Justering av protokoll
Ordföranden
Protokollet från gårdagens sammanträde har delats ut.
Finns det några synpunkter?

Sturdy
Herr ordförande! Jag vill rikta er uppmärksamhet på föredragningslistan. I går framgick det mycket tydligt av föredragningslistan att omröstningen efter de brådskande frågorna börjar klockan 17.30. Eftersom ledamöter nu kommer att övervakas elektroniskt från och med februari vill jag verkligen föreslå att denna kammare försöker diciplinera sig lite när det gäller omröstningstider. Många ledamöter fick lov att ge sig av i går klockan 6 på eftermiddagen, när omröstningarna skulle vara avslutade. Jag vill därför begära att vi i framtiden försöker diciplinera oss lite vad det gäller tider.

Ordföranden
Tack så mycket herr Sturdy, men er anmärkning handlar inte om protokollet.
Vi skall dock notera anmärkningen och vidarebefordra den till presidiet.

Hardstaff
Herr ordförande! Mitt namn finns inte med på listan över de ledamöter som var närvarande i går, trots att jag finns med på varje lista över registrerade röster. Jag skulle vara tacksam om detta kunde rättas till.

Ordföranden
Tack så mycket fru Hardstaff. Ert ord räcker. Protokollet kommer att korrigeras på detta sätt.

Pasty
Herr ordförande! Det problemet gäller mig också. Mitt namn finns inte med, trots att jag har deltagit i alla omröstningar och i ordförandekonferensen.

Ordföranden
Tack så mycket, herr Pasty. Jag upprepar det jag redan har sagt till Hardstaff. Ert ord räcker och protokollet kommer att korrigeras.
(Protokollet justerades.)

Omröstning
Habsburg-Lothringen
Herr ordförande! Under gårdagens debatt berördes redan en punkt, och Stenzel, som inte är här i dag, bad mig ta upp detta. Det handlar om ett muntligt tillägg till ändringsförslag 4, som beslutats i samråd med de andra fraktionerna, i synnerhet Swoboda. Vi ber att följande läggs till: " ... uppmanar kommissionen, att säkerställa att ingen medlemsstat i Europeiska unionen ställs i sämre dager än Schweiz vad gäller transitering." Detta var det kompletterande ändringsförslaget.

Swoboda
Herr ordförande! Detta ändringsförslag motsvarar den principiella inställning som denna kammare och i synnerhet utskottet alltid haft, och jag kommer därför att stödja detta ändringsförslag.

Wijsenbeek
Herr ordförande! Jag förstår inte alls vad som är meningen med detta. Vad har till exempel transiteringen genom Irland med Schweiz att göra? Det tycker jag verkar vara ett onödigt tillägg.

Ordföranden
Wijsenbeek motsätter sig det muntliga ändringsförslaget.
Finns det tolv ledamöter som motsätter sig detta muntliga ändringsförslag?
(Eftersom det inte fanns tolv ledamöter som motsattse sig det muntliga ändringsförslaget lät ordföranden det gå till omröstning.)
(Parlamentet antog resolutionen.)

Ordföranden
Rehder begär ordet för en ordningsfråga.

Rehder
Herr ordförande! Ursäkta, att jag helt kort tar upp det som jag ser här i sammanträdesprotokollet. Tyvärr har en sak blivit fel. Det står här att det i går tävlades om vem som kunde komma upp med den dummaste stambordsdevisen - detta hänförde sig naturligtvis inte till de tyska ledamöterna och inte heller till alla PPE-ledamöter. Detta måste jag säga för att rädda mångas heder - detta hänför sig enbart till två ledamöter, som genom rovriddarmetoder försökte bedriva medeltidspolitik i ett modernt Europa.
För det andra: den megatunnel som jag talade om, är tyvärr inte bara 20 km lång, utan 50 km. Det är just det som är problemet, att dessa tunnelrör är så långa och ohanterliga. Ursäkta, att jag bröt in, men det var viktigt för mig.

Ordföranden
Ärade ledamöter, tillåt mig att, innan vi går över till Goerens betänkande ta tillfället i akt, eftersom jag har informerats om att Nicole Fontaine i dag fyller år, att för hela kammarens räkning framföra våra lyckönskningar och att än en gång understryka hennes extraordinära förmåga att leda sammanträdena i detta parlament. Fru Fontaine, måtte ni kunna fortsätta leda kammaren under många år och låt oss hoppas att er födelsedag kommer att äga rum på fredag så att vi kan gratulera er här.
(Applåder)

Cot
Jag skulle verkligen önska att man kan nå fram till ett avtal om den alpina transittrafiken. Låt oss erkänna att våra schweiziska vänner har gett uttryck för en miljömedvetenhet, som i dag är mycket utbredd i alla berörda alpinska regioner. Inget skulle vara värre än att vi, med ständigt fler ensidiga åtgärder, lämpar över förorenande trafik på vår granne.
Lösningen på sikt utgörs av kombitransporter genom de schweiziska tunnlarna, och även Brenner och Fréjustunneln mellan Frankrike och Italien. Det är nödvändigt att finansieringen av dem prioriteras inom ramen för de stora europeiska näten, och att man ställer upp en tidtabell för genomförandet av dem. Det skulle återställa förbindelserna mellan Schweiz och gemenskapen, tillsammans med en gemensamt fastställd lösning som respekterar de berörda folkens intresse och det europeiska kulturarv som Alperna utgör.

Holm
De pågående förhandlingarna mellan EU och Schweiz ger anledning till oro. Jag anser att EU i större utsträckning måste respektera Schweiz ställning, framför allt med hänsyn till skyddet av den alpina miljön.
Mot bakgrund av Europeiska kommissionens grönbok om trafikens inverkan på miljön samt vitboken om den framtida utvecklingen av en gemensam transportpolitik har man vid upprepade tillfällen förklarat det nödvändigt att ge EU: s transportpolitik en miljöanpassad utformning.
Det är nu dags för kommissionen att omsätta dessa fina ord i praktisk politik. EU borde därför inta positionen att göra särskilt stora ansträngningar vad gäller att minska luftföroreningarna genom att förlägga transittrafiken genom Alperna till järnväg. EU bör också ge sitt stöd åt de schweiziska förslagen om prestandaavhängiga avgifter för tung trafik och en särskild transitavgift för trafiken genom Alperna, så att målet att överföra transporter till järnväg verkligen kan uppnås.
En utbyggnad av motorvägar i alpregionen får därför inte bli aktuell. I stället bör en omedelbar utbyggnad av järnvägen ske.
Betänkande: Goerens (A4-0388/97)
Caudron
Betänkandet av vår kollega Goerens är bra. Jag instämmer i dess allmänna riktlinjer.
Jag delar idén om att göra förmånstagarna och de icke-statliga organisationerna delaktiga i programmen. En sådan åtgärd verkar för en större insyn och bör möjliggöra en bättre förvaltning av de medel som anslås till humanitärt bistånd.
I den meningen skriver jag under på inrättandet av en central enhet, vars roll skulle vara att utvärdera programmen för utvecklingsbistånd. Jag anser att detta verktyg bör ha ett nära samarbete med de icke-statliga organisationerna, om tillämpligheten i de åtgärder som har satts i gång.
En intern förvaltning av projekten är också önskvärd, för att undvika all tröghet som med nödvändighet blir resultatet av en fördelning av uppgifterna.
I fråga om innehållet och Goerens förslag vill jag framföra en invändning och en begäran. Jag undrar över begreppet " ekonomisk och social avkastning" . Vilken verklighet skulle det omfatta? Jag tycker att det är viktigt att de icke-statliga organisationerna görs delaktiga i inrättandet av samstämmiga indikatorer, som dessa organisationer kan rättfärdiga. Med dem kommer man att se tendenser på ett tydligare sätt och de framtida besluten kommer därmed att bli bättre.
Den här reflexionen om EU-biståndets effektivitet är välgörande, men vi måste se upp för att inte krångla till det för oss.
Vi får aldrig glömma att det slutliga målet är balanserade utvecklingsformer som är anpassade efter varje land och varje region.
Det humanitära biståndet skall vara så utformat att vi kan invänta den tidpunkt då det inte längre behövs. Vi kommer att ha lyckats när vi inte längre har behov av det, dvs. när det har försvunnit.

Gillis
Europeiska unionen och dess medlemsstater är de största biståndsgivarna till den tredje världen. Våra bidrag överstiger i hög grad dem från USA och Japan. Det är naturligtvis av allra största betydelse för dem vi hjälper, och för oss själva, att vi kan få ut största möjliga nytta av dessa stora ansträngningar. Trots hög arbetslöshet och oacceptabel fattigdom i våra egna länder så föreligger ett omfattande stöd för bistånd till utvecklingsländer. Detta återspeglar på ett positivt sätt generositeten hos vanliga människor i Europa.
Direkt bistånd till den tredje världens regeringar slösas ofta bort genom ineffektivitet och ibland korruption. Detta sätt att hjälpa människorna i de berörda länderna på misslyckas många gånger och gör bara några högt uppsatta regeringsledamöter rika. Det är den minst effektiva metoden för biståndsdistribution och den bör undvikas närhelst möjligt.
Vi har kunnat se några mycket framgångsrika europeiska biståndsprogram genomföras och vi måste bygga vidare på dessa framgångar. Vi måste också försäkra oss om att vi kan kontrollera att biståndet når de avsedda målen.
Europa har varit mycket framgångsrikt med sitt livsmedelsbiståndsprogram. Miljontals liv har räddats genom dessa insatser och med tanke på de omfattande kunskaper som nu finns inom detta område så är jag säker på att vi kan bygga vidare på dessa framgångar.
" Katastrofhjälp måste lämnas när och där sådan behövs, utan några villkor. När det emellertid gäller allmän utvecklings- och strukturhjälp så anser jag att vi måste insistera på att de berörda länderna går med på att respektera mänskliga rättigheter för samtliga sina medborgare, inklusive minoriteter, och att de främjar demokrati. Vi kan inte tillåta att korrupta och grymma diktaturer styr över biståndspengar från de behövande till sina egna fickor.
Alla våra ansträngningar har inte varit framgångsrika. Importen till Europa från utvecklingsländerna har sjunkit väsentligt de senaste 20 åren. Detta fenomen måste undersökas i detalj, eftersom det bara är genom handel som fattiga länder kan hoppas på utveckling och på att kunna tillgodose sina medborgares behov.
Icke-statliga organisationer står generellt sett i centrum för utvecklingspolitiken. Icke-statliga organisationer är mycket effektiva, vilket återspeglar de erfarenheter de vunnit inom området. Med tanke på det fortsatta problemet med handelsflödena gentemot utvecklingsländer så anser jag att vi bör be de icke-statliga organisationerna att undersöka detta, och föreslå lösningar som är godtagbara för alla berörda parter.
Jag välkomnar kommissionens grönbok om utvecklingsbistånd. Den redogör på ett tydligt sätt för vår politiks framgångar och misslyckanden. Jag vill lovorda kommissionen för detta mycket betydande bidrag till den tredje världens utveckling. Den har uppnått utmärkta resultat med begränsade personella resurser. Dess ansträngningar uppskattas i hela den tredje världen.

Holm
De pågående förhandlingarna mellan EU och Schweiz ger anledning till oro. Jag anser att EU i större utsträckning måste respektera Schweiz ställning, framför allt med hänsyn till skyddet av den alpina miljön.
Mot bakgrund av Europeiska kommissionens grönbok om trafikens inverkan på miljön samt vitboken om den framtida utvecklingen av en gemensam transportpolitik har man vid upprepade tillfällen förklarat det nödvändigt att ge EU: s transportpolitik en miljöanpassad utformning.
Det är nu dags för kommissionen att omsätta dessa fina ord i praktisk politik. EU borde därför inta positionen att göra särskilt stora ansträngningar vad gäller att minska luftföroreningarna genom att förlägga transittrafiken genom Alperna till järnväg. EU bör också ge sitt stöd åt de schweiziska förslagen om prestandaavhängiga avgifter för tung trafik och en särskild transitavgift för trafiken genom Alperna, så att målet att överföra transporter till järnväg verkligen kan uppnås.
En utbyggnad av motorvägar i alpregionen får därför inte bli aktuell. I stället bör en omedelbar utbyggnad av järnvägen ske.

Ordföranden
Ärade ledamöter, jag har just fått reda på att även Telkämper fyller år i dag, varför jag vill gratulera honom, liksom jag har gjort med Fontaine.
Jag har den äran, herr Telkämper.

Skuldlättnad för kraftigt skuldtyngda AVS-länder
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är debatten om betänkande (A4-0382/97) av Torres Couto för utskottet för utveckling och samarbete om kommissionens meddelande om stöd för strukturanpassning och skuldlättnad i kraftigt skuldtyngda AVS-stater - gemenskapens svar på initiativet för skuldlättnad för kraftigt skuldtyngda fattiga länder och förslag till rådets beslut om extraordinärt stöd till förmån för kraftigt skuldtyngda AVS-stater (KOM(97)0129 - C4-0243/97).
Vecchi, suppleant för föredraganden Torres Couto, har ordet.

Vecchi
Herr ordförande! I och med dagens debatt avser Europaparlamentet att uttrycka sin tillfredsställelse över det faktum att kommissionen för första gången har tagit ett initiativ för att konkret intervenera när det gäller problemet med de externa multilaterala skulderna i de fattigaste och mest skuldtyngda AVS-länderna.
Låt mig påminna om att det rör sig om en begäran som såväl Europaparlamentet som den gemensamma församlingen AVS-EU formulerade redan för flera år sedan och som hittills inte har fått stöd av rådet och regeringarna i unionens medlemsstater. Det är känt sedan slutet på sjuttiotalet att skuldbördan kraftigt har påverkat livet i många länder i södra delen av världen och att den konkret hindrat, och i många fall omöjliggjort, utveckling i de fattigaste delarna av världen.
Ränteutgifterna för dessa skulder har varit och är fortfarande för många länder den största offentliga utgiften i dyrbar utländsk valuta, vilket har lett till en situation som börjar likna en " negativ transferering" av resurser från söder mot norr, dvs. från de fattiga till de rika.
Skulder skall naturligtvis i princip återbetalas. Mycket av den uteblivna utvecklingen i länderna på södra halvklotet beror på det maktmissbruk som har karakteriserat många regeringar och maktgrupper i tredje och fjärde världens länder.
Men man måste också påminna om att dessa regeringar många gånger har kunnat åtnjuta stöd från regeringar och politiska och ekonomiska grupper i de mest utvecklade länderna, och att hanteringen av internationella lån inte alltid har karakteriserats av hederlighet och korrekthet. I verkligheten är det så att de belopp som återbetalas av länderna i söder i form av räntebetalningar, i många fall överstiger de belopp som dessa länder på sin tid mottog i form av lån. Dessutom har länderna i söder inte kunnat påverka många av de internationella faktor som i hög grad har bidragit till att förvärra skuldsituationen och ränteutgifterna.
Jag vill påminna om dessa saker för att understryka att initiativen för att underlätta skuldbördan inte är allmosor, utan en tvingande nödvändighet och som, ur många aspekter, avser att återupprätta en rättvisare balans.
Man måste dessutom ta hänsyn till att de fattigaste länderna aldrig kommer att kunna betala av sina externa skulder på de villkor som för närvarande råder och att skuldernas oförändrade eller till och med automatiskt ökande tyngd aldrig kommer att göra det möjligt, vare sig att seriöst ta itu med roten till underutvecklingen eller att åter införa dessa länder i världshandeln och etablera de dynamiska ekonomiska och kommersiella relationer som dessutom länderna i Europa skulle ha stor nytta av.
I och med dagens omröstning ger Europaparlamentet " fritt fram" för unionens engagemang i det internationella initiativ som startades av Världsbanken och Internationella valutafonden och som syftar till en strukturell och politisk justering av den politik som tillämpas när det gäller återbetalning av skulderna, både därför att det rör sig om ett initiativ som i sin helhet är positivt - även om det naturligtvis är otillräckligt - och därför att vi hävdar att unionen bör spela en viktig politisk roll inom ramen för detta initiativ.
Detta är ett bra tillfälle för att visa att den humana och rationella strategi som skall ta hänsyn till de prioriterade mål, kampen mot fattigdom och en human och hållbar utveckling, som vi alltid upprepar i våra dokument i gemenskapen, skall bli en utgångspunkt även för de stora internationella finansinstitutionerna.
Det rör sig dessutom om att, även med hjälp av detta instrument, konstruera en strategi för politisk dialog och konkret samarbete som kan se Europeiska unionen, tillsammans med sina partners på södra halvklotet och framför allt AVS-länderna, engagerade för att få till stånd ett effektivt samarbete kring olika utvecklingsprogram.
De elva AVS-länder som omfattas av gemenskapsinitiativet innebär ett relativt begränsat åtagande. Initiativet innebär möjligheten att flexibelt utnyttja olika former för att skjuta upp, betala av eller underlätta skuldbördan. Parlamentet begär att kontinuerligt få bli informerat och konsulterat av kommissionen om den framtida utvecklingen för denna gemenskapsåtgärd, som vi stöder, men på villkor att målsättningen parallellt skall vara demokratiska reformer, utveckling och rättvisa och där Europa skall spela en roll.
Detta initiativ bör vara det första, viktiga steget i ansträngningarna att i sin helhet lösa de problem som är knutna till utlandsskulderna, inklusive de multilaterala skulderna, i de fattigaste länderna i världen, vilket är ett villkor för att återupprätta drägliga förhållanden vad gäller solvens och ett fungerande ekonomiskt och finansiellt system i många av världens länder.
Mot denna bakgrund är unionens och många av dess medlemsstaters roll, såväl direkt som i de olika internationella instanserna, uppenbar och av avgörande betydelse.

d'Aboville
Herr ordförande! Betänkandet från utskottet för utveckling och samarbete om stöd för strukturanpassning och skuldlättnad i kraftigt skuldtyngda AVS-stater, har fått budgetutskottets samtycke av uppenbara skäl.
Det hör till ett grundläggande sunt förnuft, att man inom ramen för samarbetet med de här länderna skall ge dem medel för att kunna starta om utifrån goda grunder, och för att undvika att alla de ansträngningar de har gjort - åtminstone gäller det för vissa av dem - inte reduceras till noll på grund av att de tyngs av en kraftig skuld. Syftet med det stöd vi ger dem med det här betänkandet är alltså att bemöta deras problem på ett varaktigt sätt, och Europeiska unionen, som är de här ländernas viktigaste givare, kan agera i tre riktningar: godkänna ett ytterligare stöd för strukturanpassningen fall för fall, föreskriva ett bidrag - fall för fall - med sikte på att minska handelsunderskottet och stärka stödet till skuldförvaltningen, samt vidta lämpliga åtgärder för att minska det aktuella nettovärdet på skulderna i de länder som kan komma i fråga för den här hjälpen från gemenskapen.
Konkret uttryckt föreskriver artikel 3 att det gåvobistånd, som behandlas i artikel 1, skall beviljas från ett räntebärande konto, som för detta ändamål skall öppnas hos Europeiska investeringsbanken, nedan kallat " konto för skuldlättnad" . Vi begär att kommissionen varje år, i Europeiska utvecklingsfondens finansiella informationshandlingar, skall publicera summan på de räntor som detta konto i Europeiska investeringsbanken avkastar.

Pomés Ruiz
Herr ordförande! Detta initiativ - som kammaren utan tvivel kommer att godkänna - borde få oss att göra ett inledande övervägande om behovet av att Europeiska utvecklingsfonden upptas i gemenskapsbudgeten. Detta skulle framhäva unionens avsikt att skapa en alltmer sammanhängande utrikespolitik. Den direkta budgetkontrollen av dessa fonder skulle ge Europeiska unionens agerande en större effektivitet.
Det råder inga tvivel om att en hållbar eller effektiv politisk utveckling i många fall kräver en skuldavskrivning när det är omöjligt för ett land att återbetala sina skulder och räntor utan att sätta hela sin framtida ekonomisk utveckling på spel. Att envist tvinga vissa länder att genomföra omöjliga betalningar gör arbetet med utvecklingsbistånd och även det ekonomiska reformarbetet omöjligt.
Den kraftiga skuldbördan i vissa länder har dessutom en avskräckande inverkan på investeringar, framkallar kapitalflykt och gör verksamheten helt exportinriktad, vilket skapar obalans, flykt från landsbygden och till och med brist på egna förnödenheter. Den har också effekter på den politiska stabiliteten i dessa länder i tredje världen. Vi talar nu inte om de demokratier som uppstått ur en tidigare auktoritär regim.
Därför anser jag, liksom kommissionen föreslår, att parlamentet bör stödja ett fortsatt bistånd till stater som Burundi, Etiopien, Guinea Bissau, Madagaskar, Moçambique, Niger, Uganda, São Tomé och Príncipe, det före detta Zaire, Zambia och Uganda. Vi kan inte kräva av dessa länder i tredje världen att de sätter skuldåterbetalningarna före sin egen ekonomiska tillväxt. Vi måste uppnå att skuldåterbetalningarna är förenliga med den självständiga utvecklingen i dessa länder om vi inte vill att det vi tar med ena handen måste ges tillbaka med den andra, på basis av ett ökat humanitärt bistånd och utvecklingsbistånd.

Girão Pereira
Herr ordförande! Ärade ledamöter! Gruppen Union för Europa som jag representerar välkomnar Europeiska unionens deltagande i initiativet om de fattigaste ländernas skulder som lanserades vid G7-toppmötet i Lyon 1996.
Trots redan beviljade åtgärder om skuldlättnader till vissa av dessa länder har faktiskt ett antal av dem, den största delen av dessa i afrikanska länder söder om Sahara, en total skuldnivå som riskerar att ta udden av justeringar och strukturella reformer som är absolut nödvändiga för deras utveckling.
Europeiska unionen bör således bidra till denna ansträngning som avtalats mellan de främsta internationella givarna, i avsikt att minska skulden, ett problem av särskild vikt för våra AVS-partners. Även vi, liksom föredraganden, vill uttrycka vårt klara stöd till gemenskapens svar. Liksom föredraganden anser jag att det är oumbärligt att stärka Europeiska unionens strävanden i den strukturella reformeringen som genomförs i AVS-länderna. Liksom föredraganden anser jag att det kommer att bli nödvändigt att betona det grundläggande problemet i den ekonomiska och sociala utvecklingen och ta i beaktande indikatorerna i den mänskliga utvecklingen. Liksom föredraganden, slutligen, anser vi det vara viktigt att rådet godkänner förslaget till beslut så snart som möjligt och att unionens medlemsstater snabbt kan bidra med sitt finansiella deltagande till de institutioner som ansvarar för att föra fram detta initiativ.

Fassa
Herr ordförande! De skulder som AVS-länderna ådragit sig gentemot Europeiska unionens medlemsstater, förutom Europeiska unionen som sådan, är på många sätt en perfekt illustration till den tes om de heterogena målen som den österrikiska ekonomen Von Mises så väl har förklarat för oss.
Det är inte bara så att den totala skuldbördan har höjts gradvis, att ränteutgifterna många gånger om överstiger det kapital som ursprungligen lånades ut, att detta blir ett hinder för den utveckling som man i stället påstår sig vilja främja. Till dessa rent ekonomiska olägenheter kommer sedan andra. Ofta har bara regeringarna, men inte folken dragit nytta av lånen, och det är de förras och inte de senares mål man har strävat efter att uppfylla. Ofta har man helt enkelt velat främja den styrande politiska klassens intressen. Härur växer det fram ett otydligt nätverk av gemensamma intressen som knyter samman den politiska klassen i Europa och den politiska klassen i AVS-länderna, ett fenomen som hela tiden blir till nackdel för folken som man i stället påstår sig vilja främja. Ur detta uppkommer också den stora misstron hos människorna i utvecklingsländerna i mötet med de europeiska nationerna, de människor som i stället tack vare biståndet borde knytas närmare samman med sina bröder och systrar i Europa. Ur detta, slutligen, uppkommer ett förnyat ekonomiskt och finansiellt beroende i förhållande till länderna i Europa som smakar tydligt av neokolonialism.
Därför är det viktigt att lätta på skuldbördan, men på vissa villkor. Det första villkoret är att detta inte får kollidera med den grundläggande regel som uttrycks av det latinska ordspråket pacta sunt servanda ; minskningen av skuldbördan skall med andra ord tjäna till att möjliggöra för utvecklingsländerna att uppfylla sina åtaganden i så stor utsträckning som möjligt. Det andra villkoret är att utvecklingsländerna måste visa prov på god vilja genom god hushållning med sina finanser och genom att genomföra strukturella reformer när det gäller ekonomin. Endast på detta vis kan vi bidra till att hjälpa utvecklingsländerna att verkligen komma loss ur det som annars kommer att bli ett permanent underläge.

Ribeiro
Herr ordförande, kära kolleger! Vi vill börja med att stödja det krav som föredraganden inleder sitt resolutionsförslag med, i vilken han kräver att parlamentet skall höras formellt om detta meddelande från kommissionen, inte bara för att det handlar om gemenskapspolitik inom ramen för Lomékonventionen, utan också för att det handlar om en parlamentarisk blandad församling med Europeiska unionen och AVS-länderna. Efter denna första fråga kommer andra som framkallats av titeln på meddelandet, men låt mig ta dem i slutet på mitt inlägg då det är viktigt att börja med att karaktärisera den situation som detta meddelande gör anspråk på att möta.
Det fanns en tid då man ofta använde bilden av en försent utlöst bomb för att beskriva skulden i den så kallade " tredje världen" och faktum är att det har funnits behov av att få igång säkerhetsmekanismer för att den explosiva situationen inte skall leda till en okontrollerbar tragedi ur ett socialt perspektiv.
Detta är det ögonblick då säkerhetsventilerna eller livbojarna, som det står i motiveringen, måste fungera som bäst, och gemenskapens svar måste sträva efter att vara dessa, när de bilaterala lånekonverteringarna har uttömt sina förtjänster som universalmedel. Som för övrigt, har förstärkt beroendeförhållanden mycket mer än att lösa reella skuldproblem. Analysen av situationen kommer att tyckas vara mer av en diagnos eftersom uppgifterna som vi förfogar över och som själva motiveringen ger några prov på, gestaltar en sådan obalans att man kan påstå att världen är sjuk. Bara så kan man karaktärisera de växande klyftorna mellan rika och fattiga länder, och bland de senare, mellan fattiga och ännu fattigare länder, mellan skuldtyngda och kraftigt skuldtyngda länder, utarmade länder och skuldtyngda utan och innan, på grund av försämrade utbyten av relationer och av främjande och uppmuntran till skuldsättning från fordringsägare med överdriven eller oåterhållsamt skapande av överdriven likviditet.
De diagnostiserade hjälpmedlen är verklig kritik. Även om siffrorna måste förnyas, är det signifikativt att de senast nämnda noterar ett tillägg av sex nya länder i den olyckliga så kallade " klubben kraftigt skuldtyngda" och att bara en av de gamla har lyckats ta sig ur denna oönskade kategori. Situationen har försämrats på ett farligt sätt i några regioner, framför allt i de afriknska länderna söder om Sahara där man har nått tekniska gränser som reser den brådskande frågan om det acceptabla.
Därför handlar kommissionens förslag bara om de länder vars skuld gemenskapen betraktar som oacceptabelt hög. Dessa är elva, och det känns dystert för en portugis, vilket även föredraganden är, att det bland dessa länder befinner sig tre som har vårt officiella språk som sitt. Men diagnosen, om den är statisk, om situationen kvarstår, är helt otillfredsställande och framför allt är den det så länge man inte med all tydlighet identifierar dess orsaker, eller så länge man undviker att göra det, och därför kan det inte tjäna som ett angrepp på det onda.
Denna analogi med bilden av en sjukling är lämplig därför att de recept och den behandling som kommissionen föreskriver, vänder sig uteslutande till de sjuka i slutskedet eller närapå, med sådan nödhjälp som kallas " extraordinärt stöd" till de som är på gränsen till livlösa för att de inte skall svälta ihjäl och för att de skall fortsätta att leva i hungersnöd. En annan lämplig bild denna vecka i kammaren är liknelsen att säga till en narkoman som har skuldsatt sig och är desperat för att han varken har droger eller pengar att: " jag sålde mina varor till dig på kredit, fast du inte ville köpa, och nu har du inga pengar för att betala mig därför att jag höjde priserna i takt med beroendet. Du är behövande nu men ta inte livet av dig, döda ingen, råna inte, jag efterskänker en del av skulden och lånar dig lite mer av de pengar jag har berövat dig och på så sätt kan du köpa dig några nya doser och till det pris som jag sätter nu, sedan får vi se när jag höjer det" .
Låt det alltså stå klart att man inte talar om skuldavskrivning. Det handlar enbart om skuldlättnader och det är till och med berättigat att gratulera kommissionen, och ännu mer vår kollega som försöker förbättra förslaget, då det är tydligt att rådet, som man säger i den nämnda motiveringen, inte prioriterar detta projekt, om det alls bryr sig om det. Denna fredag i Europaparlamentet anses inte som någon tid till renande övningar. Det perspektivet får mig dock inte att avstå från och avsäga mig den långa talartid jag för ovanlighetens skull har till förfogande. Men det gör att en grundläggande fråga i sammanhanget nästan mister sin betydelse: den är att i kommissionens förslag liksom i yttrandet, sätter man sig inte på minsta sätt in i de ursprungliga orsakerna till den situation som man för närvarande har att möta. Dessutom: all ekonomisk strategi kommer att fortsätta, och vill fortsätta, att sätta samma villkor eller till och med förstärka dem. Allt omtalad ekonomisk återhämtning, all ekonomisk tillväxt i dessa länder (man kan inte ens tala om ekonomisk utveckling) sker med Världsbankens och IMF: s recept, vilka har provats vid många tillfällen med de resultat vi nu ser och som innehåller förslaget om ökad dosering.
Just därför har vi väntat till slutet med våra observationer angående meddelandets titel. Denna titel prioriterar inte gemenskapens svar på initiativet om dessa länders skulder, vilket är placerat i en underrubrik. Det prioriterar stödet, strukturanpassningen och först därefter skuldlättnaderna för de kraftigt skuldtyngda AVS-staterna. Ordningen är: först behandlingen, sedan diagnosen, slutligen den sjuke. Jag vet gott och väl att vi inte lever i en tid av solidaritet och samarbete. Emellertid är det, enligt min mening, inte detta det handlar om. Men jag stannar här och går inte vidare. Och kanske skall jag känna mig glada över att ha kunnat tala så länge om ett ämne och från en utgångspunkt som man skulle önska vara utplånad, men som verkligheten och de oacceptabla nivåerna tvingar offentligheten att konfrontera, även om kommissionen och detta parlament har medel att fly undan detta kanske obekväma möte och som irriterar rådet. På portugisiska säger man " para grandes males, grandes remédios" - för stora problem, stora lösningar. Medvetandet om allvaret i problemen har ännu inte lett till ett sökande efter de stora lösningarna. Vi understryker på nytt, för att avsluta, den positiva aspekten av att ta itu med en situation, trots gränsen för det acceptabla, och bara i sökandet efter universalmedel och kontinuerlig förstärkning av det som vi anser vara dess orsaker.

Aelvoet
Herr ordförande, kolleger! Detta betänkande tar upp problematiken runt den skuldbörda som vilar på olika länder i syd och som vi alla vet så väger den tungt på den positiva och dynamiska utvecklingen i de länderna. Europaparlamentet och den gemensamma församlingen AVS-EU har ofta uppmanat till initiativ. I detta konkreta fall är det Europeiska kommissionen själv som lägger fram ett mycket intressant förslag, nämligen att med hjälp av medel ur Europeiska unionens budget ordentligt minska skulden för elva AVS-stater som dignar under en tung skuldbörda. Vi håller fullkomligt med om att Europeiska unionen borde ta ett sådant initiativ, framför allt eftersom vi vet att mycket av det som händer i vissa AVS-länder när allt kommer omkring omöjliggörs på grund av de tunga skuldavbetalningar som dessa länder måste göra.
Vi är glada över att detta betänkande helt stöder kommissionens initiativ och vi tror också att det är viktigt att det i betänkandet tagits med några ändringar med avseende på kommissionens ursprungliga förslag, till exempel genom att man poängterar vikten av att de sociala indikatorerna tas med när man skall fastställa en hållbar nivå på skuldbördan. I detta ärende kan föredraganden räkna med stöd från den gröna gruppen.

Barthet-Mayer
Herr ordförande! Jag skulle vilja framföra min grupps ursäkter för att Scarbonchi inte var närvarande, han måste ha fått förhinder i sista stund.

Sandbæk
Herr ordförande! HIPC-initiativet om en skuldlättnad för u-länder markerar en nyorientering från IMF: s och Världsbankens sida. Man har erkänt att skuldproblemet är ett allvarligt hinder för en sund utveckling i de mest skuldtyngda länderna. Jag kan inte annat än ge mitt förbehållslösa stöd till detta. Det är viktigt att EU aktivt går in för arbetet med att avhjälpa skuldproblemen. Både därför att skulderna förhindrar tillväxten i u-länderna och därför att det sänder ut en politisk signal till medlemsstaterna och andra kreditorer om att Europa tar u-ländernas problem på allvar. Därför måste skuldlättnaden också följas upp av andra former av hjälp för att bekämpa fattigdomen.
Mot denna bakgrund är resultatet av rådets behandling en besvikelse. I stället för att avsätta extra pengar till skuldlättnad har man endast kunnat enas om att använda medel från den nuvarande budgeten. Det betyder att det bara finns medel till de första fem av de elva AVS-länderna som skulle behöva en skuldlättnad. Vi måste alltså finna nya medel när de resterande sex länderna blir godkända för skuldsanering.
Jag samtycker till punkt 6 och 7 i Torres Coutos betänkande eftersom där uppmanas till att det inte skall krävas strängt uppfyllande av kraven för att bli godkänd för HIPC. Självklart måste det ske strukturanpassningar i u-länderna och gärna med inblandning av miljö- och politiska hänsyn. Men om man gör skuldlättnaden beroende av treåriga framgångsrika reformprogram, utesluter man de allra svagaste länderna. Just i dessa länder skulle en minskning av skuldbördan antagligen göra strukturprogrammen lättare att genomföra. Jag anser att strukturprogram måste gå hand i hand med en skuldlättnad och inte bara vara en förutsättning. Både strukturreformer och skuldlättnad är nämligen förutsättningar för det som är viktigt: att avhjälpa fattigdomen och de dåliga ekonomiska utsikterna.

Schiedermeier
Herr ordförande, herr kommissionär, kära kolleger! Den som noggrant läser Torres Couto-betänkandet, måste åtminstone emellanåt komma till slutsatsen att föredraganden ser på problemet alltför naivt, och alltför mycket ser det ur utvecklingsländernas synvinkel. I åratal, om inte i årtionden, har frågan om de fattiga ländernas skuldsättning varit ett problem för vårt samarbete. Å ena sidan är det en stor hjälp för många länder att få tillgång till krediter. Å andra sidan är just i dessa länder oförutsedda händelser ofta orsak till att de faller i skuldfällan. Vi får dock inte förbise, att öst-väst-konflikten tyvärr efterlämnat sina spår också på detta område.
Kommissionens förslag om att inrätta en fond för skuldlättnad för de fattiga länderna måste välkomnas. Dock bör inte bedömningen enbart göras utifrån den aktuella skuldbördan, utan också utifrån vilka ansträngningar som gjorts för att förvalta denna skuld på ett bra sätt. Det måste också pekas på att länder med stora naturtillgångar, t.ex. det tidigare Zaire, får samma stöd som t.ex. bl.a. Etiopien. Visserligen vill man ge Kabila i Kongo en övergångfrist, men för oss infinner sig frågan, om man här tänker på att endast ett tydligt skifte från diktatur till demokrati kan utgöra grund för en frikostig skuldlättnad. I det sammanhanget måste också understrykas, att skulder inte kan avskrivas utan kostnader, för vid sidan av frågan om en något sånär demokratisk regeringsform, måste också korruption och alltför stora militära utgifter diskuteras.
I kollega Torres Coutos betänkande har de ändringsförslag som berör involverandet av Europeiska unionen framhävts speciellt. Visserligen rör det sig i förslaget om medel ur utvecklingsfonden, men tyvärr är de inte underkastade Europaparlamentets budgetkontroll. Men parlamentet måste absolut vara delaktigt för att kunna säkerställa en demokratisk kontroll. Dessutom hamnar man i svårigheter om man framför demokratiseringen som ett viktigt argument i diskussionen med utvecklingsländerna, men samtidigt utelämnar Europaparlamentet.
Förslaget till beslut är ett steg i rätt riktning om inte kommissionens planer luckras upp alltför mycket. Jag hoppas att meddelandets grundtankar snabbt och framgångsrikt kan omsättas i de berörda utvecklingsländerna, till människornas fromma.

Van Bladel
Herr ordförande! Jag kan instämma i det goda uppsåtet i Torres Couto-betänkandet. Jag vill dock komma med några reservationer. För det första undrar jag om det här tillvägagångssättet, som påminner lite om ett uttryck på nederländska som ungefär betyder att man " aldrig ska säga aldrig" , verkligen kommer att hjälpa oss ur den onda skuldcirkeln. Det är visserligen mycket pengar, det håller jag med om, men jag tycker ändå att det är lite nykolonialism att binda samman skuldlättnaden med bra miljöpolitik. Det kan man inte begära av de länderna under de förhållandena. Inte än.
Sedan har vi hänvisningen till de 0, 7 procent av bruttonationalprodukten som utlovats i drygt tjugo år. Vi vet alla att de flesta länder med vett och vilja helt enkelt inte vill komma upp till den nivån. Jag tycker inte att det är särskilt bra att länder som försummat att betala av sina skulder inte kommer i fråga för en skuldlättnad. Enligt min åsikt skulle det vara bättre om vi sakta men säkert arbetade mot en avskrivning av skulderna, men då får vi också ställa ett par krav. Då måste vi öppna våra marknader för deras varor, hålla fast vid minimiutgifter för vapenköp i de länderna och låta experter som utbildats i väst återvända till de länderna. Det är bara då som de har en verklig chans till utveckling.

Virrankoski
Herr ordförande! Utvecklingsländernas skulder uppgår i dag till tvåtusen miljarder USD. Det betänkande som nu är under behandling berör elva AVS-stater som är kraftigt skuldsatta fattiga länder, så kallade HIPC-länder. Krediter som rör dessa länder uppgår till 5, 6 miljarder USD och kostnaderna som det här förslaget åsamkar EG blir uppskattningsvis 150 miljoner ecu.
Kommissionens meddelande har kommit i gång på ett riktigt sätt när det förordar ett partiellt bidrag till lånen. De fattiga utvecklingsländernas situation är bedrövlig. De tvingas betala sina lån, inte bara med pengar, utan i synnerhet i form av låga priser för sina produkter. Prisnivån blir desto lägre ju mera tvingande skäl försäljaren har att sälja. Fattiga länder har tvingande behov. Det här förhållandet försvårar de fattiga ländernas situation kraftigt. Man har inte råd med investeringar, trots att även en ringa satsning skulle ge kännbar nytta. Denna återvändsgränd försvårar ytterligare de fattiga ländernas utveckling. Den obarmhärtiga fattigdomen, rentav misären, förlamar redan i sig all utveckling.
Dels sker ingen utveckling i samhällsstrukturen eftersom man inte har råd till utbildning, utan utbildningen är till och med på tillbakagång. Situationen äventyrar också den demokratiska och fredliga utvecklingen. När människorna inser att en större del av deras pengar går till de rika ländernas långivare än till de sjuka i det egna landet kan det leda till olika typer av oroligheter och försvaga demokratins tillväxtmöjligheter.
Situationen är också svår för lantbruket i de fattiga länderna. Lantbruket tvingas inrikta sig på exportprodukter och non-food -produktion, samtidigt som det egna folket lider av undernäring. Med anledning av detta stöder jag med eftertryck tankarna i kommissionens meddelande.

Oreja Aguirre
Herr ordförande! Jag vill gratulera föredraganden Torres Cuoto och Vecchi till deras inlägg och jag tackar parlamentet för dess intresse och stöd till kommissionens förslag om ett gemenskapsdeltagande i initiativet om skulder i de kraftigt skuldtyngda länderna.
Detta initiativ utgör ett viktigt framsteg, i den form som det internationella samfundet hittills har omfattat skuldproblemen i de fattigaste länderna.
För första gången finns det en ram som gör det möjligt att genomföra en global och samordnad åtgärd, från alla fordringsägares sida, för att hjälpa de kraftigt skuldtyngda fattiga länderna vilka försöker genomföra ekonomiska reformprogram. Denna ram innefattar inte enbart skuldlättnader vad gäller de bilaterala kommersiella skulderna, utan också individuella åtgärder från fall till fall, ämnade att minska den multilaterala skuldbördan i dessa länder.
Europeiska gemenskapen erbjuder stöd till de kraftigt skuldtyngda fattiga länderna i form av icke återbetalningsskyldiga bidrag. Och även om det är små summor kan inte kommissionen på något sätt ställa sig utanför dessa initiativ.
Det är uppenbart att den politiska betydelsen av ett deltagande från gemenskapens sida i ett initiativ om skuldlättnader är mycket större än bidraget i absoluta tal.
Kommissionens förslag har debatterats grundligt med medlemsstaterna, vilka har uttryckt sitt fulla sötd för gemenskapens deltagande i initiativet.
Emellertid har vi under debatterna sökt en alternativ finansieringslösning för skuldlättnaderna, på gemenskapsnivå, som svarar mot medlemsstaternas oro, vilka inte vill skapa ytterligare en börda för de nationella budgetarna, men som samtidigt garanterar att resurserna som avsätts för initiativet är extra resurser.
Jag har nöjet att kunna meddela att vi nu har uppnått ett avtal. Följaktligen hoppas vi att rådet godkänner sina slutsatser inom kort. Detta avtal innehåller flera fördelaktiga beståndsdelar.
Rådet har utlovat ett fullständigt deltagande från gemenskapens sida i detta initiativ. Vad gäller de länder som uppfyllde villkoren för att få ta del av initiativ 1997, eller som uppfyller dem under 1998, kommer finansieringen för skuldlättnad, från gemenskapens sida, att vara garanterad genom en tilldelning från de årliga intäkterna från EUF-fondernas ränta. Denna finansiering håller sig inledningsvis till principen om extra resurser och garanterar att gemenskapen kommer att ge bistånd utöver de aktuella nivåerna för bidrag till dessa länder.
Under 1998 och på grundval av kommissionens rapport, kommer rådet att överväga de senare finansieringsbehoven och fatta beslut angående finansieringen av gemenskapens framtida deltagande i detta initiativ, inklusive möjligheten till finansiering genom amorteringar på tidigare lån från Europeiska utvecklingsfonden.
Herr ordförande, våra två institutioner, parlamentet och kommissionen, stödjer ett deltagande från gemenskapen i detta initiativ, men parlamentets resolutionsförslag begär en mer flexibel tillämpning, i syfte att inkludera en större grupp länder och garantera en snabbare och grundligare skuldlättnad.
I kontakterna med Internationella valutafonden och Världsbanken och fordringsägarnas regeringar, har kommissionen hela tiden kämpat för en tillämpning av initiativet som baseras på breda kriterier, så att man ger ett lämpligt och lägligt bidrag till de kraftigt skuldtyngda fattiga länderna som anstränger sig för att tillämpa ekonomiska reformer, i förhoppningar om att kunna öka den ekonomiska tillväxten och minska fattigdomen.
Således är det uppmuntrande att kunna visa att detta initiativ har fortsatt att utvecklas och att inriktningen har förbättrats. Initiativet är kanske inte perfekt, men det är grundat på ett brett internationellt konsensus om att bistå en grupp länder, vars utvecklingsarbete fortsätter att begränsas av den tunga skuldbördan. Därtill bör detta initiativ uppfattas som en del av det internationella samarbetet för att hjälpa de kraftigt skuldtyngda fattiga länderna.
Följaktligen bör skuldlättnaderna åtföljas av en kontinuerlig och tillräcklig nivå på utvecklingsbiståndet.

Ordföranden
Tack så mycket, herr kommissionär.
Jag förklarar debatten avslutad.
Vi skall nu genomföra omröstningen.
(Parlamentet antog resolutionen.)

Blokland
Herr ordförande! I går debatterade vi i denna kammare hur effektivt utvecklingsbiståndet är. Bistånd är inte alltid effektivt, eftersom det makroekonomiska tillståndet inte är gynnsamt i många av utvecklingsländerna. En av orsakerna till det är den enorma skuldbörda som utvecklingsländerna bär med sig.
I det utmärkta Torres Couto-betänkandet, som jag verkligen har kunnat rösta för, läggs inte ansvaret för dessa skulder bara på utvecklingsländerna. Kreditgivarna är också ansvariga i den mån de lättvindigt har givit kredit till korrumperade diktaturer eller lånat ut pengar till ekonomiskt tvivelaktiga projekt.
Även om det allmänt medgavs att utvecklingsländerna inte hade någon möjlighet att återbetala skulderna så var det inte tal om någon avskrivning eller omorganisering av de multinationella skulderna. Lyckligtvis har det i och med världsbankens och IMF: s initiativ skett en förändring i det avseendet och med Europeiska kommissionens förslag genomförs det initiativet.
Jag håller också med föredraganden om att begreppet " hållbar skuldbörda" inte bara får räknas ut med makroekonomiska indikatorer utan att även sociala indikatorer måste tas med i beräkningen.
De rika länderna kan inte fortsätta att ge utvecklingsbistånd till de fattiga länderna med den ena handen och inkassera räntorna på dessa länders jättelika skulder med den andra handen. Dessutom kan en avskrivning av skulder vara början till en ekonomisk återhämtning för flera utvecklingsländer.

Lindqvist
Det är bra att EU tar u-ländernas problem på allvar och medverkar till att minska skuldbördan. Detta räcker dock inte för en solidarisk utveckling i de fattiga länderna. Medel finns bara för skuldsanering i fem av de elva länderna. Det är dock inte tillräckligt med skuldsanering. Målet måste vara att få bort hela skulden för att dessa länder skall kunna ta sig ur den onda cirkel som de har hamnat i. Skuldsaneringen måste dessutom gå hand i hand med politiska strukturprogram för tillväxt, sysselsättning och långsiktigt uthållig utveckling genom utvecklade handelsförbindelser. Jag har ändå röstat ja till betänkandet.

Titley
Herr ordförande! Eftersom min egen regering tar på sig en ledande roll i ansträngningarna att minska skuldbördan i världens fattigaste länder, såsom ett positivt sätt att gå in i nästa årtusende på, så stödjer jag med glädje det betänkande som ligger framför oss här i dag.
I Storbritannien har finansminister Gordon Brown och Clare Short, som den första ministern på kabinettsnivå för vårt nyligen inrättade departement för internationell utveckling, sammanträffat med kyrkliga ledare och andra för att diskutera skuldlättnadsfrågor. Jag hoppas att mina många kollegor i denna kammare, med inflytande över sina respektive kyrkor, kommer att uppmana dem att vända sig till sina nationella regeringar, eftersom alla hittills inte har följt oss britter i vår entusiasm för detta viktiga arbete.
Betänkandet gör rätt i att koppla behovet av hållbara ekonomiska reformer i de fattigare länderna till skuldlättnad från de mer utvecklade ländernas sida. Såväl nord som syd kan samarbeta härvidlag så att exempelvis miljöarbete och insatser mot fattigdomen i skuldsatta länder går hand i hand med skuldlättnad.
De många personer i min valkrets som tagit upp denna viktiga fråga med mig kommer att glädja sig åt att konstatera att Torres Couto och parlamentet bidrar med sina röster till kampanjen för skuldlättnad.

Fiskeförbindelser med Lettland
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande (A4-0397/97) av Macartney för fiskeriutskottet om förslag till rådets förordning om antagande av protokoll I till avtalet om fiskeförbindelser mellan Europeiska gemenskapen och Lettland i vilket villkor fastställs för de gemensamma företag som föreskrivs i detta avtal (KOM)(97)0323 - C4-0364/97-97/0177(CNS)).

Macartney
Herr ordförande! I samma anda som den som gäller när man gratulerar människor på deras födelsedagar, så skulle jag vilja gratulera Lettlands invånare till vad de lyckats med när det gäller friheten i Europa. Vi bör gratulera dem, esterna och litauerna. På sina egna sätt har de hjälpt till att hålla frihetens och demokratins lågor brinnande i en del av Europa som har haft många svårigheter.
Det är viktigt att vi närmar oss det lettländska avtalet i den andan. Vi vill alla uppmuntra de baltiska republikernas invånare att tänka utifrån sina europeiska identiteter, och inrikta sig på förberedelserna för ett medlemsskap i Europeiska unionen. Detta är särskilt viktigt när de signaler som kommit från kommissionen under de senaste veckorna varit något blandade. Tanken på att en av de tre skulle omfattas av den första omgången anslutningsförhandlingar, samtidigt som de andra två fick vänta på sin tur, blev föremål för viss bestörtning i grannrepublikernas huvudstäder. De kunde inte inse logiken i detta, och det kunde inte jag heller.
Vad som är uppmuntrande är att senare så har en tanke som mer kommit att likna en regattainriktning kommit att bli förhärskande i ministerrådet. Det är väldigt viktigt i det sammanhanget att vi välkomnar alla de åtgärder som föreslås, inklusive fiskeavtalet, för att ta med alla länderna i Östeuropa - från Estland, via Lettland och Litauen och ända ner till Slovakien och Bulgarien och så vidare: att vi inte säger att det finns potentiella medlemsstater av två klasser där ute, utan att vi välkomnar dem alla till dialogen med oss.
Bakgrunden till detta betänkande är att det 1993 ingicks avtal med de tre baltiska republikerna. Det fanns separata avtal med Finland och Sverige, som vid den tidpunkten inte var medlemmar av Europeiska unionen. Vi är förtjusta över att Sverige och Finland röstade för att gå med i EU och att de nu är fullt integrerade. Men naturligtvis fick en omförhandling genomföras, där Europeiska unionen förhandlade för de ursprungliga medlemmarnas räkning, men också för Sveriges och Finlands, som är grannar med Lettland tvärs över Östersjön.
Detta omförhandlades vederbörligen år 1996, och vad beträffas Litauen så gick landet omedelbart vidare och antog ett protokoll som har trätt i kraft. Nu är det Lettlands tur. Litauerna har gått före och visat vägen och letterna står på nästa plats i kön. Lettland har en rätt så liten flotta. 186 fartyg i kustflottan när den räknades senast, och 15 långdistansfartyg som huvudsakligen fiskar utanför Mauretanien. Vi talar inte om någon jättelik flotta, och det är viktigt att betona att inga nettotillskott föreslås till Lettlands flotta i detta avtal.
Vad som är viktigt är att förslaget kommer att omfatta gemensamma insatser för Europeiska gemenskapen och Lettland, och dessutom att det kommer att föreligga ett anslag på 2, 5 miljoner ecu som hjälp i moderniseringsprocessen. Det är kanske förvånande, men värt att notera, att letterna inte har utnyttjat sina kvoter i sina egna vatten fullt ut. Så det finns en viss mängd fisk tillgänglig där utan några skador på de övergripande målen för att bevara bestånden, som vi alla är så måna om. En gemensam kommitté föreskrivs i avtalet - vilket är en mycket positiv signal att sända ut - för överläggningar om överföring av EG-fartyg, modernisering av den lettiska flottan och så vidare.
Jag skulle vilja betona två målsättningar som vi skulle kunna satsa mer på. Den ena är att det borde finnas en årsrapport till detta parlament. Vi har ett särskilt intresse i dessa länders föranslutningsfas. För det andra bör ytterligare resurser avsättas till forskning. Detta är inte några kontroversiella frågor och jag hoppas att kommissionären i sitt svar kan bekräfta att detta står i överensstämmelse med kommissionens tänkande.

Hardstaff
Herr ordförande! Jag skulle å Europeiska socialdemokratiska partiets grupps vägnar vilja gratulera föredraganden Macartney till hans utmärkta betänkande, som mycket tydligt klargör de frågor det handlar om i detta fiskeavtal med Lettland. Jag skulle också vilja instämma i hans anmärkningar denna förmiddag om alla de baltiska länderna och deras framsteg mot EU-medlemsskap.
Det är viktigt att vi uppnår en balans mellan att göra det möjligt för de baltiska stater som ansöker om att ansluta sig till Europeiska unononen att modernisera sina flottor - vad Lettland beträffar så är båtarna som tidigare sagts i genomsnitt 20 år gamla - och behovet av att vidmakthålla de totala fiskbestånden och inte öka den totala fiskekapaciteten. Programmet för försäljning av gemenskapsfartyg, som måste vara minst fem år gamla, för att flaggas om till lettländska fartyg, bör bidra till uppnåendet av denna balans, förutsatt att en noggrann övervakning finns för handen för att säkerställa att sådana båtar inte vid ett senare tillfälle åter integreras i gemenskapens flottor, samt också att kvoterna beaktas. Det är därför som vi behöver en årsrapport i denna fråga.
Om gemensamma företag och bilaterala projekt kan utvecklas mellan Lettland och EU, vid moderniseringen och privatiseringen av den åldrande lettiska flottan, så kan detta endast vara till fördel för Lettlands framsteg mot ett fullt medlemsskap i Europeiska unionen. I denna anda välkomnar vi kommissionens förslag och ser fram emot ett snabbt bekräftande av protokollet, för att möjliggöra att ett sådant samarbete inleds på gemenskapsnivån, utöver de bilaterala initiativ som föreligger från enskilda medlemsstaters sida.

Langenhagen
Herr ordförande! Det har snart gått sju år och det var på en fredag, precis som i dag. Då höll jag mitt första tal om fiske här i plenum. I Tyskland säger vi att fredag är fiskdag. Först på söndag får man så den stora läckra fläsksteken. Vad är det som har ändrats fram tills i dag? Vad gäller veckodagen, inte mycket. Jag är besviken. Också när vi tittar på föredragningslistan för plenarsammanträdena under nästa halvår fram till juli 1998, har i princip ingenting ändrats vad gäller tidsplanen. Det är inte bra. Varför inte? Titta bara på dagens betänkande. Det visar hur EU: s framtid efter år 2000 kommer att se ut. Hur kan jag övertyga er om det?
Innan förhandlingar kan inledas om ett nytt avtal och innan ett sådant avtal kan förlängas måste kommissionen lägga fram en bedömning av de grundläggande elementen. Dessa element är fiskbeståndens beskaffenhet, vilka effekter avtalet får på gemenskapsbudgeten eller uppdelningen av det finansiella ansvaret mellan Europeiska gemenskapen och redarna. Det föreliggande avtalet med Lettland går i sitt protokoll in på just denna finansiella uppdelning i det att särskilt tar upp inrättandet av gemensamma företag. Genom Amsterdamfördraget blir utvidgningen av Europeiska unionen nu verklighet. Denna omfattar naturligtvis också de till Östersjön gränsande baltiska länderna Estland, Lettland och Litauen. Mot bakgrund av Amsterdamfördraget får de hittillsvarande fiskeavtalen - alltså EU: s avtal med dessa tredje land - en ny betydelse. Utvidgningen handlar vid sidan om att stärka demokratiska grundläggande värden också om att skapa konkurrenskraftiga arbetsplatser för att på medellång sikt övervinna strukturella svagheter, om att stödja små och medelstora företag, om att förbättra den europeiska miljökvaliteten. Det senare lämnar för övrigt mycket att önska i Östersjöområdet.
De erfarenheter som gjorts vad gäller förvaltning av EU-medel och sysselsättning med hjälp av nämnda gemenskapsförfaranden samt genom inrättande av gemensamma företag kommer att - det är jag övertygad om - föra in Lettland på vägen mot en snabbare privatisering och åtminstone stärka dess ansträngningar att i tillräcklig grad förbereda sin fiskeriförvaltning för den förestående anslutningen. Fiskeavtalet med Lettland är en faktor i tillnärmningsstrategin för dessa ansökarländer och skall därför inte enbart ses välvilligt av den nuvarande gemenskapen, utan måste uttryckligen välkomnas. Jag hoppas att ni nu är övertygade om att vi inte bara skall få lov att uttala oss här på fredagar.

Gallagher
Herr ordförande! Jag vill gratulera Macartney till utarbetandet och presentationen av detta betänkande. Varje betänkande han har ansvar för är naturligtvis väl förberett, och detta är inget undantag.
I det fiskeavtal mellan EU och Lettland som undertecknades den 16 december kom kontraktsparterna överens om att uppmuntra till upprättandet av gemensamma företag, i enlighet med vad som sagts i protokollvillkoren. Jag tror att det är av allra största vikt att sådanaverksamheter förekommer, och jag tror att de som bidrar från EU kan spela en viktig roll för utvecklingen av näringen i Lettland. Det är viktigt för det landet och, liksom i mitt eget land, viktigt för avlägset liggande kustegioner där det inte finns någon alternativ sysselsättning.
Protokollet kommer att medföra viktiga fördelar för unionen och för Lettland. Etablerandet av gemensamma företag och ekonomisk medverkan från unionens sida kommer att hjälpa Lettland att uppfylla några av dess närings huvudmålsättningar, vilka är: modernisering av flottan, förbättring av fiskeriadministrationen och ökade importer för förädlingsindustrin. EU kommer att ha nytta av överföringen av fartyg till lettisk flagg och av att, vilket är än viktigare, få tillgång till dess fiskezoner. Detta kommer, om än i liten utsträckning, att minska trycket på flottorna och trycket på bestånden, med beaktande av det särskilda faktum att de inte utnyttjar sina kvoter.

McKenna
Herr ordförande! Jag vill också gratulera Macartney till hans betänkande. Detta protokoll är avsett att överföra kapacitet från Europeiska unionen till Lettland, genom att göra det lättare att etablera gemensamma företag.
Fartyg kommer att flaggas om, förmodligen med villkoret att detta inte medför en ökning av den lettiska flottans totala kapacitet. Men frågan här är hur vi kan säkerställa detta i praktiken. Den lettiska flottan är i genomsnitt ungefär 20 år gammal, medan de EU-fartyg som kommer att överföras kan vara så unga som fem år. Även om flottans bruttotonnage inte ökar genom en sådan överföring av fartyg, så kommer en sådan ersättning av äldre fartyg med nya ofrånkomligen att öka den lettiska flottans fiskekapacitet.
En av de saker jag lärt mig av mitt betänkande om kontroll av den gemensamma fiskepolitiken var att inte ens registren över EU: s fartyg var korrekta. Så hur kan vi då vara säkra på den lettiska flottans kapacitet, och på att dessa överföringar inte kommer att medföra en ökning och ytterligare överutfiskning?
Jämfört med avtalen med AVS-länderna så är detta ett mycket rättvisare avtal i det att det inte exploaterar landet ifråga. Letter kommer att anställas. Detta är en mycket viktig aspekt som bör tas med i avtal med AVS-länder, eftersom det är mycket rättvisare.

Fraga Estévez
Herr ordförande! Mina gratulationer till Macartney. Man skall alltid välkomna undertecknandet av fiskeavtal, när dessa utgår ifrån att de skall vara fördelaktiga och rättvisa för båda parter. Vi beklagar således att artikel 6 i protokollet med Lettland tillintetgör det som skulle kunna vara en bra inledning på den nya fasen av fiskerirelationer med de baltiska staterna och, vad som är ännu värre, att det innebär ett allvarligt prejudikat inför framtiden.
Denna artikel, som kommissionen aldrig borde ha accepterat därför att den är diskriminerande och av uppenbar skada för gemenskapens intressen, slår fast att de gemensamma företagen är tvungna att ha en besättning som består enbart av lettiska invånare. De nuvarande besättningarna på dessa fartyg kommer således, herr ordförande, att mista sina arbeten.
När man nyss har avslutat ett toppmöte om sysselsättningen, vilken har konstaterat att detta är ett av de allvarligaste problemen i unionen och lösningen av det är vårt viktigaste mål, är det svårt att förstå att fiskerimyndigheterna accepterar klausuler som bidrar till att öka antalet arbetslösa.
Å andra sidan förbereds en ny förordning om strukturfonderna som är starkt inriktad på att skapa sysselsättning. Vi skulle med andra ord kunna få se motsägelsen i att en företagare som i princip är intresserad av att främja ett gemensamt företag, inte skulle få tillgång till gemenskapsfonderna eftersom det, som i fallet Lettland, inte skulle skapa någon sysselsättning, men inte nog med det, det skulle förstöra sysselsättning genom de gemensamma företagen.
Det är beklagligt, herr ordförande, att fiskerimyndigheterna inte bara har kalkylerat dessa konsekvenser utan också befrämjar dem genom avtal av denna typ. Särskilt, herr ordförande, när vi talar om ett land som Lettland, som är nettoexportör av fiskeriprodukter till unionen, med vars produktion de utövar en direkt konkurrens.
Således, herr ordförande, anser jag att vi i framtiden inte bör tillåta denna typ av klausuler och yrkar på att kommissionen i framtiden inte tar med dem i fiskeavtalen.

Oreja Aguirre
Herr ordförande! Jag vill i första hand gratulera Macartney till hans betänkande. Det glädjer mig att han är tillfredsställd över antagandet av detta protokoll.
Som ni väl känner till, ärade ledamöter, förhandlade kommissionen efter utvidgningen av gemenskapen 1995, om nya fiskeavtal med tredje land. Förhandlingsdirektiven från rådet tog upp fastställandet av gemensamma företag inom fiskerisektorn som en ny beståndsdel i de nya fiskeavtalen.
Det aktuella förslaget består av ett protokoll om fastställande av gemensamma företag med Lettland i tillämpningen av fiskeavtalet som ratificerades förra året. När det aktuella protokollet väl hade godkänts, aktualiserades alla fiskeavtal med de baltiska staterna i enlighet med rådets förhandlingsdirektiv.
Därigenom bidrar vi till den linje, som Macartney tog upp i sitt anförande under förmiddagen, i anslutningsförhandlingarna till Europeiska gemenskapen med alla ansökningsländerna och jag kan säga er att vi också positivt överväger ert förslag angående forskning.
Beträffande Fraga Estévez inlägg vill jag säga er att enligt planen för permanenta gemensamma företag, kommer fartygen att tas bort ur gemenskapens register och övergå till att segla under ett tredje lands flagg. Följaktligen är de underställda det landets lagstiftning. Lettland klargjorde uttryckligen att besättningen och kaptenen på de lettiska fartygen måste vara lettiska medborgare eller permanent boende i Lettland, i enlighet med landets lagstiftning. Liknande bestämmelser är inkluderade i protokollet som förhandlats med Litauen. Eftersom detta protokoll accepterades av medlemsstaterna och ratificerades utan större svårigheter har kommissionen genomfört förhandlingar med Lettland med samma inriktning som i det litauiska. Men jag vill lugna er, fru Fraga Estévez, med att säga att kommissionen har en fast intention, när vi förhandlar om likande protokoll i framtiden, att vi skall göra allt vad som står i vår makt för att bevaka gemenskapens sysselsättning i så hög grad som möjligt.

Ordföranden
Tack så mycket, herr kommissionär.
Jag förklarar debatten avslutad.
Vi skall nu genomföra omröstningen.
(Parlamentet antog lagstiftningsresolutionen.)

Bergsområden och strukturfonderna
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är den gemensamma debatten om följande muntliga frågor:
B4-1016/97 av Ebner, för PPE-gruppen, till kommissionen om beaktande av bergsregionernas särskilda karaktär vid reformeringen av strukturfonderna, -B4-0008/98 av Azzolini, Podesta och Santini för UPE-gruppen, till kommissionen om bergsområden, -B4-0009/98 av Ephremidis för GUE/NGL-gruppen, till kommissionen om de ökade problemen i bergsområden i EU, -B4-0006/98 av Bontempi och Cot för PSE-gruppen, till kommissionen om bergsområden och strukturfonderna, -B4-0007/98 av Macartney och Ewing för ARE-gruppen, om reformen av strukturfonderna och problemen i bergsområdena, -B4-0010/98 av Lindholm och Schroedter för V-gruppen, till kommissionen om bergsområdena och reformen av strukturfonderna.
Ebner
Herr ordförande! I regel när man talar om bergsregioner och bergsområden så tänker man på jordbruket. Men detta är bara en del av de problem som rör bergsområdena: det finns många andra problem, som t.ex. miljöfrågan, sysselsättningen etc. Man måste tala om att bergen är inte bara Alperna, vilket man ofta säger och som även sades i går; bergsområden finns det i praktiskt taget samtliga länder inom Europeiska unionen.
Diskussionen om reformeringen av EU: s strukturfonder för tiden efter 1999 är redan i full gång. Mot bakgrund av den direkta kopplingen till vissa områden respektive regional- och strukturpolitikens lokala effekter och den inom ramen för subsidiariteten ständigt betonade och ökande betydelse regionerna har, måste det ansas vara rätt och riktigt, att dessa ansträngningar kompletteras genom att regionspecifika mål formuleras och inkorporeras. En hel rad internationella och gränsöverskridande avtal, överenskommelser, riktlinjer - däribland t.ex. Alpkonventionen, som ju också undertecknats av Europeiska unionen - hänför sig till de särskilda förhållanden i alpområdet och främjar i synnerhet integrerande åtgärder för att säkra och utveckla det som livs-, ekonomiskt, fritids- men framförallt naturområde.
Det praktiska genomförandet av dessa målsättningar kräver också en konkret aktivering på EU-nivå och är en förutsättning för en integrerad hållbar utvecklingsstrategi, som främjar användandet av den interna dynamiken i bergsområdet.
Europaparlamentet antog senast ett betänkande om bergsregioner år 1988, dvs. för tio år sedan. Det hittillsvarande systemet med nedskärningar i strukturfondsstödet till de angivna områdena har inte medgivit specifika bestämmelser för ett eget målområde för bergsregioner.
I Agenda 2000 har kommissionen lagt fast sina planer för den ovannämnda reformen för tidsperioden år 2000-2006. Det positiva är att den finansiella ramen har utvidgats och att mer pengar står till förfogande under den nämnda tidsperioden - närmare bestämt 75 miljarder ecu - jämfört med tidsperioden 1993-1999.
Vid fördelningen av medel enligt den nya måldefinitionen borde man dock beakta, att globaliseringen av jordbruksoch livsmedelsmarknaderna hotar de småskaliga bergsjordbruksföretagen, vilka ju uppfyller en absolut prioriterad ekologisk funktion, om inte särskilda åtgärder vidtas och ett långsiktigt handlingsprogram för bergsjordbruket införs.
Enligt kommissionär Van den Broeks inlägg i gårom alptransiteringen har rådet (transport) ägnat sig åt att utarbeta en alpklausul. Man skall besluta om en Alpkonvention och klassificera hela Alperna som " känslig zon" . Kommissionen har, enligt kommissionären, ställt sig positivt till detta resultat från rådet. Därigenom torde kommissionen också vara i stånd att övervaka alpskyddet. Man kan se att det här också föreligger en trendvändning. Denna tanke måste dock bara tänkas igenom och klart. I detta sammanhang ber jag er, högt ärade herr kommissionär, att meddela oss på vilket sätt kommissionen har för avsikt att vid den förestående revisionen av struktur- och regionalfonderna i mars i år ta hänsyn till bergsområdena så att den nuvarande formen av livs-, ekonomiskt, semester- och naturområde säkerställs.

Santini
Herr ordförande! Den pågående debatten om reformeringen av strukturfonderna har två huvudsyften. Det första är att förbättra fondernas funktion och att förbereda unionen på de stora utmaningar som väntar och som vi väl alla kan utantill vid det här laget: utvidgningen, reformeringen av den gemensamma jordbrukspolitiken, miljöpolitiken, sysselsättningen, de ungas utbildning och rörlighet, kampen mot vår tids gissel, såsom cancer, aids, droger, inklusive det nya gissel som är försöken att legalisera droger.
Men frånsett dessa problem, som debatteras i andra sammanhang, så kan det vara riktigt att understryka på vilket sätt reformeringen av strukturfonderna direkt påverkar bergsområdena. Det andra syftet är faktiskt att vid fördelningen av de olika fonderna ta hänsyn till de så kallade eftersatta områdena. Och hit hör utan tvekan bergsområdena, framför allt den typ av berg där förfallet och de ungas flykt numera är en epidemi som, åtminstone hittills, verkar vara omöjlig att hejda.
Det senaste betänkandet från Europaparlamentet som gäller bergsområdena är från 1988. Tio år är mycket för en politik som är så ömtålig och känslig som bergspolitiken. I samband med godkännandet nyligen från kommissionen av Alpkonventionen och samtidigt av de viktiga reformer som ingår i Agenda 2000 så måste det verkligen till nya idéer, och detta är kommissionens uppgift. Kan därför kommissionen informera oss om vilka åtgärder man tänker vidta för att genomföra Alpkonventionen, för att bergsregionerna skall få sitt speciella erkännande, men framför alt för att skapa ett seriöst nät av speciella åtgärder som åtminstone lägger grunden till en korrekt strategi i förhållande till bergsområdenas problem?
Allt detta säger jag mot bakgrund av reformeringen av strukturfonderna som vi som bor i bergen betraktar med den största oro: från att ha varit sju fonder är det nu bara tre, och tyvärr har båda de fonder som var speciellt avsedda för jordbruket försvunnit, nr. 5a och 5b, den senare avsedd för just eftersatta områden eller bergsområden.
Bland de tre målen är det mål 2 som skall ägnas åt att samtidigt reformera och omstrukturera industrisektorerna, städerna och jordbruket, av de 13 initiativen återstår bara 3; Leader finns kvar, även om det utsatts för mycket kritik, och när det gäller den årliga budgeten, av 30 miljarder ecu så skall 2 återtas, som utgjorde den tidigare fonden 5b. Jag begär därför av kommissionen, av kommissionär Ortega, att han framför detta budskap till sin kollega Fischler, så att åtminstone dessa 5 miljarder går till bergsjordbruket.

Ephremidis
Fru ordförande! Vi talar rätt mycket om Alperna, om bergsområden och det finns en fara att ett självbedrägeri skapas att det på slätterna inte finns några problem, att allt står väl till. Nej! Saken är dock att problemen i bergsområdena verkligen är många, väldigt viktiga och att de behöver ett direkt och samordnat bemötande. Vi vet alla att de har vissa gemensamma drag: trots deras mångfald och egenheter uppvisar bergsområdena naturliga nackdelar som beror på klimatet och markförhållandena. Å den andra sidan har de vissa positiva egenskaper: de är en miljöbuffert, de är ark som innehåller historiska och kulturella traditioner och allt detta bör räddas. Bemötandet fram till i dag är fragmentariskt och otillräckligt.
Dessa områden har bristfällig, eller ingen, teknisk och annan infrastruktur, i termer av social välfärd, den sociala staten, utbildning och hälsa. På så sätt inleds dessa områdens upprustning, man lämnar dem och ödelägger dem, vilket kommer att ha katastrofala konsekvenser för miljön, inte bara i dessa områden, men också allmänt och generellt, det kommer att ha som konsekvens att dessa historiska kulturella traditioners rötter förstörs. Vår fråga till kommissionen är om man nu, i och med de förändringar som äger rum beträffande strukturfonderna, kommer att ta hänsyn till dessa bergsområdens ytterst akuta och stora behov och i större utsträckning för att möta de ogynnsamma riktlinjer och begränsningar som Agenda 2000 inför och ännu mer nu eftersom utvidgningen österut kommer att öka antalet bergsområden. Jag talar, herr ordförande, med utgång från mitt lands erfarenhet, där det finns få slätter men många bergsområden. Kommissionären ombeds alltså att försäkra att man kommer att ta hänsyn till ett fullbordat stöd för dessa områden när strukturfonderna reformeras.

Cot
Fru ordförande, herr kommissionär! Min kollega Bontempi, som ber mig att framföra hans ursäkter eftersom han i dag blev kvar på den iberiska halvön, av skäl som indirekt rör bergsproblemen, och jag själv, vi har - precis som våra andra kolleger - konstaterat att parlamentet inte på tio år har hållit någon allmän debatt om bergspolitiken.
Visst har andra institutioner ägnat sig åt detta, särskilt Regionkommittén under 1995, men vi kan konstatera viktiga förändringar i bergslandskapet, liksom i den mer allmänna ram som omger vår fråga; ändringen av den gemensamma jordbrukspolitiken och de nya förändringar som kan förutspås inom ramen för Agenda 2000, alpkonventionen och dess " transit" protokoll, som hänger samman med gårdagens debatt, och slutligen den viktiga reformen av strukturfonderna, som står i centrum för dagens debatt, eftersom bergsproblemen är transcendentala, tvärgående, och påverkas av alla gemenskapens politikområden.
Främst påverkas de av den gemensamma jordbrukspolitiken, för utan bergsjordbruket kommer vi inte att kunna bevara vårt kulturarv. Vi måste underhålla det. Vi måste se till så att trädesbruken inte tar över våra bergsområden, och att de inte förfaller på grund av laviner och jordskred. Vi måste alltså garantera en skälig inkomst för bergsjordbrukarna.
En färsk studie från den franska planenheten under Bazins ledning, om effekten av reformen av den gemensamma jordbrukspolitiken på jordbruksinkomsterna, visar i det avseendet på vissa problem. Den konstaterar att reformen av jordbrukspolitiken allmänt sett har en positiv inverkan på jordbruksregionerna, men de stora vinnarna är de jordbruk som är belägna i missgynnade områden utanför bergsregionen. I andra hand kommer de jordbruk som är belägna i slättbygder. Däremot konstaterar den ett viktigt bortfall för jordbruk i bergsområden, där medelinkomsten fjärmar sig från det nationella genomsnittet. Det innebär att " bergshandikappet" inte längre kompenseras i tillräcklig utsträckning. En obetydlig ändring av mekanismerna för bidragsfördelning skulle utan tvivel göra det möjligt att vända den tendensen, och dessutom skapa en positiv effekt för sysselsättningen i jordbruket. Det skulle vara ett nöje för mig att föra de här uppgifterna vidare till kommissionen.
Den andra frågan som jag önskar ta upp rör uppmuntran av en politik för kvalitet. Det är självklart att vi måste föra en politik för en kvalitetsproduktion i bergsområden, eftersom det är omöjligt att konkurrera med mjölkfabrikerna på slättbygderna. Det påpekandet gäller för våra ostar, men också för vår honung, skinka och t.o.m. hantverk. I Frankrike har den här politiken uppmuntrats av " berglagen" från 1985, vilken inrättade en beteckning " från bergen" . Domstolen i Luxemburg deklarerade att beteckningen strider mot fördraget, genom Pistre-domen av den 7 maj 1997, som, med all rätt för övrigt, visade på en diskriminering av icke-franska produkter.
Vi behöver alltså hitta ett annat sätt för att uppmuntra kvalitetsproduktion, och det på europeisk nivå, varför inte med en beteckning " från europeiska berg" ? Det är en formulering som föreslås av yrkesmännen i mitt land. Jag vill att kommissionen undersöker den vägen.
Strukturfondernas syfte bör slutligen vara att kompensera för naturliga handikapp. Ett specifikt mål för " bergsområden" är i dag uteslutet, det skulle strida mot koncentrationen av strukturfonderna. Men det behövs åtminstone en bekräftelse av det specifika i " bergs" identiteten, i enlighet med mål 2, och en bättre koppling till det fysiska handikappet, i motsats till det enkla inkomstkriteriet, eftersom vissa ekonomiska verksamheter kan ha en ödesdiger effekt på miljön och bergsjordbruket. Detta gäller för vägtransporter, och även för vissa former av intensiv turism. En uppmjukning av villkoren för att få bidrag bör medges, med respekt för fördragets bestämmelser, i synnerhet de som rör konkurrensen.
Några ord till sist om de gränsöverskridande programmen, som berör flera bergsmassiv, säkerligen inte alla europeiska bergsområden, men flera massiv, i synnerhet Alperna och Pyrenéerna. Kommissionen har beslutat att utveckla de här programmen och att öka deras anslag. Jag gläder mig åt det och jag önskar att programmen tar full hänsyn till det specifika i bergsmiljön, för våra bergsområden är ett gemensamt kulturarv för hela Europa. Det arvet är ömtåligt. Det måste skyddas, och det innebär att vi måste uppmuntra de män och kvinnor som underhåller det, med hjälp av en verklig politik för en varaktig landsbygdsutveckling. Det är vad vi önskar, och det vi hoppas att strukturfondsreformen kommer att lyckas med.

Macartney
Fru ordförande! Jag vill allra först tala om hur mycket jag välkomnar det initiativ kolleger tagit när de gått samman med oss för att ta upp denna fråga, som utan tvekan har väldigt stor betydelse. Tidsaspekten är också mycket viktig, eftersom vi står inför en översyn av hela tanken på strukturell och regional finansiering.
Ett av de problem vi står inför är definitionsproblemet. Låt mig bara läsa i den fråga jag ingivit, tillsammans med Ewing: " Exakt vad är ett berg?" . Detta låter som något som en geolog lätt skulle kunna klara ut, men bergs ekonomiska karakteristika beror lika mycket på latituden som på altituden. Nyckelkriteriet utgörs, vill jag påstå, av trädgränsen. Träden visar hur högt upp i bergen saker och ting kan växa. Jag vill uppmana kommissionen att ha detta i åtanke när den tittar på detta förslag.
Det andra definitionsproblemet rör de data som inverkar på bergsregionerna. Det är verkligen mycket lätt hänt, till följd av den glesa befolkningen i bergsområden, att de nackdelar som befolkningen i dessa områden lider avgår förlorade i en mycket större områdesdefinition. Jag vet att kommissionen brottas mycket med problemet med att definiera områden. Jag skulle vilja råda den att inte tappa bort dessa områdens nackdelar i ett mycket större område, enbart för att vinna administrativ bekvämlighet. Detta är en kamp som måste utkämpas, och utkämpas mycket bestämt, över hela Europa.
Jag hoppas att kommissionen kommer att se pragmatiskt på hela frågan, och börja beakta klimataspekten, och inte bara några av de makroekonomiska indikatorerna. Några anser detta vara en omöjlig uppgift, men det finns ett uppmuntrande prejudikat, och det är det som hände vid anslutningsförhandlingarna med Sverige och Finland, när svenskarna och finnarna med rätta hävdade att mål 6, som vi nu kallar det, skulle erkännas, dvs att de klimatmässiga nackdelarna i de norra delarna av dessa länder borde vara föremål för en särskild målsättning. Detta kommer att överföras till mål 1.
Det är bra, så långt det nu räcker. Men så långt det nu räcker är inte tillräckligt långt. Vi måste förfäkta att samma princip måste tillämpas i hela Europa, så att de som har att trotsa ett mycket kallt klimat under vissa delar av året, eller hela året för den delen, kvalificerar sig för behandling av samma slag. Detta skulle i sanning vara tillämpligt för de skotska högländerna. Folk reser dit för att förbereda sig för att ge sig upp i Himalaya, och bergen betraktas därför definitionsmässigt som relativt kalla och utmanande. Det gäller också andra delar som kollegor nämnt i Frankrike, Italien och Sydtyrolen. Allt detta innebär att vi måste ställa in oss på en ny inriktning i frågan om att göra något åt de nackdelar som uppenbarligen utgör kärnan i hela tanken på region- och strukturpolitiken.
Jag rekommenderar kammaren att rösta för dessa initiativ. Jag hoppas att kommissionen kommer att ta dem i beaktande och reagera på ett positivt sätt.

Lindholm
Fru ordförande! Det är mycket positivt att parlamentet uppmärksammar den speciella situation och de problem som EU: s bergsområden har. Vi har ju flera stycken, bl.a. områdena i Sydeuropa, som har nämnts här, i Grekland, Spanien och Italien. Vidare har vi bergsområdena i mellersta Europa samt bergsområdena i norra Europa. Dessutom kommer vi förmodligen också att få bergsområden i de nya medlemsländerna.
Precis som Macartney sade, är det värt att observera att problemen inte är desamma. Jag tror att det är väldigt viktigt att definiera vad vi menar med bergsområden. Frågan om klimat är inte minst viktig. Som svensk vurmar jag naturligtvis speciellt för de problem som de skandinaviska områdena har, och som i dag omfattas av mål 6. Kort sagt: Vad menar vi med bergsområden? Jag tror att det är med denna definition som man måste börja.
Bergsområdena är det största ekologiska arvet i Europa, men det är ett känsligt sådant, vars unika biologiska karaktär lätt kan förstöras för lång tid framöver, kanske för alltid. Det är också på många håll Europas största reservoarer för dricksvatten, något som vi alla vet att vi måste vara rädda om. De stora hoten är på en del håll massturismen som sliter sönder och belastar ekologin och biologin. Det är utbyggnaden av såväl stora som små transportleder: vägar, motorvägar, tunnlar, som vi har pratat om här, och inte minst de transeuropeiska nätverken i sin helhet. Miljöförstöringen av såväl luft och vatten ökar. Glesbygdsproblemen gör att folk flyttar, de små jord- och skogsbruken slås sönder och den specifika kultur och det kulturarv som finns på många håll förstörs. Då tänker jag inte minst på det enda minoritetsfolk som finns i EU, nämligen samerna uppe i norra Skandinavien. Där har man utvecklat ett samspel mellan natur och människa.
Vi gröna är trots allt inte positiva till att speciella program eller målområden skapas när det gäller bergsområdena. Vi löper en uppenbar risk att få en inflation av olika målområden som t.ex. öar, vattenområden, bergsområden, städer osv. Vi tror inte på denna modell.
Den framtida regionalpolitiken måste dock ta hänsyn till vissa områden på ett annat sätt än vad som sker i dag, men då i sin helhet och inte bara punktvis. Det gäller i detta fall också bergsområdena. Vi vill att man skall se om man kan stötta dessa områden när man utvecklar en ekologisk och miljöanpassad livsstil och produktion. Kanske kunde man fundera på om man kunde, så att säga, miljömärka vissa områden där människor arbetar och lever på ett visst sätt, och då också ge ökat stöd via strukturfonderna. Kanske är det möjligt att utveckla och utvidga Natura 2000. Det finns mycket som man kan fundera på, men vi frågar: Vad vill kommissionen?

Oreja Aguirre
Fru ordförande, ärade ledamöter! Denna fråga gör det möjligt för kommissionen att precisera sin ståndpunkt om reformen av strukturfonderna och mer konkret, om formerna för att beakta bergsregionernas specifika egenskaper.
Inom ramen för övervägningarna om anpassning av jordbruks- och strukturpolitiken, upptagna i Agenda 2000, handlar frågorna till kommissionen i grunden om möjligheten att utrarbeta specifika åtgärder för bergsområdena. Exempelvis genom skapandet av ett mål kallat " berg" , som skulle läggas till de övriga strukturella målen.
I detta avseende framhåller kommissionen att anpassningen till de lokala behoven måste beakta behovet av att inte överdrivet komplicera strukturpolitiken, och behovet av att garantera en bättre koncentration av strukturfonderna. Systemet som föreslås i Agenda 2000 gör det enligt vår mening möjligt att förena den nödvändiga förenklingen med en störra hänsyn till bergsområdenas specifika problem, och det gör det genom dubbel bokföring:
För det första därför att den politiska omorganiseringen av politiken för landsbygdens utveckling måste medföra en betydande decentralisering av stödpolitiken, en fråga som Macartney tidigare tog up i sitt anförande, och en störra integration av de olika existerande instrumenten, vilket skulle göra det möjligt att, genom tillämpningen av regionala integrerade program, genomföra en mer lämpad anpassning till de specifika behoven i de olika regionerna i Europeiska unionen. Bergsområdena bör vara speciellt gynnade i förhållande till sina konkreta behov och på grund av dessa.
För det andra därför att uppmärksamheten som ägnas åtgärder för jordbruksmiljöerna i förslagen i Agenda 2000, gör det också möjligt att på ett optimalt sätt utnyttja bergsområdenas specifika egenskaper. Främjandet av en värdering och ett bevarande av miljön, som svarar mot det sociala medvetandet om hoten mot denna, och som har ett unikt tillämpningsområde i bergsområdena, kan genomföras i två riktningar: å ena sidan genom ett förstärkande av mekanismen med kompensatoriska skadestånd, som skulle kunna förvandlas till ett instrument för grundläggande stöd till de extensiva jordbruken som tar hänsyn till miljön, och å andra sidan, och med det försöker jag svara på den oro Cot uttryckte för en stund sedan, att genom främjande av åtgärder i jordbruksmiljön ägnade vissa konkreta mål, jag tänker, exempelvis på bibehållandet av de bland annat de alpinska betesområdena, vilka kan få större ekonomiska bidrag, och i vissa fall, procent av den ökade medfinansieringen.
Beträffande denna sista punkt måste jag peka på att andra ekologiskt känsliga områden, som våtområden, också kan få större bidrag.
Vid sidan om detta generella framställande, har vi i kommissionen ställt två mer konkreta frågor om bergsområdena: den första handlar om Alpkonventionen och de åtgärder kommissionen har för avsikt att börja tillämpa och den andra om de framtida kriterierna för indelning av bergsområdena och konkret i höjder.
Angående Alpkonventionen vill jag peka på att även om Europeiska unionen har ratificerat den och skrivit under några av dess protokoll, bland vilka finns bergsområdenas jordbruk, är det nödvändigt att innan vi inleder ratificeringsprocessen av dessa, vänta på att den språkliga harmoniseringen av protokollen genomförs. Och under dessa omständigheter består kommissionens agerande för närvarande av det aktiva deltagandet i arbetet med den permanenta kommittén för Alpkonventionen och i samordningen av systemet för observation och information om Alperna.
Slutligen, vad gäller indelningen av kriterier för bergsområdena föredrar kommissionen att vänta på att grundprinciperna för reformen av strukturfonderna avgjorts, innan vi ger oss in på mer konkreta problem av detta slag.

Bösch
Fru ordförande, herr kommissionär, kära kolleger! Frågorna och motiveringarna från de olika politiska grupperna har redan visat på hur många olika sätt man kan se bergen. De sträcker sig från Skandinavien till Grekland, och jag utgår ifrån, att den förste frågeställaren främst avsåg Alperna. Eftersom jag också själv är bosatt i Alperna, koncentrerar jag mig en aning mer på detta område.
Jag skulle dock också samtidigt vilja peka på - och här håller jag helt och hållet med föregående talare, Lindholm, - att vi borde akta oss för att vi i en tid då vi, på grund av Agenda 2000, närmast håller på att koncentrera unionens strukturpolitik, också med parlamentets goda minne, inte hamnar i en situation där vi återigen börjar bredda den.
Jag anser att vi borde stå kvar vid att den avgörande bevekelsegrunden för strukturpolitiken och stöd på detta område i slutänden är välståndet i denna region, och gudskelov hör alpländerna inte direkt till de fattigaste i vår union. Därför vill jag i anslutning till sådana uttalanden avslutningsvis ställa frågan: vem skall betala? Var kommer pengarna att komma i från, kommer vi att ta dem från andra områden, eller skall vi skrapa i hop mer pengar och vem skall skrapa i hop dem?
Det som vi behöver här, och det är gudskelov andra gången detta kommit upp under denna vecka, är en tydligare politik för bergsregionerna i unionen. I samband med alptransiteringen hör man gång efter annan och får känslan av att Alperna för många europeiska politiker bara utgör någon typ av ett konstgjort hinder. Här vill jag citera en kollega ur Gruppen De gröna, som i går tog till orda, nämligen Kreissl-Dörfler, som bl.a. till Nederländerna sade, jag citerar: "Om livsrummet Alperna förstörs, behöver ni faktiskt inte bygga några fler dammar mot havets översvämningar, utan mot översvämningarna från Rhen, för om Alperna förstörs, kommer det att vara högvatten året om hos er" .
Jag anser att man i detta exempel kan se i hur hög grad saker och ting är förbundna med varandra och i hur hög grad den fria marknadsprincipen emellanåt kolliderar med de levnadsvillkor som ju i slutänden gäller för hela denna kontinent. Jag anser att man bör ta den debatt som Ebner berörde här i dag som anledning att mer intensivt diskutera sådana principer, också inom ramen för unionens framtida politik, och inte bara prata om denna motsats ekonomi-ekologi, utan inse att utan det ena skulle inte heller det andra existera!

Ordföranden
Jag tror att allmänheten knappt vet att vi har så mycket arbete i Europaparlmentet, att vi inte ens kan fira nationaldagen. Dessutom är också de av våra ledamöter som firar födelsedag mycket aktiva. Nästa talare är ett av dagens tre födelsedagsbarn. Härmed ger jag ordet till Bernard-Reymond för Europeiska folkpartiets grupp.

Bernard-Reymond
Fru ordförande, herr kommissionär! Det europeiska projektet är ett civilisationsprojekt. Detta betyder att om Europa accepterar spelet, om det önskar anta globaliseringens utmaning, då vägrar det att inse - under påverkan av en hårdnackad liberalism - att om endast marknadsreglernas mekanismer får styra, så blir resultatet en likriktad planet som endast formas av konkurrensens lagar.
Genom att öppna upp våra ekonomier, stimulera nyskapande och föra in tillväxten i nya länder, är liberalismen en mäktig drivkraft för framsteg. Men vi vet också vilken obalans den kan skapa på det sociala, och även det regionala planet. Det är skälet till att varje folk försöker lägga den till rätta, på ett sätt som bäst motsvarar deras kultur. Och det är i det perspektivet som vi naturligtvis måste ställa den europeiska socialpolitiken men också regionalpolitiken, och bergsområdena är en av dess aspekter.
Bergen är en specifik plats, tämligen känslig, och det bästa sättet att underhålla den kommer alltid att vara att utveckla ett mycket livskraftigt jordbruk där. Det är en plats där begreppet om balans mellan olika krav är avgörande. Det handlar om integration - och jag tvekar inte att säga det än i dag, med risk för att framstå som hopplöst omodern. Integration med hjälp av vägar och t.o.m. motorvägar, det är inte tal om att avstå från dem där de fortfarande saknas i dag. För det andra givetvis också med hjälp av järnvägar och telekommunikationer. Det handlar om en jordbruksutveckling med kvalitet, ett turistmottagande, en respekt för miljön, alla dessa begrepp bör man kunna förena i planerna för de gränsöverskridande massiven på europeisk nivå.
För det ändamålet är det nödvändigt att erkänna det specifika i bergsmiljön, begreppsmässigt, juridiskt, finansiellt. Det handlar inte om att täcka det europeiska området med en ridå av särställningar. Det handlar inte om att stänga in bergsområdena bakom skydd eller privilegier. Det handlar helt enkelt om att hjälpa dem till nyskapande, till investeringar för en hållbar utveckling, och att låta den ta full del av äventyret med att bygga ett europeiskt samhälle med balans, och därmed med kvalitet.

Kaklamanis
Herr ordförande, herr kommissionär! Jag lyssnade med stort intresse på ert svar till dem som ställde frågan om bergsområdena. Tillåt mig dock att säga att ert svar var väldigt allmänt hållet. Ni svarade inte på de väldigt specifika frågor som kollegerna ställde till er, t.ex. Santini, men även andra kolleger från andra politiska grupper. För att komplettera det som sagts av de andra kollegerna, vilket jag accepterar och håller med om, skulle även jag vilja fråga er om den Europeiska kommissionen har tänkt på hur den kommer att bemöta ytterligare två problem som eventuellt kommer att uppkomma i framtiden. Jag hänför mig mer specifikt för det första till de problem som eventuellt kommer att uppkomma efter liberaliseringen av posttjänsterna, framför allt för bergsområdena. För det andra till de problem som eventuellt kommer att uppkoma efter liberaliseringen av de europeiska järnvägarna.
Ni känner till att Europaparlamentet beträffande bägge dessa frågor har framlagt och, i betänkanden som presenterats, röstat på väldigt specifika förslag och ni känner till att den Europeiska kommissionen inte har accepterat dem alla, åtminstone inte vad gäller posttjänsterna. Jag skulle vilja att ni säger mig om ni har tänkt igenom denna fråga igen och hur ni kommer att bemöta den.

Fassa
Fru ordförande, ärade kolleger! De muntliga frågor som ställts av olika ledamöter när det gäller bergsområdena och framför allt de alpina regionerna ställer oss alla inför en serie problem av brännande aktualitet. Skälen till detta stora intresse är i första hand två. För det första rör det sig om bergsområden, områden vars geomorfologiska förutsättningar, med alla dess positiva konsekvenser när det gäller miljö och ekonomi - två faktorer som, vilket redan har understrukits tidigare, inte varit antitetiska utan komplementära - har kommit till vår kännedom först på senare tid.
Bergsområdena är verkligen inte något isolerat, de är tvärtom av fundamental betydelse även för de omgivande områdena. Och detta leder fram till det andra viktiga skälet som berör oss nära, och det är alpområdets speciella förutsättningar, detta område som utgör, om jag tillåts uttrycka mig så, något speciellt i det speciella. Till skillnad från övriga bergsområden har alpområdet aldrig utgjort en barriär, tvärtom har de alltid utgjort en mötesplats, dvs. en plats för fruktbart utbyte mellan folk, ekonomier och kulturer och det har även - det vill jag gärna understryka - gett upphov till speciella kulturer, alltför ofta bortglömda, som Walser-kulturen eller " de heliga bergen" .
Det är därför man måste ge alpområdet en speciell status inom ramen för bergspolitiken, även via strukturfonderna, en specialstatus som inte kan undvika att ta hänsyn till, inte bara ekonomin, utan även kulturen, inte bara dess förankring i enskilda medlemsstater utan den speciella transnationella karaktär som är ett äkta paradigmatiskt exempel på det som vi i regel kallar regionernas Europa, folkens Europa.
Det skulle vara mycket intressant att få höra kommissionens åsikt i denna fråga.

Souchet
Fru ordförande, herr kommissionär, kära kolleger! Det gläder mig mycket att vi i plenum håller den här debatten, en debatt som hänger samman med reformen av strukturpolitiken och den gemensamma jordbrukspolitiken. Enligt min mening är det särskilt viktigt att vi, i den här församlingen, tillsammans kan reflektera över på vilket sätt Europeiska unionen kan, vid sidan av medlemsstaternas insatser, bidra till att vårda områden med en jordbruksproduktion som är ekologiskt känslig, med hjälp av en voluntaristisk politik.
Om man begränsar sig till att endast låta världsmarknadens tryck styra, är det svårt att se hur ett både livskraftigt och ansvarsfullt jordbruk kommer att kunna bevaras i områden med specifika hinder, som utgör de här olika områdenas gemensamma kännetecken, och som har att göra med jordens och klimatets förutsättningar, med ekosystemets speciella känslighet eller med vattenbyggnadsnätet, med avstånd och problem med tillgänglighet. Att till varje pris undvika en ökenutbredning i de här områdena och att förhindra en successiv avfolkning, genom att möjliggöra hållbara och tillräckligt inkomstbringande jordbruksverkamheter, och genom att stödja utvecklingen av en icke-aggressiv turism - är inte detta det dubbla mål som en specifik politik för de här regionerna borde eftersträva, för att uppväga tungt vägande hinder för utvecklingen?
De kommande reformerna skall inte ifrågasätta den nuvarande politiken till förmån för bergsområden, i stället bör de betrakta dem som en första positiv grund som skall förfinas och kompletteras. Syftet är att lämna stadiet med punktvisa och experimentella åtgärder, för att nå fram till, inom ramen för det nya mål 2, en ordning som verkligen är hållbar, och därmed förutsägbar och stimulerande, som särskilt kan locka unga yrkesarbetande människor.
I det avseendet gläder jag mig mycket åt kommissionär Orejas uttalanden, som antyder att eftersom våtmarksområdena också är ekologiskt känsliga jordbruksområden, vilka kammaren särskilt intresserar sig för, så borde de få, på samma grunder som bergsområdena, ett specifikt och ett större stöd inom ramen för reformen av strukturpolitiken.

Cabezón Alonso
Fru ordförande! Bergsområdena i Europeiska unionen har liknande egenskaper, det har visat sig i debatten, och även bergsområdena eller regionerna i de nya medlemsländerna har liknande egenskaper.
Det är områden som ofta hör till landsbygden, i något fall dessutom med en viss utveckling av turistindustrin. De har en liten och utspridd befolkning och mål och har svårigheter i sin utveckling. Detta förhindrar ett upprätthållande av befolkningen med underhåll, infrastruktur och tillräckligt med tjänster. Det är samtidigt områden med en enorm attraktion på grund av naturen och för möjligheterna i dess egendomar och omgivningar.
Det har funnits gemenskapsinitiativ i förhållande till andra europeiska regioner med gemensamma egenskaper, yttersta randområdena och havsområdena etc., men för bergsområdena har det knappt existerat några konkreta initiativ, såvida det inte har varit någon punktinriktad som tillhört någon aspekt inom jordbrukspolitiken.
Strax innan debatten om nästa reform av strukturfonderna är den fråga, som vi debatterar i dag, läglig och vi har hört att kommissionen redan har diskuterat frågan i viss mån. Det skulle vara bra, om kommissionen lade fram ett meddelande om möjliga innovativa erfarenheter, där man de senaste åren har använt strukturfonderna i bergsområden i de olika medlemsländerna. Detta skulle utröna om det har funnits något mervärde i strukturfondernas tillämpning i dessa områden.
I reformen av strukturfonderna måste man tänka på de specifika egenskaperna i dessa regioner och hur man skall agera för att bibehålla, skydda och förstärka deras omgivningar, och utnyttja dess inhemska utveckling och vara mycket medveten om bräckligheten i denna naturliga omgivning när man ser den invaderas av ett införande eller missbruk av främmande element som kan skada området och dess naturliga egenskaper.
Samma oro borde vara närvarande, inte bara i strukturfonderna utan också i reflexionerna och förslagen till reformeringen av den gemensamma jordbrukspolitiken.
Regioner med betydelsefulla bergsområden, jag bor själv i en av dessa där havsområden och höga bergsområden ligger sida vid sida om varandra, är en viktig del av verkligheten i Europeiska unionen. Därför är det nödvändigt att de framtida förordningarna som kommer att reglera strukturfonderna i den riktning som kommissionären har förklarat, eller på ett bredare sätt, diskuterar hur man på ett positivt och integrerat sätt skall agera med dessa gemensamma arv, inom ramen för en sträng regionalpolitik och med målet att göra framsteg inom sammanhållningen för våra regioner och befolkningar.

Imaz San Miguel
Fru ordförande! Sanningen är att vi befinner oss i ett ögonblick av definition av gemenskapens politik för regional utveckling, inom ramen för Agenda 2000 och det är rätt tillfälle att tala om detta ämne och formulera förslag för att de specifika egenskaperna i bergsregionerna inkluderas i gemenskapens politik för regional utveckling.
Det är regioner som har problem med avfolkning, i vissa fall brist på ekonomiska alternativ och med ett utvecklingsbehov som dessutom bör ske i balans med den omgivande naturen för att balansen skall kunna behållas i framtiden.
Det har hittills inte funnits några egna mål för dessa områden. Kommissionären talade om behovet att inte överdrivet komplicera gemenskapens regionalpolitik, men inom denna enkelhet skulle det vara intressant att stärka dessa områden, så som jag är säker på att kommissionen kommer att göra i sina nya förslag. I dem bör det tas med kompletta åtgärder, speciella för utvecklingen av dessa områden som vitala omgivningar, i dess ekonomiska utveckling, utvecklingen av fritiden och naturlig utveckling.
Dessutom är många av dessa områden gränsområden, för även om bergskedjorna har delat staterna, har det på båda sidorna fortsatt att existera platser med samlevnad, naturliga områden och befolkningar. I detta avseende skulle det vara intressant att även förstärka dessa erfarenheter av samarbete i gränsområdena.
För närvarande finns det många piloterfarenheter som kommissionen skulle kunna använda sig av och förstärka i sina förslag och ta som modell. Jag tänker på exempel som samarbete i Pyrenéerna. Jag är säker på att kommissionären känner till dessa, kommissionären som, förutom att han är bask, också är en god kännare av sitt land.Det finns faktiskt modeller i Álavabergen, i Pyrenéernas, Navarras eller Baskiens dalar etc. som kan tas som exempel på en ekonomisk verksamhet i samklang med naturen. I detta avseende skulle jag vilja gratulera kommissionären speciellt för hans senaste inlägg om förstärkning av bergens betesmarker som förutom att skapa ekonomisk verksamhet också hjälper till att bevara naturen och vissa kulturområden.

Lindqvist
Fru ordförande! Denna debatt handlar om regionalpolitik och ett jämlikt Europa. Det är frågor som hör till området solidaritet. Alla skall kunna leva ett gott liv i vårt Europa. Det är också områden som, vilket flera har sagt, har väldigt speciella förutsättningar. I mitt fall handlar det om Sverige, Finland och norra Europa, 2 0-2 500 km norrut härifrån. Det är i hög grad fråga om ekologiskt känsliga områden, mycket stora naturresurser och en väldig biologisk mångfald. Därför måste alla diskussioner om stöd utformas utifrån de egna lokala och regionala förutsättningarna, eftersom det är väldigt lätt att storskaliga stödformer och exploateringar som inte passar i områdena gör mer skada än nytta. Detta gäller naturligtvis alla andra bergsregioner också.
Jag skall gå vidare med att beskriva litet grand hur det ser ut i mina hemtrakter. Det vi är särskilt angelägna om är naturligtvis mål 6-stödet som nu försvinner med de förändringar som görs i strukturfonderna. Vad händer med mål 6-stödet för Sverige och Finland, när målområdena som sådana avskaffas och går in under mål 1?
Detta är väldigt speciellt. Vi fick dessa möjligheter till stöd genom mål 6-området i samband med förhandlingarna före EU-medlemskapet, framför allt för att klimatet är väldigt hårt - just nu är det 30-40 grader kallt i norra Sverige. Det är väldigt svårt för den som inte har varit där att föreställa sig ett landområde som ser ut ungefär så här: det kan vara 100 km till närmaste tätort; det kan som regel vara en befolkning på 1-3 personer/km2 ; folk lever av mångsyssleri, jordbruk, skogsbruk i mycket liten skala som ger litet pengar; det bor svenskar, finländare och samer i området; man lever nära naturen och av naturen, man är beroende av att naturens resurser överlever för sin egen överlevnad; avfolkningen och stagnationen i många av områdena är stor.
Dessvärre är det så att EU: s jordbrukspolitik tyvärr har koncentrerat sig litet mycket på de stora jordbruken - det gäller både i Europa och i södra Sverige -, medan småjordbrukare i norra Sverige har väldigt stora problem.
Jag har en fråga som jag är mycket angelägen om att få ett svar på från kommissionen, om kommissionären nu lyssnar. Min fråga är: Vad har kommissionen för förslag för målområde 6 när nu nya kriterier skall fastställas efter den gamla periodens utgång 1999 och den nya periodens början? Det är jag väldigt angelägen om att få ett svar på.

Habsburg-Lothringen
Fru ordförande! Jag måste säga att jag gläds över dagens gemensamma debatt om de speciella förhållandena i bergsregionerna. När allt kommer omkring är ju bergsregionen den mest känsliga delen av landsbygden och behöver därför också fortsatt vårt stöd, om dess helhet och multifunktionalitet skall kunna bibehållas. Därför måste också landsbygden få en fast förankrad hög prioritet i Agenda 2000. Konkret behöver vi bygga ut utjämningsbidragen till eftersatta områden, intensivera märknings- och ursprungsskyddet för typiska produkter från dessa regioner samt starkare stödja skogsbruket.
En ytterligare punkt som förtjänar stöd är utan tvekan bättre utnyttjande av förnybara energikällor. Vi får just i detta sammanhang inte glömma bort, att varje form av arealuttag är en konkursförklaring av vårt system. Ett jordbruk kan inte läggas upp så som t.ex. ett industriföretag och måste ses i ett längre perspektiv. Därför bör just sådan areal tas med i övervägandena kring förnybara energislag.
Vid sidan av ökad ersättning för markkulturella och ekologiska insatser måste naturligtvis också hela tiden naturliga nackdelar utjämnas, för att säkra ekonomin i bergsområdena. Detta ligger också inte minst i turismens intresse. Österrike är det land inom Europeiska unionen som har det största antalet deltidsbönder. Övervägande delen av bönderna är nämligen verksam också inom turistnäringen och genom utövandet av bägge dessa yrken sörjer de för att bergsregionernas attraktivitet och ekonomiska produktivitet bibehålls och att avfolkningen av landsbygden och därigenom bergsregionens ödeläggelse stoppas. Detta visar också jordbrukets djupgående betydelse för samhället och dess multifunktionalitet.
I Österrike beräknas knappt 70 procent, dvs. 2 323 000 hektar, av jordbruksarealen höra till kategorien eftersatta områden i Europeiska unionen. EU-genomsnittet är 56 procent. Konkret betyder detta, att det i Österrike ligger t.ex. 150 000 företag inom ett eftersatt område. Inför gemenskapens utvidgning österut vore det bästa att fortsätta jordbruksriktlinjerna. Bara på så sätt kan det säkerställas, att utvidgningen inte sker på bekostnad av de inhemska bönderna, utan att alla får bära sin del av detta stora europeiska enande.

von Habsburg
Fru ordförande! Jag skulle först framför allt vilja tacka Ebner för att han tagit upp denna fråga och för det andra vill jag göra en anmärkning. Detta visar att det är klokt att ha sammanträden på fredagar, för på fredag talar om man seriösa saker i stället för att ägna sig åt demagogi och dessutom råder en mycket större samstämmighet mellan partierna än annars!
Jag vill knyta an till det som Macartney sade. Han tog upp en mycket viktig punkt, nämligen att man vid definitionen av regioner inte bara skall tillämpa byråkratiska kriterier, att man alltså inte skall göra det beroende av hur högt eller lågt de är belägna, utan att också klimat och sociala förhållanden spelar en roll.
För det andra vill jag också här understryka: det är - och det har lyst igenom på alla sidor - inte enbart ekonomin som är det avgörande. Det finns bara en social funktion i ekonomin, som är det enda, som är framtidsvisande. Det betyder särskilt för oss i bergsområdena - det finns också många bergstrakter där jag kommer i från, även om man i allmänhet inte känner till det, men Oberbayern består till del av bergstrakter - att de små jordbruken till varje pris måste behållas, för utan dessa människor skulle det inte finnas några bergsområden mer. Då går det utför med allt, så som t.ex. har kunnat ske på allt för många platser i Amerika. För det andra måste vi vid fastläggandet av transportnäten ställa de ekologiska aspekterna i förgrunden, för vi kan se, t.ex. på de vägar, som för genom Sydtyrolen, redan har bidragit till förstöringen, När man vet att vissa projekt är farliga för oss, då måste man säga att den ekologiska aspekten måste få en hög prioritet, för bara på detta sätt kan vi behålla Europas hjärta!

Rübig
Fru ordförande! Österrike är känt för sina underbart vackra alper och också för de nya nationalparkerna. Trots det håller en otrolig strukturförändring på att ske i dessa områden. Å ena sidan bemödar vi oss om att vårda traditionerna, landets skönhet, naturlighet och ursprunglighet, å andra sidan tänker vi intensivt på framtiden, på att säkra framtiden och på de möjligheter som framtiden kommer att föra med sig. Jag tror att vi också på detta område bör bedriva en starkare forskning. Vi måste undersöka med vilka produkter och tjänster vi kan se framtiden an, vi måste utföra marknadsundersökningar, så att vi kan se vilka besökare som kan tänkas komma till denna region, vad det är de uppskattar i regionen, vilka tjänster man kan erbjuda i denna region och vilka produkter som skulle kunna levereras från denna region.
Den andra och kanske viktigare punkten är ut- och fortbildning i dessa områden. Vi bör överväga, vilken ut- och fortbildningsstruktur vi kan erbjuda i dessa områden.

Oreja Aguirre
Fru ordförande! Två ord bara. För det första för att säga ledamöterna att jag har noterat inläggen denna förmiddag. Jag instämde i några i mitt inlägg i mitten av debatten och i vilket fall kommer jag att ta med mig alla till kommissionen och framför allt till den ansvarige kommissionären, Fischler.
Kaklamanasis tog upp några annorlunda frågor än de som ligger i själva frågan, eftersom vi behandlar strukturfonderna och jordbruket. Han tog upp avregleringen av posten och järnvägsnäten. Detta är två ämnen som vi bryr oss om och som är föremål för frågor från parlamentet och kommissionen, då vi är medvetna om problemen. Vi kommer att ge lämpliga svar vid rätt tillfälle.
Vad gäller alpområdena vill jag framhäva två saker: å ena sidan, allt som har samband med att stärka de kompensatoriska skadestånden i de icke gynnade områdena och å den andra ett högre stöd till de alpinska betesområdena inom åtgärder för jordbruksmiljön.
Jag vill lugna Lindqvist, för även om jag bara har en av hörlurarna påsatt så hör jag er, och dessutom, med mitt efternamn kan jag inte göra mycket annat än att att lyssna. Så var ni lugn, jag lyssnar mycket uppmärksamt på alla inlägg och framför allt på era, herr Lindqvist, när ni talar om de problem som finns i de nordliga regionerna. Ni har gjort klart kontrasten mellan alpregionerna och de nordliga regionerna. Det finns ett mycket konkret tema i det ni sade, som jag inte kan svara på, men jag lyssnade. Det är det som handlar om kriterierna för indelning av bergsområdena som ännu inte har definierats. Men vi kommer att ta itu med det.
Som ni vet, herr Lindqvist, så undersöker vi för tillfället reformeringen av strukturfonderna. Imaz tog exempelvis upp tanken om en förenkling. Han nämnde, vilket jag är extra lyhörd för, vissa berg i området, i den gemensamma regionen, i det gemensamma land vi har i det baskiska området. Han vet att jag har varit i alla dessa berg, jag har i hela mitt liv tagit mig upp på de högsta topparna och jag är mycket lyhörd för de argument som han använde.
I detta avseende vill jag säga er att även om det finns ett förslag från kommissionens sida för att söka efter en förenkling av strukturfonderna. Detta betyder inte att det inte är möjligt att förena förenklingen med en större hänsyn till de specifika problemen i bergsområdena.
Till detta har dr von Habsburg nämnt en specifik sak och jag vill ta upp den också. Vi kommer att ha dessa frågor speciellt i beaktande och jag kommer att ta med dem till Fischler och de övriga ansvariga kommissionärerna i den mån det berör dem.
Jag anser att det faktiskt är mycket nyttigt, som dr von Habsburg sade för en stund sedan, att vi kan behandla viktiga saker även på fredagar.
Mina damer och herrar ledamöter, tack så mycket.

Macartney
Fru ordförande! Jag vill ta upp en rätt så upprörande sak eftersom jag, denna dag när vi talar om problemen i Europas ytterområden, just fått reda på att Skottland kommer att förlora en plats i Regionkommittén, och att samma sak kommer att gälla för Wales. Jag tycker det är mycket upprörande och jag vill inkomma med en protest i denna kammare. Jag skulle också vilja fråga kommissionär Oreja, som jag vet har ett mycket starkt intresse för dessa saker, huruvida han inte håller med om att detta kommer att göra Skottlands och Wales röster svagare, i synnerhet vid denna tidpunkt, när vi talar om den framtida utvecklingen för Agenda 2000 och alla dessa mycket viktiga frågor?

Ordföranden
Vad gäller Skottlands plats: medlemsstaterna har blivit meddelade hur många personer de får skicka till Regionkommittén, och det kommer an på de enskilda medlemsländerna, hur de sätter samman sin representation i Regionkommittén.
Men, herr Oreja, skulle ni trots det vilja gå in på det än en gång?

Oreja Aguirre
Fru ordförande! Jag kan inte säga annat än att jag instämmer i vad ni precis sade, och jag säger det i egenskap av kommissionär med ansvar för institutionella frågor. Beslutet hör till varje enskild medlemsstat. Sådan är Regionkommittén uppbyggd. Personligen har jag hela tiden, under regeringskonferensen, varit en stor förespråkare för Regionkommittén. Jag anser att den spelar en mycket viktig roll. Jag tycker att det är väldigt viktigt att en så betydelsefull region som Skottland har tillräcklig och betydande närvaro i kommittén. Men detta är ett beslut som hör till medlemsstaterna. Det är de som definierar vilka som utgör beståndsdelarna i denna kommitté.

Imaz San Miguel
Fru ordförande! Jag vet att Oreja alltid har försvarat Regionkommittén, dess uppbyggnad och ett förstärkande av denna institution och jag skulle vilja tacka honom för den inställningen. Jag vet också att detta är en befogenhet för medlemsstaterna. Jag skulle bara vilja säga att det vore lämpligt att vi, härifrån kammaren och med blicken mot framtiden, i de kommande reformerna arbetade för att Regionkommittén gav en mer betydande plats, med respekt för alla regioner och områden i Europa, åt deltagandet och närvaron av de regioner som har lagstiftande församlingar och således en demokratisk styrka som kommer ur dessa. Och jag är dessutom säker på, genom övertygelsen om att kommissionär Oreja, ansvarig för detta område, försvarar dessa tankar, att vi kommer att göra viktiga framsteg i framtiden.

Ordföranden
Jag förklarar debatten för avslutad.

Avbrytande av sessionen
Ordföranden
Jag förklarar Europaparlamentets session för avbruten.
(Sammanträdet avslutades kl. 11.29.)

