsatts till sammanhållningsåtgärder har införts av detta parlament och utgör en del av vår strategi. Försöker vi ta genvägar när det gäller sammanhållningspolitiken kommer vi utan tvekan att misslyckas. 
Roche,
   .  Herr talman! På rådets ordförandeskaps vägnar tackar jag ordförande Prodi för presentationen om de politiska riktlinjerna som Europeiska kommissionen har gett för unionens nästa fleråriga finansiella ram: det är ett viktigt meddelande. Förhandlingarna framdeles kommer att vara av avgörande betydelse för utvecklingen av den utvidgade unionen en bra bit in i nästa decennium.
Frågan vi behandlar är därför betydligt större än den finansiella ramen för unionen. Den gäller även den politik och de prioriteringar som kan rikta sig till era medborgares önskemål på bästa sätt. Som nämnts av ordföranden för budgetutskottet, Terence Wynn, kommer förhandlingarna att sträcka sig en bit in på 2005. Det irländska ordförandeskapet kommer dock att påbörja diskussionerna och prioritera att ärendet fortskrider så effektivt som möjligt. Kommissionens ordförande kommer att informera Coreper (Ständiga representanternas kommitté) i morgon, och den 23 februari kommer ministrarna att hålla en första diskussion i rådet för allmänna frågor och yttre förbindelser.
Vårt mål med ordförandeskapet är att påbörja och fortsätta diskussioner och, i samarbete med efterföljande ordförandeskap, planera hur ärendet skall handhas på bästa sätt och lägga en stabil grund för våra efterträdare. Vi hoppas i detta avseende att vårens Europeiska råd kan enas om tidsschemat för förhandlingarna och dess förlopp. Rådet ser fram emot att få arbeta konstruktivt med parlamentet och kommissionen för att främja detta viktiga ärende.
Herr talman! Med er tillåtelse ber jag slutligen att tillsammans med er, Terence Wynn och andra få uttrycka varma gratulationer och sympati för Joan Colom i Naval och önska honom allt gott inför framtiden. 
Prodi,
   . – Herr talman! Jag kommer att göra ett kort inlägg, och därefter kommer kommissionär Schreyer att besvara några av de mer tekniska frågorna.
En kritisk synpunkt har löpt som en röd tråd genom diskussionen – en diskussion som jag är uppriktigt tacksam för, eftersom Europaparlamentet verkligen har hävdat all sin institutionella prestige när det gäller budgeten och dessutom gett oss många goda råd – och kritiken har framförts av några tunga parlamentsledamöter, i första hand Terence Wynn: bristen på ambitioner, vilket även Francesco Fiori påpekade, och påståendet att alltför mycket realism leder till svaghet.
Därför vill jag gärna påpeka att strukturen på den budgetplan vi lägger fram innebär en radikal förändring jämfört med tidigare – inte bara kvantitativt, utan även kvalitativt. Det är ett ambitiöst projekt som kommer att skapa allvarliga problem och en våldsam debatt när det blir dags att anta den. Jag ber er bara beakta ett par siffror: jag har tidigare talat om hållbar utveckling. Jag ville inte nämna några siffror eftersom jag tror att vi måste göra en grundlig analys av sådana data tillsammans, men i samband med Lissabonprocessen kommer avsättningarna att öka med 62,8 procent – från 47 miljarder euro 2006 till 76 miljarder euro 2013 –, vilket medger en ökning med 32 procent när det gäller sammanhållningsfonderna, 300 procent när det gäller medel som öronmärkts för grund- och yrkesutbildning, 200 procent när det gäller forskningsfonderna och 400 procent när det gäller medel som skall gå till konkurrenskraft och nätverk. Vi har gjort avvägningar som är konsekventa och precisa och som dramatiskt skiljer sig från de val som gjordes i Lissabon: inom ramen för ett extremt ambitiöst budgetförslag har vi gjort avsättningar på det rättsliga området, vilket är ett av unionens viktigaste områden – det var ingen slump att jag hänvisade till det området som en av unionens tre handlingslinjer –, och de medel som avsätts skall öka med nästan 200 procent, från 1 miljard euro 2006 till 3,6 miljarder euro 2013. Detta, jag upprepar, är radikala förändringar. Slutligen har vi den internationella situationen: avsättningarna skall öka med nästan 40 procent, från 11 miljarder euro 2006 till 15,7 miljarder euro 2013.
Vi har med andra ord gjort tuffa val – som jag hoppas kommer att accepteras – men val som ligger i linje med vår målsättning. Mina damer och herrar! Vi började inte bygga från taket, utan från grunden. Vi studerade de nya målen och analyserade vad som hade beslutats under tidigare år, i besluten från Lissabon och i besluten därefter. På den grunden byggde vi upp en konsekvent budget för att få fart på EU igen, för att hitta en gemensam politik när det gäller rättsliga och inrikes frågor och så att vi skall kunna tala med en gemensam röst i världen. Det finns tre områden som vi har konsoliderat och dit vi fokuserat vår uppmärksamhet, och därför är detta ett svar som jag betraktar som ambitiöst – både realistiskt och ambitiöst. Jag säger realistiskt, för det står klart att man inte kan bortse från verkliga förhållanden, temperament och även politiska trender. Jag kan försäkra er att de sex ambassadörernas procession när de överlämnade 1-procentbrevet mer än något annat påminde om ett begravningståg, och det står klart att detta inte har någon plats i ett Europa som måste reagera, som måste gå framåt och som har ett enormt ansvar för alla. Vi har därför satsat friskt: tuffa val, extremt radikala val, vilket en detaljerad analys post för post av budgeten kommer att visa.
Slutligen en sista synpunkt: varför började vi så tidigt, herr Fiori? Jo, av respekt för dem som kommer efter oss. Tidsperspektivet är extremt långt. När vi överlämnar hela projektet med dess vägkarta i slutet av vår mandatperiod, när vårt arbete är avslutat, så kommer de att behöva – har det sagts mig – cirka tolv månader, eventuellt mer: att döma av tidigare erfarenheter kommer 18 månader att krävas för att finslipa slutprodukten. Det innebär början av 2006, månadsskiftet januari–februari 2006. Vi måste se till att vi lämnar tillräckligt med tid för att lära in förfaranden, förbereda procedurer och strukturer för finansiering, vilket är nödvändigt, så att den målsättning vi ställt upp kan uppfyllas. Det arbete vi har genomfört är omfattande, men av absolut avgörande betydelse. Det står klart att inget av de beslut som fattas i dag kommer att verkställas under innevarande mandatperiod, och vi är väl medvetna om det. Det blir det nya parlamentets sak att besluta, men om vi inte ger det nya parlamentet förutsättningar att fatta beslut, så kommer det inte att gå att göra utbetalningar i början av 2007. Vi har arbetat med detta, herr Fiori, för jag kan försäkra er om en sak: vi försöker aldrig göra något som inte är användbart eller som är onödigt. Ett enormt arbete har lagts ned på detta, och kanske hade vi varit glada att slippa ifrån det om det inte hade varit för unionens bästa.
Schreyer,
   .  Herr talman, mina damer och herrar! EU står inför stora utmaningar, och vi måste besluta oss för om – och hur – vi som gemenskap skall reagera på de utmaningarna. De mål som medlemsstaterna ställt upp gemensamt är sannerligen mycket ambitiösa. År 2010 skall EU vara världens mest konkurrenskraftiga, kunskapsbaserade ekonomi. Det skall bli ett område för frihet, säkerhet och rättvisa. EU har beslutat sig för att ta ett större ansvar i världen, och vi är på väg att inleda en historisk återförening av kontinenten och en integrering av EU:s nya medlemsstater.
Budgetplanen utgör en viktig ram för beslutsfattandet när det gäller den politik och de verktyg som vi skall utnyttja för att utforma en gemensam framtid. För att kunna nå de ambitiösa mål vi ställt upp och se till att unionen kan uppfylla de allt större förväntningarna från sina medlemsstater och medborgare, måste tillräckliga resurser avsättas för att genomföra de politiska besluten. Vi får inte skapa förhoppningar och sedan misslyckas när det gäller att uppfylla våra löften. Det skulle skapa besvikelse bland medborgarna. Men vi bör enbart bidra med EU-medel för att finansiera politiska program om vi ärligt kan säga – såsom kommissionens ordförande redan har sagt – att vi skapar ett mervärde – med andra ord om vi kan uppnå bättre resultat genom att investera en euro på EU-nivå, än om den investeras på nationell nivå.
Samtidigt måste EU fortsätta att föra en strikt budgetpolitik. Budgetdisciplin är detsamma som taket för egna medel, och det har satts till 1,24 procent. Kommissionen har beslutat att lägga fram ett förslag som inte bara respekterar taket för egna medel, utan som dessutom medger ett tillräckligt stort manöverutrymme under det taket, baserat på genomsnittet under perioden som helhet. Kommissionen har emellertid också klart sagt ifrån att förslaget från de sex medlemsstaterna att bestämma ett budgettak på 1 procent inte bara strider mot målsättningen, utan dessutom helt enkelt inte klarar en konfrontation med verkligheten. Kommissionen föreslår en genomsnittlig nivå för åtagandebemyndiganden på 1,22 procent för perioden 2007–2013. Om vi dessutom räknar med utgifterna för Europeiska utvecklingsfonden och det nya goda instrumentet Solidaritetsfonden hamnar åtagandebemyndigandena på 1,26 procent. Våra betalningsåtaganden kommer därmed att i genomsnitt ligga på 1,14 procent för vår totala ekonomiska verksamhet, eller BNI, under perioden. Det innebär att den budgetvolym som vi föreslår hamnar på i genomsnitt 1,14 procent av BNI.
Låt mig också säga något om budgetplanens tidsperspektiv, eftersom detta med all rätt är en mycket viktig fråga för denna kammare. Kommissionen instämmer helt i att fem år borde vara rätt tidsperspektiv av demokratiska och institutionella skäl. Men frågan är helt enkelt denna: vid vilken tidpunkt är det lämpligast att påbörja den cykeln? Vi har diskuterat den frågan grundligt. Eftersom vi har bestämt jordbruksutgifterna fram till år 2013, och eftersom integreringen av de nya medlemsstaterna i nya program inte är så alldeles enkel, och framför allt också mot bakgrund av strukturfonderna och med hänsyn till frågan om när det är bäst att påbörja cykeln ur ett institutionellt perspektiv, föreslår vi än en gång en sjuårsperiod som ett slags övergångsfas, innan vi påbörjar femårscykeln därefter.
Låt mig än en gång understryka följande när det gäller att jämföra olika siffror: denna kommission menar allvar med sitt förslag att integrera Europeiska utvecklingsfonden i budgeten. Det har flera gånger tidigare sagts att detta skulle vara önskvärt. Åtgärden som beskrivs i vårt förslag uppfyller därför ett krav som detta parlament med all rätt har framfört under flera år, för vi behöver en integrerad och effektiv politik för AVS-staterna, framför allt för de fattigaste länderna i världen. Därför lade vi fram detta förslag.
När det sedan gäller flexibiliteten, som har nämnts flera gånger här i dag: ja, vi kommer att behöva flexibilitet om vi planerar för så många år framåt. Det är därför kommissionen har sagt att en revidering alltid är ett tänkbart alternativ. Vi planerar emellertid också nya flexibilitetsinstrument mellan olika kategorier för att kunna justera prioriteringarna på kort sikt. Vi föreslår också en fond för tillväxtjustering – med andra ord en reserv som kan aktiveras som ett tillskott om något politikområde behöver förstärkas av speciella skäl.
Låt mig också understryka att kommissionen föreslår en fullständig integrering av de nya medlemsstaterna i struktur- och sammanhållningspolitiken. Som bekant har vi baserat våra beräkningar på ett EU med 27 medlemsstater.
Under hela den mandatperiod som nu börjar närma sig sitt slut har denna kammare, Europaparlamentet, kraftfullt och med stor framgång argumenterat för en utvidgning. Samtidigt har parlamentet förespråkat en fördjupad europeisk integrering. Parlamentet har med andra ord alltid varit för mer EU och ett effektivare EU. Samtidigt har ni alltid konsekvent framhållit behovet av budgetdisciplin, och även där har ni varit framgångsrika. I slutet av denna mandatperiod kan ni stå upp inför Europas medborgare och säga, med handen på hjärtat, att ni har gjort det bästa ni kunde med EU:s budget och verkligen skapat en hel del mervärde i EU med bara 2,3 procent av medlemsstaternas totala offentliga utgifter. Dessa kommentarer riktar jag framför allt till rådets ordförandeskap. Ni arbetar nu – och jag hoppas att ert arbete blir framgångsrikt – med att garantera att den nya konstitutionen antas. En nyckelfråga här blir att förse Europaparlamentet med fler rättigheter när det gäller budgetfrågor, framför allt medbeslutanderätt när det gäller budgetplanen. Jag anser att budgetplanen måste godkännas av Europaparlamentet.
Låt mig också ta tillfället i akt att vända mig till Joan Colom i Naval. Jag begriper inte hur diskussionerna om budgetplanen skall kunna genomföras utan ert kraftfulla engagemang och er starka röst. Jag önskar er all framgång i er nya befattning. Er region kan skatta sig lycklig över att ha säkrat era tjänster på denna nyckelposition.
Låt mig avsluta med att citera en irländsk författare, eftersom ordförandeskapet för tillfället är irländskt och naturligtvis också som en hyllning till detta parlaments talman. Oscar Wilde sade en gång att vi känner till priset på allting, men inte värdet på någonting. Under de kommande månaderna kommer vi att genomföra intensiva diskussioner om utgifter. Men nyckelfrågan är inte bara utgifterna, utan också gemenskapens politik och Europeiska unionens grundvärden, och jag är övertygad om att denna kammare kommer att spela en mycket aktiv och engagerad roll i den diskussionen.
Talmannen.
   – Debatten är avslutad.
Berthu (NI ),
    – Innan vi förhandlar om budgetplanen för 2007–2013 är det viktigt att vi har en klar bild av den politiska bakgrunden till denna fråga. I det avseendet erbjuder dagens debatt, som så många gånger tidigare, en möjlighet för kommissionen att försöka vinna Europaparlamentets stöd för en relativt hög nivå på de årliga resurserna, 1,24 procent av den totala bruttonationalprodukten (och det förutom Europeiska utvecklingsfonden), jämfört med de bidragsgivande medlemsstaterna, inklusive Frankrike, som vill se ett tak på 1 procent (samma som 2004).
Denna allians mellan Europaparlamentet och kommissionen är en underförstådd hänvisning till tanken på en gradvis utökning av unionens ansvarsområde, något som en dag är tänkt att leda fram till en federal budget. Jag kan tillägga att parallellt med detta inleder kommissionen en kampanj för en EU-skatt.
Vi måste undvika alla tendenser i den riktningen, så att vi inte stöder en ny byråkrati och äventyrar de mål för konkurrenskraften som bestämdes i Lissabon. Europeiska unionen skall betjäna medlemsstaterna, inte ta över deras uppgifter, framför allt inte när det gäller fördelningspolitiken. Den skall helt enkelt tillhandahålla det mervärde som uppkommer ur samordning, som endast kräver en bantad administration och begränsade resurser. Unionen skall leva av de bidrag som nationalstaterna röstar för och administrera dem på årsbasis.
Under sådana förhållanden förefaller den ståndpunkt som de nettobetalande medlemsstaterna för närvarande intar klart motiverad. 
Figueiredo (GUE/NGL ),
   . – Diskussionen om den nya budgetplanen visar att det finns ett enormt gap mellan löften och verklighet. Det vi ser prov på är dessvärre en upprepning av Agenda 2000, när det vi verkligen behöver är större resurser på grund av att utvidgningen ställer större krav på social och ekonomisk sammanhållning, hållbar utveckling, arbetstillfällen av god kvalitet, förbättrade sociala förhållanden och samarbets- och utvecklingspolitiska program för de minst utvecklade länderna.
Det som händer visar att de sex länderna bedriver en skamlig utpressning när de vill bestämma ett tak för gemenskapens budget på 1 procent av BNP, något som skulle kunna leda till en för oss oacceptabel lösning. Detta har också kommissionen visat genom sitt oacceptabla förslag, som inte uppfyller kraven från anslutningsländerna, kraven på grund av vidgade sociala klyftor, en skrämmande arbetslöshet eller den fattigdom och utstötning som man för närvarande kan se i de nuvarande EU-staterna, till exempel Portugal.
Men frågan gäller inte uteslutande finansieringen. Lika viktiga är prioriteringar och revidering av målsättningar och sammanhållningsinstrument och den budgetstruktur som de motsvarar. Den vägledande principen om konkurrenskraft och strategisk omgruppering som baseras på Lissabonmålen, omläggningen av utrikespolitiken i riktning mot åtgärder inom ramen för en gemensam utrikes- och säkerhetspolitik och det europeiska rymdutvecklingsperspektivet, samt en intern politik som grundas på frågorna om invandrings- och gränskontroller, omfattar områden som kan leda den europeiska integrationen på farliga avvägar. 

Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är frågestunden, men vi börjar med en ordningsfråga från Olivier Dupuis, som jag härmed ger ordet för ett kort inlägg. 
Dupuis (NI ).
   – Herr talman! Dunkla krafter styr över våra frågor. I december ställde jag en fråga om Kroatien. Den flyttades från sammanträdesperioden i januari till denna sammanträdesperiod. Jag trodde uppriktigt att den hade senarelagts eftersom Günther Verheugen skulle ha varit med oss under detta sammanträde, och eftersom andra ledamöter också hade frågat om Kroatiens anslutning. Men icke! Dessutom upptäcker jag inte bara att min fråga har hamnat sist på listan och inte först, vilket hade varit logiskt med tanke på att den bordlades i januari, utan dessutom vet jag att det inte kommer att bli möjligt att få ett muntligt svar. Och naturligtvis har jag inte kunnat ställa en ny fråga för februari.
Jag skulle önska att tjänsteenheterna uppmärksammar detta faktum och att det dessutom återspeglas i protokollet från detta sammanträde, eftersom jag verkligen inte tror att detta är som det skall vara. Det förekommer många mystiska turer kring Kroatiens anslutningsförfarande. Några länder blockerar det, och jag kan säga vilka de är: det gäller Förenade kungariket och Nederländerna. Vi är i stort behov av en diskussion för att klarlägga allt detta. 
Talmannen.
   – Herr Dupuis! Kommissionen bestämmer vilka kommissionsledamöter som skall delta i frågestunden och hur frågorna skall fördelas. Under alla omständigheter har vi tagit del av era synpunkter, och vi skall vidarebefordra dem till kommissionen.
Nästa punkt på föredragningslistan är frågestunden (B5-0007/2004).
Vi börjar med frågorna till kommissionen.
Talmannen.
   –Eftersom frågeställaren är frånvarande bortfaller fråga nr 34.
Skulle kommissionen vilja informera parlamentet om vilka åtgärder som vidtagits för att gynna lågprisflyg i Europa med tanke på att majoriteten av EU:s medborgare anser att det är mycket viktigt att kunna flyga billigt inom EU? 
De Palacio,
   . – Till följd av avregleringen av flygtransport i Europeiska unionen i början av 1990-talet – som faktiskt grundades på lagförslag från kommissionen – kan vi se i vilken omfattning konkurrensen mellan de olika flygbolagen i Europeiska unionen har ökat och hur användare gynnas av lägre priser och ökat utbud.
I detta sammanhang har ett nytt fenomen visat sig: de så kallade lågprisflygbolagen. Kommissionen anser att denna utveckling är positiv: det ökar utbudet för passagerarna, leder till ökad ekonomisk aktivitet och ökade möjligheter för konsumenter samt erbjuder möjligheter till lägre kostnader.
Kommissionens agerande syftar till att säkerställa att denna utveckling fortsätter genom en strikt tillämpning av konkurrensreglerna och reglerna för statligt stöd.
I detta sammanhang måste jag påpeka att vår uppgift inte är att stödja den ena eller andra sektorn, utan att fastställa balanserade standarder som skapar möjlighet att utveckla de olika typerna av flygverksamheter: de traditionella bolagen med sina affärsmodeller, och de nya bolagen, beskrivna som lågprisbolag, som har en något annorlunda marknad och som otvivelaktigt har lett till kraftigt ökad konkurrens, ökat utbud och ökade möjligheter för användarna. 
Collins (UEN ).
   – Jag vill tacka kommissionsledamoten för hennes svar och ställa en fråga som har väckts av den. Mot bakgrund av kommissionens nyligen utförda undersökning kring Ryanairs verksamhet vid Charlerois flygplats, förhåller det sig inte så nu att regionala flygplatser i EU är osäkra på hur reglerna för statsstöd kommer att tillämpas i framtiden och att detta i sig kommer att inverka på legitima ekonomiska beslut som de vill fatta, liksom på deras framtida utveckling? 
De Palacio,
   . – Jag anser tvärtom att kommissionens lösning och agerande när det gäller Ryanairs verksamhet vid Charleroi – som rör det statliga stöd som getts av flygplatsen Charleroi snarare än till Ryanair, och det är det som är problemet – öppnar nya möjligheter för att främja och utveckla regionala flygplatser, som är en drivande kraft bakom regional utveckling, och för driften av de så kallade ”budgetflygbolagen” från dessa flygplatser.
Jag anser att kommissionens beslut är balanserat. Det innebär att merparten av det stöd som Ryanair har erhållit under denna period har fått klartecken. Det stämmer visserligen att begränsningar har införts, både tidsbegränsningar och framför allt vad gäller tillgången till detta stöd för alla andra bolag som är villiga att bedriva denna typ av verksamhet, med hänsyn till lika behandling av alla flygbolag som är verksamma i EU och med hänsyn till att skapa öppenhet i denna typ av verksamhet.
Jag upprepar emellertid att jag anser att beslutet i fråga om Charleroi främjar regionala flygplatser och budgetflygbolag.
Vi måste komma ihåg att när det gäller Charleroi har vi inte agerat på eget initiativ, eftersom kommissionen hade tagit emot klagomål och därför, som den ärade parlamentsledamoten vet, var skyldig att granska dessa. Faktum är att det har kommit in klagomål om andra flygplatser i olika länder i Europa. Vi kommer att granska dessa under de kommande månaderna när alla fakta i varje enskilt fall har klarlagts. Jag anser att vi på detta sätt bidrar till att klargöra situationen, med tanke på att det finns en rad andra regionala flygplatser som, tack vare beslutet i fallet Charleroi, kommer att kunna ge flygbolag liknande villkor, som gör det möjligt för dem att expandera och driva sin verksamhet. 
Rübig (PPE-DE ).
   – Herr talman, fru kommissionär, mina damer och herrar! Det har visat sig att järnvägsbolag nu konkurrerar med de billiga biljetter som flygbolagen erbjuder. Hur tänker ni agera när det gäller det statliga stöd som för närvarande betalas till järnvägarna? Kommer möjligheterna att begränsas även här? I Österrike går till exempel 7 procent av budgeten till järnvägarna. Detta motsvarar cirka 500 euro per medborgare i subventioner till järnvägarna, som nu direkt konkurrerar med de privatägda lågprisflygbolagen. Detta innebär att det föreligger otillbörlig konkurrens mellan de billiga biljetter som flygbolagen erbjuder och de som järnvägsbolagen erbjuder. Jag skulle vara mycket tacksam om ni vidtog liknande åtgärder gentemot järnvägsbolagen. 
De Palacio,
   . – Jag skulle vilja påminna den ärade ledamoten om att vi ännu inte har avreglerat passagerartransporter inom järnvägssektorn. I varje land drivs följaktligen järnvägarna på det sätt landet anser lämpligt, och de får det stöd som varje enskilt land är berett att ge dem, i enlighet med bland annat kriterierna för allmännyttiga tjänster och underhåll av företag.
Det är för närvarande därför möjligt att budgetflygbolagen konkurrerar med järnvägsbolagen, men de senare erhåller statligt stöd i nästan varje land.
Vid en senare tidpunkt, efter en diskussion om det tredje järnvägspaketet, som jag hoppas de ärade ledamöterna inom kort kommer att få för diskussion, och som jag hoppas att nästa parlament och nästa kommission kan avsluta, planerar vi att införa konkurrens när det gäller passagerartransport på tåg på internationella linjer, inte på nationella linjer.
När den tiden kommer måste vi överväga effekterna av detta på konkurrensen, men – och jag upprepar – det stöd vi har godkänt är begränsat i fråga om tid och storlek. Det får under inga omständigheter överstiga en högsta nivå av 50 procent av driftskostnaderna; det måste dessutom vara gradvist minskande och får inte överstiga 5 år.
Jag anser att detta är ett balanserat beslut som gör det möjligt för oss att kombinera stöd till en regional flygplats, vilket – och jag upprepar – tillhandahåller stimulans och ekonomisk aktivitet till en region. När det gäller Vallonien – en mål 1-region som släpar efter genomsnittet i gemenskapen – är det detta som berättigar godkännandet av stöd, inte om det finns billiga biljetter eller inte. Det faktum att ett flygbolag erbjuder människor billiga biljetter berättigar inte att de erhåller statligt stöd.
Det som berättigar godkännandet av offentligt stöd vid ett visst tillfälle, och för Charleroi att ge det till Ryanair, är det faktum att Charleroi är en regional flygplats i en eftersatt region, i syfte att ge den regionen stimulans och aktivitet, vilket är något helt annat, och som stöd för att öppna nya linjer och nya anslutningar.
Vi har också beslutat om möjligheten att bevilja stöd inom flygsektorn när kriteriet om allmännyttiga tjänster är uppfyllt, till exempel när det gäller öar och ögrupper i de yttersta randområdena, på grundval av inhemska allmännyttiga tjänster. Även i detta fall måste villkoren avseende öppenhet, konkurrens och lika behandling vara uppfyllda. 
Talmannen.
Kan kommissionen ange hur och om den planerar att lämna information och/eller råd till medlemsstaterna om fri rörlighet för kandidatländerna efter den 1 maj? 
Diamantopoulou,
   . – Herr talman! Kommissionen har redan vidtagit åtgärder för att informera medborgarna om övergångsreglerna för arbetskraftens fria rörlighet.
En elektronisk guide om fri rörlighet för arbetstagare som riktar sig till de nya medlemsstaterna är redan klar och finns på kommissionens webbplats på 20 språk. Inom kort kommer dessutom en tryckt broschyr att finnas tillgänglig på alla språken.
När det gäller medlemsstaterna måste vi klargöra att fördraget föreskriver att under de två första åren efter anslutningen är tillträdet till arbetsmarknaderna föremål för bilaterala avtal eller nationella beslut i medlemsstaterna. Enligt fördraget behöver medlemsstaterna inte heller informera kommissionen om sina avsikter i detta skede. Självklart, av skäl som har att göra med öppenhet, har kommissionen bett medlemsstaterna att anmäla sitt ställningstagande, och jag kan berätta att hittills har Förenade kungariket och Irland meddelat att de avser att fullt ut öppna sina arbetsmarknader medan Österrike, Tyskland, Belgien, Finland och Danmark har aviserat att de tänker tillämpa nationella bestämmelser under de första två åren. Österrike och Tyskland har dessutom meddelat att de tänker åberopa skyddsklausulen för att begränsa tillträdet till vissa tjänstesektorer som anges i fördraget. Under alla omständigheter kommer vi, när vi har fått in information från alla medlemsstater, att underrätta parlamentet.
Kommissionen har dessutom regelbundna kontakter och ett regelbundet samarbete med medlemsstaternas myndigheter, för att vi skall kunna garantera en enhetlig tillämpning av dessa övergångsregler och även börja utfärda vissa tolkningsriktlinjer som hittills varit föremål för samarbete och samråd med medlemsstaterna. 
Moraes (PSE ).
   – Fru kommissionär! Tack för detta svar. Er kollega, kommissionsledamot Antonio Vitorino, har också besvarat denna fråga mycket utförligt och kompetent vid tidigare tillfälle, och hävdade då att de vansinniga siffror som förutspåddes för Portugal när det gick med i Europeiska unionen var långt ifrån riktiga. Vi beskådar nu samma fenomen med förutsägelser om arbetskraftens rörlighet från de nya medlemsstaterna.
Min poäng är att jag inte skulle be kommissionen att tillkännage information som den inte har något rättsligt krav att ge. Jag är glad över samarbetet mellan kommissionen och medlemsstaterna. Men det föreligger verklig förvirring. Det nobla syftet med utvidgningen har lett till förvirring bland människor på fältet – europeiska medborgare – som nu oroas av dessa extrema förutsägelser om antalet människor som skall komma. Jag håller inte med om dessa extrema förutsägelser, men kommissionen har en funktion att fylla genom att sörja för omdömesgill information om vad vi kan förvänta oss och vad det kan innebära för fri rörlighet och i själva verket för bidragssystem – även om detta är en fråga för medlemsstaterna. Detta framkommer inte i sin helhet.
I mer positiv anda vill jag fråga om rörlighet åt andra hållet – människor från de befintliga medlemsstaterna som till exempel vill dra sig tillbaka i Cypern eller arbeta i Polen. Vi får förfrågningar om denna positiva aspekt av rörligheten. Kommer kommissionen att ge information? 
Diamantopoulou,
   . – Det är inte svårt att förstå att den allmänna opinionen i många medlemsstater, i synnerhet de som gränsar till de nya, är bekymrad över inverkan på arbetsmarknaden. Jag har upprepade gånger sagt att det finns många oberoende studier angående: immigrationsflödet efter utvidgningens första dag, som utgår ifrån antagandet att tio nya medlemmar kommer att ansluta sig till EU samtidigt. Den allmänna slutsatsen av dessa analyser är att rörligheten från de nya medlemsstaterna till de nuvarande 15 medlemsstaterna förmodligen kommer att vara fortsatt tämligen begränsad.
Angående frågorna som rör sociala rättigheter, låt mig upprepa två saker. För det första, från den stund som en anställd lagligt arbetar i en medlemsstat har han eller hon samtliga sociala rättigheter och tillgång till alla slags bidrag och socialförsäkringssystem. Vad pensionsrättigheterna anbelangar enades vi under det italienska ordförandeskapet om en förordning som omfattar sociala rättigheter och pensionsrättigheter för anställda, inte bara från de nya länderna utan även från tredjeland. Denna förordning ger ett konkret svar på frågan om pensionsrättigheter. 
Kirkhope (PPE-DE ).
   – Fru kommissionär! För att anknyta till den frågan vill jag ta upp punkten om undantag och punkten om förordningar som tillämpas ensidigt av vissa länder, vilka inte har ansökt om undantag. För Förenade kungarikets del har landet antytt att det inte tänker hindra någon som vill komma och arbeta där. Nu talar det dock sent omsider om ett antal förordningar av inrikespolitisk art, angående: vårt socialförsäkrings- och andra system, som kommer att ha en diskriminerande verkan här. 
Har kommissionen någon uppfattning om denna inriktning eller är den nöjd med att helt och hållet kunna ge de nationella regeringarna befogenhet att besluta om hur de skall hantera frågan under de två första åren? 
Diamantopoulou,
   . Herr talman! Enligt rådets beslut om övergångsarrangemang är de första två åren en rent nationell angelägenhet. Europeiska unionen kan inte ingripa, oavsett om detta sker genom nationella arrangemang och lagar eller genom bilaterala avtal mellan de nya länderna och de befintliga medlemsstaterna. Vi måste emellertid komma ihåg att varje avtal måste vara förenligt med EU:s befintliga institutionella ramar. På så sätt kan det inte bli fråga om någon diskriminering på grund av att ett land vill ha ett annat arrangemang än ett annat. 
Rübig (PPE-DE ).
   –Herr talman, fru kommissionär, mina damer och herrar! De senaste veckorna har Slovakien infört en enhetlig skattesats på 19 procent för inkomstskatt och bolagsskatt. Till följd av detta planerar nu flera företag i Österrike att öppna anläggningar i Slovakien, vilket innebär att de självklart även kommer att anställa sin arbetskraft i Slovakien. Förfogar kommissionen över några studier som visar hur många arbetstagare från den nuvarande unionen som sannolikt kommer att flytta till dessa attraktiva skatteregioner när industrin omlokaliseras? Kommer balansen att upprätthållas, eller kommer det till och med att ske en tydlig utflyttning av arbetstagare från medlemsstaterna under de första två åren, särskilt med tanke på att det kommer att bli möjligt att flytta till de nuvarande EU-länderna först efter detta? Tack så mycket. 
Diamantopoulou,
   . – Naturligtvis finns det studier om omlokaliseringen av företag från medlemsstaterna till de nya länderna, men jag skulle vilja påstå att den kraftiga våg av företag som omlokaliserats har ebbat ut och att företagen i dag, när de nya länderna är skyldiga att tillämpa EU:s lagstiftning fullt ut vad beträffar den inre marknaden och arbetsmarknaden, inte har samma incitament som tidigare. Naturligtvis är en låg arbetskraftskostnad alltid ett problem, men det är något vi känner till, vilket är skälet till att sysselsättningsstrategin är inriktad på frågan om investering i mänskliga resurser och grundläggande förändringar när det gäller orienteringen av arbetstillfällen inom EU. 
Talmannen.
Anser kommissionen att unionens femårsstrategi (som löper ut 2004) har varit framgångsrik, med tanke på den mängd heroin och andra droger som cirkulerar i samhället? 
Vitorino,
   .  EU:s narkotikastrategi 2000-2004 ger en ram för en balanserad och integrerad inriktning av all narkotikarelaterad verksamhet i Europeiska unionen. Den har även accepterats av de nya medlemsstaterna och kandidatländerna som under tiden har utvecklat nationella narkotikastrategier och förbättrat sina möjligheter att vidta åtgärder mot narkotika med stöd av Phare-programmet. Unionen har dessutom ett antal handlingsplaner för narkotika som omfattar vissa regioner som antingen producerar eller tjänar som transitland för narkotika, såsom Latinamerika, Centralasien och Balkan.
Forskning visar att det är svårt att fastställa en koppling mellan en viss narkotikapolitik och narkotikasituationen. Tillgängligheten och noggrann utvärdering av väsentlig och pålitlig information är tveklöst nyckelfaktorer vid utvecklandet av en narkotikapolitik som är grundad på bevisad vetenskap. Det arbete som Europeiska centrumet för kontroll av narkotika och narkotikamissbruk och Europol gör på detta område utgör en del av grunden för kommissionens meddelande till rådet och Europaparlamentet om halvtidsutvärderingen av EU:s handlingsplan för narkotikabekämpning. Denna halvtidsutvärdering var ett första steg i en större process. Mot slutet av året kommer vi att ha en slutlig utvärdering. Utan att vilja föregå resultatet av den slutliga utvärderingen, kan följande utveckling på EU:s narkotikamarknad observeras redan nu.
Heroinbeslagen har ökat sedan 2001. Vår bedömning är att priserna på gatan i allmänhet är stabila eller till och med sjunker. Antalet heroinmissbrukare tycks vara relativt stabilt i Europeiska unionen, även om det finns tydliga skillnader mellan medlemsstaterna. Cannabis är alltjämt den mest allmänt använda olagliga drogen och användandet av den fortsätter att öka i många medlemsstater. Användandet av syntetiska droger såsom ecstasy och användandet av kokain tycks öka inom vissa delar av befolkningen, även om användandet av dessa droger bland befolkningen i stort är fortsatt lågt. 
Newton Dunn (ELDR ).
   – Herr kommissionär! Tack för ett givande och mycket informativt svar. Jag tror inte att skulden till problemet ligger hos er eftersom ni inte har några stora styrkor till ert förfogande! Ni kan bara ta ett initiativ.
Att priset på heroin sjunker kan antyda att tillgången till heroin ökar. Vi vet att skörden i Afghanistan blir allt större, och med en ständig ökning av användandet av cannabis och syntetiska droger är det tydligt att vi inte är på väg att segra. Min fråga är sålunda: hur kan vi stärka polisarbetet i Europa i kampen mot användandet och distributionen av narkotika? 
Vitorino,
   .  Tack för att ni inser att jag i viss mån kan liknas vid påven: jag har inga legioner över huvud taget! Visst har ni rätt, herr Newton Dunn, huvudansvaret på detta område ligger hos medlemsstaterna. Men det finns mycket vi kan göra, både i den inre och den yttre politiken.
När det gäller inre politik måste man inse att Europol nu i åratal har spelat en mycket viktig samordnande roll vid uppspårandet av de stora transitvägarna. När vi har upptäckt transitvägarna försöker vi att samarbeta med dessa länder för att hindra att narkotikan kommer in i Europeiska unionen.
Vi har gjort vissa framsteg i Balkanregionen tack vare samarbetet med länderna i detta område. Tack vare stöd av Cards-programmet har vi utvecklat särskild brottsbekämpningskapacitet i dessa länder för att bekämpa narkotikasmugglingen.
Jag är mindre positiv i min bedömning gällande Afghanistan. De siffror jag har tillgängliga visar att vallmon växer och ökar, och det är helt tydligt att det politiska läget i Afghanistan inte är tillräckligt stabilt för att kunna garantera nära samarbete vad gäller brottsbekämpning för att ta itu med problemet med narkotikasmugglingen. Jag tror att detta problem – och jag vet att min kollega kommissionsledamoten Chris Patten delar denna uppfattning – kommer att stå högst upp på dagordningen i våra förhandlingar med afghanska myndigheterna i den närmaste framtiden. 
Sacrédeus (PPE-DE ).
    Herr talman! Jag vill ta upp några ämnen som jag tycker är relaterade till narkotikafrågan. Det ena handlar om Lissabonstrategin. Hur ser kommissionsledamoten på ökad narkotikaanvändning och ökat narkotikamissbruk i unionen, i ljuset av att EU år 2010 skall ha den starkaste ekonomin i världen, med störst tillväxt och med en ekologiskt hållbar ekonomi? Är det så att säga bra för arbetsmarknaden att allt fler människor ägnar sig åt narkotikamissbruk? Jag vill också ställa en följdfråga om den tänkta europeiska gränsstyrkan. Vad är dess roll vad gäller narkotikabeslag? 
Vitorino,
   .  Tack för att ni tog upp denna fråga. Mitt svar är mycket tydligt: nej, det är inte alls bra. För det första är det inte bra för människor att bli beroende av narkotika.
Europeiska centrumet för kontroll av narkotika i Lissabon håller på att utveckla fem nyckelindikatorer som kommer att ge oss pålitligare data, så att vi kan jämföra denna data i medlemsstaterna och fastställa en tydligare koppling mellan medlemsstaternas politik och denna politiks effekt på mönstret för användande. Dessa fem indikatorer avser uppgifter om narkotikaanvändning hos allmänheten, problemet med narkotikaanvändning kopplat till smittsamma sjukdomar, narkotikarelaterade dödsfall och den behandling som medlemsstaterna ger de som ber om behandling för sitt narkotikaberoende. Jag hoppas att det pågående arbetet med dessa fem indikatorer kommer att ge oss en tydligare bild av situationen i Europa.
Jag vill bara tillägga att det jag framför allt bekymrar mig för i dag är ökningen av användandet av syntetiska droger och vågen av en ny typ av missbrukare: den mångkonsumerande användaren. Mångkonsumtion är ett nytt mönster. Det härrör från en kombination av olagliga och lagliga droger. Vi behöver mer forskning och mer pålitlig information för att kunna bekämpa denna nya profil som har uppstått under de senaste åren. 
Talmannen.
   Vi fortsätter nu med del II av denna frågestund, under vilken kommissionär Michel Barnier kommer att besvara frågor.
Talmannen.
Via strukturfonderna har byggandet av anläggningar för biologisk rening av vatten i åtskilliga grekiska städer finansierats. Det har emellertid framkommit uppgifter om att 260 av 290 bioreningsanläggningar endast fungerar delvis eller har tagits ur drift.
Kan kommissionen meddela hur många av de bioreningsanläggningar som hittills finansierats via strukturfonderna som är i full drift och hur många som har driftsproblem och av vilka anledningar? Vad tänker kommissionen göra för att säkerställa en fullständig och kontinuerlig drift i de bioreningsanläggningar som finansierats med betydande belopp ur gemenskapsbudgeten? 
Barnier,
   – Herr talman! Alexandros Alavanos ställer en viktig fråga om ett ämne som dessutom alltid har intresserat mig eftersom jag, som han känner till, var miljöminister i mitt eget land och eftersom jag, som ni kommer att se i vårt förslag om den framtida sammanhållningspolitiken som vi kommer att lägga fram nästa vecka, fortsätter att lägga stor vikt vid miljöfrågor.
Den fråga som ställts rör driften av reningsanläggningar i Grekland. Av de uppgifter jag har tillgång till framgår att 233 reningsanläggningar nu har byggts i Grekland, även om det skulle behöva byggas 600 för att möta behoven i alla grekiska kommuner. De flesta av de reningsanläggningar som redan har byggts färdigställdes tack vare medfinansiering från gemenskapen, antingen via sammanhållningsfonden eller från ERUF, inom ramen för de integrerade Medelhavsprogrammen, successiva ramar för gemenskapsstöd eller gemenskapsinitiativ.
Enligt den lagstiftning som är i kraft för ERUF och sammanhållningsfonden måste de grekiska myndigheterna anmäla att dessa anläggningar är i drift när de lägger fram varje enskild slutrapport som markerar att stödet upphört. Samma lagstiftning ger emellertid inte kommissionen befogenhet att, när programmen eller projekten avslutats, själv kontrollera att den medfinansierade infrastrukturen används på ett korrekt sätt och upprätthålls. Denna uppgift, som är mycket viktig, är medlemsstaternas ansvar, vilket enligt min mening så gott som säger sig självt.
Det finns emellertid en bestämmelse som jag kan ta upp i dag, och det är artikel 10 i rådets direktiv av den 21 maj 1991 om rening av avloppsvatten från tätbebyggelse, enligt vilken medlemsstaterna skall säkerställa att, och jag citerar, ”reningsverk … drivs och underhålls så att de fungerar tillfredsställande under alla normala lokala klimatförhållanden”. Enligt artikel 15.4 i samma direktiv har kommissionen rätt att begära upplysningar om hur reningsanläggningar som har byggts med stöd från strukturfonderna fungerar.
Jag kan tala om för Alexandros Alavanos att detta är vad vi planerar att göra. Om något inte stämmer kommer kommissionen att vidta nödvändiga åtgärder, inbegripet möjligheten att inleda ett överträdelseförfarande, för att säkerställa att gemenskapens lagstiftning tillämpas korrekt. I undantagsfall, och särskilt om reningsanläggningar har övergivits, kommer kommissionen att överväga möjligheten att kräva tillbaka medlen i enlighet med befintlig lagstiftning. Detta är den användbara och enligt min mening noggranna information som jag ville ge Alavanos. 
Papayannakis (GUE/NGL ).
   – Herr kommissionär! Jag tackar er på min ärade väns, Alexandros Alavanos, vägnar. Även jag är mycket intresserad av denna fråga.
Om jag har uppfattat det rätt, och jag skulle vilja att ni bekräftade detta, har kommissionen hittills inte utfört några inspektioner på grundval av denna artikel, som ger den rätt att kontrollera om dessa bioreningsanläggningar är i drift. Jag skulle nämligen vilja upprepa det som sägs i frågan, och jag vet av egen erfarenhet efter att ha rest runt i Grekland att de flesta bioanläggningar antingen inte är i drift, har driftsproblem eller endast delvis är i drift.
Detta är en mycket viktig fråga. Klagomål har även framförts till kommissionen, och rapporter har skickats till Europaparlamentet. När tänker ni utföra dessa inspektioner? Ni sade att ni tänkte utföra dem. När tänker ni utföra dem? 
Barnier,
   – Kommissionens roll är att säkerställa att medlemsstaterna – i det här fallet Grekland – uppfyller sina skyldigheter. Jag skulle för övrigt vilja tala om för er, som en komplettering till mitt första svar, att vi har informerats om att Grekland nyligen har inrättat en grupp miljöinspektörer. En av denna grupps uppgifter bör vara att inspektera alla de anläggningar som ni och Alexandros Alavanos nämnde. I vilket fall som helst har kommission inte mandat att själv utföra inspektioner för den berörda medlemsstaten och i dess ställe; här, tror jag, är det en fråga om subsidiaritetsprincipen. Som jag själv nämnde i mitt första svar kan vi likväl, i enlighet med rådets direktiv om rening av avloppsvatten från tätbebyggelse – ja, vi har befogenhet, om jag får säga så – begära upplysningar om driften vid alla reningsanläggningar. Uppmuntrad av Alexandros Alavanos fråga kan jag bekräfta att jag kommer att göra detta under de kommande veckorna. 
Talmannen.
I slutet av december 2003 lämnade den spanska regeringen in sin ansökan om medel för det projekt som innebär att vatten från floden Ebro skall ledas över till östra Spanien? Känner kommissionen till att miljöminister Elvira Rodríguez den 14 januari i år meddelade att arbetet med detta projekt skulle inledas i februari 2004? Vad anser kommissionen om detta och vilken uppfattning har kommissionen i denna fråga mot bakgrund av att kommissionen ännu inte har fattat något beslut om möjligheterna att genomföra projektet? 
Barnier,
   – Herr talman! Juan Manuel Ferrández Lezaun har ställt en fråga som påminner mig om den debatt vi nyligen hade med Margot Wallström i utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor om detta omfattande ärende om Ebro. 
De spanska myndigheterna har ansökt om gemenskapsfinansiering från sammanhållningsfonden och strukturfonderna till projektet för avledning av vatten från floden Ebro. Datumen för stödberättigande av kostnaderna för de olika delprojekten är den 29 december 2003 respektive den 1 januari 2002. De spanska myndigheterna behöver därför inte invänta kommissionens beslut för att inleda dessa projekt eftersom inledandet av arbetet inte på något sätt påverkar kommissionens beslut om gemenskapsfinansiering. Med andra ord, det är en sak att inleda projektet och en helt annan att erhålla bekräftelse på gemenskapsfinansiering. Om, efter att ha undersökt detta projekt som en del av en övergripande process av överväganden om Ebro – vilket jag sade häromdagen inför miljöutskottet –, kommissionen då skulle besluta att inte stödja vissa delar av det övergripande projektet, skulle medlemsstaten ensam få bära kostnaden för de utgifter den haft. Detta är mitt svar på den fråga som ställts. 
Ferrández Lezaun (Verts/ALE ).
   – Herr kommissionär! Jag måste tyvärr återvända till denna fråga som ständigt upprepas, men det råder för närvarande stor förvirring i Spanien. Man behöver bara gå till det omtalade och nyligen godkända projektet Júcar-Vinalopó, då den spanska regeringen också skapade ett problem i fråga om dess identitet och var vattnet från Ebro inte kunde gå inom ramen för projektet Júcar-Vinalopó, och jag var tvungen att ställa en fråga till kommissionären – och jag är mycket tacksam för att hon besvarade den.
I detta fall återvänder vi emellertid till samma problem. Ni känner till de allvarliga problemen i Spanien av social och, möjligtvis, miljömässig karaktär. Vad skulle hända om ni, utan att överväga ekonomiska faktorer eller medel, helt enkelt inte uppfyller gemenskapslagstiftningen när arbetet väl är avslutat? Vad skall vi göra då? Återställa allt som det ursprungligen var, med de kostnader som det skulle inbegripa?
Vi skulle därför vilja fråga er om ni tror att det skulle vara rimligare för kommissionen att be den spanska regeringen att tills vidare inställa allt arbete som rör den spanska nationella hydrologiska planen, som en försiktighetsåtgärd, tills kommissionen har fattat ett beslut? 
Barnier,
   – Herr Ferrández Lezaun! Jag har full förståelse för er otålighet och ert intresse av att få detta klarlagt. Vi hade en relativt öppenhjärtig och konstruktiv debatt om detta häromdagen i utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor där jag, i samstämmighet med Margot Wallström, gav ett tämligen resolut svar. Jag anser att detta, även om det rent administrativt inbegriper flera olika finansieringskällor, faktiskt flera olika program – regionala program i Andalusien, Valencia och Murcia, samt sammanhållningsfonden, som är olika instrument som på ett eller annat sätt kan bidra till att finansiera projektet att avleda vatten från floden Ebro – utgör ett enda projekt som är tillräckligt strategiskt för att berättiga att kommissionen gör en övergripande undersökning. Detta anser jag vara ett tydligt svar i linje med vad ni önskade.
Återigen, vi kommer att överväga varje begäran inom ramen för en omfattande analys av detta projekt. Jag har just sagt att det inte fanns något som hindrade de spanska myndigheterna från att inleda arbetet med olika delar av projektet om de så ville. Dessa delar av projektet måste utföras i enlighet med miljölagstiftningen. Vi kommer att kontrollera att detta är fallet, eftersom det är mycket viktigt. För att finansiellt stöd från gemenskapen skall godkännas krävs dessutom att kommissionen avger en positiv bedömning av Ebro-projektet. Genom att inleda arbetet i ett mycket tidigt skede tar de spanska myndigheterna ansvaret för eventuella överklaganden till EG-domstolen för, till exempel, försummelse att iaktta den befintliga miljölagstiftningen. Eftersom kommissionen kommer att göra sin övergripande bedömning av Ebro-projektet efter det att arbetet inletts finns det också en risk att den förväntade finansieringen inte kommer att förverkligas.
Det är allt jag kan säga, rent rättsligt. Låt mig bara tillägga att jag tror det svar jag gav om den övergripande bedömning vi vill göra avseende detta projekt, som trots att det omfattar flera delar är ett enda projekt, är vad ni ville höra. 
Avilés Perea (PPE-DE ).
   – Jag skulle särskilt vilja tacka kommissionären för att han svarat med en sådan klarhet, precis som han gjorde vid sammanträdet i utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor som svar på en liknande fråga från Juan Manuel Ferrández Lezaun.
Jag hoppas att Ferrández, efter detta andra svar, kommer att vara helt på det klara med hur saker fortskrider i denna fråga – om vad kommissionen och den spanska regeringen verkligen gör: med andra ord, det bör klargöras att den spanska regeringen inte gör någonting olagligt genom att inleda arbetet vid vissa platser där Ebro kommer att avledas.
Jag är särskilt tacksam för att kommissionären varit så tydlig eftersom idéer ibland kommuniceras på ett sätt som skapar förvirring bland de spanska medborgarna, och jag hoppas att alla ovissheter som Ferrández ständigt tar upp äntligen har klarats upp. 
Talmannen.
   – Jag skulle vilja påminna de ärade ledamöterna om att de begär ordet i första hand för att ställa frågor. Eftersom det återstår 15 sekunder får ni, fru Avilés, ställa en fråga om ni vill. 
Avilés Perea (PPE-DE ).
   – Vi skulle vilja att Michel Barnier talade om för oss hur lång tid det kommer att ta för kommissionen att slutligen tillmötesgå denna begäran, som är av stort intresse för det spanska folket, särskilt i Aragón. 
Barnier,
   – Jag vill inte binda mig genom att ge er ett svar och senare löpa risken att bli motsagd. Vi måste faktiskt vara medvetna om att detta är ett invecklat projekt som, vilket är helt på sin plats, vi måste undersöka utifrån gemenskapens miljölagstiftning, med utgångspunkt i reglerna och, slutligen, utifrån denna förhållandevis ursprungliga analys som vi vill göra av projektet som helhet. Jag tror att de spanska myndigheterna äntligen har förstått vår strategi, medan det i början mer var en fråga om att erhålla godkännande för varje enskilt projekt.
Vi vill lägga fram en övergripande bedömning av all den information vi har tillgång till, särskilt av projektets effektivitet och dess kostnader för konsumenterna. Under idealiska förhållanden skulle vi vilja kunna utfärda denna bedömning under sommaren, i slutet av denna sexmånadersperiod. Vi har gjort preliminära studier, haft interna samråd och gjort ekonomiska analyser. Kommissionens bedömning kommer att omfatta samtliga av de rent tekniska projekten, men kommer även att inbegripa den ekonomiska analys som kommer att göras av dem. Det rör sig, trots allt, om ett omfattande ekologiskt projekt, och vi kommer därför att handlägga det på ett ansvarsfullt sätt, vilket bör göra det möjligt för oss att utfärda vår övergripande bedömning av projektet att avleda vatten från Ebro någon gång i sommar. 
Bergaz Conesa (GUE/NGL ).
   – Vid mötet den 16:e med kommissionär Margot Wallström och er själv stod det misstag som detta parlament håller på att göra mycket klart för mig. Innan jag går in närmare på innehållet i Juan Manuel Ferrández Lezauns fråga och ert svar vill jag tala om att jag kommer från Valencia, som ligger vid floden Júcar, som i dag håller på att dö till följd av bristen på en grundlig miljökonsekvensbedömning.
Vi vet alla att ett arbete av denna enorma omfattning är oåterkalleligt när det står klart. De socioekonomiska effekterna tillsammans med förstöringen och försämringen av miljön skulle därför inte bli lika negativa om parlamentet i dag skickade en not till den spanska regeringen om att i förebyggande syfte tillfälligt inställa arbetet med projektet tills det granskats av parlamentet. 
Barnier,
   – Vi behöver tydligen mycket mera tid för att diskutera denna fråga, som är av stor betydelse för Europaparlamentet och ledamöter från alla politiska schatteringar. Fru Bergaz Conesa! I de två fall jag just har nämnt, och som var föremål för den fråga som ställdes till mig, har kommissionen inte möjlighet att som en förebyggande åtgärd beordra att arbetet tillfälligt inställs. Jag känner mig förpliktad att tala om detta för er. Vi har redan gått förhållandevis långt genom att tala om att vi, med hänsyn till vidden av detta projekt och alla de ekologiska, socioekonomiska och tekniska dimensioner som det inbegriper, har beslutat att genomföra en övergripande bedömning. 
I avvaktan på resultaten av detta kan en del av arbetet inledas. Det kommer inte att vara avslutat i juni eller juli. Det får vara hur det vill med det, under sommaren kommer kommissionen att säga: vi anser att detta projekt är realistiskt och genomförbart, eller, det är förknippat med risker eller problem. Det är utifrån detta som beslut kommer att fattas, särskilt beslut om att anslå de EU-medel som har begärts. Det är allt jag kan säga i dag, och jag skulle vilja tacka er för era åsikter och kommentarer. 
Talmannen.
En av de grundläggande faktorerna i uppbyggnaden av ett europeiskt område är det gränsöverskridande samarbetet. Vid flera tillfällen har det visat sig vara svårt att etablera ett verkligt samarbete beroende på svårigheterna med olika lagstiftning i grannländerna och även på grund av bristen på ett offentligrättsligt gemenskapsinstrument som skulle möjliggöra denna typ av samarbete.
Ämnar Europeiska kommissionen inom kort lägga fram ett förslag till ramlagstiftning för att möjliggöra gränsöverskridande EU-samarbete mellan statliga, regionala och lokala myndigheter? 
Barnier,
   – Herr talman! Jag tackar er för möjligheten att svara Joan Vallvé, eftersom även detta är en viktig fråga. Liksom Vallvé anser kommissionen att gränsöverskridande samarbete är en grundläggande faktor för europeisk integration. Dessutom har jag, i ett annat sammanhang, nämligen i konventet om Europas framtid – i vilket jag deltog – vid upprepade tillfällen föreslagit att utkastet till konstitution bör tillhandahålla en sund konstitutionell plattform för samarbete av detta slag.
Hur som helst, för att vi skall kunna uppnå en enhetlig och väl avvägd integrering av hela EU måste vi främja samarbete, i synnerhet gränsöverskridande samarbete. Detta är precis vad vi gör i gemenskapsinitiativet Interreg III, som innehåller en del A med särskilt inriktning på att främja gränsöverskridande samarbete. Jag är emellertid fullt medveten om de problem som medlemsstaterna, regionerna och kommunerna stöter på vid genomförandet av gränsöverskridande samarbetsprojekt inom Interreg.
Dessa svårigheter beror främst på att parter på varje sida om en gräns måste respektera både den nationella lagen och de administrativa reglerna och förfarandena i sitt eget land. Och jag säger detta, herr talman, utifrån viss erfarenhet, eftersom jag under sjutton år var ordförande för en gränsregion i Frankrike, där jag ansvarade för ett stort antal projekt som var behäftade med exakt de problem som jag just nämnt, i mitt speciella fall med våra motparter i Valle d’Aosta i Italien.
Vi måste därför tillhandahålla en stabil och gemensam lösning på detta problem. Kommissionen har inlett en undersökning för att katalogisera de problem som myndigheter som ansvarar för dessa program ställs inför, med några förslag på hur man kan lösa dessa problem. Resultaten av denna undersökning kommer att finnas tillgängliga under våren, vilket ger kommissionen tid att lägga fram lämpliga lagstiftningsåtgärder inom ramen för det framtida regelverket för den kommande programperioden för strukturfonderna. Jag tror att detta lagförslag kommer att läggas fram i juni.
Ledamöterna av er kammare känner till att kommissionen i nästa vecka, den 18 februari, kommer att anta den tredje rapporten om ekonomisk och social sammanhållning, som jag kommer att presentera för denna kammare. Denna rapport kommer att innehålla förslag om en reformerad och förstärkt sammanhållningspolitik efter 2006. Skapandet av ett rättsligt instrument för gränsöverskridande samarbete, som Joan Vallvé framfört önskemål om, måste ingå i de förslag som kommissionen kommer att stödja i sin tredje sammanhållningsrapport. 
Vallvé (ELDR ).
   – Herr talman, herr kommissionär! Jag tänker svara er på ert språk. Jag skulle vilja tacka er för ert inlägg och säga att jag hoppas att vi kommer att få tillfälle att lyssna till er när ni presenterar er sammanhållningsrapport, som inte bara kommer att handla om social och ekonomisk sammanhållning utan nu, för första gången, även omfattar territoriell sammanhållning.
Jag tror inte heller att territoriell sammanhållning kommer att kunna bli möjlig utan ett verkligt instrument för att förstärka gränsöverskridande samarbete. Det är uppenbart att städerna och regionerna, eller i Frankrikes fall departementen, har haft svårigheter att etablera de gränsöverskridande samarbetsprogrammen, med tanke på de skillnader i lagstiftning som existerar mellan de berörda länderna. Jag tror därför att det är på EU-nivå som vi måste utforma ett instrument som gör ett sådant samarbete både möjligt och, förhoppningsvis, enkelt. Vi väntar på ett lagförslag i denna riktning, ett förslag som bidrar till att förstärka banden mellan de olika länderna, i syfte att undanröja det som återstår av dessa gränser, som Robert Schuman beskrev som ärren från Europas historia. 
Barnier,
   – Herr Vallvé! I stället för att ställa en fråga till mig har ni skänkt mig uppmuntran. Ni behöver inte vänta länge eftersom jag, som jag sa, kommer att presentera sammanhållningsrapporten nästa onsdag tillsammans med Anna Diamantopoulou och Franz Fischler. Jag hoppas för övrigt att vi kommer att kunna göra det just här, eller i Bryssel, under en utvidgad talmanskonferens, men jag är inte säker på det än. I vilket fall som helst, i denna rapport, herr Vallvé, går vi i den riktning ni önskar.
Jag kommer att gå in på närmare detaljer, på samma sätt som jag gjort i sammanhållningsrapporten; efter ett omfattande arbete tillsammans med mina enheter och kommissionens rättstjänst, och efter att ha haft ert stöd, hoppas jag att jag i det lagstiftningsprogram som fastställer regelverket för den framtida sammanhållningspolitiken kommer att kunna uppfylla era önskemål genom att föreslå vad som skulle kunna vara ett slags gränsöverskridande organisation. Det är i dessa riktningar vi är på väg. 
Talmannen.
   – Herr Barnier hade faktiskt rätt i att detta inte var någon uttrycklig fråga. Jag ansåg att den kunde förstås som en fråga, men hur som helst har lite hjälp aldrig skadat. Det är därför denna dialog alltid är positiv.
Josu Ortuondo Larrea har en följdfråga. 
Ortuondo Larrea (Verts/ALE ).
   – Herr kommissionär! Som ni vet finns det ett prioriterat projekt, ett av de som godkändes vid Europeiska rådet i Essen, om transeuropeiska nät, som rör järnvägsförbindelser med höghastighetståg i södra Europa, och en del av detta projekt syftar till att koppla samman den franska staden Dax med Vitoria: Dax ligger i regionen Aquitaine och Vitoria i den autonoma regionen Baskien.
Både regionen Aquitaine och den autonoma regionen Baskien vill främja detta projekt, men stöter på svårigheter i fråga om förståelse och tillämpning från centralregeringarna i den franska respektive spanska staten.
Dessa två regioner vill gå vidare i sammanhanget, och jag försöker se till att detta gränsöverskridande samarbete kan accepteras inom Europeiska unionen. Jag skulle därför vilja ställa en specifik fråga till er: kommer detta instrument, som ni har sagt att vi eventuellt kommer att ha efter sommaren, endast att vara avsett för EU:s regionalpolitiska fonder, eller kan det även utvidgas till att omfatta EU-medel för transeuropeiska transportnät och eventuella andra åtgärder med gemenskapens medel? 
Barnier,
   – Herr Larrea! För det första har regionalfonderna och strukturfonderna använts för att finansiera transportnät. Sammanhållningsfonder, och kanske även anslag från ERUF mål 1, har fördelats, håller för närvarande på att fördelas och kommer att fortsätta att fördelas inom vissa strategiska delar för att finansiera transportnät av olika slag, framför allt gränsöverskridande transportnät. Mitt svar är till övervägande del positivt och går i den riktning ni önskar. Det slår mig att detta nya instrument som vi håller på att utarbeta skulle kunna användas för att mobilisera och utnyttja EU-medel, och även om det saknas EU-medel skall jag erkänna för er att min dröm skulle vara att vi skulle kunna föreslå status som gränsöverskridande myndighet, som skulle inrättas och som skulle ha tillgång till lokala, nationella eller regionala medel.
Det säger sig självt att även om en sådan status skulle vara genomförbar utan EU-medel, skulle den vara ännu mer genomförbar med sådana medel. Jag behöver lite mer tid på mig, men jag kommer att tillkännage detta nästa vecka, förmodligen i sammanhållningsrapporten. Jag kommer dessutom att lägga ned lite mer tid på laginstrumentet, även om jag skall hålla ert förslag i åtanke. 
Talmannen.
   Tack för ert samarbete, herr Barnier.
I enlighet med arbetsordningen kommer frågorna nr 41–44 att besvaras skriftligen.(1) Vi kommer att börja med 20 minuter för Erkki Liikanen.
Talmannen.
Världstoppmötet om informationssamhället (WSIS) uppgavs vara ett stort steg framåt i fråga om medborgarnas delaktighet. I ett av EU:s dokument från den förberedande kommittén (WSIS första förberedande kommitté, dokument av den 19 juni 2002) ses själva toppmötet som en modell för det civila samhällets framtida roll. Efter toppmötet i Genève går det emellertid knappast att underskatta besvikelsen bland aktörerna inom det civila samhället. I sin förklaring till världstoppmötet om informationssamhället, ”Shaping Information Societies for Human Needs”, konstaterade de enhälligt att deras gemensamma åsikter och allmänna intressen i det här skedet av processen, dvs. den första fasen av toppmötet i Genève i december 2003, inte hade beaktats i dokumenten från toppmötet.
Ser kommissionen det civila samhällets delaktighet i världstoppmötet om informationssamhället som ett misslyckande? Anser kommissionen att det finns behov av att stimulera och öka det civila samhällets delaktighet i de kommande faserna av toppmötet? Vilka åtgärder kommer kommissionen i så fall att vidta för att öka dess delaktighet? 
Liikanen,
   .  Det civila samhället deltog i förberedelsearbetet inför världstoppmötet om informationssamhället och i själva toppmötet, enligt reglerna för förfarandet. Detta är till stor del resultatet av Europeiska unionens ansträngningar under de förberedande mötena. Dessutom upprättade toppmötets exekutivsekretariat en byrå för det civila samhället som organiserar 23 familjer för att underlätta deltagandet för olika väljargrupper ur det civila samhället. Det höll till och med formella möten med företrädare för det civila samhället i Genève vid flera tillfällen. Det har möjliggjort en bred överensstämmelse om avgörande teman såsom mänskliga rättigheter, fri tillgång till och överföring av information, media och könsfrågor. Jag har personligen deltagit i ett antal av dessa möten.
Det civila samhället antog en deklaration om informationssamhället som är tillgänglig på toppmötets officiella hemsida. Även om kommissionen har fått en tämligen positiv respons kan vissa företrädare för det civila samhället göra bedömningen att deras uppfattningar inte har uppmärksammats helt och hållet i det slutgiltiga dokument som toppmötet antog. Trots att det civila samhällets förslag inte helt togs med i det slutgiltiga dokumentet, är kommissionen övertygad om att de spelade en inflytelserik roll. Som även påpekades av konferensen för icke-statliga organisationer i konsultativa kontakter med Förenta nationerna håller ett gemensamt tänkesätt på att växa fram mellan regeringarna och företrädarna för det civila samhället, vilket bereder vägen för en ökad förståelse och samarbete i framtiden.
Vi måste likväl komma ihåg att världstoppmötet om informationssamhället är och förblir en process mellan regeringar under Förenta nationernas ledning som drar nytta av Förenta nationernas legitimitet och Förenta nationernas principer om representation.
I sitt kommande meddelande till rådet och parlamentet har kommissionen för avsikt att föreslå att det till toppmötets exekutivsekretariat framförs ett tydligt meddelande till förmån för en starkare roll för det civila samhället och att vidarebefordra denna ståndpunkt såväl vid dess deltagande i konferensens byrå som i dess bidrag. 
Staes (Verts/ALE ).
   – Herr talman! Jag skulle vilja tacka kommissionären för hans ingående svar. Även om jag drar slutsatsen att han sätter stort värde vid de icke-statliga organisationernas insatser, så märker jag i mina kontakter med dessa organisationer att det fortfarande råder visst tvivel om deras faktiska möjligheter att påverka. Jag noterar vad kommissionären nu säger i detta sammanhang. Förberedelsearbetet inför toppmötet i Tunis 2005 är i full gång. Jag skulle vilja uppmuntra kommissionären att fortsätta sin dialog med de icke-statliga organisationerna. Som kommissionären känner till har vi i Europaparlamentet planerat in ett möte med ett antal organisationer så tidigt som i början av mars. Kommissionären har fått en inbjudan till detta, men kan tyvärr inte själv delta. Jag skulle vilja bjuda in hans kansli, eller ledamöter av hans kansli, eller hans personal, till detta möte, som kommer att hållas i denna kammare den 1 mars. 
Talmannen.
   Jag skulle vilja erinra de ärade ledamöterna om att talartiden är avsedd för frågor och inte för uttalanden.
Malcolm Harbour har en följdfråga. 
Harbour (PPE-DE ).
   – Jag vill ställa en följdfråga till kommissionsledamoten i egenskap av en parlamentsledamot som faktiskt deltog i toppmötet i Genève och som därför kunde bevittna hur medlemmar av det civila samhället visade prov på ett omfattande engagemang på konferensen, som jag tyckte var mycket givande. Jag tar också gärna emot en inbjudan till Bart Staes sammanträde. Trots att jag var vid toppmötet var jag helt omedveten om hans intresse, så vi kanske kan träffas senare.
Herr kommissionär! En av de punkter som jag framförde när vi debatterade detta ämne var att jag upplevde att parlamentsledamöterna måste engagera sig mycket mer i processen. Vi hade bara ett litet sammanträde med den interparlamentariska unionen. Kan han driva på Europaparlamentet så att vi kan få till stånd ett bättre engagemang, både från europeiska och nationella parlamentsledamöter, som en del av dagordningen för Tunis och upptakten till Tunis? 
Liikanen,
   . – För det första tackar jag Malcolm Harbour för hans aktiva deltagande i världstoppmötet samt även andra ledamöter av Europaparlamentet som deltagit. Det var mycket givande och uppmuntrande. Jag är beredd att försöka hitta alla tänkbara sätt att förbättra vårt samarbete i ett informellt sammanhang och även i förberedelserna inför toppmötet i Tunis 2005.
Jag vill säga till Bart Staes att närhelst jag får en inbjudan till Europaparlamentet kommer jag om möjligt alltid dit. 
Talmannen.
I exempelvis Finland har handikappade och äldre fullständig tillgång till endast en bråkdel av den offentliga sektorns webbsidor. Jag antar att situationen inte är något bättre i andra medlemsstater. Situationen är mycket oroväckande, eftersom den leder till en digitalisk tudelning som unionen åtminstone i sina dokument försöker bekämpa.
Skulle kommissionen kunna införa ett unionsomfattande program som skulle förpliktiga leverantörer av offentliga tjänster att använda de tekniker som redan i dag står till buds och exempelvis ge synskadade samma tjänster som den normala befolkningen? 
Liikanen,
   . – Herr talman! Kommissionen delar Reino Paasilinnas oro över att ett alltför begränsat antal av den offentliga sektorns webbplatser är lätt tillgängliga i dagsläget. Efter antagandet av handlingsplanen för eEurope 2000 rekommenderade kommissionen i sitt meddelande att alla offentliga webbplatser bör följa de riktlinjer för utformning av innehåll på webben som har utarbetats inom ramen för World Wide Web-konsortiets webbtillgänglighetsinitiativ. Parlamentet var positivt till detta, vilket framgick av Bastiaan Belders betänkande och den resolution som man beslutade om. I resolutioner från rådet och parlamentet uppmanades kommissionen att övervaka framstegen för att få fram jämförbara data.
Kommissionen har följt dessa rekommendationer och kommer under de närmaste veckorna att offentliggöra en rapport där man klargör vad som har uppnåtts. Medlemsstaterna och EU-institutionerna ser över systemen så att dessa följer riktlinjerna. Detta har man framför allt enats om inom ramen för frivilligt eEurope-samarbete. Man skall ändå komma ihåg att det är en långvarig process att åstadkomma obegränsad tillgång till offentliga sektorns webbplatser, eftersom det finns ett sådant stort antal. Man kan också hoppas att handikapporganisationer kommer att spela en aktiv roll i detta. När det var dags för mig att komma med våra anvisningar fick jag 26 e-postmeddelanden på en och samma dag om att kommissionär Liikanens webbplats inte uppfyllde de krav man hade enats om. Med sådana påtryckningar blir det lättare att åstadkomma förändringar.
Samtidigt skall kommissionen naturligtvis undersöka om gemenskapens principlag om icke-diskriminering behöver utvidgas i framtiden. Som en följd av detta inleder kommissionen under våren en offentlig utfrågning om en grönbok gällande framtidens strategi för att bekämpa diskriminering. I grönboken kommer man att kartlägga gemenskapens framsteg när det gäller tillämpningen av en icke-diskrimineringspolitik och behandla frågor som har att göra med politikens utveckling. Exempel på sådana frågor är t.ex. de nya utmaningar som EU-utvidgningen kommer att föra med sig och fastställandet av en handlingsstrategi för att främja likabehandling i unionen under de närmaste fem åren. 
Paasilinna (PSE ).
   – Herr talman, herr kommissionär! Tack för ert svar! Det är roligt att höra att det är så mycket på gång. Skulle den här grönboken också omfatta socialt utslagna och eventuella program eller planer för att överbrygga den digitala klyftan? 
Liikanen,
   . – Herr talman! Jag skall göra mitt bästa för att se till att det läggs större vikt vid detta när ärendet behandlas. Tack så mycket. 
Talmannen.
Enligt uppgift skall den europeiska byrån för nät- och informationssäkerhet (IT-byrån) förläggas på Kreta, drygt två timmar från närmaste flygplats i en by som saknar bredband. Kommissionen har tidigare gett uttryck för att en lokalisering nära bl.a. moderna kommunikationer, infrastruktur, forskning och ett IT-näringsliv vore det bästa för byrån och det arbete den är satt att utföra. Mot bakgrund av detta: anser kommissionen att det är en optimal situation där det Europeiska rådet bakom lyckta dörrar kan fatta beslut om lokalisering av byråer och myndigheter? Bör inte dylika beslut fattas i större öppenhet så att de sakliga argumenten för lokalisering får större tyngd? Anser kommissionen att IT-byråns lokalisering kan komma att inverka menligt på dess arbete? Kommer byrån att kunna utföra sitt arbete i enlighet med förordningen?
Anser kommissionen vidare att ett mer kostnads- och arbetseffektivt medel vore ett system där EU-byråer och -myndigheter administrativt sorterar under kommissionen?
Medlemsstaternas krav på en representant per land riskerar skapa ineffektiva beslutssituationer. Borde inte sakkunskap väga tyngre än nationella intressen i dylika sammanhang, så att t.ex. industrin och konsumentorganisationerna fick en bättre representation? Förordar kommissionen nuvarande situation där länder utan järnväg sitter i järnvägsmyndigheten och länder utan hav sitter i sjöfartsmyndigheten? 
Liikanen,
   . – Den 13 december träffades företrädare för medlemsstaterna på statschefs- och regeringsnivå och beslöt genom gemensam överenskommelse om sätet för vissa av Europeiska unionens kontor och byråer, och i samband med detta togs ett beslut att ”den europeiska byrån för nät- och informationssäkerhet (ENISA) skall ha sitt säte i Grekland, på en plats som bestäms av den grekiska regeringen”.
På grund av dess specifika art anser kommissionen att byråns grundläggande behov inbegriper avancerad och mycket säker informationsteknisk utrustning, stöd och drift, fullgott skyddad mot dataintrång och säkerhetsangrepp som den säkerligen kommer att utsättas för. Detta inbegriper utrustningen som stöder normala kontorsuppgifter, liksom byråns intranät och databaser som används för att lagra nödvändig data för byråns arbete eller databasstyrda tillämpningar och nätverk som krävs för samverkan med nationella förvaltningar.
Dessutom kommer det för att göra information tillgänglig såväl för allmänheten som för en specialiserad publik att krävas en korrekt utformad hemsida som är väl skött, fungerande och skyddad.
Attacker av destruktiva program som utfördes nyligen har återigen visat på behovet av ökad samordning mellan medlemsstaterna för att uppnå en högre säkerhetsnivå. Kommissionen är övertygad om att upprättandet av ENISA, som egen juridisk person, är det effektivaste sättet att uppnå detta mål. Det gynnar industrins förtroende och följaktligen dess direkta medverkan i byråns arbete. Denna medverkan ses som avgörande för att lösa informationssäkerhetsproblemen i Europa.
Jag är glad över att kunna försäkra er att kommissionen är fast besluten att inleda ENISA:s operativa verksamhet så snart som möjligt.
Angående parlamentsledamotens fråga om styrelsernas sammansättning och deltagande främjar kommissionen, i enlighet med dess meddelande från december 2002 om rambestämmelser för EU:s tillsynsmyndigheter, i allmänhet småskaliga styrelser. Jag förklarade detta i ett uttalande i rådet den 20 november 2003.
Men på grund av de särskilda uppgifter som ENISA har tilldelats och det brådskande behovet av dess inrättande har kommissionen inte hindrat ett förstabehandlingsavtal mellan lagstiftarna. Kommissionen har likväl påpekat det ovanliga i detta förlopp och bekräftar ånyo sin iver att få se det allmänna regelverket tillämpat. 
Cederschiöld (PPE-DE ).
   – Tack så mycket, kommissionär Liikanen, för ett alldeles utmärkt svar!
Alla som har följt detta ärende och har hört de krav vi har ställt på IT-myndigheten har kanske svårt att se att de kraven direkt pekade på Kreta. Vi är oroliga för att det kan bli en ineffektiv myndighet. Därför kommer vi från parlamentets sida naturligtvis att trycka på här. Vi är helt övertygade om att kommissionen också kan hjälpa oss minimera skadorna vad gäller denna lokalisering, som jag inte betraktar som idealisk. Rådet försvarar tyvärr obegripliga positioner, till exempel att sådana här beslut skall fattas utan insyn. Det är ärligt talat obegripligt med hänsyn till den öppenhetslagstiftning vi har i övrigt.
Jag skall avsluta med att ställa en fråga, inte för att jag inte kan räkna ut vad kommissionären tycker utan för att jag vill ha ett tydligt svar, som jag tänker använda i valkampanjen gentemot regeringarna. Skulle IT-myndigheten kunna bli mer effektiv med en mindre styrelse, kanske med ett system för rotation? Hur viktigt är det att institutionerna använder skattemedel effektivt och restriktivt och hur åstadkommer vi det? 
Liikanen,
   . Herr talman! Jag håller med om att vi bör använda skattepengar på ett effektivt sätt. Det är det första svaret. Det andra svaret är att medlemsländerna brukar vilja ha inflytande på den dagliga verksamheten om de skapar en stark institution. De vill alla kunna skicka en representant till styrelsen.
Jag har sagt min åsikt här tidigare. Antingen väljer man en snabb lösning under mandatperioderna för detta parlament och denna kommission, eller så väntar man till en mer osäker framtid. Jag valde den snabbare lösning, eftersom alla kriser beträffande nätverkssäkerhet idag har visat att vi måste ta skyndsamma åtgärder. 
Talmannen.
   –Vi skall ta kommissionär Liikanens sista fråga.
Mer än 50 000 människor dör och 1,7 miljoner i nuvarande EU skadas varje år i trafiken. Detta är oacceptabelt. Trafiksäkerhet kan skapas bl.a. genom att fordon byggs och fungerar säkrare. Informationsteknologin kan användas för detta och jag skulle vilja veta hur e-safety-programmet framskrider. Vilka framsteg görs inom e-safety-programmet för att förbättra vägtrafiksäkerheten i Europa? 
Liikanen,
   . – Låt mig först välkomna Ewa Hedkvist Petersens oförtröttliga verksamhet i frågan om vägtrafiksäkerheten, inklusive eSafety. Hon har här starka argument, för antalet dödsolyckor i trafiken i den nuvarande Europeiska unionen med 15 medlemsstater var 2001 omkring 40 000 per år. Denna siffra är oacceptabelt hög, och därför har vi det ambitiösa målet att halvera detta antal till 2010.
Ett stort antal aktiviteter genomförs av EU och medlemsstaterna för att möjliggöra detta mål, med resultatet, enligt preliminär information, att antalet dödade på Europas vägar förra året uppgick till omkring 35 000 personer.
Kommissionen har insett den nya informations- och kommunikationsteknikens stora potential att rädda liv genom att mildra följderna av olyckor eller till och med helt undvika dem. I september förra året antog kommissionen ett meddelande med titeln ”Informations- och kommunikationsteknik för säkra och intelligenta fordon”. Det föreslår 11 metoder som främjar en snabb utveckling och spridning av nya aktiva säkerhetssystem i Europa.
Arbetet med att genomföra de aktiviteter som föreslås i meddelandet är på gång. Vi har tillsammans med industrin, medlemsstaterna, aktörer och parlamentsledamöter bildat ”eSafety-forum”. Under forumet ägnar sig sju arbetsgrupper åt prioriterade e-säkerhetsfrågor. De första resultaten finns tillgängliga i 2003 års sammanfattande rapport, som är tillgänglig på vår hemsida för eSafety. Vi vill gärna ha Europaparlamentets åsikt, liksom ett engagemang från medlemsstaterna.
Kommissionen överväger dessutom att ge mandat för att i fordon som används kommersiellt installera elektroniska system vars effektivitet har bevisats i praktiken, såsom elektroniska stabilitetssystem för bussar och tunga lastbilar.
Vidare använder kommissionen det sjätte ramprogrammet för att utveckla ytterligare tekniker för aktiva säkerhetssystem i fordon. Ett integrerat projekt, ”Prevent” – som har mer än 50 partner och en total budget på 60 miljoner euro, med omkring 30 miljoner euro i gemenskapsstöd – är det viktigaste projektet på detta område. 
Hedkvist Petersen (PSE ).
   – Tack så mycket, herr Liikanen, för ett alldeles utmärkt och mycket intressant svar. Vi ser att det händer väldigt mycket på detta område. I det framtida EU, alltså ett EU med 25 medlemsstater, kommer drygt 50 000 människor varje år att dö på vägarna. Det motsvarar en medelstor svensk stad, som skulle utraderas varje år. Så kan vi inte ha det. Vi hoppas mycket på IT-tekniken och eSafety-programmet. Det är ett mycket viktigt arbete som sker, och det verkar framskrida. Jag hoppas också att parlamentet kommer att yttra sig om den rapport som Liikanen nämner.
Industrin är långt framme, men i EU-länderna finns det mycket olika IT-mognad. Sådana här applikationer kräver installationer både i bilar och i omgivningen. Jag skulle vilja höra kommissionär Liikanens bedömning av framstegen i de olika medlemsländerna och även i anslutningsländerna. 
Liikanen,
   . Herr talman! Det är en mycket stor fråga som Hedkvist Petersen tar upp, nämligen att vi faktiskt behöver samarbete mellan olika sektorer. Vi behöver inte bara säkra bilar, utan också olika typer av infrastruktur som fungerar tillsammans. Vi har gjort vissa samarbetsframsteg, till exempel det gemensamma telefonnumret 112, vilket underlättar vid trafikolyckor. Det är helt klart att vi på detta område skulle behöva mer påtryckning uppifrån för att organisera samarbetet mellan industri, infrastrukturmyndigheter och försäkringsbolag. Vi hoppas på att arbetet med eSafety skall vara till hjälp, och kanske kunde vi också få medlemsländerna att ägna mer uppmärksamhet åt denna sektor.
I vårt första handlingsprogram eEurope 2002 hade vi en särskild handlingslinje om e-transport, men den kunde tyvärr inte skapa tillräckligt intresse bland medlemsländerna. En positiv sak är att vi förra hösten hade en stor världskonferens i Madrid med ungefär 7 000 deltagare. Också medlemsländerna visade mera intresse den gången. Den ungerska regeringen har bjudit in till en eSafety-konferens i Budapest i maj 2004. Då hoppas vi på deltagande från inte enbart IT-ministrar utan även transportministrar och de myndigheter som är ansvariga för transportinfrastrukturen. Om teknik och infrastruktur inte är koordinerade kan vi inte få några konkreta resultat. 
Harbour (PPE-DE ).
   – Jag tackar också kommissionsledamoten och hans tjänstemän för ett utmärkt program – eSafety-programmet. Jag har haft privilegiet att delta i ett antal arbetsmöten på hög nivå. Jag vill ställa två specifika frågor som tillägg till det han redan har berättat för oss.
Den första gäller hans uppfattning om den troliga utvecklingen av e-Call-tekniken, som automatiskt kommer att lokalisera ett fordon efter en olycka. Detta tycks enligt min mening vara ett av de viktigaste förslagen som har lagts fram och det som är mest genomförbart. Det bygger även på vårt arbete inom mobiltelefonin.
För det andra vill jag be om kommissionsledamotens försäkran om att hans tjänsteavdelning, vid granskningen av andra fasens standarder för skydd av fotgängare, positivt kommer att överväga det stora bidrag som olycksförebyggande tekniker kommer att ge i denna förbättring av minskningen av fotgängarolyckor. Jag har just sett resultat från tyska tester som pekar på att andra fasens strukturstandarder kanske inte kommer att ge den sortens förbättringar som vi hade förväntat oss. 
Liikanen,
   . – Låt mig som svar till parlamentsledamoten säga att angående den första frågan om e-Call-tekniker har vi nu sett den första riktiga användningen på marknaden, och de fungerar. På Madridkonferensen tittade vi på utföranden som utvecklats av hälso- och sjukvårdsmyndigheter samt bilindustri som visade att när en olycka inträffade kunde direktkontakt upprättas med sjukhuset, och ambulanstjänsten kunde lokalisera olycksplatsen och upprätta direkt telefonkontakt.
I teknisk mening är produkten nu färdig. Utmaningen är nu att realisera den på ett korrekt sätt. Men den första frågan är löst.
Om det andra ärendet, i den mån det gäller olycksförebyggande metoder med IT-verktyg, har framsteg gjorts på forskningssidan som i hög grad är baserade på användning av radar och sensorer som hjälper föraren att fastställa potentiella risker i trafiken, i synnerhet tidigt på kvällen, som ofta är den farligaste tiden.
Vi kommer att granska frågan i detalj i samband med genomförbarhetsstudier som skall göras. Som vi alla vet är olycksförebyggande den överlägset bästa lösningen. Hur som helst är fotgängares säkerhet en prioritet för oss alla och vi kommer att hålla oss till de åtaganden som vi har gjort. 
Talmannen.
   – Tack så mycket för era svar, kommissionär Liikanen.
I enlighet med arbetsordningen kommer frågorna nr 49 och 50 att besvaras skriftligen.(2)
Vi skall fortsätta med dagens sista avdelning: 20 minuter med frågor till kommissionär Verheugen.
Talmannen.
Det ungerska parlamentet antog den 15 december ett lagförslag som lagts fram av regeringen, som begränsar den ungerska finansinspektionens (PSZÁF) möjligheter att handla fritt i samband med att finansinspektionen skall utföra de uppgifter som den ålagts enligt lag. Samtidigt ingriper man i ett pågående rättsfall som kan föra fram i dagern politiskt obekväma fakta. Kommissionsledamot Bolkestein har redogjort i en skrivelse vilka riktlinjer som skall gälla för en oberoende finansinspektion. Även Europeiska centralbanken, liksom Europaparlamentets ledamöter, har uttryckt sig kritiskt i fråga om den planerade lagändringen.
Anser kommissionen – särskilt vad gäller korrekt användning av EU-medel – att det fortfarande finns garanti för en oberoende finansinspektion? Om svaret är ja – varför? Om svaret är nej – vilka åtgärder avser man vidta för att säkerställa EU:s finansiella intressen? 
Verheugen,
   . – Herr Gahler! Den här frågan har varit aktuell nu en tid. Jag skulle för det första vilja erinra om att det lagförslag som antogs av det ungerska parlamentet den 15 december 2003 reglerar förbindelserna mellan den ungerska finansinspektionen (PSZÁF), det ungerska parlamentet och finansministeriet. Kommissionen har tillgång till den här lagförslagstexten. Där fastslås att den ungerska finansinspektionen inte får godta några förhållningsorder när det gäller utförandet av de uppgifter som fastställs i lagförslaget. Finansministeriet har hur som helst rätt att få regelbunden information om finansinspektionens verksamhet och kan uppmana myndigheten att upphöra med eventuella olämpliga förfaranden om brister uppstår.
Som en bedömning av dessa båda aspekter av lagförslaget skulle jag vilja påpeka att den uttryckliga bestämmelsen om att finansinspektionen inte får godta några förhållningsorder för utförandet av sina lagstadgade uppgifter, men att finansministern har rätt att informeras om dess verksamhet helt följer normal praxis, inklusive den som tillämpas i EU:s medlemsstater.
Kommissionen har för övrigt underrättats om att lagförslaget inte har trätt i kraft. Den ungerska presidenten ville inte underteckna det, utan sände det i stället för prövning till den ungerska författningsdomstolen. Denna prövning har ännu inte slutförts. Det kan inte uteslutas att ytterligare ändringar kan komma att bli nödvändiga. Eftersom lagförslaget fortfarande inte har trätt i kraft arbetar den ungerska finansinspektionen vidare enligt gällande bestämmelser och med samma styrelse. Kommissionen anser att detta är en viktig fråga. Vi håller därför fortlöpande kontakt med den ungerska regeringen när det gäller den här frågan och har med tanke på betydelsen av en effektiv och korrekt finansiell kontroll uppmanat den ungerska regeringen att hålla oss ordentligt underrättade om den fortsatta utvecklingen inom detta område. 
Gahler (PPE-DE ).
   – Ytterligare en fråga: Är det inte rätt ovanligt att man ingriper i ett pågående förfarande i form av en dylik ändring av lagförslaget? Och om resultatet förmodligen följer europeisk standard, vad var i så fall den rättsliga ställningen tidigare? Anser kommissionen att myndighetens oberoende har förbättrats eller har det i stället kringskurits? 
Verheugen,
   . – Herr Gahler! Jag tycker inte att det hör till kommissionens uppgift att tillkännage sina åsikter om varför en framtida medlemsstat anser det vara nödvändigt att genomföra lagändringar. Vår uppgift är i stället att se till att lagbestämmelserna i medlemsstaterna följer gemenskapens regelverk. Det har vi också gjort. 
Talmannen.
Vad anser kommissionen om restitutionslagstiftningen i Rumänien, särskilt när det gäller den tyska minoriteten? Skulle denna modell även kunna tillämpas på andra anslutningsländer? 
Verheugen,
   .  Herr Posselt! Den återkommande utvärderingsrapporten om Rumäniens framsteg, som publicerades i slutet av 2003, innehåller en grundlig bedömning av Rumäniens framsteg när det gäller restitution av tillgångar. I de allmänna slutsatserna konstateras det att regelverket för restitution nu är helt fungerande. Det finns ett anmärkningsvärt undantag: restitutionen av kyrkor. Detta är en ytterst känslig fråga i Rumänien. Att den här frågan är så känslig har, i kombination med problemen inom och mellan vissa kyrkosamfund, resulterat i att den planerade lagstiftningen har blockerats. Rumäniens lagstiftning gäller lika för alla rumänska medborgare. Kommissionen känner inte till att det skulle finnas några särskilda bestämmelser för den tyska minoriteten. Er fråga, herr Posselt, tyder på att ni kan vara mer välinformerad än kommissionen. Om det finns något som kommissionen inte känner till, vore jag tacksam om ni kunde berätta det för mig. Följaktligen kan jag inte besvara er fråga om denna modell skulle kunna tillämpas även på andra anslutningsländer. Det är svårt för mig att bedöma en lag som vi inte känner till något om.
Den allmänna modell som har valts för restitution av tillgångar i Rumänien är en fråga som endast rör Rumänien och som är den statens exklusiva ansvar. Som ni väl känner till har Europeiska unionen ingen rättslig befogenhet inom detta område. I kommissionens återkommande rapport framhålls det emellertid att framstegen i de faktiska restitutionsärendena varierar stort beroende på värdet av de tillgångar som skall återställas. Det har skett konkreta framsteg när det gäller restitutionen av jordbruks- och skogsmark, medan däremot överföringen av byggnader precis har inletts. I slutet av 2003 hade endast 3 procent av de aktuella tillgångarna återlämnats. Jag skulle vilja säga att detta är ett ganska långsamt genomförande av den tillämpliga lagstiftningen. 
Posselt (PPE-DE ).
   – Herr kommissionär! För det första menar jag att det visst är kommissionens uppgift – och en uppgift som ni tar på största allvar – att se till att den tillämpliga lagstiftningen faktiskt efterlevs. Detta innebär i huvudsak att kandidatländernas rätts- och förvaltningssystem verkligen fungerar inom rimlig tid. Därför gjorde ni helt rätt som tog upp frågan om 3 procent. För det andra menar jag – under den förra frågestunden sade ni ju att ni liksom tidigare också ansvarar för minoritetsfrågorna i kandidatländerna – att den rumänska och ungerska lagstiftningen strävar efter att alla medborgare skall behandlas lika. Ni känner ju till att det har varit betydande problem med den tjeckiska lagstiftningen, något som det naturligtvis finns en officiell förklaring till. Petr Mareš m.fl. har tillkännagivit olika initiativ som är avsedda för att förbättra situationen. Vet ni om det har hänt något? Finns det kanske planer på att tillämpa dessa modeller eller i alla fall att ta ett steg närmare en förlikning? Det var mycket prat om det för nio månader sedan, men sedan har det inte hörts något. 
Verheugen,
   .  Herr Posselt! Jag beklagar. Jag var förberedd på att få frågor om Rumänien, men inte på ytterst svåra tekniska frågor om Tjeckien. Jag skall be mina enheter att noggrant undersöka den här frågan och kontakta de behöriga tjeckiska myndigheterna, och därefter kommer jag att lämna ett skriftligt svar. 
Talmannen.
Den 21 mars 2003 gav den maltesiska författningsdomstolen, på en målsägandes begäran, en definition av ”hemvist” (fallet Cassola, domare: Tonio Mallia, fall: Harry Vassallo mot valkommissionen och John Mary Magro, nr 6/2003/1). I den maltesiska författningsdomstolens definition fastställs att ordet “hemvist” inte innebär fysisk närvaro i landet.
Dessutom fastställs uttryckligen i den nya lagen om europeiska val på Malta (lag nr XVI från 2003, offentliggjord i Maltas officiella tidning av den 26 november 2003) att alla maltesiska medborgare som är bosatta i de 25 EU-länderna har rätt att rösta och ställa upp som kandidater på Malta.
Är kommissionen medveten om att Maltas arbetarparti (MLP) trots den författningsmässiga definitionen och den befintliga lagstiftningen om europeiska val igen har ansökt om att få 1 684 maltesiska medborgare strukna från röstlängden? Behandlingen av dessa rättsfall kommer att inledas vid de maltesiska domstolarna under den sista veckan i januari och malteser anställda vid EU-institutionerna är bland dem som gjorts till måltavla.
Vad avser kommissionen att göra mot MLP:s olagliga försök att hindra maltesiska medborgare från att delta i de kommande europeiska valen på Malta? 
Verheugen,
   .  Fru Schroedter! I Maltas författning erkänns alla grundläggande och medborgerliga rättigheter. De maltesiska medborgarnas rätt att rösta i allmänna val är beroende av deras nationalitet, ålder och bosättningsort. Nyligen inlämnade en maltesisk medborgare ett klagomål eftersom ett parti ifrågasatte hans rösträtt och författningsdomstolen fann då att dessa krav inte stred mot de maltesiska medborgarnas grundläggande rättigheter. Europeiska kommissionen har inget att tillägga till den maltesiska författningsdomstolens beslut. Jag skulle emellertid vilja framhålla att bosättningsbegreppet enligt den maltesiska författningsdomstolen inte förutsätter en fysisk närvaro i landet utan att domstolens definition både omfattar och tillåter en tillfällig frånvaro från landet.
Om ett politiskt parti i Malta ifrågasätter en medborgares rätt att rösta måste den behöriga maltesiska domstolen pröva fallet, och den maltesiska författningsdomstolens beslut måste beaktas. Rätten att ifrågasätta röstlängden och valresultaten ingår i alla öppna demokratiska system. Det är med all säkerhet inte kommissionens uppgift att lägga sig i hur det maltesiska rättssystemet fungerar. Kommissionen skulle också vilja erinra om att det i den nyligen antagna lagen om EU-valen i Malta fastslås att alla maltesiska medborgare som bor i någon av de 25 medlemsstaterna har en aktiv och passiv rätt att rösta i valen till Europaparlamentet i Malta. Detta är möjligt eftersom den maltesiska författningen täcker de allmänna valen, men däremot inte Europavalen. Detta är en intressant utveckling, som kommissionen nogsamt har noterat. Det visar att Maltas ökade deltagande i internationella organisationer har en mycket konstruktiv inverkan på landets inre utveckling. 
Schroedter (Verts/ALE ).
   – Herr talman, herr kommissionär! Ni har inte gått in på den verkliga frågan, nämligen att Maltas arbetarparti har ansökt om att få 1 684 maltesiska medborgare strukna från röstlängden för Europavalet, eftersom de för närvarande bor i Europeiska unionen och inte arbetar i Malta. Det är själva hjärtpunkten, och den frågan har ni inte besvarat på något sätt. Vi talar här om Europavalet. Det är det frågan gäller, och ändå händer det samma sak varje gång. I det här fallet kommer alltså 1 684 medborgare att strykas från röstlängden. Min fråga gäller det här aktuella fallet. Skulle ni kunna ge ett mer ingående svar? 
Verheugen,
   . Det kan jag visst göra, fru Schroedter, om än ytterst motvilligt, eftersom Europeiska kommissionen verkligen inte har något att säga till om när det gäller vad ett politiskt parti i Malta gör eller inte gör. Det stämmer inte, som ni säger, att någon stryks ur röstlängden. I det här fallet har ett parti använt sin rätt att begära att namn skall strykas. Det är möjligt enligt den maltesiska lagstiftningen, som jag förklarade, och beslutet fattas med hjälp av ett objektivt rättsligt förfarande. Som jag ser det har vi inget att göra med om det maltesiska systemet är särskilt trevligt eller ej. Det som är viktigt är däremot att fastställa om en allmän, fri och lika rösträtt kan garanteras på Malta. Det kan den. Men det är verkligen inte kommissionens uppgift att sätta sig till doms över varje partis verksamhet, och det tänker jag inte heller göra. 
Talmannen.
Kan kommissionen uttala sig om varför den i samband med dess senaste översyn, och trots de försäkringar som givits, underlåtit att vidta åtgärder när det gäller de bindande avtal som Turkiet undertecknat om oljeledningen Baku-Ceyhan och Turkiets anslutningsavtal?
Kan kommissionen bekräfta att ett antal icke-statliga organisationer har anmält kommissionens underlåtenhet att handla till EG-domstolen, och hur kommenterar kommissionen preliminärt denna anmälan? 
Verheugen,
   .  Herr Howitt! För att klargöra den situation som vi nu befinner oss i skulle jag vilja inleda med att framhålla att Turkiet inte är medlem av Europeiska unionen och att vi inte ens har inlett anslutningsförhandlingarna med Turkiet. Detta innebär att vi har ytterst liten möjlighet att påverka Turkiet, i synnerhet via rättsliga instrument. Mot denna bakgrund skulle jag vilja hänvisa till mitt tidigare svar på frågan från Sarah Ludford, Jean Lambert och er i samma ärende och upprepar att eventuella negativa konsekvenser av avtalet om oljeledningen Baku–Ceyhan som har undertecknats av Turkiet eller genomförandet av detta avtal kommer att bedömas enligt de politiska kriterierna från Köpenhamn. Det är allt kommissionen kan göra i det här fallet. Vi har till uppgift att bedöma om Turkiet har uppfyllt de politiska kriterierna i tillräckligt hög utsträckning för att kunna inleda anslutningsdiskussionen. Då kommer man naturligtvis också att bedöma om Turkiet respekterar de mänskliga rättigheterna fullt ut eller ej. I kommissionens rapport, som skall presenteras nu i höst, kommer man förstås att behandla den här frågan. Kommissionen känner till att ett antal icke-statliga organisationer inlämnade klagomål till förstainstansrätten i januari 2004. Kommissionen har ännu inte fått någon officiell underrättelse om de närmare detaljerna kring dessa klagomål. Efter uppmaning från domstolen kommer kommissionen att lämna sina kommentarer i enlighet med relevanta förfaranden. 
Howitt (PSE ).
   – Jag tackar kommissionsledamoten för hans uttalande. Trots att det endast finns ett föranslutningsfördrag med Turkiet kan han vara övertygad om att Europaparlamentet är fullt medvetet om Turkiets kandidatstatus eller ickestatus och att detta har en viss juridisk verkan. 
Jag var en av ett antal parlamentsledamöter som ingav en framställan till kommissionsledamoten om att inkludera en utvärdering i hans senaste rapport, i november förra året, om denna specifika fråga. Det skedde inte, så jag hoppas innerligt att en ingående analys av mänskliga rättigheter samt denna pipelines påverkan på miljö och annat kommer att utgöra en del av detta års utvärdering.
Kan kommissionsledamoten hjälpa oss alla genom att berätta vilka mekanismer, inriktning och analyser han kommer att använda sig av för att undersöka detta? Vad kommer han att göra från och med nu fram till november för att besvara frågorna, så att vi kan vara försäkrade om att hans rapport kommer att vara fullständig och korrekt? 
Verheugen,
   .  Herr Howitt! Jag kan lova er att vi noggrant kommer att överväga denna fråga i den slutliga och sammanfattande rapporten om huruvida Turkiet uppfyller de politiska kraven för anslutning. Kommissionen kommer att undersöka den här frågan, liksom man har undersökt alla andra frågor som rör mänskliga rättigheter i Turkiet. Kommissionen kommer att sammanställa all information som är tillgänglig från dess egna källor, från medlemsstaterna, människorättsorganisationer och internationella övervakningsorgan samt alla offentliga informationskällor. Kommissionen kommer naturligtvis även att uppmana alla berörda parter att lämna relevant information och därefter bedöma alla uppgifter som har inkommit. Vid behov kommer delegationer att sändas ut, så att de på plats kan skapa sig en egen bild av situationen. Vi lägger stor vikt vid att se till att våra bedömningar bygger på korrekt och tillförlitlig information och kommer att se till att det gäller också här. 
Van Orden (PPE-DE ).
   – Delar kommissionen uppfattningen att pipelinen mellan Baku och Ceyhan är ett projekt av stor betydelse både för den framtida europeiska energiförsörjningen och för den ekonomiska utvecklingen för Turkiet och andra länder i regionen? 
Verheugen,
   .  Om jag skall vara ärlig, herr Van Orden, har jag ingen aning om huruvida Europeiska kommissionen som institution har någon ståndpunkt i den här frågan. Jag kan emellertid säga att ingen uppmärksam tidningsläsare har väl kunnat undgå vad som står på spel. Men jag delger er gärna min personliga ståndpunkt, som är att detta är ett projekt som har en avsevärd strategisk betydelse, som spelar en viktig roll för politiken i östra Medelhavet och som också får konsekvenser för många andra länder. Det är därför ett projekt som förtjänar stor internationell uppmärksamhet. 
Talmannen.
   – Tack, kommissionär Verheugen, för ert samarbete med parlamentet denna kväll.
Eftersom den tid som avsatts för frågor till kommissionen har tagit slut, kommer frågorna nr 55–85 att besvaras skriftligen.(3)
Frågestunden är avslutad.

Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är uttalandet av kommissionen om problem med lax. 
Byrne,
   . – Herr talman! I undersökningen ”Global Assessment of Organic Contaminants in Farmed Salmon” [”Global bedömning av organiska främmande ämnen i odlad lax”], offentliggjord den 9 januari 2004 i tidskriften , jämförs halterna av 14 klororganiska främmande ämnen i provexemplar av odlad och vild lax. Förutom dioxiner och PCB rapporteras i undersökningen förekomsten av rester av klororganiska bekämpningsmedel, vars användning länge har varit förbjuden i EU. Denna undersökning väcker dock inte nya frågor om livsmedelssäkerhet, eftersom de påvisade halterna överensstämmer med resultaten av andra undersökningar och av officiella kontroller. Detta betyder dock inte att förekomsten av dessa främmande ämnen inte är en anledning till oro.
När det gäller dioxiner antog EU 2001 stränga gränsvärden för dioxiner i foder och livsmedel, även fisk. När kommissionen fastställde dessa gränsvärden var den dock tvungen att ta hänsyn till den faktiskt föreliggande bakgrundskontamineringen av miljön, för att inte äventyra livsmedelsförsörjningen. Jag vill påminna er om att det i hela världen bara är Europeiska unionen och Sydkorea som har antagit gränsvärden för dioxiner i foder och livsmedel. Dessa gränsvärden är en del av en vittfamnande strategi som Europeiska kommissionen antog 2001 i avsikt att minska förekomsten av dioxiner och PCB i miljön, i foder och i livsmedel. Genomförandet av denna strategi skulle ge ny kraft åt strävan att minska bakgrundskontamineringen. Som en följd torde det bli möjligt att gradvis sänka gränsvärdena för att följa den nedåtgående trenden.
Lagstiftningen föreskriver att gränsvärdena, så tidigt som i år, skall ses över i syfte att ta med vissa PCB med toxikologiska verkningar som liknar dioxiners. Vidare föreskrivs att gränsvärdena skall ses över senast i slutet av 2006, i syfte att genomföra en markant sänkning. För övriga PCB utför Europeiska myndigheten för livsmedelssäkerhet för närvarande en riskbedömning. Resultatet av denna riskbedömning beräknas bli tillgängligt senast i slutet av 2004. Kommissionen kommer därefter att överväga att fastställa gränsvärden även för dessa PCB i foder och livsmedel.
De klororganiska bekämpningsmedel som upptäcktes i den undersökning som offentliggjordes i har varit förbjudna länge i Europeiska unionen. Deras fortsatta förekomst i fisk beror dock på det faktum att det rör sig om mycket beständiga föreningar, som ännu kan påvisas i miljön. Europeiska unionen har bestämt gränsvärden för dessa bekämpningsmedel i djurfoder, även fiskfoder. På grundval av uppdaterade riskbedömningar utförda av myndigheten kommer kommissionen att överväga om en översyn av de nuvarande gränsvärdena är nödvändig för skyddet av djurs och människors hälsa. De högsta halterna av de två bekämpningsmedel – toxafen och dieldrin – som påvisades i laxfoder genom undersökningen överskrider de gränsvärden som har införts av EU. Vi har således fäst medlemsstaternas uppmärksamhet på dessa rön och begärt att de skall inkomma med uppgifter från officiella kontroller och, om nödvändigt, utöka kontrollerna.
Slutligen vill jag betona att de dioxinhalter som rapporteras i undersökningen alla ligger under EU:s gränsvärden. Fisk – antingen den är odlad eller vild – hör till en välbalanserad kost för att garantera att konsumenterna fortsätter att dra fördel av dess positiva hälsoeffekter. 
Grossetête (PPE-DE ).
   – Herr talman, herr kommissionär! Jag var en av de ledamöter som ville ha en diskussion om denna fråga med tanke på allmänhetens oro. Precis efter jul och nyår publicerades ett antal artiklar i den franska pressen om de eventuella riskerna. Det kom faktiskt också ett tillkännagivande, men det följdes inte upp aktivt, vilket lämnade konsumenterna med obesvarade frågor.
För några år sedan – det kan väl vara fem, kanske till och med sex år sedan – minns jag att jag talade med en person som arbetade tillsammans med Franz Fischler på kommissionen. När vi var mitt uppe i en diskussion om BSE-krisen sade han att Europas andra livsmedelskris skulle gälla odlad lax. De orden dröjde sig kvar hos mig, och jag har därför varit angelägen om att få till stånd en diskussion om denna fråga.
Han överdrev säkert en aning – jag hoppas i alla fall det –, och med tanke på det kommissionären nyss berättade verkar det också så. Men jag anser ändå att det är viktigt att vi kommer med några svar till våra medborgare, så att de vet vad de måste göra.
När vi inrättade Europeiska myndigheten för livsmedelssäkerhet framhöll vi hur viktigt det var att informationen motsvarade risknivån. När tidningsartiklarna dök upp i slutet av 2003 skulle jag därför gärna ha sett att kommissionen kom med ett omedelbart svar i stället för att – som man lite olyckligt gjorde – vänta till mitten av februari när parlamentet begärde att få den här informationen.
Med sådana problem är det inte rätt att fokusera på svårigheterna för den ena eller den andra sektorn. Jag tänker mig in i situationen för laxodlarna och de regioner som blir – eller kunde ha blivit – påverkade av information av det här slaget. En sådan situation har ekonomiska följdverkningar, och det är något vi måste tänka på. Den överordnade frågan är emellertid livsmedelssäkerheten för våra medborgare. Jag menar därför att det är särskilt viktigt att vi måste se till att garantera en konstant öppenhet och komma med svar vid rätt tillfälle, så att man undviker ett informationsvakuum som kan bidra till att öka människors oro.
Likväl, herr kommissionär, säger ni till oss att kvaliteten på lax lämnar en del att önska, men ändå bekräftar ni på annat håll att det som kunde spåras som dioxindoser låg under EU:s fastställda maximinivåer, och det är en lättnad för oss alla. Det jag för egen del skulle vilja begära av er är inte bara att kontroller genomförs, utan också att beslut fattas i syfte att säkerställa att den odlade fisken kontrolleras bättre och framför allt att den uppfyller lämpliga hälsonivåer.
Det var vad jag hade att säga, herr kommissionär. Vi räknar med att ni ser till att det införs kontroller, som omgående följs av handling, så att de europeiska konsumenterna återigen kan känna sig helt lugna. 
Stihler (PSE ).
   – Herr talman! När detta debacle började var det med misstro som många av oss åsåg hur en rapport vars vetenskaplighet var tvivelaktig tilläts äventyra en av de viktigaste landsbygdsnäringarna i Skottland. Skotsk laxodling skapar 6 500 arbetstillfällen – 70 procent i högländerna och på öarna – och tillför den skotska ekonomin två miljoner pund sterling varje vecka. Skotsk lax svarar för nästan 40 procent av hela den skotska livsmedelsexporten. Vinklingen i mediebevakningen och bristen på kvalitativ information ledde till ett livsmedelslarm som byggde på grundlösa uppgifter och osanning. Det gladde mig att kommissionen vidtog snabba åtgärder för att beriktiga uppgifterna och för att uppträda till försvar för den skotska laxens säkerhet. Det gjorde även Food Standards Agency, den brittiska myndigheten för livsmedelssäkerhet. 
Upphovet till livsmedelslarmet var ett i hög grad vilseledande forskningsarbete som offentliggjordes i den amerikanska tidskriften PCB- och dioxinhalterna i skotsk lax är betydligt lägre än det tröskelvärde som fastställts av EU, Food Standards Agency, den amerikanska läkemedelsmyndigheten FDA (Food and Drug Administration) och Världshälsoorganisationen (WHO). Professor Hugh Pennington, en ledande livsmedelsexpert, har sagt: ”Det finns rätt tydliga belägg för att de officiellt rekommenderade halterna, som är högre än de som forskarna talar om, faktiskt är säkra.” 
Metoden i denna undersökning har ifrågasatts. Slutsatserna grundar sig på en kontroversiell riskbedömningsmodell som har lanserats av det amerikanska naturvårdsverket EPA (Environmental Protection Agency). Riskbedömningsmodellen erkänns inte av internationella organisationer med ansvar för livsmedelssäkerhet och folkhälsa såsom WHO, som anser att den är vetenskapligt bristfällig.
Dessutom köptes den lax som användes i undersökningen innan bestämmelserna om ursprungslandsmärkning infördes, och det är alltså inte ens säkert att den lax som provades var odlad i Skottland eller EU. Utöver allt detta innehåller undersökningen inte någon ny information. Även de siffror som användes i undersökningen är tvivelaktiga, eftersom de skiljer sig från den brittiska regeringens officiella siffror. Food Standards Agency godtar därför inte forskningsrönen, utan råder människor att äta två portioner fisk i veckan, varav en portion fet fisk, såsom lax. I den amerikanska undersökningen ignoreras tyvärr alla fördelar för hälsan med att äta lax, som innehåller höga halter av Omega-3-fettsyror och bevisligen minskar risken för hjärtattack.
John Krebs, ordförande i Food Standards Agency, har gett stöd åt detta. Han har sagt att dioxinhalterna fortsätter att oroa konsumenterna trots att de har sjunkit dramatiskt under de senaste två årtiondena. De kända fördelarna med att äta en portion fet fisk uppväger eventuella risker. När det gäller frågan om fiskfoder, som också togs upp, kommer amerikanska, kanadensiska och chilenska producenters foder från samma källor som det foder de skotska fiskodlarna använder. Det verkar konstigt att amerikanska, kanadensiska och chilenska provexemplar skulle vara fria från halter av de ämnen som ingår i provet, vid en jämförelse med dem från Skottland.
Enligt min mening pågår något mycket underligt när grunden för en rapport kan godtas rakt av utan grundliga efterforskningar. I själva verket har en av de forskare som medverkade i undersökningen – doktor David Carpenter – erkänt att ”Det kan finnas visst fog för att säga att skälet till att de valde att bekosta denna undersökning var att de hade en annan dagordning, med långt fler punkter än hälsoeffekterna”.
Medlemmar av branschorganisationen Scottish Quality Salmon vidtar redan åtgärder för att garantera kvaliteten på sina foderleveranser, och organisationen har infört ett provningssystem för att garantera att dess normer uppfylls, liksom den stränga miljöreglering som fiskodlarna följer, vilken har förbättrats för varje år sedan fiskodlingen började. Det skotska naturvårdsverket har bestämda befogenheter och ansvar för att reglera laxodlingen – 63 lagstiftningar, 43 EG-direktiv, 3 EG-förordningar, 12 kommissionsbeslut -, vilket bidrar till att förvissa konsumenterna om att den produkt de konsumerar är av högsta kvalitet.
Jag vet inte om kommissionen kan kommentera de föreslagna åtgärderna mot dumpning. Jag har hört att det fördes förhandlingar i helgen mellan det irländska ordförandeskapet och den brittiska regeringen. Om ni har möjlighet att kommentera, herr kommissionär, så skulle det vara bra.
Ett streck måste dras över denna episod. Skada har åsamkats den skotska laxodlingsnäringen, det råder ingen tvekan om det. Vi måste dock gå vidare, belysa det osanna i anklagelserna och vikten av att äta lax som en del av en balanserad hälsosam kost. Det är på grund av vårt medlemskap i EU som vi kan arbeta tillsammans för att söka lösningar. Europeiska kommissionens omedelbara svar förvissade konsumenterna om att det är säkert att äta lax. Det är bara genom handling på EU-nivå som vi kan vidta åtgärder mot falska livsmedelslarm och göra verkligheten gällande. 
Väyrynen (ELDR ).
   – Herr talman! Vi i Europeiska liberala, demokratiska och reformistiska partiets grupp är nöjda med kommissionens uttalande. Det är helt uppenbart att hälsoriskerna med lax har överdrivits. Å andra sidan står det också klart att odlad lax inte är så nyttig som vild lax. Detta är en anledning till att Europeiska unionen bör eftersträva en strategi för lax som ligger så nära naturen som möjligt, även om det naturligtvis fortfarande kommer att behövas laxodlingar för att producera såväl regnbågsforell som lax.
Östersjön har sitt eget vandrande laxbestånd. De floder som mynnar ut i Östersjön har producerat ungfisk som vandrar för att livnära sig på det som havsområdena har att erbjuda: räkor och småfisk. Föroreningarna och utnyttjandet av vattensystem för flottning av timmer och vattenkraftsproduktion har påverkat fortplantningen negativt. Denna nedgång har till viss del kompenserats av en inplantering av lax i floderna, vilket framför allt vattenkraftsbolagen har varit tvungna att göra. Detta har emellertid inte fått så stor effekt. Man har uppskattat att uppemot 95 procent av unglaxen som inplanteras på det här sättet försvinner. Å andra sidan har det förekommit ett överfiske av lax, både ute till havs och i kustvattnen nära de floder där rommen läggs. Det har varit ständigt återkommande tvister om laxfiskerättigheterna.
När nu Östersjön i ännu högre grad blir ett inlandshav till följd av EU-utvidgningen bör det utarbetas en övergripande plan för att skydda laxbestånden och organisera fisket. Laxodlingen måste i största möjliga utsträckning närma sig sitt naturliga ursprungstillstånd. Floder och vattendrag som utgör bra yngelplatser måste utformas så att laxbestånden kan öka. Fisktrappor bör byggas i anlagda vattenleder och yngelplatserna i floderna underhållas ordentligt. Genom att främja en naturlig återväxt i laxbestånden kan vi skapa nya möjligheter för sportfisket och den sportfiskerelaterade turismen i alla länder med Östersjökust. När laxens naturliga reproduktion förbättras blir det möjligt att minska och efterhand kanske helt avskaffa de inplanterade fiskbestånden. De pengar som man sparar på detta sätt kan i stället användas till att anlägga fisktrappor, underhålla yngelplatser och öka nivån när det gäller andra fiskbestånd. Inom fisket av Östersjölax bör man börja genomföra ”principen om yngelstadiet”, som med framgång har tillämpats i Nordatlanten inom ramen för Nordatlantiska laxorganisationen (NASCO). Fisket måste begränsas så att det är möjligt att säkerställa ett hållbart och naturligt förnyande av laxbestånden.
Efter EU-utvidgningen kommer frågor som Östersjöskyddet, underhållet av dess fiskbestånd och organisationen av fiskeriverksamheten i regionen inte längre att vara föremål för ett multilateralt samarbete, utan i stället en bilateral fråga mellan EU och Ryssland. Jag tror att Ryssland för sin del är berett att anta utmaningen om samarbete, men huvudansvaret ligger hur som helst hos oss, EU och unionens medlemsstater. 
McKenna (Verts/ALE ).
   – Herr talman! Det var intressant att höra kommissionär David Byrne säga att några av halterna överskrider gränsvärdena. Detta eftersom ett meddelande lämnades, enligt pressrapporter när denna vetenskapliga undersökning först offentliggjordes, i vilket hävdades att en talesman från kommissionär David Byrnes kansli hade instämt i den bedömning som gjorts av den brittiska myndigheten för livsmedelssäkerhet, Food Standards Agency, att kemikaliehalterna i EU-lax inte överskrider EU:s gränsvärden. Jag välkomnar det faktum att denna ståndpunkt nu har reviderats, för vad vi här talar om är konsumenter.
Hänsyn måste tas till bakgrundsnivåerna. Frågan varför dessa bakgrundsnivåer finns där över huvud taget måste lyftas fram. Det är något som också måste tacklas.
Av dessa undersökningar har det ganska tydligt framgått att odlad lax innehåller betydligt mer främmande ämnen än vild lax – det är vad rapporten säger – och att odlad lax från EU är betydligt mer kontaminerad än odlad lax från Syd- och Nordamerika. Många människor har länge förstått att odlad lax uppenbarligen är förknippad med något slags hälsorisk. Vi säger nu att konsumtionen av odlad lax bör begränsas till en viss mängd per vecka eller per månad, vilket väcker frågan om hotet mot konsumenterna. Märkningen bör vara tydlig, så att konsumenterna vet vad de äter och kan göra det valet.
Jag tog upp saken med parlamentets talman, Pat Cox, och bad honom uppmana Europeiska myndigheten för livsmedelssäkerhet att avge ett vetenskapligt yttrande över problemet. Han gick med på att göra det. Tyvärr har vi ännu inte fått den skrivelse som han skulle skicka. Det är avgörande att detta inte fördröjs ytterligare, för vi talar här inte enbart om lax. En fråga som inte alls har berörts är att andra köttätande fiskarter, till exempel tonfisk, torsk, havsabborre, havsruda och forell, odlas under liknande förhållanden och antagligen utsätts för liknande kontaminering. Detta är en fråga som måste lyftas fram, inte bara när det gäller odlad lax utan även annan odlad fisk.
Slutligen konstaterar jag att Förenade kungarikets regering har infört skyddsprinciper för att värna skotsk lax. De borde införa skyddsmetoder för att värna konsumenten. 
Ó Neachtain (UEN ).
   – Herr talman! Låt mig klart och tydligt säga att om det finns dokumenterade problem av allvarlig hälso- eller miljörelaterad art i samband med EU-producerad lax, så måste saken behandlas seriöst och snabbt. Varje åtgärd i detta sammanhang måste dock bygga på riktiga, vederhäftiga och helt oberoende vetenskapliga utlåtanden. Det förvånar knappast kommissionen att jag är minst sagt skeptisk mot vissa vetenskapliga undersökningar som för närvarande är i omlopp och som, anser jag, ligger bakom den nuvarande krisen. Jag är inte intresserad av vem som gjorde undersökningen. Jag är dock intresserad av vem som betalade för undersökningen. Jag är även intresserad av att veta om egenintressen är inblandade i detta arbete, om det finns någon som tjänar på denna typ av så kallad vetenskaplig forskning.
För mig är krisen i laxsektorn inte bara miljöbetingad; den verkliga krisen är att EU:s laxnäring, i synnerhet i min valkrets Connaught-Ulster i västra Irland, allvarligt hotas av utplåning. Hela näringen i gemenskapen hotas av billig import eller, med andra ord, av dumpning av odlad lax från Norge, Chile och Färöarna. Det är för mig helt oacceptabelt att ett växande antal självständiga irländska och skotska producenter ställs under konkursförvaltning. Om detta fortsätter okontrollerat kommer det inte att finnas några miljö- eller hälsofrågor att lösa, eftersom det inte kommer att finnas någon EU-lax. För några dagar sedan gjorde den irländska och den brittiska regeringen en gemensam framställan till Europeiska kommissionen om nya åtgärder för att skydda vår laxodlingsnäring. Framställan berör inte de kanadensiska eller amerikanska producenterna; den berör producenterna i EU, till att börja med irländska producenter som kämpar för sin överlevnad.
Till sist ber jag kommissionen att tala om för mig och de irländska laxproducenterna, som jag företräder, vilken uppföljning eller vilka initiativ den har tagit hittills, eller avser att ta, när det gäller Irlands och Förenade kungarikets gemensamma begäran. 
Souchet (NI ).
   – Herr talman, herr kommissionär! Frågan om odlad lax, som vi diskuterar här i dag, är ett verkligt skolexempel som med all säkerhet kommer att upprepas många gånger om under de kommande åren. Som politiker har vi inte de vetenskapliga kunskaperna, så hur skall vi kunna hantera en kris som kan få långtgående samhällsekonomiska konsekvenser för hela sektorer? Hur kan vi lösa det problem som har uppstått när en vetenskaplig rapport som ifrågasätter hälsokvaliteten i en livsmedelsprodukt publiceras i en tidskrift med grundmurat rykte och redan har väckt stor uppmärksamhet i medierna, vilket har skapat oro bland konsumenterna? Hur skiljer vi mellan det som är en välgrundad oro, där det krävs hårdare normer och prövningsplaner, och det som endast beror på fel i de matematiska modeller som har använts eller i balansen mellan olika parametrar?
Eftersom vi redan har bränt oss rejält på några tidigare fall som fick förödande konsekvenser – jag talar då om galna ko-sjukan, dioxinet i kycklingarna, dagens fall som illustreras genom den ovanligt höga dödligheten bland bin, risken med nya och extremt kraftfulla neurotoxiska molekyler som används för att beta utsäde och sedan hamnar i fetter och vatten – är och bör vi fortsätta att vara på vår vakt. Endast om kontrollerna, undersökningarna, forskningen och analysen ökar kommer obestridliga resultat att börja nå ut så att konsumenterna lugnas. Livsmedelsmyndigheterna kan hjälpa oss i det hänseendet, men parlamentet måste också anta en ståndpunkt. Som ledamot av Enheten för utvärdering av vetenskapliga och tekniska möjligheter (STOA) skulle jag i det här läget också vilja påminna er om att vi i Europaparlamentet har en ny typ av organ till vårt förfogande, STOA-panelen, som har till uppgift att hjälpa parlamentsledamöterna med olika aspekter av den vetenskapliga bedömningen som de kan behöva för att klargöra de ståndpunkter som våra olika utskott måste anta. Det är visst inte en perfekt institution, men jag menar att STOA kan ge oss ovärderlig hjälp. När det gäller en fråga som den vi diskuterar här i kväll kan STOA t.ex. bistå med ett helhetsperspektiv och en kritisk analys av alla befintliga eller pågående vetenskapliga studier. Vi får därför inte glömma bort detta ovärderliga instrument. 
Stevenson (PPE-DE ),
   . – Herr talman! Jag vill börja med att besvara några av de frågor som Seán Ó Neachtain ställde, eftersom han frågade vem som bekostade den rapport som dök upp i tidskriften och orsakade alla problemen.
Få känner till att den undersökning på vilken artikeln grundar sig beställdes av den Philadelphiabaserade forskningsfonden Pew Charitable Trusts – god för uppskattningsvis 3,8 miljarder US-dollar. De är välkända för sina internationella kampanjer mot global förorening och har på sista tiden blivit inflytelserika motståndare till vattenbruksnäringen. Artikeln i tidskriften grundad på ett forskningsprojekt värt 2,9 miljoner US-dollar som utfördes av institutionen för hälsa och miljön vid New Yorks delstatsuniversitet i Albany – har, som tidigare talare har sagt, visat sig vara avsiktligt vilseledande i fråga om de råd som ges om laxkonsumtion. Men ändå tror jag att vi alla här i kammaren torde förvånas över hur artikeln plötsligt dök upp i tidningar över hela världen. Skälet är att den samma dag som den publicerades i tidskriften skickades ut med ett pressmeddelande av ett internationellt PR-företag med säte i New York och samtidigt dök upp på den Kanadabaserade icke-statliga organisationen David Suzuki Foundations webbplats, en organisation som bedriver en kampanj för vild Alaskalax och som, självklart, har intresse av att skada EU:s laxodlingsnäring. 
I sina slutsatser om att begränsa laxkonsumtionen tycks undersökningens upphovsmän, som Catherine Stihler sade, felaktigt ha använt en redan tvivelaktig riskmodell, utvecklad av det amerikanska naturvårdsverket EPA (Environmental Protection Agency), genom att inte ta med någon analys av hälsofördelarna med att äta lax, trots att över 5 000 vetenskapliga uppsatser vittnar om nödvändigheten av att äta fet fisk som ett fast inslag i en balanserad kost. Undersökningen innehåller egentligen ingen ny information: uppgifterna i undersökningen skiljer sig inte från resultaten av tidigare undersökningar, som även de visade att dioxinhalterna i odlad lax ligger gott och väl inom officiella säkerhetsgränser. Genom den tolkning som görs i forskningsuppsatsen överdrivs dock hälsoriskerna avsiktligt.
Dessutom ligger PCB-halterna i all EU-odlad lax betydligt under den nivå som fastställts vara säker för försäljning i snabbköp, även av den amerikanska läkemedelsmyndigheten FDA (Food and Drug Administration), liksom av alla andra internationella övervakningsorgan, däribland EU:s egen myndighet för livsmedelssäkerhet och den brittiska myndigheten för livsmedelssäkerhet, Food Standards Agency. Den amerikanska undersökningen är således behäftad med allvarliga fel. EU:s fiskodlare följer stränga system för inspektion och kvalitetskontroll för att se till att högsta möjliga miljö- och trygghetsnormer motsvaras och att allmänheten erbjuds en fullständigt säker, giftfri och pålitlig produkt. 
Hudghton (Verts/ALE ).
   – Herr talman! Konsumenterna har rätt att veta vad de äter, och det stöder jag helt och fullt som ett oavvisligt folkhälsokrav. För att det skall gå att göra välinformerade val är det dock nödvändigt att den vetenskapliga informationen är riktig, aktuell och verifierbar. Den senaste tiden har det, sett ur Skottlands synvinkel, blivit fullt möjligt att tro att vissa kampanjmakare gör det till sin uppgift att uttryckligen tala nedlåtande om den skotska laxodlingsnäringen och uttryckligen göra reklam för, som har hävdats, vild lax från vissa andra områden.
Enbart det faktum att en artikel publiceras i en tidskrift kallad garanterar inte automatiskt att innehållet är riktigt. Det är uppenbart, som kommissionären konstaterade, att det inte finns några nya uppgifter i den undersökning som offentliggjordes i . Det är också uppenbart att halterna av olika främmande ämnen låg inom de normer som fastställts av Europeiska kommissionen och de brittiska och skotska myndigheterna för livsmedelssäkerhet, vilka inte är organ som är lätta att övertyga i det hänseendet. I undersökningen nämns inte med ett enda ord de positiva hälsovinster som kan göras genom att äta fet fisk såsom lax. Organisationer såsom Scottish Quality Salmon, som har mycket hårda normer, bör stödjas. De kräver ständig förbättring från sina medlemmars sida när det gäller sådana saker som foderkvalitet.
Jag finner det obegripligt att påstå att skotsk och irländsk lax, men inte annan odlad lax uppfödd på exakt samma foder, på något sätt inte visade sig motsvara samma normer i denna undersökning. Det väl avvägda förhållningssätt som kommissionären har valt är det rätta, och jag hoppas att det, som andra har sagt, kommer att finnas stöd för åtgärder för att skydda denna näring, som i Skottland är grundläggande för sysselsättningen och den sociala sammanhållningen i mycket ömtåliga områden. 
Lucas (Verts/ALE ).
   – Herr talman! Detta är helt klart ett mycket viktigt ämne. Laxuppfödning har tidigare ofta kritiserats för den inverkan den har på miljön, men inte förrän nu har potentiell påverkan på hälsan tagits upp. Det är mycket viktigt med bättre kunskaper om dessa effekter. 
I hälsorådgivning från regeringarna i EU framhålls av tradition att det är viktigt att äta mera fisk. Men om riskanalyser gör gällande att det innebär en hälsorisk att konsumera odlad lax från Atlanten, vilket minskar fördelarna med att äta fisk, behöver vi veta mer om det. Vi måste få mer kunskaper om det och vidta åtgärder utifrån de kunskaperna. Vi behöver veta säkert att odlad lax innehåller mer föroreningar än vild fisk och att dioxiner är bland de giftigaste kemiska ämnen som har skapats.
Hittills har debatten dominerats av argument om huruvida de föroreningar som har hittats i lax är legala. Det vi borde koncentrera oss på är om laxen verkligen är säker. Det kan mycket väl innebära en omprövning av de gränsvärden som fastställdes för föroreningar 2001.
Jag vill att vi slutar med argumenten för eller emot skotsk lax eller andra sorters lax. De är inte till särskilt mycket hjälp. Vi borde diskutera huruvida vattenbruk i sig ger livskraftiga och miljömässigt hållbara livsmedel för människor, och jag skulle vilja säga att svaret i allt större utsträckning ser ut att bli ”nej”. En rad andra problem är också förknippade med vattenbruk, till exempel spridning av sjukdomar och parasiter till vild fisk, användning av fisk, fiskmjöl och fiskolja som föda som påverkar det vilda fiskbeståndet, förorening av havsbottnar med oäten föda, påverkan på rovdjur när de dödas och antibiotika som används för att kontrollera sjukdom. Här finns några verkligt viktiga frågor som måste undersökas och ändå fortsätter regeringar att stödja vattenbruk, vilket är helt ofattbart, när det på många sätt skulle vara bättre att de lade sin tid och sina resurser på att återskapa laxens naturliga livsmiljöer så att det blev möjligt för de vilda bestånden att återhämta sig.
Den senaste rapporten om lax borde tas som en varningssignal om att vi måste ändra metoderna för fiskodling. Jag ser fram emot en kommissionsöversyn av standarderna som grundas på verkliga säkerhetsåtgärder, och inte på de tillåtna bakgrundsnivåerna i miljön, för hälsa kan man inte och skall man inte kompromissa om. 
Byrne,
   . – Herr talman! Jag vill svara mycket kort på de frågor som har tagits upp. Jag är glad över att parlamentet erkänner att kommissionen snabbt vidtog åtgärder i denna fråga och att en tydlig förklaring gjordes när rapporten blev offentlig.
Jag vill göra ett förtydligande och upprepa vad jag tidigare sade. Det skulle vara ett misstag att blanda samman förekomsten av dioxiner och PCB i fisk och förekomsten av bekämpningsmedel i föda. En frågeställare menade att kommissionen tidigare hade gjort ett uttalande som var annorlunda än vad som nu har sagts. Tolkningen beror på en sammanblandning av vad som har sagts, nämligen att dioxinhalterna ligger under EU:s gränsvärden, men att bekämpningsmedel i livsmedel inte gör det, och jag gav två exempel som ligger över gränsvärdet. Det handlar om att halterna är högre än vad som är lämpligt i föda snarare än i fisken som sådan.
Som svar på frågan från Séan Ó Neachtain om den gemensamma rapporten från myndigheterna i Irland och Förenade kungariket måste jag säga att rapporten inte har nått mitt skrivbord, och inte heller mitt generaldirektorat. Jag kommer naturligtvis att göra en förfrågan om rapporten, men den kan gälla en närliggande fråga och ha sänts till ett annat generaldirektorat. Jag kommer att undersöka om den har översänts till mig och om den faller inom mitt område.
Vad gäller frågan om ytterligare riskbedömningar slutligen genomför Europeiska myndigheten för livsmedelssäkerhet en riskbedömning av förekomsten av ämnen som inte är dioxiner, däribland PCB. Självklart håller min enhet och Europeiska myndigheten för livsmedelssäkerhet ögonen öppna i denna fråga. 
Talmannen.
   – Debatten är avslutad. 
Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är uttalandet av kommissionen om krisen i stålindustrin. 
Diamantopoulou,
   . – Herr talman! Europaparlamentet planerade denna förklaring från kommissionen för endast några dagar sedan när framtiden för ThyssenKrupps AST-anläggning i Terni stod på spel. Beslutet att avveckla tillverkningen av magnetiskt stål skulle leda till att 450 arbetstillfällen direkt försvann och att ett större antal arbetstillfällen indirekt riskerade att försvinna. Att ytterligare arbetstillfällen försvinner i en redan drabbad region skulle vara en mycket ovälkommen belastning. Det skulle vara särskilt olyckligt mot bakgrund av den långa traditionen av stålproduktion i denna region, kvaliteten på den produkt som tillverkas i Terni och den kunskap som de anställda besitter. Jag blev därför ganska lättad när jag i dag hörde rapporter om att den italienske industriministern Antonio Marzano har meddelat att tidsfristen för beslutet om framtiden för AST-anläggningen har skjutits upp till ett senare datum som skall fastställas längre fram.
Det är just mot bakgrund av sådana bekymmer rörande sociala konsekvenser av företagens omstruktureringar som kommissionen har försökt att uppmuntra till en lösning på gemenskapsnivå i frågan om hur omstruktureringar av företag skall hanteras. Vi försökte genom aktivt deltagande från arbetsmarknadens parter att utveckla och främja frågor som tycks vara relevanta i det aktuella fallet: att investera i människor på ett bestående sätt, att utveckla anställbarhet genom utbildning och vidareutbildning, försöka hitta alternativ till avvecklingar och övertalighet, att när det är möjligt omplacera arbetstagare som drabbas av omstruktureringar samt att förutse marknadens utveckling och den tekniska utvecklingen.
Jag vill påminna er om att kommissionen för två år sedan inledde ett samråd med arbetsmarknadens parter, särskilt rörande frågan om omstrukturering, eftersom det tyvärr fanns många problem i flera olika medlemsstater. Kommissionen lade fram en rapport med några förslag. Vi fick svaret från arbetsmarknadens parter i oktober och vi tror att arbetsmarknadens parter genom dialog och överenskomna åtgärder, särskilt i de frågor som jag redan har hänvisat till, allt som rör anställbarhet, kan spela en viktig roll. Jag hoppas uppriktigt att man med tanke på att en dörr för möjligheter nu tycks ha öppnats överväger alla sådana möjligheter och försöker se vilka bidrag man kan lämna för att lindra den kris som anläggningen i Terni har ställts inför. 
Tajani (PPE-DE ).
   – Herr talman, fru kommissionär! Europa kan inte längre stillatigande åse det som händer på ett av unionens viktigaste stålverk: utan någon som helst förvarning har ThyssenKrupp-koncernen beslutat att upphöra med magnetståls-produktionen i stålverket i Terni. Detta är helt omotiverat och utgör en överträdelse av ett avtal som undertecknades 1994 i samband med privatiseringen.
Precis som ni konstaterade, fru kommissionär, förbereder det tyska företaget avskedanden av hundratals arbetstagare, eftersom det hellre värnar om andra europeiska produktionsanläggningar och investerar utanför unionen, i Sydkorea. Tack vare den italienska regeringens ingripande – ni nämnde, fru kommissionär, den insats som har gjorts av industriministern Antonio Marzano – och det enorma engagemanget från alla lokala institutioner, medborgare, partier och arbetstagare, har nu ThyssenKrupp beslutat att senarelägga beslutet om nedläggning.
Herr talman, fru kommissionär! Europaparlamentet och kommissionen kan emellertid inte höja sina röster för att hjälpa till att lösa en fråga som inte bara berör Italien, utan hela Europa. Inför presentationen av den tredje rapporten om ekonomisk och social sammanhållning den 18 februari vill vi därför uppmana kommissionen att klart och tydligt lägga fram sina egna förslag om skyddet av industrisektorn och i synnerhet järn- och stålindustrin inom ramen för den nya sammanhållningspolitiken som skall inledas från och med den 1 januari 2007. Jag är också övertygad om att det är nödvändigt att stödja kommissionens kamp mot USA när det gäller marknadsandelar av stålproduktionen.
Jag vill upprepa att det här är ett problem som inte bara gäller Italien eller är en enstaka händelse, utan detta är ett generellt problem som stålindustrin i Europa står inför. Den här krisen gäller inte ett företag utan flera, och jag tycker att det verkar som om kommissionen, till skillnad från USA, tar den på största allvar. Vi kan ju inte heller behandla en sådan känslig fråga på ett lättsinnigt och ytligt sätt, eftersom det gäller framtiden för tusentals jobb och därmed också för tusentals familjer.
När det gäller det italienska fallet Terni är jag övertygad om att kommissionen måste ingripa beträffande vissa missförhållanden. Till skillnad från det som fastslogs i december 1994 av kommittén för koncentrationskontroll ägs stålverket i Terni för närvarande uteslutande av ThyssenKrupp, vilket utgör ett tydligt exempel på koncentration: den här koncernen är just nu den enda tillverkaren av magnetiskt kornorienterat stål i Europa. Anser inte kommissionen att detta skulle kunna innebära en snedvridning av konkurrensen? Till följd av sin verksamhet i Italien har ThyssenKrupp dessutom fått gemenskapsstöd med motiveringen att Terni, där stålverket ligger, är en region med industriell nedgång som omfattas av mål 2. Anser inte kommissionen att man därför borde kontrollera om det här gemenskapsstödet har använts korrekt av ThyssenKrupp? Anser inte kommissionen också att man bör kontrollera om ThyssenKrupp har fått ytterligare gemenskapsstöd som står i strid med konkurrensreglerna? Investeringen i Sydkorea, som tillkännagavs i går, är oroande: jag skulle inte vilja att EU-medel och eventuell finansiering från den tyska regeringen utnyttjades, inte till att öka den ekonomiska tillväxten, sysselsättningen och utvecklingen i Europa, utan i stället användes i Sydkorea, där de endast är av intresse för ett företag som – jag upprepar – inte har hållit de avtal som det undertecknade med Italien i samband med privatiseringen.
Tusentals arbetstagare väntar nu på att kommissionen skall vidta åtgärder för att se till att unionens regler följs. För ett par dagar sedan hörde jag kommissionens ordförande Romano Prodi och kommissionär Mario Monti tala, och även i det ni sade, fru kommissionär, hör jag en önskan att avancera, att skydda arbetstagarnas intressen, i syfte att lösa ett problem som – det vill jag återigen framhålla – inte är geografiskt begränsat till Italien.
När kommissionens ordförande har hört ThyssenKrupps ledning är jag övertygad om att han kommer att vidta kraftfulla åtgärder för att ingripa så som jag hoppas, så att kommissionen kan agera gemensamt. Kommissionens ordförande och samtliga kommissionärer bör fortsätta i den nuvarande riktningen: de kan räkna med parlamentets stöd, vilket också demonstreras genom viljan att uppnå en enig resolution om denna känsliga och viktiga fråga, som jag tror kommer att kunna antas enhälligt. 
Sacconi (PSE ).
   – Herr talman! För dem som hade förmånen att få delta i strejken och demonstrationerna i Terni fredagen den 6 februari, som exempelvis jag och andra ledamöter, blev den djupare meningen i denna kamp mycket tydlig: en hel stad och en hel region enades och var fast beslutna att avvisa inte bara ett hårt slag mot deras tillverkningsanläggning och arbeten, utan framför allt en attack mot deras värdighet. Jag har sällan skådat en sådan spänning och sådan stolthet, trots många års fackföreningserfarenhet bakom mig.
ThyssenKrupps tillkännagivande att lägga ned ST:s magnetiska sektion innebär att 900 högkvalificerade arbeten går förlorade och att intern splittring uppstår i Ternis järn- och stålanläggning, vilket utgör ett omedelbart hot mot dess planer, produktionskapacitet och övergripande möjligheter när det gäller arbeten: vi talar om 4 500 arbetstillfällen, vilket även omfattar de företag som drabbas av dominoeffekten. Förutom detta är det dock, jag upprepar, ett slag i ansiktet på den regionala lokalregeringen som har arbetat effektivt och som fortfarande, genom att använda strukturfonderna, arbetar för att skapa ett mer gynnsamt produktionsklimat för företaget och dess investeringar: infrastrukturprojekt, utbildning och yrkesmässig omskolning, kraftfulla ersättningsåtgärder.
Fram till i går var allt bra, men i september 2003 övergav man tillverkningen av elmotorer, det vill säga icke kornorienterat stål. Vid den tidpunkten, och ytterligare en gång i november, avlades ett högtidligt löfte när det gäller alla de program som syftar till att göra Terni till ett expertcentrum för magnetiskt stål. I slutet av januari, efter bara två månader, skedde en helomvändning: till och med tillverkningen av kornorienterat stål som används för transformatorer lades ned, och nedläggningen av anläggningen tillkännagavs med dramatiska interna konsekvenser: det fanns en risk för att anläggningen skulle delas upp och därmed förstöra den integrerade struktur som, med tanke på att tillverkningen är av varierande slag, gjorde det möjligt att utjämna marknadens fluktuationer och upplösa strategiska funktioner som marknadsföring. Det hade också stora externa konsekvenser som drabbade Italien och Europa i allmänhet. Magnetiskt stål, som tillverkas enbart i Terni, är det enda speciella strategiska stålet för energisektorn; att bli beroende av Ryssland och Förenta staterna kommer också att få en negativ dominoeffekt för användare som är stora exportörer.
De nyheter som kom fram i slutet av det möte som hölls i dag i Palazzo Chigi förklarar därför varför stadens arbetstagare och invånare gick ut på gatorna och varför de har kunnat bredda sitt nätverk av förbund och stöd. Den 18 februari kommer riktiga förhandlingar äntligen att genomföras utan att fackföreningen har kniven på strupen. Den tidsfrist som skulle ha löpt ut den 27 februari har upphävts; 80 kontrakt som hade förfallit och som ThyssenKrupp ville upphäva har förnyats. Det är ett tecken på att det multinationella företaget känner sig isolerat.
Som svar på detta preliminära resultat måste pressen upprätthållas och alla institutioners uppmärksamhet måste riktas mot detta i fortsättningen. På torsdag kommer parlamentet att göra sin röst hörd genom en resolution om denna fråga som verkligen symboliserar behovet av nya system för industriella förbindelser och mer avancerade metoder för att förena offentliga investeringar och industriell strategi. Vi slåss för att garantera det finns ett tydligt budskap som säger att konflikten borde avslutas på ett positivt sätt: en avgörande konflikt för att stoppa tillverkningsnedgången i Italien och försvagningen av industrianläggningar i hela Europa. 
Calò (ELDR ).
   – Herr talman! År 1950 lanserade Robert Schuman idén om en europeisk kol- och stålgemenskap som skulle vara öppen för alla stater, och han lade därmed grunden för den invecklade och svåra resan att ena Europa, vars senaste utveckling vi nu upplever. Det stod också klart vilken betydelse stål har i det europeiska sammanhanget. Det förvånar mig därför inte att debatten i parlamentet om ”Terni-målet” har väckt ett starkt intresse, och de åsikter som kommit till uttryck har inte varit beroende av politiska anknytningar i så hög grad.
EU:s järn- och stålsektor lider för närvarande till följd av det beslut som Förenta staterna fattade om att införa importtullar på stål, huvudsakligen från Europeiska unionen. Den italienska krisen är central eftersom den drar in andra järn- och stålcenter, som stålanläggningen i Genua-Cornigliano. Mot denna bakgrund är tillkännagivandet av ThyssenKrupp, ägaren till Ternis järn- och stålanläggning, att de skall investera i Sydkorea för att tillverka stål i Asien av stor betydelse, och det orsakar en hel del oro.
Som ni vet såldes Terni-anläggningen 1994 som en del av den privatiseringsprocess som främjades av Institutet för industriell rekonstruktion (IRI), och villkoret var att det skulle finnas garantier för att dess verksamhet skulle fortsätta i Italien och att arbetstillfällen skulle skyddas. Detta är inte ett företag i kris, utan ett företag som tillverkar en toppmodern produkt som används för att göra tunna metallplåtar till elektroniska transformatorer. Dessutom finns det inga andra fabriker av denna typ i Italien. Den teknik som används i Terni, och de studier och den forskning som har genomförts under de senaste åren, håller en oerhört hög standard. Att förlora kunnande och know-how är precis motsatsen till den kunskapsekonomi som ordförande Romano Prodi nyligen hänvisade till i denna kammare. Det är ingen tillfällighet att direktörer, chefer, forskare och lokala politiker ställer sig upp tillsammans med arbetsstyrkan för att slåss för produkten och den forskning som hör samman med den. Omkring 900 arbetstagare kommer förmodligen att förlora sina arbeten, och då är inte dominoeffekterna medräknade.
Vi kan därför inte bortse från det faktum att det tyska multinationella företaget mottog medel och skattelättnader från Europeiska unionen när det beslutade att förvärva Terni-anläggningen. Jag undrar också vilken betydelse förflyttningen av tillverkningen till Korea får totalt sätt, vilka tekniska kunskaper som de anställda arbetstagarna i sydöstra Asien besitter, vilka fackföreningsrättigheter de har och om dessa rättigheter kommer att beaktas.
Vid ett sammanträde i december förra året ställde några av EU:s industritillverkare inom fotbeklädnads- och textilsektorn ett antal frågor om dessa saker till delegationen från Kina, som håller på att förbereda sig för att bli hela världens fabrik. Svaren var oerhört svävande, och vi hade ingen anledning att tro att situationen var bättre någon annanstans på kontinenten – med undantag av Japan. Dessutom måste reglerna inom en marknadsekonomi som baseras på konkurrens …
Morgantini (GUE/NGL ).
   – Herr talman! Nio hundra förlorade arbeten kanske inte är mer än en statistisk uppgift, men det innebär mer för de människor vars liv berörs. Anläggningen i Terni ligger mitt i stadens struktur; 900 arbeten: unga och gamla arbetstagares liv. Stålarbetarna i Terni är stadens historia och stolthet; de representerar minnen av de flyganfall som inträffade under andra världskriget. När ThyssenKrupps ledning tillkännagav nedläggningen av sektionen för magnetiskt stål, gick hela staden – som Guido Sacconi sade – ut på gatorna tillsammans med arbetstagarna.
Terni är inte en isolerad företeelse: i Europa förbereder för närvarande Arcelor, Lucchini och Thyssen själva att omorganisera tillverkningen; anläggningar i Belgien, Servolas masugnar i Trieste har redan varslats om stängning, trots åtgärder från fackföreningshåll. Omfattande desinvesteringar och omlokalisering av värdefulla produkter till icke-europeiska länder håller faktiskt på att förstöra EU:s produktionskapacitet. Tilldelningen av gemenskapsmedel, som har varit omfattande under de senaste årtiondena, har utnyttjats för att avveckla statligt kontrollerad järn- och stålverksamhet. De subventioner som har utbetalats till privata företagare som Riva, Lucchini, Falk och andra utländska grupper har använts till att modernisera produktionskapaciteten och till att specialisera den italienska järn- och stålindustrin för att öka lönsamheten.
Europeiska socialfonden och strukturfonderna har utnyttjats för att finansiera omstrukturering och omskolningsprogram, och detta har lett till att en yngre arbetsstyrka har anställts inom sektorn – i dagens Italien ligger medelåldern för järn- och stålarbetare på 30 år – men det är just existensen för denna nya generation av högt kvalificerade unga anställda som hotas. Enligt min uppfattning har avsaknaden av en samordnad plan inom Europeiska unionen för att ge järn- och stålindustrin en nystart bidragit till att enskilda anläggningar i olika länder – om än ledande – förflyttas någon annanstans för att passa in i de enskilda företagarnas industriplaner.
Thyssens anläggning i Terni, som för tillfället lider av stora förluster inom sektorn för magnetiskt stål, vilket är fördelaktigt för det ryska företaget Duferco, drar ned på tillverkningen och förbereder förflyttning av verksamheten till Mexiko, Korea, Kina och Indien. Det finns inga tecken på nyskapande, ny forskning eller någon konkurrenskraftig utmaning: det enda som syns är en farlig utveckling mot nedskärningar som, om de inte stoppas i tid, kommer att ha återverkningar på sysselsättning och social sammanhållning, inte bara i Italien utan inom hela EU. Trots den drastiska minskningen av sysselsättningen inom sektorn i Italien, som har fallit från 100 000 arbetstillfällen under 1980-talet till 40 000 i dag, har stålsektorn fortfarande en utmärkt ställning på marknaden eftersom den är den näst största europeiska tillverkaren. För att upprätthålla denna ställning krävs det emellertid att industriella val görs av den italienska regeringen – något som inte verkar vara i annalkande – och ett tydligt åtagande på EU-nivå.
Stål och elektricitet är ekonomiska tecken på att ett land är verkligt framstående, ett mått på ekonomisk utveckling. Det är därför nödvändigt att Europeiska unionen inför system för att ta itu med miljöförstöring och övervakning av miljöpåverkan, vilket är prioriterade frågor om målen i Kyotoprotokollet skall kunna nås. På denna grund kan en ny stålindustri komma till stånd. Vi måste finna lösningar i form av industriell politik som är inriktad på att skydda kvalitetsprodukter, miljövillkor och sysselsättning inom järn- och stålsektorn.
I denna bemärkelse borde kommissionen förbinda sig att se över de regler som styr strukturfonderna för att ge ett svar på hoten mot sysselsättning och successiv social utarmning. I framtiden borde beviljandet av dessa medel villkoras genom ett bindande åtagande som ges för investering på en bestämd plats under minst tio år, och omfattas av en tydlig överenskommelse att subventionerna kommer att återkrävas om tillverkningen flyttas någon annanstans. Enligt min uppfattning borde direktiv 98/59 om skydd vid kollektiva uppsägningar också ses över för att befästa de insatser som utformats för att skydda sysselsättning genom att vidta åtgärder, inte bara avseende informationsförfaranden för arbetstagarnas företrädare, utan det skall också finnas krav på ett åtagande från arbetsmarknadens parter för att inleda lämpliga och bindande förhandlingar för att förhindra avskedanden eller omorganisation av tillverkningen som är till nackdel för sysselsättningen.
Arbetstillfällena inom stålverken i Terni måste räddas, liksom arbetena på andra italienska och europeiska anläggningar, och av denna anledning anser jag att det krävs ett möte mellan de berörda medlemsstaternas regeringar, arbetsmarknadens parter och, i detta speciella fall, ThyssenKrupp, för att utarbeta en ny industriplan för att ge den magnetiska sektorn och sektorn för rostfritt stål en nystart på EU-nivå. 
Angelilli (UEN ).
   – Herr talman! Ännu en gång riskerar Italien att bli utnyttjad som avstjälpningsplats. ThyssenKrupp är det enda fallet med ett multinationellt företag som har växt tack vare hundratals italienska arbetstagares arbete och enorma resurser, som företaget har fått till sitt förfogande genom antingen den italienska staten eller Europeiska unionen, och sedan har beslutat att lägga ned, i detta fall i Terni, i Umbrien, med risk för att lämna 900 arbetstagare och deras familjer utblottade och samtidigt kasta borta stora resurser av yrkesskicklighet.
Som andra ledamöter har nämnt blev alla överraskade av tillkännagivandet om nedläggningen: inget meddelande gavs i förväg till arbetstagarna eller till de nationella och lokala myndigheterna, och dessutom fick de ingen motivering eftersom nedläggningen i dagens samhälle i högre grad verkar dikteras av tvivelaktiga strategiska val som företaget gör snarare än av särskilda tekniska skäl, med tanke på att produktionskostnaderna är lägre i Italien, kvaliteten är högre och arbetsstyrkans yrkeskunnighet behöver inte ifrågasättas: det har funnits stålverk i Terni i 120 år. Jag ställer mig frågan om ThyssenKrupp skulle finna det godtagbart att genomföra beslutet om nedläggning efter att ha fråntagit detta område och dessa människor alla möjligheter: yrkeskunnighet, resurser och till och med deras framtidshopp?
Även om jag är övertygad om att storföretag – de multinationella – verkligen är en källa till sysselsättning och utveckling för hela Europa, måste jag kommentera några saker: att säga att vi inte instämmer med en del av det beteende som härskar inom EU:s kapitalism är varken en hemlighet eller chock: en kapitalism som, i teorin, är helt engagerad i den fria marknaden, i ren konkurrens och i den globala marknadens flexibilitet, men som i verkligheten förväntar sig generöst bistånd om och om igen, och som kräver skattemässiga stimulansåtgärder från nationella regeringar och alla slags strukturer, infrastrukturer och resurser från lokala förvaltningar, för att inte tala om beviljande av gemenskapsmedel. Under tiden har tillverkningen redan flyttats till Indien, med planer på Kina, där arbetskostnaderna är absurda och lagar för att skydda arbetstagarna och miljön är obefintliga.
Dessutom utnyttjar ofta dessa multinationella företag den möjlighet som privatiseringen erbjuder, som andra ledamöter har sagt, – som för det mesta tyvärr inte är mer än köp av tillgångar – för att förvärva våra familjeklenoder till minimipriser, precis som ThyssenKrupp gjorde i Terni.
Så om vi ser lite längre än dessa omtvistade frågor, vad begär vi av Europeiska kommissionen? För det första begär vi omedelbara åtgärder inom kommissionens befogenheter, för att trygga järn- och stålcentret i Terni och för att avstyra hotet om stängning av ThyssenKrupps anläggning; för det andra: ett åtagande för att kontrollera att EU:s regelverk tillämpas effektivt för att skydda arbetstagarnas rättigheter; för det tredje: ett ytterligare tillkommande åtagande för att villkora beviljandet av gemenskapsmedel genom överenskommelser som garanterar sysselsättning och som omfattas av exakta villkor och begränsningar för omlokalisering av anläggningar. Vi förväntar oss också att en engagerad utvecklingsstrategi fastställs för järn- och stålsektorn inom hela EU. Om ThyssenKrupp slutligen skulle genomföra sitt beslut att lägga ned anläggningen uppmanar vi kommissionen att kontrollera om alla konkurrensregler har följts, i synnerhet när det gäller tänkbart missbruk av en dominerande ställning.
Sammanfattningsvis, herr talman, samtidigt som vi är nöjda med den italienska regeringens första positiva steg i dag, som har tagits till följd av generella beslutsamma åtgärder, anser vi att detta ger oss allt större anledning att vara på vår vakt. Vi tror utan förbehåll på den fria marknaden, men vi anser också att det inte kan finnas någon fri marknad utan demokrati och framför allt utan respekt för arbetstagare och nationer. 
Della Vedova (NI ).
   – Herr talman, fru kommissionär! Jag tycker att det är viktigt att kontrollera om några överträdelser av gemenskapsrätten har inträffat i ThyssenKrupp-affären i Terni; om det finns statligt stöd som underminerar den tyska gruppens val av etableringsort; om – som Roberta Angelilli hävdar – det förekommer något missbruk av dominerande ställning; om man har brutit kontrakt med den italienska regeringen eller med EU:s institutioner; med andra ord, om man har beaktat åtaganden som gjorts med avseende på resurser eller beviljad finansiering. Enligt min mening är detta en uppgift för EU:s institutioner, men jag anser också att denna uppgift borde stanna där. Jag anser inte att det är en uppgift för Europeiska kommissionen, EU:s institutioner eller den italienska regeringen att kritisera beslut om omlokalisering som fattas av företag som verkar i Europa.
Det har blivit ett ramaskri på grund av den skandalösa möjligheten att vissa produkter skall förflyttas till Indien, Kina eller Sydamerika. Personligen anser jag att detta utgör en del av spelets regler, och något som vissa länder inom Europeiska unionen – i synnerhet Italien – har utnyttjat under många år: att ställa sina egna tillgångar till förfogande för den internationella ekonomin, till exempel tillgång på arbetskraft. Jag menar inte att vara ohövlig mot de 450 anställda vid ThyssenKrupp i Terni som riskerar att förlora sina arbeten, men jag menar att man också skall tänka på de hundratals, kanske tusentals människor som får ett arbete i Kina och i Indien; det innebär också att vidta åtgärder – jag hänvisar till Terni som redan har absorberat 10 000 övertaliga arbetstillfällen inom järn- och stålsektorn under de senaste åren – så att det i Italien och i Europa, på framstående områden, är möjligt och nödvändigt att tillverka något annat för export till europeiska och internationella marknader.
Slutligen, herr talman, skulle jag vilja påpeka att Italien och Europa behöver investerarnas förtroende för att investera i Terni, precis som på någon annan plats. Att tänka sig att politiker kan kritisera investerarnas val på detta vis torde inte kunna betraktas som någon god tjänst, inte heller torde det tjäna något riktigt användbart syfte för sysselsättningen. 
Caudron (GUE/NGL ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! Eftersom jag företräder en valkrets i norra Frankrike har jag sannerligen plågsamma erfarenheter av stålindustrins omstrukturering i min region. Under 70- och 80-talet lades helt nya fabriker ned. Jag måste tala om det för er ännu en gång denna kväll: tjugo år senare är det såret fortfarande öppet och värker. Jag lider därför särskilt mycket av den aktuella krisen, i synnerhet den i Terni, där 900 arbetstillfällen hotas.
Medan jag förberedde detta anförande, efter att ha läst resolutionsförslaget, läste jag om mitt betänkande om stål, som parlamentet antog 1996. Vid den tidpunkten, då jag hade bevittnat hur successiv omstrukturering hade kostat över 500 000 arbetstillfällen under tjugo år, hade jag möjlighet att hävda att, och jag citerar punkt F, ”man kan för övrigt idag betrakta gemenskapens järn- och stålindustri som på det hela taget konkurrenskraftig i fråga om kostnader och teknisk nivå, även om den på nytt kan hamna i en situation med överskottskapacitet i händelse av en ny kris”.
Två år senare, mot slutet av 1998, drabbades industrin av en förödande kris till följd av en marknadskrasch i Asien. Sedan dess har vi upplevt en rad kriser – vissa små, andra storskaliga, resultatet av omstrukturering på lokal nivå eller världsnivå – som har lett till en lång rad avskedanden. Så sent som i början av 2003 var det Arcelor och tillkännagivandet av tusentals förlorade arbetstillfällen. I dag är det Terni och tusentals arbetstillfällen som anses vara överflödiga för behoven.
Utan att vilja tillskriva mitt betänkande från 1996 större vikt än vad det förtjänar, så mindes jag de risker som redan bubblade under ytan då jag läste det: ohämmad globalisering, påtryckningar från amerikanskt håll och tillverkning på bekostnad av de sociala och miljömässiga aspekterna. Det påminde emellertid också om de åtgärder som krävdes för att förhindra ytterligare kriser – åtgärder vad gäller socialt regelverk och sociala rättigheter, villkor för statligt stöd, utbildning för anställda, respekt för miljön, mångfald, forskning, nya produkter och genombrott på nya marknader.
Resolutionsförslaget framför oss påminner om andra saker, och detta bevisar, tyvärr, att man inte brydde sig om våra varningar. Situationen i Terni är symtomatisk. Därför måste vi hålla tillbaka den stora rytande maskinen, inte bara för att arbetstagarna begär det av oss, utan för att stora stråk av den europeiska järn- och stålindustrin annars kommer att slås ut om vi låter den fortsätta. Mot denna bakgrund finns det en risk att EU:s stålindustri kommer att försvinna fullständigt, trots arbetstagarnas tidigare ansträngningar och uppoffringar, inom kort åtföljd av de industrier som använder stålprodukter; när tiden är mogen kommer därför hela EU:s industri att vara hotad.
Det är ytterligare ett bevis på att en god ekonomi inte kan existera utan ett socialt element, utan utbildning och utan respekt för arbetstagarna. På kort sikt kommer vissa att göra vinst, men det är inte vårt ärende. Vårt ärende är att försvara ekonomin, industrin och arbetstillfällena. 
Diamantopoulou
   , . – Herr talman! Som flera ledamöter sade är omlokalisering av företag till länder med billigare arbetskraft ett återkommande fenomen i den ekonomiska historien. Jag skulle vilja kommentera några saker som grundar sig på de ärade ledamöternas uttalanden om Europeiska unionens roll och dess möjligheter till ingripande.
När det gäller den internationella dimensionen är det för det första tydligt att globala förhandlingar om stålfrågan är på gång, och Europeiska unionen vill nå en överenskommelse om subventioner eftersom det finns länder som beviljar stöd, som vi känner till, särskilt utanför Världshandelsorganisationens ramar.
Den andra punkten är EU:s sociallagstiftning. Och jag anser att det i det här fallet är mycket viktigt att vara medveten om att det slutliga beslutet om ett företag naturligtvis fattas av företagets ledning, men den i sin tur är skyldig att följa de särskilda direktiv om samråd med arbetstagare och om information till dem, och det skall vara snabb information, samt gemenskapsrätten om massuppsägningar. Genomförandet av dessa direktiv berör i första skedet alla länder, eftersom direktiven avser nationell lagstiftning, och det berör naturligtvis också Europeiska unionen, eftersom de tillhör EU-lagstiftningen.
Den tredje punkten är strukturfonderna, med andra ord EU-medel för företag. Här kan vi urskilja två typer av interventioner från Europeiska unionens sida. Den första gäller direkta subventioner till företag. Jag skulle vilja påminna er om att subventioner inom stålsektorn inte har varit tillåtna under flera år vid det här laget. De är förbjudna på grundval av EKSG-fördraget, och är fortsatt förbjudna, men i de fall där statliga företag får stöd finns det förpliktelser; det finns avtal. Ett företag kan inte motta EU-medel och samtidigt bryta mot de villkor som medlen beviljades på, och i sådana fall ingås avtalen naturligtvis på nationell nivå, och det faller inom de nationella domstolarnas jurisdiktion att införa sanktioner. Frågan om subventioner är en aspekt av strukturfonderna.
Den andra aspekten, som också är viktig, avser emellertid intervention när det gäller att ta itu med de sociala återverkningarna. Och här är det viktigt för oss att uppmärksamma att det finns erfarenhet av omstrukturering via strukturfonderna i många andra länder, särskilt via socialfonden, för att kunna stödja arbetstagare och, ännu viktigare, att omskola dem. Det viktigaste vapnet vid omstrukturering av företag är att fortsätta utbilda arbetstagare, så att de kan ta itu med problemen i sin sektor och åter träda in på arbetsmarknaden, när som helst.
Så jag anser att det är viktigt att man i de trepartsförhandlingar som för tillfället äger rum mellan företag, arbetstagare och den italienska regeringen tar hänsyn till denna möjlighet till stöd och hjälp som erbjuds arbetstagarna genom socialfonden. 
Talmannen.
   – Jag har mottagit sex resolutionsförslag för att avsluta debatten(1) som ingivits i enlighet med artikel 37.2 i arbetsordningen. 
Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum på torsdag. 
Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är den muntliga frågan (O-0003/2004) från Philip Bushill-Matthews och Bartho Pronk för PPE-DE-gruppen till kommissionen om EU:s demografiska utveckling. 
Bushill-Matthews (PPE-DE ).
   – Herr talman! Jag är glad över att parlamentet har samtyckt till att diskutera detta viktiga ämne. Jag hoppas också att detta är en fråga som hela parlamentet kan enas om över partigränserna. 
Ämnet handlar inte bara om den demografiska utvecklingen i allmänhet. I min muntliga förfrågan begär jag särskilt att frågor som rör åldrande skall ägnas mer uppmärksamhet. Alltför ofta ses åldrande bara som ett problem. Det bör också ses som en möjlighet. Alltför ofta betraktas äldre människor som människor med handikapp och som behövande. De bör också ses som människor med kunskaper och rättigheter.
Många aspekter bör omprövas, men den tid som jag har till förfogande kommer jag att koncentrera mig på en aspekt: Möjligheten för äldre människor att fortsätta arbeta om de så önskar. Jag välkomnar därför det synsätt som arbetsgruppen för sysselsättning, vilken leds av Wim Kok, har antagit. Denna rapport hänvisar till en av slutsatserna från Europeiska rådet i Lissabon, vilken ofta glöms bort, nämligen att målet är att 50 procent av alla personer mellan 55 och 64 år skall vara sysselsatta senast 2010. För närvarande har endast Sverige, Danmark, Portugal och Förenade kungariket nått detta mål. I Belgien, Italien, Frankrike, Luxemburg och Österrike är förvärvsfrekvensen för äldre arbetstagare lägre än 33 procent.
Att senarelägga medelåldern då människor lämnar arbetslivet är avgörande. I Luxemburg, Belgien och Frankrike bland de nuvarande medlemsstaterna och i Polen, Litauen, Ungern och Slovakien bland de blivande medlemsstaterna ligger den genomsnittliga åldern för utträde ur arbetslivet betydligt lägre än genomsnittet för EU. De kommer att behöva anstränga sig särskilt för att nå det överenskomna målet och deras politik måste ändras radikalt för att nå dit. Kommer de att anta utmaningen?
Men också EU, som unionen ser ut i dag, kommer att misslyckas med att nå det 50-procentiga målet om man inte kan öka antalet äldre arbetstagare i arbetskraften med sju miljoner personer under de kommande sju åren. Detta innebär att två tredjedelar av den nuvarande gruppen mellan 46 och 55 år fortfarande måste vara verksamma på arbetsmarknaden 2010. Detta kräver också en avgörande förändring, eftersom endast hälften av personerna som ingick i denna grupp och som hade anställning 1991 fortfarande arbetade tio år senare.
Detta var skälet till att jag ingav denna fråga. Den är en angelägenhet för medlemsstaterna, men frågan gäller följande: Kommer medlemsstaterna att vidta åtgärder med utgångspunkt från slutsatserna från arbetsgruppen för sysselsättning enligt en angiven tidtabell och i tillräckligt god tid? Kommer kommissionen att utarbeta en rapport om tidiga framsteg och lägga fram den för parlamentet, helst före slutet av detta år? Till sist, kommer medlemsstaterna att genomföra alla bestämmelser i sysselsättningsdirektivet om diskriminering på grund av ålder utan ytterligare dröjsmål? Jag hoppas att svaret på alla dessa frågor kan bli ”ja”. 
Diamantopoulou
   , . – Herr talman, herr Bushill-Matthews och herr Pronk! På PPE-DE-gruppens vägnar har ni lagt fram en rad frågor som jag skall besvara. Naturligtvis hoppas även jag att svaret på de tre sista frågorna kommer att bli ja, vilket innebär ett mycket nära samarbete mellan kommissionen och framför allt medlemsstaterna och beslutsamhet av desamma.
Er första fråga handlar om vad kommissionen har för avsikt att göra för att nå målen från toppmötet i Lissabon, när det gäller demografiska trender. Det demografiska problemet ligger för tillfället i epicentrum för våra tre grundläggande politiska områden: ekonomisk politik, särskilt offentliga finanser, sysselsättningspolitik och social sammanhållningspolitik. Frågan om åldrande är nu, som ni kommer att se, det grundläggande elementet i de allmänna inriktningarna inom ekonomisk politik och strategins riktlinjer för sysselsättning, med särskilda mål. Jag vill särskilt meddela er att vi under detta år, i vårrapporten 2004, har fastställt tre prioriterade frågor, varav en är främjandet av aktivt åldrande, något som i själva verket innebär en förlängning av yrkeslivet.
Vi har tre former av åtgärder. Den ena rör avskaffandet av ekonomiska hinder, som i själva verket motverkar arbetstagare från att skjuta upp sin pensionering. Enligt det befintliga systemet är det i dag i många länder mer lönande att pensionera sig än att fortsätta arbeta, eftersom man tjänar mindre. Sedan har vi den allvarliga frågan om hinder. Den andra åtgärdsformen gäller främjandet av tillgång till utbildning för alla arbetstagare, men särskilt för äldre arbetstagare, och här har vi fastställt särskilda kvantitativa mål. Den tredje gäller förbättring av arbetskvaliteten. Inom dessa insatsramar för att sätta demografiskt åldrande i politikens centrum, föreslår kommissionen att den öppna samordningsmetoden för att modernisera sjukvårdssystemet och det sociala trygghetssystemet skall utvidgas. Här har vi ett särskilt problem som rör den växande bördan från både ekonomisk synpunkt och arbetsbelastningssynpunkt och följaktligen när det gäller att försörja mycket gamla människor, eftersom det, på grund av förändringar i vårt samhälle, skulle kunna visa sig att hälsovårdssystemen inte kan spela den roll som de tidigare spelade.
Er andra fråga rör flexibilitet i pensionsreglerna, och den är särskilt aktuell. Som ni själv sade har vi fastställt särskilda mål. Vi har fastställt Lissabonmålen som syftar till att höja sysselsättningsnivån för de äldre till 50 procent, och Barcelonamålen för att höja den medelålder då arbetstagaren lämnar arbetsmarknaden med fem år fram till 2010. Dessa mål övervakas av kommissionen. Varje år offentliggör vi, som ni vet, indikatorer och tabeller, och det är tydligt att medlemsstaterna inte anstränger sig i samma grad för att ge oss resultat. För tillfället undersöker vi, tillsammans med utskottet för sysselsättning och sociala frågor, hur sociala system gör det svårare eller lättare att pensionera sig. Den slutliga rapporten står till ert förfogande – den kommer att läggas fram på nytt under 2004 –, och vi kan se vilka problem varje system har när det gäller förtidspensionering, förmåner vid funktionshinder, arbetslöshetsunderstöd, äldre arbetstagare och anhörigas pensioner, och hur motivens logik snarare än logiken för att integrera dessa människor på arbetsmarknaden också har snedvridit arbetsmarknaden, liksom människornas egna ansträngningar för att komma in på arbetsmarknaden. Vi anser att denna rapport, som kommer att läggas fram för Europeiska rådet, också är ett viktigt verktyg i medlemsstaternas händer. Jag måste naturligtvis tala om för er att Europeiska kommissionen oavbrutet har rekommenderat införandet av flexibla pensionssystem sedan 1980, och svaret har inte blivit det som vi förväntade oss.
När det gäller er tredje fråga om Wim Kok-kommitténs resultat anser vi att de är oerhört viktiga, huvudsakligen eftersom de ingående redovisar rekommendationer för varje medlemsstat. Vi har också redan räknat in Kokrapporten i sysselsättningsstrategin, och våra rekommendationer för alla länder kommer att beakta denna rapport. Jag anser att det är intressant att vi presenterar kommitténs slutsatser för medlemsstaterna i ett försök att nå större publicitet och att sporra både regeringarna och arbetsmarknadens parter till att genomföra dem, i samarbete med både Wim Kok och ministerierna för sysselsättning och arbetsmarknadens parter. 
Bastos (PPE-DE ).
   – Herr talman, kommissionsledamot Diamantopoulou, mina damer och herrar! Jag skulle vilja börja med att tacka kommissionsledamoten för hennes ingående och uppmuntrande svar. Medvetenheten om demografiskt åldrande och dess inverkan på arbetsmarknaden och socialpolitiken inom EU har ökat avsevärt.
EU står inför en enorm utmaning på detta område. Å ena sidan ställs vi inför risken att misslyckas med att uppnå de mål som fastställdes vid rådet i Lissabon på områdena sysselsättning, konkurrenskraft och ekonomisk tillväxt till 2010. Samtidigt måste hälsovårdssystemen nå det tredelade målet om tillgång till hälsovård för alla, högre kvalitetsnivåer som tillhandahålls genom dessa tjänster och ekonomisk genomförbarhet för systemen. Det finns dessutom ett enormt tryck på medlemsstaternas sociala trygghetssystem för att möta och garantera ombesörjandet av pensioner till en alltmer åldrad befolkning i framtiden. Därför är tiden mogen för att vidta åtgärder.
Vi är medvetna om att de invecklade konsekvenserna av befolkningens åldrande, tillsammans med låga födelsetal, inte kan lösas uteslutande på nationell nivå. Dessa problem påverkar olika gemenskapsprinciper, så vi måste utveckla ett alleuropeiskt samarbete. Den första frågan som följaktligen kommer upp är att känna till hur kommissionen kommer att lyckas stödja medlemsstaterna i att tillhandahålla lämplig respons på befolkningens åldrande, antingen på hälsovårdssystemnivå eller på sysselsättningspolitisk nivå.
I de slutsatser som arbetsgruppen drog under Wim Koks ordförandeskap föreslås olika åtgärder som kan anpassas för att upprätthålla ekonomisk tillväxt och för att främja aktivt åldrande. En rättslig och ekonomisk ram måste utarbetas som kan inbegripa nyckelåtgärder som att uppmuntra arbetsgivare att anställa och behålla äldre arbetstagare, att hindra människor från att lämna arbetsmarknaden tidigt och att öka deltagandet i livslångt lärande.
Utöver de frågor som Philip Bushill-Matthews ställde, och jag gratulerar honom till hans fråga till kommissionen, skulle jag vilja ta upp frågan om förvärvsarbetande kvinnor. Kvinnornas ökande bidrag till arbetsmarknaden är ytterligare ett gensvar, men ett som kräver att åtgärder vidtas som gör det enklare att förena arbetsliv med familjeliv. Jag skulle vilja fråga kommissionen, och särskilt kommissionsledamot Anna Diamantopoulou, om kommissionen har förutsättningar att utveckla de mekanismer som krävs för att utarbeta ett ramdirektiv där en minsta gemensam nämnare för att förena arbetsliv med familjeliv fastställs. 
Weiler (PSE ).
   – Herr talman, fru kommissionär, mina damer och herrar! På min grupps vägnar måste jag säga att jag inte riktigt förstår varför Philip Bushill-Matthews ställde denna fråga. Vi känner alla till problemet, och kommissionärens svar har också visat att något görs, och att vi naturligtvis också sätter press på medlemsstaterna i den mån och där vi kan. Jag tror att era punkter, särskilt de tre kraven, kommer till uttryck i en alldeles för komprimerad form för att man på ett seriöst sätt skall kunna ta itu med ämnet i dess helhet och alla aspekter på demografisk förändring.
Både medlemsstaterna och kandidatländerna är medvetna om utmaningarna. Låt mig hänvisa till de två betänkanden som vårt utskott och parlamentet antog redan 2001 och 2003, vilka utarbetades av Alejandro Cercas och Jan Andersson. Jag tror att ni kommer att finna att ämnet behandlas mycket mer ingående i dessa betänkanden. Vi talar inte bara om att höja pensionsåldern, som Philip Bushill-Matthews har påmint oss om. En fråga gäller uppenbarligen behovet att ta bort incitamenten till förtidspensionering. Vi behöver naturligtvis också bli av med den diskriminering som äldre arbetstagare fortfarande ofta möter på vår arbetsmarknad, som det faktum att de sällan tillåts delta i vidareutbildning, hur deras erfarenhet ofta inte utnyttjas tillräckligt och hur de inte har någon chans till befordran av något slag. Allt detta utgör en del av problematiken kring att göra arbetsmarknaden lockande och rimlig för äldre arbetstagare. Vi måste komma ifatt på en hel del områden, både på medlemsstaternas och vår sida, och detta sträcker sig långt bortom att bara höja pensionsåldern.
Ett annat element är naturligtvis, som Regina Bastos sade, att överväga hur vi kan främja barnvänliga anställningsvillkor inom Europeiska unionen; hur vi kan hjälpa kvinnor att kombinera arbete och familj. Jag anser att det finns en ordentlig motsägelse om Gruppen för Europeiska folkpartiet (kristdemokrater) och Europademokraterna inte har några problem att uppmana till en 55- eller 60-timmars arbetsvecka, som de gjorde i går; de förväntar sig detta, och samtidigt kan de aldrig sluta tänka på att det helt utesluter ett barnvänligt samhälle. Jag anser att detta är en annan viktig punkt.
Den tredje och sista punkten är naturligtvis att vi måste ha en objektiv, öppen och allvarlig diskussion om en aktiv invandringspolitik. Vi borde också på allvar diskutera den invandringsstrategi som tidigare nämndes i denna kammare av Kofi Annan. Jag anser att detta utgör en politik som fastställer en balans mellan generationerna och välfärden samtidigt som den visar solidaritet mellan generationerna, som det ofta kallas här. Detta är viktigare än att bara tala om att höja pensionsåldern. 
Ferrández Lezaun (Verts/ALE ).
   – Herr talman, fru kommissionär! Jag är tacksam för denna fråga eftersom vi i vår grupp ständigt oroar oss, inte bara för åldrandets problematik, utan också för kombinationen av åldrande och avbefolkning.
Europa har en allt mindre och äldre befolkning. Det kommer att bli svårt för oss att konkurrera om vi inte har människor som lämpar sig för förvärvsarbete. Jag anser att det är dags för oss att överväga införandet av ett nytt kriterium om vi vill ha framtida möjligheter, ett nytt kriterium som grundar sig på produktiv befolkningstäthet.
Ni är grekiska, fru kommissionär. Jag har studerat kartan över befolkningstätheten i Europa, jag har den här framför mig, och den visar att mer än halva ert land, mer än halva Grekland, har en befolkning på mindre än 50 invånare per kvadratkilometer. Detta är områden med låg befolkningstäthet. Vad skulle ni då tro om jag sade er att hälften av er befolkning dessutom är över 50 år? Vi står således inför en situation utan praktiskt taget någon framtid.
Vi måste börja granska detta problem, som håller på att uppstå i flera regioner i Europa, i Spanien, i Skottland, i Frankrike, i vissa regioner i Italien och även i Grekland.
Det är dags för oss att överväga begreppet produktiv befolkningstäthet, eftersom det är nödvändigt för konkurrenskraften, och eftersom vi dessutom står inför ett återkommande problem i Spanien som vi kallar ”fisken som biter sin egen stjärt”. Vi kan inte flytta företag till platser där det inte finns några människor, där det inte finns någon produktiv arbetskraft, och dit den produktiva arbetskraften inte beger sig för att det inte finns några företag.
Vi måste komma ur denna onda cirkel. Jag vill gå längre än så: i vår region, i Aragón, har vi försökt att flytta invandrare till landsbygdsområden: latinamerikaner, rumäner, östeuropéer. Vet ni vad som händer? De stannar i tre, fem, sex månader eller ett år och sedan far de, till en stad eller till kusten. Vi måste hitta ett sätt att bryta denna onda cirkel. 
Talmannen.
   – Debatten är avslutad.
(1) 


Kommissionen kan godkänna alla ändringsförslagen i det kompromisspaket som utarbetades mellan de tre institutionerna för att nå en överenskommelse vid första behandlingen.
Ändringsförslag 1, 5 till 8, 19, 20, 22, 30, 31, 33 och 34 utanför kompromisspaketet kan inte godkännas av kommissionen. 

– På Europaparlamentets vägnar välkomnar jag er, Alvaro Uribe, Republiken Colombias president, till Europaparlamentet i dag.Detta är andra gången under denna valperiod, Europaparlamentets femåriga mandattid, som Colombias president talar till parlamentet vid ett plenarsammanträde. President Pastrana talade här i oktober 1999, och i dag är han en del av er officiella delegation, president Uribe.President Uribe! Också när Europeiska unionen utvidgas åt öster och två stater som är öar i Medelhavet blir nya medlemmar i unionen anser vi i Europaparlamentet att EU:s förbindelser med Latinamerika måste gå vidare och förstärkas. I detta sammanhang välkomnar vi särskilt er och er delegation här i dag. Vi anser att ett viktigt framsteg i detta hänseende är den nyligen träffade överenskommelsen om en politisk dialog och det samarbetsavtal som ingicks med Andinska gemenskapen och alltså även Colombia i december 2003.President Uribe! Vi vet att ert land har problem med hög utvandring, fattigdom, ovanligt stora utmaningar rörande säkerheten, vilka bland annat inbegriper mord och kidnappningar, och också ovanligt stora utmaningar rörande organiserad brottslighet och narkotikaterrorism. I Colombia har ni betalat ett högt pris när det gäller våld och politisk instabilitet.Europaparlamentet stöder alla insatser som syftar till att genomföra reformer och åstadkomma fred i Colombia, men det finns områden där ytterligare åtgärder behövs. Europaparlamentet anser att den rådande konflikten, förutom militära insatser och säkerhetsinsatser, också kräver politiska, sociala och ekonomiska åtgärder. Vi anser att det är grundläggande, vilket vi har erfarit på vår gamla kontinent, att utveckla en fullt fungerande demokratisk stat med fullvärdiga och starka demokratiska institutioner som respekterar de mänskliga rättigheterna och rättsstaten. I Europaparlamentet anser vi att undantag från de mänskliga rättigheterna inte kan accepteras.Som ni vet har Europaparlamentet begärt att alla personer som är kidnappade av beväpnade grupper i Colombia skall friges. Jag återkommer även i dag till detta ämne, president Uribe, och riktar här i parlamentet en särskild vädjan till er att göra ert yttersta för att gisslan skall släppas fri, inte minst Ingrid Betancourt, som nu har hållits fången i nästan två år.President Uribe! Jag inbjuder er att tala inför Europaparlamentet. 
Álvaro Uribe,
   . – Herr talman, ledamöter av talmanskonferensen, ledamöter av parlamentets presidium, ordförande för utskotten, ledamöter av Europaparlamentet, mina damer och herrar! Folk som besöker Colombia säger väldigt ofta att det är ett underbart land, som står helt i kontrast mot den bild som analytiker och medier skildrar.
Andra säger att det är en illegitim, diktatorisk och elitistisk stat.
Genom att förstärka staten har vår pluralistiska demokrati lyckat gå från formella och retoriska till effektiva och verkliga garantier.
Den omröstning som regeringen föreslog och som hölls den 25 oktober diskuterades och godkändes av kongressen; dess text ändrades av oppositionen samt granskades och förkortades av författningsdomstolen. Valskolkare och motståndare hade alla möjligheter att uttrycka sina åsikter. Ingen kunde klaga över brott mot sina rättigheter eller fientlighet från regeringens sida.
Dagen därpå valde folket 30 guvernörer bland 133 kandidater; 914 borgmästare bland 3 441 kandidater; 398 deputerade från 373 listor som bestod av 2 723 kandidater. Antalet kandidater var det dubbla jämfört med tidigare val.
I flera städer och områden vann kandidater från andra partier än de traditionella, från organisationer som uppstått ur de tidigare gerillagrupperna, ur, skall vi säga, vänsterorienterade grupperingar eller oppositionsgrupperingar. I den kampanj som de genomförde var regeringens största bekymmer att ge dem alla tänkbara garantier. Och nu när de har valts har regeringen beslutat att samarbeta med dem, inom ramen för författningen, oberoende av de politiska skäl som låg till grund för valet av dem, på ett öppet sätt och framför allt med den patriotiska uppgift som enar Colombia i dess mångfald.
Borgmästare och guvernörer som folket har valt har utsatts för påtryckningar från terrorister och fallit offer för mord. När denna regering just hade tillträtt hotades 416 borgmästare av gerillastyrkorna, och 216 kunde inte utföra sina plikter inom det område som ligger inom deras jurisdiktion. Det arbete som har gjorts för att förbättra säkerheten innebär att problemet bara kvarstår på 14 platser.
I över ett århundrade diskuterade Colombia allmänna val av borgmästare, som ett grundläggande steg mot utvidgad demokrati. Terrorgerillorna begärde detta som ett fredsvillkor. Det godkändes under 1980-talet. Men här har vi terrorismens paradox: det är mördaren som förstör den lokala demokrati som han uppmanar till.
Vår stat består av institutioner som övervakar varandra, varvid den allmänna opinionen deltar på bred front, vilket innebär att medborgarna omfattas av rättsstatsprincipen och inte av den diktatoriska guvernörens nycker.
Min regering har en demokratisk syn på säkerhet för att skydda alla medborgare oavsett deras idéer, ekonomiska situation, om de är arbetsgivare eller arbetstagare, eller om de stöder regeringen eller inte. 
Det är inte lätt att hantera 30 000 terrorister.
Vi är medvetna om att vår utmaning består i att besegra terrorhotet på ett genomblickbart sätt, som en utgångspunkt för att bygga nationell enhet och hållbar demokratisk säkerhet, som i sin tur syftar till att återställa lag och ordning.
Eftersom terrorism är ett stort brott mot mänskliga rättigheter ägnar sig staten och säkerhetsstyrkorna åt att upprätthålla dessa rättigheter. Förra året fick 76 864 medlemmar av den institutionella kåren utbildning inom mänskliga rättigheter. Under 2002 mottog åklagarmyndigheten 231 klagomål mot säkerhetsstyrkorna gällande brott mot internationell humanitär rätt. Den siffran minskade till 160 under 2003.
Övervakningsorganen, rättssystemet och regeringen delar målsättningen att strängt bestraffa alla bevisade brott mot mänskliga rättigheter.
Colombia är tacksamt för och stolt över sina modiga soldater och poliser. De har svarat för en ofantlig uppoffring för att skapa fred: sedan augusti 2003 har 277 soldater och poliser dödats bara av truppminor och 854 har skadats; många av dem är permanent lemlästade.
Vårt land är öppet för världssamfundets vaksamhet. På vår begäran har vi nu ett kontor för FN:s högkommissarie för mänskliga rättigheter. Deras rekommendationer mottas med respekt. När regeringen anser att man inte kan följa dem diskuteras frågan öppet.
Jag erkänner den roll som icke-statliga organisationer som arbetar med mänskliga rättigheter spelar; jag uppskattar det arbete som många av dem utför, trots att jag uttrycker min oenighet med rapporter som inte stämmer överens med förhållandena.
Staten har under många år inte funnits närvarande på ett område på nästan 1 200 000 kvadratkilometer, med mer än 400 000 km² av djungel, utan den har ersatts av terrororganisationer. Vi har föreslagit att den institutionella kapaciteten skall utvidgas för att skydda medborgarna.
Av landets 1 100 kommuner fanns det inte någon polis i 170 av dem. I dag finns det poliser närvarande i alla kommuner, även om vi inte kommer att ge oss förrän det sista urbana centret är skyddat. I 450 kommuner har vi satt in soldater och marinsoldater, som kallas ”av mitt folk”, vilka gör sin militärtjänst på sin hemort. Resultaten är uppmuntrande, och det finns stort hopp om att vi, efter deras aktiva period inom säkerhetsstyrkorna, kan räkna med dem som ledare i enlighet med lagen, för alltid.
Mellan 2002 och 2003 minskade antalet mord med 20 procent, kidnappningar med 26 procent, massakrer med 33 procent och attacker mot befolkningen med 84 procent. I januari 2004 utfördes 51 kidnappningar jämfört med 186 i januari 2003, och morden minskade med ytterligare 17 procent.
Morden på lärare, fackföreningsmedlemmar och journalister har minskat, och mördarna sitter lyckligtvis redan i fängelse i flera fall som ett resultat av vår beslutsamhet att göra slut på straffrihet. Jag skulle åter vilja tillkännage vår entusiasm och vårt åtagande att ge skydd med särskild betoning på lärare, fackföreningsmedlemmar och journalister, eftersom ingen demokrati kan tillåta att de mördas.
Det våldsamma dödandet av inhemsk befolkning, inhemska biståndsarbetare och miljöaktivister, som grymt förföljts av terroristgrupper, har minskat till följd av statlig närvaro i stamterritorierna.
Terrorismen har lett till interna fördrivanden, vilket är en av våra största tragedier. Under det senaste året minskade den med 53 procent, och 11 140 familjer har återvänt till sina stamorter.
Även om vi har gjort vissa framsteg har arbetet knappt inletts. Vilket land kan godta 2 200 kidnappningar under ett år? Vi kommer inte att utropa oss till segrare förrän massakrerna och terrordåden är helt utrotade, eftersom vartenda ett av dem smärtar hela nationen, som till exempel den bilbomb som Farc-gerillan sprängde på klubben El Nogal för exakt ett år sedan, som dödade 33 och skadade 173, eller den lantarbetare från La Unión Peneya, som brändes levande av terrorgerillorna eftersom han vägrade överge sitt hem och därigenom öka antalet fördrivna personer, eller bondkvinnan från Tibú, som förlorade sitt ben på grund av en mina då hon var ute och gick med sin femåriga dotter.
Kongressen antog den institutionella reform som innebär att antiterroristlagar införs under nationell och internationell debatt. De befogenheter som säkerhetsstyrkorna har fått för att gripa, hejda och genomföra räder vid terrorism har sedan lett till godkännandet av en skriven lag, liksom andra garantier som plikten att föra fram målet inför domstol inom 36 timmar, omedelbar rapport till åklagarmyndigheten och periodisk kontroll som kongressen svarar för.
Lagstiftningen är inte lika sträng som den som gäller i många västerländska demokratier.
Jag anser att världen måste ompröva idén att den typ av makt som placeras i händerna på regeringar sätter mänskliga rättigheter på spel, eftersom dessa rättigheter måste respekteras till fullo och på samma sätt av både domstolarna och det verkställande organet.
Jag klassificerar våldsamma grupper som terrorister baserat på deras handlingars karaktär, Colombias demokratiska bakgrund, den jämförbara internationella lagstiftningen, källan till deras resurser och resultatet av deras verksamhet.
Personer som placerar ut truppminor, dödar barn, njuter av sin egen grymhet och agerar förrädiskt kan inte beskrivas som någonting annat än terrorister.
Personer som attackerar demokratin genom våldshandlingar, samtidigt som Colombia har bestämt sig för att ge garantier till alla uttryck av politiskt tänkande, kan inte beskrivas som någonting annat än terrorister.
Personer som av ideologiska eller andra skäl utnyttjar eller hotar med våld definieras som terrorister enligt många länders lagstiftning. På samma sätt kan någon som uppträder på detta vis i Colombia inte beskrivas som någonting annat än en terrorist.
Personer som finansierar våld med illegal narkotika och kidnappningar, som förstör människors värdighet, frihet och ekologi, kan inte beskrivas som någonting annat än terrorister.
Personer som utnyttjar fattigdom och ojämlikhet för att rättfärdiga våld och sedan orsakar mer fattigdom och mer ojämlikhet genom bruket av detta våld, kan inte beskrivas som någonting annat än terrorister.
Jag är inte emot en framförhandlad lösning, men den får inte blandas med terrorism. Ett slut på fientligheterna är ett krav, men nedrustning och demobilisering kräver långa tidsplaner.
Colombia har haft en ädel tradition att förhandla fram lösningar med väpnade grupper. Min företrädare president Andrés Pastrana gjorde en enorm insats för att förhandla med Farc. Hans goda tro och patriotism gäckades på ett fegt sätt av Farc, som utvidgade sitt brottsliga rike medan nationen väntade och hoppades på ett fredsavtal.
Jag har, med risk för att det kommer att tillintetgöras totalt av institutionerna, gjort demokratisk säkerhet till en prioritering, eftersom det kommer att få de väpnade grupperna att uppskatta behovet av seriösa förhandlingar.
Trots detta har ansträngningar gjorts för att inleda förhandlingar med dem.
Med hjälp av katolska kyrkan, Kuba, medling från Group of Friendly Nations och Group of Facilitator Countries, har vi sökt en dialog med ELN-gerillan. Hittills har vi inte sett några resultat trots vår villighet. De är rädda att ta några steg mot fred utan att ha tillåtelse av Farc.
Katolska kyrkan erbjöd sig att medla med de olagliga medborgargardena, och jag beslutade att låta det fortsätta. Jag accepterade att fredsmedlaren skulle inleda sin dialog när dessa organisationer förklarade att fientligheterna hade upphört. Det är dags att uppdatera och övervaka denna vapenvila, för vilken stödet från Amerikanska samarbetsorganisationen (OAS) är oerhört viktigt, och detta måste snabbt leda till att fler medlemmar av dessa grupper visar en äkta önskan om fred.
När staten och samhället attackeras våldsamt attackeras den rättsliga ordningen också, på samma sätt som när man hävdar att de försvaras genom appeller om våld och handlingar från olagliga gruppers sida.
Vi måste återvinna principen om särskilt institutionellt skydd för medborgare. Vi bidrar till att nå detta mål genom att demobilisera dessa olagliga medborgargarden.
Regeringens militära åtgärder har varit obevekliga mot de falanger bland medborgargardena som inte har respekterat vapenvilan. Detta framgår av antalet demobiliseringar, som ökade med 85 procent under 2003 i jämförelse med 2002, och antalet gripna, som ökade med 135 procent under samma period.
Lagförslaget om alternativ bestraffning, som diskuteras vitt och brett, syftar till att underlätta fredsavtal, utan straffrihet, i harmoni med rättvisan. Även om förhandlingarna sammanfaller med den process som läggs fram tillsammans med nödvärnsgrupper, behövs det ännu mer för gerillastyrkorna, som har fler medlemmar och en hög demobiliseringsnivå under den sittande regeringen.
Inom ramen för denna lagstiftning måste vi se bakåt i tiden och föregripa framtiden. Det är i dag oacceptabelt att förlåta fasansfulla brott som begåtts tidigare, och det skulle också vara oacceptabelt om den lag som vi antar ändras i enlighet med en politisk benägenhet mot andra utövare av terror som vill förhandla i morgon.
Under denna regeringsperiod har nästan 4 500 medlemmar av väpnade grupper demobiliserats, 68 procent av dem är medlemmar av gerillaorganisationen Farc. De har mottagits med fullständig storsinthet, och staten har gjort enorma ansträngningar för att hjälpa dem att återanpassa sig till samhället. Detta antal överstiger det som har uppnåtts i fredsprocesser under gångna decennier.
Farc håller mer än 1 000 personer som gisslan, däribland kongressmän, medlemmar av säkerhetsstyrkorna och den f.d. presidentkandidaten Ingrid Betancur, som både har colombianskt och franskt medborgarskap. Jag förstår deras familjers smärta, och det internationella intresset för ett humanitärt avtal. Jag började med att ställa upp villkor som innebär att fientligheterna skall upphöra och att en dialog skall inledas. Mina samtal med kyrkan, den franska regeringen, FN:s generalsekreterare Kofi Annan och offrens familjer fick mig att acceptera strävan efter ett avtal på grundval av de förhandlingar som hölls under Förenta nationernas beskydd, frisläppandet av alla i gisslan, och terroristernas åtagande att inte återuppta sin brottsliga verksamhet när de lämnar fängelset, med effektiva garantier, som att de bor i ett land där avtalet respekteras.
Utan de effektiva garantierna för att de inte skall återgå till brottslighet kan regeringen inte frisläppa terrorgerillorna. Annars skulle vi inte respektera säkerhetsstyrkornas uppoffringar, utan motarbeta deras verksamhet och tillintetgöra den folkliga andan att respektera lagen. Vi skulle öppna dörren för ständig utpressning mot staten och samhället.
Vi måste komma ihåg att det å ena sidan finns respektabla medborgare som kidnappas av terrorister, medan det å andra sidan sitter terrorister i fängelse. Vi måste komma ihåg att krig är en sak och att terrorism är något helt annat. I krig finns det parter vars legitimitet erkänns i syfte att få till stånd humanitära avtal, medan det i fallet med terrorism finns en mördare och ett offer som är samhället, rättigheterna och välfärden som vi måste skydda med hjälp av institutionella vapen.
Myndigheten kan därför inte ge upp befriandet av gisslan, trots förbrytarens grymhet, som bevisats av de mördare som dödade Gilberto Echeverri, Guillermo Gaviria, Doris Gil, Helmut Bickenback, Chikao Muramatsu och många medlemmar av säkerhetsstyrkorna. Farc har mördat försvarslösa medborgare när de trodde att myndigheterna fanns i närheten av den plats där man höll dem i fångenskap.
Inga förhandlingar kan tillåtas att stärka mördaren.
Colombia är en social demokrati. 63 procent av landets budget, med undantag för skuldåterbetalningar, är inriktad på socialt skydd, utbildning och hälsovård, direkt och med hjälp av decentralisering.
Terrorismen har ökat fattigdomen. Det krävs att vi övervinner denna fattigdom för att skapa fred. Regeringen arbetar med en plan som kallas ”Rättvisans sju verktyg”, och de är följande: utbildningsrevolution, socialt skydd, främjandet av ekonomisk solidaritet, social förvaltning av landsbygden, av offentliga tjänster, ett land av ägare och kvalitativt stadsliv.
Täckningen för låg- och mellanstadieundervisning nådde 86,3 procent, statens tekniska utbildningsförvaltning kommer att nå sitt fyraåriga mål att öka antalet studenter från 1 070 000 per år till 4 000 000; de olika livsmedelsförsörjningsprogrammen för barn gynnar 5 000 000 barn; krediten för småföretag ökade med 57 procent förra året.
Vi har så många sociala problem, men vi är fast beslutna att få bukt med dem.
Ekonomin växte med mellan 3,7 och 4 procent förra året, då vi förväntade oss 2 procent. Förra året sjönk arbetslöshetsgraden med tre punkter, och arbetslöshetsgisslet stod stilla på 12,3 procent.
Ojämlikheten i Colombia beror inte på privata företag, utan på bristen på privata företag. Organiserade privata företag har topptjänstemän anställda för att bidra till solidaritet med sina arbetstagare och resten av befolkningen. Våra arbetsgivare betalar större delen av de skattemässiga skyldigheterna, och de senaste skattereformerna har höjt deras skatter.
Terrorismen har stoppat expansionen av privata företag, och detta har lett till att bristen på affärsmässiga metoder har kompletterats med fattigdom.
Vi främjar med entusiasm arbetstagares företag, kooperativ och att användare och arbetstagare deltar i tillhandahållandet av offentliga tjänster.
Vi tror på social kapitalism. För att bekämpa de punkter där landsbygdsegendom som ligger i händerna på narkotikasmugglare och terrorister i kombination finns koncentrerad, antog vi en lag för att påskynda förfarandena för att beslagta tillgångar. Förra året ökade antalet avgörande domar från 5 till 61.
Europeiska unionen har givit oss ett oerhört värdefullt stöd, och jag skulle vilja tacka er för det. Vi är starkt förpliktade av Londonförklaringen. Den har varit en viktig källa till demokratiskt åtagande, ett viktigt tecken på stöd från EU. Gemenskapen välkomnar finansieringen av fredslaboratorierna.
Vi behöver samarbeta ytterligare för att förgöra narkotikan. Utan narkotika skulle det inte finnas någon terrorism. Detta är inte rätt tillfälle att förebrå vissa människor för att de tillverkar den och andra för att de konsumerar den. Problemet är så omfattande att alla toleranta länder till slutar blir tillverkare, smugglare och konsumenter. Det är dags att förgöra narkotikan. Våra lantarbetare som odlar den känner sig bedragna av terroristerna, och de tycker att deras värdighet kränks. De längtar efter alternativ. Vi har nu 20 000 skogvaktare med familjer som ser efter de kokainfria områdena och som övervakar djungelns återhämtning. Varje familj får omkring 2 000 US-dollar per år. Vi måste öka det antalet till 50 000 familjer.
Unga européer måste bli medvetna om att narkotikaodlingen har förstört 1 700 000 hektar av tropisk djungel i Colombia, precis i början av Amazondalen, som är allvarligt hotad av detta gissel.
Vi i Andinska gemenskapen är oroade över att Europeiska unionen inte har beslutat att förhandla om ett frihandelsavtal med våra länder, när den har uppdaterat avtalen med Mexiko och Chile, och har på förslag att lägga fram det tillsammans med Mercosur. Den andinska integreringens brister, som anges som skäl för att inte förhandla om detta avtal, skulle kunna övervinnas med hjälp av de åtaganden som skulle införas genom ett avtal med Europeiska unionen.
Vi är tacksamma för utvidgningen av det allmänna preferenssystemet, och vi begär ödmjukt att det skall behållas tills det ersätts med ett permanent avtal.
Jag talar inför detta parlament med djup respekt, med tacksamhet för det intresse som ni har visat och ert ständiga bistånd till Colombia. Jag är medveten om att de lösningar som min regering söker för mitt lands invecklade problem är kontroversiella. Jag skulle vilja upprepa att jag tror på kreativt övervägande. Övervägande är mer konstruktivt än frånvaro. Debatt är mer konstruktivt än frånvaro. Konstruktiv polemik skapar mer än övergivna sittplatser. Ni känner till min oförsonliga inställning gentemot terrorismen. Min generation har inte upplevt en enda dag av fred. Det land som vi önskar för våra barn och framtida medborgare måste vara ett fredligt och rättvist land. Ärade ledamöter av Europaparlamentet! Jag skulle ännu en gång vilja tala om för er att min kärlek till demokratin är djup.
Talmannen.
   – President Uribe! Jag tackar er för ert tal till parlamentet. I era avslutande ord talade ni om fördelarna med en dialog. Jag informerar parlamentet om att presidenten kommer att vara tillgänglig i eftermiddag för ömsesidiga överläggningar med gruppledarna och senare i eftermiddag för samtal med utskottet för utrikesfrågor, mänskliga rättigheter, gemensam säkerhet och försvarspolitik.
President Uribe! I er egenskap av statschef är detta ett utmärkt tillfälle att knyta kontakter med Europaparlamentet. Vi tackar för att vi får föra en dialog med er under dagens lopp.
