

Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är debatten om rådets och kommissionens uttalanden om förberedelse av Europeiska rådets möte i Bryssel den 15–16 juni, inklusive framtida åtgärder inom perioden för eftertanke, samt om en muntlig fråga (O-0033/2006 – B6-0208/2006) till kommissionen från Jo Leinen för utskottet för konstitutionella frågor om framtida åtgärder inom perioden för eftertanke.
Av denna anledning är Hans Winkler här på rådets vägnar, liksom José Manuel Barroso, kommissionens ordförande, i sällskap med Margot Wallström, kommissionens vice ordförande. 
Hans Winkler
   , . – Herr talman, herr kommissionsordförande, fru vice kommissionsordförande, mina damer och herrar! På några få dagar – till och med timmar – kommer det österrikiska ordförandeskapet att uppleva en höjdpunkt i utformandet av Europeiska rådet som kommer att ge oss möjlighet att ta upp och diskutera en lång rad frågor som vårt ordförandeskap har behandlat, och att skapa resultat. Under det österrikiska ordförandeskapet har en mängd ärenden tagits upp, och en mängd sådana ärenden och problem har blivit lösta – väldigt ofta tillsammans med er, Europaparlamentet.
Ämnena för detta möte i Europeiska rådet är av mycket skiftande karaktär, så jag kommer att tvingas begränsa mig till en kortfattad sammanfattning av många av dem. Jag påstår inte att jag ska behandla allt, eftersom jag naturligtvis vill undvika att inkräkta alltför mycket på parlamentsledamöternas talartid.
Det kommande toppmötet kommer att bli ett arbetstoppmöte. Det finns inga epokgörande beslut på dagordningen, men det österrikiska ordförandeskapets skörd – i de fall som den inte redan har tagits in – kommer att stå precis utanför ladugårdsdörren. Ladugårdsdörren är öppen, och nu vill vi få in skörden under tak.
Under de senaste veckorna och månaderna har det österrikiska ordförandeskapet börjat utarbeta en dubbel strategi för att föra EU framåt – och detta gäller också det kommande Europeiska rådet. För det första har detta inneburit att ta upp särskilda frågor i syfte att utveckla de frågor som står folket närmast: frågor om välstånd, ekonomisk tillväxt, arbetstrygghet, inre och yttre säkerhet, social trygghet, tryggad energiförsörjning och mycket mer.
För det andra har denna strategi inneburit att den fortlöpande debatten om Europas framtid har återupplivats. Inom denna dubbla strategi där särskilda frågor förenas med Europas framtid kommer också Europeiska rådets dagordning att utformas. Därför kommer rådets dagordning först och främst att innehålla ett antal frågor som alla deltagare anser kräver lösningar på EU-nivå. Detta är frågor som ställer våra samhällen och medborgare inför problem som det i en globaliserad värld inte går att ta itu med på ett klokt sätt utan en samlad ansträngning från samtliga EU:s medlemsstater och, skulle jag vilja tillägga, alla EU:s institutioner.
Den första stora samlingen frågor rör områdena säkerhet, frihet och rättvisa. Alla opinionsundersökningar om detta, inbegripet den som kommissionen genomfört – och även vice kommissionsordförande Margot Wallström har påpekat detta otaliga gånger – visar att allmänheten vill ha mer EU, förväntar sig mer av EU, på detta särskilda område. Under de senaste sex månaderna har en mängd konkreta framsteg gjorts på detta område. Jag ska bara kort nämna strategin för kampen mot terrorism, utvidgningen av Schengenområdet och slutsatsen om viseringslättnader och återtagandeavtal med åtskilliga tredjeländer.
Vi har också investerat en mängd tid och energi i en strategi för den yttre dimensionen av rättsliga och inrikes frågor under de senaste sex månaderna – den omfattar att påbörja utvecklingen av ett säkerhetsbälte, som det var, runt EU – och vi har inlett ett säkerhetspartnerskap mellan EU, våra grannländer, Ryssland och Förenta staterna. Wieninitiativet, som man kom överens om vid ett trepartstoppmöte mellan EU, Ryssland och Förenta staterna, kommer också att återspeglas i slutsatserna från Europeiska rådet.
Invandring har varit och förblir en särskilt viktig fråga, och rådet kommer också att ta upp den på grundval av ett antal enskilda fall. Tiden tillåter mig inte att gå in på alltför mycket detaljer. Denna viktiga fråga förtjänar en egen debatt, där den skulle behöva undersökas från olika synvinklar: inte bara från perspektivet med kampen mot illegal invandring samt rättsligt och polisiärt samarbete, utan också från ett utvecklingsperspektiv. Eftersom jag har varit ansvarig för utvecklingsfrågor under de senaste sex månaderna kan jag säga att vi har gjort ett betydande arbete när det gäller invandrarfrågan inom ramen för EU:s utvecklingsstrategi också, och att detta är en viktig linje som vi inte får glömma, inte heller när vi lägger fram problemet för allmänheten. Det råder inga tvivel om att enskilda åtgärder inte kommer att vara till någon nytta i denna mening; det enda som kommer att hjälpa är ett effektivt åtgärdspaket.
Allt som jag hittills har nämnt är naturligtvis ett pågående arbete, och därför kommer Europeiska rådet troligen att bjuda in de berörda parterna för att hålla arbetstakten uppe på alla dessa områden.
EU borde också tillföra större säkerhet genom sina ansträngningar för att förbättra sin kapacitet inom katastrof- och krisberedskap. Österrike har varit synnerligen engagerat i detta under sina månader som ordförandeland. En rapport kommer att läggas fram inför Europeiska rådet där hittills gjorda framsteg förtecknas med rekommendationer om ytterligare åtgärder. Förre kommissionsledamoten och Frankrikes förre utrikesminister Michel Barnier har lagt fram en oerhört heltäckande, stimulerande och framsynt rapport, som tveklöst kommer att undersökas noggrant av alla EU:s institutioner under de kommande veckorna och månaderna. Den innehåller ett antal goda idéer för att lösa detta problem till förmån för den allmänna säkerheten.
En annan mycket viktig fråga som inte kan lösas förnuftigt utan alleuropeiska lösningar är frågan om hållbar utveckling. Som vi känner till har EU haft en strategi för detta sedan Europeiska rådet i Göteborg 2001, vars syfte är att alla beslut ska återspegla den ansvarsfulla hanteringen av naturtillgångar. Denna riktlinje har nu blivit fullständigt förnyad under det österrikiska ordförandeskapet och vidareutvecklad till en ambitiös, övergripande, ny strategi för en lång rad nyckelområden såsom klimatförändringar, ren energi, transport och betoning på hållbara konsumtions- och produktionsmönster. Frågan om klimatförändring finns också med på dagordningen i detta sammanhang.
Frågan om Lissabonstrategin är naturligtvis ett annat viktigt ämne för det möte med Europeiska rådet som nu ska hållas i Bryssel. Som också kansler Wolfgang Schüssel rapporterade här detaljundersökte Europeiska rådet denna strategi i mars, och tillhandahöll en hel del specificerad vägledning. Sedan dess har framgång uppnåtts i form av två viktiga milstolpar: kompromissen om frihet att erbjuda tjänster, för vilken rådet är mycket tacksam mot parlamentet – jag skulle vilja göra detta fullkomligt klart och uttrycka mitt tack till kammaren – och principöverenskommelsen om det sjunde ramprogrammet. När det gäller tjänstedirektivet höll rådet kvar vid parlamentets kompromiss så troget som möjligt. Detta direktiv är ett bra exempel på hur EU:s institutioner, när de samarbetar konstruktivt och effektivt, kan uppnå konkreta framsteg som gynnar våra medborgare. Det österrikiska ordförandeskapet är särskilt tacksamt mot parlamentet för detta.
Det säger sig självt att frågan om energipolitiken kommer att bli ett annat viktigt ämne för Europeiska rådet. Denna fråga har undersökts och diskuterats vid ett stort antal tillfällen, däribland i förhållande till tredjeländer – och i går hade jag möjlighet att rapportera om toppmötet med Ryska federationen inför kammaren. När det gäller diskussionen inom rådet har tonvikten lagts på de nödvändiga interna åtgärderna, som att förbättra energieffektivitet och övergå till förnybara energikällor. Vi måste nu också vidta yttre åtgärder, och i detta syfte behöver vi en gemensam, aktiv strategi som är ordentligt genomtänkt i geostrategisk bemärkelse. När det gäller Europeiska rådets instruktioner har kommissionen och rådets generalsekreterare Javier Solana förberett ett strategidokument som kommer att läggas fram inför Europeiska rådet.
En annan fråga där allmänheten, enligt opinionsundersökningar, förväntar sig mer EU är i frågan om utrikespolitik, om EU:s yttre förbindelser. Majoriteten av den europeiska allmänheten vill att EU spelar en viktig roll på den internationella arenan. Trots de senaste årens framgångar – och jag anser att de har varit ansenliga – har EU fortfarande inte den tyngd som anstår dess ekonomiska makt och dess bidrag till internationell handel. Det återstår ett antal brister som måste avhjälpas, och kommissionen ska ha tack för att den håller på att förbereda ett idédokument om detta, i vilket ett antal förslag läggs fram. Jag är säker på att kommissionens ordförande också kommer att rapportera om detta.
Frågan om att förbättra unionens verksamhet finns naturligtvis också med på Europeiska rådets dagordning. Denna rätt så grandiosa titel täcker Europeiska rådets ansträngningar för att nå konkreta framsteg som också är mätbara för enskilda medborgare. Detta omfattar ett antal initiativ som jag kort skulle vilja nämna. Ett initiativ som är mycket viktigt för det österrikiska ordförandeskapet – och, skulle jag vilja tillägga, för mig personligen – är frågan om rådets öppenhet. Dessa ansträngningar är inget nytt – det hade redan gjorts framsteg i denna riktning – men det österrikiska ordförandeskapet har försökt att finna en global strategi som syftar till att skapa en ny medvetenhet när det gäller öppenhet, som den var. Kärnan i detta förslag utgörs av att göra hela medbeslutandeförfarandet i alla dess skeden öppna för allmänheten. Vi anser att detta också är ett sätt att förbättra allmänhetens förtroende. Vi har ännu inte löst alla reservationer, men vårt ordförandeskap är fast beslutet i sin avsikt att arbeta mot detta fram till sista tänkbara minut.
Subsidiaritetsprincipen har varit en viktig fråga eftersom vi utan tvivel, utöver en medvetenhet för öppenhet, behöver en större medvetenhet för subsidiaritetsprincipen. Jag skulle vilja göra det fullständig klart – eftersom jag vet att det i synnerhet här i kammaren uttrycks tvivel om och om igen – att vi inte talar om en önskan om åternationalisering här. Jag önskar klargöra att vårt ordförandeskap har vägletts av ett annat mål. Vi talar om att hjälpa till att inrikta de europeiska åtgärderna på de särskilda områden där EU kan skapa mervärde.
I detta syfte organiserade det österrikiska ordförandeskapet en konferens som hölls i mitten av april i S:t Pölten, Österrike, med titeln [EU börjar hemma]. Under denna konferens upplevde vi naturligtvis ett stort deltagande från parlamentsledamöternas sida, och ni känner till de intressanta förslag som lades fram där. Det är viktigt för oss att denna fråga nu blir en fast punkt på dagordningen och att den hålls i åtanke ännu mer medvetet än tidigare.
Jag ska bara kort nämna de omfattande framsteg som vi har lyckats göra – och jag hoppas att detta verkligen kommer att vara fallet – när det gäller frågan om kommittéförfarandet. Detta handlar om kontrollbefogenheter; det handlar om att kommissionen, parlamentet och rådet samspelar på ett effektivt sätt. Om det beslut som utarbetades i går mellan förhandlarna nu kan drivas igenom – både i rådet och i parlamentet – kommer vi att ha gjort framsteg som, även om det gäller en ganska torr fråga, likväl är viktiga för vårt samarbete.
Jag skulle nu vilja övergå till den sista delen av mitt tal: Europas framtid, den konstitutionella processen och perioden av eftertanke. Perioden av eftertanke som Europeiska rådet beslutade om i juni förra året har inneburit att många medlemsstater har vidtagit mer eller mindre intensiva initiativ för att sätta i gång en riktig debatt om det europeiska projektet. Frågan om europeisk identitet måste också granskas från olika utgångspunkter. Jag skulle vilja påminna kammaren om konferensen [Ljudet av Europa] i början av det österrikiska ordförandeskapet, och också om ett evenemang som, enligt min mening, definitivt kan kallas en succé – evenemanget [Café Europa] som genomfördes samtidigt i alla huvudstäder på Europadagen.
Kommissionen har också varit mycket aktiv och utvecklat sin plan D. Jag skulle vilja uttrycka mitt särskilda tack till kommissionens vice ordförande Margot Wallström för hennes konstruktiva samarbete. Vi har haft en god arbetsförbindelse med kommissionen, som har främjat mer öppenhet och ett bättre gensvar på medborgarnas krav och förväntningar. Det har framkommit att medlemsstater skulle vilja utvidga denna period av eftertanke i en eller annan form med åtminstone ett år. De detaljerade planerna och vad som ska ske efteråt kommer att diskuteras intensivt vid Europeiska rådets möte, och relevanta förslag kommer att läggas fram.
Om jag går över till ämnet konstitutionsfördraget, har vi lyckats att bryta den tystnad som inledningsvis rådde. Det var inte en på förhand given slutsats att denna debatt skulle kunna återupplivas, men vi arbetade hårt med det, och i slutet av maj lyckades vi diskutera denna fråga utrikesministrarna emellan för första gången på över ett år. Som en av deltagarna i denna diskussion kan jag säga att den var mycket öppen, omfattande, användbar och klargjorde vägen framåt på många punkter, även om inga särskilda beslut fattades. Det står klart för oss alla att de problem som det är och var meningen att man skulle lösa med hjälp av konstitutionsfördraget fortfarande står på EU:s gemensamma dagordning, och att vi måste fortsätta det konstitutionella projektet som ett gemensamt EU-projekt.
Diskussionen mellan utrikesministrarna i Klosterneuburg visade också att tiden inte är mogen ännu för en slutgiltig lösning på de rättsliga frågor som hör samman med konstitutionsfördraget, eftersom alla medlemsstater ännu inte är beredda. Det kommer därför att bli en utmaning för hela unionen och en särskild utmaning för de kommande ordförandeskapen att arbeta för att se till att det råder klarhet om den rättsliga grunden för EU:s framtid före 2009. När allt kommer omkring är 2009 ett avgörande år av åtskilliga anledningar: EU kommer inte bara att uppleva ett nytt Europaparlament, utan också en eller två institutionella utmaningar, som exempelvis en ny sammansättning av kommissionen.
Det är ännu inte möjligt att avgöra det exakta ämbetsområde som Europeiska rådet kommer att beviljas i detta avseende, om en tidsram kommer att fastställas – och, om det blir så, hur den kommer att bli – eller hur man ska fortsätta när det gäller detta. Stats- och regeringscheferna kommer att diskutera och fatta beslut om detta. Jag menar att detta säkerligen kommer att vara ett av nyckelämnena vid det kommande mötet i Europeiska rådet. En sak är dock klar när det gäller det österrikiska ordförandeskapet: vi måste samarbeta med alla medlemsstater och alla institutioner för att göra framsteg i de nyckelfrågor som rör Europeiska unionens framtid.
Avslutningsvis har vi EU:s utvidgning, en annan fråga som kommer att få en framträdande plats vid Europeiska rådet. Jag vill inte gå in på detaljer när det gäller enskilda länder. Ni känner till respektive förhandlingsstatus för Bulgarien och Rumänien, som – hoppas vi alla – kommer att ansluta sig till unionen den 1 januari 2007. Ni följer förmodligen de framsteg som gjordes i förrgår vid anslutningskonferensen med Turkiet och Kroatien med tanke på alla de problem som uppstått i synnerhet i Turkiets fall. I Klosterneuburg lyckades utrikesministrarna nå vissa överenskommelser när det gällde ytterligare gemensamma åtgärder. Stats- och regeringscheferna kommer att fortsätta denna diskussion och bestämma hur man ska gå vidare under de kommande månaderna. Det har framkommit att kommissionen under andra halvan av detta år bland annat kommer att utarbeta ett bidrag till debatten om Europeiska unionens kapacitet för att klara av utvidgningen – som även parlamentet har uppmanat till, som ni känner till.
I slutsatserna från Europeiska rådet kommer situationen på västra Balkan att nämnas. Som ni vet har detta varit en särskild prioritering för det österrikiska ordförandeskapet. Denna fråga ska ses mot bakgrund av en politik om fred och stabilitet på Balkan. Vi ska därför ännu en gång hänvisa till Salzburgförklaringen som gjordes av utrikesministrarna och till möjligheterna till EU-medlemskap som ställts i utsikt för länderna på västra Balkan. Ett antal utrikesfrågor kommer att tas upp vid Europeiska rådet, och de kommer att bli föremål för förklaringar: om västra Balkan, Iran, Irak, Libanon och Mellanöstern var för sig, och EU:s strategi för Afrika kommer också att finnas på dagordningen.
Som ni ser finns det en omfattande programöversikt på lager för våra stats- och regeringschefer och kommissionens ordförande. Jag hoppas att ni kommer att hålla med om att vi har arbetat hårt under de senaste månaderna när det gäller att göra vissa framsteg i alla dessa viktiga frågor, och vi hoppas att Europeiska rådet kommer att lyckas när det gäller att avrunda flera ärenden och stimulera sådana diskussioner om andra ämnen som kommer att krävas under den kommande perioden när det gäller EU:s och våra medborgares intressen.
José Manuel Barroso
   , . – Herr talman, herr Winkler, mina damer och herrar! Ett år efter inledningen av perioden av eftertanke är det dags att se över läget. I vilket skede befinner vi oss? Vad kan vi göra för att driva EU framåt? Vad kan man förvänta sig från Europeiska rådet?
Jag ska börja med att tala om för er att EU är hemsökt av ett spöke: nämligen europessimismen. Samtidigt som vi redan hade den traditionella euroskepticismen hos dem som aldrig har velat att EU blir ett politiskt projekt, har vi nu pessimismen hos dem som tycker om att se sig själva som ståndaktiga européer och som väldigt ofta ger vika för ett tillstånd av ”kriskultur”, varenda en av dem angelägen om att visa att i dag har han eller hon en bättre idé än sin nästa om skälen till varför EU genomgår en djup kris.
Vad har orsakat denna europessimism? I mångt och mycket har det varit den skugga som kastades av ”nej”-rösterna i folkomröstningarna i två av våra medlemsstater. Denna skugga har väckt tvivel om EU och om EU:s förmåga att fastställa ett projekt för oss för att leva tillsammans som européer. Detta är ett av skälen till att vi behöver finna en lösning på det konstitutionella problemet. Jag skulle vilja göra det fullkomligt klart: vi i Europeiska kommissionen är för principerna, värderingarna och innehållet i konstitutionsfördraget.
Det handlar i första hand om att veta varför vi behöver denna konstitutionella text. Vad förlorar vi genom att inte ha ett konstitutionsfördrag? Vi förlorar ett klargörande av befogenheterna på de olika nivåerna, vi förlorar en utvidgning av medbeslutandeförfarandet och en utvidgning av omröstning med kvalificerad majoritet, vi förlorar en lagligt bindande stadga om de grundläggande rättigheterna, vi förlorar en europeisk utrikesminister som också skulle fungera som kommissionens vice ordförande och vi förlorar mer effektiva åtgärder på områden som folkhälsa, livsmedelssäkerhet och till och med energi, eftersom konstitutionen skulle ha inneburit utvidgade befogenheter på detta område. Vi förlorar också en extra kraft i utrikesfrågor.
På denna punkt skulle jag vilja säga till er – och min ett och ett halvt års långa erfarenhet som kommissionsordförande bekräftar detta – att vi inom EU verkligen behöver det som konstitutionsfördraget tillhandahöll oss externt: mer effektivitet, mer demokrati och mer fasthet.
De befintliga fördragen ger oss inte utrymme att nå alla dessa mål till fullo. Låt oss tala klarspråk; Nicefördraget är inte tillräckligt.
Det handlar om att veta hur vi ska få bukt med denna situation. Kommer vi att lyckas med att rätta till detta problem genom att tala om konstitutionen dag in och dag ut? Kommer vi att lyckas lösa detta problem genom att begränsa oss själva till en pragmatisk strategi? Jag skulle vilja säga nej; jag skulle påstå att vi måste undvika två fallgropar. För det första den fälla som innebär att man säger, som vissa skulle vilja få det till, att konstitutionen är död och begraven, och att vi bara borde göra praktiska saker: detta skulle vara farligt för EU. Dessutom skulle jag vilja påpeka att det också skulle vara farligt för EU om vi vid detta tillfälle skulle låta oss själva fastna i en rent institutionell eller konstitutionell debatt; om vi skulle hävda att vi försenas nu medan vi väntar på en lösning på det konstitutionella problemet.
Det är därför som vi måste gå framåt på två nivåer, vilket förklaras i vårt dokument av den 10 maj om den dubbla strategin. Den första nivån hör samman med ett EU som ska visa resultat, ett EU av praktiska projekt, men – och vi närmar oss den andra nivån – ett EU som ska visa resultat som inte befinner i opposition mot, som inte är ett alternativ till, ett politiskt EU, och detta är tvärtemot en förutsättning för att vinna medborgarnas stöd för EU som ett stort politisk projekt. Det handlar därför inte om att välja mellan ett EU som skapar resultat och ett institutionellt EU; det handlar om att välja dem båda. Vi behöver ett EU bestående av projekt och resultat om vi ska lyckas skapa ett stort projekt för EU.
Vad är detta EU som ska skapa resultat som är på förslag? Trots allt har vi redan uppnått vissa saker. Det är därför som jag inte kan instämma med alla dem som säger att EU helt har stannat av. Jag anser att de, om än oavsiktligt, förvärrar krissituationen. Jag förstår att det är analytikerns arbete att säga att EU har stannat av, men som politiska ledare har vi ett ansvar. Tror ni verkligen att vi kommer att återupprätta förtroendet bland européerna genom att bara sända ut negativa budskap? Nej. För att föra EU framåt måste vi ge nytt liv åt folks förhoppningar, återupprätta deras förtroende och visa de framsteg som har gjorts.
Sanningen är att även efter två ”nej”-röster i folkomröstningar lyckades vi lösa budgetfrågan för de kommande sju åren och göra det för 27 länder. Tack vare Europaparlamentets bidrag lyckades vi, trots allt, att finna politiska lösningar på det mycket kontroversiella problemet med tjänstedirektivet. Vi lyckades, trots allt, att nylansera Lissabonstrategin för tillväxt och sysselsättning. Vi har lanserat en gemensam energistrategi inom EU, något som var otänkbart för två år sedan. Låt oss därför fortsätta med att göra framsteg på grundval av praktiska projekt. Låt oss nå resultat så att vi kan skapa det rätta tillfället för att ta itu med den institutionella frågan.
I vårt dokument av den 10 maj lägger vi fram några praktiska förslag. Utan att gå in på detaljer i dessa förslag ännu en gång ska jag framhäva några av dem. Att se det som inte fungerar på den inre marknaden för att skydda konsumenterna inom EU. Att se vilka hinder som fortfarande står i vägen för att göra den stora europeiska marknaden fullständig. Att granska vårt sociala område: vilka hinder står i vägen för ett mer enat EU? Samtidigt som vi gör framsteg när det gäller frågan om marknaden måste vi göra framsteg med den sociala frågan. Att göra framsteg med hänsyn till rättvisa, samarbete och kampen mot terrorism och brottslighet på grundval av de befintliga fördragen. På grundval av de befintliga fördragen är det möjligt att göra mer när det gäller invandring och kampen mot illegal invandring, samtidigt som vi hanterar frågor som rör laglig invandring. Detta är en viktig fråga. Om medlemsstater vill göra mer, så kan de göra det baserat på själva fördragen. Detta är därför inte bara en institutionell fråga; detta handlar också om politisk vilja. Låt oss därför göra framsteg med hänsyn till rättvisa och säkerhet. Detta är områden där européerna uppmanar medlemsstaterna att göra mer, eftersom det i dag är uppenbart att ingen av oss kan bekämpa terrorism och stå upp mot utmaningarna från olaglig invandring på egen hand: vi måste samarbeta.
Det kan också göras mycket mer när det gäller den yttre dimensionen. Den rätta lösningen är den som konstitutionen omfattar: en utrikesminister, kommissionens vice ordförande. Vi måste slå samman våra kunskaper och resurser när det gäller utrikesfrågor, men med tanke på att det fortfarande inte finns någon konstitution lade kommissionen för några dagar sedan fram ett dokument som innehåller praktiska förslag för att öka Europeiska unionens effektivitet, fasthet och synlighet i utrikesfrågor. Dessutom har vi lagt fram några viktiga förslag när det gäller subsidiaritetsprincipen, öppenhet och bättre regelverk för EU.
Vi har där en rad praktiska projekt, och detta utan att nämna de två viktigaste områdena som, enligt min mening, kommer att slunga in EU i framtiden: energi, till följd av den grönbok som vi har lagt fram, och forskning. Detta är de två nyckelprioriteringarna.
Sanningen är att vår forskningsbudget kommer att öka med 60 procent de närmaste sju åren jämfört med den föregående perioden. Det är därför som vi lade fram förslag om att skapa ett nätverksbaserat europeiskt tekniskt institut, i syfte att ge våra forskningsansträngningar en europeisk kallelse och locka hit de bästa forskarna i världen. Varför är de bästa europeiska forskarna nu baserade i Förenta staterna? Varför lyckas vi inte locka hit de bästa kinesiska, latinamerikanska och amerikanska forskarna till EU? Vi behöver också ett symboliskt projekt utformat för att utnyttja våra förmågor på forskningsområdet.
Låt oss alltså samlas runt vissa praktiska projekt som kan återupprätta folks förtroende för EU: detta är projektens EU. Projektens EU räcker dock inte till; vi måste också lösa den institutionella frågan. Vad föreslår vi i denna fråga? Vi föreslår att gå vidare från den så kallade perioden av eftertanke och gå in i en period av åtagande.
Det första viktiga skedet infaller nästa år, när vi ska fira Europeiska gemenskapens 50-årsjubileum och Romfördragets 50-årsjubileum. Jag anser inte att stats- och regeringscheferna kan låta vår unions 50-årsjubileum komma och gå utan att de åtar sig projektet att leva tillsammans som européer. Det finns två möjligheter: antingen gör vi en förklaring som inriktas enbart på det förflutna, med andra ord en enkel hyllning, eller så gör vi en förklaring som inriktas på framtiden, ett slags förnyande av vårt åtagande för vårt gemensamma projekts skull.
Som kommissionsordförande anser jag att det är min plikt att uppmana stats- och regeringscheferna, som är de berörda parterna i våra projekt, att förnya sina åtaganden. Jag anser att även ni, som ledamöter av Europaparlamentet, kommer att ha rätt att fråga våra stats- och regeringschefer om de vill investera i detta projekt för att leva tillsammans som européer, något som behövs mer än någonsin i denna globaliserade värld. Det är detta som vi kommer att göra.
Det är därför som jag har föreslagit en förklaring som inte bara är en ny Messinaförklaring. Ni minns säkert Messinaförklaringen, efter misslyckandet med projektet för en europeisk försvarsgemenskap. Denna förklaring gjorde det möjligt att återuppliva EU och att sedan skapa Europeiska ekonomiska gemenskapen. Den undertecknades av utrikesministrarna. Detta är inte längre möjligt i dagsläget. Som jag redan har sagt: EU ska inte bli byråkratiskt, teknokratiskt eller bara diplomatiskt; EU måste bli demokratiskt. Det är därför som alla EU-institutioner måste delta, och det är därför som jag föreslår att denna förklaring undertecknas inte bara av stats- och regeringschefer, utan också av kommissionen och av Europaparlamentet, som innehar en viktig ställning nu för tiden i den europeiska integreringsprocessen.
Om vi, genom att lägga samman all vår energi i detta, lyckas med åtagandet kommer vi att få möjlighet att nylansera det europeiska konstitutionella förfarandet nästa år och processen med att bygga ett Europa som är ett utvidgat EU, och som innefattar en debatt om utvidgning.
Jag tror inte på ett EU i miniatyr, inte heller på ett delat EU som rör sig med olika hastighet mot samma mål. Jag tror inte heller att svaret på den aktuella situationen och på de svårigheter som EU möter skulle vara att säga ”låt oss dela på oss”. Ska vi låta ett eller två länder skapa ett mer avancerat EU, medan vi låter de andra släpa efter? Jag tycker inte det.
Jag anser att det är vår plikt att göra allt som står i vår makt för att få EU, i dess utvidgade format, att fungera. Jag säger detta till er mot bakgrund av viss tidigare erfarenhet. Om jag jämför den rådande situationen med det som hände 1992 till exempel, när det pågick förhandlingar med våra amerikanska, kinesiska, ryska och andra partner, kan jag tala om för er att EU är mycket mer respekterat utanför sina gränser nu för tiden än det var tidigare. Ett utvidgat EU är en förutsättning för ett kraftfullt EU.
Låt oss föra en debatt om utvidgning. Vi erkänner att vissa medborgare hyser tvivel om takten och vikten av utvidgningen. Låt oss föra en debatt om frågan om upptagningsförmåga, men låt oss göra det genom att betona det mervärde som utvidgningen redan har betytt för EU.
Det är detta EU som jag så innerligt önskar. Ett utvidgat EU, ett öppet EU, ett mer konkurrenskraftigt EU, ett EU som är mycket mer än bara en marknad, ett EU som har ett politiskt projekt, och ett politiskt projekt som grundas på idén om solidaritet, eftersom själva idén om en union inte existerar utan solidaritet. Detta är det stora projektet för 2000-talets EU. Inte ett stängt EU, inte heller ett litet EU i miniatyr, utan ett stort, utvidgat EU som är kapabelt att skapa globalisering, i stället för att lida av dess följder.
Detta är det stora projektet för EU. Om det ska genomföras är det avgörande att politiker träder ur den onda cirkeln av europessimism och kan börja bygga den ärbara cirkeln av förtroende, med praktiska resultat naturligtvis, men också med denna stora vision om vårt fantastiska EU.
Jo Leinen (PSE ),
   . – Herr talman, mina damer och herrar! Rådsordförandens och kommissionsordförandens anföranden har förmedlat det goda intrycket att den europeiska konstitutionen inte är död utan i högsta grad levande, och att det finns en gemensam vilja att föra detta viktiga europeiska projekt till ett framgångsrikt slut. Jag tror att parlamentet helhjärtat kan stödja det som vi har hört.
Det österrikiska ordförandeskapet har återupplivat den konstitutionella debatten. Detta är bra, och det har varit ett hårt arbete, men vi kan se att alla parter nu är tillbaka runt bordet och tillsammans överväger hur man ska gå vidare. Jag anser att åtskilliga frågor på dagordningen för toppmötet – från energipolitik till utvecklingspolitik och gemensam utrikespolitik – och många andra frågor skulle vara lättare att lösa med det nya konstitutionsfördraget än med det gamla Nicefördraget. Av denna anledning behöver vi en konstitutionell debatt som inte är institutionell, utan en i högsta grad politisk debatt. Vi måste också informera folk om kostnaderna för att inte ha konstitutionen. I vår resolution ber vi kommissionsordföranden att lägga fram en studie inför folket som visar allt det som vi håller på att förlora genom att inte ha detta nya fördrag.
Vid lunchdags ska kammaren rösta om en resolution som innehåller ett antal krav på och också idéer för nästa period för eftertanke och den fortsatta kursen för den konstitutionella processen. Det främsta meddelandet till toppmötet är att vi ännu en gång behöver en förklaring från alla 25 medlemsstater om att de stöder detta gemensamma projekt och också är villiga att fortsätta med ratificeringsförfarandet. Denna förklaring är nödvändig, eftersom andra offentliga uttalanden emellanåt har gett intryck av att de berörda medlemsstaterna distanserar sig själva från sina åtaganden, och att det skulle föreligga en verklig förtroendekris och en lojalitetskollaps bland medlemsstaterna. Jag hoppas att toppmötet lyckas sända ut detta meddelande.
Det andra punkten som jag skulle vilja ta upp är att vi skulle vilja varna för att lösa upp denna globala kompromiss och plocka ut godbitarna eller lägga ned fördraget. Detta skulle försvaga projektet för ett politiskt EU och äventyra sammanhållningen.
För det tredje är det ljuv musik i våra öron att man under toppmötet ska besluta om en tidsplan. EU har alltid varit framgångsrikt när det har arbetat mot ett tydligt mål och ett fastställt datum. Detta var fallet med den inre marknaden och med euron, och det måste nu också bli fallet med konstitutionen. Datumen 2007 och 2009 har nämnts: dessa stämmer överens med datumen i vår resolution, och vi behöver detta fördrag för Europavalet. Jag skulle vilja varna för att gå in i Europavalet med denna kris olöst – detta skulle stärka EU:s motståndare och öka euroskepticismen, kanske till och med minska valdeltagandet ännu en gång. Vi måste ha lyckats före 2009.
Vi anser att det krävs en särskild dialog med de två länder som röstade ”nej” i sina folkomröstningar. Det förblir en öppen fråga hur och under vilka omständigheter som dessa två länder skulle kunna gå vidare med ratificeringsförfarandet. Vi kan inte komma ifrån denna punkt. Sanningens minut kommer att infinna sig till följd av valen i Nederländerna och Frankrike, om inte tidigare, och deras partner måste få veta vad som exakt är problemet med fördraget. ”Nejet” var mycket svagt, och det hjälper oss inte mycket. Vi behöver ett särskilt förslag om hur vi kan hjälpa, och vad vi borde göra. Det är på tiden att vi får uppleva ett åtagande där denna fråga granskas noggrannare – den kan inte lösas av andra; ingen annan kan föra debatten i deras ställe. Insatsen måste komma från de två länderna själva, men de måste verkligen bli ombedda.
Min nästa punkt är att perioden av eftertanke utvidgas, och alla parter borde verkligen engagera sig för att delta i denna eftertanke. Vissa länder håller fortfarande tyst och engagerar sig inte. Det är dåligt för alla, eftersom också dessa länder alltjämt måste ratificera konstitutionen, och om befolkningen inte vet vad den ger sig in på och vad som väntar den är det dåligt för alla andra.
Vi anser att allmänhetens engagemang borde ökas. Kommissionsledamot Margot Wallströms plan D är bra. Vi måste också göra vår del för att se till att det finns ännu mer pengar tillgängliga. Vi behöver helt enkelt resurser, och vi behöver också gränsöverskridande projekt snarare än bara nationella debatter. Vi måste fortsätta att främja detta element – från en medborgare till en annan, från en unionsmedborgare till en annan.
Vi har genomfört ett mycket lyckat interparlamentariskt forum. Denna process kräver att inte bara den verkställande makten deltar, utan också de lagstiftande organen, parlamenten, och vi, parlamentet, är villiga att fortsätta denna interparlamentariska dialog.
Det måste klargöras i slutet av denna debatt att EU inte bara är Bryssel; EU är vi alla, var vi än lever i våra länder, regioner och samhällen – och om vi lyckas med detta har vi nått verklig framgång.
Margot Wallström,
   . – Herr talman! Tack för att ni har gett mig möjligheten att svara på Jo Leinens fråga, ett år efter de franska och nederländska nej-omröstningarna och bara en dag före mötet med Europeiska rådet. Det ger mig också tillfälle att meddela kommissionens ståndpunkt om perioden av eftertanke och om den konstitutionella processen. Jag svarade delvis på denna fråga förra månaden när jag lade fram kommissionens två meddelanden till Europeiska rådet inför denna kammare – utvärderingen av perioden av eftertanke och plan D – samt agendan för EU-medborgarna, för att EU ska visa resultat. Som ordförande José Manuel Barroso redan har nämnt har vi fastställt en agenda för EU-medborgarna med dessa konkreta projekt och det som vi vill åstadkomma.
Innan jag tar upp de kommande åtgärderna som måste vidtas, låt mig först säga detta om de första åtgärderna. Kommissionen fortsätter att vara till fullo engagerad i principerna, värderingarna och de effektiva fördelar som konstitutionsfördraget skulle tillföra, som ni redan har hört. Vi välkomnar också ytterligare ratificeringar, som från det estniska parlamentet nyligen, och det som vi har hört tillkännages av det tillträdande finska ordförandeskapet.
Jag skulle också vilja svara på Jo Leinens fråga och förslag om att se över effekterna av ett ”nej” till konstitutionen eller inget konstitutionsfördrag alls, och vi är mycket villiga att göra detta. Jag anser att vi borde se över det som skulle bli konsekvenserna av och kostnaderna för konstitutionen om den inte genomförs alls. Vi kan inte ignorera att det just nu inte råder någon enighet, att vi inte har någon gemensam ståndpunkt bland medlemsstaterna när det gäller konstitutionens öde eller den institutionella reform som vi är i så stort behov av. Vi kan inte tillåta att detta paralyserar oss, och det gör vi inte heller, som ni redan har hört.
Som inledning avser kommissionen att genomföra den ambitiöst politiskt motiverade dagordningen för att ta itu med medborgarnas förväntningar och återställa det allmänna förtroendet för det europeiska projektet. Efter ordförande Barrosos sammanfattning kan det inte råda några tvivel om vår beslutsamhet. Vi ska visa resultat, och vi måste göra det på grundval av de befintliga fördragen. Vi har inte råd att vänta på att det som snart kommer att vara 27 medlemsstater ska nå ett samförstånd i den konstitutionella frågan.
Samtidigt fullgör kommissionen sitt åtagande att debattera och delta i dialog med medborgare på europeisk, nationell och regional nivå till fullo. De metoder som vi kommer att använda fastställs i plan D – d för debatt, dialog och demokrati. Vi borde använda detta för att förklara det europeiska projektets mervärde. Vi borde använda detta för att plädera för att vi behöver ett nytt konstitutionsfördrag. Vi borde använda det för att diskutera de politiska prioriteringarna med medborgarna.
Våra två institutioner kanske inte alltid är överens i varje detalj, men vi delar en grundläggande övertygelse: vårt åtagande att bli en mer demokratisk, genomblickbar och effektiv union. Och detta sträcker sig bortom alla perioder av eftertanke.
Jag anser också att de europeiska frågorna lider av brist på deltagande. Medborgare har fortfarande höga förväntningar på att vi ska visa resultat och politiskt innehåll, och detta ställer viktiga krav på medlemsstaterna och på våra institutioner. Vi måste engagera medborgarna ytterligare i den politiska processen på alla nivåer, särskilt ungdomar och kvinnor. Dessa initiativ borde vara konkreta och ses som en permanent verksamhet för att utveckla Europafrågor, och de skulle säkerställa att återkopplingsprocessen tas på allvar – vad vi gör med det som vi hör i dialog och samarbete med medborgarna? – och detta lyssnande följs upp med konkreta åtgärder.
Jag har sagt det tidigare, och jag kommer att säga det igen: plan D är inte en räddningsoperation för konstitutionen. Den begränsas inte till perioden av eftertanke – om den så varar i ett år, två år eller till och med längre. Det är en utgångspunkt för en långsiktig demokratisk reformeringsprocess. Vi vill inrätta ett medborgarens ägarskap av EU:s politik för att göra den begriplig och relevant, och för att göra EU:s institutioner ansvariga och trovärdiga inför dem som de betjänar.
Jag förnimmer en mängd nostalgiska återblickar till Europeiska unionens gamla goda dagar, men nu för tiden tjänar det inte mycket till att ha några män som stänger in sig i ett slott någonstans och försöker lösa Europeiska unionens problem. Nu måste vi engagera medborgarna; vi behöver medborgarnas stöd och tillit samt deras förtroende för att kunna bygga en framtid för Europeiska unionen. Vi måste engagera och skapa den deltagande funktionen inom EU:s institutioner.
Som ni påpekade i ert förslag till resolution behöver vi sätta ett särskilt fokus på plan D för de kommande åren, fram till toppmötet i juni 2007. Jag har redan lovat kommissionen att återkomma efter detta toppmöte med en slags halvtidsöversyn. Jag ska noggrant granska slutsatserna från toppmötet i denna översyn, i samband med kammarens resolution.
Att ge konkreta resultat och återknyta till EU:s medborgare kommer att skapa det gynnsamma klimat som krävs för framgångsrika institutionella reformer. Det är så som vi motiverar det. Hittills har plan D varit en framgångsrik övning när det gäller att inleda en lång rad verksamheter, och jag anser att vi har börjat tänka och resonera något annorlunda. Vi inriktar oss på det som är dagens och framtidens verklighet, hur vi måste samspela med dagens och morgondagens medborgare. Mer än 660 verksamheter har bedrivits i medlemsstaterna, och hundratusentals medborgare har besökt den europeiska webbplatsen för debatt.
Jag anser också, som Jo Leinen, att vi behöver en mer omfattande strategi medborgare emellan för att låta medborgare mötas över gränserna och diskutera den europeiska dagordningen. Vi borde i synnerhet fokusera på ungdomar, morgondagens européer, och uppbåda fler kvinnor i beslutsprocessen. Det krävs att hela det europeiska projektet blir mer engagerande, mer genomblickbart och mer effektivt, och denna ambition går bortom alla perioder av eftertanke. Detta är det enda sättet för oss att föra in Europeiska unionen i framtiden.
Hans-Gert Poettering,
   . – Herr talman, mina damer och herrar! Det gladde mig att rådsordföranden talade om ett arbetstoppmöte. När allt kommer omkring kommer EU bara att utvecklas som en följd av dagliga ansträngningar, av hårt, beslutsamt arbete, och inte till följd av briljanta retoriska konststycken – inom EU lider vi ingen brist på folktalare. Jag skulle vilja tillönska ordföranden all framgång med toppmötet. 
Mitt särskilda tack går dock till kommissionens ordförande: inte bara för att han är här i dag – han skulle naturligtvis kunna säga att han bara närvarar när ordföranden för Europeiska rådet är här – men för det som han sa i dag. När allt kommer omkring hörde vi nyligen att kommissionsordföranden fick mycket kritik av vår kollega Martin Schulz och, eftersom Martin Schulz naturligtvis är känd för sin objektivitet, antar jag att han kommer att vara mycket berömmande när det gäller kommissionsordförandens anförande i sitt eget tal inom kort.
Denna dubbla väg – att försvara principerna för innehållet i den europeiska konstitutionen å ena sidan och att föra EU framåt med hjälp av särskilda projekt å den andra – har vårt starka stöd. På min grupps vägnar vill jag betona att detta har vårt starka stöd, och det skulle vara bra om de övriga gruppordförandena skulle ansluta sig till mig och hävda detta klart och tydligt. När vi nästa år – den 25 mars 2007 – firar årsdagen av den 25 mars 1957 kommer vår grupp att insistera på att detta evenemang inte blir en hyllning av de stats- och regeringschefer som ägnar sig åt ömsesidig beundran under eller framför fina flaggor, utan att det snarare uttrycker EU:s demokrati, och att det finns ett deltagande från Europaparlamentets sida i förklaringen och ett upprättande av våra mål för 2000-talet. Jag säger detta riktat till rådets generalsekretariat, eftersom det faktiskt inte alls brukar vara stats- eller regeringscheferna som hindrar saker. Jag skulle vilja uppmana rådets generalsekretariat att ge parlamentet ett passande engagemang från början, som kommissionsordföranden har föreslagit – för vilket vi skulle vilja uttrycka vår uppskattning och tacka honom.
Min andra kommentar rör säkerheten inom EU. Detta är naturligtvis en delikat balansgång – å ena sidan har vi allmänhetens behov av skydd mot grov brottslighet, mot terrorism, mot illegal invandring, och vi förväntar oss att särskilda åtgärder vidtas när det gäller detta. Men när det gäller invandring förväntar vi oss å andra sidan respekt för den mänskliga värdigheten och en strävan efter humana åtgärder för att ta itu med illegal invandring. Vi kan inte godta en situation där tusentals människor dör en eländig död i Medelhavet och på världshaven, utan i stället måste vi vidta särskilda åtgärder också när det gäller detta – för att förhindra dessa mänskliga tragedier.
En annan punkt gäller Lissabonstrategin. När det gäller tjänstedirektivet har vi gett prov på vår goda vilja, vår handlingsförmåga – och det österrikiska ordförandeskapet ska ha beröm för att ha valt denna väg. Vi är för ett europeiskt tekniskt institut – förutsatt att man skapar ett nätverk snarare än ny byråkrati. När det gäller energiförsörjning är vi för mångfald: mångfald med hänsyn till energikällor – vi kan inte bara förlita oss på en energiform, inte heller kan någon energiform avfärdas – och även mångfald när det gäller försörjning. Vi kan inte förlita oss på ett enda land eller ett litet antal länder för vår energiförsörjning, utan vi behöver också olika leverantörer, och solidaritetsprincipen bland alla medlemsstater inom EU gäller här – vi kan inte lämna någon i sticket.
På tal om begreppet solidaritet – och jag vänder mig här till Ioannis Kasoulides – anser jag att det är oacceptabelt för oss att förhandla med Turkiet i dagsläget – och detta är ett beslut, och att fatta beslut innebär att fördragen måste efterlevas – när Turkiet inte erkänner en av EU:s medlemsstater, när landet inte utvidgar tullunionen enligt Ankaraprotokollet till att omfatta Cypern. Detta strider mot den solidaritet som enar oss inom EU, och av denna anledning måste vi insistera på att tullunionen genomförs.
Min sista kommentar gäller debatten om Europeiska unionens byrå för grundläggande rättigheter. Jag tvivlar på om detta är den rätta vägen att gå, och jag ber att vi omvärderar. Europarådet har naturligtvis förelagts en rapport av Jean-Claude Juncker om detta ämne. Parlamentet måste överväga de bästa metoderna för samarbete med Europarådet och även med dess parlamentariska församling. Det arbete som Europarådet utför i dag, som har visat sig vara mödan värt, borde inte helt sonika överföras till EU:s institutioner. I stället borde vi koncentrera oss på sätt för att komplettera varandra, eftersom Europarådet också är ett europeiskt statssamfund, med 46 medlemmar. Vi har 25, som snart blir fler, och verksamheten i varje samfund måste komplettera den andras förnuft. Om rådets ordförandeskap tar hänsyn till detta vid toppmötet kommer min önskan om framgång för detta ordförandeskap att bli ännu större. Jag önskar därför ordförandeskapet all lycka med toppmötet i Bryssel i morgon och i övermorgon.
Martin Schulz,
   . – Herr talman, mina damer och herrar! Jag skulle vilja inleda med en kommentar till rådsordföranden. I förrgår antog Europaparlamentet ett interimsbetänkande om det tillfälliga utskottet för CIA:s påstådda användning av europeiska länder för transport och illegal internering av fångar. Röstningsbeteendet i min grupp var tämligen konsekvent, vilket inte var fallet för gruppen för Europeiska folkpartiet (kristdemokrater) och Europademokrater, men likväl erkände en majoritet att EU grundas på rättsstatsprincipen – och jag skulle vilja be rådsordföranden framföra detta budskap till rådet som en förberedelse för mötet med George Bush. EU:s och dess medlemsstaters existens grundar sig på filosofin om rättsstatsprincipen. EU är en plats där rättsstatsprincipen råder. Guantánamo och CIA:s flygplan är laglösa platser. En gemenskap som grundar sig på rättsstatsprincipen som EU gör, som försvarar sina värderingar, måste klart säga ”nej” till den amerikanska underrättelsetjänstens missbruk av institutioner och ett ännu mer kraftfullt ”nej” till förekomsten av rättsligt tomrum som när det gäller Guantánamo. Jag skulle vilja be rådsordföranden att förmedla detta budskap vid toppmötet.
Hans-Gert Poettering har hänvisat till min legendariska objektivitet; det är jag honom ytterst tacksam för. Han glömde att tillägga att han var snabb att instämma i min kritik mot kommissionens ordförande när han och Maria Martens sände en gemensam skrivelse med liknade innehåll till kommissionens ordförande.
Även till Wolfgang Schüssel – alla av dem ledamöter av PPE-DE-gruppen. Herr Poettering! Det är inte vårt problem om ni inte har sett om ert eget hus.
Kommissionsordföranden har därför förtjänat beröm i dag – om han säger rätt sak står vi på hans sida. Vi säger ”ja” till behovet av en konstitution, och ”ja” till de reformer som vi måste få ordning på med hjälp av konstitutionen, som ersättning för det olämpliga Nicefördraget. Det faktum att han nu hävdar detta offentligt hellre än att alltid lämna kommissionsledamot Margot Wallström i sticket, att han uttrycker sitt stöd för det inför kammaren, det är ett framsteg. Bravo, herr kommissionsordförande! Det gjorde ni bra.
Detta i sig är dock inte tillräckligt – det behövs något annat, något som också har nämnts i dag. Vi måste fråga vad de som har genomfört folkomröstningar, som har resulterat i att denna konstitution kastas ut, egentligen föreslår, hur vi kan komma förbi detta hinder. Regeringarna i Frankrike och Nederländerna borde åläggas att föreslå metoder inför EU för att lösa detta dilemma. Jag har ett förslag till Frankrike. Jag är ganska säker på att om Jacques Chirac skulle kungöra att han skulle avgå med omedelbar verkan om folket röstade ”ja” till konstitutionen skulle vi kunna vara säkra på ett överväldigande majoritetsstöd för konstitutionen från fransmännen. En sak är dock säker: EU:s kris är också en kris för vissa regeringar, och detta är om och om igen skälet till Europeiska rådets oförmåga att gå framåt på de flesta punkter, eftersom vissa regeringar inte vill ha detta konstitutionsfördrag och andra gömmer sig bakom dem som inte vill ha det. Det råkar vara fallet för Danmark, Portugal och alla de länder som är av en annan åsikt än de tre innevarande och framtida ordförandeskapen. Finlands premiärminister, Matti Vanhanen, är modig när han symboliskt undertecknar och förklarar sitt stöd för konstitutionen under det finska ordförandeskapet.
Jag anser att det är bra att den österrikiske kanslern Wolfgang Schüssel har förklarat sitt stöd för denna konstitution. Även om det förslag som han lade fram inför denna omröstning inte är nytt och redan har diskuterats av konventet, visar det att Österrike vill ha denna konstitution. Den tyska regeringen, som sedan kommer att inneha det tredje därpå följande ordförandeskapet, har förklarat sitt starka stöd för denna konstitution, vilket är ett gott tecken. Alla som påstår att denna konstitution är död misstar sig.
Rådets förslag att vid 50-årsjubileumet för Romfördragen kräva en högtidlig förklaring från ledarna om huruvida de avser att gå vidare med den europeiska integreringen, om de verkligen stöder principerna om fördjupad integrering, om de fortfarande stöder andan i Romfördragen 50 år senare, är en bra idé. Det är innehållet som gör skillnaden – man måste hävda att den högtidliga förklaringen som görs gäller konkreta mål, inte att den görs med ädla avsikter. Förklaringen skulle till exempel kunna lyda som följer: ja, vi vill att konstitutionen – särskilt dess innehåll – blir verklighet. När allt kommer omkring är en sak helt säker – och jag säger detta på vår grupps och alla dess ledamöters vägnar: vi vill att EU utvidgas. Vi välkomnar de möjliga slutsatserna om Rumänien och Bulgarien. Vi vet att Balkanstaternas framtida anslutning har en fredsbringande effekt där. Av denna anledning uttrycker vi vår tro på nödvändigheten av utvidgning. Utan konstitutionella reformer och den sammanhängande maktfördelningen, utan tydliga åtgärder eller den demokratiserande potential som konstitutionen inrymmer, är emellertid denna utvidgning omöjlig – om vi inte vill förstöra EU, vilket vi inte vill. Av denna anledning måste vi alla fortsätta kämpa för denna konstitution, så att EU fortsättningsvis grundar sig på rättsstatsprincipen och får den ekonomiska kraft som det behöver för att möta 2000-talets utmaningar.
Graham Watson,
   . – Herr talman! Framgången med denna veckas toppmöte beror först och främst på att man införde ett begrepp: demokratisering.
Demokrati, öppenhet och ansvarsskyldighet måste vara de byggstenar som utgör vår unions framtid. Utan ett tydligt åtagande till alla dessa tre kommer vi att bli stående med de lappverksartade lösningar som har satt stopp för försök till reformer hittills och lett till att allmän misstro har återuppstått i unionen.
EU kommer att byggas med medborgarnas stöd eller inte alls. Att ta itu med demokratiskt underskott innebär att sätta stopp för godkännande utan vidare av bestämmelser bakom stängda dörrar. Det är därför som min grupp gratulerar det österrikiska ordförandeskapet till att grunda sig på åtaganden som gör insyn till regel snarare än undantag inom EU:s beslutsfattande, och vi välkomnar den villighet som kommissionsordföranden har visat när det gäller att offentliggöra namnen på dem som sitter i Europeiska unionens tusentals rådgivande kommittéer. Herr Barroso! Vi ser fortfarande fram emot att få namnen.
Vi uppmanar rådet att tillkännage att alla diskussioner som gäller lagstiftande genom medbeslutande ska öppnas för allmänheten. Vi vet att alla i princip är för demokrati – som journalisten Meg Greenfield skrev – men det är bara i praktiken som detta ger upphov till hårt motstånd. Vi noterar att vad de än säger offentligt motsätter sig fortfarande de två gamla sammansvurna, Storbritannien och Frankrike, öppenhet i rådet – de två länder som närde demokratin på nationell nivå, och nu lider trots detta hennes avkomma av minnesförlust. Det är upp till de övriga länderna att dra in dem i 2000-talet, hur mycket de än sparkar och skriker.
På kort sikt måste rådet förlita sig på parlamentet och låta oss få utföra en mer omfattande genomgång av lagstiftningen. Nyckelinitiativ, särskilt inom rättsliga och inrikes frågor, hindras ofta av bristen på omröstning med kvalificerad majoritet, och de går i baklås.
Det är dags att tillämpa övergångsklausulen i artikel 42 och flytta politik från den tredje till den första pelaren, som kommissionen föreslog i sitt meddelande av den 10 maj, för vårt rykte – och framför allt vår inflytande – vilar på att vi upprätthåller sådana värden som demokrati, frihet och respekt för mänskliga rättigheter.
Det är nödvändigt med skydd av uppgifter inom tredje pelaren för att garantera ett skydd av personliga uppgifter. Likaså har ett processrättsligt minimiskydd för den europeiska arresteringsordern – som jag hade äran att lotsa genom kammaren – hindrats i rådet sedan 2001.
Vi vill se förbättring inom alla dessa frågor, så att Europeiska unionen blir mer demokratisk och effektiv. EU kräver inte mindre än en otvetydig drivkraft för att demokratisera beslutsfattandet.
På lång sikt kan endast ett konstitutionsfördrag – såväl praktiskt som ideologiskt – ge den institutionella ramen för att demokratisera EU. Men det är också dags att erkänna att den sextonde och sista medlemsstaten som förmodligen ratificerar konstitutionen i dess nuvarande form är Finland. Vi måste erkänna att Frankrike, Nederländerna och Förenade kungariket aldrig kommer att ratificera texten från 2004. Danmark, Irland och Sverige kan inte ratificera den under rådande omständigheter. Tjeckien och Polen valde att inte ratificera, och Portugal kommer att finna det nästintill omöjligt, eftersom landet är tvingat att genomföra en folkomröstning.
Så det finns två alternativ: att omförhandla eller låta allt falla i glömska. Ju tidigare vi vidtar åtgärder för att göra strukturella och faktiska förbättringar i texten och tar itu med allmänhetens oro, desto bättre.
Ordförande Barroso! Jag välkomnar den vision och den beslutsamhet som ni visar i dag. Men jag vill höra er säga det högre och oftare till medlemsstater. Ni har rätt – de är alla andelsägare i företaget, men de har gripits av modenycken kortsiktighet, och hur som helst så går marknaderna ned. Vi måste banka in hos medlemsstaterna hur mycket de behöver Europeiska unionen.
Min grupp tackar det österrikiska ordförandeskapet för dess hittills utförda goda arbete. Vi tillönskar er framgång med andra viktiga punkter på er dagordning: invandring och andra delar av Haagprogrammet, social och ekonomisk politik samt byrån för grundläggande rättigheter som vi är i så stort behov av. Se till att till Palestina och hjälpen till CIA finns med på våra utrikesministrars dagordning. De fina vinerna som ni serverade dem i Klosterneuburg var en god aperitif. De måste nu sätta sig ned för att inta kötträtten. 
Monica Frassoni,
   . – Herr talman, herr Barroso, mina damer och herrar! Det gläder mig att ni har ändrat er när det gäller det som ni sa för ett år sedan och vad gäller konstitutionen, herr Barroso. Jag hoppas bara att ni inte ändrar er igen, och att ni kan visa samma beslutsamhet inför medlemsstaterna också. 
För det första, om förklaringen ska vara klar i mars, och om Europaparlamentet avser att bidra till den på något sätt, anser jag att vi borde säga något annorlunda när det gäller den fråga som vi ska rösta om i morgon, nämligen att vi helt enkelt måste bevara denna text och att detta konstitutionsfördrag är det enda som Europaparlamentet kan godta. 
Herr Leinen! Denna resolution främjar inte på något sätt den debatt om EU som vi alla vill föra. Om vi avser att nå ett resultat, så måste vi också tydliggöra innehållet i våra förslag. Medlemsstaterna har inte lyckats att göra detta, men det har tyvärr inte vi heller. 
För det andra, när det gäller ämnet hållbar utveckling finner vi ett antal mycket intressanta uttalanden i de senaste förklaringar som vi har mottagit. Trots detta anser vi att det finns praktiska saker som måste göras och som inte ens blir föreslagna. Det behövs mer bestämda åtgärder för klimatförändringen, transport och biologisk mångfald, och Europeiska unionens resurser måste användas mer miljövänligt. Det enda som vi i stället gör är att gå bakåt, med en rad förslag om luft, avfall och många andra ämnen som verkligen är ett mysterium för oss. 
Det gläder mig att man återigen har bekräftat vikten av öppenhet, även om vi anser att det är mycket viktigare att effektivt övervaka tillämpningen av gemenskapsrätten än att trassla in sig i komplicerade och mycket kostsamma förfaranden för konsekvensbedömning. Denna utvecklingsriktning är mycket modern, men vi anser att det är en fara för vår demokrati att trassla in sig i komplicerade och inte särskilt genomblickbara förfaranden. 
Herr Barroso! Dessutom stöter vi fortfarande på en hel drös problem när det gäller öppenhet och tillgång till handlingar, och i detta avseende anser vi inte att kommissionen gör tillräckligt. Vi stöder därför det som rådet har gjort, även om vi känner till att ord är en sak och handling något helt annat, och vi har redan lagt fram olika förslag och krav som än så länge inte har uttömts. 
För det tredje skulle jag vilja ta upp frågan om den yttre dimensionen. Herr Winkler! När det gäller ämnet energi är vi något oroade över att den enda prioritering som nämns i slutsatserna hör samman med exploatering av resurser och transport av dessa resurser inom transitländer, medan det inte görs någon hänvisning alls till ekoeffektivitet och förnybara energikällor. Dessa element har dock en yttre dimension, eftersom de 15 internationella biltillverkarna påverkar oljepriserna på ett sätt som kanske är jämförbart med OPEC. Jag anser att denna tystnad från EU är ett negativt element.
Dessutom hävdar ni i de slutgiltiga slutsatserna att det finns förhoppning om att ett förhandlingsmandat kommer att antas för Balkan. Men vem skulle bevilja detta mandat, om inte rådets ordförandeskap? Jag anser att ni, utöver att hoppas, borde vara mer specifik på denna punkt.
Jag ska avsluta genom att vända mig till er, herr Winkler, för när ni talade om Tunisien i går blev vi mycket besvikna och överraskade. Ni sa att en del stöd till icke-statliga organisationer hade överlämnats. Detta stämmer inte, och kommissionen bekräftar också det. Den summa på 900 000 euro som är avsedd för Tunisiska förbundet för mänskliga rättigheter har inte överlämnats, och jag anser att det faktum att ordförandeskapet hävdar motsatsen här är oerhört negativt. Jag uppmanar er att kontrollera era källor och låta oss få reda på huruvida detta svarar mot sanningen eller inte, eftersom detta är ett mycket allvarligt exempel som bidrar till EU:s brist på trovärdighet. 
Francis Wurtz,
   . – Herr talman, herr Barroso, herr Winkler! I var och en av huvudpunkterna på dagordningen för det kommande mötet i Europeiska rådet tas frågan om meningen med europeisk integration upp på något sätt. Det är fallet när det gäller resultaten av den berömda perioden av eftertanke och den gemensamma energipolitiken, och EU:s åtgärder i världen undkommer inte heller uppmärksamheten.
Jag ska börja med att nämna perioden av eftertanke och dess omfattning. Den första delen av de möjliga slutsatserna från toppmötet i Bryssel har tillskrivits detta och har fått den bedårande titeln: ”Europa lyssnar”. Så långt allt väl, men vad är det som EU lyssnar på? I dokumentet utvecklas åtgärderna för att bekämpa illegal invandring, något som, skulle jag kunna tillägga, är mycket olyckligt sammanfört i samma fras som människohandel, terrorism och organiserad brottslighet. Man tar upp unionens interventionsmekanism i händelse av kris. Man betonar det framtida behovet att på ett strängare sätt ta hänsyn till Europeiska unionens upptagningsförmåga innan man slår in på vägen mot någon ytterligare utvidgning, och så vidare. Jag håller med om att det finns så många frågor som är aktuella i debatten med våra medborgare. Konstigt nog är emellertid den fråga som utgör kärnan i den förtroendekris som plågar unionen, det vill säga den sociala frågan, för sin del helt åsidosatt i Europeiska rådets utkast till slutsatser, något som under loppet av en mening rätt och slätt får kommissionen att utarbeta en rapport om situationen till nästa vår. Att säga detta är inte liktydigt med att sjunka ned i ”kriskultur”, herr Barroso. Jag skulle vilja påpeka att det österrikiska ordförandeskapet självt satte fingret på frågan så långt tillbaka som i januari. Det är detta som vi först måste diskutera för att dra de nödvändiga slutsatserna av det. Allmänhetens förtroende är inte någonting självskrivet. Det är något man vinner.
Låt oss nu gå över till den europeiska energipolitiken. Att bidra till att lösa 2000-talets energiutmaning är faktiskt ett europeiskt ansvarsområde framför alla andra. Det är dock oacceptabelt med ohämmad konkurrens och jakt på lönsamhet i detta sammanhang. Att förbereda sig för perioden efter det att oljan sinat, göra mycket större framsteg när det gäller att minska utsläpp av växthusgaser, utveckla forskningsansträngningar i syfte att öka energieffektiviteten och mångfalden, förvandla organisationen av transport och fastställa rätten till energi för alla är i högsta grad politiska uppgifter som, om de ska lyckas, inte kan begränsas av marknadens kortsiktiga beräkningar.
Avslutningsvis handlar samma debatt om EU:s ambitioner när det gäller utrikespolitik. Vem kan motsätta sig viljan att förse oss själva, såsom kommissionen föreslår, med operativa instrument och regler med vilka vi kan öka fastheten i, effektiviteten för och synligheten av våra yttre åtgärder? Det är min övertygelse att den grundläggande orsaken till svagheten i EU:s åtgärder i världen varken är teknisk eller institutionell. Den beror på den tragiska bristen på politisk vilja och en gemensam vision vid Europeiska rådet. Hur ska vi annars vid denna tidpunkt tolka den förbluffande trögheten hos EU-25 när de står inför den israeliska regeringens ansvarslösa omintetgörande av den palestinska presidentens initiativ, i uppenbar och ständig strid mot både FN:s resolutioner och kvartettens färdplan? Allt detta stärker vår idé om att den berömda perioden av eftertanke och plan D bara kommer att vara användbara om de representerar en möjlighet att föra en problemfri öppen debatt om de strukturella förändringar som ska främjas för att européerna ännu en gång ska se en anledning till att vara positivt inställda till EU i världen i dag.
Brian Crowley,
   . – Herr talman! Jag skulle vilja tacka kommissionens ordförande och rådets tjänstgörande ordförande, liksom kommissionens vice ordförande, för deras presentationer och bidrag. Jag skulle kort vilja ta upp ett antal frågor som jag anser att vi borde ta itu med inom EU, innan jag återgår till perioden som är till för att tänka över fördragstexten.
Det österrikiska ordförandeskapet har under de senaste månaderna visat att när man behandlar en särskild fråga på ett visst sätt kan man uppnå framgång. När man försöker sammanföra olika aktörer kan man uppnå ett resultat som ingen trodde var möjligt. Vi har redan sett detta på ett antal olika lagstiftningsplan, både inom samarbetet med parlamentet och inom samarbetet med kommissionen. Jag anser att det är detta som EU behöver i dag: en större förståelse för att det finns en väg tillbaka till den investering som utgörs av tid och ansträngning. Denna återvändo handlar inte bara om ideal, utan om att skapa riktiga lösningar på de problem som människor möter i sina liv.
Tyvärr bestäms allt för mycket i debatten av det som kommentatorer i medierna säger, snarare än det som Europeiska unionens medborgare säger, eftersom när man talar med människor och frågar dem vad de behöver, och vilken typ av EU som de vill ha, svarar de alla att de vill ha en inre marknad, mer arbetstrygghet, tryggare energiförsörjning, bättre personlig trygghet och säkerhet, att deras barn ska få en säkrare och renare livsmiljö samt att EU ska spela en mer ansvarsfull roll på världsarenan. Om man lägger samman alla dessa saker, varför verkar det då som om vi i kammaren talar om en förtroendekris inom EU, när krisnivån, rädslan och avskyn som vissa skulle vilja att ni trodde existerade helt enkelt inte finns där ute bland allmänheten?
Det finns ett antal viktiga saker som vi kan göra under rådets kommande sammanträde för att försöka att föra saker framåt. För det första måste vi upprepa uttalandet om åtagande och idealism när det gäller Lissabonmålen, som fastställer de faktiska målen och syftena med att ha den mest dynamiska ekonomin i världen före 2010 och genomföra den investering, forskning och utveckling som vi behöver för att skapa nya arbetstillfällen och nya möjligheter. Vi måste också fullfölja befintliga ärenden, låt det vara tjänstedirektivet, skyddet av offentliga tjänster eller rätten till samhällsomfattande tjänster, och genomföra dessa.
När det gäller energifrågan har kommissionsordföranden lagt fram en bra taktik för en gemensam energipolitik inom EU, men vi borde också se över alternativen, inbegripet möjligheten att använda energigrödor för att framställa energi.
När det avslutningsvis gäller perioden av eftertanke för konstitutionen anser jag att det är fel att kalla det för en konstitution, och blev glad när utrikesministrarna i Österrike också sa att det var fel. Det innehåller emellertid några bra punkter, och jag välkomnar det perspektiv som kommissionsordföranden, och framför allt vice kommissionsordföranden, presenterade för oss när det gäller att föra fram idén om en plan D och ta upp dessa goda punkter och gå vidare. Min enda invändning är vi inte borde gå händelserna och det som regeringarna är villiga att göra i förväg, eftersom regeringarna i slutändan är nyckelföreträdarna för sina folk och de nationella intressena. 
Jens-Peter Bonde,
   – Herr talman! Det som vi snarare borde göra är att börja om från början och upprätta ett nytt, direktvalt konvent som hittar på förslag som sedan kan gå till folkomröstningar i alla medlemsstater samtidigt. På så sätt skulle vi uppnå de grundregler som väljarna vill ha, och vi skulle kunna kalla EU för en demokrati och en union av demokratier.
Dokumentet om öppenhet från toppmötet är ett fikonlöv. Förra året antog EU mer än 3 000 förordningar. Femtiosju av dessa antogs genom ett gemensamt beslutförfarande. Det beslutades också om fullständig öppenhet och gemensamt beslutsförfarande vid toppmötet i Sevilla 2002, och på nytt i slutet av Tony Blairs ordförandeskap. Nu är det Tony Blairs egen utrikesminister, Margaret Beckett, som försöker blockera framsteg i sista minuten. Om åtgärder vidtas kommer i alla fall journalisterna att kunna skriva en glädjande historia om hur toppmötet uppfyllde folks förväntningar genom att det gjordes framsteg mot öppenhet.
Majoriteten av EU:s lagar kommer emellertid att fortsätta antas av tjänstemän i rådets 300 hemliga arbetsgrupper efter att ha förberetts i 3 000 andra hemliga arbetsgrupper under kommissionens beskydd. Exempel på öppenhet och demokrati kommer i fortsättningen att vara undantag som bekräftar regeln. De verkliga framsteg som gjordes vid toppmötet är de som gäller stöd för kommissionens förslag om att alla förslag i framtiden borde hanteras nära folket, det vill säga i de nationella parlamenten. Det är ett konstruktivt förslag, och initiativet ligger nu hos de nationella parlamenten. Jag hoppas att de är redo att ta tillfället i akt. 
Hans-Peter Martin (NI ).
   – Herr talman! Tillåt mig att ge några konstruktiva råd. Använd era oräkneliga resurser och era sensoriska mekanismer för att ta reda på vad européerna egentligen vill ha. Svaret blir förmodligen säkerhet, rättvisa, ansvarsskyldighet och demokrati.
På säkerhetsområdet går det inte alltför dåligt. Rättviseområdet – som bara kan vara resultatet av de två sistnämnda områdena, nämligen demokrati och kontroll – saknas tyvärr. Jag är övertygad om att genombrottet bara kan komma om ni bryter med de saker som tidigare har misslyckats, går ifrån de saker som inte har fungerat: bort från konstitutionen och mot det grundläggande fördraget, med subsidiaritetsprincipen, öppenhet och kontroll. Det råder en stor brist på detta.
Jag skulle vilja be er att inse att för många européer är den elit som samlas i Bryssel och Strasbourg för närvarande lika välkommen som tuggummi på samhällets kaschmirtröja. Detta måste ändras. När detta sker har ni en verklig möjlighet. 
Othmar Karas (PPE-DE ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! I samband med utdelningen av Charlemagne-priset sa Jean-Claude Juncker bland annat: ”Gudskelov finns det andra människor, som inte är européer, som ser på oss. Afrikaner, asiater, till och med amerikaner upphör aldrig att förundras över europeiska framgångar. De enda som klagar över dem är européerna själva. Jag förstår det inte.” Det gör inte jag heller. Vi borde sluta tala oss själva in i en kris och i stället samarbeta när det gäller de nödvändiga projekten och lösningarna.
Kommissionens ordförande har rätt när han säger att det inte räcker med Nicefördraget. Det är därför som vi genomförde Laeken, och i Laeken skapades konventet – och så har vi redan utarbetat ett nytt fördrag som måste införlivas. Han har rätt när han säger att de två folkomröstningarna med negativt resultat har slungat in oss i en kris som delvis förstärks av att vi kallar den för just detta. Det är anledningen till den period av eftertanke som vi har genomfört i ett år nu. Det är därför som vi vill rädda det politiska projekt som konstitutionen utgör. Den har faktiskt ratificerats av 16 medlemsstater.
Till rådsordföranden skulle jag vilja säga att jag absolut förväntar mig att detta toppmöte sätter stopp för allt tal om att det politiska projekt som ett nytt fördrag utgör är dött, utan att mötet i stället resulterar i att alla parter förklarar sitt stöd för beslutet om detta politiska projekt, och avslutar det under denna valperiod och fortsätter ratificeringsförfarandet. Jag förväntar mig att det inte kommer att bli något tal om Europeiska unionens kris, bara tal om politiska projekt. Jag förväntar mig att inte bara se analys, utan också fastställande av datum, upprättande av projekt, utfärdande av arbetsorder, fastställande av tidsplaner och ett deltagande från allmänhetens sida.
Låt oss ta över de parlamentariska forumen och upprätta dem i de nationella och regional parlamenten också. Låt oss öka öppenheten och specificera plan D ytterligare. Detta kommer att möjliggöra ett framgångsrikt genomförande av de politiska projekten och innebära att perioden av analys är något som tillhör det förflutna. 

Jan Marinus Wiersma (PSE ).
   – Herr talman! På rådets dagordning finns det ett viktigt ämne i form av EU:s utvidgning. Jag skulle vilja säga några saker om Rumänien och Bulgarien, som kommer att befinna sig i rampljuset i dag, på grund av en resolution som parlamentet kommer att anta senare i dag. Förra månaden debatterade vi Rumäniens och Bulgariens anslutning här med kommissionsledamot Olli Rehn med hänvisning till kommissionens lägesrapport om dessa två länders förberedelser. Denna vecka kommer stats- och regeringscheferna att ta upp samma ämne på sitt möte.
Vår grupp anser att kommissionen har nått ett opartiskt utlåtande. Kommissionen delar vår ambition att behålla den 1 januari 2007 som anslutningsdatum för de båda länderna, förutsatt att de anstränger sig för att ta itu med de utestående reformerna. Liksom kommissionen är vi övertygade om att detta borde vara möjligt utan några problem. Vår grupp har alltid varit konsekvent i sitt stöd för att Rumänien och Bulgarien ansluter sig som planerat den 1 januari 2007. Dessa två länder måste nu koncentrera sig på att knyta ihop lösa ändar för att vara redo vid anslutningsdatumet. Jag anser att båda länderna har den politiska drivkraft som behövs för att lyckas med detta.
De verkar ha lärt sig sin läxa båda två, vilket också var reaktionen på kommissionsledamot Rehns rapport i dessa länder. Reaktionerna från Sofia och Bukarest på hans rapport var mycket sakliga, med följden att de båda hade noterat det som krävdes av dem, och de skulle sätta i gång och göra just det. Denna inställning stärker min optimism om att Rumänien och Bulgarien kommer att ta sin hemuppgift på allvar. Dessutom har båda länderna gjort betydande framsteg under de senaste åren, något som är uppmuntrande. Det är därför inte relevant att spekulera i att skjuta upp deras anslutning. Båda kandidatländerna har nyligen visat att de båda är beslutsamma i det som de gör, något som ger min grupp tillförsikt om att förberedelserna kommer att fullbordas i tid.
Vi har därför för tillfället inga grundläggande invändningar mot kommissionens förslag om att inte komma fram till en slutlig dom förrän nu i oktober när vår slutliga rapport förväntas att läggas fram. Vi skulle välkomna om rådet kommer att anta kommissionens inställning. Genom att välja denna inställning kommer vi alla att få vår roll att spela. Bulgariens och Rumäniens roller är bestämda. Tidigare bad vi kommissionen att göra en extra ansträngning för att hjälpa Rumänien och Bulgarien med deras förberedelser, och att vara tydlig med vad man förväntar sig av kandidatländerna. Vi skulle vilja upprepa denna begäran nu.
Rådet ansvarar också för att komma fram till ett opartiskt utlåtande, men det har också skyldighet att se till att EU-länderna avslutar ratificeringen av anslutningsfördraget i tid. Enligt överenskommelse med Europeiska kommissionen förra året kommer också parlamentet att förbli delaktigt i övervakningen av anslutningsförfarandet ända fram till slutet, och jag är övertygad om att detta kommer att få ett positivt resultat. 
Silvana Koch-Mehrin (ALDE ).
   – Herr talman! Jag skulle vilja vända mig till rådsordföranden och säga att i slutet av det österrikiska ordförandeskapet har regeringen i hans land ett nytt tillfälle att rädda rådet från dess hjälplöshet, eftersom det ordförandeskap som hans land har innehaft hittills har skapat mycket varierande resultat.
Jag välkomnar initiativet om större öppenhet i beslutsprocessen i hög grad. Som Graham Watson sa har ordförandeskapet verkligen passionerade anhängare till detta i form av gruppen Alliansen liberaler och demokrater för Europa. Å andra sidan är det på ett sätt historiens ironi att vi i synnerhet under 2006 – Europeiska året för arbetstagares rörlighet – har upplevt antagandet av ett tjänstedirektiv som hindrar just denna rörlighet.
När det gäller Fördraget om upprättande av en konstitution för Europa måste rådet begripa att detta fördrag är misslyckat i sin nuvarande form. Om vi verkligen menar allvar med den allmänt utbredda åsikten att EU:s politik måste inriktas på medborgaren kan vi inte bara ignorera ”nejet” i Frankrike och Nederländerna, inte heller kan vi ignorera att andra medlemsstater redan har tillkännagivit att de inte kommer att ratificera konstitutionsfördraget. EU behöver en konstitution – så långt är det fullkomligt klart – och innehållet i detta konstitutionsfördrag är bra, men det måste läggas fram särskilda förslag om vad som kan ändras.
Mot denna bakgrund gladde det mig mycket att läsa en intervju med rådsordförandens chef, Wolfgang Schüssel, i den tyska tidningen – av två anledningar. För det första sa han att han stöder Tyskland i världsmästerskapen. Jag anser att detta är utmärkt – nu är vi säkra på att vinna. För det andra tog han emellertid upp förslaget om att hålla en omröstning om konstitutionsfördraget på samma dag i alla medlemsstater i EU. Jag anser att detta är utmärkt, eftersom en sådan åtgärd verkligen skulle föra medborgarna och EU:s institutioner närmare varandra. För övrigt skulle det vara en verkligt historisk händelse: en konstitution som medborgarna har belönat sig själva med – detta skulle verkligen vara ett viktigt fördrag.
Rådsordföranden sa helt blygsamhet att det inte fanns några epokgörande beslut på rådets dagordning. Men om han skulle lyckas lägga fram idén om en folkomröstning om konstitutionsfördraget på samma dag i hela EU inför de andra stats- och regeringscheferna och vinna stöd för den bland dem, kommer han att kunna säga, i all sin blygsamhet, att han har skapat epokgörande beslut. Jag tillönskar honom framgång med detta. 
Johannes Voggenhuber (Verts/ALE ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! I morgon är den dag då stats- och regeringscheferna möts för att högtidligen utvidga sin period av overksamhet och hjälplöshet. Guy Verhofstadt kallade det för en ”bedövande tystnad”: larmet från att plocka ut godbitarna, subsidiaritetsprincipen och proportionalitet, samt ”nödbromsar” och ”kärngrupper”, från sandlådor och teknokrati – de flesta av dessa uttryck är inte ens möjliga att översätta från engelska. Vi har ännu ett år av detta larm framför oss.
Jag skulle vilja säga till rådsordföranden att ett interimsbetänkande om den europeiska debatten borde läggas fram i slutet av hans lands ordförandeskap i juni i år – men det förs ingen debatt. Ordförandeskapet har lovat oss en färdplan för att övervinna krisen inom EU – men har ingen. Det har lovat oss att EU skulle lyssna – men dess diskussioner har hållits inom slutna kretsar bland en handplockad elit, de har hållits med experter bakom stängda dörrar, och ordförandeskapet har bara hört det som det ville höra. Medborgarna talar inte om allt detta.
Efter att ha haft ett år på sig för att tänka över saker kommer kommissionsordföranden hit och ger följande svar på frågan om orsakerna till folkets europessimism: orsaken är de misslyckade folkomröstningarna. Ordföranden har blandat ihop orsak och verkan. De misslyckade folkomröstningarna är resultatet snarare än orsaken till europessimismen. Orsaken är misslyckandet med ett mellanstatligt EU, dess massiva demokratiska underskott, dess svaga legitimitet, att EU håller på att köra fast i enhällighet och nationell rivalitet. Regeringarna har stått i vägen för EU. De vill styra EU som en bisyssla. De kan inte komma fram till ett socialt svar på globaliseringen. Detta är orsakerna till pessimismen bland européerna. Det råder besvikelse inom EU, och det är därför som det behövs en europeisk demokrati. Jag hoppas att denna insikt spelar en roll även i rådet. 
Gabriele Zimmer (GUE/NGL ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! Det gångna året har präglats av ett antal populära protester mot tjänstedirektivet, men också av kampanjer mot avvecklingen av sociala tjänster och en försvagning av demokrati. Jag behöver bara hänvisa till kampanjerna i Frankrike, Grekland och Tyskland – i Tyskland har protesterna mot universitetssjukhusens läkare redan pågått i månader och pågår fortfarande – och allt detta hör samman med den politik som vi utövar på nationell nivå och EU-nivå. Det är dags, inte bara för regeringar, utan också för kommissionen och parlamentet, att till sist inse att utanför EU:s institutioner började den europeiska allmänheten för länge sedan att utveckla sin egen uppfattning av ett annorlunda Europa, ett annorlunda EU.
Trots detta har det blivit uppenbart i de planer på och förhandlingar om det kommande toppmötet som vi hittills sett att Europeiska rådet önskar ge allmänheten intrycket av att ha förstått ”nejet” till den europeiska konstitutionen som en kritik enbart mot stilen på politiken, snarare än mot offentlig politik och prioriteringar. Under alla omständigheter har varken plan D, en vitbok om kommunikation på gräsrotsnivå, en massa papper eller ett antal nya webbplatser förändrat prioriteringarna för denna politik. Så är fallet, om inte det lyssnande som kommissionsledamot Margot Wallström just talade om äntligen leder till de nödvändiga rättelserna. Om hon skulle förstå de nödvändiga åtgärder som hon just talat om i form av dessa rättelser, skulle hon onekligen få vårt helhjärtade stöd.
Men den reaktion som vi hittills har sett i år anser jag vara en uppvisning i brist på förståelse. Enligt min mening är en ytterligare uppvisning av detta det nyligen framlagda förslaget från det österrikiska ordförandeskapet om att lägga fram konstitutionens gamla text, utan ändringar, för en direkt omröstning i EU:s medlemsstater. Detta är oacceptabelt – det måste göras rättelser. När dessa är gjorda är det fullkomligt berättigat att överväga att hålla en folkomröstning. Vi måste äntligen få ett slut på den situation som vi hittills upplevt, där de olika länderna knappt har varit delaktiga i ratificering och förhärligande. I detta avseende borde tillfället med 50-årsjubileet som just nämndes faktiskt utnyttjas, och man borde föra en demokratisk debatt om EU:s planer och projekt fram till i dag, och således också skapa möjligheter för en nystart för Europeiska unionen. 
Talmannen.
   – Ursäkta mig. Om er grupp ger er två minuters talartid, så håller ni er till dessa två minuter. Detta är inte början på slutet av ert tal; det är slutet av ert tal. Skulle ni alla kunna hålla er till er talartid, tack? 
Zbigniew Krzysztof Kuźmiuk (UEN ).
   – Herr talman! Europeiska rådet ska ännu en gång diskutera konstitutionsfördragets framtid vid sitt kommande möte i Bryssel. Men det finns ett ordspråk som säger att man inte ska spilla krut på döda kråkor. Konstitutionsfördraget, som förkastades i folkomröstningar av fransmännen och nederländarna, är bara en sådan död kråka, oberoende av antalet parlament i medlemsstaterna som har ratificerat det. Det är svårt att föreställa sig att någon fransk eller nederländsk ledare skulle vara beredd att lägga fram samma dokument inför sitt folk igen.
Dessutom finns det en tydlig ansats i fördraget att gå mot en enda europeisk stat, även om EU har upplevt trender under de senaste åren som går i helt motsatt riktning. Inför våra egna ögon uppstår det åtta oberoende stater ur Jugoslavien. Ett av dessa länder är nu med i Europeiska unionen, och de andra knackar på Europeiska unionens dörr. I Spanien är det svårt att få en överblick över de separatistiska tendenserna, samtidigt som det börjar bli allt svårare att bevara enigheten mellan valloner och flamländare i Belgien. Det är därför omöjligt att godta en text som verkar styra tvärtemot dessa rent ut sagt uppenbara processer.
Låt oss därför sluta skjuta döda kråkor och ta itu med de frågor som verkligen är viktiga för EU och dess medborgare. Vi måste stödja företagaranda och skapa nya arbetstillfällen; vi behöver reformer för att påskynda den ekonomiska tillväxten och öka skatteintäkter som möjliggör större utgifter för sociala program, utbildning, folkhälsa och pensioner.
Om Europeiska unionen löser dessa problem på ett effektivt sätt, så kommer EU också att fungera väl utan konstitutionsfördraget. 
Mirosław Mariusz Piotrowski (IND/DEM ).
   – Herr talman! Europeiska rådet återvänder ännu en gång till frågan om utkastet till konstitution för EU, trots att den text som man envist försöker att återuppväcka är död. Vissa kommentatorer har talat om dessa åtgärder som politisk nekrofili.
Europeiska unionens medborgare vill inte ha konstitutionen, och deras önskan borde respekteras. Detta verkar gå obemärkt förbi bland andra kommissionsledamot Margot Wallström, som nyligen under ett möte i Krakow hävdade att det är nödvändigt att den europeiska konstitutionen ratificeras. Men hon nämnde inte hur konstitutionen skulle lösa de enskilda problemen för medlemsstaternas medborgare, eller vad som skulle ske med medborgarna i de länder som redan har förkastat denna konstitution i demokratiska folkomröstningar.
Konstitutionsfördraget är ett hot mot demokratin eftersom det inte har något att göra med medborgardeltagande när det gäller att besluta om deras länders öde eller med politikernas ansvarsskyldighet mot sina väljare.
Jean-Marie Le Pen (NI ).
   – Herr talman! Invånarna i Frankrike och Nederländerna lägger inte ned sina vapen. Enligt en brittisk opinionsundersökning anser 74 procent av den franska befolkningen och 75 procent av den nederländska befolkningen att inte en enda del av den europeiska konstitutionen borde genomföras, om det inte fattas ett beslut om att hålla en ny folkomröstning. Detta är en bitter uppvisning i meningsskiljaktigheter för Nicolas Sarkozy som, utan att ta hänsyn till den franska befolkningen, vill få kongressen att rösta mot just den första och andra delen i konstitutionen. Det är också en uppvisning för dem som ville få folket i Frankrike och Nederländerna att rösta om konstitutionen en gång till, en konstitution som åtföljs av ett socialt protokoll utformat för att lugna fransmännen och av ett protokoll om subsidiaritetsprincipen utformat för att lugna nederländarna.
Det regnar aldrig för eurofederalisterna, utan det vräker ned vatten: enligt samma undersökning vill 63 procent av det franska folket och 68 procent av det nederländska folket ta tillbaka ett antal befogenheter från Europeiska unionen eller lämna den helt och hållet. Detta är en hämndaktion från de europeiska nationerna mot de ideologiska och ansvarslösa eurokraterna i Bryssel. Det är också återkomsten av folkens och nationernas rätt att följa sina egna öden och försvara sin suveränitet och identitet.
Lår oss återvända till EU av realiteter och EU av nationer, som britterna och danskarna lyckades bevara med så stor framgång. De förkastade Schengenavtalet och ett EU som översvämmas av massiva tillflöden av invandrare som beviljas uppehåll och arbetstillstånd på José Zapateros och Silvio Berlusconis initiativ. De förkastade euron och dess åtstramningspakt i budgethänseende, som hindrar tillväxt. De förkastade den europeiska superstaten, vars syfte är att förstöra Europas nationer.
Det faktum att ett beslut kommer att fattas under Europeiska rådets kommande möte i Bryssel om att utvidga perioden av eftertanke med ett år avslöjar – om det fanns något behov av att avslöja det – den klyfta som finns mellan Europas nationer och den självutnämnda eliten, som inte har lärt sig något och som agerar som om ingenting har hänt. De begrep inte att européerna kände sig vilseledda av detta passiva, ultraliberala EU, som bara handlar om vackra ord och deviser, och som har den svagaste tillväxttakten i världen och den högsta arbetslöshetsgraden. De begrep inte att Europas nationer inte vill ha Turkiet i EU, och att det turkiska närmandet som Bryssel tvingar på dem skapade en irreparabel splittring. 
Timothy Kirkhope (PPE-DE ).
   – Herr talman! Detta toppmöte är tänkt att, i alla fall delvis, bli en bedömning av den europeiska konstitutionen. Ändå är konstitutionen i hög grad misstrodd, hur man än ser på det. Frankrike och Nederländerna borde inte ombes att rösta om den igen, och den nederländska premiärministerns kommentarer borde tas på mycket stort allvar. Ju längre vi drar ut på denna fråga, desto mindre kontakt verkar Europeiska unionen ha med sina medborgare.
Vi måste gå ifrån den ändlösa debatten om konstitutionella mekanismer och fortsätta att tillhandahålla resultat, för om vi inte gör det kommer medborgarna att dra slutsatsen att deras ledare inte har lärt sig någonting. Att plocka ut de bästa bitarna från den konstitutionella texten skulle vara föga lönande, åtminstone vid denna tidpunkt.
Vi behöver dock verkligen ett EU av resultat, som ordförande José Manuel Barroso så riktigt har föreslagit. Personligen skulle jag också vilja se ett EU som har reformerats ordentligt, för utan reform kan det inte bli några resultat. Framstegen har bestått av ekonomisk reform, och jag gratulerar ordförande Barroso och hans kolleger till det arbete som de har gjort på det området. Vi måste emellertid göra mycket mer och vara mycket mer fokuserade när det gäller att uppnå konkreta resultat, som Margot Wallström sa.
Det finns en annan sak som jag kort skulle vilja ta upp. Den brittiska utrikesministern sa att hon kommer att försöka upphäva beslut om att öppna rådets möten för allmänhetens insyn. Detta är mycket överraskande och oroande, och det är en U-sväng i den brittiska regeringens politik. Tony Blair förkunnade ständigt fördelarna med mer öppenhet under sitt ordförandeskap, och vi fick ett särskilt skäl till att vi skulle få öppenhet när det gäller rådets möten och rådets förfaranden. Det är absolut nödvändigt att de andra regeringarna ger den brittiska utrikesministern en kort, kraftig chock vid hennes första toppmöte och ignorerar hennes försök att bevara hemlighetsmakeriet på detta orättvisa och oacceptabla sätt.
Var har hon gömt sig? Det är en skamlig handling av den brittiska regeringen, och jag hoppas att den kommer att besegras kraftfullt.
Hannes Swoboda (PSE ).
   – Herr talman! Det har redan sagts att det inte kommer att fattas några dramatiska beslut vid Europeiska rådets kommande möte. Trots detta skulle man kunna sända en mycket viktig dubbel signal, nämligen ja till utvidgning, men också ja till att stärka Europeiska unionens institutioner, särskilt när det gäller unionens kapacitet att hantera utvidgningen.
Jag blir alltid lika förvånad över att höra några av våra brittiska ledamotskolleger säga att vi inte behöver någon konstitution, men att vi däremot behöver många nya medlemmar. Likaså motsätter sig många polska ledamotskolleger – särskilt från högern – konstitutionen, men anser att Ukraina måste ansluta sig så snart som möjligt. Detta kommer inte att vara möjligt. Det kommer inte att finnas något majoritetsstöd bland folket eller här i parlamentet för ytterligare utvidgningar om inte de relevanta ändringarna också görs, bland annat när det gäller EU:s förmåga att hantera denna utvidgning. Vi måste acceptera detta faktum.
Alla som är positivt inställda, som jag är, till att inleda ytterligare en utvidgning, funderar säkert på hur man ska kunna bereda utrymme för Ukraina i EU. De som har funderat över det kommer att behöva klargöra att EU först måste ges den styrka som krävs för att kunna göra detta.
Konstitutionens grundläggande innehåll måste dock genomföras, vare sig det blir med den nuvarande konstitutionen eller med en ändrad konstitution. Om det råder samförstånd om detta och även rådet tydligt förklarar det, kommer detta att bidra till att en tydlig signal, den rätta signalen, kan sändas ut.
Som föredragande för Kroatien är jag även glad över att en tydlig signal har sänts till Kroatien. Kroatien har länge förtjänat sina egna förhandlingar. Jag kommer också att bli mycket glad när vi klargör – bland annat med tanke på Thessaloniki, och kanske i ännu starkare ordalag än vi gjorde i Salzburg – att vi har en skyldighet gentemot Balkan, inte bara i Balkanländernas intresse, utan även i vårt eget intresse. Om vi också klart och entydigt förklarar att vi dock först måste stärka och reformera våra egna institutioner i enlighet med detta – vilket folket kommer att förstå – kommer detta att vara en viktig signal. Man kommer till och med att kunna säga att det var en epokgörande signal som sändes vid detta möte i Europeiska rådet.
När det gäller partnerskapet med USA kommer detta toppmöte att genomföras efter Europeiska rådets möte, och det kommer även att bli nödvändigt att förbereda det. Vi har upprepade gånger sagt att ett partnerskap är önskvärt och nödvändigt. Det måste emellertid bygga på gemensamma värderingar, bland annat respekten för de mänskliga rättigheterna, och det är därför som Guantánamo och frågan om CIA:s aktiviteter är så viktiga för oss, och det är därför det är så viktigt för oss att dessa frågor finns med på dagordningen. Detta beror inte på att vi vill förringa USA eller kampen mot terrorismen, utan på att vi vill föra kampen mot terrorismen tillsammans med USA – på grundval av dessa gemensamma värderingar. 
Karin Riis-Jørgensen (ALDE ).
   – Herr talman! Jag har en vädjan till EU:s stats- och regeringschefer när de möts i Bryssel på fredag. Först och främst bör de ta med EU-frågorna i sina nationella debatter. När man diskuterar reformer i medlemsstaterna sägs inte ett enda ord om EU. Faktum är att EU faktiskt är ett fullständigt främmande koncept när välfärdsstaten är föremål för översyn. I Tyskland och Frankrike och i mitt eget land Danmark till exempel, diskuterar vi för närvarande vilka ekonomiska reformer som krävs för att säkra den framtida välfärden. Alla nationella politiker – såväl ministrar som vanliga parlamentsledamöter – bör emellertid ha klart för sig att ett starkt och effektivt EU är absolut grundläggande och en nödvändig förutsättning för alla välfärdsstater. Varför då denna öronbedövande tystnad? Vad är det för mening att kommissionen och Europaparlamentet avsätter alla dessa resurser för en dialog med folket när de nationella politikerna åsidosätter EU på ett sådant skadligt sätt?
Vi i gruppen Alliansen liberaler och demokrater för Europa har konstant arbetat för att skapa öppenhet i ministerrådet. Varför vacklar Förenade kungariket nu plötsligt efter det att Tony Blair, här i parlamentet, lovade att skapa mer öppenhet i ministerrådets möten? Insyn i EU:s arbete är absolut nödvändigt om vi ska kunna närma oss folket. Jag vill därför uppmana alla stats- och regeringschefer att öppna ministerrådets möten så att alla kan se hur de går till, att man förhoppningsvis kan se att ingenting döljs och att ministrarna verkligen har varit där. Vi bör följaktligen även undvika att hålla 25 olika presskonferenser, där alla är hjältar. Jag ser även fram emot ordförandeskapets positiva respons på talman Josep Borrells uppmaning att agera för att skapa ett enda EU. 
Pierre Jonckheer (Verts/ALE ).
   – Herr talman, herr Winkler, herr Barroso! Jag skulle vilja gå tillbaka till en del av ert tal. Ni sa, med all rätt, att vi måste göra framsteg på två nivåer: stärkande av den inre marknaden å ena sidan och den sociala solidariteten å den andra. Jag skulle lägga till social rättvisa och jämlikhet. Herr Barroso, jag anser att avvisandet och europessimismen understöds av ett tämligen starkt medvetande om att vi faktiskt inte gör några framsteg på dessa två nivåer och att er kommissions agerande, liksom rådets kan jag tillägga, har varit att prioritera den första nivån. Jag vill upplysa eller påminna er om att inga beslut om ny sociallagstiftning har fattats av EU-institutionerna under ert ordförandeskap, och inte heller under Prodikommissionen. Dessutom har man inte heller beslutat om något nytt kollektivavtal mellan arbetsmarknadens parter. Det är denna allvarliga obalans som – enligt min mening – alltmer påverkar en del av befolkningen, den del som har den mest osäkra ställningen till följd av globaliseringen. Jag anser att rådet, parlamentet och kommissionen måste bemöta denna situation.
Detta leder mig till min andra punkt, som rör de instrument som har utformats för att främja social solidaritet eller social rättvisa. Herr Barroso, vi kommer inte att kunna bygga en rättvis modell i framtiden om vi inte har en skattepolitik på EU-nivå. Detta är den motsägelse som finns mellan de som är ovilliga att fortsätta med utvidgningen och de som vill ha mer social rättvisa; att bevara enhälligheten om alla skattefrågor är detsamma som att stå i vägen för en eventuell skattepolitik för EU. Det har tagit 15 år att utarbeta ett direktiv om inkomst på besparingar, vilket är fullt av undantag för den delen, och vi gör inga framsteg med gemensamma normer för företagsskatt.
Avslutningsvis, herr talman, är Europeiska unionens politiska projekt inte liktydigt med den inre marknaden, som vi behöver, utan leder i stället till ett slags konkurrens mellan de nationella modellerna. Vi behöver ett mer aktivt tillvägagångssätt och mer gemensam politik på EU-nivå för att garantera rättvisa och en social modell för EU. 
Erik Meijer (GUE/NGL ).
   – Herr talman! Om inte EU fanns skulle det säkerligen finnas behov av ett europaomfattande kooperativ som bidrar till att förbättra livet för dem som lever i gränsregionerna, gränsöverskridande miljöaspekter, energiförsörjning, konsumentskydd och hälsoskydd mot farliga ämnen som det går att handla med internationellt. Folket vill ha ett EU som bidrar till att undanröja hindren för fred, social trygghet, samhällsservice och internationell solidaritet. Detta är en helt annan sak än att vilja vara en världsmakt eller öka de internationella bolagens frihet.
Folket vill ha ett EU som hjälper dem att lösa deras problem i stället för ett EU som skapar besvär. Medborgarna känner inte längre igen detta EU i det skede som unionen nu befinner sig i. Väljarna i två länder har gett oss en signal om att saker och ting måste förändras. Om vi vill hålla fast vid det EU som vi har måste det få näring nedifrån och upp, av våra medborgare och deras organisationer. Att fortsätta att bygga uppifrån och ned, och fantisera om den makt detta kan ge, kommer inte att lösa någonting. Vi måste utnyttja utvidgningen och våra medborgares ökade deltagande på ett kreativt sätt för att möjliggöra en ny och bättre start. 
Konrad Szymański (UEN ).
   – Herr talman! De flesta av de nödvändiga reformerna kan genomföras utan det nya fördraget. Ett exempel är dagordningen för Europeiska rådets kommande möte, där man kommer att ta upp utvidgningen av Schengenområdet, frågan om att öka insynen i rådets debatter, förhandlingarna om EU:s utvidgning och reformen av den externa politiken.
Vi får inte framställa Nicefördraget som något negativt för européerna, eftersom det är allt vi har i dag. Vi måste inte bara överväga det nya fördraget, utan även medlemsstaternas och deras medborgares politiska vilja att utföra gemensamma uppgifter. Problemet är inte att vi saknar ett nytt fördrag, utan avsaknaden av en gemensam framtidstro. Vi tillkännager bättre lagstiftning, och ändå antar vi ett tjänstedirektiv som är så vagt att EG-domstolen gnuggar händerna av glädje inför utsikterna till att inleda mål som kommer att ge den ännu mer makt.
Vi förklarar även att vi har gemensamma intressen i energifrågor, och ändå för vi dagligen en ytterst självisk energipolitik. Vi tillkännager investeringar i forskning, och trots detta går det europeiska tekniska institutet upp i rök inför ögonen på oss, splittrat till följd av nationella egenintressen. Vi hävdar att vi stöder subsidiaritetsprincipen, och trots detta finansierar vi ett ramprogram för forskning som kommer att samfinansieras av alla EU:s skattebetalare, trots att en del av den berörda forskningen är olaglig i många medlemsstater.
Detta är verkliga splittringar som, om vi vill Europa väl, är beklagliga. De är söndringar som skapar ännu större frågetecken om läget för det europeiska projektet än ett eller annat fördrags död. 
Bastiaan Belder (IND/DEM ).
   – Herr talman! Europeiska rådet måste få slut på förvirringen kring läget för den europeiska konstitutionen en gång för alla. En medlemsstat förklarar att konstitutionen är död, medan en annan ratificerar den som om ingenting var på tok. Jag vädjar till stats- och regeringscheferna att sätta stopp för denna förvirring; om vi inte gör det kommer allmänhetens förtroende för unionen att minska ännu mer. Jag stöder förslaget om att förlänga perioden av eftertanke ett år till, på villkor att vi går tillbaka till planeringsstadiet och utarbetar ett helt nytt fördragsdokument. Jag skulle föredra ett fördragsdokument framför en konstitution, ett lätthanterligt dokument som utgör en kombination av de tidigare fördragen, ett fördrag i vilket unionen, inom ett fastställt utrymme, visar sitt mervärde när det gäller de gränsöverskridande politiska utmaningarna.
Jag vill särskilt uppmana det österrikiska ordförandeskapet att ge prov på ledarskap genom att slutligen undanröja den förvirring som har uppstått och starkt prioritera frågan om att sätta fart på arbetet med ett nytt ramfördrag. Österrike sätter slutligen sin prägel på detta program, vilket jag har väntat på i sex månader. 
Roger Helmer (NI ).
   – Herr talman! Vi skulle vilja hävda att EU är en union av värderingar som grundas på demokrati och rättsstatsprincipen. Ändå ombads danskarna när de röstat mot Maastrichtfördraget 1992, och irländarna när de röstat mot Nicefördraget 2000, att gå iväg och försöka igen. Så mycket för demokrati! När fransmännen och nederländarna röstade mot konstitutionen förra året ignorerade vi deras dom. Vi försöker att återuppliva en konstitution som har dött på sina egna villkor. Vi genomför stora delar av den utan någon rättslig grund. Så mycket för rättsstatsprincipen!
I vår tjurskalliga beslutsamhet att driva på det europeiska projektet mot den allmänna viljan visar vi vårt fräcka förakt för väljarna och för de demokratiska värderingarna. Väljarna börjar märka detta. Bland mina väljare i East Midland förnimmer jag en växande oro, och i sanning ilska mot det europeiska projektet. Så, driv på EU:s konstitution om ni måste, men var på er vakt: ni ger näring åt den allmänna förbittringen, som kommer att blåsa sönder det europeiska bygget. 
Gerardo Galeote (PPE-DE ).
   – Herr talman! Den olagliga invandringen har blivit en av Europeiska unionens största utmaningar. I Spanien anses den till exempel som landets näst största problem enligt opinionsmätningarna.
Jag skulle därför gärna ha velat höra det österrikiska ordförandeskapet säga något mer avgörande, mer ambitiöst och mer konkret om de framsteg som ni förväntar er att Europeiska rådets kommande möte ska leda till på detta område.
Bortsett från bestämmelsen i utkastet till konstitution skulle vi – och borde vi enligt min åsikt – kunna fortsätta att göra framsteg med att skapa gemensamma EU-åtgärder för att bekämpa olaglig invandring.
Jag är väl medveten om att en del kommer att säga att vissa regeringar fattar beslut som går emot deras europeiska partners vilja och nonchalerar kommissionen, och sedan, när problemen uppstår, vill de att problemen ska lösas gemensamt av oss alla. Jag vill dock säga till dessa personer att det med en gemensam invandringspolitik aldrig skulle ske någon massreglering utan kontroll, och den ”pullfaktor” som vi för närvarande är så rädda för skulle följaktligen inte finnas.
De lagliga invandrarna måste garanteras integration och lika rättigheter och skyldigheter. Apropå det skulle vi kunna överväga övergångsåtgärder för de rumänska och bulgariska medborgarna som – vilket jag också är säker på – snart kommer att bli EU-medborgare.
För att gå vidare till andra frågor nämnde ordförandeskapet i förbigående Michel Barniers rapport. Parlamentet har sedan förra sommaren arbetat mycket med naturkatastrofer; vi har besökt de drabbade områdena, och vi har, vilket konstateras i den resolution som antogs praktiskt taget enhälligt, sett ett stort missnöje i samhället och för lite samordning mellan de behöriga förvaltningarna.
Slutligen vill jag påpeka att ni inte har sagt något om förordningen om fonder. En detalj återstår att lösa, herr talman, så att parlamentet kan rösta om detta under första veckan i juli. Era kolleger kan informera er om detta, men jag vill be er att göra en sista insats och önskar er all lycka. 
Robert Goebbels (PSE ).
   – Herr talman! Europeiska unionen och världen behöver tillförlitliga, prisvärda och hållbara energiflöden. Jag har just citerat Javier Solana. Det intressanta dokument som han sände till Europeiska rådet kännetecknas av en rad ekande tomrum: medan han talar om behovet av en energipolitik för EU och en handlingsplan som innehåller ett antal prioriteringar, undviker dock han noggrant att nämna koncept som den ”gemensamma energimarknaden” och den ”inre marknaden”. Kort sagt, den solidaritet som EU så väl behöver på energiområdet är fortfarande mycket oviss.
Faktum är att energifrågan kommer att bli en nyckelfaktor inom all EU-politik. Energin kommer att diktera vår politik för internationella förbindelser. Våra länders ekonomiska, miljömässiga och sociala politik kommer att styras av denna fråga. Energin kommer att ha ett allt större inflytande inom alla EU:s politikområden, från jordbrukspolitiken till strukturpolitiken, via bostadspolitiken, transport och forskning.
Trots detta förblir EU:s svar på de olika energirelaterade utmaningarna svagt och matt. Vad bör göras? För att kunna påverka sin externa försörjning måste EU först visa prov på intern solidaritet, på en vilja att bygga en verklig gemensam marknad. Javier Solana säger oss att det bästa sättet att garantera en tillförlitlig energiförsörjning till ett vettigt pris är att se till att världsmarknaderna fungerar ordentligt. Faktum är att världsmarknaderna domineras av karteller och oligopol. Var är den fria och öppna marknad som liberalerna talar sig varma om? Gasbolaget Gazprom har just inlett överläggningar med det algeriska bolaget Sonatrach, som verkligen inte har för avsikt att göra unionen några tjänster. Är det inte dags att de länder som har hög energikonsumtion börjar organisera sig i sin tur?
I sin resolution om Lissabonstrategin uppmanade parlamentet unionen till samråd med Förenta staterna, Japan, Kina och Indien, för att förhindra en konkurrensform som till slut skulle ruinera alla. EU måste investera i energieffektivitet, ny teknik och förnybara energikällor. Alla vet att EU:s framtida energiförsörjning varken kommer att utgöras av kärnkraft till 100 procent eller 100 procent förnybara energikällor. Vi behöver en så intelligent energimix som vi möjligtvis kan ha, med tanke på skillnaderna i geografi och klimat inom medlemsstaterna samt deras resurser av primär energi, biomassa och så vidare.
Unionen kan inte förbise något handlingssätt. Alla former av forskning måste uppmuntras. Och framför allt måste EU agera mer enat och kraftfullt i försvaret av våra gemensamma intressen. 
Andrew Duff (ALDE ).
   – Herr talman! Syftet med denna debatt är ett ge talman Josep Borrell något intressant att säga när han talar vid Europeiska rådet i morgon. Jag är rädd för att parlamentet helt enkelt instämmer i den linje som PPE-DE-gruppen och PSE-gruppen har förslagit; vi kommer att ansluta oss till samma handlingsförlamning som existerar inom rådet.
Ordförande José Manuel Barroso har helt rätt när han säger att vi måste göra framsteg inom politiken, och att göra om samma sak som i Messina för 50 år sedan är förmodligen ett positivt förslag, men vad är meningen med att förlänga en period av eftertanke utan att tillhandahålla ett mål och ett syfte för eftertanken? Förhalningspolitik är inte trovärdigt. Det är en galen fantasi att vänta på att efterträdarna till Chirac, Balkenende och Blair ska bli drivande federalister.
Det som vi kräver är att Europeiska rådet upprättar ett möte med ett beslut under hösten 2007, och fastställer en ny konferens för att omförhandla del tre av konstitutionen. Herr ordförande! Detta handlar inte bara om rättsliga problem, utan det är en djup politisk kris som vi måste ta itu med. Jag förväntar mig att det kommer att bli möjligt att öronmärka de klassiska konstitutionella bestämmelser som vi hittar i konstitutionens första och andra del, vilka det fortfarande råder enighet kring. Det är emellertid del tre som innehåller den gemensamma politik som har gjort den allmänna opinionen i Frankrike och Nederländerna samt på flera andra platser så besviken, särskilt i fråga om social och ekonomisk politik samt gränsfrågor.
Vi har i själva verket få valmöjligheter. Antingen försöker vi att förbättra produkten och marknaden effektivt såsom den allmänna opinionen önskar, eller så låter vi hela projektet falla i glömska. 
Bernat Joan i Marí (Verts/ALE ).
   – Herr talman! En av huvudmekanismerna för EU:s integrering är utvidgningen av Europeiska unionen. Bulgarien och Rumänien är EU:s portar, Turkiet förhandlar redan om sina anslutningsvillkor, den nya staten Montenegro har uttryckt sin förhoppning om att bli medlem i Europeiska unionen, och andra stater på Balkan kanske följer dess exempel.
Mot denna bakgrund skulle jag vilja inrikta mig på frågan med Köpenhamnskriterierna och minoritetspolitiken. Många stater följer fortfarande den gammalmodiga franska modellen och försöker assimilera de individer som har ett annat språk och en annan kultur än statens. I Rumänien finns det till exempel en stor ungersktalande minoritet, vars rättigheter måste erkännas till fullo innan Rumänien träder in i Europeiska unionen, som ett sätt för att erkänna inre mångfald. Det är så att säga ett sätt att respektera de mänskliga rättigheterna, eftersom det är absolut nödvändigt att genomföra minoriteters rättigheter för att respektera mänskliga rättigheter. Europeiska unionen ger minoriteter hopp. Gör dem inte besvikna. 
Jonas Sjöstedt (GUE/NGL ).
   – Herr talman! I förslaget till rådets slutsatser inleder man med rubriken Europa lyssnar, . Frågan är om det stämmer. Om EU lyssnar, bryr EU sig då om vad folk verkligen säger?
För ett år sedan gav folkomröstningarna i Nederländerna och i Frankrike tydliga besked till EU. Förslaget till konstitution avvisades med stora majoriteter. Om EU hade lyssnat, skulle detta beslut ha respekterats. Istället inleddes emellertid en s.k. reflektionsperiod med det outtalade men tydliga syftet att samma konstitution skall trixas igenom senare – trots folkviljan. Nu har debatt och reflektion utlysts, men en debatt som bara syftar till att samma konstitution skall dammas av senare är meningslös. Alla svar i en sådan diskussion är på förhand givna. En sådan reflektionsperiod riskerar att bli manipulation, inte verklig demokratisk debatt. Om man vill ha en öppen debatt om EU:s framtid, måste man respektera de demokratiska spelreglerna och klargöra att konstitutionen en gång för alla har fallit. 
Roger Knapman (IND/DEM ).
   – Herr talman! Vi ska få en förlängd period av eftertanke, eller hur?
Vissa som genomför perioder av eftertanke brukar annars vara kända för att vara ”på återtåg”, och vissa återtåg genomförs mer ordnat än andra. Herr Barroso! Vissa kanske har lärt av eftertanken hittills, och de säger kanske att det inte var fallet, eller att de skulle ha gjort saker annorlunda, eller att de kanske till och med, Gud förbjude, hade fel. Men det enda som vi har hört denna morgon är ”Vi hade rätt. Människorna i Frankrike och Nederländerna hade fel. Konstitutionen borde väckas till liv”. Vi har använt nya arkitekter för att bygga på exakt samma grund av integrering, överreglering och empiriska ambition. Som tur är tror bara tre av tio i Storbritannien fortfarande på allt detta struntprat, så låt oss ha vår folkomröstning, hur frågan än lyder!
Mario Borghezio (NI ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! Jag vill nämna två frågor, nämligen utvidgningen och kampen mot terrorismen.
När det gäller utvidgningen vill jag betona vikten av kriterierna för förenlighet och upptagningskapacitet, som, är jag rädd för, inte har stötts så starkt av mitt land i debatterna i rådet.
Vad gäller terrorism måste en verkligt självklar fråga ställas. Hur är detta åtagande från Europeiska unionens sida förenligt med utnämningen av Sergio D’Elia i Italien nyligen, före detta terrorist och medlem i organisationen Prima Linea, och som är medbrottsling till mordet på en italiensk polisman?
De solidaritetsband som förenar den europeiska vänstern med den italienska regeringen har hittills förhindrat att folket har kunnat uppmärksammas på denna självklara fråga och att den diskuteras inom Europeiska unionen. Detta är skamligt om vi beaktar att Röda brigadernas och Prima Lineas terrorism inte bara har drabbat polismän, domare, politiker och industrimän, utan även fackföreningsmedlemmar och talesmän för den främsta arbetarkulturen, såsom professor Marco Biagi. 
Jacques Toubon (PPE-DE ).
   – Herr talman, herr Winkler! Ert ordförandeskap kan redan skryta med ett positivt banrekord. Vi gratulerar er till detta. När det gäller Europeiska rådets möte som snart kommer att äga rum är det inte i stånd att fatta några större beslut, men det kan ha ett avgörande inflytande på EU:s framtida öde.
Att bana väg för ett återupplivande eller bekräfta ett misslyckande: det är den utmaning som väntar er. Ni kommer att behöva fastställa strategin för framtida utvidgningar. Jag uppmanar er att sluta att pressa framåt under alla omständigheter, en taktik som ytterligare åskådliggörs av inledandet av detaljerade förhandlingar med Turkiet, trots att Turkiet inte uppfyller de politiska villkoren och inte gör några ytterligare framsteg med att integrera gemenskapens regelverk. Från och med nu måste vi betrakta EU:s upptagningskapacitet som en nyckelparameter. Det kan inte ske några ytterligare utvidgningar om inte beslutsmekanismerna förbättras, utan en tillräcklig budget, utan nya resurser och utan verklig enighet om det europeiska projektets karaktär.
Detta är vad det egentligen handlar om: att bygga upp ett politiskt EU genom att fastställa tidtabellen för att genomföra de huvudsakliga reformerna i konstitutionsfördraget, vilket vi vägrar glömma bort. Konventet nådde ett resultat som inte kan ändras. Vi måste gå bortom Nice.
Vilket innehåll bör EU:s politik ha? Vi vill inte att de flesta av EU:s beslut ska handla om förbättringar av den inre marknaden, det vill säga, att skapa ett tomrum. Vi vill ha ett EU som bygger upp saker. Vi vill att regeringarna och vårt parlament utarbetar den politik som vi behöver: om invandring, energi, ekonomisk samordning, forskning, säkerhet och yttre förbindelser.
Tvärtemot vad som påstås vill européerna ha mer Europa, men de vill ha ett Europa som skapar solidaritet, som garanterar säkerheten, som har ett inflytande i världen och inte bara övervakar marknaden. De vill även ha ett EU som respekterar sina heligaste åtaganden: Strasbourg som Europaparlamentets säte. Det kommer att krävas mycket klarhet och mod. Vi förlitar oss på att ni kommer att visa prov på detta i slutet av juni. 
Magda Kósáné Kovács (PSE ).
   – Herr talman! Vi har sagt att Europa är ett medborgarnas Europa eftersom Europeiska unionen existerar genom och för dem. Samtidigt känner vi en osäkerhet, och vi ger faktiskt uttryck för våra farhågor eftersom vi vet att besluten fattas långt från medborgarna, som tenderar att se gemenskapens resultat som naturliga. Men solidaritet är inte naturligt för alla, som ni skulle vilja att det var, herr ordförande, och jag sympatiserar starkt med allt ni har sagt om denna fråga. Den politiska effekten av utvidgningen är att den ska göra sig gällande gentemot viljan hos dem som röstade mot, och solidaritet har inte blivit den andra naturen i vår verksamhet, men liksom ni hyser jag hopp inför framtiden. Vi vill ha mer solidaritet och en kontinuerligt konsoliderande demokrati, och därför behöver vi konstitutionen. Men ibland fattar vi ingenting; vi förstår inte varför de gamla medlemsstaterna övergav sitt tidigare initiativ om att inrätta en byrå för grundläggande rättigheter under rådets möte, när vi, de nya medlemsstaterna, ständigt visar vad vi går för när det gäller demokrati och respekt för de mänskliga rättigheterna. Inte ens i dag har vikten av demokrati, öppenhet och insyn ifrågasatts av någon. Men när det gäller de mänskliga rättigheterna, varför föredrar vi att rannsaka andra i stället för oss själva, EU:s medlemsstater? Vi kommer inte att kunna undvika gemenskapskontroll när det gäller upprätthållandet av de mänskliga rättigheterna.
Några tankar om Europeiska unionens sociala dimension: EU har tagit hänsyn till de utmaningar som de nya medlemsstaterna ställs inför. Vi anser att det är särskilt viktigt att fastställa preferenserna för Europeiska socialfonden när de socialpolitiska målen stakas ut. Men för att garantera att det sociala EU verkligen är socialt är det inte tillräckligt att betona målen för konkurrenskraft gentemot sysselsättningsmålen; vi måste också betona den sociala sammanhållningen, eftersom inte bara nationerna utan själva EU kan bli splittrat om det inte finns någon social sammanhållning. I detta sammanhang vill jag tillägga att vi är tacksamma för att problemet med romerna nyligen har betonats i den utsträckning som vi har sett.
Avslutningsvis, och när det gäller att komma i kapp, åker en del upp i snabbhiss till den avsedda våningen, medan andra får kämpa på i trapporna. Vi måste tänka på dem som har börjat den besvärliga klättringen uppför trapporna. 
Bronisław Geremek (ALDE ).
   – Herr talman! Polen stöder konstitutionsfördraget. Lyssna inte till de polska politikerna. Lyssna i stället till den allmänna opinionen i Polen. Över 60 procent av polackerna stöder konstitutionsfördraget. Om så är fallet, vad kan vi göra för att garantera att det träder i kraft? Perioden av eftertanke är till för medborgarna och inte för EU-institutionerna. För dem är det dags att börja arbeta. Det österrikiska ordförandeskapet kan vara stolt över sina många insatser, och jag skulle vilja betona tre av dem i dag.
Först av allt har vi Strasbourg. Optimismen i Wolfgang Amadeus Mozarts musik uppmuntrade de europeiska politikerna till att vara optimistiska om konstitutionen, vilket är viktigt. Att man lyssnade till parlamentets uppmaningar om att rådets debatter måste vara öppnare var ett viktigt steg enligt min åsikt, och jag gratulerar det österrikiska ordförandeskapet till denna insats. För det tredje kommer Michel Barniers rapport, som är ett av de mest intressanta europeiska dokumenten som har utarbetats den senaste tiden, också att stimulera debatten.
Vad bör vi emellertid göra i detta läge? Just nu måste vi, tillsammans med kommissionen, inrikta oss på två allvarliga sociala problem. Detta är något som följande ordförandeskap även bör inrikta sig på. Först och främst måste vi ta itu med invandrarproblemet i Europa och för det andra problemet med EU:s sociala dimension. Dessa frågor bör stå i fokus för gemenskapspolitiken, för en gemensam europeisk politik. Slutligen måste vi fråga oss vad som kan göras för att konstitutionens text ska bli godtagbar. Detta är Europeiska kommissionens uppgift. I den tredje delen av konstitutionsfördraget upprepas till stor del fördrag som redan har ratificerats. Kommissionen bör göra en juridisk analys, och endast de cirka 25 ändringsförslag som redan har lagts fram bör infogas i den första delen av fördraget och bli föremål för ett omedelbart beslut.
Detta är en stor uppgift för EU-institutionerna, och jag skulle vilja ge uttryck för mitt förtroende för kommissionen och EU-ordförandeskapet. 
Georgios Karatzaferis (IND/DEM ).
   – Herr talman! Detta handlar om två frågor: måste vi och i vilken utsträckning respekterar vi demokratin i Europa och dem som slutligen har ansvaret? Om vi verkligen tror på demokratin och att konstitutionen kommer att förändra livet för Europas folk bör vi låta Europas folk säga sin mening i en folkomröstning. Vi får inte vara rädda för Europas folk. Vem har ansvaret? Har ni ansvaret, herr kommissionsordförande? Om det verkligen är ni som har ansvaret, tala om för mig var EU:s sydligaste gränser går. Det vet ni inte, eftersom Turkiet inte låter er veta detta. Bra svarat. Låt mig fråga er om havsrätten. Den gäller överallt i Europa förutom för Egeiska havet. Rätt svarat. Vilket land hotar Europa? Bara Turkiet i Egeiska havet med sin krigsförklaring. Rätt svarat. Vilket land kränker EU? Är det Ryssland? Nej, det är det inte. Det är Turkiet som gör detta varje dag i Egeiska havet. Rätt svarat. Vilket land erkänner inte Republiken Cypern? Det är Turkiet. Rätt svarat. Vilket land ockuperar 40 procent av ett EU-land? Det är Turkiet. Rätt svarat. Var hånas och bränns bilder av den ekumeniska patriarken? I Turkiet, och ni tolererar detta. Rätt svarat.
Detta är fakta, herr kommissionsordförande, och jag föreslår att ert nästa möte med George Bush inte ska hållas i Azorerna, utan på Guantánamo. Det är där ni bör hålla det, så att ni äntligen förstår vad som sker här i världen och hur ni spelar med i amerikanernas brott. 
Jana Bobošíková (NI ).
   – Mina damer och herrar! Vid inledningen av det österrikiska ordförandeskapet lovade förbundskansler Wolfgang Schüssel att sätta fart på överläggningarna om konstitutionen. Jag förväntar mig följaktligen ett tydligt budskap från rådets möte om att den text som har prackats på medborgarna är obegriplig, orättvis och framför allt död, och att det nu är dags att utarbeta ett nytt dokument.
Med tanke på att förbundskansler Schüssel är en politiker som står vid sitt ord bör han inte godta den manipulativa förhalningstaktik som tillämpas av förbundskansler Angela Merkel och president Jacques Chirac. De vill låta konstitutionen mogna ”naturligt” i ytterligare ett år, och sedan fatta beslut om den under de tyska och de franska ordförandeskapen.
Österrike har, ur ett historiskt perspektiv, de största förutsättningarna för att förändra denna process. Österrike har redan varit med om försök till europeisk integration. För mindre än hundra år sedan enade det österrikiska-ungerska imperiet 21 europeiska länder. Det varade emellertid bara i 51 år. Varför blev det så? Man tog inte itu med problemen, och de lämnades att mogna ”naturligt”. Jag anser att en förlängning av perioden av eftertanke om den befintliga konstitutionen visar på ett förakt för medborgarna, och kampanjen för att återuppliva den är helt enkelt att kasta deras pengar i sjön.
Antonio Tajani (PPE-DE ).
   – Herr talman, herr Barroso, mina damer och herrar! Jag vänder mig till er, herr Barroso, eftersom jag välkomnade ert anförande i morse, där ni blåste nytt liv i EU:s stora projekt.
Äntligen har vi hört kommissionen höja sin röst i parlamentet för att blåsa nytt liv i politiken och se till att unionen spelar den roll som tillkommer den på världsarenan. Detta är den kommission som vi vill ha och som européerna också vill ha. Det är en kommission som skakar av sig den byråkratiska bördan, vilken bär den största skulden till EU-medborgarnas främlingskap gentemot institutionerna.
Herr Barroso, jag håller med er. Om vi ger upp inför svårigheterna och om vi tillåter oss själva att tyngas ned av pessimism, kommer vi inte att nå några mål över huvud taget. Politikerna får inte misslyckas med den stora utmaningen att bygga ett EU som är medvetet om den roll som det måste spela på världsarenan, det vill säga ett EU som exporterar fred, ett EU som är i stånd att inta en ledande roll i Medelhavsområdet, i Mellanöstern, i Balkan och i kampen mot terrorismen och förfalskningar, ett EU med starka transatlantiska förbindelser.
Detta är skälet till att den konstitutionella processen måste slutföras. De första sex månaderna av nästa år är absolut avgörande. Vi stöder det tyska ordförandeskapet i förberedelserna av – som det österrikiska ordförandeskapet redan har gjort och som Finland också kommer att göra, det är jag övertygad om – en rad politiska initiativ för 2007 som involverar de 450 miljoner européer som alltför ofta glöms bort. Parlamentet måste, och jag är övertygad om att det kommer att göra det, fylla sin funktion som en ledare.
Romarna brukade säga ; ingenting är svårt för den som vill något. Vi vill ha ett politiskt EU, ett EU med värderingar, ett EU för folket, ett EU med subsidiaritet, ett EU med solidaritet och ett EU med frihet. Herr talman, vi får helt enkelt inte misslyckas med denna utmaning.
Harlem Désir (PSE ).
   – Herr talman! Förutom europessimismen finns det ett annat spöke som hemsöker Europa: vår passivitet och det hyckleri och de myter som följer i dess spår. Detta spöke underblåser det som ni nämnde. Även jag förstår att de medlemsstater som ratificerade konstitutionsfördraget och de flesta av Europaparlamentets ledamöter vill hålla fast vid det. Liksom alla de som kämpade för att det skulle ratificeras – och jag var en av dem i Frankrike – är jag fortfarande övertygad om att det innehåller några centrala framsteg när det gäller unionens fungerande och demokratiska liv.
Vi måste emellertid förjaga myten om att det, tids nog, kommer att vara möjligt att lägga fram samma text, åtföljd av en simpel bilaga, i de länder där den förkastades. Vi måste också göra oss kvitt hyckleriet från de medlemsstater som hittills inte har kunnat ratificera den och som, i själva verket, helt enkelt är inte kan säkra en majoritet, särskilt eftersom folket har lovats en folkomröstning.
Jag anser att vi i stället behöver erkänna detta och försöka att kämpa oss framåt som ni nyss föreslog, herr Barroso, eftersom det europeiska livet inte kan byggas på ånger. Vi behöver återupplivande, framsteg och utveckling. Detta återupplivande – och jag håller med er även på denna punkt – får inte begränsas till debatten om institutionerna. Det handlar om politik. Det handlar om ett EU med projekt, ett EU med tillväxt och kunskap, och ett EU med forskning, energi och samarbete i Medelhavsområdet. När det gäller institutionerna, som desperat vill behålla fördraget i den nuvarande utformningen, är detta kanske inte det bästa sättet att rädda dess innehåll. Jag anser att perioden av eftertanke – som rådet förefaller ägna sin tid åt att förlänga – snarare riskerar att leda till att fördraget får stanna kvar i malpåsen.
Jag anser uppriktigt talat att denna utveckling snart kommer att nå sina gränser och att vi i stället måste förbereda oss för att gå bortom detta genom att föreslå en ny färdplan. För att gå förbi detta kommer vi att behöva göra det som er företrädare, Italiens nuvarande premiärminister, sa i går och utarbeta en ny och enklare text, som möjliggör begränsade, men centralt viktiga reformer. Dessa reformer måste vara tydliga och lätta att förstå för européerna, och de bör huvudsakligen inriktas på att förbättra unionens demokratiska fungerande och på att klargöra institutionernas ansvarsområden.
Vilka reformer? Jag kommer att nämna sex av dem, och jag anser att vi mer eller mindre bör stanna där. För det första att förstärka Europaparlamentets befogenheter, vars legitimitet erkänns i allt högre grad av européerna. För det andra att skapa mer insyn i rådets arbete när det diskuterar rättsliga frågor, eftersom det är oacceptabelt att Frankrike och Förenade kungariket ska sätta hinder i vägen för denna insyn. För det tredje att garantera att kommissionens ordförande utses med beaktande av de röster som européerna avger i Europavalen. För det fjärde att införa en befogenhet varigenom de nationella parlamenten kan övervaka hur subsidiaritetsprincipen följs. För det femte att se över bestämmelserna om röstning med kvalificerad majoritet på grundval av det som överenskoms i fördraget från 2004, på ett sådant sätt att de baseras på befolkningstalen. Slutligen, att verkligen inrätta en utrikesministerpost. Medlemsstaterna har redan gett sitt stöd till alla dessa idéer. Jag är övertygad om att majoriteten av folket i alla våra länder gärna skulle stödja dessa reformer. Vi behöver initiativ. Vi måste fästa vikt vid innehållet snarare än formen. 
Karin Resetarits (ALDE ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! Zeus bör deklarera sina känslor för sin älskarinna Europa: det var min vädjan för sex månader sedan vid inledningen av det österrikiska ordförandeskapet för rådet. Hans fru hemma måste vara blind om hon inte kan se att det pågår en hel del utanför det äktenskapliga boet. Mycket pompa och strålkastarljus, mycket silver och fint porslin, framstående gäster, den ena viktiga förpliktelsen efter den andra, och nu till och med ett möte med George W. Bush. Man har aldrig tråkigt med Europa.
Men vilken roll spelar denna Europa på världsarenan? Är hon en stark, självsäker kvinna med stöd från sina närmaste, en kvinna som vi anser vara kapabel att tryggt vägleda oss genom svåra tider? Tror vi på Europa, eller ser vi en kvinna plågad av självtvivel, som inte vet vilken roll hon har i samhället i detta nätverk av förbindelser mellan enskilda länder? Vad är det vi vill ha av Europa? Vad förväntar vi oss av henne? En sak har vi sannerligen klart för oss. Vi anser att Europa ska skydda oss från fattigdom, ge oss säkerhet, att hon ska garantera att vi inte behöver leva ur hand i mun utan att vi i stället kan lägga något åt sidan, både nu och i framtiden, att hon inte får låta andra behandla henne som ett barn i den globala staden, och att hon ska föregå med gott exempel. Förväntningarna på Europa är höga, och vi tror inte att hon kan infria någon av dem. Detta förklarar den stora skepticism som registreras i Eurobarometern.
För närvarande är Europa fullständigt oförmögen att infria allmänhetens förväntningar – rådet ger henne alltför lite utrymme för att göra detta, och kommissionen håller henne upptagen med uppgifter som alltmer avlägsnar henne från den europeiska allmänheten. Ingen förstår Europa. Vad gör hon egentligen? Väsentligheterna försummas fortfarande – det är åtminstone det budskap som förmedlas – och så växer missnöjet. Europa är i brådskande behov av en ny generalplan som inriktas på medborgarna. Europa måste bli mindre klumpig; hon behöver utveckla en framtoning. Detta är möjligt när rådets ordförandeskap roterar en gång i halvåret. En går, en annan tar platsen; det är ett ”rastställe”, inte ett tryggt hem.
Jag vet att saker och ting skulle vara annorlunda om vi hade konstitutionen. Detta kommer dock inte att ske under 2007 – och jag uppmanar följaktligen till att man vid toppmötet fastställer tydliga befogenheter och ökar EU:s effektivitet. Om man gör detta kommer till och med folket att ge grönt ljus för konstitutionen. 
Nils Lundgren (IND/DEM ).
   – Herr talman! I ordförandeskapets utkast till slutsatser noterar man uttryck av typen att EU skall lyssna på medborgarna, och att det skall föras en dialog med medborgarna. Båda dessa uttryck avser en situation med två parter. Vilka parter är det då som står mot varandra i någon mening? Egendomligt nog är det folket i Europa och etablissemanget. Det betyder att de politiska representanterna i praktiken inte uppfattar sig som representanter för folket utan som en grupp, ett etablissemang, i motsatsställning till folket. Detta är mycket olyckligt. Det är det som förklarar att vi alltid blir lika förvånade och skakade över utfallet när vi då och då har folkomröstningar i Europa. Den europeiska partistrukturen är helt föråldrad. Européerna kan inte rösta på de partier de har och samtidigt meddela sin djupa EU-skepticism. Detta är något som vi måste ändra på i framtiden, så att vi inte fortsätter med detta ovärdiga spel. Ett etablissemang skall lyssna på folket och vara berett att föra en dialog med folket. Etablissemanget skall representera folket. 
Paweł Bartłomiej Piskorski (NI ).
   – Herr talman! Jag får alltmer intrycket av att diskussionen om EU:s framtid har nått en återvändsgränd. Det är som om ett blodkärl som förser hjärtat med blod täpps till. Om denna situation får fortgå finns det en risk för ett ytterst allvarligt och omfattande slaganfall. Jag har intrycket av att diskussionen om konstitutionsfördraget är exakt en sådan spärr.
Jag hör till dem som stödde konstitutionsfördraget, och jag stöder det fortfarande. Trots detta beklagar jag att det blev känt som den europeiska konstitutionen till följd av vissa politikers ambitioner, vilket gjorde att en pragmatisk diskussion om vad som ska tas med i fördraget förvandlades till en folkomröstning för eller emot Europeiska unionen. Även om jag beklagade denna stämpel och dessa ambitioner, erkände jag också att ett fördrag är nödvändigt.
I dag är det nödvändigt att mycket tydligt förklara att dessa förhållanden är ohållbara. Det går inte att rösta igen om samma dokument i dessa länder. Jag vädjar till er att undanröja detta hinder, låta färskt blod nå hjärtat, så att vi kan ta itu med allvarliga problem såsom en verklig avreglering av EU-ekonomin, som fortfarande inte har genomförts. 
Bogusław Sonik (PPE-DE ).
   – Herr talman! En av frågorna för det förestående toppmötet är att försöka fastställa Europeiska unionens exakta upptagningskapacitet med avseende på eventuella nya medlemmar.
En ytterligare utvidgning av EU beror på denna definition. Detta kommer att bli en viktig diskussion eftersom denna definition inte får bli den nyckel som stänger den framtida vägen för medlemskap för EU:s viktigaste grannar. Rädsla för utvidgningen leder till dåliga råd. Vi bör naturligtvis sikta på att fastställa de geografiska gränserna för Europeiska gemenskapen, men vi bör också minnas att vi är bundna av tydligt fastställda kriterier som det är meningen att de eventuella kandidaterna till EU-medlemskap ska uppfylla.
Vi måste komma ihåg att unionen är ett attraktivt projekt som ger miljoner av våra grannar hopp: vitryssar och ukrainare. I dag, i Vitryssland, stöder vi det civila samhället. Den nuvarande diktaturen, som stöds av Ryssland, gör det omöjligt att föra någon annan politik. Unionen bör emellertid ägna särskilt uppmärksamhet åt att fastställa tydliga europeiska framtidsperspektiv för Ukraina. Kievregeringens agerande när det gjordes försök att utnyttja energin som ett verktyg för utpressning i december, dess solidaritet med Moldavien, till exempel den nära övervakningen av regionen Transnistrien och dess goda förbindelser med Georgien, visar att Ukraina kan bli en verkligt stabiliserande kraft i regionen och kan garantera att demokratin ökar. Ukraina är en ovärderlig bundsförvant till EU.
Jag kommer nu att gå över till den andra frågan om rådets toppmöte, nämligen inrättandet av byrån för grundläggande rättigheter. Det är meningen att den ska vara en viktig institution, vars uppgift ska vara att stödja respekten för de mänskliga rättigheterna. Jag vill dock uttrycka min oro över att man försöker begränsa byråns verksamhetsområde till verksamhet i EU:s medlemsstater. Unionens historiska uppdrag är att stödja och främja demokratiska tankar och regeringar. Det finns fortfarande många hot i omvärlden, utanför EU.
Därför bör inrättandet av en byrå för grundläggande rättigheter utnyttjas för att sända ett tydligt budskap till världens allmänhet om att unionen har ett effektivt instrument för att stödja alla som kämpar för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande demokratiska friheterna. Jag vädjar därför om att byråns verksamhet inte bara ska begränsas till de 25 medlemsstaternas territorier. Byrån behöver även agera i andra länder, främst i de länder som omfattas av den europeiska grannskapspolitiken eller av partnerskapsavtal, som till exempel Ryssland. 
Poul Nyrup Rasmussen (PSE ).
   – Herr talman! Det finns ett gammalt ordspråk som säger att om man inte slåss så räknas man inte. Herr Barroso! Jag skulle vilja se er slåss. Jag medger att ni kämpar för ett nytt fördrag. Jag skulle också vilja se kommissionsledamot Margot Wallström slåss – ni är ett sött par när ni slåss!
Låt mig tala om för er att vi verkligen måste kämpa nu. Vad pågår i rådet? Jag vet vad som pågår: kanske en dag, genom informella kontakter bakom stängda dörrar, kommer vi att få ett nytt fördrag, som Margot Wallström sa i dag, men det var det gamla sättet att göra saker på. Nu måste vi göra det tillsammans med folket. Om vi inte har folket med oss kommer vi inte att få något nytt fördrag. Det är därför som jag är så glad över att se att vi tillsammans – parlamentet, de europeiska partierna och kommissionen – kan föra en äkta europeisk debatt med vanligt folk.
Ursäkta att jag säger det rent ut, men det är ett helsikes arbete eftersom det tar tid, och för det mesta får man inte något större tack för det. Men i slutändan kommer ni att åstadkomma förändring i historien, eftersom resultatet kommer att bli ett nytt fördrag.
Därför har jag bara två råd att ge er. För det första har vi tillsammans med gruppens ordförande inriktat oss på följande frågor. Vi kan inte göra mer för att lösa internationella konflikter, särskilt inte i Mellanöstern, utan ett nytt fördrag. Vi kan inte skapa mer och bättre arbetsmöjligheter och garantera ett bättre ekonomiskt samarbete utan ett nytt fördrag. Vi kan inte bekämpa terrorism, människosmuggling och gränsöverskridande brottslighet utan ett nytt fördrag. Vi behöver ett nytt fördrag för att få låga energipriser. Vi behöver ett nytt fördrag för att få mer öppenhet.
Herr Barroso! Jag rekommenderar er därför att arbeta hårdare med denna förklaring nästa år, som ni har sagt. Men lova mig dock att ett av de viktigaste budskapen i denna förklaring nästa år kommer att vara att Europeiska unionen inte handlar om konkurrens mellan stater, eftersom det är detta som människor i allt högre grad fruktar. De fruktar för otrygghet och finansiell konkurrens när det gäller sänkta skatter, en sorts social dumpning, som därmed underminerar välfärdsstaten. Europeiska unionen handlar om genomblickbar och rättvis konkurrens på den fria marknaden mellan företag, tjänster och projekt, som bidrar till vår välfärd. Det är ett mycket viktigt budskap som vi måste sända ut. Europeiska unionen handlar om människor: att låta människor komma i första hand, genom att kombinera en ny välfärdsstat med en moderniserad version, för regionens blomstring.
Min sista punkt är att vi behöver Bulgarien och Rumänien. Herr rådsordförande! Vi behöver få en tydlig signal när ni möts i övermorgon. Vi kommer att mötas i Bryssel, med våra ledare och premiärministrar, och vårt budskap kommer att vara tydligt: vi behöver Bulgarien och Rumänien från och med den 1 januari 2007. De förtjänar det, och Europa behöver dem.
Markus Ferber (PPE-DE ).
   – Herr talman, herr rådsordförande, herr kommissionsordförande, mina damer och herrar! Jag vill bara göra tre korta kommentarer. För det första undrar jag, när vi nu håller våra debatter här i Strasbourg, om vi verkligen bör inrätta byrån för grundläggande rättigheter i Wien i konkurrens med Europarådet, ett beprövat instrument som kan åta sig denna uppgift, inte bara för EU:s medlemsstater utan långt bortom våra gränser. Jag kan faktiskt bara uppmana er, vilket jag även har sagt till förbundskansler Wolfgang Schüssel i en debatt, att aktivt arbeta för att finna en effektiv behandling av den europeiska ”byråsjukan”. Ni kan också sända en tydlig signal från ert eget land i detta sammanhang.
För det andra – och här håller jag nästan helt med om det som Poul Nyrup Rasmussen sa tidigare – måste vi självklart också värna om våra egna värderingar inom ramen för utvidgningsförhandlingarna. Jag är lite orolig över att vi ska falla tillbaka till det mekaniska beteende som vi har upplevt här under de senaste tio åren, och som vi gång på gång har kritiserat i detta forum. Var det verkligen nödvändigt att förhandla om ett kapitel med Turkiet i måndags, trots att några av minimivillkoren, särskilt erkännande av Ankaraprotokollet, inte har behandlats ännu? Jag undrar om vi kanske återigen sänder fel signaler genom att sätta ett tåg i rörelse som vi, 10, 12 eller hur många år det nu kan vara längre fram längs spåret, fortfarande inte kommer att kunna stoppa. Det österrikiska ordförandeskapet kunde ha sänt en tydligare signal även i detta avseende.
För det tredje är Europeiska unionen grundad på medlemsstaterna. Det finns inget enda europeiskt folk – och detta gäller även för Margot Wallström, som inte lyssnar nu – utan 25 nationella folk, som vi ser för närvarande med fotbollen. Vi har en europeisk union som är grundad på medlemsstaterna och inte på en majoritet av befolkningen som uttrycker sina åsikter i folkomröstningar. Vi måste verkligen ta hänsyn till detta, annars kommer detta projekt att stranda till slut. 
Genowefa Grabowska (PSE ).
   – Herr talman! Vi klagar över att Europeiska unionen, trots våra framgångar och bedrifter under 50 år av europeisk integration, har fastnat i gamla hjulspår. Vi klagar över att EU saknar en tydlig vision, att det inte råder enighet om vilken riktning man ska ta och vad man ska göra i framtiden. Vi bör dock erkänna att den kritik och de reservationer som medborgarna ger uttryck för snarare handlar om EU-politikens nuvarande fungerande än om konstitutionsfördraget, vars vikt inte har förklarats tillräckligt för folket. Trots allt är den europeiska konstitutionen ett grundläggande dokument, som kommer att ge unionen möjlighet att ta itu med nya utmaningar.
Vi är alla medvetna om att unionen inte kan vidareutvecklas på grundval av de befintliga fördragen, vilket inte beror på att dessa fördrag är ”alltför restriktiva” för 25 medlemsstater eller fler. Dessa fördrag har en grundläggande brist i det att de inte omfattar deltagande av det civila samhället, varken när det gäller att utforma unionens politik eller beslutsprocessen.
Ordförande Barroso, jag skulle vilja fråga er hur många miljoner underskrifter vi skulle behöva samla in i dag, som en del av ett medborgarinitiativ, för att kommissionen ska lyssna till medborgarnas röster? För närvarande har ni ingen skyldighet att lyssna till vad de säger, men konstitutionsfördraget skulle ge medborgarna möjlighet att stödja ett sådant initiativ, och en miljon underskrifter skulle vara nog. Jag upprepar, en miljon av 457 miljoner unionsmedborgare skulle behövas för att inleda ett sådant initiativ. Betyder detta något för motståndarna till konstitutionsfördraget, som så entusiastiskt svänger sig med demokratiska paroller?
Ordförande Barroso, jag lyssnade med nöje till ert uttalande om konstitutionen i dag. Dessa ord måste emellertid backas upp av åtgärder, och den allra viktigaste uppgiften för närvarande är att vinna tillbaka EU-medborgarnas förtroende för det europeiska projektet. Vi måste göra detta i den gamla unionen, där EU har blivit något mycket vardagligt, eftersom medborgarna har haft det för länge, och även dra fördel av de europavänliga känslorna, eller snarare entusiasmen, i de nya medlemsstaterna.
I mitt land, Polen, vill 80 procent av medborgarna ha mer Europa, och 60 procent vill ha ett konstitutionsfördrag. Det är ett gott tecken, och jag hoppas att dessa länder kommer att fatta de rätta besluten under EU-toppmötet, att de kommer att visa vägen för EU och konstitutionsfördragets plats, så att vi kan komma ur denna återvändsgränd.
Íñigo Méndez de Vigo (PPE-DE ).
   – Herr talman, herr kommissionsordförande! Ni har talat väl i dag, och det gratulerar jag er till. Ni har talat väl eftersom jag anser att ni har lyckats beröra människor, vi som är här, och de som finns utanför parlamentet och som lyssnar till oss. Ni har hävdat att vi inte får hänge oss åt europessimism, och jag anser att ni har rätt i det.
Ni har också sagt något mycket viktigt: att EU inte är i kris. Det är sant. EU är inte i kris. Vi får inte tro det. Det är dock sant att vi måste göra en insats för att förklara varför konstitutionsfördraget är viktigt för medborgarnas liv, eftersom många anser att det konstitutionsfördraget inte har trätt i kraft – vilket är sant – men att ingenting har gått fel på grund av detta; Europa har inte kantrat.
Många frestas därför att säga att konstitutionsfördraget inte är så viktigt, eftersom ingenting har gått fel trots att det inte har trätt i kraft.
I alla de kampanjer som jag har deltagit i har jag aldrig hört vad alla ledare som har talat här i dag har sagt: konstitutionsfördraget är nödvändigt för att EU ska fungera bättre, för att ge folket mervärde. Vi måste göra en enorm bildningsinsats för att förklara för människorna det som jag tidigare har kallat ”det pris vi måste betala för att inte ha en konstitution”: varför det faktum att vi inte har ett konstitutionsfördrag har en negativ effekt på medborgarnas vardag.
Som Poul Nyrup Rasmussen har sagt är det en svår uppgift att förklara detta; det är en uppgift som kräver en stor intellektuell ansträngning. Vi måste använda våra grå celler för att förklara detta för folket genom tydliga och relevanta exempel, men det är en nödvändig uppgift.
Jag anser att EU behöver enormt mycket utbildning i dag, men det behöver även en viss grad av lugn, en grad av politisk skicklighet, och jag anser att parlamentet, som har varit en banbrytare vid många andra tillfällen, genom resolutionen från utskottet för konstitutionella frågor som vi kommer att anta i dag, anger denna riktning. Genom mycket utbildning anser jag att vi kommer att kunna rädda skeppet med konstitutionen, få det att flyta igen, och se till att konstitutionsfördraget ger folket mervärde. 
Achille Occhetto (PSE ).
   – Herr talman, herr Barroso, mina damer och herrar! Jag anser, herr Barroso, att ni under nästa fredags toppmöte måste motsätta er det som hävdades i Klosterneuburg och förklara att problemet inte handlar om att förlänga perioden av eftertanke, utan snarare om att göra snabba framsteg, både när det gäller att förbättra och ratificera den europeiska konstitutionen och en politik för att vi ska kunna förbättra bilden av EU bland européerna.
Om de två länder som inte har ratificerat konstitutionen i själva verket röstade nej av helt andra skäl än de som gäller konstitutionens text handlar det ju egentligen om att vi måste agera snabbare när det gäller praktisk politik som kan förändra EU:s framtoning till det bättre. För att kunna göra detta måste vi dock se förbi perioden av eftertanke om den institutionella frågan så snabbt som möjligt.
De hinder som vi möter i skapandet av den mest konkurrenskraftiga kunskapsbaserade ekonomin i världen beror i själva verket främst på det mellanstatliga synsättet, snarare än på en gemensam taktik. Det kan inte finnas någon gemensam valuta utan en gemensam ekonomisk politik och socialpolitik eller utan en verklig form av socioekonomiskt styre.
Vi måste därför tydligt förklara att de sociala och ekonomiska problemen kan lösas genom en institutionsuppbyggnad som överensstämmer med gemenskapens inställning. Om vi inte vill förstöra EU måste vi, som Martin Schulz gjorde, förklara att EU behöver konstitutionen omedelbart.
Tunne Kelam (PPE-DE ).
   – Herr talman! Den europessimism som ordförande José Manuel Barroso talade om verkar mycket mer smittsam än fågelinfluensan. Det är allvarligt, eftersom det ger många politiska ledare en bra ursäkt för att inte möta utmaningarna i det EU som är under förändring. Om det fortsätter så här påminner denna situation mig i allt högre grad om de gamla sovjetskämten från 1970-talet: den sovjetiska ekonomin hade kört fast och tåget stod still, så man gav order om att dra för gardinerna, vagga vagnarna hit och dit och låtsas att tåget rörde sig i hög hastighet.
Vi behöver av allt att döma en politisk lösning, inte i form av en första och andra sektion inom EU, utan med en ny kvalitet av politiskt ledarskap som skulle vara värdigt grundarna för 50 år sedan. Kan vi verkligen återfå tilliten och motivera väljarna om vi fortsätter att leda vår politik från ett nationellt val till ett annat, och i dem finner en bra ursäkt för att tillämpa den gemensamma politiken?
Jag anser att folk enkelt kan skilja mellan ett framsynt, deltagande och modigt ledarskap och den småaktiga och nedlåtande inställning hos dem vars huvudmål är att kontrollera situationen. Om konstitutionens namn är ett hinder, så är jag beredd att ändra det. Vi skulle kunna strama upp formatet, men vi måste bevara konstitutionens innehåll, annars kan vi inte tillämpa den gemensamma politiken i ett utvidgat EU med gott resultat. Vi kan inte tillämpa den solidaritet som är en vägledande princip för alla våra ansträngningar. 
Stavros Lambrinidis (PSE ).
   – Herr talman! Jag kommer att tala om avtalet om överföring av personuppgifter med Förenta staterna som EG-domstolen har förkastat, och om rambeslutet om uppgiftsskydd, som Europeiska rådet tyvärr förkastar varje dag av försummelse.
Jag har följande specifika förslag: för det första, om ni går vidare och förnyar avtalet om passageraruppgifter på grundval av den tredje pelaren kan ni endast göra detta fram till 2007. För det andra, att ni sedan förhandlar med parlamentet om ändringar av detta avtal som bidrar till att skydda de grundläggande rättigheterna, och att ni gör detta genom att äntligen börja tillämpa övergångsklausulen. För det tredje, att ni hela tiden går vidare med detta i samarbete med Europaparlamentet och i en seriös trepartsdialog, och för det fjärde, att ni omedelbart antar rambeslutet om uppgiftsskydd inom den tredje pelaren.
Vi kommer att rösta om parlamentets förslag i dag. Det är ett mycket seriöst förslag, och det är dags att ni börjar arbeta med det. Håll de löften som det danska ordförandeskapet gav till Europaparlamentet och anta det, för om ni inte gör det är jag rädd att parlamentet kommer att tvingas sätta stopp för annan viktig verksamhet, även om det som först och främst behövs är EU-lagstiftning om skydd av rättigheter. 
Geoffrey Van Orden (PPE-DE ).
   – Herr talman! Parlamentet har varit en ständig anhängare av utvidgningen och i synnerhet av att Bulgarien och Rumänien kan anslutas vid den planerade tidpunkten. Jag hoppas därför att Europeiska rådet denna vecka kommer att bekräfta sitt intresse för anslutningsdatumet den 1 januari 2007 för dessa länder.
Som föredragande för Bulgarien under de senaste sex åren har jag i första hand sett de framsteg som gjorts när det gäller att förvandla ekonomin, det politiska systemet och förvaltningsstrukturerna i detta land. Framför allt har det skett en förändring i inställningar och förväntningar. Folk vill ha ett bättre liv, och nu tror de att det är möjligt. Det allra viktigaste är att vi inte gör något för att underminera detta förtroende och den plikt mot Bulgariens folk som vi delar med de bulgariska myndigheterna.
I parlamentets resolution klargörs att det behövs vissa konkreta resultat under de närmaste månaderna. Detta är huvudsakligen de bulgariska myndigheternas ansvar, men kommissionen och medlemsstaterna måste göra allt de kan för att hjälpa till. Jag känner till att Förenade kungariket och vissa andra länder redan har gett sitt stöd i kampen mot organiserad brottslighet. Jag skulle vilja uppmana till en förstärkning av denna ansträngning under de kommande fyra månaderna.
Om jag ska övergå till andra frågor, är Europeiska unionen mycket duktig på att läxa upp andra, men misslyckas ofta med att själv lära sig läxan. Vi har hört mycket om ”perioden av eftertanke” efter misslyckandet med konstitutionen, men vi verkar oförmögna att dra rätt slutsatser. Svaret som vi har hört denna morgon lyder ”mer EU”. Jag vet inte var detta kommer ifrån. Det är inte det som jag hör från folk i East Anglia som jag företräder. Det vill ha mindre inblandning från Bryssels sida, och de vill att Europeiska unionen ska se om sitt hus och genomföra ett mer begränsat antal uppgifter med större effektivitet.
Folk vill få mer kontroll över sina egna liv. De vill ha ansvarsskyldiga regeringar på nationell och lokal nivå, de vill ha säkerhet och välstånd och de vill ha ett EU som är annorlunda än det omoderna projekt som tyvärr fortfarande finns i dag. 
Richard Corbett (PSE ).
   – Herr talman! De som hävdar – särskilt från kammarens ena sida – att fransmännen och nederländarna har sagt ”nej”, och att hela denna debatt därför måste få ett slut, och att vi aldrig mer borde överväga att ändra fördragen, gör sig skyldiga till alltför stor inskränkthet och att bara vilja få ett svar. När de säger, som en av dem gjorde, ”vilken del av ordet ’nej’ är det som ni inte förstår med anledning av de franska och nederländska resultaten?”, skulle vi lätt kunna vända oss om och säga ”vilket del av ordet ’ja’ är det som inte förstår från de 16 till 18 – om man räknar in Rumänien och Bulgarien – andra länderna som har godkänt denna konstitution?”
Det handlar inte om en fråga som har förkastats eller godtagits med stor majoritet, men vi har ett problem med motsättningar. Och vad gör vi inom unionen när det uppstår ett problem med motsättningar? Vi sätter oss ned, talar igenom det och försöker att finna en lösning som alla kan godta. Det är på det sättet som vi utvecklas. Det är därför som det är riktigt av oss att ta oss tid för denna period av eftertanke och att förlänga den och se över möjligheterna.
Det är också riktigt att inte bara ta upp frågan om texten, utan också om innehållet – [ett EU bestående av projekt], dagordningen från Hampton Court, frågor som ligger nära människor – och sedan kan vi i sinom tid besluta vad vi ska göra åt texten mot en ny bakgrund. Gör inga misstag med den: vi måste besluta vad vi ska göra med texten. De frågor som det var meningen att vi skulle ta itu med i fördraget har inte försvunnit. De har inte gått upp i rök under natten utan behöver lösas. Vi kommer att behöva återvända till dessa frågor, och det är helt riktigt att ägna perioden av eftertanke åt dem.
Det kan hända att det kommer att bli möjligt att bevara denna text som den är skriven om ett år och mot en ny bakgrund, eller med vissa tillägg för att förtydliga den, eller med tolkningar eller med tilläggsprotokoll, eller genom att skriva om del 3, som några har föreslagit. Det kan också hända att detta inte är möjligt och att den måste upplösas. Slutsatsen kanske blir att vi måste leva med de befintliga fördragen för evigt, för nu är det omöjligt att förändra dem. Men allt detta kommer att visa sig med tiden. Det är inte dags att göra detta val i nuläget. Nu är inte rätt tillfälle att säga att vi måste skriva om texten. Vi kommer att fatta detta beslut i slutet av perioden av eftertanke, och det är riktigt så.
Margie Sudre (PPE-DE ).
   – Herr rådsordförande, herr kommissionsordförande, mina damer och herrar! Ett år efter nejrösterna i Frankrike och Nederländerna är det hög tid att EU tar sig samman och lägger fram lösningar för att göra det mesta av innehållet i utkastet till konstitution för Europa.
Våra stats- och regeringschefer kommer att behöver diskutera några grundläggande frågor för vår framtid: energiberoende, invandring, framtiden för konstitutionsfördraget och utvidgningen. Européerna förväntar sig att deras ledare kommer med verkliga svar på var och en av dessa frågor och har modet att godta både de politiska och finansiella konsekvenserna av dessa svar. Den humanitära situationen bland de invandrare som samlas vid EU:s sydliga stränder måste bli en av EU:s främsta prioriteringar, och detta kräver ett gemensamt svar när det gäller invandrarmottagande och asylpolitik. Det visar också på behovet av en ny grundlig genomgång av vår utvecklingspolitik, eftersom vi uppenbarligen misslyckas med att tillgodose de mest brådskande behoven för människorna i de länder som vi vill, men inte lyckas, hjälpa.
När det gäller utvidgningen välkomnar jag att Europeiska kommissionen har varit klok nog att bestämma sig för att skjuta upp beslutet om Rumäniens och Bulgariens anslutning till oktober i år, beroende på de framsteg som dessa länder har gjort. Kommissionen måste dock även visa en liknande klarsynthet när det gäller Turkiet. Jag är mycket kritisk till de mycket positiva signaler som just har getts till detta land inom ramen för anslutningsförhandlingarna, vid en tidpunkt när Turkiet fortfarande inte erkänner Cypern, en av medlemmarna i den union som landet vill ansluta sig till. EU kan endast vara starkt om det är respekterat, och kommer endast att respekteras om det tillämpar samma rättsliga bestämmelser för alla.
Avslutningsvis vill jag påminna er om att kriteriet om upptagningskapacitet inte bara har uppfunnits av vissa medlemsstater; det är faktiskt ett av Köpenhamnskriterierna. Vi kommer att vilseleda kandidatländerna om vi får dem att tro att vi gör dem en tjänst genom att låta dem ansluta sig till en union som inte är fullt funktionsduglig. Vi skulle både vilseleda medborgarna i de nuvarande medlemsstaterna och folken i de länder som kämpar så hårt för att kunna ansluta sig till EU. 
Carlos Carnero González (PSE ).
   – Herr talman! Vi talar om perioden av eftertanke och om debatten om Europas framtid, men med tanke på det vi diskuterar denna morgon anser jag att detta är en debatt om EU:s nuvarande läge.
Framtiden och nutiden smälter samman, särskilt på grund av att det är nödvändigt att genomföra en konstitution för att kunna lösa de problem som vi står inför i dag. I detta avseende anser jag det vara mycket viktigt att kommissionen tar hänsyn till den punkt i vår resolution där vi uppmanar den att utarbeta en rapport om kostnaden för att inte ha en konstitution. Detta är absolut grundläggande.
Jag skulle vilja begära ännu mer: att kommissionen, herr Barroso, förbinder sig att lägga fram denna rapport inför parlamentet och inför rådet omedelbart efter sommaren, i september eller oktober, så att vi kan föra en dialog med medborgarna, och särskilt diskutera hur vi ska kunna lösa frågor som den olagliga invandringen, som har diskuterats här, om konstitutionen inte är i kraft.
Vi måste fortsätta med ratificeringsprocessen och slutligen finna en lösning som kan undanröja hindren, men på grundval av denna text, som är en bra text; den bygger på ett samförstånd. Jag anser att detta är målsättningen för Europaparlamentets resolution.
Herr Barroso! Jag vill be er om något: Jag var glad att kunna applådera er i dag, och jag kan ärligt talat säga att det var första gången jag gjorde det. Om ni även använder samma argument när ni talar utanför parlamentet kommer jag att fortsätta att göra det. 
Francisco José Millán Mon (PPE-DE ).
   – Herr talman! Även jag håller med om att det är nödvändigt att vidta åtgärder för att föra EU närmare medborgarna. Jag stöder därför det EU med resultat som kommissionens ordförande, José Manuel Barroso, har nämnt i dag.
Den olyckliga utgången av folkomröstningarna i Frankrike och Nederländerna återspeglade inte bara inrikespolitiska problem, utan även det faktum att en del medborgare inte tillräckligt förstår eller värdesätter processen att bygga upp Europa.
Vi måste öka medborgarnas förtroende för unionen, visa dem EU:s mervärde, genom att agera effektivare när det gäller frågor som säkerhet, effektiv kontroll av migrationsströmmar, skapande av arbetstillfällen och så vidare. Europeiska rådet måste ägna dessa frågor största möjliga uppmärksamhet.
Vi måste också förklara hur unionen fungerar och de mål som den strävar efter på ett bättre sätt. För några dagar sedan, i Aachen, föreslog premiärminister Jean-Claude Juncker att unga européer bör besöka krigskyrkogårdarna så att de nya generationerna till fullo ska kunna uppskatta unionens bidrag till fred på en kontinent som är så blodbesudlad av tidigare krig.
Jag anser att unionen även bör ha en plats i skolorna. Som ordföranden för mitt parti, Mariano Rajoy, föreslog för några månader sedan i Paris bör ett särskilt obligatoriskt ämne införas på alla skolor i medlemsstaterna, som skulle handla om EU-institutionernas ursprung, mål och fungerande. Detta slags utbildning som riktas till ungdomar är mycket viktig.
Vi måste även förklara en annan stor framgång: utvidgningsprocesserna. Vi måste betona att utsikterna till anslutning har varit en stark drivkraft när det gäller den stora politiska, ekonomiska och sociala omvandling som har skett i många länder, och som har gagnat både dem och unionen.
Avslutningsvis vill jag nämna Rumäniens och Bulgariens anslutning, som vi ska anta en resolution om i dag. De genomgår dessa stora omvandlingar som jag nyss nämnde, och jag vill särskilt betona de framsteg som Rumänien har gjort på områden som reformen av rättsväsendet och kampen mot korruptionen.
Om de fortsätter med dessa reformer är jag övertygad om att båda länderna kommer att ansluta sig till unionen den 1 januari 2007, och det gläder mig mycket att Europeiska rådet kommer att uppmuntra dem att inrikta sina insatser på att nå detta gemensamma mål under sitt kommande möte. 
Riitta Myller (PSE ).
   – Herr talman! Vi behöver en konstitution för att kunna möta de utmaningar som det nya millenniet har medfört när det gäller samarbetet. En union med nästan 30 länder kan inte bli framgångsrik om den vägleds av bestämmelser som fastställdes under det förra millenniet för en gemenskap som ursprungligen endast bestod av sex länder.
Ett konstitutionsfördrag kommer att vara ett rationellt svar på de utmaningar som allmänheten har fastställt för det europeiska samarbetet. De har efterlyst insyn i beslutsfattandet, i avtal och fördrag, och befogenheter i frågor som vi måste ta itu med tillsammans så att de åtgärder som vidtas är tillräckligt effektiva. Om våra medborgare ska behandlas lika måste varje medlemsstat ha rättigheten och skyldigheten att oberoende besluta om de vill ratificera konstitutionen. Först då kommer det att vara dags att dra slutsatser om fördragets framtid. Som nästa land som kommer att inneha ordförandeskapet förtjänar Finland vår uppskattning för genomförandet av denna princip. 
Alexander Stubb (PPE-DE ).
   – Herr talman! Jag skulle vilja påpeka tre saker. Det första är att jag ansåg att José Manuel Barrosos tal var utmärkt. Just nu håller vi på att fastna i denna onda cirkel av europessimism, och vad vi behöver är en motståndskraftig injektion av eurooptimism. Vi måste ta ett titt på vad vi har åstadkommit under de senaste 10–12 åren, och resultaten är överväldigande – allt från utvidgning till rättsliga och inrikes frågor, den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken och givetvis den gemensamma valutan. Ibland tenderar vi att förlora perspektivet. Vi måste inse att Europeiska unionen är en ständig krishanterare. Vi går från en liten kris till en annan, men jag anser att det på det stora hela är det en framgångssaga.
Den andra punkten som jag ville ta upp är att just nu anser jag att vi står inför en ny generation av vad jag kallar ”EU-negativister” eller ”EU-gnällspikar”. Det finns personer, vanligtvis ministrar, som går in i ett stängt rum, för en diskussion, klappar varandra på axeln och säger ”ett bra beslut”. Fem minuter senare blir de klandrade; de ställer sig inför sina nationella medier och säger ”å nej, vilket förskräckligt beslut som EU just fattade”. Man kan inte tala om Europeiska unionen i negativa termer sex dagar i veckan och sedan gå i kyrkan på söndagen och säga att EU är fantastiskt. Detta är kanske anledningen till att den brittiska utrikesministern Margaret Beckett inte vill se så mycket öppenhet, eftersom folk då skulle upptäcka att vissa av de brittiska ståndpunkterna faktiskt är europavänliga.
Den sista punkten som jag vill ta upp är att vi behöver ett konstitutionsfördrag. Problemen kommer inte att försvinna, och vi har hört detta i dagens debatt. Vi behöver stadgan om de grundläggande rättigheterna; vi måste vara en juridisk person; vi behöver en utrikesminister; vi behöver mer majoritetsomröstningar, och vi behöver mer medbeslutande. Vi måste alltså ordna det, och förhoppningsvis lyckas vi ordna det före 2009. Att fördjupa och att utvidga går hand i hand. Det räcker inte med Nicefördraget.
Zsolt László Becsey (PPE-DE ).
   – Herr talman! Jag vill nämna tre nyckelfrågor som rör Europeiska unionens utvidgning.
Den första frågan är den nuvarande utvidgningsrundan, det vill säga använder vi samma måttstock när vi beslutar att låta nya medlemsstater gå med i euroområdet? Kommer Europeiska unionen att se till att villkoren för utvidgningen av Schengenområdet har införts till nästa år för EU:s del? Det vill säga, kommer vi att inrätta byrån för grundläggande rättigheter, ett beslut som redan har antagits av Europaparlamentet, eller kommer vi att sabotera den i stället? Det är viktiga frågor vid en tidpunkt när vi till exempel för första gången någonsin har tillämpat en sanktion mot en medlemsstats vilja i Litauens fall, en medlemsstat som ansöker om inträde i euroområdet. Varför är politiken för prisstabilitet så angelägen när det gäller ett land som håller på att komma ikapp? Eller skulle kanske deflation vara den givna ramen i detta fall? Jag undrar även om perspektivet att uppfylla Maastrichtkriteriet var bättre 1999 i ett Italien som var skuldsatt upp över öronen än det skulle vara i dag, i Vilnius? Varför måste dessa tio nya medlemsstater lyssna på föreläsningar om inflation, med Litauen som exempel, från de länder där situationen bara förvärras, som i Joaquín Alumnias Spanien eller Jean-Claude Junckers Luxemburg? Detta stämplas rättmätigt som en skamlig taktik av ingen annan än en av eurons fader, professor Alexandre Lámfalussy. Och kan det ärade rådet och kommissionen fatta det strategiskt viktiga beslutet att inte rekommendera inträde utan parlamentet, som vanligtvis är så stolt över sina privilegier? Hur tillämpas samma måttstock i detta fall?
För det andra, ska vi verkligen vänta på kommissionens utvärdering i höst om datumen och villkoren för Rumäniens och Bulgariens anslutning när vi redan har fått fram detta genom en skriftväxling? Förbereder vi oss för att forcera fram anslutningen av länder som så dramatiskt ligger efter de nuvarande medlemsstaterna, och till och med släpar efter de tio nya medlemsstaterna, när det gäller de ekonomiska och sociala indikatorerna och korruptionsgraden? Vilket slags EU kommer detta att bli? Vilken vision är detta? Kommer detta samhälle att följa och tillämpa lagstiftningen när det ingår i Europeiska unionen? I länder där romerna till exempel inte registreras i folkbokföringen och det inte finns någon registrering av markägande, eller där det finns tiotusentals övergivna spädbarn? Och hur är det med den största inhemska nationella minoriteten, de miljontals ungersktalande? Varför tar vi inte ännu en titt på våra egna Köpenhamnsuttalanden om minoriteter, som gjordes 1993, eller på tidigare presentationer av parlamentet och kommissionen, där minoriteternas rättigheter och demokratin brukade vara likställda?
För det tredje måste vi också ta itu med standarderna för de enskilda förhandlingarna och hur snabbt de ska gå. När kommer vi, under förhandlingarnas gång, att erkänna att Kroatiens nivå av beredskap och europeisk integration är utomordentlig, och att upptagningsproblemet skulle vara mindre med Kroatien än till exempel Turkiet? Europeiska unionens prestige kommer att förbli låg om vi inte agerar konsekvent och enligt samma måttstockar, och det står klart att EU, genom att gå så långsamt fram med tvåfasintegrationen, kommer att ta tillbaka allt det har spenderat på utvidgningen av EU. Detta är den verkliga, men negativa punkten. 
Charles Tannock (PPE-DE ).
   – Herr talman! Jag önskar att jag fick framföra detta tal i ett parlament baserat i Bryssel i stället för i denna kammare, eftersom den pågående Strasbourgcirkusen, som nu förvärras av en finansiell skandal, ger vårt parlament dåligt rykte.
Jag välkomnar naturligtvis att Bulgarien och Rumänien är på väg att ansluta sig till Europeiska unionen 2007, även om det fortfarande finns problem att lösa, som systemet – eller bristen på ett system – för att skydda barnen i Rumänien och nivån på organiserad brottslighet i Bulgarien. Men att försena deras inträde med ett år skulle inte tjäna något till annat än att sända fel signaler till deras folk och regeringar.
När det gäller den kniviga frågan om vad man ska göra med EU:s konstitution, håller jag med dem som säger att den är död i sin nuvarande form. Trots detta godtar till och med de av oss som av princip är mot en konstitution med en utrikesminister, permanent ordförande och en bindande stadga att det finns ett behov av att anpassa fördraget för att tillmötesgå framtida utvidgning bortom Nicesystemet och fastställa den ökande obalansen mellan små och stora medlemsstater när det gäller rösträtt i institutionerna. Denna fråga kan bara förvärras med en mångfald av ministater på västra Balkan – som den vi nyligen upplevde med självständighetsförklaringen i Montenegro – som alla förmodligen kommer att bli fullständiga medlemmar under de närmaste tio åren.
Jag skulle också vara för att återfå de förslagna befogenheterna för att öka de nationella parlamentens inflytande och för mer insyn i medlagstiftningsförfarandet i ministerrådet, vars nuvarande handlande är alltför hemlighetsfullt. Därför beklagar jag särskilt den brittiska utrikesministern Margaret Becketts kovändning, som helt motsäger både hennes premiärministers ståndpunkt och det allmänna förtroendet för reform och insyn i Europeiska unionen. Det är djupt beklagligt att den brittiska regeringen, tvärtemot sin danska partner, inte inhämtade yttrande från eller förankrade beslutet i underhuset innan man beslutade sig för vilken ståndpunkt man skulle inta i omröstningen i ministerrådet. Hela lagstiftningsförfarandet skulle ha varit berättigat, både i underhuset och inför det brittiska folket, om de brittiska ministrarna hade tillfrågats inför underhuset om hur de tänkte rösta i ministerrådet, och sedan gjort det på ett fullständigt genomblickbart och öppet sätt. Jag skulle därför vilja säga ”nej” till Margaret Beckett och hennes syn på öppenhet i ministerrådet. 
Hubert Pirker (PPE-DE ).
   – Herr talman, herr rådsordförande, herr kommissionsordförande! Med tanke på de integrationsproblem vi nu erfar i många av EU-medlemsstaterna och med hänsyn till befolkningstrenderna och de enorma problem vi har med olaglig invandring och de närliggande problemen med organiserad brottslighet och smuggling, välkomnar jag att ni vill inrikta Europeiska rådets kommande möte på migrationsfrågan. Vi måste tala klarspråk om detta: om vi vill undvika konflikter i EU på lång sikt måste vi hantera tillströmningen av ekonomiska flyktingar, och ta särskild hänsyn till våra medlemsstaters assimilations- och integrationskapacitet. Vi måste till slut utarbeta en europeisk asylpolitik, och i samband med detta vill jag gratulera rådets ordförandeskap, som har genomfört mycket förberedande arbete för att garantera att flyktingar snabbt får hjälp och samtidigt förhindra den ekonomiska invandringen, med utnyttjande av asylintyg och missbruk av asylsystemet.
Vi måste också fokusera på att bekämpa den olagliga invandringen och människohandeln, som, vilket jag just sa, utgör organiserad brottslighet. Detta kan inte lösas genom reglering av uppehållstillstånd, vilket vi just nu återigen upplever i Spanien: reglering av uppehållstillstånd skapar en utsugningseffekt med alla de dramatiska resultat och tragedier som detta medför. Vad vi behöver är en omfattande strategi som måste innefatta följande faktorer: bistånd i ursprungsländerna, informationskampanjer via massmedierna – även i ursprungsländerna – för att förklara följderna av olaglig invandring, och inrättande av en gemensam skyddsmekanism för de yttre gränserna genom att använda informationssystemet för viseringar, Schengens informationssystem och Eurodac, så att vi kan nå målet att upprätthålla stabilitet och säkerhet inom EU på lång sikt. 
Panayiotis Demetriou (PPE-DE ).
   – Herr talman! Först och främst mina varmaste gratulationer till det österrikiska ordförandeskapet för det arbete som det har genomfört och för att det förde fram den europeiska konstitutionen i förgrunden igen under dess sexmånaders mandattid.
Mina varmaste gratulationer även till kommissionens ordförande José Manuel Barroso, för det historiska uttalande han gjorde här i Europaparlamentet i dag. José Manuel Barroso gav oss en ny version av den europeiska visionen i dag och återuppväckte vårt hopp om en framtid för Europa. Bra gjort, herr Barroso.
Mina damer och herrar! Globaliseringen har gett upphov till många utmaningar, många problem och många påfrestningar inom Europeiska unionen: ekonomiska, politiska och inflatoriska påfrestningar, och alla möjliga slags utmaningar. Om EU ska kunna anta globaliseringens utmaningar har det inget annat val än att ”konstitutionalisera” unionen. EU kan inte fungera som det fungerar i dag och förväntas kunna hantera dessa problem. Ingen medlemsstat kan anta globaliseringens utmaningar ensam. Därför måste de som skadeglatt konstaterar att konstitutionen är död förklara för oss hur de hade tänkt sig att vi ska kunna hantera dessa utmaningar under de nuvarande förhållandena.
EU måste stärka sin trovärdighet och ta itu med problemen så gott det kan; detta kommer sedan att utgöra grunden för att stödja konstitutionen och försvara den inför medborgarna. Detta är vår, och alla institutionernas uppgift. Medlemsstaterna måste sluta vältra över ansvaret på EU, och sedan göra anspråk på nationella framgångar när de har något att vinna på det.
Slutligen, och på tal om trovärdighet, måste jag säga att det inte ligger i EU:s intresse att förhandla med Turkiet, som inte erkänner en av de 25 medlemsstaterna och som ockuperar en del av EU:s territorium. Det ligger inte i EU:s intresse att agera släpphänt gentemot detta land, medan vi har gjort allt vi kan för att vara stränga i våra bedömningar av Bulgarien och Rumänien. 
Hans Winkler,
   . – Herr talman, herr kommissionsordförande, ärade ledamöter! I början av denna debatt talade Martin Schulz om för oss att Jo Leinen, tillsammans med kommissionens ordförande, var några av de viktigaste personerna i EU. Det är förvisso sant, om vi lägger till rådets tjänstgörande ordförande på listan.
Den offentliga debatt som Richard Corbett ville ha, och de debatter som har genomförts här i parlamentet under de senaste månaderna – jag vill påminna er om det ytterst konstruktiva betänkandet av Johannes Voggenhuber, diskussionerna i utskottet för konstitutionella frågor och de diskussioner ni har fört här i dag – sker faktiskt, och när han säger att ”vi måste tala igenom detta”, håller jag fullständigt med honom.
En mycket viktig debatt har hållits här i dag, och den kommer även att påverka stats- och regeringschefernas diskussioner, eftersom detta är viktigt för EU. Kommissionens ordförande har mycket tydligt förklarat, precis som jag och många av er har, att vi måste stå med båda fötterna på jorden, att vi måste börja med denna tvåspårstaktik som går ut på att både producera konkreta resultat och åtgärder för våra medborgare och diskutera EU:s framtid och framtiden för konstitutionsfördraget. Jag anser att detta är absolut nödvändigt, och det är ett resultat som jag kommer att ta med mig och rapportera om till rådets ordförande i denna form.
Hans-Gert Poettering och andra har nämnt byrån för grundläggande rättigheter. Jag vill bara snabbt nämna detta, eftersom det är en fråga som ligger mig mycket varmt om hjärtat, och jag har intrycket av att det finns några missförstånd i detta avseende. Detta handlar i högsta grad om Europeiska unionens värdegemenskap, och som en union som försvarar de mänskliga rättigheterna och tar parti för dem inför omvärlden behöver vi ha en institution som kan försvara dessa värderingar och gör detta. Vi anser att denna byrå för mänskliga rättigheter skulle vara en värdefull institution, och den skulle naturligtvis inte konkurrera med Europarådet eller några andra institutioner på något sätt. Jag vill verkligen be er att noga granska de framlagda förslagen, eftersom det är just denna konkurrens som vi försöker undvika.
Martin Schulz talade också om mänskliga rättigheter, om frågan om Guantánamo Bay, om gemensamma värderingar och om CIA. Det är självklart att vi även måste klargöra dessa gemensamma värderingar för våra partner och vänner. Rådet, många medlemsstater och rådsordföranden har klargjort detta mycket tydligt, och det kommer naturligtvis även att vara en viktig fråga vid det kommande toppmötet med Förenta staterna.
Monica Frassoni och flera andra – som jag är mycket tacksam mot, eftersom detta har varit en viktig fråga för det österrikiska ordförandeskapet – nämnde insyn. Vi hoppas att vi kommer att kunna åstadkomma ett bra paket vid Europeiska rådets möte. Det finns visserligen en eller ett par svårigheter som vi hoppas att vi kommer att kunna övervinna, för även här håller vi med parlamentet om att det är en fråga som är mycket viktig för folket.
Monica Frassoni sa också att vi inte hade varit tillräckligt tydliga när det gäller att mildra vissa av bestämmelserna för Balkanländerna. Jag vill återigen betona att vi naturligtvis har en mycket exakt plan för att utfärda ett mandat och att det i rådets slutsatser även kommer att förklaras att dessa förhandlingar kommer att slutföras före nästa årsslut. Vi vet att detta är ytterst viktigt för länderna på Balkan.
Herr Voggenhuber! Jag kan inte hålla med er om att det österrikiska ordförandeskapet under de senaste månaderna har hållit dessa debatter bakom stängda dörrar och med experter och eliten. Vi har gjort en stor insats. Vi kanske inte alltid har lyckats, men vi har gjort stora insatser för att gå ut och tala med skolbarn, studenter och människorna på gatan i alla slags format och formationer. Detta är mycket viktigt: vi har ansträngt oss mycket hårt för att göra detta, och jag är säker på att framtida ordförandeskap kommer att göra detsamma.
Gerardo Galeote nämnde invandringen, och även inom hans område kommer vi att försöka nå verkliga resultat. Vi kommer att behöva se på frågan om en förteckning över säkra tredjeländer i framtiden, och vi behöver naturligtvis även en gemensam asylpolitik. Det finns ett mycket stort antal frågor som vi behöver arbeta med tillsammans med våra partner i Europa för att utarbeta en politik som är i allas intresse.
Frågan om minoriteter har också tagits upp, och när det gäller detta vill jag säga att det har varit en särskilt viktig fråga för det österrikiska ordförandeskapet, och vi har arbetat med den.
Karin Resetarits talade återigen om Zeus och Europa. Europa var inte bara Zeus älskarinna: hon hade också familj tillsammans med honom – de hade tre barn. Denna familj grälade naturligtvis också, men såvitt vi vet levde de lyckliga tillsammans, och jag anser att detta kan tjäna som ett exempel för oss.
Om jag förstod Markus Ferber rätt sa han att det finns 25 folk, och han kopplade detta till fotbolls-VM. Om jag kan tolka detta som ett förslag om att alla 25 eller 27 länderna fortfarande ska kunna ställa upp i fotbolls-EM i framtiden kan jag som österrikare bara välkomna detta, för då skulle vi äntligen kunna delta igen.
José Manuel Barroso,
   . – Herr talman, herr rådsordförande, ärade ledamöter! Jag anser verkligen att detta har varit en av de mest intressanta debatter jag har deltagit i i Europaparlamentet hittills. Förutom de olika åsikter som har uttryckts har jag upptäckt en verklig önskan att kämpa vidare med vårt europeiska projekt, och jag har sett att det finns ett verkligt intresse av att slå oss samman, att samverka: att förena institutionerna, och även, eftersom vi behöver deras stöd, förena medlemsstaterna och EU:s medborgare.
Våra tre institutioner behöver samverka, eftersom, och låt oss tala klarspråk om detta, vi behöver alla tre institutionerna: parlamentet, kommissionen och rådet. Om konstitutionsfördraget enbart hade varit beroende av Europaparlamentet och kommissionen skulle det redan ha trätt i kraft, eftersom kommissionen antog det enhälligt och en mycket stor majoritet av Europaparlamentet stödde det. Vi måste emellertid kunna räkna med alla medlemsstaterna, och för närvarande är inte alla medlemsstater med oss. Detta är skälet till att vi verkligen vill ta itu med denna fråga; vi behöver skapa en blandning av ambitioner och realism. Vi måste samla samtliga medlemsstater.
Eftersom det förhåller sig så räcker det inte, vilket Poul Nyrup Rasmussen och andra redan har sagt, och som Margot Wallström påminde oss om, att vi ber våra diplomater hålla ett möte på någon vacker plats för att finna lösningar om vi vill att EU ska göra framsteg. Nuförtiden måste vi involvera medborgarna. När jag tänker tillbaka på det förgångna undrar jag ibland om den gemensamma marknaden och den gemensamma valutan, alla de framsteg som vi har gjort, hade kunnat åstadkommas om vi hade haft folkomröstningar i varje skede.
Om vi vill att EU ska utvecklas måste vi nuförtiden göra detta tillsammans med våra medborgare, och detta är skälet, det är sant, till att saker och ting är mycket mer komplicerade nu. Det är sant att det är mycket svårare nu, och det kommer att ta tid, men det är absolut nödvändigt: om vi vill att EU ska göra framsteg måste vi anstränga oss för att se till att alla européer blir involverade, och för att göra detta måste vi ena det europeiska lägret. Det var därför jag gjorde denna kommentar i mitt inledande anförande: vi får inte späda på den traditionella euroskepsis som de som aldrig ville ha EU känner, med den europessimism som de som vill att EU ska utvecklas hyser.
Visserligen kan de olika europeiska politiska familjerna ge uttryck för olika ståndpunkter, men så snart vi har enats om att det är nödvändigt att vi fortsätter framåt med vårt europeiska projekt måste vi kunna ena vårt läger och sända ett positivt, förtroendeingivande budskap. Vi som är här i parlamentet i dag har inte bara uppgiften att göra uttalanden: visserligen kan och måste vi analysera situationen, men en ledares och en politisk företrädares uppgift är att inge förtroende och hopp. Därför anser jag att det är absolut nödvändigt att vi har ett program som kan samla folket kring verkliga resultat, och kring planer som syftar till att befästa det fantastiska europeiska projektet.
Vi kan visa på många av dessa resultat, och jag är mycket nöjd med det österrikiska ordförandeskapets energiska arbete för att nå konkreta resultat. Det är mycket viktigt att vi tydligt förklarar för medlemsstaterna att om de vill nå sina syften och mål måste de också ge oss resurser för detta.
Alla medlemsstater är allt som oftast överens om att vi en dag måste göra mer på EU-nivå på området för säkerhet och rättvisa. Alla medlemsstater talar om för oss att vi måste göra mer för att bekämpa den olagliga invandringen och hantera den lagliga invandringen. Alla medlemsstater säger att vi måste öka samarbetet. Men sedan, när kommissionen föreslår att vissa befogenheter på det rättsliga och polisiära området ska flyttas från den tredje pelaren till den första, ser jag fortfarande inga tecken på enighet mellan medlemsstaterna om detta projekt och de medel som är nödvändiga för att det ska fungera ordentligt.
Detsamma gäller energi: i dag råder det samförstånd om att vi behöver en gemensam energipolitik och en gemensam strategi, men vi behöver resurserna för att utveckla denna gemensamma strategi. Det är därför, som Robert Goebbels, Monica Frassoni och andra har sagt, som det är viktigt att nå konkreta resultat när det gäller energieffektivitet och ha program för förnybar energi, så att vi verkligen kan omsätta målen från grönboken om säker och konkurrenskraftig hållbar energi i praktiken.
Detsamma gäller även forskningen. En av de viktigaste saker vi lärde oss vid toppmötet i Hampton Court var att vi måste göra mer på EU-nivå på forsknings- och utvecklingsområdet. Därför har vi lagt fram förslaget om ett europeiskt teknikinstitut som ett flaggskeppsprojekt för att mobilisera våra insatser, och jag hoppas att medlemsstaterna, som är överens om målen, även kommer att ge oss medlen för att nå dessa mål.
Herr talman, ärade ledamöter! Jag anser att Europeiska rådet måste enas om vilken väg vi ska ta. Vi måste inte bara förlänga perioden av eftertanke, utan även gå över till en åtagandeperiod, där vi fastställer de specifika resultat som ska nås för den närmaste framtiden för att visa EU:s mervärde för våra medborgare, och samtidigt visa dem, som Jo Leinen, Íñigo Méndez de Vigo och andra har sagt, vad det kostar oss att inte ha en institutionell lösning.
Vi behöver en institutionell lösning, och med detta kommer vi in på frågan om utvidgningen, eftersom de som är för en utvidgning mycket ofta ställs mot dem som vill ha fördjupande i debatten inom EU. Jag anser fortfarande, som Jean-Claude Juncker och andra har sagt, att vi behöver båda. Utvidgningen är i själva verket ett av de grundläggande skälen till fördjupande, ett av de grundläggande skäl som motiverar en institutionell reform; det blir alltmer bråttom att genomföra en institutionell reform för det utvidgade EU.
Det rätta svaret på våra nuvarande svårigheter är inte att dela upp EU i länder i första divisionen och andra divisionen, utan att tvärtom försöka samla alla medlemsstater tillsammans: både de som redan ingår i det utvidgade EU och de som kommer att ansluta sig till oss inom kort. I samband med detta vill jag också påpeka att vi förväntar oss att man vid Europeiska rådets nästa möte ger tydliga signaler om ett åtagande för Rumäniens och Bulgariens anslutning den 1 januari 2007 om de uppfyller alla villkor som vi har fastställt för dem, och som de nu har arbetat i månader för att nå. Jag hoppas att rådet kommer att göra detta.
Avslutningsvis måste vi, som många av er, bland andra Alexander Stubb har sagt, ha rätt perspektiv på saker och ting. Jag vet vilken negativ nostalgi som är på modet just nu: å vad underbart Europa var för 10 eller 20 år sedan. Men uppriktigt sagt, vilket Europa talar vi om? Var det verkligen bättre för 20 år sedan, när en stor del av vår kontinent inte var fri, när en stor del av vår kontinent splittrades av regimer som var emot frihet och demokrati?
Var det verkligen bättre för tio år sedan, när Balkan var skådeplatsen för blodiga massakrer? Tillhör inte Balkan vårt Europa också? Vill vi inte utvidga området med frihet och demokrati till européerna i Balkanländerna? Det är därför som jag inte delar missmodet eller pessimismen. Jag anser att om man har rätt perspektiv på saker och ting kommer man att förstå att EU måste gå framåt. Det är sant att EU har sina problem, och att frågan om institutionerna är en betydlig svårighet, men vi får inte vältra oss i den negativitet, skepsis och cynism som är så modern för närvarande. Vi måste enas kring gemensamma värderingar, som till exempel det rättsliga området, som jag vill betona särskilt. Några av er nämnde Guantánamo, och jag håller självklart med om att vi tydligt måste förklara att det inte finns någonting som rättfärdigar att det, som en del av kampen mot terrorismen, finns ett tomrum när det gäller respekten för de mänskliga rättigheterna. I sådana fall måste EU försvara sina värderingar och övertygelser.
Så, låt oss vara stolta över EU. Våra partner i Latinamerika frågar oss: hur lyckades ni med detta? Vi försöker också göra framsteg med den regionala integrationen – hur lyckades EU göra detta? När vi talar med våra partner i Ryssland, Kina, Indien och på andra håll visar de stor respekt för ett utvidgat, starkt EU. Låt oss vara stolta över EU. Låt oss vara stolta över våra värderingar, och genom att visa denna tillförsikt och anda av samhörighet anser jag att vi som verkligen tror på de europeiska värderingarna kommer att kunna lösa våra nuvarande svårigheter och göra framsteg med vårt projekt för Europa: ett konkurrenskraftigt, öppet EU, men även ett EU som bygger på tanken om solidaritet, ett EU som vill lära sig att behärska globaliseringen, inte bli lidande av den. Detta är vårt stora projekt för Europa.
Talmannen.
   – Jag har avslutningsvis mottagit sju resolutionsförslag(1) som ingivits i enlighet med artiklarna 103.2 och 108.5 i arbetsordningen.
Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i dag kl. 12.30.
Ilda Figueiredo (GUE/NGL ).
   – De uttalanden som kommissionen och rådet har gjort visar att nästa Europeiska råd ändå kommer att misslyckas med att genomföra de välbehövliga åtgärderna för att ändra det som José Manuel Barroso kallade Europas ”kriskultur”, och att de inte vill inse orsakerna till den kritik som uttrycks av medlemsstaternas medborgare.
De kringgår det faktum att det huvudsakliga skälet till folkets missnöje är den nuvarande sociala krisen, som endast tas upp marginellt i förslaget till rådets slutsatser, och som har skjutits upp till dess att en rapport läggs fram i mars 2007. Rådets enda intresse är att skynda på med avregleringar, direktivet om slutförandet av den gemensamma marknaden för tjänster och den gemensamma energipolitiken.
Den huvudsakliga prioriteringen är den konstitutionella frågan, som inte heller finns med i slutsatserna, men som var det centrala – och praktiskt taget det enda – temat i kommissionsordförandens uttalande. Han betonade att kommissionen anser att vi riskerar att förlora om vi inte för processen framåt, och han förbiser det faktum att den demokratiska processen ledde till att europeiska konstitutionen förkastades av folket i Frankrike och Nederländerna, vilket är något som gemenskapsinstitutionerna borde respektera.
Genom att tillkännage nya propagandaformer, däribland den föreslagna förklaringen om det politiska Europa, som ska läggas fram nästa år och som alla gemenskapens institutioner ska underteckna, har rådet valt att följa en väg som inte kommer att leda till någon lösning av de befintliga problemen. 
Filip Kaczmarek (PPE-DE ).
   – EU:s framtid är en mycket viktig fråga. Det stämmer inte att en bra europé måste vara federalist. Vi kan vara goda européer utan att vara entusiastiska inför konstitutionsfördraget. Bör perioden av eftertanke förlängas? Det bör den sannerligen, även om vi borde försäkra oss om att denna period verkligen används för eftertanke i stället för vädjanden, önsketänkande eller för att skapa ett falskt intryck att det inte finns något alternativ till fördraget.
En förlängd period av eftertanke bör utnyttjas för att fundera på vad européerna verkligen vill, hur man kan nå en balans mellan de stora och de små medlemsstaterna, mellan rikare och fattigare regioner, mellan önskan att vara konkurrenskraftig och doktrinen om den europeiska sociala modellen. Detta är ingen lätt uppgift. Jag är orolig för att vi inte kommer att kunna lösa dessa problem om vi begränsar vår eftertanke till konstitutionsfördragets befintliga text. Det är även viktigt att vi är uppriktiga mot européerna. Är vi säkra på att de kommer att godta EU:s utvidgning om den genomförs till priset av att de största EU-medlemsstaternas politiska dominans ökas? Deltog alla nuvarande EU-medlemsstater i utarbetandet av konstitutionsfördraget på lika villkor?
Mycket har sagts om att EU måste stå närmare medborgarna, att det skulle vara lättare för dem att förstå EU då. Jag hoppas att denna önskan också gäller debatten om den europeiska konstitutionen. 
Jules Maaten (ALDE ).
   – I EU:s konstitutionsfördrag projiceras ambitioner som unionen hittills inte har kunnat förverkliga. EU har misslyckats med den strategi som var menad att förvandla EU till världens mest konkurrenskraftiga och kunskapsbaserade ekonomi, med samarbetet med att bekämpa fågelinfluensan och med genomförandet av en gemensam utrikespolitik. Det är fullständigt förståeligt att Europas folk ifrågasätter vår ambition att ha en fullfjädrad konstitution om vi inte lyckas nå hållbara överenskommelser inom alla dessa andra områden, eller om vi agerar i strid mot gällande avtal, såsom stabilitetspakten.
Vi bör vara mer blygsamma. Låt oss först genomföra de institutionella reformer som verkligen behövs. Dessa förändringar, som beskrivs i kapitel 1 i konstitutionsfördraget från 2004, skulle sedan ha karaktären av ett vanligt fördrag, och det skulle vara möjligt att undvika att genomföra folkomröstningar i alla medlemsstater.
EU:s stadga om de grundläggande rättigheterna måste också bli ett fördragsdokument med tiden. Som det är nu ger stadgan det befintliga utkastet till fördrag dess konstitutionella övertoner exakt på de områden där unionen inte är redo för detta. Personligen skulle jag ha velat se att frågan om direktval av kommissionens ordförande hade tagits med. På det sättet skulle vi åtminstone kunna lösa de mest överhängande problemen och stödja både Europaparlamentet och de nationella parlamenten. 
Talmannen.
   – Jag skulle varmt vilja välkomna K.P. Sharma Oli, vice premiärminister och utrikesminister i Nepal, som har intagit hedersplatsen på åhörarläktaren.
K.P. Sharma Oli har hållit möten med ordförandena för utskottet för utrikesfrågor och utskottet för utveckling, och kommer att delta i ett möte med parlamentets SAARC-delegation i eftermiddag, vars ordförande, Neena Gill, sitter här i dag klädd i en underbar grön nyans.
Det gläder oss oerhört att Sharma Oli har tagit detta tillfälle i akt att besöka parlamentet och berätta för oss om den allra senaste tidens utveckling i Nepal. Vi tror att detta besök kommer att ytterligare förbättra och utveckla förbindelserna mellan Europaparlamentet och Nepal. 

Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är omröstningen.
: se protokollet 

Martine Roure (PSE ),
   . – Herr talman! Jag måste påpeka ett fel. Ändringsförslaget om en strykning av artikel 14, som antogs av utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor, har inte infogats i versionerna av betänkandet för plenum, men enheten för ingivande av utskotts- och plenarhandlingar försäkrade oss om att det skulle infogas i den slutliga versionen efter omröstningen. Jag ville bara uppmärksamma er på detta. 
Talmannen.
   – Utmärkt, vi kommer att notera detta.
Martine Roure (PSE ),
   . – Herr talman! Syftet med det muntliga ändringsförslaget är att ersätta orden ”åtaganden” med ”avtal” i artikel 8d 5). 

Martine Roure (PSE ),
   – Herr talman! Detta är en mycket viktig omröstning. Betänkandet har just antagits med en överväldigande majoritet i plenum. Kommissionen har mycket uppmärksamt följt vårt arbete och har givit oss sitt stöd, vilket den bekräftade på nytt i går kväll. Däremot har vi inte fått något stöd från rådet, som inte var närvarande i plenum under debatten om detta betänkande. Jag konstaterar att rådet ännu en gång är frånvarande, och vi väntar fortfarande på rådets yttrande om betänkandet.
Jag vill påminna er om att rådet gjorde ett moraliskt åtagande när det gäller detta rambeslut om uppgiftsskydd under det förra ordförandeskapet, och parlamentet kan anse att det har blivit sviket om vi inte får ett fast åtagande från rådet att anta detta rambeslut till hösten. Jag vill påminna er om att det är ytterst angeläget att anta detta rambeslut, med tanke på EG-domstolens beslut om passageraruppgifter. Jag begär därför att parlamentet ska skjuta upp omröstningen om lagstiftningsresolutionen i enlighet med artikel 53.2 i arbetsordningen. 


Alessandra Mussolini (NI ).
   – Herr talman! Det är viktigt att alla uppmärksammas på det evenemang som genomfördes i går inom gruppen för Europeiska folkpartiet (kristdemokrater) och Europademokrater. Jag skulle kunna avstå från att påpeka detta och sända en skrivelse till Hans-Gert Poettering i stället, men just för att vi talar om diskriminering, rättigheter och lika möjligheter är jag upprörd som kvinna, som italiensk kvinna … 
Talmannen
   – Jag måste avbryta er här, eftersom detta inte alls är ett personligt uttalande. Ni kanske kan ta upp detta i slutet av omröstningen. 

José Ignacio Salafranca Sánchez-Neyra (PPE-DE ).
   – Herr talman! Ordföranden för utskottet för utrikesfrågor, Elmar Brok – som har varit en av vår politiska grupps förhandlare om detta gemensamma resolutionsförslag – har bett mig lägga fram ett muntligt ändringsförslag som i princip har förhandlats fram tillsammans med företrädarna för andra politiska grupper. Ändringsförslaget skulle infogas i punkt 6, där det står ”framför allt i kampen mot organiserad brottslighet”. Detta skulle följas av orden ”när det gäller Bulgarien”, eftersom syftet med ändringsförslaget är att besvara den rapport som utarbetades av kommissionen i maj, och det skulle vara orättvist att utsträcka detta krav till Rumänien när landets framsteg har varit tillfredsställande i detta avseende enligt kommissionen. Detta är ordalydelsen i det muntliga ändringsförslaget, herr talman, och jag hoppas att parlamentet kan godkänna det. 


Gerard Batten (IND/DEM ).
   – Herr talman! Det gäller en ordningsfråga. Jag skulle vilja åberopa artikel 35 med anledning av denna omröstning. Enligt artikel 35.1 ska det ansvariga utskottet kontrollera den rättsliga grunden för alla kommissionsförslag av lagstiftningskaraktär. I artikel 35.4 föreskrivs det att utskottet ska bestrida giltigheten hos förfarandena när det gäller perioden av eftertanke och ratificeringsförfarandet. Det finns två anledningar till detta. Först och främst, alla medlemsstater som förkastar konstitutionsfördraget har vetorätt, enligt EU:s egna regler, och det borde därför vara dött. Min andra punkt – och enligt min mening den viktigaste – är att den europeiska konstitutionen är grundlagsstridig när det gäller den brittiska konstitutionen med hänsyn till , och åtskilliga andra rättsakter av … 
Talmannen.
   – Herr Batten! Jag måste avbryta er här, eftersom ni utgår från en falsk premiss: detta är ingen rättsakt.
Brian Crowley (UEN ).
   – Herr talman! Det gäller en ordningsfråga. Får jag bara påpeka att tolkningen låg något efter er när det gällde att verkställa omröstningen. När ni förklarade omröstningen öppnad vid den första omröstningen röstade vi redan om den andra delen, eftersom det var det som tolken sa till oss innan ni rättade er själv. Sedan avslutade ni omröstningen innan vi hade fått tillfälle att korrigera våra egna röster. Så, om det är möjligt, borde den omröstningen tas upp på nytt.
Dirk Sterckx (ALDE ).
   – Herr talman! Brian Crowley har begärt att omröstningen om andra delen av ändringsförslag 2 ska göras om. Om ni ser på numren i er rösträkningsapparat finns det en skillnad på 100 personer som inte röstade mellan del 1 och del 2. Det finns sammanlagt cirka 630 röster för den första delen och endast 545 för den andra. På grund av att den elektroniska omröstningen stängs alldeles för snabbt händer det då och då att ledamöterna, om de lyssnar till tolkningen, inte hinner svara. Jag vill be er att mer tid avsätts för detta.
Talmannen.
   – Omröstningen har genomförts och vi måste fortsätta nu, men jag tar noga notis om det ni har sagt. Faktum kvarstår att vi inte kommer att göra om omröstningen, eftersom vi aldrig gör det här.
Omröstningen är avslutad. 
Bruno Gollnisch (NI ).
   – Herr talman! Jag kommer mycket väl ihåg knotandet från vänster när det gällde begäran om utlämning av advokaten Klaus Croissant, som inte bara var känd som advokat för tyska terrorister, utan som en aktiv medlem i deras nätverk. I dag är Storebror i farten, och det verkar som om ingenting kan stoppa honom nu inom detta europeiska rättsliga område.
Den automatiska förflyttningen av dömda personer från en EU-stat till en annan presenteras för oss som ett stort steg framåt. På sätt och vis förefaller det som om EU-medborgare behandlas sämre än medborgare från tredjeländer, eftersom vi kräver att de ska stanna i den stat där de dömdes, under förevändningen att undvika en dubbel fara. Ni får ursäkta, men i ett EU där tankebrott ökar, och där yrkanden om nationell preferens anses vara liktydigt med diskriminering, berättigade diskussioner om historiska aspekter med revisionism, förkastande av kommunitarism …
Hélène Goudin och Nils Lundgren (IND/DEM ),
   . – Österrikes, Finlands och Sveriges initiativ kan tyckas lovvärt. Det är i princip positivt att underlätta påskyndandet av överföringen av dömda personer till en viss stat som dessa på något sätt har anknytning till och där det anses vara troligt att en optimal social återanpassning kan ske. Det förtjänar dock att påpekas att det redan idag finns en konvention samt ett tilläggsprotokoll från Europarådet om överförande av dömda personer.
Vidare anser Junilistan att det rättsliga och polisiära samarbetet ska vara mellanstatligt. Dessa frågor ska avgöras i rådet med enhällighet och vara underställda de nationella parlamentens kontroll, inte av överstatliga institutioner som Europaparlamentet.
Junilistan har därför röstat nej till betänkandet så som det ändrats av parlamentet, ett betänkande som bland annat innehåller skrivningar om främjandet av en europeisk strafflagstiftning. 
Hélène Goudin och Nils Lundgren (IND/DEM ),
   . – Vi vill betona att Junilistan är emot ett propagerande för drogliberal verksamhet. Vi har således röstat mot skrivningar som går i denna riktning. All hantering av narkotiska preparat utanför medicinskt bruk är skadlig och något som samhället inte ska befatta sig med.
Vad gäller Europeiska centrumet för kontroll av narkotika och narkotikamissbruk anser vi principiellt att detta centrum inte är motiverat, då politiken och synen på narkotikabekämpning skiljer sig så mycket mellan medlemsstaterna.
Vi har således röstat mot betänkandet om att förstärka centrumets roll. 
Carl Lang (NI ),
   . – En förordning föreslås om som är avsedd att förstärka Europeiska centrumet för kontroll av narkotika och narkotikamissbruk (ECNN), för att reda ut centrumets administrativa problem och kommunikationsproblem och för att inrätta nya befattningar för tjänstemän. Exakt hur effektivt har detta ultraeuropeiska verktyg varit vid en tidpunkt när narkotikan är ett gissel som fortsätter att förstöra familjer? Narkotikaberoende gör att människor misslyckas i skolan, att de inte kan arbeta, orsakar att de blir intagna på psykiatriska mottagningar och leder till att de dör, genom självmord eller av överdoser.
Vi måste se att det vidtas åtgärder i stället för att behöva läsa statistik över försämrade siffror. Parlamentets utskott för miljö, folkhälsa och livsmedelssäkerhet gör rätt i att föreslå att man går längre än att enbart syssla med insamling av uppgifter för att även utvärdera medlemsstaternas politik så att de kan dra nytta av bästa praxis. Detta betyder inte att medlemsstaterna ska berövas sina privilegier och att de ska överföras till centrumet, utan syftet är tvärtom att förstärka samarbetet mellan medlemsstaterna.
Förutom dödsstraff för narkotikakungar behöver vi också se en radikal ändring av mentaliteten för att tysta den vänsterradikala ideologi som har rått de senaste 40 åren. Detta har lett till en slapp inställning till brottslighet, som har godtagits utan åtskillnad av trångsynta regeringar och har lett till att miljontals människor har förgiftats, och de fysiska konsekvenserna av detta leder även till ett permanent socialt utanförskap. 
Marine Le Pen (NI ),
   – Sedan Europeiska centrumet för kontroll av narkotika och narkotikamissbruk inrättades 1993 har dess huvudsakliga uppgifter varit insamling, analys och spridning av gränsöverskridande uppgifter om narkotikaproblem.
Tretton år senare är resultaten inte särskilt imponerande. Även om en viss förbättring av vår kunskap om narkotikafenomenet i alla dess många aspekter i EU kan observeras, har detta inte gett några positiva effekter för att minska narkotikamissbruket. I själva verket är det snarare tvärtom.
En sak bör noteras. I dag är det inte bara traditionell narkotika som missbrukas. I stället ser vi, till vår bestörtning, att nya marknader uppkommer för syntetisk narkotika, och en situation där narkotikan tillverkas lättare och billigare. Denna narkotika ger större vinster för smugglarna och är även mer hälsoskadlig för dem som missbrukar den.
I själva verket är Europeiska centrumet för kontroll av narkotika och narkotikamissbruk inget mer än en simpel databas, utan något operativt värde. I verkligheten tjänar alla de offentliggjorda siffrorna bara till att dölja misslyckandet med de olika nationella politiska strategierna för att bekämpa narkotikamissbruket. Det är hög tid att medlemsstaterna tar sitt ansvar på allvar och slutar gömma sig bakom organ som varken är avsedda eller har befogenhet att agera på deras vägnar. 
Sérgio Marques (PPE-DE ),
   . – Europeiska centrumet för kontroll av narkotika och narkotikamissbruk (ECNN) inrättades 1993 och har sitt säte i Lissabon. Centrumets funktion är att samla in, analysera och sprida objektiva, tillförlitliga och jämförbara uppgifter och i sin tur tillhandahålla en exakt översikt av detta fenomen inom EU. Om vi ska kunna utarbeta en effektiv politik och åtgärder för att bekämpa detta problem måste vi vara medvetna om problemets omfattning och karaktär.
Även om stora framsteg har gjorts återstår det mycket att göra när det gäller att förbättra övervakningsinstrumenten och utveckla ett verkligt ”gemensamt språk”.
Jag röstade för detta betänkande om kommissionens förslag om ECNN. De viktigaste ändringsförslagen kommer att bidra till att garantera att parlamentet deltar i medbeslutandeprocessen, att ECNN:s roll breddas och att ECNN:s organ anpassas till förhållandena i EU efter utvidgningen.
ECNN måste få mer objektiva och jämförbara uppgifter och måste kanalisera sina insatser i en grundlig utvärdering av politik mot narkotika och trender i narkotikaberoendet. Jag vill även betona att det är viktigt att förbättra informationsutbytet om bästa praxis för att hantera narkotikaproblem och göra informationsutbytet mer flexibelt. 
Andreas Mölzer (NI ).
   – Herr talman! Även om omröstningen om betänkandet av Martine Roure har skjutits upp tar jag tillfället i akt för att uttrycka min åsikt om det. Enligt min mening bidrar EU till att öka människors rädsla när det gäller tillgången till deras personuppgifter, till exempel när EU godkänner överföring av personuppgifter till Förenta staterna, ett land med dåligt dataskydd enligt europeiska standarder.
Vi måste också se till att personuppgifter skyddas på lämpligt sätt när det gäller de planerade elektroniska identitetshandlingarna för gränsöverskridande användning, och enligt min åsikt skulle den föreslagna beskattningen på e-postmeddelanden och textmeddelanden vara oerhört tungrodd, eftersom avtalen om enhetstaxa skulle kräva att man har individuella register och att personuppgifter samlas in för att vidarebefordras till de ekonomiska myndigheterna.
Jag anser inte att något av detta har övervägts tillräckligt i betänkandet av Martine Roure. 
Jan Andersson, Inger Segelström och Åsa Westlund (PSE ),
   . – Vi röstade ja till resolutionen i sin helhet men har några viktiga invändningar. För det första skall risken för pandemier inte överdrivas. Skulle en epidemi uppstå, bör EU ha en roll att spela som samordnare. Huvudansvaret skall ligga på medlemsländerna. Resolutionen lägger för stor del av ansvaret på EU.
Det finns förvisso ett behov av att samarbeta om vaccin i speciella situationer. Det kan handla om att vaccin skall användas där det behövs som bäst. Vi ställer oss dock frågande till om de centrala EU-lager för vaccin som föreslås av föredraganden är det mest effektiva sättet att arbeta. Dessutom ser vi många praktiska problem med detta. 
Ilda Figueiredo (GUE/NGL ),
   . – Liksom föredraganden – en cypriotisk läkare som är medlem i vår politiska grupp – säger är förvirringen hos människor i fråga om fågelinfluensan och influensapandemier enorm. Han säger att många människor och myndigheter ”verkar likställa ankomsten av A/H5N1 till Europa med ankomsten av ett pandemiskt virus”. Han föreslår därför att kommissionens meddelande om allmän beredskapsplanering för folkhälsokatastrofer på EU-nivå bör förbättras.
Han betonar, liksom jag gjorde i ett tidigare betänkande, att EU måste bistå länder som redan drabbats både tekniskt, vetenskapligt och ekonomiskt och, i synnerhet, bidra till att väcka globalt medvetande samt till en global, övergripande plan samordnad på internationell, regional, subregional och nationell nivå, med en lämplig färdplan och tidsplan.
Föredraganden har försökt förbättra kommissionens förslag och klargöra ett antal punkter. Vi har därför röstat för detta betänkande. 
Hélène Goudin och Nils Lundgren (IND/DEM ),
   . – Detta betänkande behandlar en fråga som i högsta grad är gränsöverskridande. Det finns därmed goda skäl för EU-länderna att samordna de åtgärder som vidtas, och de politiska beslut som fattas. Vi har därmed valt att rösta ja till betänkandet i sin helhet. Vi vill dock understryka att isolerade åtgärder från EU:s sida är otillräckliga för att komma tillrätta med de utmaningar den globala influensapandemin innebär. Det är därför av yttersta betydelse att EU agerar i samarbete med Världshälsoorganisationen WHO.
Vi ifrågasätter enskilda punkter i betänkandet, såsom nödvändigheten av att kommissionen skall utarbeta en omfattande kommunikationsstrategi tillsammans med Europeiskt centrum för förebyggande och kontroll av sjukdomar (ECDC). Vi förutsätter att EU-länderna är fullt förmögna att klara av kommunikationen med medborgarna på egen hand, utan bistånd av EU-organ. På samma sätt motsätter vi oss att det skall inrättas ett gemensamt beredskapslager av pandemivacciner i gemenskapen. Vi anser att internationellt erkända organisationer såsom WHO skall arbeta med globala världshälsofrågor.
Vi kritiserar det faktum att Europaparlamentet på detta sätt utnyttjar en betydelsefull politisk fråga för att utvidga EU:s internationella politiska roll. 
Luís Queiró (PPE-DE ),
   . – Jag vill börja med att påpeka att förvirringen hos människor när det gäller fågelinfluensan och influensapandemier är enorm. Det finns därför mycket att förbättra i fråga om kommunikation.
Som politiska beslutsfattare måste vi efterleva vår plikt att skydda medborgarna. Vi måste se till att det finns resurser för att tillhandahålla ett effektivt svar på alla eventuella hot mot folkhälsan i våra samhällen.
Det är ett väldokumenterat faktum att hotet om en influensapandemi är en folkhälsofråga som rör oss alla. Sannolikheten att en sådan ska inträffa kan dock ifrågasättas. Med tanke på att de relevanta myndigheterna tror att hälsorisken för människor faktiskt är liten anser jag att det är mycket viktigt att skapa ett riktat förebyggande och snabba rutiner för folkhälsokatastrofer. Detta bör, liksom det föreskrivs i betänkandet, omfatta en riktad plan för samordnande av åtgärder på alla nivåer och noggrann, lättillgänglig information till alla medborgare, så att det kan säkerställas att de är beredda på allt som kan ske.
Jag röstade således för Amadoubetänkandet. 
Frank Vanhecke (NI ).
   – Herr talman! Joseph Weiler skrev i sin bok ”The Constitution of Europe” utförligt om hur EG-domstolen tidigare systematiskt ökade EU-institutionernas behörighetsområden utan att det förelåg någon demokratisk legitimitet för detta och utan att domstolen hade getts mandat av medlemsstaternas regeringar i detta avseende.
På grund av detta beryktade utslag av den 13 september 2005 kommer straffrätten nu också att faktiskt tillhöra EU:s behörighetsområde. Som en följd av detta sopar EG-domstolen banan med behörighetsinskränkningarna för EU:s fördrag. EG-domstolen påminner mycket om ett slags rättsligt Absurdistan, befolkat av verklighetsfrämmande domare som inte längre är ansvariga inför något eller någon. Sedan blir människor förvånade när våra medborgare, när de får tillfälle, visar sitt missnöje genom att exempelvis rösta ned den europeiska konstitutionen. 
Jens-Peter Bonde (IND/DEM )
   . – En av de viktigaste nya delarna i konstitutionen är förslaget att alla EU-lagar ska kunna tillknytas gemensamma påföljder.
Det är fullkomligt logiskt att alla medlemsstater ska bestämma i fråga om varje lagstiftning vilket priset för brott mot den lagstiftningen ska vara.
Det är något som ministerrådet också har gjort. Man har med hjälp av ett beslutsfattande på mellanstatlig nivå enhälligt beslutat om vilket pris som ska betalas för miljöbrott.
Konflikten handlar inte om innehållet utan om formen.
Den överstatliga EG-domstolen är inte nöjd med att vara en domstol.
Domarna vill också vara lagstiftare, och i det här fallet dessutom konstitutionella lagstiftare. Dessutom vill de lagstifta i strid med medlemsstaternas enhälliga beslut.
De antar helt enkelt ett avsnitt ut konstitutionen som uttryckligen har avvisats.
Det är ungefär lika lagligt som när Björnligan bestämmer sig för att tömma farbror Joakims pengabinge.
Vad tänker dessa domare på?
De borde försvara lag och ordning, men bryter själva mot lagen.
EG-domstolen skulle kunna sättas på plats av medlemsstaternas parlament genom att varje parlament bestämmer att detta utlåtande inte har någon rättslig effekt i deras länder.
Vi bör också ha ett demokratiskt förfarande för att utse domare. 
Carlos Coelho (PPE-DE ),
   . – Detta beslut är ett erkännande av att kommissionen, med parlamentets stöd, gjorde rätt i att upphäva rambeslutet om miljöskydd via straffrätten. Det är ett erkännande av att miljöskyddet kräver gemensamma åtgärder för bestraffning för de allvarligaste brotten. Dess mål och innehåll faller följaktligen inom ramen för behörighetsområdet för gemenskapens åtgärdsprogram om miljön (EG-fördraget) och inte inom ramen för EU-fördraget om polissamarbete och straffrättsligt samarbete i brottmålsärenden.
I erkännandet av att gemenskapen i stort sett inte har några befogenheter i fråga om brottmålsärenden har en användbar praxis fastställts, som innebär att ärenden inom ramen för den tredje pelaren görs till en gemenskapsfråga och den parlamentariska kontrollen stärks på ett så känsligt område som straffrätt.
Dessa konsekvenser är enorma, både vad gäller antagandet av framtida rättsliga instrument och de redan befintliga rättsliga instrumenten. Dessa bör grundas på en ny rättslig grund, den första pelaren, för att antyda parlamentets deltagande som medlagstiftare.
Ett rambeslut om miljön har upphävts, men konsekvenserna kommer att vara märkbara utanför detta område, genom gemenskapsprinciper och i grundläggande friheter, när det blir nödvändigt att använda straffrättsliga åtgärder för att säkerställa deras effektivitet. 
Bruno Gollnisch (NI ),
   . – EG-domstolens utlåtande av den 13 september 2005 innebär en veritabel rättslig revolution inom vad som vanligen kallas gemenskapernas rättssystem. Detta är faktiskt första gången som EG-domstolen har uttalat sig i fråga om befogenheter i straffrättsliga angelägenheter, och man har beslutat att Europeiska unionen, för att skydda miljön, kan kräva att medlemsstaterna tillhandahåller brottspåföljder vid fall av allvarliga brott. I princip faller strafflagstiftning, precis som bestämmelser för brottmålsförfaranden, inom medlemsstaternas strikta behörighet. Genom detta rättsliga beslut har en del av medlemsstaternas strafflagstiftning precis införts i gemenskapens behörighet, och detta utan något formellt godkännande från länderna. Detta utgör också en harmonisering av strafflagstiftningen som underförstått avvisades genom avslagen vid den franska och den nederländska folkomröstningen om konstitutionen. Men detta är inte det värsta. Det finns risk att en sådan rättspraxis utvidgas till alla gemenskapsområden och, i synnerhet, till det som rör så kallade grundläggande rättigheter. Jag tänker på områden som kampen mot förmodad rasism och diskriminering av olika slag, skydd av uppgifter, asylrätt och invandringspolitik. Denna utveckling bidrar inte till våra friheter, och det är mycket oroväckande. 
Hélène Goudin och Nils Lundgren (IND/DEM ),
   . – Betänkandet behandlar följderna av EG-domstolens dom C-176/03 som gav EU behörighet att enligt första pelaren anta nödvändiga straffrättsliga påföljder för att garantera att bestämmelserna i första pelaren får full verkan, i detta fall rörande miljön.
Det finns dock ingen uttrycklig behörighetstilldelning när det gäller straffrätten i EG-fördraget. Med tanke på den avsevärda betydelse straffrätten har för medlemsstaternas suveränitet borde det inte vara tillåtet att denna behörighet implicit överförs till gemenskapen. Dessutom fastställer artiklarna 135 och 280 i EG-fördraget uttryckligen att medlemsstaterna är ansvariga för att tillämpa den nationella straffrätten och rättsskipningen. Trots detta har kommissionen meddelat att denna överföring av straffrätten till gemenskapens behörighet kan vara hur omfattande som helst och i princip omfatta samtliga områden som regleras i EG-fördraget.
Genom domstolens tolkning av fördragen sammanslås alltså pelarna till en enda institutionell ram, vilket var ett inslag i den europeiska konstitution som numer blivit förkastad. Junilistan motsätter sig starkt denna urholkning av det nationella självbestämmandet och har således röstat mot betänkandet. 
Sylvia-Yvonne Kaufmann (GUE/NGL )
   , . – Än en gång har EG-domstolen beslutat att rådet har brutit mot EG-fördraget. Rådet försökte förbigå parlamentets engagemang i lagstiftningsprocessen genom att tillämpa en annan rättslig grund än den som fastställs i fördraget. Det är därför ingen överraskning att man har fördömts av domarna i Luxemburg. Det var faktiskt lätt att förutse och bör välkomnas i alla avseenden.
Jag behöver inte tala om att alla institutioner uppmanas att granska beslutet och att använda det för att dra slutsatser inför framtiden. Jag förstår emellertid inte vad det är för konsekvenser som kommissionen föreslår. Fastän EG-domstolen gick mycket försiktigt till väga och upprepade principen att EG-fördraget inte innefattar någon primär behörighet på det straffrättsliga området, och att EG-fördraget därför bara utgör en kompletterande lagstiftningsbehörighet inom straffrätten i mycket specifika fall, verkar kommissionen tro att EG-fördraget kan få allmän behörighet inom straffrätt genom domstolens utlåtande. I rådets kölvatten vill nu även kommissionen ta bort behörigheter från EU-fördragen som medlemsstaterna aldrig införde i dem.
Kommissionens tillvägagångssätt är inte bara olagligt i många avseenden, utan det är också oacceptabelt när det gäller integrationspolitiken. Parlamentet har därför med rätta satt sig emot kommissionens förslag, i form av Giuseppe Garganis betänkande. 
Timothy Kirkhope (PPE-DE ),
   . – De brittiska konservativa lade ned sina röster om Garganibetänkandet eftersom vi, samtidigt som vi i hög grad uppskattar föredragandens försök att anslå den rätta varningstonen i ett försök att fastställa den faktiska tillämpningen av domstolens dom, inte instämmer i att det ens är nödvändigt att överväga huruvida det finns ett behov av att aktivera övergångsklausulen eller inte. Vi anser att det krävs mer tid för att överväga vilka, om några, åtgärder som bör vidtas när det gäller de särskilda och omedelbara konsekvenserna av denna dom, innan man försöker använda den som en förevändning för att tillskansa sig nationell behörighet i straffrättsliga ärenden. 
Athanasios Pafilis (GUE/NGL ),
   . – Betänkandet är i linje med domstolens avgörande och kommissionens relevanta meddelande. I likhet med Europeiska kommissionens tolkning tolkas detta avgörande i betänkandet som en garanti för myndigheterna att kunna införa straffrättsliga bestämmelser i alla gemenskapsprinciper som innefattar bindande regler, för att säkerställa att de tillämpas. Detta är ett seriöst steg mot införandet av minimiregler inom straffrätten på EU-nivå av unionens lagstiftande institutioner, eller med andra ord att göra straffrätten till en gemenskapsfråga. I synnerhet i punkt 4 föreslås att anta en gemensam straffrätt inom EU, och därmed beröva medlemsstaterna deras exklusiva, oinskränkta rättighet att själva bestämma vilket sorts agerande de betraktar som en straffbar gärning och deras rätt att bestämma typ och begränsningar av illegala aktiviteter. På detta sätt inskränks en av de grundläggande delarna av nationell gräsrotssuveränitet på ett allvarligt sätt, och en av de grundläggande egenskaperna inom den europeiska konstitutionens filosofi, nämligen gemenskapslagstiftningens företräde framför den nationella lagstiftningen och nationella konstitutioner, återinförs bakvägen för att EU:s monopolistiska huvudstads önskemål och strategiska, politiska ambitioner, som nu fått laglig status, direkt ska tvingas på Europas medborgare.
Det är av denna anledning som vi har röstat mot betänkandet. 
Carl Schlyter (Verts/ALE ),
   . – Jag röstar för Bondes förslag till alternativ resolution, eftersom han kritiserar att EG-domstolen försöker använda miljörätt som en språngbräda för EU att ta makten över stora delar av straffrätten. Jag motsätter mig dock inte kategoriskt alla former av straffrättsliga regler för gränsöverskridande miljöbrott. Detta kan ibland krävas för att komma åt t ex fartyg till havs som förstör miljön. 
Lasse Lehtinen (PSE ).
   – Herr talman! När Tatjana Ždanokas betänkande diskuterades var det viktigt för mig att de ändringsförslag som lagts fram till punkt 11 inte antogs, eftersom de inte hade någonting att göra med icke-diskriminering, och av den anledningen röstade jag med majoriteten. 
Frank Vanhecke (NI ).
   – Herr talman! Även denna månad kan vi skatta oss lyckliga över ett femtielfte utopiskt betänkande mot rasism och diskriminering, denna gång utarbetat av Tatjana Ždanoka. Dokumentet är, även denna gång, en katalog över politiskt korrekta trivialiteter som sakta men säkert håller på att bli denna institutions specialitet. Vi översvämmas än en gång av rasismens och diskrimineringens spöken, liksom uppmaningar till EU-lagstiftning och till att tvinga medlemsstaterna att diskriminera faktiska EU-medborgare till fördel för icke-européer som, enligt detta betänkande, inte bara bör få lika politiska och sociala rättigheter utan, på många områden, bör få preferensbehandling.
Det råder en uppenbar brist på förnuft i parlamentet om vi inte kan inse att verklig rasism lyckligtvis förekommer i mycket begränsad omfattning i Europa men att våra medborgare å andra sidan oroar sig över undergrävandet och urholkandet av den säkerhet, det välstånd och den kulturella identitet som de har rätt till. 
Philip Claeys (NI ).
   – Herr talman! Jag röstade mot Ždanokabetänkandet, eftersom vi återigen ställts inför en lista med förslag som inte erbjuder någon lösning på problemet, utan faktiskt bara utgör en del av det. Vi måste sluta att betrakta minoritetsgrupper, såsom invandrare, som beklagansvärda. Vi måste sluta att hänföra alla deras problem till diskriminering till att börja med. Denna vänsterorienterade diskurs har bara förvärrat problemen. Vad vi behöver är en total förändring av riktning. Vi måste betona personligt ansvar och behovet för invandrare att anpassa sig till våra regler, vårt språk, våra normer och våra värderingar.
Bara det faktum att vi i parlamentet oavbrutet talar om diskriminering försvagar invandrares impuls att integrera sig. Detta kanske främjar den växande industrin för anti-diskriminering, men det är skadligt både för invandrarna och för de länder som de har bosatt sig i. 
Hélène Goudin och Nils Lundgren (IND/DEM ),
   . – Junilistan är motståndare till all slags diskriminering vare sig den grundas på kön, ras, etniskt ursprung, religion eller övertygelse, funktionshinder, ålder eller sexuell läggning.
Vi har därför beslutat oss för att stödja betänkandet i dess helhet för att visa på vårt stöd för att samtliga medborgare i EU:s medlemsstater ska få åtnjuta den grundläggande rättigheten att inte utsättas för diskriminering, även om vi inte delar uppfattning med samtliga skrivningar och därmed har röstat mot dessa. 
Timothy Kirkhope (PPE-DE ),
   . – Jag och mina brittiska konservativa kolleger är i grunden övertygade om att stödja lika rättigheter för alla. Vi har dock lagt ned våra röster om detta betänkande eftersom det delvis är överdetaljerat och normativt, och i de fall där det föreslås särskilda åtgärder är det långt ifrån tydligt om dessa skulle hjälpa medlemsstater att utveckla en sammanhängande och konsekvent politik mot diskriminering. 
Carl Lang (NI ),
   . – I och med huvudförslagen i detta betänkande ifrågasätts tre grundläggande värden inom de europeiska demokratierna.
”Aktiva åtgärder”, Europaparlamentets version av den ”positiva särbehandling” som Nicolas Sarkozy håller så kär, bryter mot principen om jämlikhet mellan medborgare av samma land. De åtgärder som föreslås, som exempelvis ”förtur” till vissa yrken, skapar diskriminering av våra länders medborgare, som inte har möjlighet att få invandrarstatus.
”Icke-medborgares valdeltagande”, dvs. utlänningars rätt att rösta, förstör själva nationalitetsprincipen.
Önskan att ge lika rättigheter till homosexuella som till heterosexuella par i alla medlemsstater innebär att kräva rättighet för homosexuella att gifta sig och adoptera barn. Om detta krav skulle uppfyllas skulle det krossa den grund som familjen bygger på, som är det grundläggande elementet i alla samhällen.
Detta skulle kanske vara ett sätt att ömma för invandrarbefolkningens och homosexuella pars öden, men i detta betänkande nämns inte ett ord om skandalösa former av diskriminering:
– diskriminering av många miljoner ärliga människor som är offer för osäkerhet, eftersom de inte har möjlighet att leva i skyddade delar av sina städer,
– diskriminering som, i Frankrike, fråntar de miljontals personer som röstar på det franska partiet Nationella fronten all representation i parlamentet. 
Sérgio Marques (PPE-DE ),
   . – Jag vill gratulera Tatjana Ždanoka till ett betydelsefullt betänkande om en ramstrategi för icke-diskriminering och lika möjligheter för alla, som jag ger mitt fulla stöd. Jag välkomnar särskilt uppmaningen till medlemsstaterna att i sin lagstiftning vederbörligen beakta de olika diskrimineringsgrunderna i syfte att ge stadgan, som hittills försvagats av att vara ett icke-bindande rättsligt instrument, trovärdighet.
Kampen mot diskriminering måste grundas på information, främjande av en bästa metod och kampanjer riktade till allmänheten och de områden och sektorer där diskriminering förekommer. Medvetandet om de sociala konsekvenserna är förmodligen det effektivaste sättet att bekämpa diskriminering. 
David Martin (PSE ),
   . – Jag välkomnar detta betänkande, där man fastställer att kampen mot diskriminering måste grundas på utbildning. I betänkandet uppmuntras till främjande av de bästa metoderna och kampanjer riktade till en bred allmänhet på de områden och sektorer där diskriminering förekommer. Med tanke på att diskriminering i stor utsträckning orsakas av okunskap om andra människor, belyser man i betänkandet att problemet därför borde behandlas från grunden genom att vidta riktade åtgärder som syftar till att främja tolerans och mångfald från tidig ålder. I detta sammanhang kan programmen Sokrates, Leonardo och Ungdom spela en avgörande roll.
I betänkandet förklaras att aktiva åtgärder borde vidtas för att se över rekryteringspolitiken och metoder, för att på så vis få bort dem som hindrar missgynnade grupper från att delta och fylla en viktig funktion i samhället.
Jag beklagar att kommissionen inte planerar att utarbeta heltäckande lagstiftning för att bekämpa diskrimineringen för närvarande, med tanke på att traditionella nationella minoriteter är i brådskande behov av en gängse rampolicy för att skapa ett effektivt deltagande i beslutsprocesser som rör deras identitet, inte bara för att övervinna den dubbelmoral som fastställts i Köpenhamnskriterierna, utan också för att bekämpa avsaknaden av regler i medlemsstaterna. 
Frédérique Ries (ALDE ),
   . – Lagstiftning för bekämpande av alla former av diskriminering är ännu ett exempel på så kallad progressiv lagstiftning som EU antagit på det sociala området.
Parlamentet antar i dag, som svar på en grönbok från kommissionen, ett initiativbetänkande med en vision av de åtgärder som ska vidtas för att bekämpa diskriminering, såväl i samhället som på arbetsplatsen. EU antog för så länge sedan som 2000 två direktiv (2000/43/EG och 2000/78/EG) genom vilka medlemsstaterna tvingades att inrätta lagstiftningsrelaterade och rättsliga redskap för att kunna sätta stopp för detta fenomen. Även om alla nationella lagstiftande organ följaktligen har stärkts betydligt finns fortfarande arbete att uträtta, i synnerhet arbete baserat på utbildning.
Därför lägger parlamentet fram en hel rad initiativ som utarbetats för att bekämpa olika former av direkt och indirekt diskriminering, vare sig den grundas på etniskt ursprung, kön, ålder, funktionshinder, sexuell läggning eller religiös övertygelse. Syftet är att främja bättre metoder för att i slutändan undvika ”positiv särbehandling”, och det kvotsystem som vissa personer har förespråkat.
EU har begränsad behörighet på det sociala området, men man måste säga att det tar initiativ där det kan. Detta är ett ambitiöst dokument i vilket man ger extra lång näsa åt dem som kritiserar Europa för att inte ha en social dimension. 
Martine Roure (PSE ),
   . – Jag stöder Tatjana Ždanokas betänkande, eftersom Europeiska unionen behöver en stark europeisk strategi för icke-diskriminering. Överallt i Europa hör vi förhatliga ord och ser föraktliga handlingar, inklusive våldshandlingar. Europeiska unionen behöver en strategi med vilken vi kan främja lika möjligheter för att sätta stopp för alla former av diskriminering.
Denna europeiska strategi kan, i vissa fall, omfatta användandet av aktiva åtgärder. Jag anser dock att aktiva åtgärder, som uttryckligen nämns i artikel 2 i betänkandet, inte på något sätt är detsamma som positiv särbehandling. Vi skulle verkligen inte uppmuntra kampen mot diskriminering genom att skapa en ny form av diskriminering. Aktiva åtgärder gör det tvärtom möjligt att fästa vissa missgynnade gruppers uppmärksamhet på särskilda åtgärder av betydelse för dem, exempelvis i fråga om rekryteringspolitik.
Avslutningsvis påpekar parlamentet återigen i detta dokument att diskriminering av par bestående av personer av samma kön, antingen gifta eller i registrerade partnerskap, måste förhindras på samma sätt som all annan diskriminering, och i synnerhet när de berörda personerna utövar rätten till fri rörlighet inom Europeiska unionen. 
Carl Schlyter (Verts/ALE ),
   . – Trots att det finns punkter där föredraganden vill ge EU för mycket makt och där nationell rättspraxis ifrågasätts, överväger de positiva bitarna i detta betänkande om icke-diskriminering och lika möjligheter för alla. Betänkandet är i sin helhet bra, och därför röstar jag för det. 
Andreas Mölzer (NI ).
   – Herr talman! Även om vi anser att Rumänien och Bulgarien utan tvekan tillhör familjen av europeiska nationer och måste ha ett europeiskt perspektiv förväntar vi oss inte att de två länderna ska kunna lösa sina många problem i fråga om korruption och organiserad brottslighet på ett par månader. I synnerhet vad gäller Bulgarien skulle det vara ett stort misstag att hysa hopp om att landet ska kunna vidta effektivare åtgärder mot korruption och organiserad brottslighet inom gränserna som EU-medlemsstat. Problemen på detta område kan till och med bli ännu större och öka övriga medlemsstaters börda. De bekymmer och farhågor som Europas befolkning med rätta känner har inte tagits på allvar, och det har helt enkelt inletts en lavinartad utvidgning utan hänsyn till dessa, med en i praktiken automatisk väg mot utvidgning. Jag kan inte acceptera detta och har följaktligen inte godkänt denna resolution. 
Gérard Deprez (ALDE ),
   . – Jag lade ned min röst i fråga om det gemensamma resolutionsförslaget om Bulgariens och Rumäniens anslutning, eftersom jag inte kan inta någon bestämd ståndpunkt i frågan i nuläget.
Jag skulle personligen ha föredragit att Europaparlamentet hade väntat med att uttrycka en åsikt tills uppföljningsbetänkandet läggs fram av kommissionen i början av oktober i år.
Om kommissionen sedan av någon anledning skulle visa sig hysa allvarliga betänkligheter i frågan huruvida den 1 januari 2007 skulle vara rätt tidpunkt för något av dessa länder att ansluta sig till EU skulle jag verkligen inte se någon mening med det resolutionsförslag som vi har röstat om i dag. Parlamentets samvetsgranna genomgång av resolutionsförslagen är enligt min uppfattning inte ett bevis på god, demokratisk hälsa. 
Glyn Ford (PSE ),
   . – Låt mig tala klarspråk. För min del skulle både Rumänien och Bulgarien, och även Turkiet för den delen, kunna uppfylla EU:s kriterier för medlemskap. Det som oroar mig är att de två förstnämnda, enligt min mening, fortfarande har en bit kvar innan de kan ansluta sig till unionen. Det finns problem med korruption och rättsstatsprincipen. Det är viktigt för båda länderna att fortsättningsvis befästa den pågående reformen av deras rättssystem, samt förbättra öppenheten, effektiviteten och rättsväsendets opartiskhet.
När det gäller Bulgarien har vi också en fortsatt utbredd diskriminering av den romska gruppen när det gäller boende, hälsovård, utbildning och anställning. De lider av social utslagning.
Jag inser att vi på grundval av parlamentets ståndpunkt bara kan skjuta upp medlemskapet från 2007 till 2008. För tillfället, med den givna möjligheten, skulle jag tvingas att rösta för att skjuta upp Bulgariens medlemskap, och jag skulle behöva överväga min ståndpunkt mycket noga när det gäller Rumänien. 
Luís Queiró (PPE-DE ),
   . – De successiva utvidgningsrundorna har inneburit en ojämförlig framgång för vår kontinents historia.
Detta kan i stort tillskrivas två faktorer. Å ena sidan medlemsstaternas oföränderliga vilja, beredskap och förmåga att när som helst införa nya partnerskap i projektet, med alla de fördelar och extra bördor som en utvidgningsrunda alltid innebär. Å andra sidan har detta förfarande varit framgångsrikt tack vare de positiva effekterna av utsikten till anslutning. Europas historia har under de senaste 50 åren utgjorts av historien hos en kontinent som gradvis har antagit västerländska, demokratiska värden med hänsyn till förväntningar om anslutning.
Vi måste följaktligen dra två slutsatser i fråga om utsikterna för Bulgariens och Rumäniens anslutning. För det första bör EU:s önskan att fortsätta denna utvidgning vara absolut, och den slutliga tidsplanen bör fastställas vid nästa möte i Europeiska rådet. För det andra måste det klargöras att anslutningen bara kommer att äga rum om villkoren har uppfyllts ordentligt. Våra krav är berättigade och har lett till resultat. De har lett till Rumäniens framsteg under det senaste året. 
Georgios Toussas (GUE/NGL ),
   . – Pressen på Bulgarien och Rumänien ökar för att säkerställa att deras folk omfattas fullt ut av EU:s föreskrifter, så att mer betungande villkor kan påtvingas, vilket kommer att göra det lättare för penningväldet att utnyttja arbetstagarna.
Bulgariens och Rumäniens anslutning till EU tvingas igenom tillsammans med Natos utvidgning, kravet på engagemang av militära styrkor och de eftergifter som gjorts när det gäller dessa länders oinskränkta rättigheter till förmån för USA:s, Natos och EU:s dristiga imperialistplaner, på dessa människors bekostnad.
Det fortsatta antagandet av anslutningsvillkor till gemenskapens regelverk till förmån för Lissabonstrategin, reformen av den gemensamma jordbrukspolitiken, kapitalistiska omstruktureringar och EU:s mer allmänna antigräsrots- och antiarbetarpolitik leder till oerhört dåliga villkor för arbetstagarna, med radikala förändringar för grundläggande arbetsrättigheter och sociala rättigheter.
Människorna i dessa länder inser dag för dag att de inte kan förvänta sig någonting positivt av anslutningen till EU.
I Europaparlamentets resolutionsförslag stöds Bulgariens och Rumäniens anslutning till den imperialistiska unionen och deras eftergifter för EU:s planer och en intensivare anti-gräsrotspolitik mot dessa länders folk, vilket är anledningen till att delegationen från Greklands kommunistiska parti i Europaparlamentet kommer att rösta mot det. 
Frank Vanhecke (NI ).
   – I sitt senaste tal alldeles nyss satte José Manuel Barroso, kanske omedvetet, fingret på problemet. Han sa att Europeiska unionen inte kan utvidgas och fördjupas mot EU-medborgarnas vilja. Detta är sant. Det är bara olyckligt att denna slutsats inte följdes av någonting annat än ett proaktivt peptalk, i synnerhet som vi alla känner till de verkligt känsliga punkterna.
Tillåt mig räkna upp dem för er: bristen på demokratisk legitimitet för det europeiska projektet, de betydelsefulla frågorna beträffande att använda EU-medel på ett klokt sätt och, framför allt, anslutningsförhandlingarna med Turkiet som våra medborgare inte accepterar och aldrig kommer att acceptera, och som vi aldrig kommer att få en demokratisk majoritet för bland våra medborgare. EU kan inte komma på rätt väg igen innan någonting görs åt detta. 
James Hugh Allister (NI ),
   . – Ännu en tröttsam debatt som domineras av fanatiker som lär långsamt av en misslyckad och förkastad konstitution. De tror att de genom att upprepade gånger svära lojalitet till det som väljare, när de fick tillåtelse, har förkastat, på något vis kommer att återuppväcka den. Genom att rösta mot resolutionen ställer jag mig på samma sida som den medborgare som vill ha mindre, inte mer EU, statliga rättigheter, inte ett kontrollerande Bryssel, och lokal makt, inte centralmakt. Det är fullständigt häpnadsväckande hur mycket energi som politiska ledare inom EU har kastat bort på att försöka pracka på vårt folk en oönskad konstitution. Det kanske inte är behagligt med bakslag, men man måste ta itu med dem. 
Jana Bobošíková (NI ),
   . – Herr talman! Jag röstade mot detta resolutionsförslag, bland annat för att den tyska polisen vidtog aldrig förut skådade åtgärder i dag mot tjeckiska medborgare. Polisen förvägrade dussintals fotbollssupportrar, som ville närvara vid världsmästerskapet i fotboll 2006, tillträde till Tyskland. Detta går enligt min uppfattning emot såväl den fria rörligheten för personer inom EU som Maastrichtfördraget. Jag tror att det finns ett antal kolleger som tillsammans med mig vill be den tyska regeringen att förklara hur det kan vara möjligt att trampa på de principer som EU grundas på. Jag har redan lagt fram frågor till kommissionen och rådet i samband med detta. 
Gérard Deprez (ALDE ),
   . – Jag vill i själva verket säga att jag med eftertryck vägrar se utkastet till konstitutionsfördrag begravas i dag.
Låt oss fullständigt förkasta detta genomgripande och ohälsosamma engagemang i misslyckande. Låt oss ge oss själva chansen att göra framsteg. Låt oss fortsätta ratificeringsförfarandet så att vi kan uppnå den tröskel på fyra femtedelar som fastställs i förklaring 30.
Om vi gör det måste Europeiska rådet, som vi vet, ta itu med frågan. Man kommer då att få lite fler frågor att fundera över än man har för tillfället, och i synnerhet
- om och i så fall enligt vilka villkor man kan försöka få till stånd ratificering i de länder som avvisat konstitutionsfördraget i en folkomröstning,
- hur åtminstone de delar av dokumentet där stadgan om de grundläggande rättigheterna görs rättsligt bindande ska kunna skyddas, de som gör det möjligt för det utvidgade EU att fungera mer effektivt och, dessutom, understryker EU:s sociala roll.
Säg inte att majoriteten av medborgare är emot dessa aspekter av dokumentet. Det tror jag inte att de är.
Detta skulle visserligen inte glädja dem som är tidigare mästare inom tvivel och demoralisering. Personligen vill jag dock återigen sätta i gång den rättmätiga cirkel som utgörs av den europeiska integreringsprocessen. 
Ilda Figueiredo (GUE/NGL ),
   . – Vi röstade mot detta resolutionsförslag, eftersom stödet för att en konstitution för EU ska fastställas genom fördraget betonas i det. Tanken att fortsätta sträva efter ett globalt engagemang i fördraget, vilket är oförenligt med den åsikt som folket i Frankrike och Nederländerna gav uttryck för vid folkomröstningarna förra året, är oacceptabel.
Hur kan vi fortsätta tala om behovet av att fördjupa demokratin när sådana beslut som fattats fritt av folket genom demokratiska folkomröstningar inte respekteras? Den här sortens hyckleri blottar den djupa avgrunden mellan folket och eliten i gemenskapens institutioner.
Vi protesterar också mot propagandakampanjen i form av en rad parlamentariska forum för att hålla tidsfristerna, där man kräver en ”konstitutionell lösning”, vilket bekräftas i resolutionsförslaget, när 2009 års parlamentsval utlyses.
Man skulle ha fäst större uppmärksamhet vid sociala problem och vid att finna en generell lösning på människornas strävan, i syfte att förbättra välbefinnande, utveckling och ekonomisk och social sammanhållning. 
Christofer Fjellner, Gunnar Hökmark och Anna Ibrisagic (PPE-DE ),
   . – Vi har idag röstat för Jo Leinens resolutionsförslag om nästa steg under perioden av eftertanke och analys om Europas framtid. Som vi framhållit tidigare anser vi dock inte att stadgan om de grundläggande rättigheterna skall vara juridiskt bindande. 
Robert Goebbels (PSE ),
   . – Jag lade ned min röst i slutomröstningen om resolutionsförslaget om Europas framtid. Jag anser att detta resolutionsförslag är överflödigt och till och med motverkar sitt syfte. Som förespråkare för konstitutionsfördraget förväntar jag mig att alla 25 stats- och regeringschefer efterlever sina underskrifter och lägger fram sina respektive länders ratificeringsförslag. Frankrikes och Nederländernas medborgare röstade ”nej”. Innan vi ber dessa medlemsstater att eventuellt tänka om måste de andra förhalande medlemsstaterna, efter Finland, uttrycka sina åsikter, till att börja med Förenade kungariket, Polen, Sverige, Portugal, Irland och Danmark. EU:s framtid är beroende av dessa länders val. Europeiska unionen klarar sig inte utan denna debatt. 
Bruno Gollnisch (NI ),
   . – Hur många gånger ska det behöva upprepas i kammaren att den europeiska konstitutionen har fallit två gånger: en gång den 29 maj 2005 i Frankrike och ännu en gång den 2 juni i Nederländerna? De franska och nederländska ”nej”-rösterna var tydliga och gavs med full kännedom om fakta. Eftersom det organiserades folkomröstningar hade människorna grepp om dokumentet. De avvisade såväl formen (superstaten) och innehållet (den ultraliberala politik som föreslogs), för att inte nämna en utvidgning som skulle omfatta Turkiet. Har ni hört detta? Har ni lyssnat? Har ni förstått detta? Ni har inte ens gjort er det besväret, och det dokument som lades fram för omröstning i dag är ett bevis på detta.
Ni uppmuntrar de medlemsstater som inte redan har gjort det att ratificera, helst med parlamentariska medel, ett dokument som inte längre har anledning att existera, och att göra detta så att debatten faktiskt bara ska kunna äga rum mellan de invigda och så att de två ”avfälliga” länderna kan tvingas rösta om en konstitution igen. Plan D, vars genomförande ni kräver, är egentligen en plan för vilseledande information och är ett förnekande av demokratin. Den verkliga demokrati som vi söker i detta fall är ingen deltagandedemokrati, eller ens någon representativ demokrati. Det är en folkomröstningsdemokrati, och det är det som skrämmer er: att ge nationerna tillbaka den röst som ni tog ifrån dem. 
Hélène Goudin och Nils Lundgren (IND/DEM ),
   . – I och med folkomröstningarna i Frankrike och Nederländerna har författningsförslaget fallit. Om detta kan inte råda någon tvekan. Två länder har sagt nej i folkomröstningar, och det med stora majoriteter och högt valdeltagande. Att EU:s maktelit nu försöker bortförklara detta är en demokratisk skandal. Politiker och höga ämbetsmän diskuterar nu öppet hur man skall komma runt dessa valutslag. De har fräckheten att på egen hand tolka utslagen som missnöje med sittande regeringar i de båda länderna. De börjar räkna hur många länder som har sagt ja, trots att det är klart att alla länder måste godkänna förslaget.
Sällan har det synts så tydligt vilken klyfta som finns mellan den politiska eliten och folken i EU-frågorna. Allt pekar på att det skulle ha blivit ett nej även i Tyskland om det hade varit folkomröstning där. Detsamma gäller bland annat i Storbritannien, Sverige, Danmark och kanske flera andra länder.
Demokratiska utslag är bara bakslag för dem som har förlorat det för att de saknar folkligt stöd. Låt oss nu i stället skapa ett nytt fördrag som betonar EU:s mellanstatliga samarbete. 
Diamanto Manolakou (GUE/NGL ),
   . – Perioden för eftertanke har använts till att övertyga folket att acceptera den så kallade ”europeiska konstitution” som avvisats av Frankrike och Nederländerna med 54,7 procent respektive 61,6 procent, och miljontals euro av budgeten, med andra ord av skattebetalarnas pengar, har spenderats under denna process.
Man har spridit propaganda med innebörden att folket i Frankrike och Nederländerna begick ett misstag och att kapitalist-EU:s värden kommer i första hand, med andra ord den fria marknaden och kapitalintresset. Väljarna baserade dock sitt val på livserfarenhet och stod upp mot EU:s och dess regeringars anti-gräsrotspolitik och reaktionära politik, en politik som favoriserar penningväldet.
EU:s politik ifrågasätts, och det är positivt. Det är anledningen till att andra regeringar har varit för rädda för att hålla folkomröstning och har försökt att få den europeiska konstitutionen godkänd via parlamenten.
Försöket att lägga fram den europeiska konstitutionen igen under ett annat namn visar förakt för gräsrötternas mening och är ett hån mot folket. Den europeiska konstitutionen är död, och att försöka återuppväcka den är att till och med trampa på de principer om enhällighet som utgör EU:s småborgerliga skendemokrati.
Parlamentsledamöterna från Greklands kommunistiska parti kommer att utnyttja denna förlängda period för eftertanke till att fortsätta att informera om och avslöja omänskligheten och grymheten i politiken för att ena Europa, och samtidigt uppmana folket att upphäva den. 
Cristiana Muscardini (UEN ),
   . – Det har gjorts framsteg i skapandet av ett mer sammanhängande och enat Europa, men det finns fortfarande hinder för många av de mål som vi har fastställt. Utöver sammanträden som syftar till att undersöka det rådande läget har det inte förekommit någon eftertanke i fråga om konstitutionsfördraget som omfattar Europaparlamentet, rådet och kommissionen, i syfte att överväga orsaker och kritik bland de som, i kölvattnet efter ratificeringen av vissa medlemsstater, avvisandet av andra och tystnaden från åter andra länder, betonade bristfälligheten i vissa delar av texten och den röriga natur som kännetecknar texten som helhet. 
Européerna tvivlar i allt högre grad på den rättsligt bindande aspekten i stadgan om de grundläggande rättigheterna, som saknar viktiga referenser, som exempelvis skyddet av familjen. Frågan om våra rötter är också fortsatt olöst. Vi vill inte ha en situation där Europa inte är säkert på vilken väg vi ska ta för att vi inte vet varifrån vi kommer. Osäkerhet ger upphov till ökade yttre och inre hot mot unionen, som en följd av internationell terrorism och okontrollerad illegal invandring. Krisen i ett samhälle som håller på att förlora sina referenspunkter och värden gör att många unga människor intar en apatisk eller våldsam hållning. Misslyckandet med att underlätta utvecklingen på grund av oförmågan att hantera globaliseringsprocesserna och att ge nödvändig stimulans till en dynamisk utvecklingsmodell där de problem som förekommer på EU-nivå och internationell nivå tas upp …
Luís Queiró (PPE-DE ),
   . – Först och främst handlar debatten om Europas framtid inte bara om den konstitutionella diskussionen, och debatten om konstitutionsfördraget täcker inte heller hela debatten om Europas framtid.
Jag tror inte att detta är mer glamoröst och lockande för medborgarna. Det är nödvändigt, men jag är tveksam till hur brådskande det är. Det bör verkligen ske med full hänsyn till medborgarna.
Men vad som enligt min uppfattning verkligen behövs är en uppdatering och förstärkning av EU:s strukturella modell för beslutsfattande inom en demokratisk ram där nationell identitet och mångfald respekteras, med tanke på att EU i den nuvarande konfigurationen har svårt att hantera livets realiteter med 25 medlemsstater, för att inte tala om 27, 28 eller 29.
Jag anser därför att lösningen skulle vara en ny debatt när de samhällen som är mest fientliga till detta förslag visar att de är redo. Detta kan också yttra sig i en begränsning av den ”konstitutionella” impulsen i fråga om en mer blygsam och realistisk institutionell reform som är av avgörande betydelse för EU:s nya natur.
Men det viktigaste är ett svar på det som verkligen oroar medborgarna, särskilt på området för ekonomi. Det finns en avsaknad av politik, resultat och tillväxt och arbete i en ekonomi som oåterkalleligen håller på att förändras. Sanningen är att dessa utmaningar prioriteras av medborgarna vad avser konstitutionen. 
Gary Titley (PSE ),
   . – Europaparlamentets labourgrupp erkänner att det föreslagna konstitutionsfördraget tar upp många viktiga frågor som vi måste ta itu med för att ett EU med 25 medlemsstater eller fler ska kunna arbeta effektivt och demokratiskt.
Vi har dock lagt ned våra röster om denna resolution, eftersom vi anser att man försöker förutsäga verkan av perioden av eftertanke och eftersom det skulle kunna ses som ett tecken på otillräcklig lyhördhet för de demokratiska resultaten av de franska och nederländska folkomröstningarna. Vi anser att det är viktigare för EU att tillhandahålla konkreta fördelar för medborgarna innan man åter tar upp de strukturella reformerna för ett bättre beslutsfattande. 
Brian Crowley (UEN ).
   – Herr talman! Det här gäller en ordningsfråga, och att klargöra det som jag sa tidigare under omröstningen om perioden av eftertanke. Under den delade omröstningen om punkt 2 i ändringsförslag 2 begärde ni en omröstning med namnupprop, men sedan ändrade ni er och sa att den första delen av denna delade omröstning skulle kontrolleras. Tyvärr gick inte tolkningen fram i tid, så den röst som jag lade på den första delen skulle ha varit för del två. Jag var mot del två, men för del ett. Jag och många av mina kolleger hamnade i detta dilemma.
Skulle det kunna framgå av protokollet – jag vet att ni inte kan gå tillbaka och göra om omröstningen – att dessa ledamöter som röstade gjorde det av misstag? 
Talmannen.
   – Man kan givetvis ändra sin röst.
Jag har dock fått ett antal rapporter från kolleger om att saker och ting fortskred utan problem, och jag tror att det ibland är lite för lätt att skylla på tolkningen. Därför får ni naturligtvis ändra er röst, men jag anser ändå att allt har skett på ett helt normalt sätt. 


Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är en debatt om följande:
- en muntlig fråga (O-0041/2006 – B6-0209/2006) till rådet från Anders Wijkman, John Bowis och Karl-Heinz Florenz för PPE-DE-gruppen om strategin för hållbar utveckling,
- en muntlig fråga (O-0042/2006 – B6-0210/2006) till kommissionen från Anders Wijkman, John Bowis och Karl-Heinz Florenz för PPE-DE-gruppen om strategin för hållbar utveckling,
- en muntlig fråga (O-0043/2006 – B6-0211/2006) till rådet från Chris Davies för ALDE-gruppen om strategin för hållbar utveckling,
- en muntlig fråga (O-0044/2006 – B6-0212/2006) till kommissionen från Chris Davies för ALDE-gruppen om strategin för hållbar utveckling,
- en muntlig fråga (O-0045/2006 – B6-0213/2006) till rådet från Satu Hassi för Verts/ALE-gruppen om strategin för hållbar utveckling,
- en muntlig fråga (O-0046/2006 – B6-0214/2006) till kommissionen från Satu Hassi för Verts/ALE-gruppen om strategin för hållbar utveckling,
- en muntlig fråga (O-0047/2006 – B6-0215/2006) till rådet från Adamos Adamou och Jonas Sjöstedt för GUE/NGL-gruppen om strategin för hållbar utveckling,
- en muntlig fråga (O-0048/2006 – B6-0216/2006) till kommissionen från Adamos Adamou och Jonas Sjöstedt för GUE/NGL-gruppen om strategin för hållbar utveckling,
- en muntlig fråga (O-0050/2006 – B6-0217/2006) till rådet från Johannes Blokland för IND/DEM-gruppen om strategin för hållbar utveckling,
- en muntlig fråga (O-0051/2006 – B6-0218/2006) till kommissionen från Johannes Blokland för IND/DEM-gruppen om strategin för hållbar utveckling,
- en muntlig fråga (O-0052/2006 – B6-0219/2006) till rådet från Guido Sacconi för PSE-gruppen om strategin för hållbar utveckling,
- en muntlig fråga (O-0053/2006 – B6-0220/2006) till kommissionen från Guido Sacconi för PSE-gruppen om strategin för hållbar utveckling,
- en muntlig fråga (O-0056/2006 – B6-0222/2006) till rådet från Liam Aylward för UEN-gruppen om strategin för hållbar utveckling, och
- en muntlig fråga (O-0057/2006 – B6-0223/2006) till kommissionen från Liam Aylward för UEN-gruppen om strategin för hållbar utveckling. 
Anders Wijkman (PPE-DE ),
   . – Herr talman! Det vi diskuterar idag är alltså översynen av strategin för hållbar utveckling, ett väldigt viktigt dokument från Europeiska rådets möte i Göteborg för fem år sedan. Vi hade gärna sett en mer fullständig översyn och framför allt en rapportering från kommissionens sida som hade tagit fasta på vad som egentligen har uppnåtts under dessa år. Vi hade också gärna sett en precisering av mer ambitiösa mål på lång sikt.
Sanningen är ju den att vi idag på många områden gjort några klara framsteg i förhållande till 2001. Den biologiska mångfalden fortsätter att utarmas, klimatutsläppen ökar fortfarande i flertalet medlemsländer, vi har sociala klyftor, vi har ett migrationstryck på våra gränser, vi har en rad problem på hälsoområdet, t.ex. antibiotikaresistens, osv. Allt detta måste vi naturligtvis ta tag i på ett långsiktigt sätt.
Jag vill tacka det österrikiska ordförandeskapet för att ha engagerat oss parlamentariker på ett meningsfullt sätt. Det är en svår fråga att hantera – den är horisontell – och man måste fråga sig om vi är tillräckligt bra organiserade såväl i regeringskanslierna som i kommissionen och i Europaparlamentet. Vi är vertikalt sektoriellt organiserade, men detta är ett horisontellt problem. Vi borde fundera över detta på sikt.
En huvudfråga i sammanhanget är relationerna mellan strategin för hållbar utveckling och Lissabonstrategin. Vissa i detta parlament vill på sikt slå ihop dessa strategier. Det viktiga just nu är naturligtvis att åstadkomma bästa möjliga samordning och att vi parlamentariker blir involverade i processen. Vi menar att strategin för hållbar utveckling inte skall ses i första hand som ett hinder eller problem för tillväxt och utveckling utan snarare som en möjlighet. Världen skriker efter smarta lösningar på t.ex. energi- och transportproblemen. Detta borde göras till en huvudfråga i Lissabonprocessen.
En stor fördel med kommissionens nya förslag är att den internationella dimensionen nu finns med. Vi ser då att EU:s ekologiska fotavtryck i världen ökar, något som naturligtvis måste göra någonting åt. Det ställer för övrigt krav på framsteg i samhället måste mätas på ett annat sätt i fortsättningen. Vi kan inte bara titta på BNP-tillväxten, utan vi måste titta på en rad andra faktorer också. En logisk konsekvens av det internationella perspektivet är självklart också att vi måste låta hållbarhetsdimensionen påverka vårt utvecklingsbistånd mycket, mycket mer än vad vi har gjort hittills.
Slutligen vill jag lyfta fram forskningsfrågornas betydelse. Jag har ett antal frågor både till kommissionen och rådet. Hur vill ni förstärka samordningen mellan strategin för hållbar utveckling och Lissabonstrategin, och framför allt hur vill ni se till att miljöteknikbranschen och innovationer på detta område stimuleras på ett bättre sätt? Hur vill kommissionen se till att hållbarhetsaspekterna bättre än idag återspeglas i budgeten, inte minst i biståndsbudgeten?
Slutligen måste vi ta tag i problemet med EU:s ökade ekologiska fotavtryck. Överväger ni någon form av åtgärdsplan för att tackla denna fråga? 
Chris Davies (ALDE ),
   . – Förfarandena i detta parlament placerar oss i en svag ställning. När allt kommer omkring försöker vi påverka det dokument som kommer att lämnas över till Europeiska rådet denna vecka, men i praktiken antar jag att det redan har skrivits, översatts till 20 olika språk, och kammarens inflytande troligen kommer att vara aningen begränsat. Detta kanske är något att uppmärksamma i framtiden.
Jag vill dock gratulera det österrikiska ordförandeskapet, eftersom det åtminstone har prioriterat denna fråga. Det har försökt att knyta samman trådarna, och det har sett över olika sätt för att föra denna dagordning framåt, något som välkomnas.
För mig handlar den stora frågan emellertid om genomförande. Låt mig ta ett exempel: nationella strategier för hållbar utveckling måste under alla omständigheter förberedas före juni nästa år. Men vad händer om de inte är det? Vilka redskap, vilka mekanismer, har vi för att se till att medlemsstaterna faktiskt genomför de löften som premiärministrarna kommer att enas om på fredag?
Vi behöver fler indikatorer. Det finns en bra förteckning här i Österrikes utkast, men den är helt enkelt inte tillräckligt omfattande. Vi behöver särskilda resultattabeller. Vi måste få möjlighet att peka ut syndarna, att peka finger åt de medlemsstater som låtsas stödja idéerna om hållbar utveckling, men inte omsätter sina vackra ord i handling.
Det som vi verkligen behöver i kommissionens fall, som oberoende domare, är att lyckas finna mekanismer för att utöva påtryckningar på de medlemsstater som är så motvilliga att rubba jämvikten inom rådet och peka ut någon annan. För fem år sedan, när programmet Natura 2000 förbereddes, utnyttjade kommissionsledamot Margot Wallström, då kommissionsledamot med ansvar för miljön, det faktum att strukturfonderna skulle kunna hållas inne om inte habitatdirektivet efterlevdes ordentligt, som en metod för att främja utvecklingen. Hotet om att hålla inne pengar från medlemsstaterna skapade en dramatisk förändring när det gällde resultat och framläggande av nya idéer. Jag hoppas att kommissionen under de närmaste månaderna kommer att tänka ut fler mekanismer av detta slag för att verkligen trycka till medlemsstaterna på den ömma punkten. 
Satu Hassi (Verts/ALE ),
   . – Herr talman, mina damer och herrar! Vi måste inse att en hållbar utveckling utgör grunden för vår framtid. Om vi glömmer det kommer grunden för vår ekonomi också att försvinna.
Det är en missuppfattning att ekonomisk utveckling och miljöskydd inte går att kombinera. Vår erfarenhet visar på raka motsatsen. Ett ambitiöst miljöskydd främjar den ekonomiska utvecklingen, och detta gäller både för länder och industrisektorer. Inom industrin har man krävt att de ekonomiska effekterna av miljöpolitiken ska analyseras. Problemet är att folk inte tror på resultatet när en sådan analys väl genomförs. När man till exempel visade med analyser att kemikalielagstiftningen REACH är ekonomiskt genomförbar trodde man inte på detta inom industrin. Och när man visade med analyser att ett renande av luftföroreningar ger resultat lobbade bilindustrin emot detta.
När det gäller exempelvis energibesparing behöver vi ambitiösa målsättningar. Det minsta vi kan göra, och det billigaste alternativet, är att besluta om att stoppa bistånd som påverkar miljön negativt. Stödet till gammalmodig energi i EU uppgår till över 24 miljarder euro per år, vilket är fyra gånger mer än stödet till förnybar energi. 
Adamos Adamou (GUE/NGL ),
   . – Herr talman! Jag vill på gruppen Europeiska enade vänstern/Nordisk grön vänsters vägnar uttrycka vår besvikelse över och vårt missnöje med bristen på framsteg inom utvecklingen och övervakningen av strategin för hållbar utveckling.
Vi håller med om att strategin för hållbar utveckling måste innefatta tre huvudsakliga, nära förbundna målsättningar, som inte bara påverkar miljömässigt utan också socialt och ekonomiskt. Ändå verkar rådet och kommissionen, när det gäller hållbar utveckling, återigen vara mer upptagna med att främja målsättningarna i Lissabonstrategin, trots de miljömässiga och sociala återverkningarna.
Olyckligtvis handlar Lissabonstrategin huvudsakligen, men inte enbart, om ekonomisk konkurrens och skapandet av gynnsamma arbeten, och de miljömässiga målen kommer på en mycket klen andraplats, medan vi i strategin för hållbar utveckling snarare måste främja miljömässiga och sociala mål hellre än ekonomisk hållbarhet.
Jag vill påpeka att ramen för kommissionens agerande för att granska strategin för hållbar utveckling är mycket tystlåten och vek med tanke på att en stor andel av EU:s invånare har allvarliga ekonomiska och sociala problem, såsom fattigdom, arbetslöshet och social utslagning och att de fattigaste sociala grupperna ofta lever i de sämsta sociala och miljömässiga förhållandena, inklusive dåligt boende och dålig hälsa. De målsättningar som kommissionen har utarbetat är mycket generella i sin natur, och därför svåra att utvärdera. Kommissionen har till exempel presenterat Europeiska året för bekämpning av utslagning och fattigdom, ett initiativ som vi välkomnar, men som inte har lett till utarbetandet av mer specifika initiativ och effektiva, genomförbara åtgärder som möjliggör verkliga framsteg. 
Johannes Blokland (IND/DEM ),
   . – Herr talman! Kommissionen har publicerat en strategi som skickar en positiv signal: man visar med denna att också kommissionen har tid att skapa ett hållbart samhälle. Jag instämmer i den slutsats som kommissionen har dragit i dokumentet, nämligen att vi, om vi vill arbeta för ett hållbart samhälle, måste ta vara på de befintliga möjligheterna nu. Detta bör också vara signalen till rådet. Om vi vill att den hållbara utvecklingen ska bli en framgång finns det många exempel på åtgärder som vi skulle kunna vidta med en gång.
Jag vill påminna er om att vi inte äger planeten, men att vi har som uppgift att se efter den och skydda den. Som en följd av detta måste vi verkligen förändra vårt levnadssätt om vi vill säkra en tillvaro för våra barn och barnbarn. Det är anledningen till att vi behöver ett ambitiöst åtgärdspaket, och jag vill fråga rådet och kommissionen hur de skulle vilja arbeta på detta tillsammans med parlamentet. 
Guido Sacconi (PSE ),
   . – Herr talman, mina damer och herrar! Även jag är tacksam mot det österrikiska ordförandeskapet för att man har gjort denna strategi till en av sina nyckelprioriteringar. Jag hoppas att man vid toppmötet kommer att besluta om något praktiskt i detta avseende under de kommande dagarna, fastän vårt dokument kommer lite sent, och inte bara ägna sig åt symbolik och retoriska uttalanden.
Jag vill lyfta fram och betona tre nyckelord som jag anser vara av avgörande betydelse från parlamentets bidrag i form av den enhälliga resolution som vi ska rösta om i morgon. 
Det första ordet är integration. Rådet i Lissabon och i Göteborg hölls med ett års mellanrum. Fem år senare är tiden kanske inne för att integrera dem i högre grad, kanske till och med med ett slagord, med ett nytt ord som ”Lisseborg”, för att kunna övervinna denna motsägelse och denna åtskillnad mellan konkurrens och miljö. 
Det andra ordet är styrelsesätt. Vi måste verkligen hjälpa fram medlemsstaterna och, vilket jag betonar, det som sker på lokal och regional nivå, så att alla, över hela linjen, kan spela en ledande roll i genomförandet av denna strategi i praktiken. Agerande kan inte bara komma uppifrån, men denna ledande roll måste också främjas. 
Slutligen det tredje ordet: övervakning. Jag instämmer i att det finns behov av att ange en koncis uppsättning, låt säga, indikatorer med flera kriterier för att mäta de framsteg som görs inom hållbarhet på regelbunden och fortgående basis. Detta är av avgörande betydelse om vi ska kunna övertyga folket, som måste få möjlighet att förvissa sig i praktiken om de framsteg som gjorts och om de svårigheter som vi stött på i arbetet för att uppnå våra mål. Jag anser att den här nedifrån och upp-formen av övervakning är mycket betydelsefull. 
Alessandro Foglietta (UEN ),
   . Herr talman, mina damer och herrar! Inom ekonomisk teori som grundas på hållbar utveckling överges det tillvägagångssätt som bara bärs upp i en analys av BNP och sysselsättning till förmån för en tolkning av ett lands konjunkturcykel. Arbete är naturkapital, det kapital som produceras av människor.
Den europeiska strategin för hållbar utveckling och Lissabonmålen måste förena den ekonomiska dimensionen med den sociala och den miljömässiga dimensionen för att den långsiktiga utvecklingen ska säkerställas. För att denna strategi ska bli framgångsrik är det av avgörande betydelse att agera på alla styrelsenivåer, från de största internationella och nationella organisationerna till den lokala Agenda 21, som också i Italien till sist håller på att bli en av de viktigaste styrkorna för spridningen av en modell för hållbar förvaltning.
Agerandet på lokal nivå är den nyckelprincip som möjliggör drivandet av stora mål som att bevara det naturkapital som finns kvar, minska mänskliga påtryckningar på världen omkring oss och förbättra effektiviteten på slutliga användningsområden för produkter, till exempel genom främjande av energieffektiva byggnader och miljövänliga urbana transportsystem. Utvidgandet av kommissionens stöd till systemet med så kallade ”gröna” offentliga upphandlingar av byggentreprenader ger goda resultat.
Jag måste dock, i likhet med ledamöter i andra grupper – och det gladde mig att lyssna till den föregående talaren – belysa ett antal aspekter som jag betraktar som mycket viktiga. Kommissionen borde vara mer specifik och hålla fast vid bestämda och därför kontrollerbara mål. Det är det enda sättet att uppmuntra alla aktörer inom den hållbara ekonomin att godkänna en ekologiskt och socialt kompatibel modell.
Det finns fortfarande mycket kvar att göra i Europa för att säkerställa att vår energiförsörjning baseras på förnybara källor för att skydda miljön från föroreningar och från överdrivet och oåterkalleligt utnyttjande av naturtillgångar. Mot denna bakgrund anser jag att det är av avgörande betydelse att utveckla och förbättra hållbara utvecklingsindikatorer: de måste vara lättbegripliga och lättillgängliga för allmänheten. Det är viktigt att försöka övervaka alla resultat. 
Josef Pröll,
   . – Herr talman, herr kommissionsledamot, mina damer och herrar! Den europeiska strategin för hållbarhet är ett viktigt ämne och en högsta prioritet för det österrikiska ordförandeskapet för rådet. Under de senaste månaderna har tio olika rådskonstellationer hanterat ämnet bedömning och genomförande av Europas hållbarhetsstrategi för att höja kvaliteten på strategin på alla områden, bland annat genom vår egen arbetsgrupp ”Ordförandeskapets vänner”. Vi vill att Europeiska unionen ska agera som en internationell ledare och visa sin förmåga som en, så att säga, ”hållbar union” på internationell nivå. Detta gäller för Europeiska unionen med dess centrala institutioner, för de territoriella myndigheterna, för regionerna och för kommunerna. Vi vill sända tydliga signaler om främjande av hållbar utveckling. Det skulle vara olämpligt att enbart koncentrera sig på ekonomisk tillväxt, ekonomisk utveckling och Lissabonstrategin: det är inte förenligt med Europas historia, och jag tror inte heller att det är tillräckligt att agera hållbart i framtiden.
Vi har under diskussionen fått intrycket av att det i allmänhet kan förhandlas om en text som både är balanserad och politiskt betydelsefull. I linje med Europeiska rådets instruktioner från december 2005 har vi nu ett enda, sammanhängande dokument i vilket syften, uppgifter, indikatorer och en rad särskilda åtgärder sammanförs för betydande politiska områden inom EU. Denna förnyade europeiska strategi för hållbarhet bör vara synlig från utsidan. Det dokument som Europeiska rådet kommer att anta under de kommande dagarna har inga bilagor och är tydligt strukturerat, begripligt och konsekvent. Detta konstruktiva samarbete, i synnerhet från medlemsstaternas sida, och de intensiva dialogerna mellan de olika berörda parterna har lett till den framgång som vi hoppas kunna uppnå under de kommande dagarna.
Vi har haft mycket kontakt och många positiva samtal med företrädare för Europaparlamentet. Vi i ordförandeskapet har ansträngt oss mycket och kontinuerligt för att inkludera de centrala punkter som Europaparlamentet har tagit upp i förhandlingarna – och, så långt det varit möjligt, även i kompromissen. Ni har ofta sagt att vi måste betrakta länken mellan Lissabonstrategin och EU:s strategi för hållbarhet utifrån aspekten för kvalitativ tillväxt. Vi vill sända en tydlig politisk signal om att en hållbar utveckling inte, som vissa menar, kommer att bromsa upp den ekonomiska tillväxten, utan den kommer faktiskt att stödja och möjliggöra intelligent tillväxt på olika områden i framtiden. Det är vad vi måste uträtta med denna strategi. I denna strategi hänvisas det upprepade gånger till frågor som förnybara energikällor, miljöteknik, göra den offentliga upphandlingen ”grönare”, resurser och energieffektivitet, miljön som en faktor för fler arbeten, intelligenta och innovativa produkter och tjänster samt lösningar för rörlighet.
Tillväxten får inte vara ett mål i sig, utan bara ett medel för att nå målet, och detta mål leder till en förbättring av livskvaliteten och av miljön i Europa samtidigt som en långsiktig konkurrenskraft upprätthålls. Om människorna och miljön mår bra kommer ekonomin också att må bra. Europa har alltid utmärkt sig tidigare, och vi kommer att fortsätta göra det i framtiden genom det sätt som vi styr ekonomin på, enligt olika kriterier från andra nationella ekonomier i världen.
Vad gäller förhållandet till Lissabonstrategin bör de två strategierna, var och en med sina egna prioriteringar och tidsplaner, fortsätta att existera åtskilda från varandra men samtidigt stödja och stärka varandra. Det centrala målet är större öppenhet och en högre status för EU:s strategi för hållbarhet på politisk nivå. Dessa två strategier bör därför utvecklas ytterligare och genomföras i nära samordning vad gäller innehåll. Vi vill klargöra att EU:s strategi för en hållbar utveckling och Lissabonstrategin för tillväxt och sysselsättning inte utesluter varandra, konkurrerar med varandra eller ersätter varandra, utan snarare kompletterar varandra på ett effektivt sätt. EU:s strategi för en hållbar utveckling utgör en heltäckande ram inom vilken Lissabonstrategin, med ny fokus på tillväxt och sysselsättning, kan fungera som motorn på en dynamisk ekonomi.
Enligt vår uppfattning understryker båda strategierna att ekonomiska, sociala och miljömässiga målsättningar kan stärka varandra och därför bör utformas, utvecklas och främjas tillsammans. Syftet med båda strategierna är att stödja de nödvändiga strukturella förändringar som kommer att göra det möjligt för medlemsstaternas ekonomier att möta de utmaningar som globaliseringen utgör, som påverkar oss alla i Europa.
Målsättningarna och det huvudsakliga innehållet i hållbarhetsstrategin, däribland i jämförelse med Göteborg 2001, som kommer att bli de huvudsakliga utmaningarna för den hållbara utvecklingen, fastställs tydligt i dokumentet och i strategin och har också omvandlats till konkreta termer genom mål och åtgärder: klimatförändringar och miljövänlig energi, hållbar rörlighet och transportplanering, hållbar produktion och hållbara konsumtionsmodeller som kommer att vara en viktig vägledning för framtiden, förvaltning av naturtillgångar, hälsa, social integrering, demografi och invandring, som förmodligen är en av de största utmaningarna som kontinenten står inför och en stor utmaning vad avser kampen mot fattigdom och för en hållbar internationell utveckling.
Den nya huvudutmaningen i fråga om modeller för hållbar konsumtion och produktion har orsakat en hel del meningsskiljaktigheter, men har nu införlivats i strategin. En stor framgång som har nämnts av ett flertal talare här är skapandet av ett enskilt kapitel i strategin i vilket genomförandemekanismer fastställs för en effektiv uppföljning och för utvärdering och bedömning av de framsteg som gjorts.
Som ni ser har vi lagt en hel del energi på denna hållbarhetsstrategi. Vi har sysselsatt tio rådskonstellationer, och vi har försökt lösa denna uppenbara konkurrens mellan Lissabon och hållbarhet, så det gläder mig mycket att vi, med iakttagande av era kommentarer och de intensiva förhandlingarna med medlemsstaterna, kommer att kunna anta denna europeiska hållbarhetsstrategi inom de kommande dagarna. Detta är bra för livskvaliteten i Europa, och det är ett positivt tecken för framtiden. 
Joe Borg,
   . – Herr talman! I strategin för hållbar utveckling tillsammans med Lissabonstrategin tar man itu med problem som verkligen oroar folk. Genom opinionsundersökningar om europeiska värderingar och livskvalitet får vi reda på att medborgarna vill ha välstånd, men de vill också ha ren miljö, god hälsa, socialt skydd och jämställdhet.
Kommissionen lade fram sitt förslag om granskning av Europeiska unionens strategi för hållbar utveckling i december. Detta har varit ämnet för den djupgående debatten i rådet, som kulminerar med antagandet av en granskning av strategin vid det möte med Europeiska rådet som ska äga rum i morgon. Jag välkomnar parlamentets respons från januari om det övergripande samt granskningens inriktning, och jag uppskattar det engagemang som många av er har visat i debatten om detta ämne med de berörda parterna. Jag ser fram emot att arbeta vidare med er i denna fråga, med de ärenden som bland annat togs upp i resolutionsförslaget.
Hållbar utveckling är ett av unionens övergripande mål. Europeiska unionens strategi för hållbar utveckling och Lissabonstrategin går hand i hand mot detta mål, även om de ska hållas isär. Tillsammans med strategierna finns det en dagordning för förändring, för att EU ska anpassa sig till en förändrad global omgivning: nya konkurrenter, en åldrande befolkning och påverkan från den demografiska förändringen, ökande resursbrister, biologisk mångfald och förlust av ekosystem till exempel. De syftar till att stimulera nyskapande, inbegripet förändring av beteendemönster, skapa lika villkor och engagera alla.
Lissabonstrategin och strategin för hållbar utveckling kompletterar varandra. Den välbehövliga ekonomiska tillväxten måste frikopplas från miljöförstörelse och ge bättre skydd åt social sammanhållning för att säkerställa dess bevarande. Samtidigt skapar den världsomfattande strävan mot mer miljöeffektiva produkter och tjänster möjlighet till tillväxt och sysselsättning som vi måste utnyttja.
Vi måste agera för dem båda. Genom att uppnå resultat när det gäller hållbar utveckling förbättrar vi våra möjligheter att återfå medborgarnas förtroende för Europeiska unionen. För att uppnå resultat måste vi fokusera och tydligt förklara vem som gör vad. Detta innebär en viss praktisk arbetsfördelning mellan de två strategierna.
I Lissabonstrategin behandlas frågor om ekonomiska resultat på medellång sikt, och man försöker stimulera tillväxt och sysselsättning samt hjälpa Europeiska unionen att anpassa sig till global konkurrens och ökat tryck på tillgångar. För att uppnå detta mål innefattar Lissabonstrategin åtgärder på en lång rad politiska områden, av vilka många är viktiga för strategin om hållbar utveckling, som energieffektivitet, miljöteknologisk resursanvändning med mera.
I strategin för hållbar utveckling tas problem med vårt välstånd upp, både ekonomiskt sett och när det gäller livskvalitet, inbegripet mer utdragna frågor, där tidsförskjutningar innebär att åtgärder som vidtas nu påverkar på lång sikt. Ett bra exempel är klimatförändring, men också ohållbara transportsätt, social utslagning, hälsovård och hur vi utnyttjar våra naturliga tillgångar.
Man ser också på bredare globala utmaningar och påverkan utanför Europeiska unionens gränser. Men låt oss vara tydliga: Lissabonmålen och strategin för hållbar utveckling stärker varandra ömsesidigt. Den enas framgång beror på den andras goda resultat. Prioriteringen i nuläget är att skapa resultat. Det har förflutit över 20 år av debatt om hållbar utveckling, men framstegen när det gäller att ta itu med ohållbara trender går alltför långsamt. Vi måste gå från ord till handling.
Vissa säger att vi inte är tillräckligt ambitiösa. Jag håller inte med. Kommissionens reviderade strategi för hållbar utveckling utgör en politisk drivkraft för hållbar politik som gäller alla politikområden.
Vi välkomnar också att det österrikiska ordförandeskapet har prioriterat granskningen av strategin för hållbar utveckling och de möjliga slutsatser som kommer att diskuteras vid nästa veckas möte med Europeiska rådet. Vi talar om en ny drivkraft avsedd för att genomföra de svåra ändringar i hela samhället som krävs för hållbar utveckling. Granskningen av Europeiska unionens strategi för hållbar utveckling handlar om hur vi kan göra saker bättre för att få resultat: för det första om hur vi utarbetar politik, inbegripet politik inom Lissabonmålen; för det andra om att genomföra det som man har kommit överens om; för det tredje att se till att vi engagerar alla de som måste agera. Europeiska unionens institutioner kan inte uppnå hållbar utveckling på egen hand.
I den nya strategin tar man upp några av svagheterna i den förra strategin: oklara prioriteringar, litet ägarskap och avsaknad av en tydlig övervakningsmekanism. I denna bekräftas de viktigaste utmaningarna, men målen klargörs och det fastställs en ny och strängare övervakningsmekanism. Den omfattar regelbundna rapporter från kommissionen, som ska lämnas in vartannat år, där man använder Eurostats senaste mätningar. Den omfattar nationella strategier, som ska uppdateras för att anpassa dem mer till Europeiska unionens strategi, och den omfattar inbördes utvärdering av nationella strategier för att möjliggöra ömsesidigt lärande.
Vi måste dra lärdom av bästa praxis och utnyttja varje tillfälle att mångfaldiga framgångsrika initiativ. Genom att klargöra prioriteringar kommer vi också att underlätta samordningen av Lissabonstrategin och strategin för hållbar utveckling.
I den förnyade strategin för hållbar utveckling betonar man åter vikten av ett integrerat tillvägagångssätt. Problemen är sammanlänkade och likaså lösningarna. Lösningen är att använda de konsekvensbedömningar som tar upp förslagens ekonomiska, sociala och miljömässiga påverkan på ett bra sätt. Det är också viktigt med övergripande åtgärder, som att sätta rätt prisnivåer, investering, forskning och nyskapande, utbildning och kunnande. Den nya strategin går ut på att vi alla tar vårt ansvar. Det är en prioritering att engagera berörda parter, företag och medborgare när det gäller att skapa resultat. Det handlar också om att Europeiska unionens institutioner och medlemsstater måste arbeta för att genomföra strategin.
Vi anser att Europaparlamentet, Europeiska ekonomiska och sociala kommittén samt Regionkommittén borde spela en mer aktiv roll när det gäller att bidra till att genomföra och övervaka strategin. 
Cristina Gutiérrez-Cortines,
   . – Herr talman! Jag känner mig mindre optimistisk än de som har talat hittills, för jag anser att det dokument som har utarbetats huvudsakligen är ett dokument fullt av uttalanden, som omfattar många befintliga klichéer, många argument som vi alla har hört och som leder till ett allt svagare och mindre respekterat begrepp för hållbar utveckling.
Varför säger jag så? För att jag anser att metodens struktur – och jag talar förutom som politiker som akademiker – grundas på en felaktighet: den grundas på ett upprepande av gamla klichéer och på att inte analysera dagens problem ordentligt i fråga om hållbar utveckling.
För det första klargörs inte om dokumentet har ambitioner på världsarenan eller på den europeiska arenan. Detta klargörs inte. För det andra uppfylls Göteborg men inte Johannesburg.
Dessutom ignoreras problem som relationen mellan ekonomi och hållbar utveckling. I dag kan ekonomiska aktiviteter inte skiljas från hållbarhet, och ännu mindre om vi vill binda den till Lissabon: med andra ord kan det inte bli fråga om någon sysselsättning, möjlighet till utveckling för underutvecklade länder, om vi inte tar hänsyn till vilken typ av ekonomi som är lämplig. Vissa ekonomiska aktiviteter är nödvändiga för att mångfalden ska kunna upprätthållas. Har vi funderat över vilka ekonomiska aktiviteter som krävs eller över den roll som jordbruket spelar när det gäller att bibehålla mångfalden av djur? Har vi tagit hänsyn till att vi, om vi vill tala om klimatförändringar och utveckling i Afrika, måste tala om kärnenergi för att kunna lösa problemet med tillgången till vatten genom avsaltning och tillgång till energi som inte orsakar förorening? Om vi talar om klimatförändringar måste vi också tala om kärnenergi, som en ersättning för 30 eller 40 procent av det som produceras.
Med andra ord är dokumentet inte strukturellt integrerat. Det hänvisas inte till ekonomin i det, och industrin ignoreras fullständigt.
Dessutom anser jag att befolkningsfrågan inte behandlas i tillräcklig mån. Utvandringarna från norr till söder i Europa skapar stress i fråga om hållbar utveckling, precis som de afrikanska utvandringarna. Detta, mina damer och herrar, är något som vi måste ta itu med utifrån den hållbara utvecklingen. 
Riitta Myller,
   . – Herr talman! Jag kan på socialdemokraternas vägnar säga att jag håller med kommissionsledamoten om att vi äntligen måste omsätta ord i handling i fråga om politiken för hållbar utveckling.
Vi måste ha ett ordentligt handlingsprogram för en hållbar utveckling som en del av EU:s politik. Den hållbara utvecklingen måste vara genuin, och det måste gå att mäta principen om genomtränglighet, som relaterar till alla Europeiska unionens politiska mål. De politiska instrumenten måste för sin del vara anpassningsbara till dessa mål. Det är alltså oacceptabelt att projekt som skadar miljön för närvarande skulle stödjas med enorma summor pengar, med tanke på hur bistånd kanaliseras till projekt som innebär en förbättring för miljön. De beslut som redan har fattats bör också genomföras. Rådet beslutade för flera år sedan att stöd som är till skada för miljön gradvis bör dras tillbaka. Detta har inte skett, varken gradvis eller på något annat sätt.
Man har också talat om EU-omfattande miljöskatter i ett antal sammanhang. Vi vet att ett sådant införande kräver samförstånd, men vi behöver ta ett steg i rätt riktning. Rådet har också fattat beslut om att EU-omfattande energiskatter bör införas. Det sjätte miljöhandlingsprogrammet, som rådet och parlamentet antog inom ramen för medbeslutandeförfarandet, kommer att möjliggöra ett införande av EU-omfattande miljöskatter.
En förutsättning för en genuin miljöpolitik är att de ekonomiska politiska instrumenten inom lagstiftning och andra rättsakter går hand i hand. På detta sätt kan en gynnsam situation uppnås, där samhället utvecklar miljöeffektiva och mer miljövänliga teknologier på ett ekonomiskt rationellt sätt. I detta avseende har vi i fråga om Lissabonstrategin kommit till ett vägskäl som innebär att miljön också är bra för ekonomin, och dess utveckling är ett medel för att få i gång ekonomin. 
Fiona Hall,
   . – Herr talman! Förnyandet av strategin för hållbar utveckling är mycket välkommet, men det måste bli mer fokuserat. Behovet av att få en bättre samordning med andra övergripande strategier som Lissabonmålen är väletablerat, men vi behöver också få bättre samordning inom själva strategin för hållbar utveckling.
Vi måste tänka klart och erkänna att en del av vår politik för hållbar utveckling potentiellt skulle kunna strida mot andra strategier. Vi har till exempel åtagit oss att arbeta mot ett europeiskt mål för biobränsle, och jag stöder detta i hög grad, men strategin för hållbar utveckling omfattar också ett åtagande för hållbar skogsskötsel och att stoppa förlusten av biologisk mångfald.
En dåligt genomtänkt utvidgning av biobränslen skulle kunna leda till att urskogar och livsmiljöer går förlorade. En ordentligt genomtänkt biobränslepolitik skulle innebära att europeiska fordon bara går på biobränslen från certifierade källor. Med anledning av detta skulle jag alltså vilja be ordförandeskapet att helt enkelt använda strategin som en utgångspunkt för ett mycket mer detaljerat arbete gällande hållbarhet. 
Elisabeth Schroedter,
   . – Herr talman, herr kommissionsledamot, herr rådsordförande, mina damer och herrar! Vi har bara lånat jorden från våra efterkommande. Vi vet alla att alla former av politik där ansvar saknas när det gäller denna princip utgör ett hinder för nästa generation som inte kan övervinnas.
Jacques Delors angav så tidigt som 1993 att Europeiska unionen, för att kunna möta framtida utmaningar, har den angelägna uppgiften att omstrukturera ekonomin på ett sätt som är rättvist på ett ekologiskt och socialt plan och att styra den mot en strategi för hållbarhet. Josef Pröll har återigen bekräftat detta. Jacques Delors sa att vi i huvudsak måste utarbeta utvecklingsmodeller som grundas på låg konsumtion av icke förnybara resurser och som är reproduktiva på lång sikt. År 2001 svarade det svenska ordförandeskapet på dessa slutsatser med Göteborgsstrategin.
Nu, fem år senare, kan vi se att den nya kommissionen har valt att ignorera alla dessa resultat som är så viktiga för vår fortlevnad. I stället har man återgått till helt föråldrade begrepp. Detta blir tydligt i och med resolutioner där fri tillväxt åberopas som nyckeln till lösningen av alla dagens problem, medan den tredje dimensionen – bevarandet av ekologiska grunder – inte längre nämns, och den nödvändiga balansen mellan tre dimensioner hämmas. Öronmärkningskatalogen i förordningen om strukturfonderna omfattar exempelvis en total variabel på 71 för miljödimensionen. Kommissionens nya paroll, att Lissabonstrategin måste drivas vidare i riktning mot fri tillväxt, är helt enkelt felaktig, eftersom den är kortsiktig, saknar solidaritet och är oansvarig, för ett sådant här agerande överför oöverskådliga kostnader till nästa generation.
Det gläder oss att rådet inte tar denna linje, och vi välkomnar det österrikiska ordförandeskapets nya strategiska tillvägagångssätt. Vi hoppas att detta kommer att antas under de kommande dagarna, och att det verkligen kommer att genomföras i fråga om konkreta politiska åtgärder. 
Gabriele Zimmer,
   . – Herr talman, mina damer och herrar! Den webbplats om hållbar utveckling som startades av kommissionen den 30 maj är förtjänstfull och mycket intressant – detsamma gäller för de två andra webbplatserna, om klimatförändringar och klimatkontroll – men det gör inte min kritik av detta meddelande från kommissionen mildare. Det innehåller inte någon strategi för hållbar utveckling, utan är en katalog över åtgärder, enskilda problem och avsikter. I och med denna uppfattning stöder jag samtidigt den huvudsakliga kritik som Social Plattform har gett uttryck för. Jag håller också med detta nätverk om att det främsta problemet här är definitionen av politiska prioriteringar.
Jag skulle dock vilja gå ännu längre och säga att en hållbar utveckling är det demokratiska förverkligandet av en social modell, där varje person kan leva oberoende och med värdighet. Enligt min uppfattning innebär hållbarhet att allt fler människor på ort och ställe, i Europa och runt omkring i världen, får allt större tillgång till de förhållanden som är nödvändiga för att fred, skydd mot våld, demokrati, social trygghet, oförstörd natur, utbildning och kultur ska kunna tryggas. Därför måste vi fastställa tre prioriteringar i strategin om hållbar utveckling: att uppnå millennieutvecklingsmålen, att bekämpa fattigdom och social utslagning i EU och att minska utsläppen av koldioxid och den globala uppvärmningen. Det innebär nedrustning, demilitarisering och demokratisering av ekonomiska förbindelser och våra samhällen samt omfördelning och omdirigering av resursflöden genom strukturella förändringar, omstrukturering av energiekonomin och naturligtvis omorganisering av den sociala uppdelningen av arbetskraften. 
Michael Henry Nattrass,
   . – Herr talman! Dessa frågor visar upp den europeiska sociala modellen i strålkastarljus. Men den europeiska sociala modellen är ett mischmasch som inte gläder någon: lite fri marknad här och lite välfärdsstat där, blandat med lite miljökrumbukter. EU dikterar att en storlek passar alla, och det verkar faktiskt som om det stämmer, om man ska döma av den identiska lydelsen i dessa gruppers frågor. Vi i gruppen Självständighet/Demokrati inser emellertid att en storlek aldrig kommer att passa alla.
Jag medger gärna att mitt parti, United Kingdom Independence Party (UKIP), aldrig kan ge sitt stöd till Lissabonstrategin, eftersom det är en misslyckad strategi utarbetad av en kommission som inte har juridisk rätt att diktera ekonomisk politik för mitt land. Det är av denna anledning som EU aldrig kan införa en strategi för hållbar utveckling i Storbritannien.
Det finns emellertid ett ”en-storlek-passar alla”-problem för PPE-DE. I september förra året uppgavs i den brittiska dagstidningen att David Cameron skulle ha kämpat för att sätta stopp för EU:s skadande sociala roll och låta EU fokusera på att få den inre marknaden att fungera ordentligt. Trots detta har vi nu en parlamentsledamot från Torypartiet, John Bowis, som undrar hur EU ska förbättra sin sociala roll inom den ekonomiska politiken. Inte undra på att David Camerons löfte att lämna PPE-DE-gruppen har blivit ett sådant stort skämt. Eller som jag alltid säger: ”EU måste skämta”. 
Alessandro Battilocchio (NI ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! Jag talar på det nya italienska socialistpartiets vägnar. Det är nödvändigt att göra förvaltningen av de nya utvecklingsinstrumenten förenlig med Lissabonstrategin genom att möjliggöra kort-, mellan- och långsiktig planering för att uppnå de mål som har fastställts, nämligen effektivitet, genomslagskraft och ekonomi, med särskild fokus på tillväxten men utan att glömma miljöskyddet.
Enligt vår uppfattning spelar Europas politik om hållbar utveckling en mycket viktig roll utanför EU:s gränser, i synnerhet i utvecklingsländer, eftersom det i många fall är just i dessa länder, där det olyckligtvis inte finns några ekonomiska alternativ ännu, som den urskillningslösa exploateringen av naturtillgångar sker. Den nya politiken måste därför grundas på ett genomförbart projekt för hållbar utveckling som alla människor i världen, utan åtskillnad, kan dra nytta av.
EU:s institutioner måste för hela världens skull sända signaler om politisk konvergens som i slutändan grundas på solidaritet och som syftar till en minskning av den urskillningslösa exploateringen av icke förnybara resurser. Samtidigt måste de engagera sig i främjandet av forskning och utveckling på området för miljömässigt försvarbara teknologier. 
Françoise Grossetête (PPE-DE ).
   – Herr talman, herr kommissionsledamot! När Lissabonstrategin granskades beslutade ni att hålla isär denna strategi och strategin för hållbar utveckling. Jag anser att detta var ett misstag. Dessa två verktyg mer än kompletterar varandra; de går inte att skilja åt. Det är anledningen till att det för närvarande ges intryck av att ni antar en ideologisk ståndpunkt utan att vidta åtgärder. Man kan inte på ett trovärdigt sätt hävda att en hållbar utveckling är en av Lissabonstrategins tre pelare, såvida inte de nödvändiga överbryggande klausulerna upprättas. Vad gäller innehållet i den handlingsplan som kommissionen presenterade efter en avsevärd försening, måste jag säga att jag är besviken. Vi förväntade oss mer innehåll och fler förslag.
Nu låter begreppet hållbar utveckling ihåligt. Herr kommissionsledamot! Jag kanske tjuvstartar lite nu och föregriper vår institutionella agenda, men denna utmaning måste behandlas i ert arbetsprogram för 2007. Jag vill be er vara fastare, skarpare och djärvare i er förbindelse med rådet. Ja, kommissionen måste vara djärv och modig, vilket man inte är för närvarande. Man censurerar hela tiden sig själv, eftersom man står inför ett paralyserat råd som inte har något mer att erbjuda än goda avsikter som aldrig omsätts i handling. När det gäller energi bör det betonas att kärnenergi inte längre är tabu, men den måste åtföljas av förnybara energikällor. När det gäller biobränslen finns det som bekant medlemsstater som arbetar på dessa – i synnerhet Frankrike och Sverige – men på olika system. Vart har harmoniseringen tagit vägen? Det görs inga framsteg. Var är de praktiska förslagen? De finns där i tankarna, men de stannar olyckligtvis också där.
Vad gäller rådet känner jag mig hågad att be dem rationalisera de instrument som finns tillgängliga för EU: Cardiffprocessen om integrationen av miljöaspekterna i andra politikområden, strategin för hållbar utveckling från Göteborg och den nyligen reviderade Lissabonstrategin. ”Ur hand i mun-politiken” måste placeras i bakgrunden till förmån för en visionär politik där det tas hänsyn till morgondagen och där hållbar utveckling är en nyckelfaktor inför framtiden. 
Gyula Hegyi (PSE ).
   – Herr talman! Mitt största problem med kommissionens miljöförslag är att de inte motsvarar målen i det sjätte miljöhandlingsprogrammet.
När det gäller trafik betonas frikopplingen av målen för transport från målen för bruttonationalprodukten i det sjätte miljöhandlingsprogrammet. I kommissionens nya strategi finns det dock inte några förslag om rättsligt bindande åtgärder och tidsfrister. Det går ju mycket bra att tala om att vilja ha färre privatbilar och mer miljövänlig kollektivtrafik, men utan rättsligt bindande åtgärder är detta bara meningslösa ord. Om vi vill ha mindre luftföroreningar och mer kollektivtrafik måste vi agera.
Som föredragande för stadsmiljö föreslår jag rättsliga åtgärder och mål för att öka andelen miljövänlig transport. Jag hoppas att kommissionen och rådet kommer att återgå till politiken med tydliga mål och åtgärder. När jag lyssnar till Françoise Grossetête hoppas jag att också PPE-DE-gruppen kommer att stödja mina ändringsförslag och mitt betänkande om att ha bindande åtgärder och mål för stadsmiljön och trafiken. 
Friedrich-Wilhelm Graefe zu Baringdorf (Verts/ALE ).
   Herr talman, herr kommissionsledamot, mina damer och herrar! Jag vill fästa er uppmärksamhet på landsbygdens utveckling. Det är viktigt att vi inte glömmer bort landsbygdsområden som helhet som stöd för en ekonomisk utveckling. Detta innebär att vi också inom finansiella aspekter måste försäkra oss om att det finns tillräckliga medel. Olyckligtvis har den så kallade andra pelaren för landsbygdsutveckling för perioden 2007–2013 minskats med 20 miljarder euro jämfört med parlamentets och kommissionens förslag, och det minskar möjligheten till utveckling. Därför måste vi verkligen använda oss av systemet för frivillig modulering på 20 procent; enligt min uppfattning genom att omdirigera medel från den första till den andra pelaren. Men vi måste också se till att vi stöder den internationella utvecklingen av landsbygdsområden. För att göra det behöver vi en fond för projekt för landsbygdsutveckling som kan tillhandahållas internationellt, på ett liknande sätt som det befintliga europeiska projektet. Det är den enda chansen att utveckla landsbygdsområdena som helhet. 
Jean-Claude Martinez (NI ).
   – Herr talman! Hållbar utveckling är en trevlig idé. Den har den tilltalande norska smaken från Gro Harlem Brundtland, hon som uppfann idén för 40 år sedan. Det är ett begrepp från gamla goda tider, från Romklubben, från nolltillväxten. Det är en ny version av pastor Thomas Malthus gamla idé. Vid mänsklighetens bankettbord finns inte plats för alla generationer. Vi måste därför begränsa oss själva, eftersom isen smälter, vattnet stiger, växthuseffekten kommer att kväva oss, solen kommer att slockna och råvarorna kommer att ta slut därför att kineserna förbrukar allting.
Det enda som är hållbart är i själva verket underutveckling. Titta på Afrika! Det enda hållbara är fattigdomen, som är en socialt överförd sjukdom som förmedlas från generation till generation. Utveckling är däremot en helt provisorisk företeelse. Stenåldern upphörde inte på grund av brist på sten utan därför att bronset uppfanns. Oljeepoken kommer också att nå sitt slut, men inte på grund av brist på olja, utan därför att vi går in i en era av fusion eller väte. Kort sagt är hållbar utveckling ett absurt begrepp, uttänkt av de rika för att förklara för de fattiga varför dessa måste umbära i dag för att rädda mänskligheten. 
Charlotte Cederschiöld (PPE-DE ).
   – Herr talman! Herr kommissionsledamot! Hållbar utveckling är något självklart, något som vi alla eftersträvar. Vem skulle kunna vara emot det? Förhållningssätt och strategi har stor betydelse för Europas och världens framtida välstånd när det gäller dessa frågor. De är sammanlänkade snarare än integrerade.
Resolutionen har sitt ursprung i Göteborg för fem år sedan och betonar vissa komponenter i förverkligandet av strategin för hållbar utveckling. Effekten av stark ekonomisk utveckling för möjligheterna att skapa smart teknologi kunde ha betonats mer. Även innovativa miljölösningar kan kräva investeringar för att bli lönsamma. Resolutionen har onödigt mycket administrativ klang och stundtals för lite insikt i affärsvärldens verklighet. Största delen av resolutionen kan tillskyndas, men marknadsperspektivet får inte tappas bort. Jag säger det i egenskap av PPE-DE:s utsedda ansvariga för denna fråga i utskottet för inre marknaden och konsumentskydd.
När resolutionen genomsyrades av sammanslagningen av strategin för hållbar utveckling och Lissabonstrategin hade vi svårt att rösta för den, men nu tycker vi att det finns en acceptabel kompromiss. Vi är inte emot strategin. Tvärtom stöder vi i allra högsta grad en hållbar utveckling inom näringsliv, miljöarbete och samhälle i stort. En sammanslagning av Lissabonstrategin och hållbarhetsstrategin kan vi emellertid inte tillskynda just nu, då Lissabonstrategin redan är i bruk till skillnad från hållbarhetsstrategin. Vi stänger dock inte dörren för alltid. Efter den omarbetning som nu har gjorts tycker vi att resolutionen har fått en ton som vi i stort sett kan ställa oss bakom. 
Britta Thomsen (PSE ).
   – Herr talman, herr kommissionsledamot, mina damer och herrar! Det är med stor tillfredsställelse jag konstaterar att man i resolutionsförslaget vidkänner att tillväxt och hållbar utveckling inte är varandras motsatser utan tvärtom förutsättningar för varandra. Hållbar utveckling är den enda tillväxt vi har råd med. Att man i förslaget utvidgar hållbarhet till att omfatta andra områden än miljön är också ett stort framsteg. Miljödimensionen och den sociala dimensionen bör integreras som likvärdiga beståndsdelar i vår förståelse av vad hållbarhet är.
I detta sammanhang vill jag framhålla att hållbar utveckling också innebär jämlikhet mellan könen. Kvinnor tjänar för närvarande mindre än män i hela Europeiska unionen och är inte företrädda i beslutsfattande organ i samma utsträckning som män – vare sig i det politiska, ekonomiska eller offentliga livet. I varje strategi för hållbar utveckling måste denna ojämlikhet beaktas liksom att sociala problem påverkar män och kvinnor på olika sätt. De gemensamma målen för Lissabonstrategin och strategin för hållbar utveckling kan inte uppnås om vi inte tar itu med problemen med ojämlikhet och bättre utnyttjande av både mäns och kvinnors potential. 
Marie Anne Isler Béguin (Verts/ALE ).
   – Herr talman, herr rådsordförande, herr kommissionsledamot! Vi vet alla att det inte längre finns tid att begråta konsekvenserna av våra misstag. Världens ekologiska kris träffar oss med full kraft, och jag ska inte räkna upp de problem som uppkommer i detta sammanhang.
Jag är övertygad om att vi här mer än någon annan förstår hur brådskande det är att handla och göra modiga och vittomspännande politiska val. Och vad ser vi? Det är ju det som är det viktiga. Att kommissionen och medlemsstater missbrukar hållbar utveckling i retoriken, ibland cyniskt, för att berättiga en ohållbar politik. Jag tar som exempel biologisk mångfald, ledmotivet för vår själva överlevnad, som ni mycket väl vet, herr Pröll.
Vi har utkämpat en veritabel strid här för att få budgetmedel till biologisk mångfald i budgetramen. Eftersom vi sagt att Natura 2000-programmet ska beaktas i strukturfonderna har detta utnyttjats som argument för att motivera att en ny budgetpost inte borde skapas. Kan ni då tala om för oss – och den här frågan ställer jag till kommissionen, som inte lyssnar – varför biologisk mångfald inte har tagits med bland prioriteringarna för Europeiska regionala utvecklingsfonden och varför biologisk mångfald inte har fått något budgetanslag?
Därför vill jag verkligen ha svar på frågan: Vem är det som saboterar hållbar utveckling i dessa institutioner? Och om det är sabotage, hur stor tilltro kan vi då ha till den strategi som ni nu lägger fram för oss? 
András Gyürk (PPE-DE ).
   – Herr talman! Tillåt mig att med anknytning till det resolutionsförslag som lagts fram för oss säga ett par ord om sambandet mellan hållbar utveckling och energiekonomi.
I dokumentet påpekas helt rätt att produktion och konsumtion av energi är en av de viktigaste faktorerna för att uppnå hållbarhet. Vi gör också rätt när vi av den anledningen formulerar om – som vi har gjort så många gånger tidigare – våra mål när det gäller att öka energieffektiviteten, minska andelen växthusgaser eller till och med stödja förnybara energiresurser. Samtidigt är det uppenbart att vi ligger på efterkälken när det gäller den framtida utvecklingen av den strategi för hållbar utveckling som antogs 2001 i Göteborg. Det är därför värt att fundera över varför vi befinner oss i denna situation. Jag tror att ett av de viktigaste hindren för att uppnå våra mål kan vara att det inte finns en effektiv marknadsekonomisk miljö. I resolutionsförslaget uppmanas vi att utbyta nationella erfarenheter. Tillåt mig därför att illustrera detta med ett exempel från Ungern. I Ungern, där utnyttjandet av förnybara energikällor tyvärr är bland de lägsta i Europeiska unionen, skyddas den långsiktiga driften av förorenande energiproduktionsanläggningar av monopolistiska förhållanden och kontrakt som strider mot marknadslogiken. Dessa kontrakt, i förening med de oberäkneliga reglerna om statens obligatoriska el-anskaffningskvot, som också strider mot marknadslogiken, leder sammantaget till att det är praktiskt taget omöjligt att utnyttja exempelvis vindenergi. Och så länge det systemet tillämpas är våra utsikter att uppnå målet hållbar utveckling mycket små.
Därför behöver vi utveckla en effektiv, konkurrenskraftig och kostnadseffektiv energimarknad, annars förblir ett miljömässigt hållbart samhälle en ouppnåelig dröm. För att Göteborgsstrategin ska kunna förverkligas måste detta uppnås. I denna förhoppning stöder jag resolutionsförslaget och förlitar mig på att vi kommer att kunna återvända till frågan när parlamentet debatterar utvecklingen av EU:s gemensamma energipolitik. 

Carl Schlyter (Verts/ALE ).
   – Herr talman! Lissabonstrategin följer fel mål. Vi har idag jobblös tillväxt, så det är fel sätt att få fler jobb. Vi jagar också fel mål. Redan vid en inkomst runt 12 000 euro om året minskar sambandet mellan ökad inkomst och ökad lycka. Istället får man ökad stress, ökad miljöförstöring, ökade klyftor och orättvisor. En hållbar utveckling handlar inte bara om miljön, utan miljön och sociala villkor hänger ihop för att vi skall få en hållbar utveckling.
Idag talar alla om hållbar utveckling, och imorgon skall vi rösta om sjunde ramprogrammet som ger 4 miljarder euro till kärnkraftsforskning. Sedan går mer pengar till kolkraftsforskning och annan icke hållbar forskning. Varför blir det så? FN:s klimatpanel har visat att Kyotomålen kan uppnås enbart genom att stoppa subventionerna till fossilbränslen. Åhörare här blir förvånade. Varför fattar vi inte de här besluten? Jo, för att lobbyisterna från storbolagen får sin vilja fram om kortsiktiga tillväxtlösningar som är negativa för hållbar utveckling. Vi måste lyssna mer på våra åhörare och mindre på våra lobbyister, då får vi en hållbar utveckling. 
Marie Panayotopoulos-Cassiotou (PPE-DE ).
   – Herr talman! Sedan i december har kommissionens meddelanden och andra kommunikationskanaler under samma tid bekräftat de snabba globala förändringarna och de nya farorna, liksom den motsatta trenden mot en stabil och balanserad tredimensionell utveckling som länkar samman ekonomisk tillväxt med social integration och miljöskydd. Genom att föreslå ett i sex grundsektorer uppdelat ramverk av grundprinciper för Europeiska unionens strategi på ett sätt som kompletterar Lissabonstrategin försöker vi därför att integrera hållbarhet i Europeiska unionens politiska beslutsfattande både i form av en inre dimension och genom att inbegripa besluten och valens yttre återverkningar för planeten som helhet.
I dag vill vi i Europaparlamentet att vårt resolutionsförslag ska påverka de andra institutionernas beslut. Vi bekräftar vår politiska och humanitära lyhördhet och vårt ansvar för framtida generationer genom att förespråka att återverkningarna av EU:s initiativ för hållbarheten effektivt utvärderas. Resolutionen är tydlig. Vi välkomnar ordförandeskapets intresse, men vi efterlyser en enad, sammanhållen och koncis ram som samlar den allmänna opinionen och beslutsfattare kring gemensamma strävanden.
Vi hoppas att de allmänna målen nu kommer att kompletteras av specifika, människoinriktade åtgärder, och det är därför som vi måste se till att framstegsindikatorer definieras för att mäta fördelarna för människan som ett oförnekligt och unikt värde.
Ekonomiskt välstånd, hög levnadsstandard och de ekologiska återverkningarna av att målen för naturvärlden får allmän spridning har en mening endast om de tjänar nuvarande och kommande medborgare. 
Josef Pröll,
   – Herr talman, mina damer och herrar! Vid debattens slut vill jag sammanfatta genom att ge en översikt över de frågor och mål som vi har försökt att samordna genom strategin för hållbar utveckling under vårt ordförandeskap och som vi nu vill nå fram till ett beslut om inom de närmaste dagarna. Jag vill också uttrycka mitt djupt kända tack för era förslag och också för de anföranden och de diskussioner vi har haft här tillsammans.
Vårt mål med strategin för hållbar utveckling är att sätta hållbar utveckling överst på Europeiska unionens politiska dagordning och därigenom göra unionen till en förebild för andra. Vi har hållit alla rådskonfigurationer sysselsatta, och under de senaste månaderna har vi mycket intensivt försökt att arbeta oss igenom de viktigaste punkterna med Europaparlamentet och att nu presentera dem som en strategi. Strategin är enligt vår mening resultatet av mycket omfattande diskussioner och ambitiösa förhandlingar. Sju huvudutmaningar med mål och åtgärder har nu tydligt fastställts i strategin, och därigenom kommer Europeiska unionen att ännu klarare bekräfta vår roll som föregångare i internationella sammanhang. Det allra viktigaste kapitlet – som kommer att göra det möjligt för oss att i viss mån mäta framstegen med strategin för hållbar utveckling under kommande år – är naturligtvis ett starkt och välstrukturerat kapitel om genomförandet, i vilket ansvar och behörigheter i fråga om övervakningen av framstegen med genomförandet anges och som mycket tydligt riktar sig till alla EU:s institutioner och politiska nivåer, inom hela EU, nationellt, lokalt och regionalt.
Jag betraktar också – och vi bör göra detta tillsammans – strategin för hållbar utveckling som ett komplement till Lissabonstrategin. Syftet med båda strategierna är att med olika prioriteringar och tidsskalor sträva mot hållbar utveckling. Vi vill också visa att livskvalitet och hög miljökvalitet och social sammanhållning är viktiga faktorer för att trygga konkurrenskraften på lång sikt. Hållbar utveckling är en central faktor i innovation: det skapar möjligheter och potential för intelligent tillväxt och bättre arbeten.
Hållbar utveckling är förankrat i fördragen och överbryggar målen för Europeiska unionens samtliga politikområden. Den ställer oss dock inför stora utmaningar, framför allt i institutionella termer. På EU-nivå har vi ännu inga lämpliga strukturer för att diskutera denna övergripande fråga i motsvarande utskott eller att bättre samordna de olika utskottens ståndpunkter. Under förhandlingarna om EU:s strategi för hållbar utveckling provade vi slutligen en tillfällig lösning med gruppen ”Ordförandeskapets vänner”. På rådsnivå kommer vi att fram till den första översynen av strategin arbeta på möjliga alternativ som erbjuder lämpliga mekanismer för hållbar utveckling. Den institutionella frågan gäller i lika hög grad för alla EU:s institutioner, och det skulle glädja mig mycket att främja en dialog mellan institutionerna, en dialog som går längre än beslutet om strategin för hållbar utveckling. Vi betraktar inte strategin för hållbar utveckling som, så att säga, slutet på diskussionen om hållbarhet i Europeiska unionen, utan som en viktig startpunkt för att i anslutning till Lissabonstrategin gå vidare mot hållbar utveckling i Europeiska unionen.
Jag vill ännu en gång tacka er för ett mycket konstruktivt samarbete, inte bara – jag säger detta när Österrikes ordförandeskap för Europeiska unionen närmar sig sitt slut – inom området hållbarhet, utan även för allt det konstruktiva samarbetet mellan Europaparlamentet och ordförandeskapet. För mig personligen och inom mina ansvarsområden har diskussionerna alltid varit mycket fruktbara och framgångsrika. 
Joe Borg,
   . – Herr talman! Jag skulle vilja tacka alla för denna mycket intressanta debatt. Debatten visar att detta ämne är en viktig fråga för EU, och att detta är en prioritering som kommissionen anser kan bidra till att förbättra livskvaliteten och bevara tillgångar, som särskilt kommer att gynna framtida generationer. Det handlar om att förbättra de ekonomiska, sociala och miljömässiga dimensionerna i vår livsstil.
I kommissionens förslag har ytterligare relevans betonats och getts för att bekräfta principerna i vår strategi för hållbar utveckling. Dessutom har vi fastställt tydliga målsättningar med motsvarande åtgärder för oss själva för att uppnå dessa mål. När det gäller behovet av mer framåtanda, och uppmaningen till nya mål, måste jag understryka att det viktigaste är att skapa resultat. Det kanske inte är alltför svårt att investera i nya mål. Det är emellertid mycket svårare att få människor att genomföra och godta de förändringar som krävs för att nå dessa mål.
Vi uppnår våra befintliga mål, men den verkliga utmaningen är att se till att vi gör det. Vi föreslår därför en ny strategi som syftar till att genomföra de svåra ändringar som krävs för hållbar utveckling i hela samhället. Samtidigt instämmer jag i att det också är viktigt att sätta nya mål. Alla nya mål måste dock fastställas genom ett lämpligt förfarande som inbegriper konsekvensbedömningar och fullständigt samråd med berörda parter, så att vi får godkännande och åtagande från dem som måste arbeta för att nå dessa mål.
Jag skulle också vilja säga något om det integrerade tillvägagångssätt som ofta nämns under denna debatt. Hållbar utveckling handlar om en sammanhängande strategi för beslutsfattande. Det krävs ett integrerat tillvägagångssätt, och i praktiken innebär detta att Lissabonstrategin verkar hand i hand med strategin för hållbar utveckling – två strategier som verkar parallellt och i samordning mot det övergripande målet för hållbar utveckling.
Kommissionen instämmer inte i idén om att slå samman de två strategierna, men håller med om att de borde utnyttjas parallellt för att uppnå det övergripande målet med hållbar utveckling och att de bör vara kompletterande, både vad gäller syfte och styrning. Kommissionen instämmer i att de kan gå hand i hand, även om detta inte innebär att de måste integreras. Detta kan uppnås genom en sund och effektiv samstämmighet mellan de båda, och det är detta som kommissionen försöker uppnå genom sitt meddelande.
När det gäller styrning och övervakning är lösningen för att föra detta framåt att förbättra styrningen av Europeiska unionens strategi för hållbar utveckling. Det är därför som man i förslaget om granskning av strategin föreslår ett nytt förbättrat styrelseförfarande. Kommissionen kommer att rapportera om framsteg vartannat år. Jag kan försäkra er om att den kommer att stödja sig på alla indikatorer på hållbar utveckling i detta arbete.
Eurostat har gjort goda framsteg när det gäller att utveckla indikatorer, och detta arbete kommer att fortsätta. Målet är inte att peka ut syndare, utan att bedöma hur långt vi har kommit, hur mycket mer vi måste göra och på vilka områden, för att vi ska lyckas avgöra var vi behöver sätta in resurser och tillåta tydlig kommunikation till väljare och berörda parter om var vi måste ändra och om vår inställning till detta.
När det gäller den internationella dimensionen krävs det ett globalt tillvägagångssätt för att skapa hållbar utveckling. Europeiska unionen borde behålla sin ställning som världsledande inom hållbar utveckling genom sin verksamhet på hemmaplan och genom att ta itu med effekterna av detta. Den måste också samarbeta med andra för att nå millennieutvecklingsmålen och de åtaganden som gjordes i Johannesburg för att låta utvecklingsländer komma förbi, för att undvika gammalmodiga ohållbara utvecklingsmönster och använda rena och nyskapande tekniker. Detta är grundläggande för att driva klimatförändringen till dess spets exempelvis. Det är också på grund av detta som den globala dimensionen utgör en integrerad del av Europeiska unionens reviderade strategi för hållbar utveckling och som man i strategin förespråkar ett integrerat tillvägagångssätt när det gäller utveckling och utrikespolitik.
Avslutningsvis hoppas kommissionen att samspelet mellan oss på detta område kan fortsätta och fördjupas under de kommande månaderna. 
Talmannen.
   – Jag har avslutningsvis mottagit ett resolutionsförslag(1) som ingivits i enlighet med artikel 108.5 i arbetsordningen.
Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum på torsdag kl. 11.00. 
Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är ett uttalande från rådet och ett uttalande från kommissionen om det ökade rasistiska och homofoba våldet i Europa. 
Hans Winkler,
   . – Herr talman, herr kommissionsledamot, mina damer och herrar! Denna fråga som vi nu behandlar i denna kammare är en fråga som vi anser särskilt viktig. När tryggheten och värdigheten för en medborgare i Europeiska unionen hotas, då är vi alla hotade. Det är vår unions trovärdighet och dess principer och institutioner som står på spel här.
Unionen – och detta gjordes mycket klart under förmiddagens debatt – bygger på principerna om frihet, demokrati, respekt för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna och grundlagsenlighet. Detta är förankrat i grundfördragen, och sedan dessa tillkom har det upprepats i ett otal institutionsfördrag och i ett otal rättsakter. Vi måste därför se rasistiska och homofoba handlingar som direkta provokationer, och vi måste beslutsamt vidta åtgärder mot dem.
Vi får inte tillåta att människor som är medborgare i vår union känner sig som främlingar, och inte heller kan vi tillåta att människor från andra delar av världen som kommer hit får erfara saker som helst strider mot våra värderingar.
Sedan Amsterdamfördraget trädde i kraft har unionen – genom direktiven om lika behandling som antogs 2000 – skapat en uppsättning instrument för att förhindra eller snarare bekämpa diskriminering i hela unionen, oavsett om diskrimineringen gäller etnisk bakgrund, religion eller sexuell läggning eller något annat.
På grundval av dessa två direktiv utformades gemenskapens handlingsprogram för bekämpning av diskriminering 2001–2006. Därigenom gör Europeiska unionen det mycket klart att den vid hanteringen av denna sak inte kommer att begränsa sig till att anta lagar utan också kommer att vidta genomgripande åtgärder för att genomföra antidiskrimineringspolitik.
Ni känner till dessa åtgärder, så jag behöver inte gå in på detaljer här. Emellertid vill jag betona den stora vikt som vi alla i detta sammanhang fäster vid verksamheten vid Europeiska centrumet för övervakning av rasism och främlingsfientlighet. För alla som befinner sig i en ställning med politisk makt ger centrumets rön ett viktigt beslutsunderlag.
Tillåt mig att här fortsätta med en synpunkt som jag redan framförde i förmiddags. Vi anser att det skulle vara ett tydligt erkännande av insatserna för jämlikhet och mot diskriminering och rasism om vi kunde inrätta en byrå för de grundläggande rättigheterna, en särskild byrå för att angripa dessa problem. Byråns uppdrag ska vara att se till att vi i medlemsstaterna, i institutionerna och i officiella organ iakttar de regler som vi har i Europeiska unionen, regler som har blivit en del av gemenskapsrätten. Det handlar inte om att genomföra undersökningar om de mänskliga rättigheterna i allmänhet eller att konkurrera med andra institutioner, särskilt inte Europarådet. Det handlar snarare om att vi som union behöver en institution med uppdrag att genomföra åtgärder som beslutats här.
Jag upprepar det som jag sa i förmiddags, nämligen att jag anser att den planerade byrån för de mänskliga rättigheterna kommer att fylla denna funktion. Civilsamhället – våra medborgare – vill ha och behöver denna byrå.
Vi vet att det inom detta område av mot varandra stridande former av intolerans, under unionsnivån, finns ett stort antal goda nationella initiativ, både från det offentliga och enskilda medborgare. Dessa initiativ har till syfte att främja medvetenheten, att sammanföra olika grupper för att undanröja fördomar eller, när det gäller ungdomar, använda utbildningsmedel för att förhindra att fördomar någonsin uppkommer, vilket jag anser särskilt viktigt. De förtjänar vårt fulla stöd.
Vi måste dock inse att där positiva initiativ, utbildning och insikter inte är tillräckligt för att stoppa våld eller dess förelöpare – intolerans och anstiftan – måste våra medlemsstater utnyttja rättsmedel för att skydda sina medborgare. Staterna i Europeiska unionen har straffrättsliga förfaranden som är helt adekvata för att hantera utmaningarna från rasism och intoleranta beteendemönster.
Det österrikiska ordförandeskapet för rådet anser att ett beslut om ett EU-ramverk för bekämpning av rasism och främlingskap skulle vara en viktig signal och ett viktigt steg mot att genomföra relevanta EU-instrument. Arbetet med ett sådan rambeslut inleddes 2001, men det finns fortfarande problem på grund av medlemsstaternas olika historiskt utvecklade straffrättsliga system. Arbetet här är svårt, och hittills har inte något definitivt resultat uppnåtts.
Med hänsyn till den allvarliga och farliga utmaning som rasistiskt och homofobt våld utgör, behövs ett fast ledarskap från dem som är i politisk maktställning – särskilt från rådets ordförandeskap. Rådsordföranden, Ursula Plassnik och jag själv och andra företrädare för det österrikiska ordförandeskapet har försökt och fortsätter att försöka tillhandahålla detta ledarskap. Den 21 mars i år, på fyrtioårsdagen av rasismens undanröjande, sa Ursula Plassnik bland annat följande: ”Den världsomfattande kampen mot rasism är långt ifrån vunnen – inte heller i EU finns det anledning att vara självgod.”
Tidigare, den 17 mars, vid en sammankomst som handlade om just denna fråga sa jag själv: ”Bidraget från lokala och regionala organ till skyddet av minoriteter och för åtgärder mot diskriminering är särskilt viktigt.” Jag framhöll också läget för den romska minoriteten, som tyvärr ofta är utsatt för diskriminering och rasistiskt våld i Europeiska unionen.
Den 5 maj, nationaldagen mot våld och rasism i Österrike, högtidlighöll rådsordföranden befrielsen av koncentrationslägret i Mauthausen liksom de personer från över 30 europeiska nationer som nazisterna förde till Mauthausen, där de förnedrades, torterades och mördades. Detta bör erinra oss om vart intolerans och rasism leder – och Europeiska unionen måste se till att det aldrig händer igen.
Ärade ledamöter! Jag vill framföra mitt djupt kända tack – och även mitt personliga tack, eftersom jag har arbetat med denna fråga under många år – till denna kammare för att ha tagit upp en viktig fråga på dagordningen, och jag vill försäkra er om att rådet mycket uppskattar ert engagemang i denna sak och att det kommer att arbeta hand i hand med er. 
Vladimír Špidla,
   . – Herr talman, mina damer och herrar! För kommissionen är det en principsak att bekämpa alla former av rasism och främlingsfientlighet, och kommissionen kommer att fortsätta att ägna all sin kraft åt att bekämpa dessa företeelser, så som föreskrivs i fördraget. 
I dag mer än någonsin måste denna uppgift prioriteras på alla nivåer – internationella, europeiska, nationella och lokala. Kommissionen är djupt besviken över att medlemsstaterna ännu inte har antagit kommissionens förslag från 2001 till ett rådsbeslut om ett ramverk för att bekämpa rasism och främlingskap. Syftet med förslaget är att se till att alla former av rasism, inbegripet rasism på religiösa grunder, beivras straffrättsligt i alla medlemsstater. Kommissionen vädjar ännu en gång till rådet om att anta förslaget utan att urvattna dess effektivitet, och kommissionen strävar efter att ta upp diskussionen om förslaget på nytt, vars antagande skulle vara ett viktigt steg framåt i kampen mot rasistiska och främlingsfientliga brott. Kommissionen hoppas att seminariet om rasism och främlingsfientlighet, som arrangeras tillsammans med det österrikiska ordförandeskapet och Europeiska centrumet för övervakning av rasism och främlingsfientlighet och som äger rum den 20–22 juni, kommer att leda till att diskussionen på nytt tas upp i rådet under det finska ordförandeskapet.
Rambeslutet är inte kommissionens enda initiativ i kampen mot rasism och främlingsfientlighet. Kommissionen stöder exempelvis det arbete som Europeiska centrumet för övervakning av rasism och främlingsfientlighet utför för att samla in data om omfattningen och utvecklingen av rasism i EU. Att centrumet blir en byrå för de grundläggande rättigheterna kommer inte att påverka de pågående verksamheterna negativt, eftersom bekämpning av rasism och främlingsfientlighet även i fortsättningen kommer att vara ett grundläggande mål för den nya byrån. Tvärtom, jag är övertygad om att denna kamp och våra ansträngningar faktiskt kommer att förstärkas. Kommissionen strävar också efter att se till att medlemsstaterna fullt ut och korrekt genomför de antidiskrimineringsförordningar som har antagits, och den ställer sig i spetsen för en rad program och initiativ som exempelvis Europeiska året för lika möjligheter för alla (2007), som kommer att bidra till bekämpningen av rasism och främlingsfientlighet.
Kommissionen har åtagit sig att fortsätta och intensifiera dessa verksamheter och är fast beslutad att utöka sina framtida insatser för att bekämpa rasism och främlingsfientlighet. Kommissionen motsätter sig också bestämt alla former av homofobi. Homofobi strider mot de principer som EU grundas på. Det är nödvändigt att i detta sammanhang påpeka att stadgan om de grundläggande rättigheterna och friheterna uttryckligen förbjuder alla former av diskriminering på grund av sexuell läggning.
Kommissionen vill nämna sitt uttalande i parlamentet i januari 2006. Inom ramen för sina befogenheter står kommissionen fast i kampen mot homofobi. Ett viktigt inslag i kampen är att bekämpa diskriminering, och EU har redan vidtagit åtgärder i den riktningen, t.ex. genom antagandet av direktiv 2078/EG. Kommissionen är också medveten om att lagstiftningsåtgärderna måste åtföljas av ytterligare initiativ i syfte att effektivt bekämpa diskriminering, nedsättande, stereotypisk och förnedrande beteende. Därför bidrar kommissionen också genom informationskampanjer och initiativ som Europeiska året för lika möjligheter för alla (2007). 
Sammantaget är kommissionen övertygad om att EU, vars innersta mening är att sträva efter djupare solidaritet mellan nationer, måste vara en förebild i kampen mot diskriminering och måste ta ledningen i kampen mot alla former av rasism, främlingsfientlighet och homofobi. 
Mina damer och herrar! Jag ser med intresse fram mot er debatt. 
Patrick Gaubert,
   . – Herr talman, mina damer och herrar! Europeiska unionen grundas på en gemenskap som bygger på de odelbara och universella värdena mänsklig värdighet, frihet, jämlikhet och solidaritet.
Genom att gå samman beslöt våra länder sig för att upprätthålla och främja dessa värden. Varje politisk grupp har beslutat sig för att lägga fram en resolution om att följa upp de uttalanden vi just har hört. Jag har själv utarbetat en resolution för gruppen för Europeiska folkpartiet (kristdemokrater) och Europademokrater.
Nästan varje dag ser vi bevis för att kampen mot intolerans långt ifrån är vunnen. Jag skulle ha föredragit att hantera detta ämne på ett annat sätt. Det är fruktansvärt att vi fortfarande måste offentligt framhålla att rasism inte tolereras i våra samhällen. En mängd rasistiska, främlingsfientliga, antisemitiska och homofoba övergrepp har ägt rum på senare tid i våra länder, och det är oacceptabelt och kan inte tolereras.
Som medborgare måste vi fortsätta att vara vaksamma; som valda företrädare måste vi stå fast och kraftfullt fördöma detta beteende. Att tiga skulle vara liktydigt med att acceptera. Vi måste också anta lagar som skyddar våra medborgare – politisk vilja är av avgörande vikt inom detta område – och länder som inte har antagit lagar mot rasism och diskriminering måste göra det.
Jag ska upprepa det jag sa i går i kammaren och det som jag under flera månader sagt i utskottet. Rådet måste omedelbart upphöra med att blockera rambeslutet mot rasism och främlingsfientlighet, annars tjänar vackra ord och goda avsikter inte något syfte. Våra respektive regeringar måste föregå med gott exempel och gå framåt i kampen för jämlikhet, respekt för andra och tolerans.
När det gäller det rådande läget är det tyvärr nödvändigt att påpeka att vi ser en ökning för partier på yttersta högerkanten i många av våra länder. Även om jag personligen är helt för denna kamp förstår jag min grupps skäl att inte underteckna den gemensamma texten: i texten vidhålls ideologiska ståndpunkter som har blivit förlegade. Dessa länder kommer inte att gå vidare mot strikt respekt för unionens värden genom att vi fördömer någon viss rådande situation.
Det är oacceptabelt att sammanblanda enskilda fall av aggressivitet som begåtts i medlemsstater som bekämpar rasism och homofobi med extrema ståndpunkter som öppet antagits av vissa regeringar. Vi måste göra åtskillnad mellan dessa situationer. Det är farligt att klumpa ihop allting. Vi måste skilja denna fråga från debatten om ett visst motiv. Kampen mot rasism, främlingsfientlighet och homofobi är inte en fråga för vänstern eller högern. Det är något som vi måste acceptera. Det är därför som den gemensamma resolution som kommer att gå till omröstning i morgon enligt min mening förefaller vara en balanserad kompromiss.
Jag avslutar med att säga att jag beklagar mycket att parlamentet inte vill uppträda enat i detta ämne. Det är en förlorad chans eftersom jag vet att detta är en kamp som vi alla i parlamentet deltar i.
Martin Schulz,
   . Herr talman, mina damer och herrar! När jag valdes in i Europaparlamentet för 12 år sedan, skulle jag inte ha trott det var möjligt att vi skulle tvingas hålla en sådan debatt ännu en gång.
Vi befann oss betydligt längre fram i Europeiska unionen då än vi är i dag. Det är en alarmerande signal att vi i dagens europeiska union tvingas ta upp frågan om hur vi kan bekämpa och komma till rätta med ökande rasism, antisemitism, främlingsfientlighet och hat mot minoriteter – oavsett om det är av etnisk, religiös eller sexuell natur.
Det är därför som jag som ledare för socialdemokratiska gruppen i Europaparlamentet gör ett uttalande på alla gruppmedlemmars vägnar. Europeiska socialdemokrater – kristdemokrater i Europa, konservativa, liberaler, demokratiska krafter till vänster och höger – de som stod vid Europeiska unionens vagga: de vet varför det krävdes en övernationell lösning av konflikterna i slutet av 1900-talets första hälft.
Låt oss därför tänka tillbaka ännu en gång: vilka var motiven? Vad hade orsakat de europeiska katastroferna under det första och andra världskriget, och framför allt, även fascismens och stalinismens katastrofer? Hat mot minoriteter, en rasistisk överlägsenhetskänsla, uteslutning av avvikande människor, funktionshindrade, människor med en annan sexuell läggning, människor som kunde stigmatiseras som fiender, för att kanalisera det allmänna missnöjet och rikta det mot syndabockar, de som kom någon annanstans ifrån, de som tog våra arbeten ifrån oss. Jag ska inte upprepa allt detta här; ni känner till det.
Dessa rasistiskt och religiöst besatta människor var brandhärdarna under den första halvan av 1900-talet. Vad har vi då ställt upp i stället? En lösning som bygger på integration, på ett samhälle med värden och lagar, och på de grundläggande rättigheterna för alla: oavsett vilken religion de har eller om de tror på Gud eller inte, oavsett vilken ras eller hudfärg de har, oavsett var de kommer ifrån, oavsett vilka övertygelser de har eller inte har, oavsett hur de önskar leva sina egna liv, oavsett familjebakgrund, ensamma eller i vilket partnerskap de väljer, det avgör var och en. Vad som förenar oss är att – i vår rikedom, i vår överlägsenhet – vi kan organisera ett samhälle som säger ”ja” till en gemenskap där varje person har sin plats: katoliker och muslimer, protestanter och judar, svarta människor och vita människor, heterosexuella och homosexuella, familjeöverhuvuden och de som lever ensamma.
Varför skulle någon göra ras, sexuell läggning eller övertygelse till ämne för politisk debatt över huvud taget, annat än som medel för ett syfte – nämligen att lyckas nå sina politiska mål genom att skada en minoritet. Detta är det mest motbjudande av allt vi sett i den europeiska historien, och det är detta som leder till denna omänsklighet. Vi riktar inte vår kritik mot något visst land, eftersom vi tyvärr har samma fenomen i alla medlemsstater i Europeiska unionen – inte bara i de nya medlemsstaterna utan också i de gamla.
Kritiken som vi antar här riktas inte mot människor eller stater. Den riktas mot den intellektuella bristen hos dem som propagerar för sådana ideologier – var de än befinner sig i Europeiska unionen. De har ingen plats någonstans, inte i något samhälle, och jag hoppas inte heller i den här kammaren!
Sophia in 't Veld,
   . – Herr talman! Tyvärr behövs fortfarande denna debatt. I resolutionen kommer ni att finna en förteckning över namn på enskilda offer, personer som dödades enbart på grund av sin hudfärg eller sexuella läggning. Det är barbariskt på 2000-talet i Europa, och vi borde skämmas. Jag är å andra sidan stolt över att vara parlamentsledamot av denna kammare, som står upp emot denna typ av barbariska gärningar.
Intoleransen växer överallt, och mitt eget land är inget undantag i det hänseendet. Jag välkomnar därför alla de massdemonstrationer som vi har sett över hela EU för tolerans och jämställdhet samt den allra senaste och mycket lyckade marschen för jämställdhet i Warszawa. Det gladde mig mycket att få delta i den.
Tolerans, antidiskriminering och jämställdhet är inte nationella, inre frågor. Om något så är EU en värdegemenskap, och om vi är en värdegemenskap så borde vi diskutera dessa ärenden på EU-nivå, och vi kommer inte att godta att medlemsstater använder subsidiaritetsprincipen att gömma sig bakom, eftersom detta bara är svepskäl. Som jag sa under debatten i går kväll behöver EU en ambitiös strategi för att bli världsmästare i grundläggande rättigheter. Vi borde vara lika ambitiösa på detta område som vi är när det gäller ekonomi och saker som Lissabonstrategin.
Det finns inte behov av att gråta krokodiltårar: vi behöver handling. Vi behöver inte vara beskedliga och motvilliga när det gäller att ingripa i problem som pågår inom medlemsstaterna. Det gläder mig därför mycket att höra att rådet kommer att påskynda arbetet med rambeslutet och byrån för de grundläggande rättigheterna.
Personligen skulle jag vilja säga ett ord till rådsordföranden och uppmana till ett erkännande av att homosexuella fallit offer för nazistregimen. Detta har redan nämnts tidigare inför kammaren. Det gläder mig också höra att kommissionen är villig att inleda överträdelseförfarandena och överväger ett övergripande direktiv.
Avslutningsvis skulle vi inte tveka att använda ett instrument som vi har till vårt förfogande, nämligen artikel 7, i fall där en medlemsstat eller dess regering misslyckas med att efterleva EU:s principer. 
Jean Lambert,
   . – Herr talman! Jag välkomnar de kraftiga uttalanden som vi har hört från rådet, kommissionen och mina kolleger i kammaren, och önskar att övriga politiker skulle vara lika tydliga och rättframma som de har varit i sina fördömelser av rasism, främlingshat, antisemitism, homofobi samt andra typer av förtal och hatbrott.
Som redan har sagts i eftermiddag är förteckningen i denna resolution sorglig, men den är inte fullständig. Vi skulle ha kunnat lägga till de tragiska morden på de unga männen i Storbritannien som nyligen begicks, och det står klart att ingen medlemsstat inom EU är befriad från detta hat. Men jag anser inte att vi bör försöka att avlägsna namn på länder från resolutionen.
I veckan intog vi en modig ståndpunkt när det gäller Guantánamo. Jag anser att vi borde göra samma sak när det gäller att se över det som sker inom våra egna medlemsstater, och vara fullständigt klara med att vi inte kommer att tolerera detta heller. Det är mycket enkelt att vara modig när det gäller tredjeländer; det är mycket svårare att vara modig i vissa avseenden när det gäller en själv, och jag anser att detta är synd.
Människor som bor på europeisk mark har rätt att leva fria från våld; de har rätt att leva i frid; och detta anser jag är självklart. Det politiska svaret från regeringar och andra institutioner på rasistiska och homofobiska attacker är avgörande och sänder ut mycket starka signaler.
Det krävdes åtskilliga dödsfall i Förenade kungariket, och ett i synnerhet, innan vårt polisväsende insåg att de var orubbliga rasister och föresatte sig att ändra på detta. Det är fortfarande en långdragen och långsam kamp, men det sker framsteg. Om vi ska tala klarspråk måste vi också vara kritiska mot vissa av våra medier, som också verkar fast beslutna att så hat snarare än att ge information och integritet.
Vittorio Agnoletto,
   Herr talman, mina damer och herrar! De fortsatta homofoba övergreppen i Europa är ett symtom på en kris i demokratin som parlamentet behöver angripa, framför allt när de äger rum i Europeiska unionens medlemsstater, som exempelvis Polen.
Den polska regeringen på den yttersta högerflygeln, som undertrycker den homosexuella samhällsgruppens civila rättigheter, måste inse att ett sådant förfarande inte är förenligt med medlemskapet i Europeiska unionen. Gayparaden nyligen i Warszawa tilläts först efter påtryckningar från EU. Polen måste förstå att om angreppen mot homosexuella fortsätter kommer min grupp inte att tveka att efterlysa eventuella politiska sanktioner för överträdelse av artikel 7 i Fördraget om Europeiska unionen och av unionens grundläggande demokratiska principer.
Det är också viktigt att rambeslutet från 2001 om rasism och främlingsfientlighet utsträcks till att omfatta också homofobibrott, en rättslig kategori som redan finns i Frankrike och Belgien.
Jag är besviken över att det österrikiska ordförandeskapet misslyckats med att föra dessa frågor vidare, och jag undrar om det inte kan bero på att Jörg Haiders nyfascistiska parti ingår i Wienregeringen. Jag uppmanar rådet, som är här i dag, att säga något i saken. Jag hoppas därför att det finska ordförandeskapet ska ingjuta civiliserade attityder i denna europeiska union som har fallit offer för farliga nya demoner. 
Wojciech Roszkowski,
   . – Herr talman! Rättvisa kräver förnuft och försiktighet. Medan rasism, främlingsfientlighet, antisemitism och ogillande av muslimer eller kristna är beklagliga realiteter i vissa EU-länder måste vi vara mycket försiktiga när vi jämför och generaliserar dessa företeelser i den politiska debatten. Annars kan vi nå motsatt syfte än det avsedda och bidra till att förvärra snarare än dämpa konflikten.
Förslaget till resolution om rasism och främlingsfientlighet innehåller också många motsägelser och obefogade generaliseringar som kan ha just en sådan effekt. Det är inte rätt att dra rasism och så kallad homofobi och islamofobi över samma kam. Det är att blanda ihop verklig diskriminering på grund av ras eller religion med opposition mot en ideologi, vilket är motiverat i en demokratisk politisk diskussion. Vår liberala kollega från Nederländerna är ganska återhållsam när det gäller att utvärdera toleransen i sitt eget land. Nyligen legaliserades ett politiskt pedofilparti där, och jag skulle vilja fråga: hur mycket längre kan toleransen gå i det landet? Den postkommunism som talar så ogenerat här borde granska sin egen tolerans i stället för att hacka på Polen.
Det är groteskt att man i denna resolution sammanställer beklaganden över bristen på jämförbara uppgifter om de företeelser som nämnts ovan med allmänna omdömen om de länder där de förekommer. Varför ska parlamentet offentliggöra sitt hafsverk i detta ytliga förslag till ett så viktigt dokument när vi har hanterat dessa företeelser under många år inom Europarådet? Genom att godkänna punkterna 1, 3, 4 och 11 i den nuvarande versionen skulle parlamentet helt enkelt förlora sin trovärdighet i kampen mot rasism och diskriminering.
Jag vädjar till alla er som drivs av äkta omsorg om rättvisa att undvika falska jämförelser och ogrundade generaliseringar. 
Bogdan Pęk,
   . – Herr talman! Detta är en viktig dag för Europaparlamentet eftersom denna debatt, och särskilt den resolution som den kan leda till, kan skapa en ny trend i den berättigade kampen mot alla slag av rasism och förföljelser av minoriteter. Men låt oss för Guds skull inte tillåta att den blir ännu ett vapen i den politiska kampanj som bedrivs av vänstern och europeiska liberaler mot högerinriktade politiska partier och länder där högerpartier har makten.
Jag protesterar starkt mot den föreslagna formuleringen av punkt 4 i resolutionen, där allvarliga anklagelser framförs mot mitt land. Det är ytterst allvarliga anklagelser från moralisk och politisk synpunkt som inbegriper främlingsfientlighet, antisemitism, homofobi och brist på tolerans i Polen.
Den polska historien under ettusen år bevisar verkligen bortom allt tvivel att Polen är det mest toleranta landet i Europa. Det är ett land som aldrig skulle tillåta att dess namn dras i smutsen.
Vi protesterar mot vänsterns lögner och skenhelighet. 
Maciej Marian Giertych (NI ).
   – Herr talman! Martin Schulz har tillsammans med sina socialdemokratiska kolleger anslutit sig till de polska postkommunisterna genom att göra väsen av de homosexuellas öde i Polen. Känner han till några fall av intolerans mot homosexuella? Om inte, vad handlar allt bråk om?
Tydligen har en medlem av Polska familjeunionen förespråkat användning av våld mot homosexuella. Denna anklagelse är nu föremål för en talan som medlemmen ifråga ingivit mot den tidning som tryckte påståendet. Parlamentet skulle göra sig till åtlöje om det protesterade mot ett uttalande som aldrig gjorts. Vi måste kontrollera fakta först. Han sa att polisen borde förhindra olagliga demonstrationer, med våld om så behövdes. När postkommunisterna hade makten skyddades olagliga gayparader av polisen. Men inte nu längre. Vi har en regering som är fast besluten att upprätthålla lag och ordning.
Ja, vi är emot att homosexualitet främjas i Polen. Vi är emot främjande av omoraliskt beteende. Vi är uppenbart av en annan mening än Martin Schulz om vad som är eller inte är moraliskt acceptabelt.
Han borde hellre bekämpa intolerans i sitt eget land. Jag är tillräckligt gammal för att komma ihåg den tyska intoleransen mot polacker under andra världskriget. Det finns fortfarande exempel på beklaglig intolerans i Tyskland i dag. 
Bogusław Sonik (PPE-DE ).
   – Herr talman! Jag vill instämma i uttalandet av Patrick Gaubert, min kollega från gruppen för Europeiska folkpartiet (kristdemokrater) och Europademokrater, om att kammaren har missat chansen att uppträda enat och att stödja den resolution han utarbetat. I dokumentet framhålls de mekanismer som bör införas i Europeiska unionen: ständig övervakning av rasistiska brott, införande av ett ramdirektiv och inrättande av en byrå för de grundläggande rättigheterna snarast möjligt. Vår debatt och vår resolution bör innehålla dessa prioriteringar i stället för smutskastning av vissa länder och händelser, så som tycks vara fallet här.
Europeiska unionen försöker upprätthålla de högsta normer i fråga om de mänskliga rättigheterna. Detta är syftet med den byrå för de mänskliga rättigheterna som snart ska inrättas. En rapport offentliggörs redan varje år av Europeiska centrumet för övervakning av rasism och främlingsfientlighet i Wien om ämnet rasism och främlingsfientlighet i Europeiska unionen. Det är värt att titta på 2005 års rapport. Under punkt 5 om rasistiskt våld och rasistiska brott finns det en utvärdering av läget i de 25 medlemsstaterna. Vad kan vi lära oss av texten? I fyra europeiska länder – inbegripet Italien, herr Agnoletto – saknas offentligt tillgängliga officiella uppgifter om fall av rasistiska brott och rasistiskt våld.
Vidare sägs i rapporten att av de nya medlemsstaterna samlar Tjeckien, Ungern, Polen och Slovakien in officiella uppgifter om rasistiskt våld och rasistiska brott i större omfattning än andra länder. Vi saknar ett enhetligt EU-system för registrering av dessa brott, och det gör det svårt att göra jämförbara analyser av företeelsen. Över 52 000 fall av rasistisk natur har registrerats i Förenade kungariket tack vare ett effektivt system för insamling av sådan statistik, 6 400 fall har registrerats i Tyskland, 1 565 i Frankrike och 209 i Tjeckien. Denna disproportion visar hur viktigt det är att införa ett enhetligt övervakningssystem.
Vi läser att majoriteten av de 25 medlemsstaterna i Europeiska unionen har omvandlat antidiskrimeringsdirektivet till sitt eget nationella sammanhang. I juli 2000 ingavs klagomål till EG-domstolen mot fyra länder – däribland Tyskland, herr Schulz – för att de inte fullgjort sina skyldigheter i fråga om direktiven om rasjämlikhet. 
Martine Roure (PSE ).
   – Herr talman! Just nu är det vår skyldighet att engagera oss, att ta till orda mot denna återgång till hat, främlingsfientlighet och homofobi. Med fasa ser vi hur vedervärdiga handlingar begås i hela Europa, vi hör hatfyllda ord och bevittnar hur våld hetsas fram. Jag upprepar: i hela Europa. Därför är det vår skyldighet att säga ”nu räcker det”, att nu tolererar vi inte fler sådana våldshandlingar, att dessa hemska attityder strider mot våra värderingar och de grundvalar vi byggt vårt Europa på.
Vi måste få ett definitivt slut på rasistiska, främlingsfientliga och homofoba brott, oavsett om de begås mot män eller kvinnor på grund av att de är svarta, mot män på grund av att de är judiska, mot unga män på grund av att de är nordafrikaner eller mot kvinnor på grund av att de är transsexuella. Det är vår grundläggande skyldighet att tysta alla som predikar denna avskyvärda ideologi. Vi vet alla vart den leder: till avgrunder och fasa.
Vi måste också vara ståndaktiga mot den hets att hata som polska ledare gett uttryck för gentemot homosexuella. Av det skälet välkomnar jag den tolerans och glädje över att leva tillsammans som det polska folket visar i samband med Gay Pride i Warszawa.
Detta är min innerliga vädjan: Låt oss bekämpa detta i dessa svåra tider. Vi behöver bara räkna de resolutioner vi utan någon större verkan har antagit på området – situationen har bara försämrats. Nu måste vi övergå till åtgärder. Staterna måste mobilisera sig mot det hat som än en gång börjar märkas på deras territorium. Unionen måste erkänna situationens allvar och prioritera den här kampen. I framtiden kan vi inte påstå att vi inte kände till vad som hände. Det är nu vi måste agera, alla tillsammans, omedelbart och utan dröjsmål. Jag uppmanar därför medlemsstaterna att så snart som möjligt nå en överenskommelse kring rambeslutet om rasism och främlingsfientlighet. Det är dags att agera. 
Frédérique Ries (ALDE ).
   – Herr talman! Här har vi ännu en resolution där vi fördömer rasistiska, antisemitiska och homofoba handlingar, en resolution som olyckligtvis behövs med tanke på de exceptionella och skrämmande höga nivåer av hat och intolerans som vi under ett antal år har upplevt i Europeiska unionen.
Fakta är skrämmande, och de har nämnts av tidigare talare: de rasistiska attackerna – alla former av rasism som sådan – ökar dramatiskt. I punkt 2 i vår gemensamma resolution nämns de senaste: den 12 maj 2006 dödades Oulemata Niangadou tillsammans med lilla Luna som hon tog hand om i Antwerpen på grund av att hon var svart. I Frankrike fördes Ilan Halimi bort, torterades och mördades på grund av att han var jude.
Vi kan ägna dagar åt att diskutera orsakerna bakom dessa vidriga handlingar. Den första är enligt min åsikt att många argument är utnötta. Vissa använder argumentet att vi inte får ge elden mer näring. Vissa predikar det avskyvärda argumentet om strävan efter samhällsfred. Det finns också en viss kultur där man hellre håller tyst, vilket ökar intrycket av att kunna agera ostraffat hos dem som begår dessa främlingsfientliga dåd. Framför allt finns det argument som underblåser folks attityder.
Jag ska ge er ett typiskt exempel, även om det finns andra, på denna starka tendens att tillgripa slitna argument som förlamar människor och förhindrar de offentliga myndigheterna från att agera i god tid. I Frankrike uppgav 2004 den rådgivande kommittén för de mänskliga rättigheterna att antisemitismen låg bakom hälften av de fysiska och verbala överfallen i landet. Trots det har det tagit två år och mordet på Ilan Halimi innan de franska medborgarna insett att en antisemitisk kultur är fast förankrad i vissa förorter, visserligen bland en minoritet, men en mycket aktiv och högst indoktrinerad minoritet. Två år för sent. Två år som borde ha ägnats åt att uttryckligen fördöma, integrera och föra människor samman.
Jag brukar sluta mina anförande med något optimistiskt. Jag skulle till exempel kunna nämna skäl I och säga att vi måste arbeta för att utbilda människor i att visa andra respekt, föra en dialog och vara toleranta. Det är en uppenbar och mycket viktig skyldighet: kunskap behövs för att erkänna andra människors hela rikedom och alla skillnader.
Jag kommer att avsluta, herr talman, med att säga att vi för att tygla den ökade rasismen, för att parafrasera Albert Camus, måste börja med att våga benämna saker med deras rätta namn; vi måste ta reda på vem som provocerar fram dåden, och vi måste ha modet att möta sanningen. 
Bairbre de Brún (GUE/NGL ).
Min valkrets i norra Irland har upplevt ett antal våldsamma attacker på samhällsgrupper från andra medlemsstater och från länder längre bort, liksom en konstant nivå av homofobiskt våld. Vi upplever också pågående sekteristiska attacker, som det nyligen begångna mordet på en 15 år gammal katolsk pojke, Michael McIlveen.
Det är av största vikt att rådet nu antar rambeslutet om att bekämpa rasism och främlingsfientlighet från 2001. Jag skulle vilja upprepa uppmaningarna till det finska ordförandeskapet om att återuppta arbetet med detta i all hast, och att rådet antar beslut utan att urvattna dem, som vi har hört i dag. Nationella regeringar och andra institutioner måste ge ett lämpligt gensvar.
Eoin Ryan (UEN ).
   – Herr talman! Jag anser att det är viktigt att vi alla tar detta tillfälle i akt för att belysa den beklagliga ökningen av rasism under fotbollsmatcher i Europa.
FIFA, Internationella fotbollsförbundet, har sagt att det på senaste tiden har förekommit en ökning av diskriminerande uppträdande mot fans och svarta spelare, en upptrappning som sammanfaller med många europeiska klubbars nyförvärv av spelare från Afrika och Latinamerika. FIFA har uppgett att det finns en beklaglig tendens i den ökande nivån av rasistiska attacker inom Europa. Det handlar inte om ett enskilt land: det sker överallt. Det är olyckligt om folk väljer ut en plats eller ett land för att belysa detta.
Rasistiska händelser som har skett under europeiska fotbollsmatcher omfattar följande gärningar: apliknande ljudimitationer, hånfull sång, upphängning av banderoller som återger nyfascistiska tankar och kastande av bananskal på fotbollsplaner. Totalt förväntas mer än 30 miljarder tv-tittare se världsmästerskapen som just har inletts.
Jag välkomnar att FIFA kommer att använda denna turnering som ett tillfälle för att ta i med hårdhandskarna mot rasistiska gärningar under fotbollsmatcher inom EU. Det finns ett antal saker som FIFA ämnar göra. På grund av tidsbrist ska jag inte räkna upp dem. Jag anser dock att det är viktigt för vår egen kommissionsledamot med ansvar för sport, Ján Figel, det finska ordförandeskapet, EU och Europaparlamentet att noga se över hur vi kan belysa denna beklagliga trend under de kommande månaderna.
Jag anser också att spelarna har en enormt viktig funktion att fylla i detta sammanhang. De utövar ett mycket stort inflytande på fans, och de kan ha en oerhört positiv inverkan när det gäller att få människor att sluta med detta uppförande.
Urszula Krupa (IND/DEM ).
   – Herr talman! Rasism är följden av att människor vill styra över andra på grund av att de är övertygade om sin egen överlägsenhet.
Rasistiskt våld och annan diskriminering på grund av social bakgrund, hög ålder, sjukdom eller religion kan inte bekämpas med rasistiska metoder, särskilt inte här i Europaparlamentet. Därför protesterar jag så starkt mot förtalet av Polen, av polacker och den katolska radiostationen som har ökat, särskilt sedan högern tog över regeringsmakten. Högern har med kraft bekämpats av de internationella liberalsocialisterna som med världspressen vid sin sida sudlar ned polackernas goda namn och anklagar dem för främlingsfientlighet, antisemitism och homofobi på grund av att majoriteten av mina landsmän tror på Gud och ansluter sig till traditionella värderingar.
Den svekfulla lögn som spridits av de antikatolska medierna är påståendet att Heliga stolen kritiserat radiostationen . är det enda oberoende mediet i Polen med en publik över hela världen, något jag önskar gällde alla medier, och som respekterar trosövertygelser, försvarar livet och verklig frihet och arbetar för sanning, mänsklig värdighet och mänskliga rättigheter.
Polen var och är ett av de mest toleranta länderna, där människor som förföljdes i andra länder i många århundraden har varit välkomna. Därför är det en skandal att godkänna en resolution där det påstås att det förekommer antisemitism, främlingsfientlighet, rasism eller homofobi i Polen. Det skulle betyda att det även förekommer rasism och främlingsfientlighet inom Europaparlamentet.
Som polska katoliker känner vi oss förolämpade av dessa kränkningar och diskriminerade – vilket inte är första gången. Detta är något som inte borde förekomma, särskilt inte här i Europaparlamentet som anser sig värdesätta begrepp som tolerans, demokrati, respekt för mångfald och trosfrihet.
Frank Vanhecke (NI ).
   – Herr talman! Jag sällar mig givetvis först och främst till det kraftfulla och oreserverade fördömandet av alla former av våld. Vi måste faktiskt vara hårda mot alla våldsutövare, oavsett var de kommer ifrån. Det råder inget tvivel om det.
För det andra vill jag dock påpeka att våld som utövas av enskilda personer inte får leda till någon häxjakt på människor och partier som inte har något med detta våld att göra och som med fredliga medel varnar för farorna och de enorma problemen med invandring som är alltför utbredda och i själva verket har växt bortom all kontroll.
För det tredje vill jag tillägga att parlamentet än en gång visar väldigt få tecken på rim och reson. Den gemensamma resolution som vi ska rösta om i morgon är rent ut sagt inte värd papperet den är skrivet på, på grund av dess groteska överdrifter och sammanblandning av våld å ena sidan och motiverad kritik mot det ohanterliga mångkulturella samhället å andra sidan. På grund av dess faktiska plädering för att ytterligare stävja yttrandefriheten är resolutionen också oroväckande odemokratisk. 
Alexander Stubb (PPE-DE ).
   – Herr talman! Jag har sett och hört homofobi på tv och liknande, men när vissa av våra polska kolleger talade här i dag, särskilt Wojciech Roszkowski, Bogdan Pęk, Maciej Marian Giertych och Urszula Krupa, fick vi verkligen uppleva homofobi! Det är helt !
Det gläder mig att jag har bra, vettiga och förnuftiga polska vänner, för om detta är exempel på liberalism vill jag för allt i världen inte se exempel på högerorienterad konservatism!
Jag ber om ursäkt för detta. För mig handlar denna resolution om fyra saker. Den handlar om kampen mot rasism, främlingsfientlighet, antisemitism och homofobi.
För det första har vi redan en resolution om homofobi, som undertecknades av alla politiska partier, och det gläder mig verkligen mycket.
För det andra står det klart att det rasistiska våldet har ökat i Europa, och vi kan inte bara sitta stilla och se det ske. Vi måste agera. Kommissionen måste, liksom Sophia in ’t Veld sa, agera, och det finska ordförandeskapet måste, liksom många har sagt, agera.
Den tredje och sista punkten är att jag, när jag kom hit, trodde att det inte skulle nämnas några länder eller politiska partier i resolutionen. Jag försöker fortfarande hålla fast vid att det ska vara så, men om någon skulle vilja nämna landet Polen i resolutionen anser jag, efter att ha hört den här debatten, att det inte råder någon tvekan om varför. Eftersom jag tycker mycket bra om Polen anser jag ändå att det bör komma fram.
Józef Pinior (PSE ).
   – Herr talman! Europeisk historia lägger ett särskilt ansvar på politikernas axlar, på kyrkor och civilsamhället när det gäller att värna om tolerans och mänskliga rättigheter. Detta ansvar vilar särskilt tungt på regeringarna i EU:s medlemsstater som bör värna om de rättigheter som anges i EU-fördraget.
Olyckligtvis sprider några, jag upprepar några, av de åtgärder som vidtagits av den nuvarande regeringen i Warszawa intolerans och homofobi, särskilt åtgärder från Polska familjeunionen. Biträdande premiärministern och utbildningsministern Roman Giertych avskedade direktören för det nationella fortbildningsinstitutet för lärare på grund av att institutet publicerat en officiell guide från Europarådet med titeln . Biträdande premiärministern påstod att boken, och här citerar jag pressen, ”uppmuntrar skolor att hålla möten med de homosexuellas organisationer”. Roman Giertych överväger att stänga institutet som har funnits sedan 1991 och är en viktig institution i Polen med ansvar för att utarbeta och genomföra utbildningsprogram som bygger på humanistiska värderingar.
Som tur är har dessa regeringsåtgärder väckt en annan del av det polska samhället. Etthundrafyrtiotusen människor har undertecknat ett upprop på Internet där man kräver utbildningsministerns avgång. Lärare och studenter protesterar, och ett nytt civilsamhälle är på framväxt. 
Mojca Drčar Murko (ALDE ).
   – Vi har definierat homofobi som en irrationell rädsla för det annorlunda, en rädsla för något man inte känner till eller som man inte vill kännas vid. Motstånd mot homosexualitet är helt enkelt en form av åsikter som bygger på ingrodda fördomar. Det har samma rötter som rasism, främlingsfientlighet, hat mot människor med annan övertygelse och religion och andra fobier.
När det gäller homofobi handlar det om en traditionell form av fördomar, som ofta stimuleras av medier och missbrukas av populistiska politiker. Det uttrycks genom en rad handlingar, från hatiska tal och hets mot dem som är annorlunda, till krav på diskriminering av enskilda och faktisk ojämlikhet i lagstiftningen. Ibland kan sådana politiker uppbåda omfattande stöd, särskilt när de väljer att koppla samman homofobi med nationalchauvinism, religiöst nit, förakt för etniska minoriteter och så vidare.
Eftersom sådana tankar kan ge hatet nytt bränsle, särskilt i ekonomiskt eftersatta områden, är det vår plikt att upplysa om att homofobi och rasistiska handlingar är illegala. Att utrota fördomar är dock bara ett av målen med att utbilda människor i tolerans mot de som är annorlunda och kan inte komplettera andra former av utbildning i tolerant beteende. Europaparlamentet kan definiera farorna med homofobi och blottlägga dess förespråkare, men det är i sista led de enskilda medlemsstaternas ansvar att vidta åtgärder för att utrota den. 
Dimitrios Papadimoulis (GUE/NGL ).
   – Herr talman! Rasistiska handlingar och våld ökar, både när det gäller intensitet och frekvens, inte bara i Polen, utan dessvärre också i hela Europa. Vi måste fördöma olika rasistiska brott, men mot bakgrund av de senaste resolutionerna och gällande gemenskapslagstiftning är detta inte tillräckligt.
Lagstiftningen och de administrativa rutinerna i de olika medlemsstaterna gynnar intolerans och diskriminering i en sådan omfattning att vi faktiskt kan tala om institutionaliserad rasism. Medlemsstaterna måste vidta konkreta åtgärder för att bekämpa rasismen. Opinionsbildare får inte skapa ett rasistiskt klimat. Åtal mot grupper som gynnar rasism måste uppmuntras. Rasism är ett mångsidigt och mångdimensionellt problem. Därför behöver vi komplexa åtgärder för att bekämpa den, åtgärder som både förhindrar och avhjälper. Vi måste bekämpa både rasistiska uppfattningar och social utslagning som gynnar framväxten av rasism. 
Jan Tadeusz Masiel (NI ).
   – Herr talman! Vi borde ta tillfället i akt och samtidigt som vi bekräftar ökningen av rasism, främlingsfientlighet, homofobi eller andra typer av förtryck undvika att alltför tidigt avsluta diskussionen med att påstå att dessa företeelser inte får förekomma alls. Vi borde i stället tänka på varför företeelserna ökar, för det är just den typen av reflektion vi har saknat här i parlamentet.
Det finns ett antal grupper utöver dem som nämnts i dag som också är förtryckta. Jag tänker på att alla européer inom EU trycks ned av en utvidgning som genom Turkiets anslutning till EU påtvingas dem. En annan förtryckt grupp är den del av samhället som har ett traditionellt kristet synsätt och som inte har något emot homosexuella men blir chockade av gayparader. Varför är paraderna nödvändiga? De är också en form av förtryck. 
Michael Cashman (PSE ).
   – Herr talman! Jag beklagar det jag har hört här under eftermiddagen av våra polska kolleger från Polska familjeunionen och Lag- och rättvisepartiet. Jag har fått höra om främjande av hat, främjande av diskriminering, främjande av ondska. Vi har fått höra familj och religion användas som orsak eller ursäkt. Det finns ingen orsak, och det finns ingen ursäkt för främjande av hat.
Jag har fått höra hänvisningar till traditionella värden. Vad finns det för värde i att nedvärdera vanliga människors liv? Inget alls. Parlamentet byggdes på askan från andra världskriget. När det byggdes svor vi på att ingen minoritet någonsin skulle utses till syndabock igen. Vi håller fast vid detta. Vi kommer att försvara detta.
Jag var i Warszawa på den demonstration som er regering försökte förbjuda. Jag vill säga er en sak: det mottagande som vi fick av dessa hyggliga, vanliga människor bekräftade att era två partier inte företräder dessa hyggliga, vanliga män och kvinnor i Polen!
Sarah Ludford (ALDE ).
   – Herr talman! Det finns en enorm och oförsvarlig klyfta i EU:s agerande. Våra medborgare måste vara väldigt förvirrade. Å ena sidan har vi bra lagstiftningar och en ny strategi för att förbjuda diskriminering mot människor som arbetstagare och konsumenter.
EU misslyckas dock med att förbjuda hatbrott mot människor som människor. Vi misslyckas med att tillhandahålla skydd mot fruktan, även om vi talar mycket om att skapa ett område för frihet, säkerhet och rättvisa. José Manuel Barroso ålade oss i morse att vara stolta över Europa och dess värden. Varför finns det då en brist på agerande när det gäller hatbrott, när medlemsstater kan komma överens om straffrättsliga påföljder för olaglig förorening? Beror det på självbelåtenhet? Beror det på okunnighet? Beror det på en brist på politisk vilja?
Jag hoppas slippa mer högtravande retorik om ett Europa byggt på värden, medan våra ledare vägrar agera. Parlamentsledamöterna, inklusive Patrick Gaubert för PPE-DE-gruppen, vilket gläder mig, har enats om att kräva ett agerande.
Jag vill säga till Wojciech Roszkowski att hans omnämnande av pedofiler på området för sexuell läggning är mycket malplacerat och skamligt. Det finns inget som visar på att pedofili proportionellt är mer utbrett bland homosexuella – fallet är förmodligen snarare det motsatta. 
Kader Arif (PSE ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! Vi är här för att ta fram en gemensam lösning till det ökade rasistiska, antisemitiska och homofobiskt relaterade våldet i våra stater, och dess följder – den ökande framväxten av yttringar från extremhögern.
Det är vår skyldighet att dag efter dag inpränta budskapet att vi måste bekämpa alla former av hat och diskriminering på grundval av etnisk tillhörighet, ras, religion eller sexuell läggning. En skyldighet att vara tolerant, en skyldighet att undervisa våra barn, en skyldighet att minnas vår historia. Detta skulle bli ett tecken på vårt fullödiga engagemang för de mänskliga rättigheterna. Ohyggligheterna är aldrig långt borta. Tragiska händelser på senare tid har rört upp vårt samvete och vårt folk. För inte så länge sedan förstörde ett krig som vilade på hat mot andra hela vår kontinent. Vi får aldrig glömma att Europa reste sig från denna bittra aska med hjälp av fredliga värderingar och tolerans.
Vi får inte tillåta någon svaghet eller några eftergifter, inte heller här i parlamentet. Vi behöver kraftfulla lösningar, vi måste stärka de rättsliga instrumenten och tillämpa de befintliga instrumenten strikt. Det är mycket viktigt att åter ta upp arbetet med godkännandet av rådets rambeslut. Vi måste vara beslutsamma och stå som exempel, eftersom det är vad våra värderingar kräver. Som svar till våra polska kolleger: Det går att tro på Gud utan att lida av homofobi. 
Claude Moraes (PSE ).
   – Herr rådsordförande! Om man har utsatts för rasistiskt eller homofobiskt våld glömmer man det aldrig. När mina föräldrar kom till Europeiska unionen från Indien välkomnades vi inte med öppna armar: vi utsattes regelbundet för rasistiska påhopp och rasistiskt våld. När det har hänt glömmer man det aldrig.
Vad jag vill säga till mina polska kolleger, och till alla andra som ställer sig tveksamma till att vi kan vidta åtgärder här i parlamentet i dag, är att vi vill se åtgärder. Rådets rambeslut är kärnan i denna resolution. Jag vill säga till de kolleger som inte är eniga vad gäller frågan om vi ska namnge enskilda personer eller inte att jag går med på detta, för det är en stor personlig tragedi som man aldrig glömmer.
Jag vill dock säga följande till det österrikiska ordförandeskapet: ni kan genomföra detta. Det har lagts åt sidan så många gånger, men rasistiska övergrepp kan klaras upp, straffen kan höjas, man kan sända en politisk signal. Kommer det att stoppa hatet? Nej, det kommer det inte. Men ni talade om ledarskap, och ledarskap är vad vi vill se i dag, för detta ärr på Europa i dag, 2006, är större än när mina föräldrar kom till Europeiska unionen på 1960-talet. Det är skamligt. Vi måste göra något åt detta.
Hélène Goudin (IND/DEM ).
   – Herr talman! Det är med bestörtning som jag har tagit del av de nyheter som nått oss den senaste tiden från länder såväl inom som utanför EU. De vittnar om att det finns mycket obehagliga och farliga strömningar mot homosexuella bland Europas folk. En grundläggande princip i en demokrati är mötesfriheten, vilken också har skydd i Europeiska konventionen om skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna. Denna frihet respekteras inte alltid. I Ryssland fick inte Prideparaden mötestillstånd, något som helt klart är en kränkning av konventionen, men också en kränkning av de människor som fredligt ville utöva sin demokratiska rätt.
Vi behöver dock inte gå utanför EU för att hitta liknande exempel. Det räcker med att vända blickarna mot Polen. Därifrån kommer ständigt nya homofoba uttalanden från ett vilt politiskt fält mot Prideparader och dylikt. Detta är helt förkastligt. Inte sällan används religionen som en förevändning. Förvisso är även religionsfriheten en av de grundläggande friheterna, men den får dock inte under några som helst förhållanden användas som en förevändning för att förtrycka andra. Detta kan vi inte acceptera, vare sig bland medborgarna i medlemsstaterna eller bland våra kolleger här i parlamentet.
Om vi, från vilket land vi än må komma, skall kalla oss demokrater måste vi med kraft fördöma det som sker just nu och göra allt som står i vår makt för att få stopp på förtrycket. Frågan är emellertid av så stor vikt att man bör fråga sig om Europaparlamentet är rätt forum för detta. Det får under inga omständigheter bli så att homofobifrågan tas upp för att ta billiga politiska poäng. 
Hans Winkler,
   . – Herr talman, herr kommissionsordförande, mina damer och herrar! Det är min fasta övertygelse att vi bara kan lyckas hantera den här viktiga frågan – som är så avgörande för vår egen trovärdighet – om vi håller fast vid vår europeiska unions värderingar. Vi måste vara tillförlitliga och uppträda enat. Det är viktigt för mig och även mycket viktigt att EU:s institutioner, framför allt Europaparlamentet, rådet och kommissionen, talar samma språk. Personligen anser jag inte att vi gör några framsteg om vi försöker anklaga och klandra varandra för att mer eller mindre ha misslyckats följa principerna om respekt och tolerans. Vi måste hitta ett gemensamt språk. Jag har hört mycket i dag som pekar i den riktningen, och jag är uppskattar det väldigt mycket. 
 Jean Lambert hänvisade till något som jag anser är av avgörande betydelse: mediernas roll. Vi hade en Euromed-konferens i Wien för tio dagar sedan där vi, bland annat, diskuterade mediernas roll. Den allmänna meningen löd att man inte kan censurera medierna; man kan inte säga åt dem vad de ska göra. Vi kan inte eftersträva en kod eller lagstiftning för reglering av vad rättvisan får och inte får göra. Medierna bör dock själva ha kontroll över vad de gör, för de spelar en betydelsefull roll. Enligt min uppfattning spelar oberoende medier förmodligen den mest betydelsefulla rollen i en demokrati när det gäller att uttrycka allt som har sagts här om främjande av tolerans och kampen mot rasism. Detta är mycket viktigt.
Till Sophia in ’t Veld vill jag säga att detta är en österrikisk fråga. Ända sedan 2000 har vi arbetat med stor kraft för att finna lösningar för de österrikiska offren för nazism. Det råder absolut ingen tvekan om att offer för diskriminering på grund av sexuell läggning betraktas som offer för nazism. 
Jag skulle vilja säga till Vittorio Agnoletto, som tyvärr inte är här längre, att jag med kraft förkastar – och detta gör jag även av personliga skäl – anklagelsen att rådets österrikiska ordförandeskap i just den här frågan gjort sig skyldig till passivitet. Jag tror inte Vittorio Agnoletto riktigt har följt med i händelserna kring det österrikiska ordförandeskapet det senaste halvåret.
Jag vill framför allt tacka Bogusław Sonik för att han betonat verksamheten vid Europeiskt centrum för övervakning av rasism och främlingsfientlighet i Wien och för att han lyft fram den viktiga potentiella roll som människorättsbyrån kan få på samma område. Jag uppmanar än en gång samtliga ledamöter att stödja det kommande rådsordförandeskapet i detta ärende så att den europeiska människorättsbyrån kan bli verklighet. Den skulle fylla en viktig funktion i kampen mot rasism och för tolerans. 
Vladimír Špidla,
   . – Mina damer och herrar! Tron på jämlikhet och tolerans har ingått i det europeiska politiska tänkandet i hundratals år. Jag kommer ihåg en påvebulla från början av 900-talet som inleds med orden ”Skiner inte solen lika mycket på alla?” Trots denna uppfattning har Europa många gånger genomlevt perioder av brutal intolerans som har lett till miljoner människors död och till att människors öden avbrutits, för att inte nämna de som inte fysiskt förstörts, men har levt under intoleranta betingelser. 
Mina damer och herrar, vissa historiska händelser har tagits upp, och jag anser att erfarenheterna från förr är mycket viktiga. Det börjar obemärkt med en gradvis tillbakagång i fråga om toleransnivåer och jämlikhet. Sådana knappt märkbara förskjutningar ger så småningom upphov till rörelser med verklig politisk slagkraft med de fruktansvärda resultat de innebär.
Därför har Europa fastställt lika möjligheter, tolerans och antidiskriminering som hörnpelare i det politiska tänkandet och den politiska strukturen. Detta är enligt min uppfattning den viktigaste värderingen i det europeiska projektet, eftersom alla de andra snarare är instrument. Det är upp till oss att genomföra verkningsfulla åtgärder på alla nivåer där det är möjligt. Denna kamp är inte bara en fråga för Europa, för medlemsstaterna eller de olika nivåerna. Nej, mina damer och herrar, denna kamp gäller oss alla som individer.
Jag är därför mycket uppmuntrad av de tankar som har lyfts fram i den här debatten och som visar att det i parlamentet finns en stark önskan att stödja ett verkningsfullt, förebyggande genomförande av tankarna om lika möjligheter, tolerans och ett grundläggande avståndstagande från rasism, antisemitism och homofobi. 
Talmannen.
   – Jag har avslutningsvis mottagit sex resolutionsförslag(1) som ingivits i enlighet med artikel 103.2 i arbetsordningen.
Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum på torsdag klockan 12.30. 
Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är en debatt om
– en muntlig fråga (O-0014/2006 – B6-0225/2006) till rådet från Elmar Brok och Karl von Wogau för utskottet för utrikesfrågor om handeldvapen, och 
– en muntlig fråga (O-0015/2006 – B6-0226/2006) till kommissionen från Elmar Brok och Karl von Wogau för utskottet för utrikesfrågor om handeldvapen. 
Raül Romeva i Rueda (Verts/ALE ),
   . – Herr talman! Som våra kolleger i kommissionen och rådet känner till – och jag tackar dem för att de här i dag – tar vi de förbättrade mekanismerna för kontroll av europeisk vapenexport och ett starkare och striktare genomförande av EU:s uppförandekod för vapenexport på stort allvar. Vi är också varma anhängare av och förespråkare för tanken att en dag nå fram till ett internationellt vapenfördrag. Låt oss hoppas att denna dag inte är alltför avlägsen.
De här frågorna har vi kunnat diskutera vid andra tillfällen, och vi kommer att fortsätta behandla dem i framtiden. I dag skulle jag dock vilja koncentrera mig på en mer specifik fråga, nämligen handeldvapen och lätta vapen som för närvarande är de verkliga massförstörelsevapnen att döma av deras oerhörda förmåga att döda.
Jag ska bara nämna en statistisk uppgift: Varje minut dör en person i världen på grund av skjutvapen. När jag har avslutat mitt inlägg har därmed ytterligare fem sådana tragiska dödsoffer skördats. I den här frågan är tid inte pengar. Tid är något mycket viktigare. Tid är liv.
Ni har fått några frågor som lades fram skriftligen av mina kolleger Elmar Brok och Karl von Wogau för utrikesutskottet respektive underutskottet för säkerhet och försvar, som jag har nöjet att företräda här i dag. Frågorna rör nästa FN-konferens om bedömning och granskning av handlingsprogrammet mot handeldvapen och lätta vapen i New York mellan den 26 juni och 7 juli och EU:s ståndpunkt vid konferensen.
Innan jag tar upp frågan i sig skulle jag vilja säga att jag är mycket nöjd med beslutet att Europaparlamentets företrädare får ingå i EU:s officiella delegation till konferensen. Det har aldrig tidigare hänt på den här nivån, och det visar att det finns ett behov av att stärka dialogmekanismerna mellan de tre institutionerna. Det blir också en utmärkt möjlighet att hitta en mer samstämmig och verkningsfull EU-politik för vapenkontroll.
Vid de förberedande möten vi hållit hittills har vi från kommissionens och rådets sida – jag har alltid uttryckt min önskan att institutionerna ska samarbeta – kunnat notera att det finns många gemensamma intressen i något jag anser vara ett mycket bra och allt tätare samarbete mellan de tre institutionerna.
Jag skulle därför vilja koncentrera mina frågor till följande punkter: För det första, hur bedömer kommissionen förberedelserna inför konferensen, och hur tänker den se till att EU:s strategi för lätta vapen avspeglas i EU:s utrikespolitik? För det andra, från vilken utgångspunkt tänker rådet inleda förhandlingarna, och vad hoppas rådet kunna uppnå?
I det här stadiet skulle jag också givetvis vilja uppmärksamma den resolution som antogs enhälligt i parlamentets utrikesutskott och som ska ratificeras av plenum i morgon. Den uttrycker den ståndpunkt som vi i egenskap av direktvald EU-institution vill att ni beaktar.
Jag vill än en gång poängtera att jag är glad över att vi i de samtal som förts noterat stor enighet i fråga om vilka ärenden som bör tas upp till diskussion vid konferensen: att infoga ammunition i programmets räckvidd, en bättre definition av överföringskontrollerna, övervakningen och märkningen av vapen, mellanhänder, förhållandet mellan utveckling och nedrustning – vilket jag vet att inte bara vi utan även kommissionen är särskilt intresserad av – och slutligen fastställandet av riktlinjer för uppföljning av konferensen.
Jag anser också att det bör finnas mer konkreta åtgärder för hanteringen av vapeninnehav och vapenköp. Under alla omständigheter är detta en fråga jag vill att vi ska diskutera.
Vad gäller denna sista punkt måste jag – även om ni är väl medvetna om det – påpeka att parlamentet vid flera tillfällen har insisterat på att vi gärna vill att unionen på internationell nivå tar initiativ till godkännandet av ett internationellt vapenfördrag. Det är visserligen sant att detta inte är något för den konferens vi just nu diskuterar, men vi vill att konferensen fastställer en plattform för arbetet mot detta mål så snart konferensen är avslutad.
Jag vill också påminna er om att detta är en begäran som redan fått massivt stöd på internationell nivå, vilket också bekräftats av icke-statliga organisationer som Amnesty International, Oxfam och Iansa, som främjat initiativet.
Vad gäller parlamentets roll i allmänhet och parlamentsledamöternas i synnerhet vill jag gärna betona dessa institutioners allt större betydelse under ärendets gång, inte bara som lagstiftare, utan också – och det här är av grundläggande betydelse – för kontrollen av sina respektive verkställande organs insatser.
Det interparlamentariska forumet om handeldvapen och lätta vapen bedriver ett oerhört viktigt arbete för att öka medvetenheten om och utbildningen av olika parlamentsledamöter så att intresset ökar för att förbättra mekanismerna för kontroll av denna export.
Om ni som företrädare för rådet och kommissionen godkänner dessa mål kan ni räkna med oss som goda allierade. 
Hans Winkler,
   . – Herr talman, herr kommissionsledamot, mina damer och herrar! Jag vill gärna ta upp Raül Romeva i Ruedas frågor i detalj och försöka besvara dem en och en. Jag vill också tacka er för era kommentarer. Vi är faktiskt allierade eftersom Europaparlamentets och Europeiska rådets mål sammanfaller.
Vad gäller den första frågan om hur rådet planerar att samarbeta med kommissionen vid utarbetandet av ett konsekvent och framgångsrikt genomförande av unionens strategi i kombination med lämplig finansiering: den strategi för att bekämpa olaglig lagring och handel med handeldvapen och lätta vapen och tillhörande ammunition som EU antog i december 2005 är koncentrerad till att utvidga befogenheterna för rådets generalsekretariat så att det med bindande verkan kan tillämpa strategin för att bekämpa olaglig lagring av och handel med dessa vapen.
Strategin anger också att rådets generalsekretariat ska driva frågan vidare i nära samarbete med kommissionen och medlemsstaterna. Vi anser att detta är mycket viktigt eftersom strategin kräver samstämmighet och kompletterande funktion mellan EU:s beslut inom GUSP och de åtgärder som kommissionen vidtar inom utvecklingsbiståndet så att det finns ett samstämmigt bakomliggande synsätt på EU:s alla planer och ingripanden i fråga om handeldvapen och lätta vapen.
En konsekvent politik mellan institutionerna är alltså av allra största vikt: vi kan bara behålla vår trovärdighet inför omvärlden om vi är konsekventa.
Jag kan besvara den andra frågan positivt vad gäller om rådets ordförandeskap ska se till att det skickar en delegation från Europaparlamentet till FN:s utvärderingskonferens 2006 för att ge förhandlingarna en politisk och parlamentarisk drivkraft. Jag kommer själv att leda delegationen och ser fram mot detta eftersom jag anser att det är mycket viktigt att EU har en högre profil på den internationella arenan. Rådets ansvariga avdelningar har kontrollerat och godkänt att Europaparlamentets ledamöter medverkar vid konferensen, och jag är glad över att parlamentets ledamöter också medverkar i konferensen. Enligt de uppgifter jag fått ska ni själv medverka, vilket jag konstaterar med glädje, och andra ledamöter kommer också att kunna medverka. På så sätt kommer vi onekligen att ytterligare kunna betona frågans vikt för EU.
Vad gäller den tredje frågan – alltså huruvida rådet ska föreslå att EU:s uppförandekod för vapenexport ska fungera som mall för ett framtida vapenhandelsfördrag – kan jag berätta att rådets offentliga stöd för ett vapenhandelsfördrag inte är avsett som ett försök från EU:s sida att påtvinga världen sina egna normer. Det kan förtjänar dock att nämnas att de tredje stater som strävar efter att modernisera och fullfölja sin nationella exportkontroll betraktar EU:s uppförandekod som ett viktigt referensdokument.
Jag är medveten om att även jag själv är frestad. Om vi anser att vi inom EU har tagit fram utmärkta bestämmelser så vill vi förstås se att samma bestämmelser införs i hela världen. Vi måste dock vara realistiska här och fungera som ett föredöme. Om vi agerar som ett gott föredöme kommer andra stater i liknande situationer att se vår uppförandekod som en riktlinje.
Inom ramen för vapenhandelsfördraget, som är ett viktigt projekt i humanitärt avseende och för de mänskliga rättigheterna, utvecklingspolitiken och nedrustningspolitiken, inriktar EU sina insatser på att mobilisera bredast möjliga överstatliga stöd.
Att förbättra inspektionen av överföring av handeldvapen och lätta vapen inom EU som helhet är ett viktigt område för oss. Andra större områden är att göra handeldvapen och lätta vapen mer spårbara, så kallad märkning och spårning, införa hårdare kontroller av vapenhandeln och straffåtgärder mot olaglig handel med ammunition.
Vi är mycket tacksamma över Europaparlamentets stöd i frågan och över att kunna bedriva ett nära samarbete med kommissionen. Jag tror att EU kommer att klara sig bra vid konferensen i New York. 

Vladimír Špidla,
   . – Herr talman, mina damer och herrar! Kommissionen är fast besluten att spela en central roll vid FN:s konferens om handeldvapen och lätta vapen, även om den inte kommer att medverka i samtalen kring de officiella dokumenten. 
Vissa länder har ett politiskt intresse av att genomföra fördraget men saknar resurser för det. Vi samlar därför våra insatser för att ge stöd åt det konkreta genomförandet. Enbart under 2005 satsade kommissionen över 16 miljoner euro på att stödja länder och befolkningar som drabbats av våld orsakat av handeldvapen. Med detta stöd bidrog vi också till att genomföra gemensamma EU-åtgärder 2002 och EU:s program för förhindrande av och förbud mot olaglig handel med konventionella vapen samt till att verkställa EU:s strategi om handeldvapen och lätta vapen. Detta utgjorde den politiska ramen för rådets och kommissionens arbete på området. 
Kommissionens bidrag till årsrapporten för 2002 om gemensamma åtgärder beträffande handeldvapen och lätta vapen omfattar mer specifika samordningsåtgärder. Kommissionens förmåga att fullfölja sina åtaganden för 2007 är i stor utsträckning beroende på utfallet av samtalen mellan rådet och parlamentet om föreslagna instrument för finansiering av gemenskapens åtgärder. Kommissionen har för detta ändamål lagt fram några rimliga förslag. Medan kommissionen avvaktar ett positivt omdöme av förslagens allmänna inriktning arbetar dess avdelningar med ansvar för politiken för handeldvapen och lätta vapen med att se till att medvetenheten om risker med olagliga handeldvapen och lätta vapen, liksom enskilda länders beredskap att hantera dessa risker, ingår i dokumenten som behandlar deras nationella och regionala strategier.
Kommissionens avdelningar fortsätter att arbeta för att införa nationella och regionala programnormer och åtgärder för att stoppa spridningen och lagringen av illegala vapen. Det kan dock vara värt att påpeka att de föreslagna åtgärderna i större eller mindre utsträckning ger mottagarländerna ansvaret för att definiera sitt stöd och ange ett antal centrala åtgärdsområden. 
Geoffrey Van Orden,
   . – Herr talman! Vi stöder principen i det föreslagna internationella fördraget om vapenhandel. Handeldvapen i fel händer förlänger och förvärrar några av världens mest brutala konflikter. Vi inser dock att förtryckarregimer, terrorister, rebeller och andra organiserade kriminella grupper även i fortsättningen kommer att ha lätt tillgång till vapen så länge som vissa vapenproducerande länder fortsatt befinner sig utanför ramen för internationella fördrag.
Den brittiska vapenindustrin verkar redan inom ramen för några av de högsta normerna i världen, och i Förenade kungariket har sagt att man varmt välkomnar principen bakom det internationella fördraget om vapenhandel. Om andra länder skulle vara villiga att ta efter de stränga normer som upprätthålls av Förenade kungariket skulle ett vapenfördrag verkligen vara en värdefull tillgång och en välsignelse för den internationella säkerheten. Men ansvarskännande länder som Förenade kungariket och andra EU-medlemsstater kommer bara att uppnå en värdelös, moralisk seger om andra, mindre hederliga, länder skyndar sig att fylla det hål i vapenförsäljningen som vår frånvaro lämnar.
Det är FN och inte Europeiska unionen som är den lämpliga arenan för eftersträvande av ett internationellt fördrag om vapenhandel, och det måste innefatta så många länder som möjligt, och i synnerhet Kina, om det ska få önskad effekt. Amnesty International fastställde nyligen att Kina är en av de största vapenexportörerna i världen, med allt större inflytande i Asien, Afrika och Latinamerika. Kinesiska vapen har bidragit till att stödja konflikter och förbrytelser mot mänskliga rättigheter i Sudan, Nepal, Burma och södra Afrika. Jag har också blivit påmind om att Kina också fortsätter att lagra enorma mängder truppminor.
Jag har arbetat i många år med att hantera problemet med truppminor, men jag har alltid försökt att fokusera på de verkligt skyldiga, som använder sådana vapen urskillningslöst och oansvarigt. Dessa har oftast varit beväpnade rebellgrupper i utvecklingsländer som har fått leveranserna från icke västerländska länder.
Jag anser därför att det är viktigt att vi, när vi överväger frågan om handeldvapen, ser till att vi inte blir alltför fanatiska när det gäller våra egna myndigheter och lagliga leverantörer med öppen verksamhet. Vi bör i stället fokusera på terroristgrupper och andra kriminella element, som endera sitter på vapenlager eller fortsätter att skaffa sig dem från olika källor. Det är detta område som vi bör koncentrera oss på nu. Vi bör också anstränga oss för att föra in Kina och andra sådana länder i räckvidden för ett internationellt fördrag. 
Ana Maria Gomes,
   . – Herr talman! Handeldvapen och lätta vapen är utvecklingsvärldens massförstörelsevapen. Uppskattningsvis dödas en halv miljon människor varje år med sådana vapen. Deras långsiktiga påverkan på den hållbara utvecklingen är obestridlig. För att bekämpa dem måste vi finna kreativa sätt att överbrygga klyftan mellan reformen av säkerhetssektorn och utvecklingsbiståndet.
I de senaste rapporterna från FN:s institut för nedrustningsstudier om europeiska åtgärder i fråga om handeldvapen och lätta vapen betonas att EU bör skapa bättre samverkan mellan aktuella GUSP- och gemenskapsinstrument. Även kampen mot gisslet olaglig handel bör prioriteras. Parlamentet har upprepade gånger uttryckt sin besvikelse över bristen på specifik lagstiftning i många EU-länder, trots antagandet av den gemensamma ståndpunkten 2002/203/GUSP.
Avslutningsvis kan EU spela en avgörande roll genom att säkerställa att översynskonferensen om FN:s handlingsprogram för handeldvapen och lätta vapen blir framgångsrik, och därför måste en uppföljningskonferens organiseras. Vi räknar med att det österrikiska ordförandeskapet ska styra den processen.
En framgång skulle innebära överenskommelser om en rad globala principer om vapentransporter, som åtminstone bör garantera att alla transporter godkänns genom ett tillstånd eller en licens, att befintliga skyldigheter och relevant internationell rätt respekteras, att vapenembargon som införts av FN:s säkerhetsråd respekteras och genomförs och att man vid utfärdande av tillstånd eller licenser beaktar risken för att exporterade vapen kan användas vid allvarliga överträdelser av mänskliga rättigheter eller internationell humanitär rätt, inklusive risken att sådana vapen kan hamna i fel händer, som exempelvis hos terrorister, och att detta skulle kunna påverka regional eller inre säkerhet och stabilitet.
Vid FN:s översynskonferens bör man naturligtvis börja arbeta med ett rättsligt bindande internationellt fördrag om vapenhandel så snart arbetet är avklarat. Jag känner mig ärad över att vara medlem av parlamentets delegation vid denna översynskonferens. 
Tobias Pflüger,
   – Herr talman! Jag välkomnar det här förslaget till resolution om handeldvapen, även om jag måste erkänna att begreppet ”handeldvapen” får dem att verka alldeles för beskedliga när man tänker på vilken skada dessa ting orsakar. Jag skulle dock vilja lyfta fram några problem med förslaget. Det står till exempel att överföring av vapen inte bör förekomma om det finns en risk att de kan leda till överträdelser av de mänskliga rättigheterna eller att de kan gynna nationell eller regional instabilitet och väpnade konflikter. Ärligt talat: När är inte detta fallet vid vapenexport? Jag tror att det verkliga problemet handlar om att göra skillnad mellan laglig och olaglig vapenexport, eftersom detta verkligen är en gråzon. Man borde därför inte vidta åtgärder mot olaglig export, utan även mot laglig export. I motsats till vad Geoffrey Van Orden hävdar bör man även titta på EU:s medlemsstater, eftersom länder som Frankrike, Förenade kungariket och Tyskland är de största exportörerna av handeldvapen.
Jag skulle vilja nämna exemplet Nepal. Vapen exporterades från EU:s medlemsstater till Nepal. Nu har dessa vapen använts, och nu har vi fått det problem som rådet reagerade på med att säga att ingen kunde ha vetat att utvecklingen skulle gå i den här riktningen. Det är precis därför vi inte kan veta att vi måste förbjuda både lagliga och olagliga vapen. All vapenexport är ett hot mot freden. 
Richard Howitt (PSE ).
   – Herr talman! Med 80 miljoner nytillverkade pistoler varje år och en person som dödas med pistol varje minut underblåser den olagliga handeln med handeldvapen och lätta vapen konflikter, brottslighet och terrorism över hela världen.
Fem år efter överenskommelsen om FN:s handlingsprogram räcker det inte med bara en översyn vid den kommande översynskonferensen: det krävs att man agerar. Man bör identifiera nyckelklyftor, såsom transport av handeldvapen till icke-statliga aktörer, och slutligen olika sätt att minska efterfrågan på handeldvapen. Man bör ta upp kontroller för avtal om licensproduktion, som exempelvis det som godkändes för österrikiska Steyr rifles i Malaysia. Europa kan, som Hans Winkler säger, erbjuda ledarskap i denna debatt genom att visa effektiviteten hos vår uppförandekod vid vapenförsäljning.
Jag hoppas att rådet kommer att erbjuda nya åtaganden för att öka det ekonomiska stödet för projekt som syftar till att begränsa spridningen av handeldvapen och deras användning – för närvarande ligger GUSP:s budget på 2 miljoner euro – och genom att bygga på de förslag till en EU-strategi för en reform av säkerhetssektorn som inleddes under förra årets brittiska ordförandeskap för EU, och vid det österrikiska ordförandeskapets konferens om västra Balkan.
Förra året enades EU:s medlemsstater, som en del av FN, om ett spårningsinstrument för handeldvapen som varken var övergripande – spårar pistoler, inte kulor – eller rättsligt bindande. I år måste företrädare för EU visa att vi har den politiska viljan att gå längre för att främja det förslag som redan antagits av rådet och parlamentet om ett rättsligt bindande internationellt fördrag om vapenhandel, och säkra en resolution, både vid översynskonferensen i juli och vid FN:s första utskott i oktober, för inrättande av en arbetsgrupp för att se till att det händer något. 
Talmannen.
   – Jag har mottagit ett resolutionsförslag(1) som ingivits i enlighet med artikel 108.5 i arbetsordningen.
Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum på torsdag klockan 11.00. 
Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är frågestunden med frågor till rådet (B6-0224/2006).
Följande frågor har ställts till rådet. 
Talmannen.
Hur ser rådets ordförandeskap på möjligheterna till att anslutningsförhandlingarna med Kroatien inte bara juridiskt utan också i praktiken skall föras utan anknytning till förhandlingarna med Turkiet, i synnerhet när de olika kapitlen inleds och avslutas?
Hans Winkler,
   . – Herr talman, mina damer och herrar! Som svar på Bernd Posselts fråga – som redan har ställts med samma formulering – kan jag bara bekräfta det jag sagt tidigare: Det finns inget samband mellan olika anslutningsförhandlingar. Visst kan det uppstå paralleller på grund av att anslutningsförhandlingar med flera kandidatländer planeras samtidigt. Anslutningsförfarandena – genomgångar, analytiska tester och, viktigast av allt, själva förhandlingarna – utförs dock separat med varje land.
Jag skulle vilja påminna er om att en grundläggande princip i förhandlingarna är att varje förhandling bygger på det enskilda landets enskilda resultat och att inga korsvisa samband kan uppstå. Takten i förhandlingarna beror helt och hållet på i vilken utsträckning den enskilda kandidaten gör framsteg när det gäller att uppfylla villkoren för anslutning.
En parallell har uppstått, framför allt av praktiska skäl, helt enkelt på grund av att kommissionen tog fram de första rapporterna om genomgången av Turkiet och Kroatien vid nästan exakt samma tidpunkt och därför behandlas de också samtidigt.
Hur som helst – vilket också framgick för två dagar sedan – behandlades de helt olika och med helt olika resultat. Jag tror att detta praktiska samband kan brytas igen i framtiden – sambandet finns i vilket fall inte juridiskt sett– om kommissionen exempelvis föreslår referensvärden för att inleda de olika kapitlen i förhandlingarna för bara ett av de båda kandidatländerna och om dessa referensvärden då bekräftas av medlemsstaterna. Eller om de två anslutande kandidatländerna uppfyller dessa referensvärden vid olika tidpunkter.
Vi befinner oss i inledningen av dessa förhandlingar. Nästa angelägenhet blir kapitel 36 som omfattar övriga ärenden. Så med andra ord kommer de båda länderna av praktiska skäl och beroende på förhandlingarnas rytm troligen att skiljas åt mycket snart. 
Bernd Posselt (PPE-DE ).
   – Teoretiskt sett har den här principen om att varje land ska bedömas efter sin förmåga alltid varit rådande. I realiteten har vi dock sett många korsvisa samband. Jag ställer frågan än en gång: kommer rådet att insistera på att kommissionen hanterar dessa båda länder – som kvantitativt och kvalitativt är så olika – på olika sätt vid sin genomgång, och kommer rådet att fullfölja den formella åtskillnaden – mot bakgrund av Turkiets senaste hot i fråga om Cypern borde det ju vara hög tid att göra det? 
Hans Winkler,
   . – Herr Posselt! Det kommer inte att finnas något formellt samband, och det kan inte finnas något heller. Det finns inga förutsättningar för något sådant, varken i arbetsordningen eller i rådets praxis. Inte heller tror jag det är lämpligt att begära något sådant av kommissionen.
De olika förhandlingsrytmerna uppstår av sig själva. Som ni mycket riktigt har påpekat är givetvis de båda ländernas hastighet i fråga om nya framsteg och deras utgångsläge helt olika. Därför kommer i praktiken olika förhandlingshastigheter att uppträda mycket snart. 
Reinhard Rack (PPE-DE ).
   – Herr rådsordförande! Ni har rätt när ni säger att det inte finns något samband. Men å andra sidan är det just Kroatien som åtminstone delvis omges av andra kandidatländer, eventuella kandidatländer och andra som fortfarande hoppas bli kandidatländer.
I vilken utsträckning kan anslutningsförhandlingarna med Kroatien påverka hela Västra Balkan-regionen som är i stort behov av stabilitet? 
Hans Winkler,
   . – Jag tror faktiskt, herr Rack, att förhandlingarna med Kroatien har en stor påverkan som föredöme för många av länderna på Balkan som – vilket jag känner till från en rad samtal med deras företrädare – ser Kroatien som föregångare. Kroatien går före dem, och det råder inget tvivel om att de framsteg landet har gjort i sin ekonomiska och sociala politik är ett incitament för övriga länder på Balkan.
Jag skulle också vilja påminna er om att Kroatien kommer efter Grekland som ordförande för sydösteuropeiska samarbetsprocessen. Detta är också viktigt eftersom det därmed blir mer troligt att Kroatien får inflytande som föredöme för övriga länder i detta forum, som enbart består av länder från regionen. Jag har personligen högt ställda förväntningar på förhandlingarna med Kroatien, inte minst för övriga Balkanländers skull. 
Andreas Mölzer (NI ).
   Eftersom statistiken under en viss tid har visat att den kroatiska ekonomin gör mycket stora framsteg verkar landet i ekonomiskt hänseende ha blivit redo för anslutning för en tid sedan. De enda problemen verkar vara den långsamma tillämpningen av EU:s lagstiftning där framstegen bromsas av kravet att förslag till lagstiftning först ska skickas till kommissionen. Är det inte möjligt att ge den kroatiska regeringen viss praktisk hjälp med detta? 
Hans Winkler,
   . – Herr Mölzer! Jag anser att vi gör det. Kroatien får mycket effektiv hjälp från oss, från EU, från Österrike, från ordförandeskapet i sitt arbete, och vi har nära kontakt regelbundet. Jag anser inte heller att det är rättvist att påstå att kommissionen på något sätt drar fötterna efter sig i detta hänseende. Kommissionen gör det den är ålagd att göra, och jag anser också att förhandlingarna i sig fortlöper mycket bra. 
Kroatien kommer givetvis att fortsätta få stöd från oss på rådsnivå när landet strävar efter att bli medlemsstat i Europeiska unionen. Jag kan bara instämma med er om att inte bara den ekonomiska statistiken har förbättrats, utan landet och dess befolkning visar också en mycket större vilja, så förhandlingarna bör inte bli alltför långdragna. Detta bygger vi inom rådet vidare på. 
Talmannen.
I oktober 2003 antog parlamentet med överväldigande majoritet betänkandet ”Förebyggande och bekämpande av olaglig handel med mänskliga organ och vävnader” (2003/0812(CNS)). Kan det österrikiska ordförandeskapet ge mer information om varför rådet fortfarande inte har fattat något beslut om detta? 
Hans Winkler,
   . – Rådet vill gärna informera Robert Evans om att det anser det nödvändigt att få ytterligare information från experter i ärendet, vilket hör samman med avgörandet av om det krävs en rättsakt, även från samhällets perspektiv. Rådet har därför bordlagt förhandlingarna om förslaget tills sådan information finns tillgänglig. 
Richard Howitt (PSE ),
   . – Den olagliga handeln med mänskliga njurar har blivit en industri som omsätter många miljoner euro, med europeiska patienter, vars liv är i fara, som desperat försöker finna donatorer på Internet. De jagar i alltför många fall bara fattiga människor i utvecklingsländer. För dessa donatorer är motiveringen pengar, inte den hälsa eller livskvalitet som mottagarna kan förvänta sig.
Efter att ha lyssnat till ert svar, herr rådsordförande, vill jag påminna er om att handeln i alltför många fall är bunden till brott mot mänskliga rättigheter i form av ofrivilligt avlägsnande av organ från fångar som ska avrättas i Kina. Tre år efter omröstningen om detta i Europaparlamentet är svaret att ni söker mer information från experter verkligen inte tillräckligt. Jag ber er att söka efter de bästa lösningarna inom rådet för att avlägsna hindren för detta mycket viktiga förslag. 
Hans Winkler,
   . – Jag instämmer personligen helt och hållet med er, och jag är övertygad om att många av mina kolleger i rådet delar denna synpunkt. Jag vill påpeka att förslaget togs bort från dagordningen, inte drogs tillbaka. Det är ett viktigt förslag, men det måste granskas mycket noggrant. Men jag har noterat er känsla av angelägenhet och kommer säkerligen att vidarebefordra den till kolleger i rådet. 
Talmannen.
Skulle rådet kunna yttra sig över de pågående förhandlingarna mellan vissa medlemsstater och den iranska regeringen i fråga om kapacitet på kärnenergiområdet? 
Hans Winkler,
   . – Gay Mitchells fråga är förstås mycket relevant i dagens läge. Det är också en fråga jag gladeligen besvarar.
Rådet har förstås de senaste månaderna behandlat frågan mycket ingående. Sedan de diplomatiska insatserna för att lösa problemet inleddes har rådet antagit slutsatser i ämnet, senast den 15 maj. För mig är det viktigt att betona att ett av problemen med detta var att visa upp EU som en enad front, eftersom alla långsiktiga effekter i fråga om Iran är beroende av om unionen står enig inför omvärlden. Det innebär att det faktum att dessa förhandlingar de senaste månaderna har förts av tre medlemsstater inte får dölja det faktum att rådet som helhet liksom den höge representanten Javier Solana konstant har hållits informerad om och också varit delaktig i förhandlingarna och gett dem sitt stöd och godkänt de aktuella slutsatserna.
Vi har vid flera tillfällen djupt beklagat att den iranska regeringen inte lyckats vidta de åtgärder som anses nödvändiga av framför allt styrelsen för Internationella atomenergiorganet och FN:s säkerhetsråd. Landets hot att fortsätta vägra vidta dessa åtgärder är också beklagligt. Vi har vädjat till den iranska regeringen att villkorslöst samarbeta med IAEA. Rådet har inte ifrågasatt Irans rätt att använda kärnenergi på ett fredligt sätt i enlighet med landets skyldigheter enligt icke-spridningsavtalet. På grundval av förslagen från augusti 2005 som sedan upprepades i slutsatserna i februari 2006 var EU redo – och är fortfarande – att stödja framväxten av ett säkert och hållbart civilt kärnprogram som överensstämmer med principerna om icke-spridning, under förutsättning – och detta är myntets baksida – att det internationella samfundets önskemål beaktas fullt ut och dess tilltro till Irans avsikter återställs.
Rådet är fortfarande fast beslutet att åstadkomma en fredlig lösning med diplomatiska medel, och jag anser att detta har meddelats och upprepats på mycket tydligt sätt till världen i övrigt.
EU skulle välkomna om det gick att utveckla förbindelserna med Iran på grundval av tillit och samarbete. Som ni känner till lade den höge representanten Javier Solana för några dagar sedan fram ett erbjudande till Iran från Europeiska unionen som också hade godkänts av medlemmarna i säkerhetsrådet – något jag anser vara mycket viktigt i sammanhanget – och de första svaren på detta kan beskrivas som försiktigt positiva. Vi hoppas att detta erbjudande – som är bra – kan fungera som avstamp för att nå en fredlig lösning av konflikten och att denna potentiellt farliga fråga mycket snart kan strykas från agendan så att vi kan uppnå ett omfattande avtal och en förståelse gentemot Iran, vilket i sin tur gör att våra förbindelser med landet kan utvecklas på alla områden. 
Gay Mitchell (PPE-DE ).
   – Jag välkomnar ansträngningarna för att lösa vad rådsordföranden har beskrivit som ”denna farliga utveckling”. Vad kommer detta att sända för signaler till andra stater som går sina egna vägar i Europas grannskap, om någon som hotar med att utveckla kärnvapen kommer med främlingsfientliga kommentarer om en närliggande stat och hotar den internationella säkerheten får ett paketerbjudande?
Kan rådsordföranden tala om för oss vad detta paket innehåller? Vilket är resultatet av Javier Solanas diskussioner, och vilken reaktion har kommit från iranierna? Kan vi få veta någonting om precis vad som har lagts fram och vad Iran erbjuds under dessa omständigheter? 
Hans Winkler,
   . – Paketets innehåll är inte officiellt känt, och man har också kommit överens med Iran om att det precisa innehållet för närvarande ska vara konfidentiellt, medan förhandlingarna, som befinner sig på ett mycket känsligt stadium, fortsätter.
Vad gäller reaktionerna från Irans sida har jag sagt att paketet inte avvisats, vilket redan det är ett framsteg, för som vi vet har Iran direkt avvisat alla tidigare erbjudanden från Europeiska unionen och andra internationella aktörer. Nu granskas detta av den iranska sidan, och vi kan bara hoppas att erbjudandet accepteras, inte bara på grund av egenintresse, utan också för Irans skull. 
Piia-Noora Kauppi (PPE-DE ).
   – När Ali Larijani först svarade offentligt på Javier Solanas erbjudande förra veckan sa han att paketet innehåller några tvetydigheter. Kan ni ge oss någon information om vilka dessa tvetydigheter är? Har de lösts än?
Han sa också att Europeiska unionen har krävt ett svar inom några veckor, inte inom några månader. När kan vi förvänta oss ett svar från iranierna? 
Hans Winkler,
   . – Ni har praktiskt taget besvarat frågan själv.
Först och främst är det inte rådets sak att tolka Ali Larijanis uttalande. Om det finns några tvetydigheter har vi ändå klargjort mycket tydligt att han inte har så lång tid på sig – det är, precis som ni sa, inte fråga om månader utan om veckor – att klarlägga dessa tvetydigheter och vad som är nödvändigt för att klarlägga Europeiska unionens ståndpunkt. Vi hoppas alltså få höra exakt på vilka punkter den iranska sidan vill ha mer information, så att vi kan ge dem den. Jag hoppas att vi ska kunna klargöra dessa tvetydigheter till den iranska sidans belåtenhet. 
Andreas Mölzer (NI ).
   – Herr Winkler! Det återkommande problemet med Europeiska unionen i globala politiska konflikter är att en eller flera av dess medlemsstater väljer att gå sin egen väg och ofta sällar sig till Förenta staterna, och därigenom går emot Europas intressen. Kan man skapa garantier för att EU i konflikten med Iran uppträder enat och att alla dess medlemsstater stöder unionen? 
Hans Winkler,
   . – Det svar jag kan ge Andreas Mölzer är mycket kort och består av ett kraftfullt ”ja”. Jag närvarade vid alla diskussioner i rådet, de senaste för bara några dagar sedan, och kan berätta att alla medlemsstater, utan undantag, strävar efter att nå fram till en gemensam ståndpunkt i frågan. Ingen ifrågasätter att detta behövs, och EU är verkligen enigt i frågan. 
Talmannen.
Inom ramen för EU:s strategi för Afrika och den globala migrationsfrågan noterade rådet i sina slutsatser från december 2005 den allt större betydelse som migrationsfrågor fått i EU. Rådet framhöll också nödvändigheten av en balanserad, övergripande och konsekvent strategi i fråga om politiken för bekämpning av olaglig invandring och av att dra nytta av fördelarna med laglig migration. Rådet noterade samtidigt vikten av att garantera att lämpliga finansiella medel tilldelas dessa politikområden samt av att gripa sig an de underliggande orsakerna till migration. 
Kan rådet redogöra för de framsteg som gjorts för att uppnå de mål som ställdes upp inom ramen för strategin för Afrika?
Kan rådet i detta sammanhang mer konkret redogöra för följande: ökningen av det offentliga stödet som 2010 skall uppgå till 0,56 procent av BNP, vilket innebär att Afrika skall erhålla ett tilläggsstöd på 10 miljarder euro; minskningen med 42 miljarder euro av de afrikanska ländernas skuld; ökningen av stödet, med upp till 1 miljard euro per år, för att förbättra handelsutbytena; ingåendet av ekonomiska associeringsavtal med grupper av afrikanska länder, vilka skall utgöra utvecklingsinstrument, främja den regionala integrationen och förbättra dessa länders tillgång till de europeiska marknaderna? 
Hans Winkler,
   . – Låt mig från början säga att det är ett stort nöje att kunna svara på en fråga från min gamle vän Miguel Angel Martínez Martínez, och jag gör det gärna, särskilt med tanke på att frågan om en strategi för Afrika i kombination med frågorna om utveckling och migration de senaste veckorna har stått högst upp på Europeiska unionens agenda. Migrationen har redan diskuterats under förmiddagen i samband med debatten om Europas framtid och förberedelserna inför Europeiska rådets möte. Då påpekade jag – vilket jag nu åter gör som svar på den här frågan – hur viktigt det är att vi, när vi diskuterar migration, inte bara talar om illegal invandring som visserligen är viktig, men också talar om vikten av att uppmärksamma de utvecklingspolitiska aspekterna av frågan.
Migrationen var ett mycket viktigt ämne vid trojkans sammanträden med Afrikanska unionen och med Västafrikanska staters ekonomiska gemenskap där man bekräftade att en ministerkonferens mellan EU och Afrika skulle handla om migration, och en överenskommelse gjordes med Västafrikanska staters ekonomiska gemenskap om att tillsätta en tillfällig arbetsgrupp i ämnet.
Vi fäster stor vikt vid den europeiska/afrikanska regionala konferensen om migrationsvägar som hålls i Rabat den 10 och 11 juli då vi ger Spanien särskilt stöd. Förberedelserna inför detta har gått tillräckligt långt för att det ska vara möjligt att godkänna en gemensam handlingsplan.
I det här sammanhanget fäster vi också stor vikt vid artikel 13 i Cotonouavtalet där det anges att illegala invandrare måste återvända och där det föreskrivs en dialog med berörda länder. En sådan dialog har vi inlett med Mauretanien och Senegal.
I morgon eller i övermorgon kommer Europeiska rådet att anta en resolution som anger att man ska öka takten och föra dialogen med Afrika vidare. Dialogen planeras beröra tio länder i västra Afrika och fyra i östra. Avsikten är att dessa bilaterala diskussioner och utgången av dem ska backas upp regionalt och på heltäckande afrikansk bas. En uppföljningsmekanism ska fastställas inför konferensen i Rabat, och en rad regionala konferenser ska hållas i ämnet.
Beträffande er fråga om utvecklingssamarbete skulle jag vilja påpeka att EU:s övervakningsrapport i år visade att unionen håller bästa möjliga kurs mot att uppfylla de skyldigheter den åtog sig i Barcelona i mars 2002 och ökar det offentliga utvecklingsbiståndet till en punkt där det uppgår till motsvarande 0,33 procent av de enskilda staternas BNP och 0,39 procent av genomsnittet i EU. Jag tar tillfället i akt att upprepa att alla mål som man enades om vid millennietoppmötet givetvis måste uppnås. Detta är skyldigheter som måste uppfyllas fullt ut, och givetvis har medlemsstaterna egna skyldigheter.
Vad gäller ekonomiska partnerskapsavtal med grupper av afrikanska länder är jag väl medveten om att frågan om sådana partnerskapsavtal är grundläggande i vår dialog med Afrika. I Port Moresby, Papua Nya Guinea, där vi för några dagar sedan förhandlade om AVS-ländernas ekonomiska protokoll, noterade vi särskilt de åtaganden som görs i ärendet. Kommissionen har förklarat sig redo att ställa medel till förfogande, inte bara från den nuvarande Europeiska utvecklingsfonden, utan också från nästa. Vi är medvetna om den särskilda betydelse de ekonomiska partnerskapsavtalen med Afrika och med utvecklingsländer har i allmänhet. Med utgångspunkt från den första allmänna granskning som görs andra halvåret i år kommer vi att göra en fullständig analys av vilket stadium förhandlingarna nått fram till. Därefter kan vi utan dröjsmål fortsätta att arbeta på ett sätt som vi hoppas blir mycket effektivt. 
Miguel Ángel Martínez Martínez (PSE ).
   – Tack så mycket, herr Winkler. Ert svar är förstås tillfredsställande. Jag ville bara fråga er hur ni tror att det verkligen ska gå att förena de åtaganden vi har gjort och som ni upprepar med den budgetplan vi har godkänt. För oss verkar det nämligen som om beloppen inte stämmer. Med andra ord tycker vi inte det verkar hållbart att behålla dessa åtaganden inom budgetplanens ramar med de nedskärningar som planen innebär.
Jag skulle dessutom vilja veta om ni personligen kommer att vara i Wien vid mötet med den gemensamma parlamentsförsamlingen nästa vecka. Där kommer vi att kunna tala med våra kolleger från Afrika, Västindien och Stillahavsområdet om frågorna kring ekonomiska partnerskapsavtal. Jag skulle också vilja föreslå och begära att observatörer från den gemensamma parlamentariska AVS–EG-församlingen och den parlamentariska församlingen för Europa–Medelhavsområdet bjuds in till konferensen i Rabat, eftersom jag anser att dessa ledamöters medverkan ...
Hans Winkler,
   . – Jag tycker det hade varit särskilt roligt att medverka vid den gemensamma parlamentariska AVS-EG-församlingens möte i Wien, men tyvärr var min medverkan planerad till en dag när det händer annat, däribland besök av Förenta staternas president i Wien, så det blir rätt svårt för mig att vara med över huvud taget. Jag ska dock göra mitt bästa och ser redan fram emot att få möta ledamöter från parlamentet och från AVS-staterna.
Vad gäller frågan om ekonomiska resurser vill jag först påpeka att Europeiska utvecklingsfonden inte ingår i Europeiska unionens budget. Tvärtom kommer dess resurser från medlemsstaternas nationella budgetar. Jag vill också påpeka att beloppet i denna tionde EUF motsvarar en ökning på över 35 procent jämfört med den förra fonden. Även om det förekom nya förhandlingar och diskussioner i Port Moresby om aktuella belopp är det ändå en avsevärd ökning. Vi talar här om – och detta är något som måste föras ut till allmänheten – en summa på 22,6 miljarder euro på sex år. Jag tror att EU därmed fullt ut uppfyller sina skyldigheter, inte minst sina moraliska skyldigheter.
För att övergå till överenskommelsen om att öka stödet till Afrika med 10 miljarder euro är det vår avsikt att börja under 2006 och fortsätta till 2010. Det är just nu för tidigt att avge något övergripande omdöme om hur EU uppfyller detta löfte. Jag tror att den tionde EUF är ett bra paket och rymmer tillräckligt mycket medel för att fylla behoven för utvecklingsländerna i Afrika, Västindien och Stillahavsområdet. En stor del beror också på – och detta måste också betonas – hur anslagen används. Detta måste göras effektivt. Det är vanligt att man vid periodens slut upptäcker att avsevärda belopp är kvar, vilket betyder att vi måste förbättra kapaciteten för resursernas utnyttjande. Detta hör inte bara samman med beloppen, utan också med hur anslagen används. Vi arbetar med detta, och det gör framför allt också kommissionen. 
Gay Mitchell (PPE-DE ).
   – Instämmer rådsordföranden med mig i att det finns både själviska och osjälviska skäl till återfokuseringen på utvecklingsländerna? Inom en generation kommer det att finnas två miljarder fler människor på jorden, av vilka 90 procent kommer att födas till vad som nu är utvecklingsländer. Vi kommer verkligen att lämna våra barn ett fruktansvärt arv om vi inte ser till att den nuvarande situationen förändras.
Å andra sidan skulle dessa människor kunna bli våra handelspartner. Känner ministern till Kinas verksamheter i utvecklingsländerna? Ska Europeiska unionen stå vid sidan om och låta Kina bli utvecklingsländernas handelspartner inom en generation? 
Hans Winkler,
   . – Låt mig tala om för Gay Mitchell att jag först och främst inte anser att jag är kvalificerad att utfärda moraliska bedömningar i detta avseende, vad gäller om vi är själviska eller inte, men ja, det ligger verkligen i vårt intresse att hjälpa dessa länder. Det är inte bara fråga om handel; det är också fråga om global säkerhet och om invandring, som vi har diskuterat i dag och under den senaste månaden och som vi kommer att diskutera igen i framtiden.
Det finns många anledningar till att det ligger i vårt intresse att dessa länder utvecklas. Det föreligger absolut inget tvivel om detta, och vi bör inte agera bara för att vi är så generösa, även om vi måste vara generösa, vilket jag anser att vi är.
Vad gäller Kina är detta ett mycket intressant påpekande. För bara en vecka sedan ledde jag en trojkadelegation i Kina, och vi förde en mycket intressant politisk dialog med kineserna. En av de frågor som vi diskuterade var just detta: Kinas verksamheter, i synnerhet i Afrika, men också i andra utvecklingsländer, särskilt på områdena för energi och handel. Vi sa att det bekymrade oss att de värderingar vi delar – och som vi hoppas att även Kina delar – vad gäller god förvaltningssed och mänskliga rättigheter inte respekteras. Detta är alltså en fråga som vi är mycket medvetna om. Vi tar upp den när det gäller våra partner, och vi har tagit upp den, och kommer att göra det igen när det gäller Kina. 
Reinhard Rack (PPE-DE ).
   – Det råder inget tvivel om att ekonomiska partnerskapsavtal är ett positivt steg för att försöka stävja invandringen som sådan och den illegala invandringen i synnerhet. Talar man mot bakgrund av detta om att sammankoppla dessa avtal med bestämmelser om att illegala invandrare ska återvända? Förs det några resonemang med den innebörden? 
Hans Winkler,
   . – Jag kan berätta för er, herr Rack, att illegala och andra invandrares återvändande är en öppen fråga, och jag kan inte säga om den formellt kommer att knytas till de ekonomiska partnerskapsavtalen. Kommissionen arbetar med förhandlingar i frågan. Det råder dock ingen tvekan om att detta är något som både rådet och medlemsstaterna gärna ser. Det är givetvis något som även kommissionen arbetar för. 
Talmannen.
Avtal om underlättad visering och återtagande mellan EU och Ryssland undertecknades vid toppmötet mellan EU och Ryssland den 25 maj 2006.
Efter undertecknandet av avtalet om underlättad visering sade Rysslands president Vladimir Putin att detta beslut är ett första steg mot införandet av ett system utan visering för ryska medborgare och EU-medborgare.
Hur förhåller sig EU till detta uttalande? Vilka är EU:s framtida politiska riktlinjer när det gäller ett visumsystem för ryska medborgare och EU-medborgare? Kommer avtalet om underlättad visering att förändra politiken för relationerna mellan EU och Ryssland? 
Hans Winkler,
   . – Avtalet om underlättad visering och återtagande som undertecknades vid toppmötet med Ryssland i Sotji den 25 maj – hänvisningar till avtalet gjordes också i gårdagens debatt om toppmötet i Sotji – förhandlades fram i avsikt att underlätta för människor att hålla kontakt med varandra och resa mellan EU och Ryssland. Detta ligger inte bara i Rysslands intresse, utan även i vårt eget.
Avsikten är också att avtalet i överensstämmelse med tidsschemat för utvecklingen av ett gemensamt område med frihet, säkerhet och rättvisa ska garantera att människor lagenligt och problemfritt kan resa över gränserna och uppehålla sig i båda områdena.
Enligt tidtabellen ska dessa avtal – som först måste ratificeras och tillämpas – ses som ett första steg i en process för att underlätta den fria rörligheten och återkomsten för personer.
I tidtabellen anges också dialogen om viseringar i syfte att undersöka förutsättningarna för att införandet av bilaterala undantag från viseringskrav kan föras ett steg längre, om än som ett långsiktigt projekt utan att någon definitiv tidpunkt anges.
Dialogen mellan EU och Ryssland i viseringsfrågor kommer att fortsätta enligt dessa utgångspunkter. 
Laima Liucija Andrikienė (PPE-DE ).
   – Tack för ert svar. Jag vill ställa ytterligare en fråga. I den överenskommelse som undertecknades i Sochi finns det en mening som anger att båda parter bekräftar avsikten att införa viseringsfria resor mellan Ryska federationen och Europeiska unionen, så min fråga är: anser ni verkligen att det ligger i Europeiska unionens intresse att ha viseringsfria resor mellan Ryska federationen och EU? Om så är fallet, vari ligger dessa intressen? 
Hans Winkler,
   . – Jag kan ärligt talat inte besvara den frågan i dag. Som jag har sagt tidigare ses detta utifrån ett långsiktigt perspektiv. Det finns inget svar i dag, för det finns många aspekter av den här frågan – det finns inte bara aspekter beträffande yttre förbindelser, utan också beträffande frågor som rör invandringspolitik – och situationen måste iakttas noggrant av både rådet och kommissionen innan några slutsatser kan dras. Det är verkligen en fråga om år, och inget som vi måste besluta om i dag. 
Justas Vincas Paleckis (PSE ).
   – Jag vill ställa en fråga till ministern. Under det österrikiska ordförandeskapet beslutade EU att höja viseringsavgiften till 62 euro. Detta kommer utan tvekan inte att påverka ”nya ryssar”, men det kommer att minska möjligheterna för vanliga ryska medborgare, för att inte nämna ukrainare, vitryssar och medborgare i andra länder utanför EU, att besöka EU-länderna. Hur ser Österrike som ordförandeland på detta beslut, och vilka anser ni att följderna kommer att bli? 
Hans Winkler,
   . – Jag börjar med frågan om de höjda viseringskostnaderna. Höjningen blev nödvändig på grund av införandet av biometriska uppgifter, vilket har gjort beviljandet av viseringar och viseringsförfarandet betydligt mer komplicerat. Emellertid hoppas jag att det är ett svar på er fråga när jag säger att i diskussionen om en höjning av viseringskostnaderna medgavs möjligheten till undantag, inte bara för länderna på västra Balkan som det österrikiska ordförandeskapet särskilt prioriterar, utan också för de länder som omfattas av EU:s grannskapspolitik, eftersom båda är mycket viktiga.
Rättsakten i fråga innehåller därför bland annat en bestämmelse om att viseringsavgiften för medborgare i de länder med vilka viseringsavtal har slutits, varav Ryssland är ett, inte kommer att höjas.
Som ni säkert vet försöker man sluta viseringsavtal även med andra länder. I dag har jag redan haft tillfälle att observera att viseringsavtal med länderna på västra Balkan om möjligt kommer att träda i kraft nästa år.
Det har tidigare uttryckts önskemål om att de länder med vilka vi vill ha särskilt nära förbindelser inte ska drabbas av en höjning av dessa viseringsavgifter som skulle ha, och har, införts på grund av objektivt sett fullständigt begripliga orsaker. 
Alexander Stubb (PPE-DE ).
   – Herr rådsordförande! Jag försöker för närvarande att få visum till Ryssland. Det är en mycket besvärlig process: det tar 15 arbetsdagar och kostar 71 euro. Enligt mig är den mest komplicerade regeln att man måste ha ett passfoto där man inte ler. Man hittar inga sådana foton.
Min fråga – som är lite farlig, eftersom jag kommer från Finland, som har en 1 300 km lång gränslinje mot Ryssland – är i alla fall: vilken är er kvalificerade gissning beträffande tidsplanen för en viseringsfri zon? 
Hans Winkler,
   . – Jag vill fråga Alexander Stubb om han någonsin har försökt få visum till Förenta staterna, med eller utan leende. Det är förmodligen svårare än att få visum till Ryssland!
Jag är rädd att jag inte kan komma med någon kvalificerad gissning som svar på er fråga. Jag ber er ha överseende. Jag kan verkligen inte ge er något svar. Jag är inte företrädare för Europeiska unionens råd på detta område. Jag ägnar mig inte åt spekulationer, och jag skulle föredra att inte spekulera i denna fråga. 

Talmannen.
   – Eftersom de behandlar samma ämne kommer följande frågor att tas upp tillsammans.
Håller rådet med om att produktionen av biobränsle bör ske på ett hållbart sätt som inte äventyrar den biologiska mångfalden eller omvandlar naturliga livsmiljöer till intensivt brukad mark och som garanterar att hela produktionscykeln både inom och utanför EU, inklusive transport av bränslet, åtminstone är koldioxidneutral? Vad tänker rådet göra för att säkra certifieringen av hållbar biobränsleproduktion?
Vilka framsteg väntar sig det österrikiska ordförandeskapet av att kommissionen lägger fram en handlingsplan för biomassa och en EU-strategi för biobränslen?
Vilka möjligheter ser det österrikiska ordförandeskapet för det europeiska jordbruket genom att man påskyndar användningen av förnybara råvaror, bland annat genom att öka användningen av biomassa och biobränslen? 
Josef Pröll,
   – Hållbar produktion av biobränsle är allmänt sett en viktig fråga inom ramen för EU-strategin för hållbar energi. Under det österrikiska ordförandeskapet har vi faktiskt medvetet betonat att det måste vara en grundläggande politisk princip för EU att göra större framsteg när det gäller hållbar produktion av biobränsle i framtiden.
I samband med handlingsplanen för biomassa och EU-strategin för biobränslen fick vi in meddelanden som diskuterades på djupet och fördes vidare av rådet som sig bör. Frågan som begrundas är hur biobränslen i framtiden ska kunna användas som tillsats eller som nya bränslen för allmänna syften. Vi anser att det är en obestridlig sanning som vi måste sprida tillsammans i EU att produktion av biobränsle och biodrivmedel av alla slag, allt från biodiesel till bioetanol, inte fungerar om det är skadligt för miljön. I vårt EU måste även produktion av biobränsle grunda sig på hållbarhetsprincipen. Efter att ha närvarat vid ett stort antal miljökonferenser de senaste månaderna kan jag säga att det också är viktigt att vi ser till att hållbarhetsprincipen beaktas i internationell handel med biobränslen, vilka produceras genom alla möjliga olika metoder och av de mest skiftande råmaterial.
Under ordförandeskapets gång och särskilt vid mötet i mars i år har vi diskuterat hur vi kan ge EU:s energipolitik en ny riktning, särskilt när det gäller bränslen. I en slutsats från den 8 juni i år efterlyste rådet och kommissionen förslag om hur man kan främja en kostnadseffektiv och hållbar användning av biomassa för uppvärmning och kylning, en omarbetning av de rättsliga bestämmelserna som gäller för animaliska biprodukter, användningsområden för biprodukter från jordbruket och livsmedelsproduktion som källor till förnybar energi eftersom biogas kommer att bli en färskvara i framtiden, samt en utvärdering av en möjlig utsträckning av bestämmelserna om energigrödor till alla medlemsstater. Dessa är hörnstenar för den framtida energiförsörjningen. Det är mycket viktigt, särskilt i efterdyningarna av utvidgningen av EU, att de tio nya medlemsstaterna omfattas.
Kommissionen har också kungjort sin avsikt att lägga fram ett meddelande om energigrödor i slutet av 2006, vilket jag anser vara ett centralt datum, och att detta meddelande ska innehålla praktiska förslag för denna bransch. Vad jag vill säga är att i jordbruksreformen 2003 planerade vi för att använda 1,5 miljoner hektar hållbara råmaterial till alla möjliga alternativa energiformer på alla områden med hållbarhet i åtanke och för att skapa en ny inkomstkälla för landsbygdsområden i EU. Men i dag står det tydligt att vi långt ifrån utnyttjar alla dessa 1,5 miljoner hektar till fullo.
Potentialen finns där och kan till och med öka ytterligare, och vi väntar med intresse på resultatet av utvärderingen och kommissionens förslag. Inom både rådet (jordbruk) och rådet (miljö) kommer vi under de kommande månaderna och åren att behöva fundera ordentligt på utmaningarna med en hållbar energipolitik eftersom en hållbar och förnybar energiproduktion är avgörande för EU:s energioberoende och kommande projekt inom energiproduktion. 
Fiona Hall (ALDE ).
   – Tack, herr rådsordförande! Det gläder mig mycket att det österrikiska ordförandeskapet har varit särskilt aktivt i denna fråga.
Jag vill bara ta upp frågan om certifiering, som ingick i min ursprungliga fråga. I morse nämnde kommissionsledamot Andris Piebalgs under en frågestund att det ska införas intyg för säkerställande av hållbarheten för biobränsle. Det har säkerligen förekommit oro över illegal avverkning och över att det är svårt att få certifiering att fungera i praktiken, även om det ser bra ut på papperet. Jag skulle vara tacksam om ni kunde ge mig lite fler detaljer om detta. 
Agnes Schierhuber (PPE-DE ).
   – Herr rådsordförande! Varmt välkommen! Jag vill fråga er om rådet funderar över hur mycket mer som ska investeras i forskning och utveckling inom detta specifika område. Jag är övertygad om att denna slags energiproduktion kommer att skapa arbetstillfällen i landsbygdsområden och därmed hjälpa till att förverkliga Lissabonstrategin. Förfogar ordförandeskapet över några ungefärliga uppskattningar av hur många nya arbetstillfällen detta kommer att skapa i landsbygdsområden? 
Josef Pröll,
   . – Låt mig börja med er första fråga, fru Schierhuber, som handlade om certifiering och märkning. När vi nu skapar en ny energipolitik för EU är detta något helt nytt, inte bara i EU utan i världen. Det kommer att bli vår uppgift att se till att vi får hållbara alternativa energileveranser från andra delar av världen genom att införa certifieringssystem eftersom vi anser att allt det ni har nämnt, skövlingen av regnskogen och produktionen av palmolja enligt miljökriterier och sociala kriterier, inte är önskvärt.
Ett antal angreppssätt håller på att antas. I Österrike har vi till exempel definierat tvärvillkor som vi har tagit från jordbruksreformen som grundval för energiproduktionen och också för blandningen av biodiesel och bioetanol. Till följd därav kan allt som produceras i enlighet med miljökriterier, sociala kriterier och produktionsvillkor samt EU-standard tillsättas oavsett från vilken del av världen det kommer ifrån. Under de kommande veckorna kommer frågan att komma upp i WTO också om hur certifiering och rättsliga grunder ska genomföras för att uppfylla internationella handels- och WTO-krav. I samband med detta kommer en detaljerad granskning att krävas. Kommissionsledamot Andris Piebalgs är sannerligen inte mindre energisk än EU-tjänstemännen och de ansvariga på nationell nivå när det gäller att få klarhet i denna fråga för att den inte ska avgöras innan tiden är mogen som har skett tidigare och som bara lett till att vi har förlorat rättsliga tvister och därmed förlorat marknaden. Certifiering och märkning är centrala frågor.
När det gäller er andra fråga om forskning, utveckling och ramprogrammet för forskning så kommer alternativ energi att betonas mer i infrastrukturen som helhet som en del av strategin för innovation och forskning, från utvinning av råmaterial till produktion och teknikens användning av det. Inom området för forskning och utveckling planerar vi också att ägna mycket mer kraft åt att driva detta.
Låt mig ta upp frågan om arbetstillfällen. Vad bedömer man kommer att hända om man litar mer till alternativa energiformer? I egenskap av jordbruks- och miljöminister i mitt land har jag den strategiska fördelen av att befinna mig i en situation som alla parter absolut vinner på eftersom användningen av alternativa energikällor inte bara leder till en minskning av koldioxid och därmed utgör ett betydande bidrag till att nå Kyotomålen, utan dessutom innebär att resurserna utnyttjas till fullo i landsbygdsområdena, särskilt de mer isolerade i EU, och leder till att nya arbetstillfällen skapas där. De studier som EU och andra organ har gjort pekar på 30 000 nya arbetstillfällen om vi är konsekventa i vår strävan att nå alternativa energimål. 
Georgios Papastamkos (PPE-DE ).
   – I EU:s biobränslestrategi fastställs mål för EU och skyldigheter för medlemsstaterna. Emellertid finns det stora skillnader mellan medlemsstaterna när det gäller teknisk utveckling, marknadsstorlek, produktionsskala och bränslemarknadsstrukturer. Därför vill jag fråga rådet om denna politik kanske borde ses över? Införandet av skyldigheter är kanske olämpligt med hänsyn till de aktuella ekonomiska och tekniska förutsättningarna? 
Josef Pröll,
   – Vad ni talar om är något som inte bara gäller EU:s energipolitik utan också de sätt som nationalstaterna uppfattar EU-mål och uppnår dem. Allt jag kan säga är att när det gäller det frivilliga målet med 5,75 procent för biobränslen är det fler och fler länder som nu sluter upp bakom det. Österrike har uppnått detta mål genom bindande lagstiftning. Ungrarna är helt klart intresserade, och även i Tyskland har lagstiftningsprocessen redan dragits i gång för att uppnå detta mål.
Så mycket görs, och jag är mycket optimistisk när det gäller sannolikheten för att medlemsstaterna konsekvent ska genomföra målen som fastställts i både biobränslestrategiplanen och biomassaplanen. Emellertid medger jag att detta ofta inte endast handlar om politisk vilja utan också om tendenserna i prisutvecklingen för fossila bränslen, som ständigt signalerar att vi har slagit in på rätt väg. I diskussioner med våra motparter upprepar vi alltid att det inte räcker med att strategier utvecklas på EU-nivå, utan de måste också genomföras av nationalstaterna. En del går framåt medan andra släpar efter, men i slutändan går vi alla i rätt riktning. Jag är mycket optimistisk. 
Glenis Willmott (PSE ).
   – Biomassa är en mycket viktig form av energi, och den utgör 65 procent av den förnybara energi som används i EU. Den totala andelen förnybar energi som används i EU har dock legat kvar på 6 procent sedan 1990. Håller därför det österrikiska ordförandeskapet med om att all realistisk, gemensam energipolitik bör innefatta användande av kärnkraft? 
Josef Pröll,
   . – Jag kan inte annat än hålla med er om att satsningen på förnybara energikällor sannerligen inte är en fråga förbehållen energipolitiken, utan den måste få stöd av en politik för utbud av råmaterial, det vill säga jordbruks- och skogspolitik, biomassa och jordbruksproduktion, samt av åtgärder inom miljöpolitik, ekonomisk politik och skattepolitik. Vi måste ha klart för oss att vad vi behöver för att uppmuntra till produktion är striktare bindande jordbruksmål. Därtill kommer kommissionens förslag att tas upp till debatt i slutet av året, och det är mycket bra. Vi utvärderar var vi står och vad vi har potential för. I juni, innan vårt ordförandeskap avslutas, kommer vi att ge oss in i debatten om en skogsbruksstrategi för EU och om en bedömning av hur skogar kan komma att användas i framtiden. Inom ekonomisk politik och skattepolitik på nationell nivå måste också hänsyn tas till förnybar energi oavsett om det gäller grön energi, stöd till uppvärmning, stöd i form av utrustning och infrastruktur eller forskning och utveckling. Detta är en uppgift för oss alla tillsammans, men det händer otroligt mycket på detta område. 
Andreas Mölzer (NI ).
   – Det är välkänt att det för närvarande är något dyrare att producera biobränsle än att använda fossila bränslen, och därför gavs skattelättnader för alternativa bränslen. Följden av detta är betydande årliga ökningar på kring 26 procent. Kommer inte den obligatoriska blandning som kommissionen lanserar att resultera i att oljeindustrin i större utsträckning vänder sig till leverantörer av billig råolja som Brasilien och att våra jordbrukare i EU missgynnas än mer i framtiden? 
Josef Pröll,
   . – Jag ser det inte på det viset. Att tillhandahålla svaren är en fråga för EU och för oss alla. Tidigare försökte jag visa hur man kan hantera frågan om certifiering. När det gäller genomförandet gjorde vi i Österrike så att en blandning av 5,75 procent blev obligatorisk, och det kommer vi att uppnå i oktober 2008.
Genom att göra detta har vi kommit en mycket lång väg. Anläggningar för att producera biodiesel och etanol installeras, och därmed skapas också arbetstillfällen. Bara i min provins ger en ny etanolfabrik nu upphov till arbetstillfällen för 180 personer. Detta är vad vi har gjort, och vi tar ansvaret för det. I anvisningarna har vi också klargjort att de blandade produkterna måste ha producerats i enlighet med EU-standard på det sociala, miljörelaterade och jordbruksrelaterade området. Om det är möjligt att producera en produkt av detta slag i Brasilien, då konkurrerar Brasilien med oss. Men även om Brasilien förmår göra det utgör det långa transportavståndet en av de faktorer som hämmar Brasiliens konkurrenskraft.
Således befinner vi oss i en position där vi kan svara mot detta, och vi kan göra det genom certifiering och genom beslutsamma åtgärder på marknaden, vilka vi måste utvärdera och försvara på WTO-nivå. Vad vi inte önskar är att inrätta en hållbar energipolitik i EU bara för att sedan importera produkterna. Våra tio nya medlemsstater, till vilka vi snart får lägga till Rumänien och Bulgarien, ger oss en otrolig potential med ett mycket stort antal marklotter som kan användas för energiproduktion i stället för livsmedel, och jordbruksspecifikationerna har valts ut för att göra detta möjligt. 
Talmannen.
   – Fråga nr 8 från Eoin Ryan har utgått.
Kommissionens förslag till Euro 5-förordning om förorenande utsläpp från personbilar och lätta fordon är inte särskilt ambitiöst, i synnerhet inte vad gäller gränsvärdena för kvävedioxid från dieselfordon.
Vad har rådet gjort i denna fråga? Vilka framsteg gjordes under det österrikiska ordförandeskapet? 
Josef Pröll,
   . – Det österrikiska ordförandeskapet har redan genomgått flera debatter om den viktiga frågan om hur man ska minimera och begränsa föroreningarna från fordon i trafik. Vi inledde förhandlingar utifrån kommissionens förslag med syftet att införa progressiva regler på längre sikt för avgaser och med avsikten att dessa regler inte bara skulle tillfredsställa kraven inom miljöpolitiken, vilket är avgörande mot bakgrund av dagens diskussion om hållbarhet, utan också ge EU:s industri säkerhet för förhandsplanering av teknisk utveckling. Båda dessa syften kan uppnås genom att man på medellång sikt för in strikta tröskelvärden för utsläpp från till exempel dieselfordon.
Det var med detta i åtanke som förhandlingarna fördes på rådsnivå i hoppet om att nå en politisk överenskommelse i rådet i juni 2006, det är mycket snart, utifrån antagandet att detta var möjligt med avseende på tidsplanen, särskilt när det gällde parlamentet. Sammanfattningsvis framgick det av förhandlingarna att en stor majoritet av medlemsstaterna har uttalat sig positivt om detta mål. Det är redan bestämt att målet kommer att bli föremål för slutliga och bindande diskussioner i samband med fastställandet av Euro 6-gränser. Förhandlingarna åtföljdes på det österrikiska ordförandeskapets initiativ av två specifika informationsseminarier för medlemsstaterna. Det första ägde rum i februari och handlade huvudsakligen om de tekniska möjligheterna för miljökraven för att eliminera partiklar från fordonsavgaser, särskilt kväveoxider från dieselbilars avgaser, och ett andra seminarium kommer att hållas den 22 juni.
Naturligtvis kommer vi att arbeta konsekvent med att driva denna fråga. Det är av yttersta vikt att både luftstrategin och genomförandet av Euro 5 och Euro 6 diskuteras vid nästa möte i rådet (miljö) i slutet av juni. Vi vill anta ett ambitiöst angreppssätt till dessa frågor. Inför diskussionen om PM10-frågan, om partikelföroreningar, särskilt i Centraleuropa, och om kväveoxidnivåer är det viktigt att otvetydiga regler införs eftersom vi måste ha klart för oss att vad vår industri behöver är säkerhet för att kunna planera med framförhållning och att den konkurrerar globalt med andra fordonstillverkare, varav en del redan har föreslagit några mycket ambitiösa lösningar.
I takt med utvecklingen av dessa frågor vill vi gå framåt till förmån för miljön och för livskvaliteten i EU och också med tanke på hälsan för de människor som bor i de drabbade områdena. Därför kommer vi att försöka hålla den svåra balansen mellan å ena sidan Euro 5 och Euro 6 som perspektiv och också kanske Nx och PM10 som medel för att nå miljömål och å andra sidan vår önskan att EU:s bilindustri ska fortsätta att vara konkurrenskraftig. Det är denna väg vi har stakat ut, och vid rådet (miljö) kommer vi att behöva diskutera dessa två frågor, luftstrategin och Euro 5, samt framtidsutsikterna för dem på djupet, och flera ledamöter av kommissionen kommer att vara närvarande när vi gör det. 
Othmar Karas (PPE-DE ).
   – Först vill jag säga att jag är mycket tacksam för precisionen i era svar; det är en frisk fläkt. Sedan vill jag också veta vad ni menar när ni talar om ”progressiv” och ”långsiktigt” i samband med planeringen, och om ni har några andra avsikter i åtanke när det gäller tunga bruksfordon. 
Josef Pröll,
   . – I dag kan jag bara rapportera om den allmänna stämningen när det gäller de specifika kraven. Det huvudsakliga resultatet av rådets allmänna debatt var att miljöministrarna enhälligt välkomnade förslaget till en drastisk sänkning av gränsvärdena för partiklar till 5 mg per kilometer för privata dieselfordon, medan kommissionens sänkning med 20 procent av kväveoxidgränsvärdena ansågs otillräcklig.
Så ser det ut för närvarande i debatten som kommer att fortsätta i juni. En stor majoritet av medlemsstaterna har redan sagt att de är för en andra fas av minskning av kväveoxider för Euro 6, det vill säga att inta ett mer ambitiöst förhållningssätt till kväveoxidminskning. Vi anser att detta är att ha kommit mycket långt när det gäller tröskelvärden för partiklar samtidigt som man har en vision redan nu för hur man ska garantera industrin säkerhet för att kunna planera inför framtiden, till och med bortom Euro 5. Detta innebär att man inte antar Euro 5 just nu, oavsett detaljerna i gränsvärdena, och sedan ger man sig in på nästa debatt om två eller tre år. Men vi måste ge industrin en signal om hur det kommer att bli i framtiden, och jag anser att det är vettigt, vilket också blir vårt förhållningssätt. 
Paul Rübig (PPE-DE ).
   – Euro 5 är ett stort steg i rätt riktning. Vi måste också se hur många procents minskning vi klarar av och över vilken tidsperiod. Är det någon som har någon aning om tidsplanen och övergångsperioderna på detta tidiga stadium? 
Josef Pröll,
   . – När det gäller tidsplanen och övergångsperioderna är det förmodligen för tidigt för att säga något om detta, även om jag för en dialog med flertalet medlemsstater. Vårt problem i den senaste allmänna debatten var att vi vägleddes av kommissionens specifikationer och använde dem som grund för utvärderingen, men vi har ännu inte kommit dithän att jag kan sammanfatta mötet för er när det gäller procentuella minskningar och över vilka tidsperioder de skulle genomföras. Emellertid är det min avsikt att teckna en vision som sträcker sig över ett antal år, ett årtionde till och med, och markera de ungefärliga stadierna för det praktiska genomförandet och redan nu fastställa de ytterligare stegen i genomförandet av Euro 6. Det tydliga budskapet är således att vi, i stället för att försöka slutföra Euro 5 med en simpel kompromiss för att sedan omedelbart börja om med något nytt, framför allt vill skapa ett omisskännligt riktmärke.
Talmannen.
Kan rådet uttala sig om hur mycket ekonomiskt stöd EU kommer att ge till skogsbruksprogram i Europa i allmänhet och på Irland i synnerhet, särskilt för finansieringsperioden 2007–2013?
Josef Pröll,
   . – När det gäller skogsbruket i EU vill vi i juni, före slutet av det österrikiska ordförandeskapet, visa vägen genom att öppna en debatt om en skogsbruksstrategi för EU. Detta är ett ämne som vi ännu inte haft några gemensamma debatter om, men som har blivit än viktigare för oss sedan beslutet om att främja landsbygdsutvecklingen genom Europeiska jordbruksfonden för landsbygdsutveckling gör det möjligt för medlemsstaterna att genomföra ett utvecklingsprogram mellan 2007 och 2013 för landsbygdsområden som inbegriper skydd av skogsområden. Avsikten är, och detta är viktigt, att denna skogsbruksåtgärd särskilt ska främja skogsbrukets konkurrenskraft, såsom fastställs i artikel 20, och främja förvaltningen av skogsmark.
Jag påminner parlamentet om att medel som kan användas i detta syfte på nationell nivå kommer att samfinansieras av gemenskapen och medlemsstaterna såsom preciseras i EU-förordning 1698/2005.
Gemenskapens bidrag till en skogsbruksstrategi och stöd till skogsbruket kommer att uppgå till ungefär 50 procent och 55 procent med övre gränser som fastställts på ett tydligt sätt i bilagan till förordningen. Det totala stödbeloppet som kommer att beviljas skogsbruksprogram på Irland till exempel för perioden 2007–2013 planeras av de ansvariga myndigheterna som kommer att skicka in sina planer på hur de nationella resurserna ska fördelas och för samfinansiering av EU enligt lagstiftningen om landsbygdsutveckling. 
Seán Ó Neachtain (UEN ).
   – Jag vill tacka rådsordföranden för svaret. Jag vill fråga honom om han anser att biprodukter från den europeiska skogsindustrin kan få spela en viktig roll i framtiden för tillhandahållande av förnybara energikällor. 
Josef Pröll,
   . – Jag ser det scenariot som absolut nödvändigt. I EU får vi inte göra det slags misstag som vi ibland har gjort på nationell nivå i till exempel energipolitiken när man har diskuterat ambitiösa mål och uteslutit allt annat. Hur stor bör den förnybara energins del av energikakan bli? Vad vi verkligen behöver är en utvärdering av potentialen. Vilken långsiktig potential finns det för produktion av förnybar energi från biomassa, virke, biogas, vindkraft eller vatten i EU? Vilken är den faktiska potentialen när hänsyn har tagits till hållbarhet, och på vilka sätt vill vi tillföra medel till landsbygdsutveckling för att utnyttja denna potential på energimarknaden så att resurserna utnyttjas på ett bra, effektivt och kostnadseffektivt sätt?
Detta är vad skogsbruksstrategin, som vi nu sätter i gång med, och handlingsplanen för biomassa som redan är i gång ska göra det möjligt för oss att diskutera. Det finländska ordförandeskapet kommer att göra skogsbruksstrategin till en av sina centrala prioriteringar, och nu i juni spelar vi öppningstakterna till den. Resurserna måste betonas mer i debatterna, inte minst i debatterna om landsbygdsutveckling, som vi gör i Österrike. Eftersom 47 procent av vår landyta är skogsbevuxen kommer vi i framtiden att prioritera en hållbar tillgång på biomassa som råmaterial genom att bland annat använda medel för landsbygdsutveckling och ett program särskilt avsett för detta. 
Talmannen.
Enligt artiklarna 2 och 6 i EG-fördraget skall miljöskyddet ses som ett övergripande mål. Förordning (EG) nr 2152/2003(1) om övervakning av skogar och miljösamspel i gemenskapen, kommissionens meddelande om en skogsbruksstrategi för Europeiska unionen (KOM(1998)0649 slutlig) och Europaparlamentets resolutioner om naturkatastrofer (bränder, torka och översvämningar) – regionala utvecklingsaspekter (2005/2193(INI)), miljöaspekter (2005/2192(INI)) och jordbruksaspekter (2005/2195(INI)) bör även beaktas i detta sammanhang. Enligt uppgifter från FN har naturkatastroferna inom EU förorsakat 65 000 människors död och kostat 124 200 miljoner euro.
Vad ämnar ordförandelandet Österrike göra för att garantera en hållbar utveckling av de europeiska skogarna? 
Josef Pröll,
   . – Gemenskapsåtgärderna för att främja en hållbar förvaltning av skogarna i EU är en del av den europeiska skogsbruksstrategin som består av flera komponenter, nämligen landsbygdsutveckling, skydd och övervakning av skogar, bevarande av biologisk mångfald och lindring av effekterna av klimatförändringen.
Skogen fyller ett stort antal olika funktioner, och landsbygdsutvecklingspolitiken är, liksom jag sa när jag svarade på den föregående frågan, huvudverktyget för att genomföra skogsbruksstrategin på gemenskapsnivå. Under rubriken för landsbygdsutveckling för perioden 2000–2006 ställde gemenskapen totalt kring 4,8 miljarder euro till det europeiska skogsbrukets förfogande, vilket motsvarade 10 procent av de totala anslagen till landsbygdsutveckling. Därutöver föreskriver den nya förordningen ytterligare åtgärder för skogsbruket som en del av stödet till landsbygdsutveckling mellan 2007 och 2013. Detta innebär ett uppriktigt åtagande när det gäller skogsbruket och såväl producenter som konsumenter inom skogsbruket.
Vilka är dessa framtida stödområden inom skogsbruket som vi hänvisar till? Ett är till att börja med skogsplantering på odlad mark, det inledande inrättandet av skogsbrukssystem i jordbruket på jordbruksmark, första skogsplanteringen på obrukad mark, utbetalningar inom ramen för Natura 2000, skogs-miljöutbetalningar, återställandet av skogsbrukets potential, införandet av förebyggande åtgärder och också stöd till icke-produktiva investeringar.
När vi bestämmer vilken riktning vi ska ha i framtiden är det viktigt att vi inte glömmer bort en sak i debatten om skogsbruksstrategin, nämligen att skogen har en funktion att fylla när det gäller biologisk mångfald inom djur- och växtliv, att den erbjuder ett rum för rekreation, att den spelar en roll för miljön, att den hjälper oss att hantera klimatförändringen och att den utgör grunden för hållbara energiformer samtidigt som den spelar en oerhört stor roll i EU:s ekonomi. Det är av yttersta vikt att detta tas i beaktande i sin helhet, och i skogsbruksstrategin måste det också föras en omfattande diskussion om dessa frågor. 
Emanuel Jardim Fernandes (PSE ).
   – Naturligtvis är jag nöjd med ert svar. Men med tanke på miljöskyddsansvaret och parlamentets resolutioner om naturkatastrofer och deras följder för regioner, miljön och jordbruket, med detaljerade beskrivningar av tragedin som gjorde sig mest påmind förra året i EU:s medelhavsregion, särskilt i Spanien och mitt land Portugal, och som orsakades av den pågående förstörelsen av stora skogsområden och som ledde till ett högt pris i form av mänsklig hållbarhet, avbefolkning av landsbygdsområden samt tillväxten och utvecklingen i dessa områden, vill jag fråga er, herr Pröll, om det finns några fler …
Josef Pröll,
   . – Ledamotens fråga gäller särskilt en region där skogsbruket historiskt sett varit problemfyllt, särskilt med avseende på skogsbränder och allt annat som ger upphov till problem kring Medelhavet, och det är klart att skogsbruksstrategin inte bara kan vara en strategi för de EU-länder som har ett produktivt skogsbruk och stora skogsområden, utan att vi samtidigt måste beakta de problematiska aspekter som ledamoten har tagit upp.
Jag tar det därför för givet att man under det finländska ordförandeskapet och de efterföljande ordförandeskapen kommer att ge mycket stor uppmärksamhet till bland annat skogsplantering, miljöåtgärder och förebyggande av skogsbränder i de länder och regioner som ni, herr Fernandes, har hänvisat till. Vi måste också tänka ut lämpliga åtgärder för de mest missgynnade regionerna, och för mig är det viktigt att vi gör detta. Skogsbruksstrategin är inte bara tänkt att vara till för länder som Sverige, Finland och Österrike, utan den ska också beakta alla omständigheter i hela EU. 
Reinhard Rack (PPE-DE ).
   – För att anknyta till er hänvisning till Natura 2000 som en av de möjliga källorna till beskogningsstrategier är det återkommande problemet med detta att ett mycket stort antal markägare stod där med skyldigheter medan en del av dem inte fick någon som helst hjälp att utföra dem. Finns det utrymme i programmet eller i budgetramen för ekonomiska medel för att bemöta detta? 
Josef Pröll,
   . – Herr Rack! Detta är fråga för genomförandet på nationalstatsnivå snarare än för EU, men det är viktigt i skogsbruksstrategin, i Natura 2000 och alla andra åtgärder som får konsekvenser för egendom, vilket skyddsåtgärder för djur och växter förvisso får, att lokala markägare görs delaktiga i åtgärdernas utformning och praktiska genomförande. Detta är en uppgift för dem som ska genomföra Natura 2000 i praktiken. Brist på erfarenhet har inneburit att många misstag har begåtts, och av den anledningen har Natura 2000 i den vidaste bemärkelsen fått dåligt rykte. Men i de regioner och länder där den har genomförts på ett bra sätt, inte bara genom en dialog med markägarna för att utforma förvaltningsplaner utan också med ett lämpligt urval av utbetalningar som erbjuds, där har systemet varit effektivt. Det går att peka på ett antal exempel på detta, men vad som krävs är att markägarna görs delaktiga i utvecklingen av strategin och förvaltningsplaner. Det får inte heller råda några tvivel om vad som erbjuds, nämligen att om miljön ska användas, då måste en lämplig ersättning ges för detta i skogen. 
Talmannen.
Sedan 2001 har den allvarliga skumningen av vattnet i floden Rába, som flyter över gränsen mellan Österrike och Ungern, gett upphov till allvarliga problem på grund av naftalinsulfonat-föroreningar. Föroreningarna orsakas av det österrikiska företaget Boxmark i Jennersdorf och Feldbach samt företaget Schmidt i Wollsdorf som släpper ut avfallsvatten över gränsvärdena. Ungern har vid flera tillfällen protesterat (österrikisk-ungerska gränsvattenmyndigheten, gemensamma regeringssammanträden, civila m.m.) mot denna verksamhet som pågått i fem år och som skadar miljön och invånarna. På fem år har ingenting hänt och den österrikiska miljöministern har bett om ”tålamod”. Hur avser Österrike att som EU:s ordförandeland föregå med gott exempel för övriga medlemsstater? Hur kommer landet att uppfylla sina rättsliga skyldigheter angående kvaliteten på ytvatten och Helsingfors-konventionen om skydd och användning av gränsöverskridande vattendrag och internationella sjöar?
Josef Pröll,
   . – Den fråga som jag försöker besvara i egenskap av rådsordförande är inte bara mycket specifik, utan det är också en fråga som jag måste ge ett svar på som nationell minister i synnerhet. Genom antagandet av direktiv 2060/EG kom parlamentet och rådet överens om ett heltäckande regelverk för gemenskapsåtgärder inom ramen för vattenpolitik. Syftet med direktivet är bland annat att progressivt minska utsläppen av farliga ämnen i vatten. I direktivet föreskrivs att medlemsstaterna ska samarbeta när det gäller gränsöverskridande vattendrag, ett område där kommissionen kan agera medlare om så krävs.
När det gäller den specifika frågan om floden Rába kan jag bara rapportera att skumningen av vattnet uppkommer i floden då och då, att det är i mycket hög grad begränsat till ett område och framför allt, att det inträffar nedströms från översvämningsområden. Hittills har man inte kunna påvisa att skumningen har haft någon skadlig verkan på floden Rábas vattensystem, men Österrike har ändå, inte minst som resultat av mina experters insatser, beskrivit det kemiska tillståndet i den drabbade delen av floden Rába som i riskzonen för att inte hålla en god vattenkvalitet i rapporten där föroreningen och dess konsekvenser analyseras i enlighet med artikel 5 i vattendirektivet om upprättandet av ett regelverk för gemenskapsåtgärder inom ramen för vattenpolitik. I enlighet med bestämmelserna i EU:s vattendirektiv görs nu flera provtagningar i syfte att bestämma orsakerna, omfattningen och möjliga lösningar på problemet för att ge en säker grund till åtgärdsprogrammet.
Jag kan försäkra er att jag, från min utgångspunkt, är ytterst intresserad av att hitta en lösning på problemet inom ramen för den gemensamma vattenpolitiken i EU genom ett organiserat och positivt förhållande till vår ungerske granne. Jag kommer att göra allt som står i min makt för att problemet ska tas på allvar och för att man ska närma sig en lösning som också gynnar Ungern i samråd med de ansvariga tjänstemännen i regionerna, särskilt i de två österrikiska federala provinserna. Jag är ytterst intresserad av en lösning. Jag kommer att se till att den kommer till stånd, och jag har redan vidtagit åtgärder i Österrike för att så ska ske. 
Péter Olajos (PPE-DE ).
   – Herr talman, herr minister! Jag vill tacka er och den österrikiska regeringen för vad ni har gjort och för ert löfte om att från och med den 1 juli kommer det förorenade vattnet från läderfabriken i Jennersdorf inte längre att släppas ut i floden Rába. Jag tror att vi är överens om att gränsen mellan Österrike och Ungern är ett grönt bälte av ett särskilt slag och att det bör bli en plats för ekoturism. Därför vill jag fråga er om vi inte också skulle kunna lösa problemet med det geotermiska projektet i Fürstenfeld som förorenar floden Lapincs (Lafnitz) via floden Feistritz. 
Josef Pröll,
   . – I båda dessa fall och särskilt när det gäller floden Rába har vi tillsammans inrättat bilaterala kommissioner för att se till att era invändningar tas om hand, så att ni kan se till att förbättringar görs genom att ni uppger ett datum och en viss fabrik. Jag har också tagit kontakt med de berörda regionala myndigheterna direkt.
Jag har ett stort intresse i detta, och jag kommer att se till att vi lyckas i båda fallen eftersom jag i egenskap av miljöminister i Österrike har ett lika stort intresse av att få göra min röst hörd i era förfaranden när det gäller till exempel kärnkraftverket i Pacs. Eftersom vi är grannar har vi gemensamma intressen i regionen. Det handlar om att ge och ta, och jag är säker på att så kommer att bli fallet när det gäller vatten i lika hög grad som det redan är fallet när det gäller kärnkraft. 
Paul Rübig (PPE-DE ).
   – Eftersom Österrike naturligtvis är välkänt för rena sjöar och floder vore det intressant att veta hur EU-bestämmelserna förhåller sig till de österrikiska. Är inspektionerna striktare på EU-nivå än i Österrike? 
Josef Pröll,
   . – Jämfört med vattnet i andra länder är kvaliteten på det österrikiska vattnet mycket god. Problem uppstår visserligen emellanåt – det råder inget tvivel om det – och tillsammans med Ungern måste vi arbeta för att finna lösningar på dem, men på det hela taget är vattnet i Österrike av ypperlig kvalitet, vilket kan mätas mot de normer som anges i Europeiska unionens direktiv om badvatten.
Under en av de första debatter som jag, som färsk minister, tilläts delta i, vid det första mötet i rådet (miljö) i mars 2003, diskuterade vi för första gången badvattendirektivet, i vilket dessa normer anges. Följaktligen kan jag i dag inför kammaren säga att vi ständigt har kunnat förbättra kvaliteten på det rinnande vattnet och att vattnet i alla österrikiska sjöar lämpar sig att bada i och, i de flesta fall, även att dricka. Det kostade oss miljontals euro i investeringar i reningsverk, men är likväl viktigt. I samma anda som gav oss den utvecklingen vill vi göra gemensam sak med Ungern och arbeta för att lösa problemen i floden Rába. 
Talmannen.
Medelhavet är det viktigaste turistmålet i hela världen. Naturrikedomen i området är samtidigt föremål för en rad aktiviteter av många slag, och därför av stor ekonomisk och social betydelse för alla medlemsstater i unionen och för länderna i regionen som helhet.
Den kontinuerliga nedgraderingen av miljön, som årligen registreras av Europeiska miljöbyrån och som fram för allt föranleds av det urbana och industriella avfallet och av sjöfartsverksamheten, har bland annat drabbat naturrikedomen och lett till en förvaltning av fiskeresurserna som inte är hållbar med tanke på miljön. Vilka åtgärder ämnar rådet vidta, utöver främjandet av det regionala samarbetet i handlingsplanen för Medelhavet inom ramen för FN:s miljöprogram, dels för att effektivt genomföra gemenskapens lagstiftning inom EU:s territorium, dels för att främja tillämpning av gemenskapens regelverk i frågor som rör skydd av miljö och hav i länderna kring Medelhavet? Godkänner rådet införandet av förpliktigande klausuler och åtgärder i avtalen om partnerskap med länderna i Medelhavet samt i anslutning till Barcelonaprocessen? 
Josef Pröll,
   . – Såsom bestämt upprepades i rådets årliga framställning till vårmötet i mars 2005 prioriterar rådet bland annat Europeiska gemenskapens praktiska metoder att tillämpa miljölagstiftningen och kravet på att ytterligare förbättra EU:s beslutsfattande, med ett balanserat hänsynstagande till relevanta ekonomiska, sociala och miljömässiga faktorer.
Europa–Medelhavskonferenserna behandlar regelbundet de komplexa frågorna kring Medelhavsområdets miljöhållbarhet, och som ett led i genomförandet av slutsatserna från de två Europa–Medelhavskonferenserna om miljöfrågor, som hölls i Helsingfors i november 1977 och i Aten i juli 2002, inriktas insatserna på att fastställa en strategisk ram och främja ett gemensamt synsätt och gemensamma initiativ för att stärka de institutionella och tekniska resurserna i regionen. Den främsta avsikten med detta är att ägna större uppmärksamhet åt synergieffekter med andra program än vad som tidigare har varit fallet.
Vid den sjunde utrikesministerkonferensen den 30–31 maj 2005 i Luxemburg stöddes återigen kommissionens initiativ för att befria Medelhavet från föroreningar till 2020, ett initiativ som syftar till att angripa samtliga föroreningskällor, däribland industriutsläpp, kommunalt avfall och avloppsvatten från tätbebyggelse, i avsikt att förbättra möjligheterna att utveckla turismen, öka fiskbestånden och göra säkert dricksvatten tillgängligt för miljontals människor i dessa regioner, och EU:s partner i Medelhavsområdet skulle stödjas i detta genom tillhandahållande av lämplig finansiering. De mål som jag har räknat upp fick stöd vid Europa–Medelhavstoppmötet i Barcelona. Dessutom restes krav på att utarbeta en tidsplan för att befria Medelhavet från föroreningar till 2020 och på att ta hänsyn till jämförbara erfarenheter av hållbar utveckling som redan gjorts i Östersjö-, Medelhavs- och Svartahavsregionerna.
Fem handlingsplaner har framförhandlats och antagits formellt inom ramen för den europeiska grannskapspolitiken, nämligen med Israel, Jordanien, Marocko, Tunisien och den palestinska myndigheten. Förhandlingar om liknande planer pågår med Egypten och Libanon, med ett särskilt och trängande intresse för miljöskydd och vattenförsörjning, men även för rening av avloppsvatten, EU:s erfarenhet av miljökonsekvensbeskrivningar och Europeiska miljöbyråns arbete. Vår avsikt har i alla händelser varit att ett mer djupgående bilateralt samarbete bör omfatta att genomföra multilaterala miljööverenskommelser om skydd för Medelhavet. 
Antonios Trakatellis (PPE-DE ).
   – Herr talman, herr minister! Tack för svaret. Som ni sa är Medelhavet det främsta turistmålet, och havsmiljöpolitiken är därför ytterst viktig.
Avser rådet därför att använda de förfaranden som ni nämnde, såsom partnerskap och Barcelonaprocessen, för att främja något liknande den ramhavsstrategi som redan främjas i Europeiska unionen genom det tillämpliga direktivet? Jag frågar eftersom det redan finns en strategi i direktivet i fråga. Avser vi alltså att främja denna strategi genom våra partnerskap i Medelhavsområdet? Jag anser att detta skulle göra havsmiljöskyddet mycket mer effektivt. 
Josef Pröll,
   . – Jag anser definitivt att vi inom partnerskapsavtalets ram måste ägna större uppmärksamhet åt frågan vilken form de finansiella medlen bör ha. Mekanismer fanns på plats redan tidigare för att hjälpa Medelhavsregionen som helhet att fullgöra sina mångahanda och nödvändiga funktioner och tillgodose de behov som har samband med regionens särdrag och svagheter, inte minst i ekosystemet. Rådet måste verkligen ta frågan om direktstöd under förnyat övervägande. 
Talmannen.
   – De frågor som på grund av tidsbrist inte hade besvarats skulle erhålla skriftliga svar (se bilagan).
Frågestunden är avslutad.

Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är ett betänkande (A6-0194/2006) av Paolo Costa för utskottet för transport och turism om förslaget till Europaparlamentets och rådets förordning om gemensamma skyddsregler för den civila luftfarten (KOM(2005)0429 – C6-0290/2005 – 2005/0191(COD)). 
Jacques Barrot,
   Mina damer och herrar! Vi har här ett lagstiftningsförslag som kommissionen och Europaparlamentet betraktar som ett viktigt initiativ.
Förslaget, som kommissionen antog den 22 september 2005, är viktigt eftersom kampen på alla fronter mot terrorhotet förblir en prioritering och eftersom vi behöver dra rätt lärdomar av den nuvarande lagstiftningens genomförande. Vi måste fortsätta att söka efter sätt att förbättra skyddet för den europeiska allmänheten och att mer effektivt förena säkerhetskraven med de operativa behoven hos alla berörda parter, oavsett om dessa är offentliga myndigheter, flygplatser eller flygbolag.
I den gällande lagstiftningen, som utarbetades i största hast efter terroristattackerna den 11 september 2001, fastställs skyddsregler för den civila luftfarten. Syftet med föreliggande förslag är att konsolidera den lagstiftningen på grundval av senare erfarenheter. De gällande bestämmelserna är tämligen detaljerade, vilket blir tydligt när vi försöker införa ny teknik eller göra systemet mer flexibelt i avsikt att ta itu med specifika risker.
Mot bakgrund av erfarenheten har det blivit uppenbart att det behövs en förenkling. Utan att det påverkar tillämpningen av subsidiaritetsprincipen anser kommissionen att en harmonisering av säkerhetskraven i Europeiska unionen är oundgänglig, och harmoniseringen sker i den europeiska civila luftfartens intresse. Vi måste infria den förväntningen.
De erfarenheter som vunnits genom kommissionens inspektioner har visat att några bestämmelser i förordningen måste förtydligas ytterligare. Kommissionen har föreslagit en ombalansering av de kanaler genom vilka dess genomförandebefogenheter utövas inom ramen för kommittéförfarandet, så att den kan reagera snabbare på tekniska förändringar och öka sekretessen för bestämmelser som måste förbli utanför offentligheten.
Jag är övertygad om att detta reviderade förslag om luftfartssäkerhet, ifall det antas, inte bara kommer att ge allmänheten bättre skydd, utan även kommer att utgöra en konsoliderad ram som motsvarar en bra avvägning mellan utvidgningen av kontrollåtgärder för att motverka specifika risker och minimeringen av deras inverkan på verksamheten, med vederbörlig hänsyn tagen till samtliga parters intressen.
Jag konstaterar med tillfredsställelse att argumentationen bakom kommissionens initiativ återkommer i det förslag till betänkande som i dag har framlagts för oss och att man inriktar sig på de specifika operativa krav som blivit uppenbara.
Paolo Costa har utfört ett mycket värdefullt arbete, och jag vill tacka honom för hans utmärkta betänkande och för den samarbetsvilja som han visade i kontakterna med kommissionen.
Eftersom jag känner till kommissionens förslag, åsikterna i rådet och de ändringsförslag som Europaparlamentet har lagt fram till förslagets mest tekniska del, har jag gott hopp om att en överenskommelse snabbt kan komma till stånd. 
Paolo Costa (ALDE ),
   Herr talman, herr kommissionsledamot, mina damer och herrar! Jag hoppas att vi i kväll kan göra framsteg med denna förordning och dess innehåll, vilket skulle göra det möjligt för oss att fullborda en lagstiftning som man tog initiativet till efter terroristattackerna den 11 september. Det är helt riktigt att alla konsekvenser av den erfarenheten bör granskas och att vi bör förbereda oss ännu bättre på att hantera den situation som nu utvecklar sig.
Jag skulle vilja belysa endast två aspekter av vårt arbete, eftersom kommissionens förslag är utmärkt och behövde förtydligas endast på ett fåtal punkter och vidareutvecklas på en enda punkt.
Förslaget behövde förtydligas i fråga om åsikten att vi kan vara säkra på att uppnå god luftfartssäkerhet endast med ett gemensamt system som ger en säkerhetsnivå som garanteras av varje flygplats och varje flygbolag.
Systemet som helhet har omdefinierats i just den riktningen. Tanken att förverkliga ett gemensamt säkerhetssystem är väsentlig om vi ska kunna erbjuda alla europeiska och utomeuropeiska medborgare som flyger i vårt luftrum och använder våra flygplatser starkast möjliga skydd.
Jag anser att en punkt har förbisetts ända sedan 2002, nämligen att vi, om åtminstone en grundläggande gemensam säkerhetsnivå ska införas i hela Europa, även måste ordna effektiva finansieringsmekanismer. Stödet för sådan finansiering kan ha två upphov och härrör antingen från en allmän uppfattning att vi måste försvara oss mot eventuella terroristattacker eller från individuell rädsla genom att varje passagerare som sådan skapar efterfrågan på ytterligare säkerhet.
I Europa finansieras för närvarande dessa åtgärder på ytterst mångskiftande sätt och inte nödvändigtvis särskilt rättvist eller korrekt. Det är anledningen till att vi har insisterat – och fortsätter att insistera – på behovet av att fastställa regler för finansieringen av dessa grundläggande säkerhetsåtgärder, med möjligheten att omfördela finansieringen lika mellan de två upphoven i åtanke. Detta är föremålet för det ändringsförslag som vi har lagt fram och som stöddes av en stor majoritet i utskottet, och jag hoppas att det i morgon kommer att godtas även här i kammaren. Med vårt ändringsförslag uppmanar vi därför kommissionen att komma med vissa tekniska förslag i frågan. Europaparlamentet kommer å sin sida att göra allt för att ändringsförslaget ska godtas.
Jag är medveten om att detta är en känslig fråga i rådet, men anser att det är väsentligt – om säkerheten verkligen betraktas som ett högsta gott och som ett primärt mål – att skapa rätt förutsättningar för att garantera den.
Just eftersom situationen i fråga om säkerhetsfinansieringen i Europa för tillfället är högst mångskiftande är det viktigt att se till att frågan förtydligas, att medborgarna förstår vad de betalar för och att de säkerhetsmärkta medlen används öppet och effektivt.
Under arbetet med de gemensamma reglerna har vi även fått inrikta oss på detaljfrågor som är föremål för stor offentlig uppmärksamhet, såsom problemet med säkerheten ombord. I detta hänseende föreslår parlamentet att ett förbud införs mot att bära vapen ombord, utom i särskilda och vederbörligen godkända fall.
Jag anser att detta är en godtagbar lösning och hoppas att parlamentet i morgon kommer att hjälpa till att ta betänkandet och förordningen framåt. 
Romano Maria La Russa (UEN ),
   Herr talman, mina damer och herrar! Jag är glad över förslaget till förordning om gemensamma skyddsregler för den civila luftfarten. Om förordningen antas kan vi hoppas på mer samarbete inom unionen, så att vi kan leva i ett tryggare Europa.
Jag stöder tanken på ett gemensamt säkerhetssystem med syfte att göra ytterligare kontroller onödiga om medlemsstaterna är någorlunda säkra på att de grundläggande skyddsreglerna har följts på ursprungsflygplatsen. Det är dock beklagligt att vederbörlig hänsyn inte har tagits till yttrandet från utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor, som jag är föredragande för och som faktiskt antogs med mycket stor majoritet.
Jag anser att medlemsstaterna bör ges möjlighet att tillämpa strängare säkerhetsåtgärder både internt och inom ramen för bilaterala förbindelser med tredjeländer, om de skulle anse dem nödvändiga på grundval av rimliga riskbedömningar. Sådana strängare åtgärder bör i alla händelser vara proportionerliga och stämma överens med medborgerliga fri- och rättigheter samt fria marknadsprinciper, vilket påpekas i det yttrande som jag har utarbetat.
Jag anser att kommissionen bör begränsa sig till att fastställa miniminormer och utföra kontroller i form av såväl regelbundna som oanmälda inspektioner, och menar att det är överdrivet att kommissionen själv ska kunna besluta huruvida en stat får fortsätta att tillämpa strängare bestämmelser eller inte.
Dessutom gläder det mig att utskottet för transport och turism, åtminstone på området åtgärder ombord, har funnit det lämpligt att ta med mitt ändringsförslag om att vidga definitionen av ”passagerare som riskerar att uppträda störande” till personer vars beteende ger upphov till verklig oro.
Jag är mycket glad över att mitt ändringsförslag där kommissionen uppmanas att utarbeta en årlig rapport om tillämpningen av nationella säkerhetsprogram har godtagits. Kort sagt ansåg jag att förslaget måste godtas, även av utskottet för transport och turism, eftersom det syftar till att göra de olika programmen till föremål för en årlig rapport från kommissionen till Europaparlamentet och de nationella parlamenten i vilken de senare informeras om såväl tillämpningen av de nationella säkerhetsprogrammen som de resultat som uppnåtts genom den nya förordningen. 
Philip Bradbourn,
   . – Herr talman! Sedan den nuvarande mandatperioden inleddes har jag arbetat på ett flertal betänkanden om säkerhetsfrågor inom transportsektorn. Jag har noterat att vi alltid har exakt samma debatter, vare sig betänkandet handlar om hamnar eller, som i detta fall, flygplatser och luftfart. Olika industrier ställs inför olika hot som gör olika säkerhetsåtgärder nödvändiga. Men det betänkande som vi har framför oss i dag kommer förmodligen att påverka säkerheten för Europas medborgare i hög grad. Jag välkomnar i stort detta förslag.
Det är absolut nödvändigt med tydliga regler för säkerheten på Europas flygplatser. Jag ser dock – och detta är min personliga uppfattning – vissa bekymmer med några av åtgärderna. För det första försöker kommissionen att skaffa sig mer makt i det förslag som vi har framför oss. Det jag hänvisar till är frågan om särskilda säkerhetsåtgärder. Dessa i allmänhet kortsiktiga säkerhetshöjningar, som grundas på nationell information, bör inte behöva kommissionens godkännande innan de genomförs. Kommissionen har inte något system för att dela information, och enligt min uppfattning bör den inte heller ha det. Därför har man inte möjlighet att utföra denna uppgift effektivt.
Just denna ställning skulle i vissa fall kunna äventyra själva säkerheten. Det är upp till medlemsstaterna att besluta om extra åtgärder. Kommissionens roll bör vara att samordna, inte föreskriva.
Frågan om inrikesflygets säkerhet hör inte hemma i denna förordning. Det rör sig återigen om åtgärder för enskilda regeringar och deras egna lufttrafikföretag. Mitt största bekymmer är förslaget som ingår i några av de ändringsförslag som antagits i utskottet om utökning av befogenheterna för Europeiska byrån för luftfartssäkerhet till att innefatta säkerhet.
När byrån för luftfartssäkerhet ursprungligen inrättades enades man allmänt om att den skulle hantera frågor som rör trygghet, och inte ha något inflytande på säkerheten. Jag minns tydligt de problem som denna definition orsakade i vissa språk. Sedan dess har byrån för luftfartssäkerhet inte visat sig vara kompetent ens på detta arbetsområde. Jag förstår inte varför den ska få extra befogenheter, med tanke på detta misslyckande.
Jag ser trots dessa reservationer fördelarna med gemensamma säkerhetsnormer i hela unionen. I och med det ökade terrorhotet mot luftfarten i dag måste och bör förbättringar inom säkerheten uppmuntras. Jag har alltså, med stöd av ett antal kolleger, lagt fram några ändringsförslag, i vilka inte bara föremålen för min oro tas upp, utan föremålen för allas oro inom denna industri.
Jag hoppas att vi kan finna en genomförbar lösning på dessa frågor. För den fortsatta säkerheten för alla EU:s medborgare krävs gemensamma normer, inte en drakonisk lagstiftning. 
Saïd El Khadraoui,
   . – Herr talman, herr kommissionsledamot, mina damer och herrar! Allra först vill jag tacka föredraganden, Paolo Costa, och övriga skuggföredragande för den enastående laginsatsen. Frånsett några smärre detaljer kan vi mer eller mindre instämma i allting, eller åtminstone det väsentliga, och vi kommer från parlamentets sida att kunna lägga fram en kraftfull ståndpunkt. Sedan den 11 september är säkerhet naturligtvis – mer än någonsin – en viktig fråga, och det behöver inte sägas att luftfarten kräver särskild uppmärksamhet från vår sida, med tanke på den potentiella förödande effekten av attacker där flygplan är inblandade.
För min grupp betyder detta att vi alltid måste eftersträva den högsta skyddsnivån, men att denna måste åtföljas av en tillräcklig öppenhetsnivå och respekt för medborgerliga fri- och rättigheter. Skyddsinsatserna och de därmed sammanhängande kostnaderna måste stå i proportion till säkerhetsriskerna. Mot den bakgrunden bör den expertkommitté som utfärdar genomförandebeslut enligt denna ramlagstiftning inte helt enkelt ges fria händer att lägga fram förslag utan att möta invändningar. Ändringsförslag 61, som formellt sörjer för inrättande av en rådgivande grupp för berörda parter, är därför viktigt. Vi anser att inte bara branschen, utan även andra organisationer bör kunna sitta med i denna grupp, däribland passagerarsammanslutningar och, möjligen, organisationer som kan ge råd om medborgerliga fri- och rättigheter. Vi begär också att en årlig rapport utarbetas om tillämpningen av denna förordning.
Ett andra inslag som vi är överens om och som föredraganden redan har nämnt är att det bör klargöras vem som ska stå för kostnaderna för säkerheten på flygplatserna. I förlängningen bör naturligtvis även fördelningen av säkerhetskostnaderna i transportsektorn som helhet klargöras. Är det kunderna, branschen eller kanske regeringen? Det måste naturligtvis bli en kombination av de tre, men det viktiga är att vi försöker införa samma EU-regler överallt. Vi diskuterade detta under ett tidigare möte, herr kommissionsledamot. Ni förmodas lägga fram ett initiativ till sommaren, och vi motser det med spänd förväntan.
En viktig förbättring i kommissionens förslag är att kapitlet om säkerhet ombord på civila luftfartyg har lagts till. Det handlar bland annat om den omtalade beväpnade säkerhetspersonalen ombord på luftfartyg. I princip motsätter vi oss förekomsten av vapen i luftfartyg, eftersom det kan få förödande konsekvenser om de missbrukas eller om olyckor inträffar. Vi är inte anhängare av dessa åtgärder som sådana. Problemet är att nyttjandet av säkerhetsansvarig personal är en sak för medlemsstaterna att besluta om, och så kommer det också att bli i framtiden. Några länder, däribland Frankrike och Förenade kungariket, har redan använt sådan personal, medan andra, såsom Grekland och Spanien, inte har gjort det. Mot den bakgrunden välkomnar vi denna nya åtgärd som ett tillfälle att reglera frågan åtminstone delvis på EU-nivå, genom att till exempel införa enhetliga förfaranden och stränga säkerhetsbestämmelser eller genom att sörja för gränsöverskridande utbildning.
Vi har också lagt fram två ändringsförslag. Det första är ett formellt ändringsförslag om flygplatsen i Gibraltar, vilket syftar till att få texten att överensstämma med befintliga överenskommelser. Det andra är ett ändringsförslag där vi begär att ett europeiskt system inrättas för certifieringen av utrustning som används för flygplatsskyddet, till exempel röntgenapparater och liknande. Frågan bör angripas på EU-nivå, inte minst på grund av att alla medlemsstater inte har den sakkunskap som behövs för att göra rätt val i fråga om säkerhetsutrustningen, som blir ständigt modernare. Vidare är labyrinten av normer en belastning för branschen i Europa jämfört med branschen i USA. Jag skulle vilja be om ert stöd även i fråga om detta. 
Marios Matsakis,
   . – Herr talman! Förutom att gratulera Paolo Costa till hans utmärkta betänkande vill jag uppmärksamma parlamentet på fyra områden där det finns anledning till oro i förhållande till säkerheten inom den civila luftfarten som, enligt min uppfattning, inte har hanterats i tillräcklig mån varken inom den befintliga eller den föreslagna lagstiftningen.
Det första har att göra med att förbättringar av de åtgärder som syftar till att förhindra att obehöriga personer kommer in till flygbesättningens kabin inte har tagits med i det förslag som övervägs. Sådana åtgärder täcks för närvarande bara av ICAO:s bestämmelser. Dessa bestämmelser är olyckligtvis föråldrade och i behov av revidering som grundas på erfarenhet. Sådan erfarenhet kan exempelvis hämtas från den tragiska olyckan med Helios jetflygplan i Grekland förra sommaren, då 121 människor dog. Vid det tillfället förlorade de två piloterna medvetandet på grund av syrebrist, och en flygvärd, som själv var utbildad pilot, kunde inte ta sig in i förarkabinen i tid för att förhindra olyckan på grund av det system med säkerhetslås på dörren till förarkabinen som tillämpas för närvarande.
Det andra orosområdet rör försöket att vidga definitionen av en ”passagerare som riskerar att uppträda störande” till att innefatta människor vars uppträdande riskerar att utgöra en källa till ett farligt störningsmoment. Detta är välkommet, men den vanligaste typen av störande passagerare – den berusade passageraren – tas olyckligtvis inte upp här. Det görs heller inga försök att förebygga sådana situationer: man fortsätter att servera passagerarna stora mängder alkohol, kostnadsfritt på många flygningar. Det mest logiska vore att förbjuda alkohol under flygningar.
Det tredje orosområdet rör screening vid sökande efter eventuella vapen. Passagerarna är förbjudna att bära på saker som man bara med mycket livlig fantasi kan föreställa sig skulle kunna användas med ont uppsåt, som exempelvis nagelsaxar. Ändå är glasflaskor med exempelvis alkoholhaltiga drycker tillåtna ombord på planet. Jag behöver inte påpeka att en trasig flaska som greppas om flaskhalsen är ett mycket farligt vapen i händerna på en våldsman. Det vore förståndigt att inte tillåta glasflaskor i passagerarkabinen.
Det fjärde orosområdet är den kontroversiella frågan om säkerhetsvakter. Den allmänna inställningen hos lagstiftarna är att inga beväpnade säkerhetsvakter bör vara närvarande under flygningar. Det huvudsakliga argumentet för detta är den påstådda katastrofala risken för att ett vapen oavsiktligt ska avfyras under en flygning. Detta är inte korrekt. Vissa länder, som exempelvis Israel, har haft beväpnad personal under många år på de nationella flygbolagens flygningar, och jag känner inte till att några sådana olyckor har skett hittills. Moderna vapen, som exempelvis pistoler av typen ”double action” med inbyggda, avancerade säkerhetsmekanismer kan inte avfyras oavsiktligt, och även om de kunde det skulle det med största sannolikhet inte orsaka en krasch. Skjutvapen har faktiskt använts vid ett flertal tillfällen ombord på flygplan, och ändå har inte detta faktum påverkat flygförmågan på något allvarligt sätt. Närvaron av beväpnade vakter på flygplan skulle å andra sidan kunna vara av avgörande betydelse för att motverka en kapningssituation, och det skulle säkerligen verka mycket avskräckande på tanken att över huvud taget försöka utföra en kapning. 
Eva Lichtenberger,
   . – Herr kommissionsledamot, herr talman, mina damer och herrar! Vi har diskuterat flygsäkerheten under lång tid, och det med all rätt. Det är knappast förvånande att den behövde förbättras med hänsyn inte bara till det som hände den 11 september 2001, utan även till vår erfarenhet av andra terroristdåd ombord på flygplan.
Vi hade en stor dispyt om hur detta skulle finansieras – vilket är avgörande för att uppnå säkerhet – bara för att sedan fråga oss vem som ska stå för kostnaderna.
Hela utskottet och alla parlamentsledamöter skulle dock ha tyckt att det varit till stor hjälp om vi redan i början av debatten hade haft tillgång till kommissionens dokument om processen för översyn av de åtgärder som vidtagits som svar på händelserna den 11 september 2001. Det skulle utan tvekan ha gjort våra diskussioner enklare och gett oss många fler valmöjligheter.
Likväl är det rimligt att vidta gemensamma grundåtgärder på säkerhetsområdet. Det är i alla händelser mer öppet än en konfrontation mellan olika nationers ytterst skiljaktiga metoder att hantera detta, som kan – och jag säger avsiktligt ”kan”, även om många sannolikt förstår vad jag talar om – missbrukas för att snedvrida konkurrensen eller utesluta vissa rutiner.
När det gäller de finansiella arrangemangen finns det en framtidsfråga som vi måste inrikta oss på, och Saïd El Khadroui har redan nämnt den. Vi kan inte nöja oss med lufttransporter när vi diskuterar vem som ska ansvara för säkerhetsåtgärder i samband med storskalig transportinfrastruktur. Vi måste även konstruera ett finansieringsupplägg som innebär att alla transportmedel behandlas lika, så att vi inte redan från början förmånsbehandlar vissa av dem i finansieringen av säkerhetsåtgärder eller när det gäller i vilken utsträckning de ska finansieras genom biljettförsäljningen, av skattebetalaren, av flygbolagen eller av andra organ.
Den europeiska allmänheten har all rätt att förvänta sig öppenhet i fråga om detta. Det är ett grundkrav.
Med anledning av vad Marios Matsakis hade att säga i saken anser jag att diskussionen om behovet av att utestänga vissa passagerare är fullt berättigat. Alkoholpåverkade passagerare är en aspekt av detta, men förslagets ursprungliga innebörd var att begränsa det till asylsökande som skickas hem eller till fångar med skyddsvakt. Det fanns ett trängande behov av att utvidga begreppet under diskussionerna i utskottet.
När det gäller beväpnad personal ombord är jag mycket bestämd. Jag anser inte att närvaron ombord av beväpnad personal bidrar till ökad säkerhet, av den enkla anledningen att det finns omständigheter då detta kan betyda att det finns ytterligare ett vapen tillgängligt ombord för terrorister eller för personer som planerar eller vill begå terroristdåd.
Låt mig dock avsluta med en positiv kommentar: tanken på en användarkommitté är ett mycket viktigt steg i rätt riktning, och jag hoppas att sådana kommittéer kommer att ha en positiv inverkan på hur åtgärder vidareutvecklas. 
Erik Meijer,
   – Herr talman! En harmonisering av skyddsbestämmelserna för den civila luftfarten kan höja säkerhetsnivån. I detta hänseende måste vi se till att den demokratiska kontrollen är tillräcklig över de beslut som fattas inom ramen för kommittéförfarandet och som därför till stor del förblir utanför offentligheten och utanför parlamentets kontroll. Eftersom sådana beslut berör känslig och sekretessbelagd information är det förståeligt att man skulle vilja hålla dem utanför offentligheten, men det gör det så mycket viktigare att parlamentet ingående kan granska de genomförandeåtgärder som överenskoms bakom stängda dörrar.
Gruppen Europeiska enade vänstern/Nordisk grön vänster stöder därför ändringsförslagen 61 och 62, som sörjer för demokratisk tillsyn. Vi anser att det vore bra om den rådgivande gruppen inte begränsades till yrkesorganisationer, utan utvidgades till att omfatta företrädare för passagerarorganisationer och för grupper som främjar skyddet för medborgerliga fri- och rättigheter.
En annan aspekt som särskilt fångade vår uppmärksamhet är den beväpnade säkerhetsansvariga personalen ombord. För att undvika godtycklighet och olyckor i framtiden är det nödvändigt att utarbeta gemensamma regler för användningen av beväpnad säkerhetspersonal ombord på luftfartyg. I likhet med andra talare tvivlar jag på att säkerheten skulle öka med vapen ombord. 
Mieczysław Edmund Janowski,
   . – Herr talman, herr kommissionsledamot! Jag vill gratulera föredraganden, Paolo Costa, till hans arbete.
Vi ägnar oss i dag åt en fråga som är mycket viktig för den allmänna säkerheten, nämligen ökade skyddsåtgärder – jag upprepar skyddsåtgärder – för den civila luftfarten. Det är nästa steg för att minska de hot, särskilt terroristhot, som står i samband med användningen av civila luftfartyg för person- och varutransporter. Vi måste medge att den nu gällande förordningen från 2002 innehåller alltför många särlösningar och formella lösningar som försvårar ett flexibelt svar på operativa behov. Det är avgörande att vi behåller en lämplig balans mellan behovet av ett effektivt och därför snabbt svar och en lämplig skydds- och kontrollnivå.
Naturligtvis är det även nödvändigt att fatta de rätta besluten om kostnaden för de erforderliga åtgärderna. Det är skamligt att denna fråga inte behandlas i förslaget till förordning. Jag skulle gärna vilja höra åtminstone en uppskattning av de nödvändiga utgifterna. Det är bra att medlemsstaterna ges ansvaret för att utarbeta lämpliga planer för luftfartsskyddet. Lufttrafikföretag och operatörer ansvarar för att genomföra program och tekniska krav som garanterar rätt skyddsnivå. Dessutom krävs det lämplig personalutbildning. Vi bör även ägna uppmärksamhet åt behovet av säkerhetsnormer och inte sänka dessa i ett försök att spara pengar.
Nästa mycket viktiga fråga blir att utarbeta lämpliga överenskommelser eller avtal med länder utanför EU. Det är därför bra att artikel 17 i förordningen innehåller bestämmelser som avser just den saken. Det gläder mig att bilagan till förordningen är tydlig och har en struktur som vid behov tillåter att särskilda riktlinjer för genomförandet införs.
Jag vill ta tillfället i akt att fästa er uppmärksamhet på nödvändigheten av att använda åtgärder och metoder som inte är onödigt betungande eller till och med förnedrande för passagerarna. Detta gäller funktionshindrade passagerare och föräldrar med småbarn. Besynnerliga situationer uppstår till exempel när en passagerare får en minimal nagelfil beslagtagen och kort därefter, ombord, om han eller hon reser i , ges en kniv och en gaffel av metall.
Slutligen vill jag säga att jag är övertygad om att det förslag till förordning som kommissionen har lagt fram kommer att förbättras tack vare antagandet av en rad mycket förnuftiga ändringsförslag, vilket jag stöder – och jag talar för gruppen Unionen för nationernas Europa. Kanske känner ni till att en mor lär ha sagt till sin son, som var pilot: ”Flyg bara sakta och lågt.” Jag skulle i stället vilja säga: ”Låt oss flyga snabbt och så högt som krävs, men låt oss alltid flyga säkert.” 
Georg Jarzembowski (PPE-DE ).
   – Herr talman, herr kommissionsordförande! En del av det som min kollega Philip Bradbourn hade att säga var hans personliga uppfattning. Jag kan försäkra kammaren och kommissionsledamoten om att gruppen för Europeiska folkpartiet (kristdemokrater) och Europademokrater – med undantag för ett ändringsförslag – står helt bakom Costabetänkandet, och jag tar tillfället i akt att åter tacka utskottsordföranden och föredraganden för deras mycket konstruktiva samarbete.
Jag vill bara säga några ord om två besynnerligheter i kammarens ändringsförslag. För det första anser jag att kostnaderna för alla säkerhetsåtgärder på flygplatser bör delas mellan dem som använder flygplatserna och medlemsstaterna, eftersom de åtgärder som vidtas på flygplatser inte i första hand gagnar den enskilde passageraren, utan tjänar till att avvärja faror för oss alla. Detta är traditionellt en av statens funktioner, och staten bör betala för att det görs. Låt mig som jämförelse – och det kan i kväll vara en mycket passande sådan – påpeka att man i mitt hemland, i samband med fotbollsmatcher, har hundratals poliser i tjänst före, under och efter matchen, utan att en enda åskådare behöver betala en eurocent för det. Om kostnaden för att skydda folk mot fara på fotbollsmatcher alltså bärs av det allmänna, då borde detsamma – åtminstone delvis – gälla på flygplatser.
För det andra måste vi en gång för alla se till att systemet med en enda säkerhetskontroll införs vid flygningar inte bara inom Europeiska unionen, utan även mellan Europeiska unionen och säkra tredjeländer. Det är verkligen inte godtagbart att någon som anländer till Frankfurt med flyg från Israel måste genomgå en andra säkerhetskontroll innan han eller hon reser vidare till Hamburg, och detsamma är sant i fallet med USA. Det måste vara möjligt att låta människor som anländer från ett säkert land slippa genomgå nya säkerhetskontroller när de byter flyg inom en EU-medlemsstat. Detta vore en vettig uppgörelse, och jag hoppas att vi, tillsammans med kommissionen och rådet, kommer att anta den. 
Inger Segelström (PSE ).
   – Herr talman, herr kommissionsledamot, ledamöter! Jag vill tacka Paolo Costa för ett bra betänkande. Jag välkomnar att plenum nu reviderar den befintliga förordningen som antogs omedelbart efter terroristattacken i New York den 11 september 2001. Jag ersätter Ewa Hedkvist Petersen i utskottet. Jag var skuggföredragande i utskottet LIBE och lade där fram de ändringsförslag som utskottet antog och som skall gå till omröstning imorgon, vilka handlar om skillnaden mellan post och traditionell frakt och om skyddet mot terroristattacker.
Vi behöver ökad säkerhet men också balans med fri- och rättigheter. Att få sin post utdelad på ett väl fungerande sätt och inom rimlig tid är en viktig rättighet för alla medborgare inom EU, särskilt för dem som bor i glesbygd eller utanför städer och tätorter. Flera medlemsstater har postflyg, vilket inte har samma hotbild som annat flyg. Utdelningstiden får inte bli flera dagar, vilket skulle vara mycket negativt ur ett medborgarperspektiv. Med ändringsförslagen om post och posttjänster garanteras att medborgarna inte kommer att få försämrad postservice på grund av förordningen.
Jag vill också kommentera ändringsförslag 22 om passagerare som riskerar att uppträda störande eller har ett uppenbart onormalt beteende. Det är viktigt att klargöra att vi inte menar personer med fysiskt eller psykiskt handikapp. Vi har ju gjort flygtrafiken tillgänglig för alla, både med ramper och hjälpmedel. Jag menar inte att denna förordning skall stoppa detta.
Det är också viktigt med tydliga och strikta regler för när flygbolagen får ha vakter ombord. Betänkandet klargör avvägningen bra mellan å ena sidan kampen mot den ohyggliga terrorismen som har drabbat flygtrafiken, och som vi vill skydda oss emot, och å andra sidan en skyddad och funktionell luftfart och post- och godshantering. Bifall till betänkandet. 
Kyriacos Triantaphyllides (GUE/NGL ).
   – Herr talman! Det är nu uppenbart att de åtgärder som vidtas som ett led i kampen mot terrorismen i viss mån är oundvikliga. Det står dock även klart att åtgärderna kan bli överdrivna och inskränka de medborgerliga rättigheterna för dem som de förmodas skydda. Det viktigaste är att det finns effektiva mekanismer som fungerar som säkerhetsventiler så att kränkningar av medborgerliga fri- och rättigheter undviks. Lagens bokstav är viktig och måste kontrolleras, men dess tillämpning måste också kontrolleras. Det är dock oroande att fler och fler befogenheter överförs till unionens centrum, särskilt till kommissionen. Subsidiariteten undergrävs sakta men säkert. En annan fråga som framträder är hur den information som samlas in och sprids kommer att hanteras och vem som kommer att ha tillgång till den.
Allt detta har sagts tidigare i samband med liknande åtgärder med liknande syfte. Vi har våra förbehåll, men erkänner även unionens rätt att skydda medborgarna. Våra meningsskiljaktigheter ligger alltså endast i den använda metoden. 
Stanisław Jałowiecki (PPE-DE ).
   – Herr talman! Det sägs att säkerhetsåtgärderna aldrig kan bli för många. I själva verket har detta blivit en ofta använd truism.
Men är det verkligen så? Stämmer det att ju fler säkerhetsåtgärderna är, desto mindre är risken att utsättas för fara? Jag undrar naturligtvis detta med anledning av en fråga, som diskuteras hetsigt till och med i dag, nämligen möjligheten att i den civila luftfarten använda särskild säkerhetspersonal med rätt att bära vapen. Jag menar absolut att det bör råda ett kategoriskt och otvetydigt förbud i detta fall. Det beror inte bara på att användningen av dessa vapen – om än självklart bara för att försvara passagerare och besättning – i sig själv utgör en fara i den tämligen bräckliga miljön inuti ett flygplan, utan det finns även ett annat skäl, nämligen att vapen kan provocera passagerare som i övrigt kanske har gått ombord på planet utan aggressiva avsikter. Detta gäller särskilt psykiskt instabila personer. När allt kommer omkring kan det även finnas sådana passagerare ombord på flygplan.
Det förefaller också olyckligt att saken inte behandlas vare sig i kapitel 10.4 i bilagan eller i ändringsförslag 79. Jag upprepar att jag är för ett totalförbud mot vapen ombord på luftfartyg. Någon frågar kanske ”Hur blir det i extraordinära situationer då det finns ett misstänkt hot om fara?” På det skulle jag svara att ett sådant flyg över huvud taget inte bör tillåtas lyfta, utan måste ställas in. Jag för min del skulle sannerligen inte vilja vara med på det flyget. 
Inés Ayala Sender (PSE ).
   – Herr talman! Jag vill börja med att tacka Paolo Costa för detta betänkande. Det sätter fingret på de aspekter som utelämnades i den första förordningen, som efter den fruktansvärda attacken den 11 september utarbetades av de olika institutionerna med lovvärd hastighet och reaktionsförmåga.
Vid den tidpunkten utelämnades dock viktiga aspekter under en behandling som genomfördes som en reaktion på något som skulle visa sig bli ett viktigt ögonblick för säkerheten. Det är också ett faktum att Paolo Costa, i de ändringsförslag som lagts fram till kommissionens förordning som nu etablerats som en ramförordning under tiden som bidragen kommer från kommittéförfarandet och gjorda erfarenheter, förbättrar – enligt min mening – de viktigaste aspekterna: de som rör de berörda parternas oro och intressen, både vad gäller medlemsstaterna, flygbolagen och flygplatserna, liksom de frågor som ännu inte behandlats och som avser finansiering och som ligger Paolo Costa så nära om hjärtat, och där han har gjort stora framsteg.
Vi anser att Paolo Costas förslag har en poäng. Men i hans iver att förbättra förordningen har han skapat viss förvirring, nämligen när det gäller klausulpaketet som handlar om tillämpningen av all lagstiftning som rör luftfartssäkerheten vid Gibraltars flygplats och som har varit tradition sedan 1987. 
Det finns ett ändringsförslag som vi lagt fram utifrån olika perspektiv som, utan att på något sätt äventyra säkerheten vid Gibraltars flygplats, bevarar och skyddar problemet från en historisk dispyt, som just nu håller på att lösas. Jag vill därför be Paolo Costa att inte bidra med ytterligare en omstridd punkt till ett avtal som har varit under förhandling sedan december 2004 och som, när det gäller Gibraltars flygplats, kommer att hindra att konflikten upphör och neutraliseras. Vi vill därför be er anta detta ändringsförslag som helt enkelt återställer något som har varit historiskt utan att på något sätt äventyra luftfartssäkerheten. 
Christine De Veyrac (PPE-DE ).
   – Herr talman, herr vice kommissionsordförande, mina damer och herrar! Jag vill börja med att tacka vår ordförande för utskottet för transport och turism, Paolo Costa, för hans utmärkta betänkande. I hans utkast introduceras bestämmelser som utan tvivel kommer att förbättra luftfartssäkerheten.
Trots det finns det fortfarande två punkter som jag skulle vilja ta upp. Flera av er har hänvisat till den första av dem, nämligen finansieringsfrågan. Vi talar här om säkerhet, inte om luftfartssäkerhet. Med andra ord är det inte bara frågan om att skydda användare av flygtrafiken utan alla EU:s medborgare som skulle kunna bli mål för attacker där flygplan används, vilket var fallet den 11 september. Det verkar orättvist, som Georg Jarzembowski sa, att belasta flygpassagerarna med kostnaderna för dessa åtgärder, särskilt som de redan är överbeskattade i en sektor där nya skatter uppfinns hela tiden, vilket var fallet nyligen med införandet av en skatt på flygbiljetter i vissa länder. Jag anser det därför vara önskvärt att se till att inte flygresenärerna måste betala för stor del av räkningen för dessa åtgärder.
Den andra punkten jag vill ta upp är skyldigheten i ändringsförslagen 41 och 42 att medlemsstaterna ska samråda och underrätta den föreskrivande kommittén innan egna skyddsåtgärder vidtas. Även om jag förstår och respekterar idén om insyn som ligger bakom dessa ändringsförslag undrar jag över möjligheten att tillämpa sådana förslag i praktiken. Om man måste vänta på att kommittén ska sammankallas, underrättas och tillfrågas varje gång en flygplats vill sätta in en extra säkerhetsvakt tvivlar jag på att en skyldighet som tog så lång tid att uppfylla skulle befrämja luftfartssäkerheten. Det skulle säkert vara mer önskvärt att skapa en bättre balans mellan behovet av insyn och behovet att agera snabbt. 
Bogusław Liberadzki (PSE ).
   – Herr talman! Det är med stor glädje som jag ännu en gång tackar kommissionsledamot Jacques Barrot för att han föreslagit en god lösning. Den bidrar verkligen till att skapa ett säkert luftrum för Europeiska unionen. Jag vill tacka Paolo Costa, ordförande för utskottet för transport och turism, för hans betänkande. Under er vägledning har vi nått en överenskommelse på hög nivå, oavsett några få individuella reservationer.
Att skydda medborgarna ger dem en känsla av säkerhet, och att skydda luftfarten stabiliserar flygmarknaden. Det är de aspekter som jag ville betona i dag som särskilt viktiga, särskilt i de länder där marknaden fortfarande befinner sig i sin linda. I mitt land ökar lufttrafiken med cirka 30 procent årligen. Jag instämmer dock inte i synpunkten att kommissionen och Europeiska byrån för luftfartssäkerhet ska ha fått för omfattande nya befogenheter, eftersom de är nödvändiga.
Vi har fem års erfarenhet sedan den 11 september 2001. I det förslag till förordning som nämndes ovan har vi angett uppgifter för regeringar och stater, vi har definierat ansvarsområden för flygplatser och flygbolag, vi har definierat befogenheter för tjänstemän och säkerhetsansvariga och vi har även beskrivit riktlinjerna för ett acceptabelt passagerarbeteende. I förslaget till förordning anges också hur programmet ska finansieras. Jag vill varna för att betrakta en minimering av kostnaderna som ett mål i sig. Vi har trots allt ansvaret för att övervaka lufttrafikens säkerhet. Vi har heller inga invändningar mot förslaget som lagts fram av utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor. Jag anser därför att våra farhågor om restriktioner för de mänskliga rättigheterna och medborgerliga friheterna inte är helt välgrundade.
Saken är den att denna förordning kommer att få en positiv, närmast extremt positiv effekt på flygindustrins dominerande konkurrensförmåga jämfört med andra transportsektorer. 
Jacques Barrot,
   Herr talman, mina damer och herrar! Låt mig börja med att tacka utskottets ordförande Paolo Costa för hans utmärkta arbete. Tack även till alla talare, vilkas bidrag i kvällens debatt vittnar om ämnets betydelse. 
Europeiska kommissionen kan godta ett stort antal av ändringsförslagen i detta betänkande. Jag kommer att vidarebefordra den nödvändiga informationen om varje ändringsförslag via de vanliga kanalerna, herr talman.(1)
Jag vill ta detta tillfälle i akt att besvara några frågor om vapen ombord på luftfartyg. I kommissionens förslag till ändring av förordningen föreslås i kapitel 10 i bilagan olika säkerhetsåtgärder ombord. I punkt 4 anges att inga vapen får bäras ombord på ett luftfartyg såvida det inte godkänts av den berörda medlemsstaten eller föreskrivna säkerhetsvillkor är uppfyllda. Kommissionen föreslår inte att vapen ska tillåtas ombord på luftfartyg, men erfarenhet har visat att det finns fall då vapen bärs ombord på luftfartyg av statstjänstemännens livvakter eller av beväpnad säkerhetspersonal, så kallade . I enlighet med detta vill kommissionen se till att de villkor som anges i punkt 4 är uppfyllda i sådana fall. Problemet med vapen ombord är ett svårt problem där vi har försökt att hitta några riktlinjer.
Herr Costa! Kommissionen kan godkänna att man inrättar en solidaritetsmekanism för att erbjuda hjälp efter terroristattacker på det sätt som föreslås i skäl 9, men vi måste komma ihåg att konsekvenserna av en terroristhandling kan spridas långt utanför transportsektorn. Av den anledningen anser kommissionen att denna fråga bör hanteras i ett bredare sammanhang.
Låt mig gå vidare till finansieringen av säkerheten. I april lovade jag er en rapport om hur transportsäkerheten skulle finansieras. Vi håller på att färdigställa det dokumentet, som kommer att finnas till hands före sommarferierna. Rapporten kommer att beskriva den nuvarande situationen och visa vad som är önskvärt för att å ena sidan skydda allmänheten och å den andra garantera att den inre marknaden och rättvis konkurrens fungerar bra.
Enligt studien om den civila luftfartens säkerhet står för närvarande användarna till stor del för kostnaderna för säkerheten. För flyg inom gemenskapen står säkerhetsrelaterade skatter och avgifter som tas ut av regeringar och flygbolag för en eller två procent av det genomsnittliga biljettpriset. Därför är jag överens med ert utskott och er ordförande Paolo Costa om behovet av större öppenhet när det gäller skatter och avgifter. Det är så vi kan undvika riskerna för en snedvriden konkurrens.
Nästa uppgift blir att undersöka den situation som skulle kunna utvecklas om vissa medlemsstater skulle framställa ytterligare krav. Jag förstår skälen till alla dessa ändringsförslag som handlar om finansiering, men är det nödvändigt att försöka lösa alla dessa finansieringsproblem inom ramen för en teknisk förordning? Förordningen är till för att upprätta tekniska standarder för säkerheten inom den civila luftfarten. När det gäller resten stämmer det att förenklingen av vissa förfaranden kan sänka kostnaderna, men jag måste verkligen påminna Europaparlamentet om att vi måste se till att inte försena förbättringen av denna säkerhetslagstiftning. Det är därför kommissionen har betänkligheter om ändringsförslagen gällande finansiering, särskilt ändringsförslagen 35 och 43. Det stämmer att finansieringsproblemen kräver förtydliganden, men låt oss vara försiktiga så att vi inte försenar antagandet av detta reviderade utkast. Samtliga talare verkar ha erkänt dess användbarhet, särskilt när det gäller att skapa en europeisk strategi för säkerhetsstandarder.
Slutligen vill jag säga till det ansvariga utskottet att vi inte kan stödja ändringsförslagen som skulle ge Europeiska byrån för luftfartssäkerhet extra uppgifter vid denna tidpunkt. Vi kan inte begära att den i dag ska ta på sig detta ytterligare ansvar, eftersom den redan har väldigt viktiga funktioner och har vissa svårigheter med att genomföra dem med de resurser som den för närvarande har till sitt förfogande.
Trots dessa reservationer vill jag tacka Europaparlamentet och dess föredragande och utskott, eftersom vi anser att kommissionen kan godta de flesta av ändringsförslagen. Slutligen hoppas jag innerligt att vi ska kunna fortsätta mot ett snabbt antagande av detta förslag. 
Talmannen.
   – Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum på torsdag kl. 11.00.

Kommissionen kan godta följande ändringsförslag: 1, 4, 7, 8, 10, 11, 12, 13, 15, 16, 17, 24, 26, 27, 28, 29, 30, 31, 33, 34, 37, 40, 46, 47, 48, 49, 53, 55, 56, 58, 60, 61, 65, 66, 67, 68, 73, 77, 78, 82, 89 och 91.
Kommissionen kan i princip godta följande ändringsförslag: 9, 14, 18, 23, 25, 39, 42, 51, 64, 72, 79, 81 och 84.
Kommissionen kan delvis godta följande ändringsförslag: 5, 20, 21 och 57.
Kommissionen kan inte godta följande ändringsförslag: 2, 3, 6, 19, 22, 32, 35, 36, 38, 41, 43, 44, 45, 50, 52, 54, 59, 62, 63, 69, 70, 71, 74, 75, 76, 80, 83, 85, 86, 87, 88 och 90. 

Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är ett betänkande (A6-0183/2006) av Michael Cramer för utskottet för transport och turism om utbyggnad av det europeiska järnvägssignalsystemet ERTMS/ETCS (2005/2168(INI)). 
Michael Cramer (Verts/ALE ),
   . – Herr talman, herr vice ordförande, mina damer och herrar! Jag vill börja med att tacka kommissionen, utskottets sekretariat, järnvägsbolagen och järnvägsindustrin men också inte minst gruppernas skuggföredragande för det konstruktiva samarbetet, för det var också tack vare dem som det var möjligt att anta detta betänkande i utskottet för transport och turism utan att någon röstade emot eller avstod.
Syftet med ERTMS är att införliva digital teknik i järnvägarnas infrastruktur för att de tjugo olika järnvägssignalsystem som fortfarande är i bruk efter många årtionden ska kunna ersättas med ERTMS, ett enda signalsystem för alla Europeiska unionens medlemsstater. Systemet förbättrar säkerheten, minskar bygg- och underhållskostnader samt ökar kapaciteten kraftigt, samtidigt som det kraftigt sänker kostnaderna för lok, som kommer att kunna byggas i större antal. Detta standardiserade järnvägssäkerhetssystem kommer att förenkla och påskynda driftskompatibiliteten, vilket gör längre sträckor förmånligare, särskilt för godstrafik genom Europeiska unionen. Någon betydande ökning av antalet sådana resor är i dag omöjligt på grund av det tekniska och politiska lapptäcke vi har, så det lönar sig att prioritera investeringar i ERTMS och att understryka behovet av det.
Investeringar i ERTMS betraktas som investeringar i infrastruktur och behandlas som ett gränsöverskridande projekt, vilket resulterar i upp till 50 procents medfinansiering från Europeiska unionens sida. Detta gäller inte bara ERTMS-kompatibla lokomotiv utan också infrastrukturen – i alla fall de gränsöverskridande avsnitten. Jag stöder kraftigt samförståndsavtalet där Europeiska unionen och de nationella järnvägarna har kommit överens om att utrusta sex korridorer med ERTMS. Dessa korridorer är symboler för Europas återförening, och genomförandet av ERTMS i dem kommer bland annat att övervinna nationell egoism, eftersom det kommer att bli nödvändigt att tänka och agera europeiskt. Om dessa projekt skulle bli framgångsrika på kort sikt skulle det uppmuntra till nya initiativ, men vad som också är nödvändigt är att frågan hålls högst uppe på agendan och inte bara av beslutsfattarna i Europeiska unionen. Även medlemsstaterna, tillsammans med industrin, de infrastrukturansvariga och järnvägsoperatörerna måste prioritera ERTMS och dra åt samma håll.
Om tåg ska kunna färdas snabbt i framtiden utan att förstöra miljön måste viktiga ramvillkor uppfyllas. De externa kostnaderna för Eurovinjett måste internaliseras, och som ett exempel på hur det ska gå till kan vi titta på Schweiz, där vägtullarna är fyra gånger högre än i Tyskland, tas ut på alla vägar och för all godstrafik. Hittills har konkurrensen i Europeiska unionen varit orättvis. I Tyskland utgör till exempel spåravgifterna, som tillkommer utöver de massiva skattemässiga nackdelarna, en spårtull för alla tåg på samtliga linjer, medan lastbilar hittills har fått betala vägtullar endast på motorvägar och enbart om de väger mer än 12 ton. ERTMS erbjuder Europeiska unionen inte enbart en möjlighet att växa samman, utan det är även av väsentlig betydelse för utvecklingen av denna industri och dess 15 000 högt kvalificerade arbetstillfällen på medellång till lång sikt. Redan i dag är järnvägsindustrin en succé på exportfronten. Aktuella beställningar på lokomotiv från Korea, Taiwan, Indien, Saudiarabien och Kina samt infrastrukturprojekt i dessa länder pekar tydligt på marknadens möjligheter. Om ERTMS kan bygga på en tillräckligt stadig grund på den europeiska marknaden så kan den bli den globala standarden.
Jag har en vision om ett europeiskt järnvägsnät som sträcker sig från Lissabon till Tallinn, från Paris till Warszawa och från London till Aten via Budapest. Med ERTMS kommer den visionen att ta ett stort kliv framåt. Det är med det i åtanke jag hoppas att vi alla i morgon kan bekräfta utskottets röst och förkasta alla ändringsförslag som nu har lagts fram. Jag vill också be rådet att när de röstar om detta följa parlamentets exempel. 
Jacques Barrot,
   Herr talman, mina damer och herrar! Jag läste Michael Cramers betänkande noggrant och med stort intresse. Jag vill gratulera honom för kvaliteten på hans betänkande, som är resultatet av ett samarbete med alla berörda parter i järnvägssektorn. Ni sparade inte på krutet, herr Cramer! Ni nöjde er inte med att organisera en utfrågning om det europeiska tågkontrollsystemet (ERTMS), utan ni reste över hela Europeiska unionen för att ställa tekniska och politiska frågor om systemet. Ni konsulterade noggrant Karel Vinck, den europeiske samordnaren för ERTMS. Detta är anledningarna till den höga kvaliteten i det betänkande som ni har lagt fram och vilket antogs enhälligt av Europaparlamentets utskott för transport och turism.
I ert betänkande presenteras tydligt fördelarna med ERTMS, och de tre utmaningar som måste mötas om det ska kunna byggas ut framgångsrikt beskrivs.
För det första erkänns ERTMS som det bästa systemet i världen i dag för att visa förarna tillåtna hastigheter och för automatisk övervakning av de hastigheterna. Som Michael Cramer precis underströk vittnar framgången med att exportera systemet utanför Europeiska unionen till länder som exempelvis Taiwan och Korea om systemets potentiella möjligheter som exportprodukt.
För det andra är många järnvägslinjer utrustade med nationella och till och med regionala system, varav de flesta är föråldrade och inte driftskompatibla. Michael Cramer talade om ett ”lapptäcke”, vilket mycket passande illustrerar de stora skillnaderna mellan systemen när det gäller säkerhets- och utförandenivåer. För att kunna fungera på en given sträcka måste ett lokomotiv vara utrustat med lämpliga system, vilket är anledningen till att Thalystågen måste ha sju kontrollsystem ombord.
För det tredje tvekar järnvägsföretagen att investera i ERTMS, så länge det inte används i stor utsträckning i det europeiska järnvägsnätet. Och infrastrukturförvaltare kommer att tveka att investera så länge som tågen inte är utrustade för ERTMS. Som ett resultat av detta ligger det därför ofta i järnvägsföretagens intresse att vänta på att andra tar första steget. Det finns ett behov av att bryta denna tröghetscirkel och övertyga alla aktörer inom järnvägstransportsektorn om att de bör anta vad som i slutändan är en vinnande strategi för alla parter. Vi kan också lita på att Karel Vinck, den europeiske samordnaren, använder all sin övertalningsförmåga.
De stora transportkorridorerna kommer endast att kunna konkurrera om lokomotiven slipper stanna vid nationsgränserna på grund av tekniska hinder, och för det ändamålet måste gemenskapens strategi vara tydlig, vilket Michael Cramer har visat i sitt betänkande. Det är centralt att se till att ERTMS tillämpas där det är obligatoriskt, särskilt på alla nya höghastighetslinjer. EU-medel bör begränsas till järnvägsprojekt där ERTMS tas i beaktande. Stora ekonomiska incitament måste erbjudas de första infrastrukturoperatörer och de första tågoperatörer som utrustar sig med ERTMS.
Mycket arbete har lagts ned för att göra ERTMS framgångsrikt, men vi måste intensifiera våra ansträngningar, och därför är Europaparlamentets bidrag varmt välkommet.
Jag vill tacka Michael Cramer för hans arbete med detta betänkande. Vi måste dra åt samma håll, nämligen mot en konkurrenskraftig europeisk järnvägsmiljö som kan erbjuda en högkvalitativ service. Det är så vi kan flytta över delar av godstrafiken från vägarna till järnvägen för att spara energi och närma oss Kyotomålen. Allt detta kräver en modig och ambitiös strategi för införandet av ERTMS. I detta avseende stärker ert betänkande vår sak avsevärt, och av den anledningen vill jag tacka både er och Europaparlamentet. 
Georg Jarzembowski,
   . – Herr talman, herr vice ordförande! Jag hoppas att införandet av det enhetliga tågkontrollsystemet kommer att gå snabbare och hålla tiden bättre än vad vi gör, för vi är redan – ännu en gång – försenade med tjugo minuter. Jag är säker på att ni inte misstycker om jag går ganska snart, eftersom jag vill se en annan av matcherna någon annanstans.
Jag behöver inte upprepa vad föredraganden hade att säga eftersom alla grupper i utskottet lyckades uppnå kompromisser på viktiga punkter, och jag delar den uppfattning som vice ordföranden uttryckte.
Jag vill endast påpeka två saker. För det första – och det säger jag till Michael Cramer – bör vi inte tala i procentsatser, eftersom vi ännu inte vet hur mycket pengar det finns i potten för ERTMS, och eftersom vi ännu inte vet vilka projekt som faktiskt är redo att genomföras. Ett projekt – sträckan från Rotterdam till Genua – verkar visserligen vara redo, förutom den sista sträckan in till Genua. Däremot har finansiering från medlemsstaterna för de andra projekten ännu inte säkrats, och därför bör vi inte utlova någonting som medlemsstaterna är ovilliga att leverera. Såväl de som nätoperatörerna och järnvägsbolagen måste bidra med sin del. Det vi kan göra är att spä på med pengar från TEN-budgeten. Om medlemsstaterna sätter klackarna i marken kommer ingenting att hända.
För det andra hoppas jag att de medlemsstater som kan få pengar från sammanhållningsfonden eller regionfonden använder dem till ERTMS. Men om de använder pengarna för att bygga vägar och sedan klagar över att järnvägarna inte är tillräckligt organiserade och alltför långsamma, då kan jag bara säga att de har sig själva att skylla.
Med detta betänkande har vi sänt rätt budskap, och även kommissionen är redo att göra sin del, men nu hänger det på att medlemsstaterna, nätoperatörerna och järnvägsbolagen använder sig av denna medfinansiering. Om vi misslyckas med detta så har vi lyft fram en god idé, men inte uppnått någonting. Så låt oss hoppas att medlemsstaterna, gärna redan i morgon, läser rapporterna om vad vi har sagt och äntligen beslutar sig för att ge detta projekt ordentligt stöd. 
Jörg Leichtfried,
   . – Herr talman, herr vice ordförande! Först vill jag ta tillfället i akt att varmt tacka Michael Cramer för hans goda samarbete, särskilt med tanke på att detta betänkande var så tekniskt krävande och svårt. Vi har lyckats lägga fram detta betänkande för omröstning, snabbt och med precision, och det bådar gott för de europeiska järnvägarnas framtid.
Det står relativt klart varför just detta är ett sådant brådskande ärende: som Michael Cramer tidigare sa finns det i dag över 20 olika nationella järnvägssignalsystem och hastighetsövervakningssystem i Europeiska unionen. Kostnaden för detta räknas först och främst i utrymme ombord, för att inte nämna pengar, och även i att det maximerar risken för fel och utgör ett säkerhetsproblem. Det finns därmed ett massivt hinder för driftskompatibilitet, ett hinder som säkerligen – vilket Michael Cramer sa – gör järnvägssektorn mindre konkurrenskraftig, särskilt med tanke på den konstanta trafikökningen och det överhängande behovet av att flytta transportflöden från väg till järnväg. Jag hoppas att ryktet om att en vitbok snart ska dyka upp stämmer. Det planerade systemet behövs verkligen.
Vi har kunnat konstatera att systemet är genomförbart. Allt som har sagts om att det kanske inte fungerar eller att det fungerar dåligt eller liknande är rent nonsens. Det fungerar i praktiken. Det fungerar i persontåg. Det är därför det är av yttersta vikt att medlemsstaterna utan dröjsmål presenterar en strategi för konverteringen och genomförandet.
Jag vill utnyttja denna min sista chans till att påpeka att ERTMS kommer att göra mer för att förstärka järnvägsarbetarnas sociala position. Arbetena i branschen kommer att kräva mer kunskaper och bättre kvalifikationer. Därför får vidareutbildning och kvalificering av arbetare inom denna sektor inte förbises.
Låt oss se ERTMS som en stor möjlighet för järnvägstransporterna, och låt oss göra allt för att omflyttningen från väg till järnväg blir av. 
Dirk Sterckx,
   – Herr Barrot, herr Cramer! Tack för ert arbete. Ni har sagt alla de rätta sakerna i ert betänkande. Allt står beskrivet mycket tydligt. Det är något ironiskt dock att år 2006, redan en bit in i 2000-talet, håller vi fortfarande på att diskutera fördelen med ett enhetligt järnvägssignalsystem. Vid en tidpunkt då andra transportsätt har gjort mycket stora framsteg har gränsöverskridande europeisk trafik tydligen aldrig varit så viktigt för monopolen. De varken avsatte de pengar som de borde ha gjort eller bidrog med idéer för att föra frågan framåt. Det är besynnerligt att vi fortfarande diskuterar så grundläggande saker när det gäller järnväg.
Vi gläder oss åt att de infrastrukturansvariga var väldigt positiva till att införa det europeiska tågledningssystemet (ERTMS) under utfrågningen som ni organiserade. Bara det är en framgång, enligt vår mening. De skulle mycket enkelt ha kunnat vända på klacken och säga att de inte var intresserade på grund av kostnaderna och för att det handlar om några få tåg som färdas över gränsen. Det är enklare att använda lastbilar trots allt, eftersom de kan spåras via satellit. De kunde ha lämnat tågen åt sitt öde. Den entusiasm vi visar verkar inte delas av dem som verkligen bör hjälpa till att få i gång processen, nämligen medlemsstaterna, järnvägsföretagen och infrastrukturförvaltarna.
Jag ansluter mig här självklart till Michael Cramers linje, som innehåller alla de rätta inslagen. Vi måste ta hänsyn till hela korridoren, från början till slut, ända fram till den sista milen. Det måste finnas EU-medel för de gränsöverskridande sektorerna, och en korridor bör inte gynnas framför andra. Projektet måste granskas i sin helhet, och vi måste hålla ett öga på den större bilden. Det slutliga målet är att utrusta hela det europeiska järnvägsnätet eller åtminstone de centrala sträckorna. Därför måste vi hitta lite mer än 5 miljarder euro spridda över 10 år. De belopp som krävs kommer att vara betydligt större. Jag skulle vilja se om järnvägsföretagen och medlemsstaterna verkligen är beredda att lägga de pengarna på bordet, för den biten av europeisk finansiering är endast en droppe i havet. Det är ingen idé att låtsas: vi kan inte agera som om vi skulle lägga en stor hög med pengar på bordet. Vi kan inte förvänta oss mirakel med endast 1 procent av bruttonationalprodukten. Medlemsstaterna och andra vägrar att erkänna denna verklighet och tror att Europeiska unionen, även om den inte har några pengar, fortfarande bör vara den drivande kraften bakom initiativ som dessa.
Även järnvägsföretagen kommer att behöva bevisa att de medel de fått spenderas klokt, att de kommer att ta hand om och attrahera kunder med syfte att uppnå det huvudsakliga målet med ERTMS – nämligen förbättrad användning av järnvägsnätet – så att järnvägen blir ett konkurrenskraftigt transportsätt jämfört med andra transportsätt. 
Erik Meijer,
   . – Herr talman! Förr i tiden var det bara skillnaderna i spårvidd som utgjorde ett hinder för gränsöverskridande och direkta tåg. Sedan elektrifieringen har skillnaderna i spänning och säkerhetssystem delat upp järnvägsnätet ytterligare. Vi är i desperat behov av ett gemensamt elektroniskt säkerhetssystem.
Det verkar som om ett antal variationer på ERTMS kommer att bli den allmänt tillämpade standarden om 20 till 30 år. De initiala investeringarna i ERTMS har gjorts, och fler kommer säkert att följa. Säkerheten i en konstant tillväxt är en enorm fördel för industrin. Om alla vill genomföra det här systemet så tidigt som på utvecklingsstadiet kan det leda till brister och höjda priser. Dessutom är det med all sannolikhet så att den första mjukvaruversionen kommer att behöva uppgraderas under en snar framtid.
Anställda vid järnvägsföretagen kommer att behöva en hel del förberedande utbildning innan de kan börja använda ERTMS säkert. För tillfället kommer det främst att fungera som ett sekundärsystem bredvid de 20 redan prövade och provade systemen. I Nederländerna har detta redan lett till förseningar vid de nya järnvägsavsnitten. Där ERTMS tillämpas utan den typen av stöd leder det inledningsvis till stora förseningar och har följaktligen skapat kaos i tidtabellerna. I Schweiz var den genomsnittliga förseningen för tågen under de fyra första månaderna 18 minuter, och sedan förbättrades situationen bara långsamt. Dessa inledande svårigheter innebär att systemet ännu inte betraktas som en framgång av de berörda parterna. Det är därför, för att kunna göra projektet framgångsrikt, som vi måste göra en tydlig åtskillnad mellan den experimentella inledningsfasen, då systemet kan testas selektivt för att på så sätt kunna få praktisk erfarenhet, och en driftsfas då vi kan lita på det till 100 procent.
Europeiska unionen måste fokusera på denna experimentella fas med utgångspunkten att göra versionerna 2.3.0 och 3.0.0 pålitliga, och att möjliggöra vidare utveckling utan att onödigtvis fylla branschens kassakistor. Tills det kan bli helt infört måste vi se till att de prövade och provade säkerhetssystemen inte försummas och förhindra att järnvägsnätet krymper ytterligare för att man snabbt ska kunna uppnå god statistisk för ERTMS. Det enda sättet att få de nödvändiga medlen är antagligen införandet av en extra avgift för godstransporter, vilket man har gjort i Schweiz. Det är därför det tidigare beslutet om Eurovinjett måste ändras. 
Johannes Blokland,
   . – Järnvägens konkurrenskraft förhindras av ett flertal olika faktorer. Bristen på ett enhetligt säkerhets- och signalsystem är en av dem. Med tanke på den roll som järnvägen förväntas spela i den logistiska processen gläder jag mig över den uppmärksamhet som ERTMS nu får. Jag kan instämma i själva grundtanken i Michael Cramers betänkande, som täcker mycket relevanta aspekter av ERTMS, och jag delar hans uppfattning om att ERTMS är ett verktyg som kan hjälpa järnvägen att anpassa sig till framtiden.
De nuvarande tjänsterna är låsta av barriärer som förhindrar konkurrens med andra transportsätt. Några av dessa hinder kan med största sannolikhet tillskrivas historiska förhållanden inom och utanför järnvägssektorn. Existensen av nationellt inriktade säkerhetssystem är utan tvekan en del av detta. Denna fragmentering hindrar utvecklingen och genomförandet av gränsöverskridande transporter och påverkar därmed negativt konkurrenskraften hos godstransport via järnväg.
Då införandet av ERTMS kan råda bot på denna negativa aspekt är det viktigt att övergångsperioden mellan de nuvarande systemen och ERTMS hålls till ett minimum. På så sätt begränsar man ytterligare kostnader och funktionellt obehag som ett resultat av användningen av dubbla system. Det är också viktigt att vi har en ERTMS-version som fungerar adekvat. Så ser det ut nu, och jag hoppas att alla berörda parter anstränger sig för att få ett ekonomiskt berättigat och tekniskt uppdaterat system i drift nu och i framtiden.
Ett viktigt ämne i vår diskussion var den ekonomiska aspekten av att införa ERTMS. Såväl i gemenskapen och medlemsstaterna som bland järnvägsföretagen är endast begränsade resurser tillgängliga. Därför är det nödvändigt att noggrant begrunda hur de ska användas. I detta sammanhang har min grupp föreslagit ett antal ändringsförslag som understryker att i fråga om projekt bör vi stödja tydliga favoriter och mognad, både politiskt och ekonomiskt, för att på så sätt utnyttja tillgängliga medel maximalt.
Jag är också medveten om intresset för detta system utanför Europeiska unionen. Systemet innebär framtidsutsikter och mer sysselsättning för branschen. Jag anser det dock vara omöjligt att just nu göra exakta prognoser för hur det kommer att påverka sysselsättningen. Det är anledningen till ett ändringsförslag om att utöva försiktighet i detta avseende, vilket också stämmer överens med de hägrande utsikterna.
När det gäller resten gläder jag mig över den uppmärksamhet som ges betydelsen av ett helhjärtat deltagandet från berörda parter, dvs. gemenskapen, medlemsstaterna, industrin och järnvägsföretagen. Utveckling, införande samt tillämpning av ERTMS-utrustningen kan endast bli en framgång om alla parter gör sin del.
Avslutningsvis vill jag tacka Michael Cramer för hans arbete och det gedigna samarbetet med skuggföredraganden, samtidigt som jag hoppas att alla berörda parter kommer att stödja de förfaranden som antingen har satts i gång eller som kommer att sättas i gång. 

Reinhard Rack (PPE-DE ).
   – Herr talman! I Europeiska unionen har vi under lång tid försökt balansera landsväg och järnväg genom att låta förare av tunga transportfordon och tågpersonal omfattas av sociala säkerhets- och sysselsättningssystem, genom stöd och ekonomiska bidrag till järnvägstrafiken, vägtullar och andra skatter för tung vägtrafik och sist men inte minst genom tekniska bestämmelser om intermodalitet och driftskompatibilitet.
Senast med Marco Polo I och II gjorde vi ett konkret försök att stödja mer miljövänliga transportsätt och nu med NAIADES håller vi på att försöka skapa nya möjligheter för inrikes sjötransporter. När allt kommer omkring har vi dock inte haft särskilt stor framgång med detta. Tvärtom har gapet blivit större. När det gäller godstransporter fortsätter järnvägen att tappa mark till förmån för vägarna. Snart kommer vi kanske att se våra drömmar smälta iväg, eftersom kommissionen, enligt mediernas rapporteringar i dag, inom kort kommer att ändra sin strategi och överge politiken om proaktiv omflyttning av transportflöden från väg till järnväg.
Oavsett sanningshalten i dessa rapporter måste vi fortsätta att göra allt som står i vår makt för att utrusta järnvägarna och uppgradera deras teknik. Den nya magiska formeln heter ERTMS. Den ska hjälpa oss att göra de olika tågsystemen driftskompatibla så att vi kanske, även om det ligger långt fram i tiden, kan ge järnvägarna en ny chans.
Vi arbetade tillsammans med Michael Cramers betänkande för att hitta en gemensam lösning, och – som Michael Cramer mycket riktigt underströk – vi lyckades med det. Låt oss tacka föredraganden och även kommission för detta dokument och önska järnvägarna allt gott inför en god och säker framtid. 
Gilles Savary (PSE ).
   – Herr talman, herr kommissionsledamot! Jag är en enveten försvarare av det europeiska järnvägssystemet, vars framgång är beroende av tre saker: driftskompatibilitet, finansiering och att järnvägsnäten öppnas för konkurrens. I detta betänkande tenderar den politiska tyngdpunkten att ligga vid att näten ska öppnas för konkurrens. Marknaden blir med andra ord av avgörande betydelse. Varhelst det sker kommer alltid vägtransporterna att vara de stora vinnarna. Jag anser att vi egentligen borde fokusera på driftskompatibiliteten och hitta ett sätt att finansiera den. Dessutom handlar den huvudsakliga frågan om införandet av ERTMS just nu om hur vi ska kunna finansiera det på ett sådant sätt att den enorma investeringsbördan inte ytterligare handikappar järnvägarna i deras ansträngning att konkurrera med vägtransporterna.
Sett ur denna vinkel gratulerar jag Michael Cramer för hans betänkande. Jag är inte så säker på att det fanns ett behov av eller en skyldighet att prioritera särskilda järnvägskorridorer. Tvärtom anser jag att varje gång ett nät uppgraderas eller en ny linje öppnas måste den utrustas med den nya standarden. Jag kan knappt föreställa mig att någon ny linje inte automatiskt skulle utrustas i enlighet med den nya standarden.
Det finns också en avgörande fråga om finansiering under övergångsperioden, när de gamla och de nya systemen ska existera sida vid sida. Om denna nyckelfråga inte besvaras kommer nationella företag att dra sig undan. Om den besvaras tror jag att vi kommer att segra i slutändan, och det behöver vi, eftersom varje Thalys-motorvagn, som kommissionsledamoten sa tidigare, har sju olika lednings- och kontrollsystem installerade, och de kostar också 60 procent mer än andra lokomotiv. 
Arūnas Degutis (ALDE ).
   – Herr talman! Jag vill tacka föredraganden för ett omfattande betänkande. Jag stöder hans förslag, men vill betona att den samordnade utbyggnaden av det europeiska järnvägssignalsystemet, en strategisk del av det transeuropeiska transportnätet, bör tillämpas enhetligt på all järnvägsinfrastruktur i Europa.
Ett effektivt signalsystem med automatisk hastighetskontroll kommer att bidra till att dödsolyckor kan undvikas och kommer att ytterligare förbättra säkerhetsnivån inom järnvägstrafiken. Genomförandet av europeiskt tågledningssystem (ERTMS) kommer att ge ökad säkerhet genom säkerställande av fortlöpande övervakning av tågrörelser. Det kommer också att minska påfrestningen på vägarna och flytta transportströmmen till järnvägarna.
ERTMS är överlägset de nationella systemen, eftersom det är billigare när det gäller nyförvärv och underhåll och säkrare vid alla hastigheter. Jag instämmer i att de tidigare systemen och ERTMS inte bör existera sida vid sida under alltför lång tidsperiod. Övergången till det nya systemet bör vara så snabb som möjligt. De 20 olika system för säkring av tågrörelser och signaler som fortfarande finns i dag bör ersättas av ett enda system i alla EU:s medlemsstater inom en snar framtid.
Ju tidigare tågen utrustas med europeiska tågkontrollsystem, som gör det möjligt för dem att framföras inom större, driftskompatibla korridorer, desto tidigare kommer besparingar på underhållskostnader och eliminering av kostnader i samband med användandet av flera system att vara möjliga. 
Marta Vincenzi (PSE ).
   – Herr talman, herr kommissionsledamot, mina damer och herrar! Det faktum att utskottet för transport och turism enhälligt antog Michael Cramers betänkande säger oss generellt sett två saker.
Det första är det som kommissionsledamoten och de ledamöter som tidigare uttalat sig understrukit, nämligen att föredraganden har gjort ett utmärkt arbete, och därför är det tack som vi är skyldiga honom mycket mer än en formalitet.
Det andra är att även om vår oro och våra utgångspunkter kan skilja sig åt anser jag att det finns en bred medvetenhet om att vi står inför genomförandet av ett system som tycks vara ett genuint industriprojekt par excellens för Europeiska unionen. Detta är vad vi behöver för transportsektorn och även mer generellt för att öka vår konkurrenskraft i rätt riktning, nämligen mot säkerhet och förbättrad kvalitet.
Jag ska begränsa mig till att understryka några behov som redan finns i betänkandet, men som jag anser vara värda att påpeka. Det första är att Gilles Savary har rätt när han säger att det nya systemet bör inkludera allt som är nytt. När vi nu står inför ekonomiska svårigheter som vi alla är medvetna om anser jag att vi bör stödja ett införande av systemet, åtminstone vid de viktigaste korridorerna, som den europeiske samordnaren Karel Vinck har undersökt och föreslagit för oss, som ett första steg mot en övergripande täckning. Jag vill påpeka att tidpunkten och förfarandena måste vara de rätta för en migrering av hela det europeiska nätet och för att den nuvarande standarden ska bibehållas och därmed garantera kompatibilitet med framtida tekniska specifikationer. 
Inés Ayala Sender (PSE ).
   – Herr talman! Jag vill varmt tacka Michael Cramer för grundligheten i hans betänkande som skickligt och djupgående behandlar alla de problem vi måste lösa för att kunna uppnå full driftskompatibilitet och underlätta avskaffandet av järnvägsgränser.
Vi måste också acceptera att omröstningen i utskottet förbättrade hans ursprungliga förslag genom att utöka det och göra det mindre begränsat, bland annat genom att erkänna ansträngningarna i de länder som redan tillämpar det.
Jag talar om länder som till exempel mitt eget Spanien. Fyrtio år av diktatur lämnade oss helt isolerade som resultat av en annan spårvidd, förutom våra problem med bergen. Samma sak är för närvarande fallet med de baltiska staterna som är historiskt kopplade till Ryssland och som också har en järnväg med annan spårvidd.
Den enorma ansträngning som vi har varit tvungna att göra i Spanien för att kunna förnya vårt järnvägsnät med EU-medel har gjort att vi genast tillämpade det europeiska järnvägssignal- och hastighetskontrollsystemen som vi för närvarande diskuterar. Det tedde sig naturligt för de spanska medborgarna att övervinna sin historiska eftersläpning och låta sig ledas av sin Europaentusiasm och tydligt ta ställning för ett integrerat system som ERTMS, som representerar framtiden för järnvägarna.
Faktum är att jag är mycket nöjd, eftersom vi under de senaste veckorna – och jag hoppas att delegationen från utskottet för transport och turism som ska besöka min region i nästa vecka kommer att lägga märke till detta – har lyckats övervinna och lösa tekniska problem som rör ERTMS. Detta innebär att vi har kunnat minska avståndet enormt och göra persontågen i Spanien ännu attraktivare. I framtiden är det tydligt att vi måste lösa vissa problem som rör godstransport med järnväg, exempelvis plankorsningar med bommar. 
Saïd El Khadraoui (PSE ).
   – Först vill jag tacka föredraganden Michael Cramer för det positiva resultatet som vi har fått. Det var ingen lätt uppgift med tanke på hur känslig denna fråga är. Kompromissöverenskommelserna som till slut godkändes är väldigt viktiga. Jag tänker särskilt på en av diskussionspunkterna, nämligen om vi ska välja ut en korridor. Till slut beslutade vi oss för sex centrala järnvägskorridorer. Det är viktigt, eftersom vi då sänder ut budskapet att samtliga är viktiga. Vilka framsteg som sedan görs beror på ansträngningarna och viljekraften hos de berörda medlemsstaterna och företagen.
Det slutliga målet för ERTMS måste vara att det ska tillämpas allmänt, eftersom en gemensam europeisk järnvägsmarknad inte kan bli konkurrenskraftig jämfört med andra transportsätt så länge som vi fortsätter att tillämpa mer än 20 olika signalsystem. Det betyder faktiskt att vi måste tackla hela sektioner, snarare än att välja en gradvis strategi.
Självklart kvarstår huvudproblemet, vilket de flesta av mina kolleger redan har nämnt, nämligen finansieringen av ERTMS, förutom finansieringen av de övriga transeuropeiska näten. Det är därför vi måste bli kreativa och hämta medel från exempelvis sammanhållningsfonden och tillsammans med Europeiska investeringsbanken eventuellt samla in ytterligare medel. Dessa resurser bör i vilket fall distribueras jämnt, men de bör också spenderas klokt och effektivt. Jag önskar kommissionen och samordnaren för ERTMS stor framgång i denna svåra balansakt. 
Jacques Barrot,
   Herr talman, mina damer och herrar! Jag tackar för denna debatt om Michael Cramers utmärkta betänkande. Jag ska begränsa mig till fyra kommentarer.
Den första uttrycker min stora förvåning över Reinhard Racks anspelning på en ändring av strategin, antydningarna att vi inte alltid har varit fast beslutna att prioritera järnvägarna, vilka, som vi vet, har ett flertal fördelar ur energi- och miljösynpunkt. Jag vill hänvisa Reinhard Rack till vitboken som kommer presenteras i nästa vecka; allt annat än det som står där är ren spekulation.
Min andra kommentar är denna: det finns utan tvivel ett behov av att erbjuda incitament som innefattar betydande medfinansiering från Europeiska unionens sida för att se till att det europeiska tågledningssystemet (ERTMS) byggs ut. Gilles Savary har betonat risken med att bestraffa järnvägssystemet. Det är anledningen till att vi valde en medfinansiering på 50 procent vid införandet av ERTMS. Tiden kommer att visa om det var rätt, men för min egen del anser jag det vara en bra motivationsfaktor.
För det tredje: även om det stämmer att specifikationerna för ett sådant system alltid är öppna för förbättringar, kan vi i dag säga att systemet fungerar. Sträckan Rom–Neapel i Italien ligger inte efter i tidsschemat och har fungerat väldigt bra sedan slutet av 2005. Vad vi däremot kan säga är att redan den nuvarande versionen av specifikationerna är tillräcklig för att garantera driftskompatibilitet och kan därför användas i fritt anbudsförfarande. Även om ERTMS kommer att behöva förbättras finns det ingen anledning att senarelägga installationen av ERTMS på grundval av de nuvarande specifikationerna.
Min fjärde kommentar gäller korridorerna. Det stämmer att samordnaren valde ut korridorer för att få en tydligare bild av kostnaderna för och förmånerna med att bygga ut ett system och försöka uppmuntra de olika aktörerna att arbeta tillsammans. Detta inkluderar eller utesluter dock inte vissa korridorer i förväg. Kommissionen agerar i enlighet med budgetförordningen och kommer att gynna de bästa projekten och de korridorer som kommer att kunna erbjuda högkvalitativa projekt inom en lämplig tidsram.
Detta är de kommentarer som jag ville lämna, samtidigt som jag tackar Europaparlamentet och dess föredragande för detta utmärkta bidrag till en politik som är central om vi vill att morgondagens järnvägar ska bli ett europeiskt järnvägssystem och ett järnvägssystem med potentialen att avlasta vägnätet. Detta är verkligen centralt för våra ansträngningar. Europaparlamentets bidrag gläder mig, och jag vill framföra mitt djupt kända tack. 
Talmannen.
   – Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 11.00. 
Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är ett betänkande (A6-0141/2006) av Seán Ó Neachtain för fiskeriutskottet om kustfisket och problemen för fiskare som idkar kustfiske (2004/2264(INI)). 
Seán Ó Neachtain (UEN ),
   . – Herr talman! Jag vill inleda med som vi säger på iriska – som betyder ”några ord” – om titeln på detta betänkande. Efter den slutliga omröstningen i utskottet frågade man mig om jag skulle vara beredd att anta ett ändringsförslag i kammaren om en ändring av titeln på betänkandet, som hänvisar till ”fishermen” [fiskare], så att den betydelsefulla roll som kvinnor spelar inom denna viktiga sektor erkänns i förtäckta ordalag. Det kommer inte att komma som någon överraskning för er att jag stöder Miguélez Ramos/Kindermanns ändringsförslag till fullo, vilket är helt i linje med innehållet i betänkandet och helt enkelt tillför jämställdhet mellan könen i titeln.
Jag fick, liksom ni, veta i måndags att detta ändringsförslag var otillåtligt. Liksom många av er hade jag svårt att tro det. Men det kommer att glädja er att få veta att talmanskonferensen i kväll har godkänt förändringen av betänkandets titel. Om jag från början hade tillåtits att utarbeta detta betänkande på iriska hade problemet inte uppstått, eftersom jag skulle ha använt ordet som, till skillnad från det engelska ordet ”fishermen”, är könsneutralt och innefattar alla personer inom sektorn.
Det finns ett akut behov av att på ett uttömmande sätt ta itu med de mångtaliga problemen inom sektorn för kustfiske i Europeiska unionen. Denna aspekt av fiskesektorn är de bristfälliga förhållanden som har förbisetts alltför länge. Den aktuella frågan är omfattande och mångsidig. Det rör varenda kustmedlemsstat på helt olika sätt i de flesta instanser. Det är ett område inom fiskesektorn där det förekommer någon enstaka hänvisning här och var i överflödet av EU-lagstiftning, men inga gemenskapsregler eller bestämmelser som särskilt tillgodoser behoven för denna sektor. Jag anser att denna avvikelse måste rättas till.
Kustfiske sker huvudsakligen i vatten som ligger inom ramen för särskild nationell jurisdiktion, och ändå är kustfiskare, i många fall, föremål för bestämmelser för den gemensamma fiskeripolitiken medan de åtnjuter få av fördelarna. Kustfiske handlar om den ekonomiska och sociala strukturen hos små kustsamhällen. Det bidrar på ett betydelsefullt sätt till lokala ekonomier där det, i många fall, finns mycket få alternativ i fråga om jobb. Kustfiskeverksamheten underhåller i själva verket den sociala strukturen hos dessa samhällen. Den är också av avgörande betydelse för bevarandet av kulturella traditioner och rutiner, som måste bevaras. Och ändå har denna sektor förbisetts alltför länge.
Den framtida utvecklingen av sektorn för kustfiske är beroende av social förändring. Den är beroende av förekomsten av lämpliga representativa organ. Den är beroende av att det uppstår krav på ett förbättrat mervärde genom lämpliga marknadsstrukturer. Den är beroende av en lösning av de ekonomiska aspekter som påverkar verksamhetskostnaderna. Och viktigast av allt, den är beroende av antagandet av lämpliga EU-program som är särskilt utformade för att hjälpa sektorn. Sektorn för kustfiske är i stort behov av utveckling och modernisering. Det innefattar modernisering av båtar, särskilt vad gäller säkerheten ombord.
Vi måste finna åtgärder för att minimera följderna av de ökade rörliga kostnaderna som kommer av höga bränslekostnader. Om det innebär att anpassa båtmotorer så att de kan drivas av en hög andel alternativa bränslen, såsom bioetanol, så måste vi vidta de nödvändiga åtgärderna för att anpassa båtmotorerna därefter.
Vi måste göra allt vi kan för att locka unga män och kvinnor till sektorn för att garantera dess kontinuitet. Jag är rädd att det kommer att vara omöjligt om vi inte inför tillräckliga yrkesutbildningssystem som är inriktade på engagerade grupper inom kusternas fiskebefolkning, inte minst utvecklingen av kompetensen inom marknadsföring. Jag anser att vi måste utveckla nya kommersialiseringssätt och integrera kustfiskare till fullo i marknadsföringsprocessen. Vi måste också förbättra samarbete och kommunikationskanaler mellan organisation och intressenter.
Mitt betänkande är inte – som många lobbyister skulle kunna tro – en attack på fritidsfiske i någon medlemsstat. Det handlar om de specifika sociala, ekonomiska och miljömässiga problemen inom hela den lilla kustfiskesektorn i alla Europeiska unionens medlemsstater. Det handlar om att främja hållbart fiske.
Detta betänkande bidrar till att lösa problemen inom sektorn för kustfiske, inte till att skapa nya. Min strategi är att försöka finna lämpliga lösningar, så att olika ekonomiska intressen tillgodoses på ett ömsesidigt godtagbart sätt. Det skulle vara fel av intressegrupper att läsa in någon annan tolkning i denna text.
Kommissionsledamot Borg! Detta betänkande och parlamentet uppmanar er att överväga ett nytt gemenskapsinitiativ för denna betydelsefulla verksamhetssektor. De män och kvinnor som är aktiva inom kustfiskesektorn uppmanar er att överväga en ny gemenskapsstrategi. Jag anser att vi är skyldiga dem detta. Eftersom jag känner till ert personliga engagemang i fiske vet jag att ni inte kommer att göra dem besvikna. 
Joe Borg,
   . – Herr talman! Jag vill börja med att uttrycka min tacksamhet mot föredraganden, Seán Ó Neachtain, som har lagt fram ett utmärkt betänkande. Jag vill även säga tack till hela fiskeriutskottet för att ha tagit upp detta viktiga ämne i form av ett initiativbetänkande.
Det är tydligt att småskaligt kustfiske på många sätt skiljer sig från fiskeverksamhet med större båtar. Många av dessa skillnader tas upp i betänkandet, och jag vill bara nämna ett fåtal.
Små fartyg håller sig nära kusten och gör för det mesta fisketurer på en dag. Företagen är små och främst familjebaserade, och i de flesta fall sköter bara en enda person fartyget, medan det högsta antalet inte överstiger tre. Fångsterna landas och marknadsförs också ofta lokalt, vilket därmed gör detta segment mer beroende av den lokala ekonomin. Denna del av fiskeindustrin är fragmenterad och inte lika representerad i fartygsägarnas organisationer. Dessa fartyg arbetar i kustområden, som ofta är biologiskt bräckliga, och där det finns stor konkurrens med andra användare, såsom fiskefartyg eller fritidsfiskare och turister.
Jag vill dock betona att alla dessa skillnader inte är nackdelar. En del av dem är faktiskt distinkta fördelar, såsom den landade fiskens färskhet. Det är emellertid även sant att kustfiske har handikapp, och jag håller med om de flesta av era slutsatser i detta avseende.
Jag håller helt med om att det inte är en enkel uppgift att definiera kustfiske, men det är just därför som jag starkt vill rekommendera att vi använder definitionen i gemenskapslagstiftningen – fartyg på upp till 12 meter som inte använder släpredskap. Denna definition avtalades för nästan tio år sedan och utgör en god grund för vidare åtgärder. Det innebär dock inte att ytterligare kriterier inte skulle kunna användas på nationell eller lokal nivå vid definitionen av rollen för de olika aktörerna i kustfiskeområden. Tvärtom bör kustförvaltningsåtgärder och -planer innefatta ytterligare kriterier beroende på de specifika kännetecknen för det område och de flottor som är involverade.
Låt mig övergå till era specifika förslag. Även här håller jag med om de flesta av era förslag, och särskilt lokala fiskares upprättande av kustförvaltningsplaner, harmoniseringen av uppgifter om kustfiske, förbättringen av utbildning för de män och kvinnor som är inblandade i denna typ av fiske, bättre samordning av alla aspekter som rör kustområden och kustfiskare, förbättringen av fartygssäkerhet och av säkerhetskulturen för de inblandade, behovet av att erkänna kvinnors roll och förbättra deras rättsliga arbetsstatus och, sist men inte minst, en bättre involvering av kustfiske i beslutsfattande och representativa organ, exempelvis de regionala rådgivande nämnderna.
Detta leder mig dock till följande fråga: vem gör vad? Jag är djupt övertygad om att det först och främst är de lokala fiskesamhällena som måste gå samman, bli organiserade och föreslå åtgärder och initiativ. För det andra ligger många av de aspekter som nämndes under medlemsstaternas ansvarsområde, exempelvis utbildning och yrkesträning, domsrätt över kustområden upp till 12 nautiska mil, och kontroll och genomdrivande av säkerhetsstandarder osv.
Jag håller dock även med er om att vi har en roll att spela på EU-nivå. Ni, Europaparlamentet, har börjat med en studie, utfrågningen i november förra året och detta initiativbetänkande som vi diskuterar i dag.
Kommissionen har också redan börjat arbeta, och jag har föreslagit specifik behandling inom ramen för Europeiska fiskerifonden, som förhoppningsvis kommer att antas nästa vecka. Bland andra möjligheter av särskilt intresse för kustfisket finns att den föreslagna Europeiska fiskerifonden sänker det privata bidraget till moderniseringen av fartyg för ägare av mindre fartyg till 20 procent. Den ger dem gynnsammare behandling i villkoren för motorbyten och uppmanar medlemsstaterna att ge ett ”säkerhetstonnage”, helst till mindre fartyg. Jag anser att detta är ett paket med bättre behandling för detta segment, som kommer att bidra till att skapa några av de förbättringar som nämns i ert betänkande.
Dessutom finns det flera områden i den gemensamma fiskepolitiken där kustfisket behandlas annorlunda eller undantas från skyldigheter, såsom kravet att använda loggbok, fjärranalys och krav på satellitbaserade fartygsövervakningssystem (VMS).
När det gäller bevarande måste dock det småskaliga fisket ta fullt ansvar i hanteringen av fiskebestånd, eftersom kustvatten ofta är den plats där fiskar lägger rom och växer i de tidiga skedena.
Innan jag avslutar vill jag bara nämna att mina enheter nyligen har beställt en viktig studie, som nu är på gång och som kommer att ge oss en ny och uppdaterad insikt i flera fall av småskaligt fiske i olika regioner och hav i gemenskapen.
Resultaten av denna studie förväntas under det kommande året, och jag är säker på att de kommer att hjälpa oss att bedöma om ytterligare åtgärder behövs och hur de skall skräddarsys. Jag instämmer i era förslag och kommer som en fortsättning på ert värdefulla arbete att slå mig samman med alla berörda parter, medlemsstaterna och, sist men inte minst, alla de som livnär sig på kustfiske, för att vidta konkreta åtgärder för att förbättra situationen och villkoren för detta segment av fiskeflottan. Tack för er uppmärksamhet. 
Teresa Riera Madurell (PSE ),
   . – Herr talman! Jag talar för utskottet för kvinnors rättigheter och jämställdhet mellan kvinnor och män, och jag måste påpeka att det arbete som utförs av kvinnor i hela fiskesektorn och särskilt inom kustfisket måste få ett större rättsligt och socialt erkännande.
Även om endast 3 procent av dem som deltar i själva fisket är kvinnor är många av dem intensivt involverade i andra fiskeaktiviteter.
Med en ekonomisk struktur som i huvudsak bygger på små familjeföretag arbetar majoriteten av kvinnorna mycket hårt, men utan ekonomiska eller sociala rättigheter eftersom de inte har en tillräckligt tydlig anställningsstatus, och i många fall arbetar de under villkor som är mycket skadliga för deras hälsa.
Som vi konstaterar i betänkandet är det därför bråttom för både kommissionen och medlemsstaterna att vidta nödvändiga åtgärder för att garantera kvinnorna deras rättigheter. Dessutom bör kvinnor som arbetar i denna sektor få tillgång till finansiering, krediter samt professionell utbildning på samma villkor som männen.
Vi måste också garantera att kvinnor deltar i de beslutsfattande, representativa och rådgivande organen i kustfiskesamhällena. Vid en tidpunkt då sektorn håller på att omstruktureras äger betydelsefulla förändringar rum som påverkar kvinnor antingen direkt eller indirekt och därför måste både män och kvinnor delta i sökandet efter lösningar.
Vi skulle därför vilja att kommissionen skickar en rekommendation till de berörda organen så att de vidtar lämpliga åtgärder för att se till att de skapar en balans mellan kvinnor och män. Bristen på uppgifter katalogiserade utifrån kön gör det extremt svårt att hitta lösningar på de problem som kvinnor som arbetar inom denna sektor ställs inför. Vi vill därför uppmana kommissionen via Europeiska jämställdhetsinstitutet att snabbt hitta en lösning på denna fråga.
För att synliggöra dessa kvinnor krävs också en korrekt språkanvändning som återspeglar det faktum att det finns både kvinnor och män inom fiskesektorn och inte bara män. Jag är därför mycket positiv till det som föredraganden precis förespråkade, nämligen att byta ut ordet ”fishermen” [fiskare] till ”fishing communities” [fiskesamhällen], och vi stöder också förslaget att ändra titeln på detta betänkande.
Vi kan inte tillåta att grupper, såsom kvinnorna som arbetar inom kustfisket, förblir oskyddade. Utskottet för kvinnors rättigheter och jämställdhet mellan kvinnor och män uppmanar till ett tydligare erkännande av dessa kvinnors arbete och till att man hittar lösningar på de specifika problem som hör samman med detta arbete. 
Carmen Fraga Estévez,
   . – Herr talman! Jag vill tacka föredraganden även på min grupps vägnar för hans magnifika betänkande. Det hade varit omöjligt om han inte hade varit så generös med att acceptera flera ändringsförslag och förslag från andra ledamöter och olika fiskeregioner med väldigt olika syn på småskaligt fiske.
Vi får inte glömma bort att dessa fartyg utgör cirka 80 procent av alla gemenskapens fartyg, och denna typ av fiske praktiseras i alla kustmedlemsstater, även om var och en har sina särskilda särdrag.
Det är precis behandlingen av denna aspekt, som jag anser vara en av de största framgångarna med betänkandet. Det anger nämligen ett antal kriterier som verkligen kan vara gemensamma för huvuddelen av den småskaliga flottan, som i vissa medlemsstater definieras utifrån längd, medan den i andra definieras utifrån vilken typ av behandling som görs av fiskeprodukten, eller avståndet från kusten eller tidvattnets varaktighet eller utifrån en kombination av flera kriterier.
Definitionen av småskaligt kustfiske avser fiske som bedrivs av fartyg med en total längd på under tolv meter. Detta överensstämmer exempelvis inte med verkligheten i gemenskapslagstiftningen, och därför hoppas vi att gemenskapslagstiftningen ska ändras i detta avseende inom en snar framtid.
Det är också lämpligt att betona denna flottas ansvarsområden och skyldigheter när det gäller bevarande av fiskbestånd. Även om det rör sig om små eller medelstora fartyg får vi inte glömma bort att det finns ett stort antal fartyg och att de fiskar i vatten som är väldigt känsliga för överfiske, eftersom det är områden med en stor andel ungfisk.
Slutligen skulle jag vilja påpeka att en stor del av flottan fortfarande måste ta itu med säkerhetsfrågan. Jag vill därför ännu en gång insistera på att den framtida Europeiska fiskerifonden måste ta hänsyn till behoven av modernisering och förnyelse när det gäller säkerhet men också energisparande. Detta syftar till att mildra den kris som fiskesektorn står inför på grund av de stigande oljepriserna.
Jag anser inte att överenskommelsen som antogs i Coreper och som kommer att presenteras för ministerrådet omfattar alla de åtgärder som denna kammare krävde i betänkandet av David Casa om Europeiska fiskerifonden (EFF). Där fanns det ännu fler åtgärder som utan tvivel skulle göra att förnyelsen och moderniseringen av det småskaliga fisket blir betydligt flexiblare. 
Rosa Miguélez Ramos,
   . – Herr talman! Med detta betänkande erkänner Europaparlamentet uttryckligen kustfiskets avgörande bidrag, inte enbart till de lokala ekonomierna utan också till bevarandet av det sociala systemet i kustsamhällena, som är i stort behov av sammanhållande element.
Jag vill tacka föredraganden Seán Ó Neachtain för hans goda idé att lägga fram detta initiativbetänkande vid ett särskilt känsligt ögonblick för små samhällen, som står inför problem som måste lösas omedelbart.
För det första gäller det deras föråldrade fartyg, vars modernisering vi måste fortsätta att stödja, särskilt för att förbättra levnads- och arbetsvillkoren ombord och för att upprätta en säkerhetskultur som måste inledas med säkrare och modernare båtar.
För det andra är det bristen på unga människor. Jag håller med föredraganden om att ett initiativ från kommissionen krävs på utbildningsområdet för att på så sätt uppmuntra unga med rätt kvalifikationer att ansluta sig till sektorn. Utbildningen måste dock gå vidare. Den måste inkludera arbetsskydd ombord, resursskydd samt bevarandet av havs- och kustområden. Rätt reglerat kustfiske är en central faktor i bevarandet av ekosystemet. Utbildning måste också övervägas för att stärka kvaliteten på fångsterna, deras marknadsföring och driften av småföretag, eftersom dessa frågor kan hjälpa småskaliga fiskare att konsolidera sina företags resultat och förbättra deras levnadsstandard.
Slutligen vill jag särskilt tacka föredraganden från utskottet för kvinnors rättigheter och jämställdhet mellan kvinnor och män, Teresa Riera Madurell, för hennes mycket värdefulla bidrag som har berikat betänkandet. Kvinnor spelar en grundläggande roll i sektorn, och ordentligt organiserade kan de ge ett betydande bidrag till den socioekonomiska utvecklingen för samhällen som är beroende av fiske. 
Dirk Sterckx,
   . – Herr talman! Vi anser att det är bra att kustfiskets särskilda problem erkänns i detta betänkande och att de regionala rådgivande nämnderna har kommit hit för att diskutera detta. Min grupp har dock två invändningar.
För det första vill vi rikta uppmärksamheten på subsidiariteten. De regionala skillnaderna är alltför stora för att man ska försöka sig på en harmoniseringsprocess inom denna sektor. Gruppen Alliansen liberaler och demokrater för Europa anser också att EU-medlen bör användas för att främja kustfiskets hållbarhet, exempelvis genom att minska bränsleförbrukningen snarare än att öka kapaciteten. Om våra ändringsförslag på dessa två punkter inte accepteras kommer min grupp vara tvingad att lägga ned sin röst. Vi vill i alla fall tacka föredraganden för att han har uppmärksammat kustfisket med sitt initiativbetänkande. 
Ian Hudghton,
   . – Herr talman! Jag vill tacka föredraganden, Seán Ó Neachtain, för hans initiativ att belysa de särskilda behoven och den ekonomiska och sociala betydelsen av kustfiskesektorn. Det är ett mycket viktigt nätverk av främst små familjeföretag, som är livsnerven för de flesta av våra små kustsamhällen.
Runt kusten och de många skotska öarna är det en sektor som är av yttersta betydelse, och den har utan tvekan inte fått det politiska stöd som den förtjänar. Dessvärre har Skottlands kustnära fiskeindustri dock inte haft någon god erfarenhet till följd av den gemensamma fiskepolitiken. Det finns därför ingen stor efterfrågan – för att uttrycka saken milt – på ny EU-lagstiftning som är specifik för kustfiske. Stöd för initiativ inom exempelvis områdena fartygssäkerhet, bränsleekonomi, utbildning och investeringsfinansiering är dock värt att arbeta för på lokal nivå och EU-nivå, genom Europeiska fiskerifonden.
I Skottland är det inte bara den gemensamma fiskeripolitiken (GFP) som har varit dålig för våra fiskesamhällen. Under åren har även Skottlands och Förenade kungarikets regeringar misslyckats med att stödja EU-initiativ genom medfinansiering. Jag hoppas att den skotska regeringen, om vi till följd av detta betänkande går mot en del specifika nya program för att stödja kustfiske, kommer att övertalas att erbjuda det nödvändiga stödet.
Våra små kustsamhällen har en mycket lång historia, där generationer av familjer försörjer sig på fiske. Jag skulle vilja se dessa samhällen återgå till ett tillstånd där ungdomar och framtida generationer har ett hopp om att kunna fortsätta i denna tradition. 
Pedro Guerreiro,
   . – Herr talman! Kustfiske, särskilt småskaligt kustfiske och traditionellt fiske, ger betydande tillskott till kustsamhällenas socioekonomiska välfärd både i Portugal och i andra kustmedlemsstater. Som vi har påpekat ger kustfiske betydande tillskott till kustsamhällenas socioekonomiska välfärd. Det bidrar till den lokala utvecklingen, bevarandet/skapandet av arbetstillfällen i alla led, tillgången på färsk fisk och bevarandet av traditionella lokala kulturer.
Den ekonomiska och sociala kris som har drabbat fiskerisektorn är särskilt kännbar för de mindre konkurrenskraftiga flottsegmenten, särskilt kustfisket. Enligt vår mening är denna kris knuten till riktlinjerna för och genomförandet av den gemensamma fiskeripolitiken, såtillvida som den misslyckas med att erkänna kustfiskets särskilda behov.
I enlighet med detta behöver denna sektor av fiskeflottan stöd både på nationell nivå och gemenskapsnivå. Generellt sett välkomnar vi detta betänkande. Vi vill betona behovet av att erkänna de specifika problemen i samband med småskaligt och traditionellt fiske i den gemensamma fiskepolitiken, anpassa de nuvarande instrumenten så de tar hänsyn till sektorns behov samt fortsätta bevilja stöd till förnyande och modernisering av den småskaliga traditionella flottan genom den nya Europeiska fiskerifonden.
Men betänkandet har brister när det gäller vad som krävs för att omedelbart reagera på problemen i samband med den nuvarande krisen, samt de nya instrument som behövs för att utföra en korrekt utvärdering av de specifika problemen för denna del av flottan. Mot denna bakgrund lade vi fram två ändringsförslag. Det första handlade om behovet av att upprätta ett gemenskapsprogram till stöd för småskaligt och traditionellt fiske. Programmet kommer att ge stöd åt specifika projekt och hjälp för att fokusera instrumenten och kanalisera fonderna mot kustfisket. Det andra förslaget gäller behovet av åtgärder vid nödsituationer i samband med den desperata socioekonomiska situationen i denna sektor. Där vill vi föreslå övergångsersättningar vid nödsituationer för att kompensera för effekterna av det ökade bränslepriset. Vi hoppas att dessa förslag kommer att få stöd av Europaparlamentet. 
Sebastiano (Nello) Musumeci,
   Herr talman, mina damer och herrar! Jag vill tacka föredraganden för skärpan och grundligheten i det betänkande som han lagt fram. Vi har under lång tid understrukit behovet av ett hållbart utnyttjande av fiskeresurserna, särskilt i Medelhavet. Detta är egentligen bara en upprepning av det som framförs med vederbörlig kraft i betänkandet som vi diskuterar i dag.
Tyvärr tillåter inte den korta stund som jag har till mitt förfogande att jag går djupare in på vissa intressanta punkter, såsom jämställdhet mellan kvinnor och män inom fiskesektorn, säkerhet ombord på fiskefartygen, alternativa energikällor på grund av höga dieselpriser samt modernisering av flottan.
Det gläder mig att påpeka att traditionellt kustfiske – och jag säger detta i min egenskap av en person från södra Italien, som lever i nära, nästan daglig kontakt med sjöfarare – inte bara utgör en extremt viktig inkomstkälla för tusentals familjer i Europeiska unionen som är bosatta vid vår kontinents kuster, utan även för vidare en sekelgammal tradition som Europeiska unionen, enligt min mening, måste stödja och bevara.
Att stödja kustfisket innebär bland annat att skydda det från oreglerat fiske av fartyg under flagg från tredjeland som skamlöst fortsätter med sina aktiviteter helt utan kontroller eller hänsyn till mängd, kvalitet eller vilka arter som fiskas. Ett fiskesamhälle i Syditalien har nyligen protesterat mot detta för femtielfte gången, denna gång i Bagnara i Kalabrien. Europeiska unionen bör inte tvinga våra yrkesfiskare att acceptera restriktioner och uppoffringar medan de flottor som inte tillhör Europeiska unionen kan göra precis som de vill i Medelhavet.
Kustfiskesektorn kan och måste göra denna viktiga ekonomiska aktivitet förenlig med det bevarande av havsmiljön som är både nödvändigt och en plikt för oss. På dessa och andra grunder stöder jag helt detta betänkande. Jag vill särskilt betona punkt 16 i resolutionsförslaget som innehåller en uppmaning till kommissionen att en gång för alla erkänna det traditionella kustfiskets särskilda problem i den gemensamma fiskeripolitiken, eftersom det hittills har behandlats så styvmoderligt. 
James Hugh Allister (NI ).
   – Herr talman! Jag berömmer föredraganden för hans hårda arbete för att rikta uppmärksamheten mot behoven hos en ofta försummad sektor inom fisket. I min egen valkrets Nordirland känner vår sektor lika mycket den press som identifieras i detta betänkande, och ett politiskt beslut nyligen om att frånta den flotta som fiskar vit fisk sitt stöd vid fiskestopp [tie-up aid], som kompensation för de förluster som hade drabbat den till följd av stängningen av systemet för torskbeståndens återhämtning, har faktiskt lagt ytterligare press på kustfiskesektorn och på kustfisk- och skaldjursbestånden, eftersom de som nekas stöd vid fiskestopp tvingas in i denna sektors område.
Brittiska fiskares erfarenhet av den gemensamma fiskepolitiken har, vad det konservativa partiet än säger nu, varit så negativ att jag helt ärligt inte skulle kunna avgöra hur omfattande den gemensamma fiskepolitikens kontroller av kustfiskesektorn är. Det är här som min åsikt skiljer sig från föredragandens. Han anser att svaret för kustfiskesektorn är mer Europa. Jag håller inte med, av två orsaker.
För det första – ja, vi behöver marknadsföringsstöd, modernisering av flottan, bränslestöd och ett ordentligt erkännande av de potentiella behoven hos kustfisket, men jag är rädd att införandet av europeisk harmonisering – kontroll av fiskeutrustning, uppgiftsinsamling, ett nytt gemenskapsinitiativ – är vägen mot restriktioner, inte mot tillväxt.
För det andra är det bara vissa länder som skulle gå med på de matchande finansieringsmöjligheter som kan uppstå i gengäld för EU:s regler och kompetens. Länder som mitt, Förenade kungariket, skulle inte gå med på det, och därför skulle skillnaderna i denna sektor över Europa intensifieras, inte minska, och mina kustfiskare skulle ha allt besvär med EU-reglerna, utan att gynnas av det tillgängliga stödet.
Av dessa orsaker är jag tvungen att säga att jag inte kan stödja detta betänkande, även om jag utan tvekan kan bekräfta de genuina motiven som föredraganden hade när han lade fram det. 
Neil Parish (PPE-DE ).
   – Herr talman! Jag vill tacka föredraganden, Seán Ó Neachtain, och hälsa kommissionsledamoten välkommen hit.
Även jag anser att kustfiskesamhället i hög grad är ryggraden för vårt fiskesamhälle. Efter vår erfarenhet av den gemensamma fiskeripolitiken i sydvästra England fruktar vi dock att den kommer att sträcka ut sina tentakler ännu längre. Jag anser att vi måste se på den totala fiskfångsten – inte bara på det som fångas vid kusten, utan även på det som har fångats längre ut till havs – eftersom det, vare sig vi vill eller ej, finns en begränsad mängd fisk och framtiden för kustfisket till stor del är beroende av att mer värde ges åt den fisk som fångas.
När vi talar om kustfiske får vi inte heller glömma fritids- och sportfiskare, eftersom de i hög grad är en del av framtiden. Vi måste verkligen göra det bästa av den fisk som fångas.
Bränslepriserna och -kostnaderna är en viktig faktor, och även där måste vi se på framtiden. Vi kanske inte har elektriska båtar nu, men det skulle vi kunna ha i framtiden. De fartyg som är upp till 12 meter långa, vilket är vad vi talar om, är ganska stora fartyg med kapacitet att fånga mycket fisk. Vi måste därför vara försiktiga med nätens storlek. Det är här som jag inte håller med James Hugh Allister, för vi måste bevara fiskbestånden och se till att de större fiskarna fångas och de mindre lämnas och tillåts växa. Om vi inte inser att fiskbestånden håller på att minska spelar det ingen roll vilken politik som vi för in; den kommer ändå inte att skapa de ytterligare fiskar som vi alla behöver. 
Paulo Casaca (PSE ).
   – Jag vill delta i gratulationerna till Seán Ó Neachtains utmärkta betänkande och hans ihärdiga engagemang i den här frågan som ligger så varmt om våra hjärtan.
Jag skulle vilja säga att kustfiske är ett koncept som bör definieras när det gäller dess ekonomiska, sociala, miljömässiga och tekniska aspekter, liksom även på dess geografiska läge där det tillämpas. Med hänsyn till detta vill jag uppmärksamma kommissionen och parlamentsledamöterna på livets verklighet i de yttre regionerna som Azorerna och Madeira, där det inte finns några kontinentalsocklar och där kusten i själva verket motsvaras av kustbankarna, som ibland ligger långt från öarna men som i praktiken representerar exakt det som kusten nära land representerar för andra kontinentala förhållanden.
Detta är särskilt viktigt för oss, för om denna anpassning inte äger rum kommer vi inte att kunna förstå den verkliga situationen i dessa regioner. Därför vill jag uppmana kommissionen å det bestämdaste att ta hänsyn till detta. 
Leopold Józef Rutowicz (NI ).
   – Herr talman! I betänkandet om kustfiske och problemen för fiskare som idkar kustfiske beskrivs deras nuvarande situation exakt.
I Polen skrotades ett stort antal gamla fartyg som ett led i reformerna. På grund av den begränsade lönsamheten från fångster liksom bristen på ekonomiska resurser har det blivit omöjligt att ersätta dem. Ett stort antal familjeföretag som har ägnat sig åt fiske och fiskberedning har lagts ned. På själva kusten är det för tillfället svårt att köpa färsk fisk, något som används för att locka turister och semesterfirare. En strid ström av människor har lämnat fiskeindustrin, i synnerhet unga människor.
De åtgärder som föreslås i betänkandet omfattar tillgång på billigt bränsle, ekonomiskt stöd och investeringsstöd för fiskare och familjeföretag samt yrkesutbildning för unga fiskare och för dem som är intresserade av ett yrke inom fisket. Dessa åtgärder kan med framgång motverka marginaliseringen av denna fiskesektor. Genomförandet av dessa åtgärder skulle göra det lättare att bevara befintliga arbetstillfällen och skapa nya arbetstillfällen i regioner där det för närvarande råder hög arbetslöshet. Denna typ av stöd är viktig i sociala och ekonomiska avseenden och garanterar konsumenterna det unika med lokal kokkonst som baseras på färsk fisk. Inrättandet av Europeiska fiskerifonden är särskilt viktigt. Om betänkandet antas och förslagen som ingår i det genomförs, kommer det att tas emot med stor tacksamhet av fiskarna.
Jag vill tacka Séan Ó Neachtain för att ha utarbetat betänkandet. Jag stöder föredragandens rekommendationer. 
Iles Braghetto (PPE-DE ).
   – Herr talman, herr kommissionsledamot, mina damer och herrar! Jag vill tacka Séan Ó Neachtain för arbetet han har utfört med att noggrant analysera problemen för fiskare som idkar kustfiske i EU.
I Betänkandet beaktas äntligen helt korrekt att kvinnornas roll är viktig, svårigheterna för dem att arbeta i denna sektor erkänns, frågan om säkerheten ombord tas upp och vikten av yrkesutbildning och betydelsen som kustfiske kan ha för att skydda och bevara havsmiljön understryks.
Jag vill dock nämna två aspekter som är viktiga för mitt land, Italien, och inte bara för södra delen av landet utan också för norra Adriatiska havet.
Först och främst anser jag att kustresurserna måste skyddas och att lagstiftningen måste se till att fiske är hållbart och inte skadar miljön. Förslaget att förbjuda alla fisketekniker som hotar överlevnaden av kustresurser och den ekonomiska hållbarheten för de delar av samhället som är beroende av fiske kan dock mycket väl vara en bra åtgärd, men det skulle orsaka svårigheter för många aktörer eftersom de skulle bli utan arbete på grund av bristen på genomförbara alternativa förslag för en sektor som redan går igenom en allvarlig arbetslöshetskris.
För det andra har otillräcklig uppmärksamhet riktats mot producenternas organisationer och den positiva roll de skulle kunna spela genom att bidra till den socioekonomiska utvecklingen av samhällen som är beroende av fiske. Att kunna relatera administreringen av lokalt fiske till lokala förhållanden och till medlemsstaterna skulle stärka subsidiaritetsprincipen som våra fiskesamhällen vill ha i administreringen av kustfiske, och skulle föra dem närmare källan till lösningarna på deras problem.
De regionala rådgivande nämnderna själva bör uppmuntra till en dialog mellan EU och lokala aktörer. Dessa nämnder – av vilka sju är planerade, även om bara fyra har inrättats – anses inte vara vare sig tillräckligt funktionella eller kraftfulla för att administrera småskaliga fiskeresurser eftersom de endast är rådgivningsorgan.
Sammanfattningsvis vill jag tacka kommissionsledamot Joe Borg för det viktiga arbete han har utfört, särskilt i samband med grönboken om framtiden för den gemensamma fiskepolitiken, som innehåller förslag om att de olika sektorerna som arbetar med administreringen av sjöfartspolitiken ska samarbeta med varandra. 
Stavros Arnaoutakis (PSE ).
   – Herr talman! Jag vill uttrycka min belåtenhet med alla resultat och förslag som föredraganden har utarbetat och vill göra några kommentarer.
Vi vet alla att kustfisket är den grundläggande ekonomiska verksamheten i missgynnade och isolerade områden i EU. I Grekland, till exempel, har kustfisket det största antalet båtar (96 procent av fiskeflottan) och den högsta sysselsättningsgraden. Sektorn behöver ekonomiskt stöd för att byta ut och modernisera flottan.
Nya unga arbetstagare inom kustfisket, oavsett eventuella släktband, innebär att vissa stödåtgärder måste tillämpas mot bakgrund av att man i betänkandet även nämner de ekonomiska svårigheterna för både ägare och arbetstagare och deras begränsade lånekapacitet, faktorer som har en negativ effekt på att dra till sig unga människor till detta yrke. Utöver yrkesutbildning skulle dessa åtgärder kunna omfatta specifika incitament för unga fiskare.
Kvinnornas funktion och bidrag i familjeföretag som ägnar sig åt kustfiske måste erkännas. EU bör bidra till att organisera kustfisket genom att hjälpa deras organisationer att skapa infrastrukturer, utveckla produkter och förbättra fiskemetoder. Här bör påpekas att deras organisering förhindrar dem från att vara vederbörligen representerade i beslutsfattande organ och vid offentliga utfrågningar.
Ett aktivt deltagande av kustorganisationer i hela EU i en dialog där prioriteringar och tidsfrister för genomförande fastställs på lokal, regional och europeisk nivå måste därför vara ett av våra mål under samråden. 
Zdzisław Kazimierz Chmielewski (PPE-DE ).
   – Herr talman! Betänkandet av Séan Ó Neachtain är ett intressant fall där föredraganden söker efter den grundläggande orsaken till ett mycket komplicerat problem, som inte är lätt att analysera. Det gäller problemet med kustfisket. Detta beror på att denna term i generell betydelse fortfarande omfattar industriellt fiske, hantverksmässigt fiske och fritidsfiske. Så som är fallet med alla områden som är svåra att definiera och som är tvetydiga är det dömt att bli marginaliserat och hamna utanför den huvudsakliga nuvarande finansieringen och investeringsprogrammen i unionen, då kustfisket faktiskt utgör cirka 80 procent av allt havsfiske. Det finns en brist på investeringar i sektorn, den försummas och stöter på stora tekniska, sociala och ekonomiska svårigheter.
Bristen på finansiering för att modernisera fiskeutrustningen leder till allt fler defekta fiskefartyg, och än värre, till att fartyg sjunker. De dagliga villkoren försämras och fångststatistiken sjunker. Denna populära fiskesektor med en lång tradition verkar helt enkelt tömmas på en klar framtid. Uppmaningen om åtgärder är således helt berättigad. Åtgärder behövs för att säkra kustfiskets viktigaste grunder. Medlemsstaterna behöver tillämpa gemensamma mekanismer som garanterar dess existens. Dessa mekanismer är effektivare om de tar hänsyn till den specifika situationen för denna typ av fiske och de inbyggda villkoren, tekniska behoven och det ekonomiska ramverket för berörda kustzoner. 
Ioannis Gklavakis (PPE-DE ).
   – Herr talman, herr kommissionsledamot, mina damer och herrar! Även jag vill gratulera föredraganden till det helt fantastiska betänkande som han har utarbetat åt oss.
Kustfisket har stor betydelse. Det har stor ekonomisk, social, kulturell och miljömässig betydelse. Det har ekonomisk betydelse därför att det säkrar en inkomst för ofta fattiga, avlägsna öområden. Det har social betydelse därför att det mest utgörs av små familjeföretag, och om denna typ av fiske försvinner kommer även de att försvinna. Det har kulturell betydelse därför att dessa områden är starkt traditionsbundna, och om dessa fiskare försvinner försvinner en del av den europeiska kulturen med dem. Det har miljömässig betydelse därför att denna typ av fiske inte skadar eller orsakar minska möjliga skada jämfört med andra typer. Vi får inte glömma att 44 procent av arbetskraften inom fisket ägnar sig åt kustfiske, och att 75 procent av fiskeflottan i EU ägnar sig åt kustfiske. Denna statistik säger en hel del.
Jag vill säga att kustfisket måste skyddas, och när vi säger skyddas menar vi säkra båtar. Människor som ger sig ut och fiskar måste känna att de kommer att återvända hem på ett säkert sätt, varför vi måste stödja moderniseringen.
Unga människor måste lockas till detta yrke eftersom befolkningen åldras, de måste kunna sälja sina produkter så att inga mellanhänder lägger beslag på pengarna som ska hamna i fickorna på fiskare och konsumenter, problem måste tas itu med såsom stigande priser, och slutligen måste vi arbeta hårt med att hålla våra hav rena, så att vi har fisk i våra hav av tusen olika skäl. 
Joe Borg,
   . – Herr talman! Jag vill tacka ledamöterna för deras värdefulla anmärkningar, och jag har noterat de olika punkter som har tagits upp. Jag ska försöka svara kortfattat på några av dem.
För det första håller jag med om att kvinnor bör ges och ta varje möjlighet att skapa jämställdhet mellan könen. Kommissionen kommer att göra sitt yttersta för att skapa detta med alla tillgängliga medel när det gäller fiske, särskilt kustfiske, där kvinnor har en mer framträdande roll än i de övriga fiskesektorerna.
När det gäller tre specifika punkter som har tagits upp är beviljandet av stöd vid fiskestopp [tie-up aid] en nationell fråga, och redovisningen och kontrollen är mer inriktad på större fartyg än på mindre. Mindre fartyg är i många fall antingen undantagna, eller har mindre stränga krav att uppfylla.
När det gäller kustfiskets specifika egenskaper måste jag än en gång understryka att upp till ett avstånd på 12 nautiska mil omfattas dessa till stor del av medlemsstaternas domsrätt. EU är inte direkt involverat i kontrollen av fiske innanför gränsen på 12 nautiska mil, utom i undantagsfall. Jag håller även med om att hänsyn måste tas till de specifika egenskaperna hos olika kustområden. Vi gör faktiskt det i förslaget om Medelhavet, och jag hoppas att jag senare i år kommer att återkomma till rådet för att försöka få förslaget om Medelhavet antaget.
Som jag sa i mina inledande anmärkningar finns en ganska omfattande avsättning för främjande av små kustfiskeverksamheter i Europeiska fiskerifonden. Jag vill även säga att vi efter en lång och svår balansakt äntligen har mejslat ut en kompromiss som gör det möjligt för Coreper att enas om Europeiska fiskerifonden, och den kommer nu att innehålla en punkt ”A” vid rådet (jordbruk och fiske) på måndag.
För att beskriva hur Europeiska fiskerifonden strävar efter att uppnå detta stöd till små kustfiskeverksamheter finns det för det första en sänkning av det privata bidraget för moderniseringen av fartyg för ägare av mindre fartyg till 20 procent. Europeiska fiskerifonden ger dem gynnsammare behandling och villkor för motorbyten för fartyg på upp till 12 meter, för vilka motorerna kan bytas utan att kapaciteten minskas på en-till-en-basis. Medlemsstaterna uppmanas att ge ett säkerhetstonnage, helst till mindre fartyg.
Europeiska fiskerifonden gör även att unga fiskare kan få gynnsamma villkor för utbildning och köp av ett första begagnat fartyg. Fonden kan även användas för projekt som syftar till att skapa större jämställdhet mellan könen. Den innehåller bestämmelser om främjande av bearbetning och marknadsföring, vilket skulle kunna vara gynnsamt för kustsamhällen och fiskare.
Kommissionen kommer noggrant att granska resultaten av den studie som den beställde tidigare i år när de är tillgängliga och på grundval av resultaten besluta vilka åtgärder som kan föreslås nästa år och huruvida det finns utrymme för ett gemenskapsinitiativ om kustfiske. Seán Ó Neachtains betänkande kommer också att beaktas. Min åsikt är dock att vi inte bör överreglera i en sådan sektor – vi bör främst hjälpa till genom att ge stöd till kustfiskare för att komma över de handikapp som drabbar dem i utövandet av deras yrke. 
Talmannen.
   – Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 11.00.
Francesco Musotto (PPE-DE ).
   – Den ekonomiska och sociala krisen som påverkar fiskesektorn i Italien, som har drabbats av administrativa kostnader på över 40 procent och inkomstförluster på cirka 25 procent de tre senaste åren, är särskilt kännbar för de mindre konkurrenskraftiga flottsegmenten. Kustfiskeindustrin har drabbats särskilt hårt eftersom den påverkas mer av de mycket instabila bränslepriserna och ökningen av rörliga kostnader.
Utöver ekonomiska svårigheter måste kustfiskesektorn även konfronteras med bristen på en särskild lagstiftningsram. EU måste inta en realistisk hållning och gå med på att anta definitioner som inte är för strikta. I den framtida regleringen för Medelhavet, till exempel, bör justeringar som ska läggas fram på nationell nivå föreskrivas.
Kommissionen måste erkänna småskaligt kustfiske och traditionellt fiske som ett särskilt fall inom den gemensamma fiskepolitiken, samtidigt som den tar hänsyn till att vissa kustområden, särskilt öområden och avlägsna kustområden, är mycket beroende av fiske och därmed sammanhängande industrier. Kommissionen måste också analysera hur lämpliga de nuvarande instrumenten är, för att hörsamma sektorns behov, och den bör engagera företrädare för industrin i en större omfattning i den beslutsfattande processen. 
Kathy Sinnott (IND/DEM ).
   – I Irland är kustfisket en industri med särskild social och ekonomisk betydelse, som ger sysselsättning, underhåller avlägsna kustsamhällen och bevarar traditionella kulturer. Det kräver färdigheter och kunskaper som förs över från generation till generation i familjer. Det är viktigt att en sådan industri blomstrar. Uteslutandet av kustfisket från den nuvarande gemenskapslagstiftningen skapar en miljö där den rena överlevnaden är tveksam.
Det är så viktigt att kustfisket utvecklas, vilket gör det attraktivt för arbetssökande ungdomar. Arbetet är vanligen förknippat med låga löner och opålitlighet. Många måste söka ytterligare deltidsarbete för att komplettera sin inkomst. I Irland har den keltiska tigerns ekonomiska uppsving lett till bättre avlönade, stabila sysselsättningsmöjligheter för unga yrkesverksamma.
En fråga som bör tas upp rör källan till finansieringsstöd genom Europeiska fiskerifonden för kustfiskare som drabbas hårt av förändringar i lagstiftningen eller politiken som rör deras fiskare. Från och med 2007 ställs 1 200 irländska laxfiskare inför förlusten av sitt levebröd på grund av sådana förändringar av lagstiftning och politik.
Kustfiskare är mycket sårbara mot följderna av utnämningen av särskilda bevarandeområden. Det är nödvändigt att avsättningar görs för att kompensera dem som berörs av en sådan utnämning. 
Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är kommissionens uttalande om åtgärder för genomförande (nivå 2) av direktiv 2004/39/EG om marknader för finansiella instrument. 
Joe Borg,
   . – Herr talman! Min kollega Charlie McCreevy kunde inte komma hit i kväll, och på hans vägnar vill jag tacka Piia-Noora Kauppi, som har varit en enastående föredragande när det gäller hennes behärskande av detta svåra och mycket tekniska ämne och hennes vilja att samarbeta konstruktivt med kommissionen och alla parter. Hon har gjort ett förstklassigt arbete, tillsammans med Pervenche Berès, ordförande för utskottet för ekonomi och valutafrågor. Ett tack riktas även till Europeiska värdepapperstillsynskommittén för dess utmärkta arbete.
Enligt villkoren i Prodiförklaringen har kommissionen förpliktat sig att ta så stor hänsyn som möjligt till parlamentets inställning. Vi har mer än uppfyllt denna skyldighet. Vi har faktiskt införlivat omkring 90 procent av parlamentets ändringar i kommissionens förslag till åtgärder, som Europeiska värdepapperstillsynskommittén kommer att rösta om i slutet av den här månaden. Vi är eniga om alla huvudpunkter.
Nivån på det institutionella samarbetet i denna fråga har varit exemplarisk. Den visar att parlamentet, kommissionen och medlemsstaterna kan arbeta tillsammans på ett förnuftigt och pragmatiskt sätt för att uppnå rätt resultat för Europas finansmarknader och Europas investerare och konsumenter.
Lamfalussyförfarandet, som vi alla har arbetat hårt för att utveckla under de senaste åren, fungerar. Det är naturligtvis viktigt att enas så snart som möjligt om Europaparlamentets legitima rätt till återkallande, som kommissionen stöder. Vi anser att Lamfalussyförfaranden kommer att fungera bra för oss under de år som kommer och göra att vi kan anpassa vår lagstiftning snabbt för att hålla jämna steg med marknaden och den tekniska utvecklingen, samtidigt som vi behåller den nödvändiga demokratiska maktfördelningen.
Direktivet om marknader för finansiella instrument kommer att intensifiera konkurrensen mellan investmentbolag, fondbörser och andra handelsforum och förbättra servicestandarden till investerare och gynna företag genom att sänka kapitalräntan. Det kommer att medföra att det enda passet för investmentbolag uppdateras och att de får möjlighet att arbeta inom Europeiska unionen på grundval av ett effektivt enda tillstånd och inom en lång rad finansiella instrument. Förutom att stimulera den gränsöverskridande konkurrensen kommer det utbud av produkter och tjänster som investerare kan komma åt och marknader som företag kan komma in på att diversifieras. Det avgörande och väsentliga är dock att reglerna för skydd av investerare kommer att harmoniseras på hög nivå så att investerare kan känna sig trygga med att använda investmentbolags tjänster var de än finns i Europa och oavsett om investmentbolagen härrör från Europa eller ej. Vidare är dessa regler principbaserade på så sätt att de lägger bördan på företagen att alltid bete sig och agera i sina klienters bästa intresse.
Den snabba globaliseringen av finansmarknaderna är en möjlighet för Europa. Dessa genomförandeåtgärder för direktivet om marknader för finansiella instrument innebär att vi har en bra position för att behålla täten. Våra finansmarknader är i god form. De växer starkt och är inställda på att växa ännu snabbare i framtiden när unionen utvidgas ytterligare, när vår medelklass expanderar och när människor tar allt större ansvar för sina egna pensionsavsättningar.
Vår gemensamma regelram finns mer eller mindre på plats. Direktivet om marknader för finansiella instrument är den sista biten i det pussel där marknaderna integreras snabbt. Europas finansiella landskap blir mer kommersiellt attraktivt. Om man lägger politiken åt sidan är de potentiella börsåtgärderna ett förtroendevotum för Europa, våra fondbörser, vår tekniska skicklighet och vårt regelsystem. Det som i slutändan spelar roll är att kapitalräntan i EU är så låg som möjligt generellt för alla ekonomiska aktörer i EU, att EU:s finansmarknader regleras på rätt sätt av de europeiska lagstiftarna, att EU:s marknader kan växa starkt, att kostnaderna för gränsöverskridande betalningar sänks betydligt och att Europeiska unionen, genom sin nya regelordning, kan påverka och starkt utveckla sina finansiella förbindelser med resten av världen, med hjälp av sin goda framväxande regelmodell som sitt pass.
Direktivet om marknader för finansiella instrument är ett nyckelsteg mot att ge Europa positionen som global ledare inom finansiella tjänster. Det är därför som kommissionen är särskilt tacksam mot parlamentet för dess samarbete i detta viktiga ämne. 
Piia-Noora Kauppi,
   . – Herr talman! Vi kan alla vara mycket nöjda med den resolution som ligger framför oss. Den grundar sig på ett anmärkningsvärt arbete av kommissionen, Europaparlamentet, Europeiska värdepapperstillsynskommittén och marknadsaktörerna, vilket har lett till ett framgångsrikt slutförande av genomförandeåtgärderna för direktivet om marknader för finansiella instrument.
Direktivet självt är inget annat än revolutionerande, genom dess sätt att öppna investeringsmarknaderna i EU och uppnå bättre garantier för investerarskydd än i tidigare lagstiftning. De genomförandeåtgärder som ligger framför oss, som innebär att omkring 17 nyckelbestämmelser inrättas i direktivet, representerar balanserade och mätta regelarrangemang för att föra dessa båda löften till förverkligande.
Det förfarande genom vilket dessa två genomförandeåtgärder har upprättats är också av mycket stor vikt. Det här är första gången som Europaparlamentet har varit fullt involverat i att slutföra genomförandelagstiftning i kommittéfasen. I slutändan är andelen av parlamentets ändringsförslag som planeras för antagande av Ekonomiska och sociala kommittén omkring 87 procent. Det är väsentligt högre än exempelvis det vi uppnådde i det underliggande direktivet om marknader för finansiella instrument, där denna andel var omkring 50 procent. Alla de inblandade parterna kan känna rättmätig stolthet över vårt sätt att lyckas ta oss förbi potentiella interinstitutionella fallgropar, för som vi alla vet är parlamentets roll i kommittéförfarandet föremål för en ofta hetsig debatt. Vi väntar faktiskt fortfarande på en del svar från kommissionen och rådet.
Jag vill dock rikta ett särskilt tack till kommissionen för dess öppna och tillmötesgående samarbete med mig och utskottet för ekonomi och valutafrågor, som var avgörande för att skapa just detta positiva resultat. Jag håller med om de anmärkningar som kommissionen framförde i måndags om att vi har uppnått något historiskt, inte bara för finansmarknaderna utan även på det sätt som lagstiftning om nivå 2 och annan lagstiftning om kommittéförfaranden ramas in.
Trots det positiva resultatet vill jag nämna några få punkter. Jag är något förvånad över att kommissionen inte accepterade vår ändring som hade till syfte att klargöra skyldigheterna när det gäller bästa möjliga genomförande för investmentbolag gentemot klienter när de agerar för egen räkning. Jag hoppas att kommissionen och de nationella reglerna kommer att tolka den resulterande bestämmelsen mot bakgrund av det avtal som nåddes i direktivet om nivå 1. Vidare skulle jag ha velat se mer flexibilitet om den försenade redovisningen av stora affärer. Vi måste vara försiktiga och snarast åberopa granskningsklausulen om det blir tydligt att en för tidig redovisning av stora affärer skadar möjligheten att erbjuda kunder likviditet, vilket gör det dyrare eller gör EU:s marknader mindre konkurrenskraftiga än marknader i andra delar av världen.
Slutligen hade jag hoppats att en modernare tolkning av handeln med derivat skulle ha kunnat finnas. Det kommer att bli viktigt att snabbt ändra åtgärderna på nivå 2 om det blir uppenbart att nya kunder och nya marknader, särskilt transaktioner med hjälp av Internet, missgynnas.
Mängden kritik överskuggas ändå av det övergripande positiva resultatet. Jag vill tacka alla deltagare och alla mina kolleger som bidrog till detta arbete. 
Pervenche Berès,
   . – Herr talman, herr kommissionsledamot! Ni kan tala om för Charlie McCreevy att vi här i Europaparlamentet denna kväll har följt hela Lamfalussyförfarandet för första gången. Europaparlamentet har deltagit i ansträngningarna på ett sätt som jag tror kommer att lovordas av var och en för dess kvalitet och professionalism, och det har också på nivå 2 försvarat balansen mellan upprättandet av öppna marknader och den öppenhetsprincip som vi definierade för nivå 1.
Det vi har gjort här i Europaparlamentet har främst varit fokuserat på parlamentets bidrag till att det som kallas Lamfalussyförfarandet fungerar korrekt och på våra skäl att hoppas på att avtalet om utövande av kommissionens genomförandebefogenheter kommer att garantera parlamentets rättigheter. Vi välkomnar även kommissionens godkännande av flera av våra förslag som har utformats för att förbättra balansen på områdena öppenhet och konsumenträttigheter.
Låt mig till sist även rikta er uppmärksamhet mot innehållet i vår resolution om Europeiska värdepapperstillsynskommitténs roll, befogenheter och interventionsrättigheter som tillsynsmyndighet vid samordningen av nationella myndigheters verksamhet. Medlemsstaterna måste ta sitt ansvar och ge detta organ resurser för att möjliggöra ett korrekt verkställande av detta direktiv, som den effektiva finansieringen av vår ekonomi är beroende av.
Herr kommissionsledamot! När vi började hela detta äventyr hävdade vissa ledamöter i utskottet för ekonomi och valutafrågor att vi utöver själva marknaden borde bry oss om det som hände längre ned i kedjan, om det som kallas avslutningsverksamheter, nämligen clearing och avveckling. Som ni själva har observerat är dessa avslutningsverksamheter för kostsamma i dag. Av den anledningen anser jag, även om jag inte är den som lovprisar marknadskrafter, att det som tillämpas någon annanstans ska tillämpas här, nämligen frikoppling, vilket borde vara ett bra sätt att minska kostnaderna. Jag hoppas att kommissionsledamoten inte ingriper för sent eller för försiktigt på detta område, som han har antytt för vissa marknadsaktörer. 
Margarita Starkevičiūtė,
   . – Herr talman! Först av allt vill jag uttrycka mitt varma tack till alla dem som deltog i förberedandet av resolutionen och dokumenten, särskilt ändringsförslagen, som skapar rättsliga förutsättningar för framväxten av en gemensam marknad för investeringstjänster. För mig som företrädare för en liten och ny medlemsstat i EU är den typen av samarbete med kompetenta och mer erfarna kolleger det bästa beviset på att vi kan arbeta tillsammans i ett utvidgat Europa och genomföra viktiga reformer tillsammans. Jag anser att jag verkligen måste understryka detta.
En annan sak jag vill nämna är att vi måste titta framåt, eftersom den snabba och ambitiösa utvecklingen av finansmarknader för med sig nya uppgifter varje dag. Jag beklagar att Charlie McCreevy inte deltar i våra debatter i dag, och att varken han eller Europeiska kommissionen har haft någon större del i den nuvarande omorganiseringsperioden av Europas finansmarknad.
Baserat på egen erfarenhet vill jag därför framhålla de punkter som vi bör understryka när vi diskuterar de globala utmaningarna för världens finansmarknad. Jag anser att vårt strategiska mål bör vara att följa utvecklingen av vår egen karakteristiska europeiska finansmarknad. Vi måste betona detta mer och mer eftersom vi verkar vara vilsna bland aggressivt expanderande marknader. Vi har våra egna särskilda europeiska finansmarknadstraditioner och måste främja dem och nämna dem oftare. Jag har samma uppfattning som kommissionsledamoten att Europa nu har stora möjligheter att bli ledande på området finansmarknadsreglering, med tanke på den mycket grundliga regleringspraxis som tillämpas av Förenta staterna och problemen för stater med nya utvecklingsekonomier på regleringsområdet.
Vad bör denna särskilda europeiska modell ha för beståndsdelar?
Först av allt måste vi klart konstatera att vi kommer att använda principbaserad reglering och inte sträva efter regelbaserad reglering, eftersom den principbaserade är mycket mer flexibel och innebär att det är möjligt att snabbare reagera på förändringar i den globala marknaden. Under tiden som dokumenten inom ramen för direktivet om marknader för finansiella instrument förbereddes sades det att en mer detaljerad reglering skulle garantera ett gemensamt tillvägagångssätt vid genomförandet av förväntade åtgärder i alla EU-länder, men det är möjligt att uppnå samma sak genom en bättre samordning av tillsynsinstitutionernas arbete.
Modellens andra beståndsdel bör vara bestämmelser om att uppmuntra samstämmiga tolkningar och krav på tillsynsinstitut. Inga regler hjälper för att komma undan, låt oss säga, de olika finansiella kulturer som finns i södra Europa, Storbritannien och norra Europa. Därför måste vi lita på och erfarenheten hos den norra marknaden när vi samordnar en gemensam tolkning av rättsliga normer. Jag är skeptisk till Europeiska centralbankens förslag att skapa harmoniserade standarder eller förslag för att upprätta fler juridiska handlingar för att etablera marknaden. Vi har tillräckligt med handlingar. Vi behöver helt enkelt rikta mer uppmärksamhet mot deras samstämmighet. Tydligen kommer finansmarknaden framöver eventuellt att behöva sitt eget gemensamma tillsynsinstitut, men detta är en framtidsutsikt och inte särskilt praktiskt för tillfället.
Den tredje saken jag vill nämna är att finansmarknadens effektivitet måste utvärderas genom att ta hänsyn till slutkonsumentens åsikter, vilket skulle betyda åtskiljande av tjänster, offentliggörande av interna utgifter för enorma finanskonglomerat och administrering och exponering av intressekonflikter. 
Alexander Radwan (PPE-DE ).
   – Herr talman, herr kommissionsledamot, mina damer och herrar! Jag vill börja med att tacka inte bara föredraganden Piia-Noora Kauppi utan också alla de, särskilt skuggföredragandena, som har arbetat med detta mycket komplicerade ämne för deras stora insats.
Återigen måste jag säga hur djupt besviken jag är på vårt presidium. I dag är en historisk dag, och vi har fått bevis på hur effektivt parlamentets deltagande är i kommittéförfarandet. Vi – företrädare för medborgarna, för folket i Europa – uppnår faktiskt någonting i institutionerna, och när vi debatterar strax före midnatt är vi ålagda att fatta oss kort. Det är inte första gången det inträffar. Jag vet att presidiet och de behöriga instanserna inom förvaltningen inte är intresserade, men jag kommer ändå inte att tröttna på att säga att vi bör koncentrera oss på att visa allmänheten de rättigheter som parlamentet har.
För tillfället diskuterar vi stärkandet av parlamentets rättigheter med avseende på kommittéförfarandet, särskilt Lamfalussyförfarandet. I veckan då de beslutande sessionerna ska hållas schemalägger presidiet en debatt om detta strax före midnatt. Det går inte att sända ett sämre budskap om ämnet. Det positiva som har kommit fram den här kvällen är att vi har visat att parlamentet spelar en konstruktiv roll i dialogen med rådet och kommissionen, och att detta inte är vårt fel. Jag uppmanar rådet, båda denna och nästa vecka, att ta till sig det här positiva exemplet. Vi har visat att vi, genom våra utskottsförfaranden, kan fatta beslut som är effektivare, som möjliggör bättre reglering och därmed också utvecklingen av Lamfalussyförfarandet, det vill säga parlamentets rätt att granska, att parlamentet underrättas i god tid och det perspektiv som tillhandahålls genom institutionaliseringen av återkallanderätten. Vi bör anta något i den riktningen.
Jag ser att talmansklubban håller på att falla. I det här parlamentet är tid det viktigaste. Trots det bör kommissionen beakta att det på finansmarknaderna – för det är det som direktivet handlar om – i framtiden bör införas en europeisk modell där styrkan hos alla parter har beaktats. 
Talmannen.
   – Herr Radwan! Jag måste påpeka för er att det inte är presidiet som bestämmer föredragningslistan utan talmanskonferensen. 
Ieke van den Burg (PSE ).
   – Herr talman! Jag vill stödja kommentarerna av olika talare om att detta är ett historiskt ögonblick. Jag tänker inte på tidpunkten fem minuter i midnatt, utan det historiska ögonblick då vi nådde denna solida överenskommelse och lyckades ändra förslaget. Jag säger förslaget, för kommissionen tyckte inte om denna terminologi, men jag anser att det är det som har skett, genom de inblandade personernas goda samarbete och professionalism.
Jag vill även betona att vi kommer att följa Lamfalussyförfarandet och samarbetet mellan de olika aktörerna på området, samt understryka det som Pervenche Berès sa om rollen för lagstiftarna och vikten av att få de verktyg som behövs för att genomdriva lagstiftningen och de åtgärder som vi nu har antagit. För detta genomdrivande behövs verktyg och instrument, och det är upp till medlemsstaterna att tillhandahålla dem.
Den sista punkt som jag vill nämna är något som jag tror att vi måste diskutera med den ansvarige kommissionsledamoten, Charlie McCreevy. Jag hoppas att vi kan bjuda in honom till nästa sammanträde i Strasbourg och ha en debatt – kanske inte så sent på kvällen, utan tidigare på dagen – om utvecklingarna på fondbörserna. Jag blev särskilt förvånad över något som han sa i förrgår i ett tal i Irland. Han jämförde globaliseringen av finansmarknaderna med en havsångare och sa att Europeiska unionen är på bron, har kontrollen och tar täten i denna process. Vi är inte säkra på att så faktiskt är fallet, för kommissionen är inte förutseende när det gäller det som just nu sker på marknaden. Vi är angelägna om att debattera detta med honom. 
Joe Borg,
   . – Herr talman! Jag tackar parlamentet för det mycket värdefulla bidrag som det har lämnat till hela processen. Jag anser att det här är ett perfekt exempel på hur väl alla tre institutionerna kan arbeta tillsammans till förmån för de europeiska finansmarknaderna.
Europeiska unionen ska vara stolt i dag över att kunna ge sig själv en regelram för finansmarknaderna som kommer att placera den i täten bland världens finanscentrum och förbättra konkurrenskraften för den europeiska ekonomin som helhet. Jag gratulerar alla till att ha uppnått detta resultat.
När det gäller två ändringsförslag som inte godtogs av kommissionen – ändringsförslagen 4 och 7, som föredraganden hänvisade till – vill jag säga att när det gäller utlämnandet av kundens identitet är kommissionen för en mer flexibel inställning. Såväl seder som bedömningar av hur användbart det är att kräva identifiering varierar i medlemsstaterna. Det kan vara ett ovärderligt verktyg i utredningen av marknadsmissbruk. Kommissionen föredrar att lämna denna fråga utan harmonisering i detta skede.
Kommissionen är inte för ändringsförslag 7, som syftar till att skjuta upp offentliggörandet av information om handel med portföljer. Vårt nuvarande förslag om portföljhandel är att blockordningen kommer att gälla med avseende på varje ingående aktie. Om det godtas kan ändringsförslaget försvaga kraven på öppenhet. Det räcker att bara en transaktion för vilken en försening är tillåten tas in i en portföljaffär för att en försening för hela portföljen ska uppnås.
Slutligen är jag säker på att kommissionsledamot Charlie McCreevy med glädje kommer att godta er inbjudan att diskutera detta ämne vidare med er vid nästa sammanträdesperiod i Strasbourg. 
Talmannen.
   – Jag har mottagit ett resolutionsförslag som ingivits i enlighet med artikel 103.2 i arbetsordningen.(1)
Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 11.00. 

