Respekt for nationale løn- og pensionsmekanismer (forhandling) 
Formanden
Det første punkt på dagsordenen er redegørelse fra Kommissionen om respekt for nationale løn- og pensionsmekanismer.
Johannes Hahn
Hr. formand! Jeg vil gerne sige tak til parlamentsmedlemmerne for denne lejlighed til at udrydde nogle udbredte misforståelser vedrørende det irske program.
S&D-Gruppens spørgsmål, der gav anledning til denne redegørelse, er udtryk for, at der i Parlamentet hersker bekymring over, hvorvidt visse økonomisk-politiske betingelser, som står omtalt i aftalememorandummet om det økonomiske tilpasningsprogram for Irland, juridisk set er i strid med traktatens artikel 153, stk. 5. I dette stykke udelukkes det, at der indføres bestemmelser om lønforhold, jf. artikel 153, dvs. inden for det social- og arbejdsmarkedspolitiske område. Det økonomiske tilpasningsprogram for Irland er imidlertid ikke et social- og arbejdsmarkedspolitisk program og er ikke indført i henhold til i artikel 153. Det er et program for finansiel bistand, der sammen med den irske regering er iværksat for at genetablere den interne og eksterne tillid og få fjernet de skadelige tilbagekoblingsmekanismer mellem krisen på det finanspolitiske og det finansielle område. Programmet bygger derfor på traktatens artikel 122, stk. 2, hvor der gives mulighed for, at EU kan yde finansiel bistand, hvis en medlemsstat er i alvorlig risiko for store vanskeligheder som følge af usædvanlige begivenheder, som den pågældende medlemsstat ikke selv er herre over.
Formålet med aftalememorandummet er at få fastsat de økonomisk-politiske betingelser, der tjener som benchmark for bedømmelse af de politiske resultater, der opnås i Irland i henhold til programmet for finansiel bistand. Medlemsstaten har fuldt ejerskab af disse økonomisk-politiske betingelser og gennemførelsen deraf. Disse betingelser er udtryk for medlemsstatens forpligtelser, som den pågældende stat selv indgår. Der er ikke tale om EU-indgreb på de respektive områder. Faktisk indgik mange af betingelserne som f.eks. en nedsættelse af mindstelønnen i forvejen i den irske regerings nationale genopretningsplan, der blev offentliggjort den 24. november 2010, inden programmet blev påbegyndt.
Formålet med betingelserne vedrørende arbejdsmarkedspolitik er at skabe nye arbejdspladser og undgå langtidsarbejdsløshed i Irland blandt de mest udsatte grupper. Nedsættelsen af mindstelønnen er et element i denne mere omfattende pakke af foranstaltninger og skal ses i sammenhæng med aktiveringspolitikker og indsatsen for at modernisere systemet vedrørende overførselsindkomster. Når man vurderer nedsættelsen af den irske mindsteløn, som ligger i den øvre ende i EU - f.eks. ligger den på det næsthøjeste niveau i euroområdet - og selv om der er sket en betydelig løntilpasning i økonomien, idet mindstelønnen i lighed med de generelle lønninger i Irland i faste priser faldt med 3 % i 2008, efterfulgt af en stigning på 0,3 % i 2009, bør det bemærkes, at det meste af arbejdsmarkedstilpasningerne skete i form af tab af arbejdspladser. Faktisk vendte man med nedsættelsen af mindstelønnen blot tilbage til status quo inden den 1. januar 2007, dvs. inden krisen.
Den anden betingelse, der nævnes i spørgsmålet, er en uvildig gennemgang af de kollektive overenskomster for forskellige sektorer. Begrundelsen for gennemgangen er ønsket om at drøfte, hvor retfærdige og effektive ansættelsesvilkårene er for både arbejdstagerne og arbejdsgiverne i de forskellige sektorer. Jeg vil gerne understrege, at Irland har en mangeårig tradition for trepartsforhandlinger omkring den økonomiske politik samt social- og arbejdsmarkedspolitikken, og at de på hinanden følgende aftaler mellem regeringen og arbejdsmarkedets parter siden 1980'erne i stort omfang har været anerkendt som de væsentlige faktorer for succesen for den irske økonomi.
Gennemgangen er en lejlighed, hvor arbejdsmarkedets parter kan give udtryk for deres holdninger og forme politikken, og meddelelsen derom blev sådan set mødt med tilfredshed. Jeg er fuldstændig overbevist om, at den irske regering vil foretage gennemgangen på en måde, hvor man anerkender arbejdsmarkedsdialogens betydning, involverer alle arbejdsmarkedsparter og overholder EU-retten.
Endelig drejer betingelserne i aftalememorandummet med hensyn til strukturreformer sig ikke bare om arbejdsmarkedet. Der nævnes også vigtige foranstaltninger med henblik på at åbne produktmarkederne som f.eks. overregulerede sektorer og erhverv. Disse reformer kan få en stor indvirkning på forbrugerpriserne og produktiviteten, hvilket giver husholdningerne større købekraft.
Gay Mitchell
Hr. formand! Jeg vil også gerne sige tak til kommissæren. I går blev der i Irland dannet en ny national regering for genopretning. Partierne Fine Gael og Labour er med i hhv. PPE- og S&D-Gruppen her i Parlamentet. En af de ting, der står øverst på dagsordenen i det nye regeringsprogram, vil være en genforhandling af nogle elementer i EU/IMF-programmet vedrørende støtte til Irland.
I øjeblikket frygter mange irere, at de betingelser, der er aftalt af den daværende regering i EU/IMF-støtteprogrammet, er for skrappe og lægger en tung byrde på almindelige borgere, der har måttet bære det tungeste læs som følge af fejltagelser begået af bankerne - både irske og europæiske - og regeringen. Man bør notere sig, at den nye regering har indvilliget i at omstøde beslutningen om at reducere mindstelønnen. Vi ved imidlertid, at der ikke kan ske en genopretning, uden at det gør ondt. Irland var ude for næsten det samme i 1980'erne. Mange af de besværlige betingelser, der er fastsat i EU/IMF-programmet, er nødvendige, hvis vi skal genskabe sunde offentlige finanser. Vi må så at sige skære ind til benet, så vi kan få gang i væksten.
Jeg ser positivt på Kommissionens støtte til en rentesænkning som anført af kommissær Rehn. Dette bør ske så snart som muligt, og jeg opfordrer kraftigt Kommissionen til virkelig at se på dette i meget nær fremtid. Kommissæren understregede, at alle foranstaltninger afvejes efter deres indvirkning på væksten, konkurrenceevnen og de offentlige finansers langsigtede holdbarhed. Jeg erkender, at vi ikke med det samme kan bære hele den byrde, vi er blevet bedt om at bære. Det irske folk har påtaget sig sit ansvar i den henseende, og faktisk har irerne ligeledes påtaget sig andres ansvar, for vi fik ikke noget alternativ. Det, irerne har gjort, er ikke bare for Irlands skyld, men også for Europas og navnlig euroområdets skyld. Vi har ikke brug for dråben, der får bægret til at flyde over. Man skal stille redskaberne til rådighed for den irske befolkning, og så skal vi nok gøre arbejdet selv, men man skal ikke forvente, at det irske folk bærer en større byrde, end den er i stand til at bære. Så jeg beder kommissæren om at holde sig disse bemærkninger for øje - især i kommende dage og uger.
Stephen Hughes
Hr. formand! I dette memorandum kræver man en nedsættelse af mindstelønnen i Irland på 1 EUR i timen og en gennemgang, som vi har hørt, af systemet vedrørende kollektive overenskomster, der beskytter de lavestlønnede.
Jeg mener ikke, at denne indblanding kan retfærdiggøres. Det kræves i traktaten, at Kommissionen skal fremme den sociale dialog, ikke undergrave den. Ifølge artikel 152 skal man respektere arbejdsmarkedsparternes uafhængighed og ikke blande sig på denne måde, og i artikel 153 står der udtrykkelig, at EU ikke kan gribe ind på dette område. Kommissionen kan ikke bare vælge og vrage i hierarkiet af artikler.
I memorandummet står der endvidere, at der skal skæres ned i den sociale velfærd, at centrale dele af den offentlige service skal føres tilbage til det tidligere niveau, og at der skal ske nedskæringer i antallet af offentligt ansatte og i udbetalingen af offentlige pensioner. Hvordan kan disse krav retfærdiggøres i forhold til en traktat, hvor det kræves, at EU skal sigte mod at fjerne uligheder, fremme en høj beskæftigelsesgrad, garantere tilstrækkelig social beskyttelse og bekæmpe social udstødelse? Det eneste ærlige svar herpå er, at disse ting er uforenelige, og problemet er, at disse ting i kraft af den årlige vækstundersøgelse nu er blevet hovedreglen.
Befolkningen vil afvise idéen om et Europa, der blot bygger på spareforanstaltninger. Man vil ikke affinde sig med de vidtrækkende konsekvenser for de sociale politikker med lavere lønninger, lavere beskæftigelsessikkerhed, svage sociale standarder, reduceret offentlig service og indførelse af en højere pensionsalder. Hvis vi gerne vil fortsætte med at gøre modstanden mod EU større, skal Kommissionen bare følge den kurs. I modsat fald skal man straks holde op med dette pjat.
Marian Harkin
Hr. formand! Kommissæren siger, at aftalememorandummet blev udarbejdet i henhold til artikel 122, stk. 2. Jeg vil gerne spørge kommissæren om, hvad der sker, når én artikel i traktaten er i direkte modstrid med andre artikler i traktaten. Som Stephen Hughes har spurgt om: Hvordan tager vi stilling til hierarkiet? Det er i modstrid med artikel 153.
Det er også i modstrid med artikel 9, den sociale bestemmelse, som jeg har citeret mange gange her i Parlamentet, når jeg har talt om den irske spareplan, og hvor der står, at EU ved fastlæggelsen og gennemførelsen af alle sine politikker og aktiviteter skal tage hensyn til de krav, der er knyttet til fremme af et højt beskæftigelsesniveau og bekæmpelse af social udstødelse osv. Og hvad med artikel 28 i chartret om grundlæggende rettigheder, hvor der står, at arbejdstagere har ret til at forhandle og indgå kollektive overenskomster og i tilfælde af interessekonflikter ret til kollektive skridt, herunder strejke, for at forsvare deres interesser? Mange irske arbejdstagere vil se sig selv som værende i den position i øjeblikket. Hvordan håndterer vi de selvmodsigende artikler i traktaten?
Et andet spørgsmål til kommissæren er: Siger han, at aftalememorandummet udelukkende var den irske regerings ansvar, og at Kommissionen indvilligede eller var enig?
Lad os afslutningsvis her forudsætte, at han har beføjelse til at gøre alt dette - og det siger han jo, at han har. Hvordan kan det så være, at der ikke blev ydet en indsats for at reducere eller afskaffe bankernes bonusudbetalinger? Hvorfor gjorde man ikke en indsats for at sikre, at de personer, der befinder sig øverst på indkomstskalaen, betaler deres rimelige andel? Hvordan kan det være, at mindstelønnen blev reduceret med 1 EUR? Jeg er helt enig i det, Stephen Hughes sagde, nemlig at dette opildner til modstanden mod EU. Borgerne ser, hvad der sker. De ser, hvordan Kommissionen arbejder i hele denne proces, og det, de ser, er, at det er folk på mindsteløn, og folk, der har kollektive overenskomster, som bliver ramt af disse spareplaner.
Endelig vil jeg som mit primære spørgsmål gerne spørge kommissæren om, hvem der bestemmer. Er det Domstolen? Hvem bestemmer, om traktatens artikler er i modstrid med hinanden, eller om Kommissionen agerer på en sådan måde, at den bringer disse artikler i modstrid med hinanden?
Marije Cornelissen
Hr. formand! Jeg forstår godt, at Kommissionen har så travlt med at gøre noget ved den økonomiske krise og de store gældsbyrder, som udgør en trussel for euroens stabilitet. Jeg forstår godt, at der stilles betingelser over for lande, som skal gøre brug af den europæiske finansielle stabilitetsmekanisme. Men efter min opfattelse er Kommissionen ret så selektiv med hensyn til de foranstaltninger og betingelser, den anser for tilladte i forbindelse med denne krise.
På den ene side er næsten alle foranstaltninger tilsyneladende lovlige, når det drejer sig om finanspolitisk konsolidering ved nedskæring af udgifterne. Så snart Irland gjorde brug af redningspakken, blev mindstelønnen og pensionsudbetalingerne de første variable størrelser, der skulle reguleres, på trods af at disse områder udtrykkelig er undtaget fra EU's kompetenceområder. På den anden side dækker Kommissionen sig ind under den manglende EU-kompetence til at lade den usædvanlig lave irske selskabsskat forblive uændret, hvorimod en forhøjelse deraf også i væsentlig grad kunne forøge de offentlige indtægter i Irland. Nedskæringer er immervæk ikke den eneste måde, hvorpå man kan nå frem til et budget, der er i balance.
Jeg forstår godt, at denne krise kræver ekstraordinære foranstaltninger, men hvorfor har Kommissionen så travlt med at regulere mindstelønnen, hvilket rammer de arbejdstagere, der tjener mindst, samtidig med at vi er nødt til at vente og se vedrørende foranstaltninger, der kan få bank- og finanssektoren til at betale? Jeg får stærkt på fornemmelsen, at Kommissionen tolker EU's kompetenceområder på en meget ensidig og med forlov højreorienteret måde. Denne ligefremme tilgang giver større EU-modstand. Det lader til, at EU kun agerer beslutsomt på beskæftigelsesområdet samt det social- og arbejdsmarkedspolitiske område i krisetider og så gør det ved at gennemføre nedskæringer i de sociale udgifter og lønningerne.
EU kan kun genvinde tilliden, hvis Kommissionen udviser den samme beslutsomhed med hensyn til at fastsætte rimelige minimumsstandarder på det sociale område og sociale garantier for de voldsomme nedskæringer, befolkningen er ude for. Ja, vi vil gerne have økonomisk styring, men vi ønsker en afbalanceret styring med både finanspolitisk bæredygtighed og sociale garantier. I modsat fald kommer de svage til at betale prisen for det rod, som de ikke har noget ansvar for.
Thomas Händel
Hr. formand, mine damer og herrer! Formålet med redningspakkerne var at beskytte EU-medlemsstaterne mod at blive insolvente. Men resultatet er, at borgerne bliver bombarderet med voldsomme spareplaner, og at man lader gerningsmændene slippe af sted med det. Hertil kommer, at Kommissionen nu også blander sig i den nationale lønpolitik.
Det er ret absurd, og jeg får helt tårer i øjnene ved at høre de formelle argumenter som hr. Hahns om, at det slet ikke er meningen, at det skal være en socialpolitisk foranstaltning. En sådan holdning er fuldkommen uacceptabel. Lønpolitik kommer ikke EU ved. Denne politik fra Kommissionens side kommer fuldstændig på tværs af idéen med EU. Det har aldrig været meningen, at EU skulle dreje sig om lønmæssig konkurrence og social dumping. Man kan ud af Kommissionens politik læse, at lønningerne er ufleksible, og at de skal sættes ned. Der står, at lønningerne skal afspejle markedsvilkårene. Det er ligesom historien om de blinde mænd og elefanten. Folk, der formulerer sådan noget, har ingen forståelse for kollektive overenskomstsystemer. De blander sig i de frie kollektive overenskomstforhandlinger og reducerer arbejdsmarkedsparternes meget omtalte selvbestemmelse og den sociale dialog til det absurde.
Jeg vil gerne slå fast, at Parlamentet opfordres til at sikre, at den selvstændige politik vedrørende de kollektive overenskomster bevares for at beskytte den sociale dialog og forhindre yderligere afvikling af den sociale sikring. Vi har brug for nogle foranstaltninger, så vi undgår en sparepolitik, der er for stram og giver bagslag - ikke for straffeforanstaltninger.
Derek Roland Clark
Hr. formand! Dette vedrører andre lande end Irland. Så sent som for en måned siden mindede jeg her i Parlamentet om, at pensioner udelukkende hører ind under medlemsstaternes kompetence, og så er vi her igen med samme sprogbrug om samordning og pensionsmekanismer. Nu er pensioner jo næsten altid relateret til indtjening, så har vi ikke her et forsøg på at harmonisere lønningerne? Det håber jeg ikke, for i traktaterne står der også, at lønningerne udelukkende hører ind under medlemsstaternes kompetence.
Det er alt sammen meget godt at sige, at "lige" må betyde ligeløn, men skal alle arbejdstagere, der laver det samme stykke arbejde, have samme løn i hele EU? Som et eksempel kan man tænke på klimaet. Hvis man vil holde varmen i et hus i nærheden af den nordlige polarkreds, skal man bruge mange flere penge på det end i Middelhavslandene. Og hertil kommer så vintertøj, snerydning og alt det øvrige, så det er indlysende, at man ved at betale samme løn til alle arbejdstagere ville lade nogle have flere penge til sig selv end andre. Naturligvis kan lønningerne ikke være ens. Kommissionens intentioner om at udarbejde planer om at opfordre medlemsstaterne til at indføre en EU-mindstelønspolitik og fastsætte pensionsmekanismer strider imod traktaterne. Jeg er ikke forbavset - det er nemlig sådan EU fungerer.
En harmoniseret løn- og pensionspolitik er ikke bare en drøm. Det er ulovligt. Lad det, sådan som det kræves i traktaterne, være op til de folkevalgte regeringer som f.eks. den britiske i Westminster og regeringen i Irland at tage sig af disse ting.
Hans-Peter Martin
(DE) Hr. formand! Irland er et tragisk tilfælde, vi kan tage ved lære af. I starten blev landet altid hyldet som et foregangsland og et mønstereksempel for nye medlemmer af EU, selv om man på daværende tidspunkt tillod og opmuntrede til helt forkerte politikker, og disse førte til, at man fik en enorm boble på ejendomsmarkedet, som skulle håndteres, at banksektoren fik lov til at passe sig selv, og at man på skatteområdet ikke havde fokuseret på, at det dér ikke kom til en konkurrencemæssig dumping.
Kommissæren har samme nationalitet som mig. Vi ved, hvor mange østrigske forfattere, der f.eks. pludselig fandt ud af, at de er irere, fordi de så godt som ingen skat skulle betale dér. Hvad gjorde de efter sigende yderst EU-positive kræfter på daværende tidspunkt? Absolut intet! De sagde, at dette land, dvs. Irland, er et fantastisk godt eksempel.
Og nu er det hele faldet fra hinanden. Denne boble har nu vist sig at være akkurat det, mange mennesker hele tiden har sagt, at den var. Endnu en gang har vi en situation - og jeg er ikke alene med disse tanker - hvor man opildner til EU-modstanden, i og med at vi igen lader de forkerte politikker blive gennemført, i det aktuelle tilfælde ved at pålægge Irland denne massive pakke. Kommissæren siger, at medlemsstaten forpligter sig til dette. Men vi ved ud fra vores erfaringer med Verdensbankens og Den Internationale Valutafonds programmer - og det, vi for tiden ser i Irland, ligger ikke så fjernt fra dette - at disse lande i sidste ende ikke har noget valg.
Hvis man læner sig tilbage og siger, at det var ærgerligt, at Irland ikke forkastede Lissabontraktaten i anden omgang, kunne man komme til at se på tingene på en helt anden måde. Vi ville så se, at vi med denne europæiske konstruktion har at gøre med noget, der kunne sammenlignes med et køretøj, hvor forenden er en Porsche, mens bagenden er en cykel. Disse to ting passer ikke sammen. De skal være langt stærkere.
Hvis vi gerne vil forhindre EU i at bryde sammen, er vi faktisk nødt til at have noget i stil med en forfatning for Europa. Vi har så brug for klare benchmarks, der faktisk gælder for alle. Vi har brug for økonomisk styring. Denne fragmentariske tilgang - fremad, bagud, til siden - vil ikke komme til at fungere, og i sidste ende er det mere sandsynligt, at det ender med en katastrofe end med det, som kommissæren, jeg og langt de fleste af Parlamentets medlemmer arbejder for, nemlig et fredeligt, velfungerende og også forenet Europa.
Philippe Boulland
(FR) Hr. formand! For fuldstændighedens skyld har den irske regering med krisen og den bristede bolig- og kreditboble in mente været nødt til at gribe ind for at støtte bankerne. Det irske statsunderskud, den akkumulerede budgetsaldo for den centrale og lokale administration og navnlig for socialsikringen blev i 2010 skønnet at ligge på 32 % af bruttonationalproduktet (BNP). Hvis den irske regering, der finder det vanskeligt at skaffe refinansiering på markederne, gerne vil have adgang til lån fra den europæiske finansielle stabilitetsmekanisme og den europæiske finansielle stabilitetsfacilitet, skal man opfylde nogle krav vedrørende sociale og finanspolitiske ændringer, selv om disse områder er omfattet af nærhedsprincippet. Der er efter vores opfattelse ingen selvmodsigelse her. Som læge ville jeg sige, at det ved febertilstande ikke giver nogen mening at ordinere febernedsættende midler på må og få uden at forsøge at behandle årsagen. For så vidt angår tildeling af disse midler, skal den pågældende stat få styr på sine finanser for at kunne rette op på det alt for store underskud og fortidens fejl.
Denne spareplan burde forbedre landets BNP med 10 % i løbet af de næste fire år. Som med en privatperson, som en bank vil låne ud til på betingelse af, at vedkommende opfylder solvensbetingelserne, uden at man involverer sig i vedkommendes privatliv og prioriteringer, kan EU låne ud til Irland på baggrund af konsoliderede solvenskrav. Uden at blande sig i privatlivet vil banken opmuntre en privatperson til at forhandle om f.eks. en lønstigning eller at optage lån et andet sted. I overensstemmelse med nærhedsprincippet mener EU således på grundlag af et aftalememorandum, der er udarbejdet sammen med Den Internationale Valutafond (IMF), at denne solvens kræver en nedsættelse af den lovbestemte mindsteløn og en tilpasning af pensionerne, og hvor man ikke desto mindre har finanspolitiske foranstaltninger med i blandingen af tiltag. Det er op til Irland at vælge, om man vil gennemføre disse foranstaltninger. Der er ikke tale om, at døren står på vid gab med hensyn til, at EU kan blande sig på områder, som er omfattet af nærhedsprincippet, idet det så f.eks. kunne lade sig gøre at indføre en europæisk mindsteløn, hvilket ville være farligt at gøre, men snarere tale om at sikre euroområdets stabilitet via en gensidig garantiproces. Det er naturligvis nødvendigt at hjælpe Irland ligesom andre lande, der er kommet i uføre, hvilket også forskåner os, men ikke for enhver pris, mod at se, at en stat ikke formår at betale sine lån tilbage, hvilket dermed ville svække landets borgere og borgerne i hele EU.
Formanden
Jeg vil gerne sige til alle, at tolkene har svært ved at følge med, hvis man taler meget hurtigt. Da jeg har ansvaret for flersprogethed, vil jeg gerne påpege, at Parlamentets Præsidium i øjeblikket er ved at undersøge et nyt system.
Som det er nu, gør tolkene formanden opmærksom på, at de ikke kan følge med, men formanden har så den vanskelige opgave at afbryde indlægsholderne. Det system, vi nu er ved at undersøge, vil indebære, at hvert enkelt medlem på sin plads vil have en advarselslampe, der lyser, når tolkene ikke kan følge med, således at formanden ikke behøver at forstyrre indlægsholderen, og man i stedet får det at vide med det samme.
Proinsias De Rossa
(EN) Hr. formand! Aftalememorandummet vedrørende arbejdsmarkedsspørgsmålene bygger helt klart på en forsimplet økonomisk teori om, at lavere lønninger vil "rydde op på markedet", dvs. afskaffe arbejdsløsheden. Det er det rene og skære vås. Der er i praksis ikke noget belæg herfor. Og jeg vil gerne gøre Kommissionen opmærksom på Forfás' undersøgelse af lønomkostningskonkurrenceevnen i Irland, som blev udarbejdet i slutningen af 2010, og hvor der står, at virksomhederne generelt foretrækker afskedigelser frem for lønreduktioner, fordi de i mindre grad skader arbejdsmoralen. Hvis man gerne vil se på, hvorfor vi har haft flere eksempler på afskedigelser end lønreduktioner i Irland, er baggrunden at finde her.
Jeg vil anmode Kommissionen om at overholde europæisk lov og holde op med at blande sig i arbejdsmarkedsanliggender i Irland. Som sagt har vi i Irland en lang tradition for aftaler mellem arbejdsmarkedets parter. Faktisk er det også grunden til, at der ikke har været vold i gaderne i Irland. Det skyldes, at arbejdsmarkedets parter og regeringen har sat sig ned og gennemført ordninger om at regulere arbejdsmarkedet og regulere betingelserne for at sikre, at vi kan have et vist håb om genopretning efter den aktuelle krise.
Den tradition har sikret fremskridt i Irland, men man kan med dette program generelt ikke opnå det, man gerne ville, nemlig at hjælpe økonomien i Irland i gang med at vokse. Den vokser ikke. Faktisk skrumper den, og dette program skal helt generelt genforhandles. Jeg vil især foreslå, at punkterne vedrørende arbejdsmarkedet skal fjernes. Som allerede sagt har den irske regering, som mit parti er med i, allerede tilkendegivet, at den vil omstøde den beslutning om at reducere mindstelønnen, der er aftalt i programmet.
Det er man måske ikke så glad for, men det kommer til at ske. Det er ligeledes sikkert, at Kommissionens forsøg på at blande sig vedrørende loven om registrering af kollektive overenskomster ("Registered Employment Agreements Act"), som har eksisteret i mere end 50 år, ikke bliver gennemført, sådan som Kommissionen håber, fordi den nuværende regering er fast besluttet på, at det sociale partnerskab skal spille den traditionelle rolle med hensyn til at sikre, at der er fred og fremskridt på arbejdsmarkedet.
Ilda Figueiredo
(PT) Hr. formand! Tendensen i EU til at lægge større pres på medlemsstaterne tager med krisen som påskud virkelig til med hensyn til nedsættelse af lønningerne og øget udnyttelse af dem, der arbejder, for at sikre, at der kommer større og større overskud og gevinster til de økonomiske og finansielle koncerner, hvormed alle de antisociale grusomme aspekter ved kapitalismen bliver blotlagt.
Hvis de irrationelle kriterier i stabilitetspagten med forslagene om såkaldt økonomisk styring og den såkaldte konkurrenceevnepagt ikke var blevet vedtaget, især forsøget på at hindre lønningerne i at stige i takt med inflationen og forhøje den lovbestemte pensionsalder, ville vi have et endnu mere alvorligt overgreb mod de arbejdsmæssige og sociale rettigheder.
Det, der allerede sker på dette felt i visse lande såsom Portugal, Grækenland eller Irland, og som er yderst alvorligt, er en nedsættelse af lønningerne og en fastfrysning af pensionerne, selv for de laveste pensionsudbetalinger og for dem, der lever under fattigdomsgrænsen. For Portugals vedkommende havde man i forvejen planer om, at der skulle ske en nedsættelse af den nationale mindsteløn i begyndelsen af 2011. Man syntes, at 500 EUR om måneden var for meget, og det blev besluttet at nedsætte dette beløb med 15 EUR, på trods af at mere end 13 % af de kvindelige portugisiske arbejdstagere kun får mindstelønnen sammenlignet med 6 % af de mandlige arbejdstagere. Dette er et klart eksempel på institutionel forskelsbehandling og virkningen af de såkaldte spareforanstaltninger, som Kommissionen sammen med Rådet og regeringerne i vores lande gennemfører, med den deraf følgende forværring af den sociale ulighed, forskelsbehandling, devaluering af arbejde og øget fattigdom, samtidig med at man fortsætter med at se igennem fingre med finansspekulation og skattely. Vi giver derfor udtryk for vores solidaritet med de ungarbejdere og lærere, der vil protestere i de kommende weekender, bl.a. på lørdag den 12. marts og ved den store landsomfattende demonstration, der er arrangeret af Den Faglige Sammenslutning af Portugisiske Arbejdstagere (CGTP) i Lissabon den 19. marts. Kampen mod disse antisociale politikker vil på denne måde fortsætte.
(Taleren indvilligede i at besvare et spørgsmål ifølge forretningsordenens artikel 149, stk. 8)
Hans-Peter Martin
(EN) Hr. formand! I lyset af det, De siger, kan De så fortælle os her i Parlamentet, hvordan holdningen til EU har ændret sig i Portugal? Er den procentdel af befolkningen, der går ind for medlemskab af EU, faldet? Hvordan har den generelle holdning til EU ændret sig? Portugal har jo ganske mange lighedspunkter med Irland - først var der den store eufori i 1970'erne med udsigten til at komme med i EU, og derefter kom den tilhørende finansiering. Ser De også i Portugal bobler på ejendomsmarkedet svarende til dem, man kunne registrere i Irland?
Ilda Figueiredo
(PT) Hr. formand! Spørgsmålet er interessant i følgende henseende: Det er tydeligt, at disse EU-politikker også udløser en større opstand i Portugal, og derfor går de unge og lærerne på gaden i næste weekend for at demonstrere imod denne politik. Den 19. marts afholder Den Faglige Sammenslutning af Portugisiske Arbejdstagere en stor demonstration, der efter planen skal finde sted i Lissabon, imod disse antisociale politikker. Dette kommer naturligvis til udtryk i adfærden hos den portugisiske befolkning, fordi landet allerede er inde i en recession, og levevilkårene bliver værre for arbejdstagerne og befolkningen, uligheden bliver større, og fattigdommen er også tiltagende. EU, Kommissionen og Rådet ...
(Formanden afbrød taleren)
Marita Ulvskog
(SV) Hr. formand! Ved at stille krav om lavere lønninger har Kommissionen undergravet arbejdsmarkedsparternes forhandlingsret og både direkte og indirekte påvirket løndannelsen, som udtrykkelig er undtaget fra Kommissionens kompetenceområde. Dette er intet mindre end et frontalangreb på arbejdsmarkedsparternes indflydelse og er i strid med chartret om grundlæggende rettigheder, hvori er omtalt retten til at indgå kollektive overenskomster.
Dette er heller ikke en isoleret hændelse, der kun omfatter Irland, men gentager sig gang på gang. Ved at tale om "enhedslønomkostninger" i stedet for lønninger forsøger Kommissionen at komme uden om de begrænsninger, der er fastlagt i traktaten. Kommissionen har ganske enkelt tegnet kortet om. Man har udarbejdet et nyt kort og et nyt regelværk, hvor medlemsstaterne og arbejdsmarkedsparterne nu fratages deres opgaver og i strid med alle regler kommer under diktat. Det er det, striden drejer sig om, og den er kun lige begyndt.
Ved at agere på denne måde bevæger EU sig også endnu længere væk fra en folkelig forankring og legitimitet, som ellers plejer at være nøgleordene, når vi drøfter EU's fremtid. Vi hører, at der er nogle uromagere - bl.a. her i Parlamentet - som allerede nu begynder at fiske i disse rørte vande. Det er helt sikkert ikke det, det hele handler om.
Cornelis de Jong
(NL) Hr. formand! Meget få mennesker i Nederlandene har nogen som helst idé om, at vi her i Bruxelles drøfter deres lønninger og pensioner. Vi er for tiden vidne til det, der sker i Irland, men samtidig hører jeg også alle mulige slags forslag, der bliver fremsat over for Rådet, om afskaffelse af dyrtidsregulering af lønningerne og om maksimering af lønstigningerne i forhold til stigningen i arbejdsproduktiviteten osv.
Desværre virker det til, at vi evig og altid bliver mødt med øredøvende tavshed, for så vidt angår aftaler om europæiske standarder for mindstelønnen, og jeg har heller ikke hørt nogen forslag om at garantere, at arbejdstagerne kan få et arbejde, der betaler sig, eller at de kan få fuldtidsarbejde i stedet for arbejde på akkord eller på standbykontrakter. Jeg er bekymret over den indflydelse, som de aktuelle drøftelser har på almindelige mennesker, men jeg er også bekymret over det image, EU får. Det ser virkelig ud til, at vi kun fokuserer på finansieringsinstitutionernes, spekulanternes og storkapitalens interesser. Agter Kommissionen at træffe foranstaltninger for at ændre EU's image, og agter man at sikre, at Kommissionen betragtes som en institution, der også repræsenterer almindelige menneskers interesser?
Sylvana Rapti
(EL) Hr. formand! Kommissæren har givet os en recept, hvor der står, at vi skal gøre to ting. For det første skal vi afskaffe de kollektive overenskomster, og for det andet skal vi reducere mindstelønnen endnu mere.
Dette er den recept, som man konsekvent udskriver til alle patienter. En af patienterne er Grækenland. Kommissæren besøgte for nylig Grækenland i forbindelse med et arrangement, som socialdemokraterne i Grækenland stod bag. Kommissæren så og fornemmede, hvordan situation generelt er her og nu, og mit spørgsmål til kommissæren er som følger: Fik han indtryk af, at recepten fungerer for Grækenlands vedkommende? Jeg var der, og jeg er medlem af det socialdemokratiske parti, der i øjeblikket regerer landet og gør, hvad det kan for at få Grækenland ud af den særdeles vanskelige situation, der er en følge af de højreorienterede regeringer, og man har måttet gøre indrømmelser vedrørende de kollektive overenskomster, og jeg kan sige, at vi endnu ikke har set nogen resultater. Det hedder sig, at Kommissionen gør alt dette for de europæiske borgere, for forbrugerne, men hvis forbrugerne får lavere lønninger, har de ingen penge at bruge og kan således ikke være med til at sætte gang i væksten. Kommissæren ved bedre end jeg, at dette er en ond cirkel, fordi man insisterer på at give os en recept, der ikke gør andet end at nedbryde arbejdstageres værdighed - en recept, der fører til mangel på anstændige og varige job. Jeg beder indtrængende Kommissionen om, at man sammen med de økonomiske indikatorer også inkluderer de sociale indikatorer.
Jutta Steinruck
(DE) Hr. formand! Jeg har nogle gange en fornemmelse af, at kommissæren burde afprøve alle disse løsninger på Kommissionen selv, så han kunne se, hvad han faktisk er årsag til i Europa. Efter kommissærens indlæg stod jeg tilbage med det indtryk, at Kommissionen vitterlig sidder i et elfenbenstårn. Befolkningerne i Europa - arbejdstagerne, lavindkomstgrupperne og pensionisterne - får virkelig lov til at betale regningen, og kommissæren fortolker lovgivningen og kompetenceområderne efter eget forgodtbefindende.
Den 19. oktober sidste år fik jeg svar på et spørgsmål, jeg havde stillet til Kommissionen, hvor man udtrykkelig bekræftede, at spørgsmål vedrørende mindstelønnen og lønningerne generelt er medlemsstaternes ansvar. Det fremgår meget klart af svaret. Prøv at læse det. Det kan ikke være rigtigt, at man giver mig den slags svar, når det er godt for arbejdsgiverne, og så simpelthen skifter kurs, når man mener, det er godt for den anden side. Det gør virkelig befolkningerne i Europa meget utilfredse. Min kollega har netop været inde på dette. Man underminerer medbestemmelsen. Man svækker fagforeningerne. Det er ikke vejen ud af krisen, og det ved kommissæren også godt. De parter, der har været skyld i krisen, skal også betale for den.
(Bifald)
Vilija Blinkevičiūt
(LT) Hr. formand! På baggrund af den økonomiske krise har nogle lande finansielle problemer med at opfylde de forpligtelser, man har indgået. Der hersker ringe tvivl om, at de pågældende landes evne til at overvinde krisen varierer, og der er behov for at finde måder, hvorpå man kan skabe balance på budgetterne og reducere budgetunderskuddene. Men mener kommissæren virkelig, at vi skal gøre dette på bekostning af de mennesker, der er dårligst stillet? Er det moralsk rigtigt, at Kommissionen presser regeringerne til at reducere mindstelønnen eller pensionerne og andre sociale ydelser? Kommissæren tilkendegav sin holdning til aftalememorandummet med Irland. Jeg vil dog gerne minde ham om, at han undertegnede et tilsvarende memorandum med Letland, hvor han pressede den lettiske regering til at reducere pensionerne, som i forvejen var lave. Pensionerne i Letland blev reduceret, men den lettiske forfatningsdomstol erklærede, at man ifølge landets grundlov ikke kunne gøre dette, og pensionerne blev igen, som de var før. Når man træffer sådanne beslutninger og undertegner sådanne memoranda, er det således nødvendigt, at man nøje vurderer både de juridiske og sociale konsekvenser.
Evelyn Regner
(DE) Hr. formand, hr. kommissær Hahn! De forslag, der nu er på forhandlingsbordet, svarer til, at man giver en stor rygsæk til alle dem, der i forvejen har det svært nok, og siger til dem, at de skal tage rygsækken på og løbe hurtigere. Hvordan skal det dog kunne lade sig gøre? Forslagene om decentrale lønforhandlinger er uretfærdige og fantasiløse, og det er en afledningsmanøvre, fordi det er så vanskeligt at beskatte formue- og finansspekulation, og det ikke lykkes for stats- og regeringscheferne at stable en ægte makroøkonomisk koordinering på benene. Her i Parlamentet har vi i den henseende allerede sat en helt anderledes referenceværdi i denne uge med vores afstemning om en skat på finansielle transaktioner.
Jeg vil gerne minde alle om princippet om den sociale markedsøkonomi som fastlagt i Lissabontraktaten. Min forestilling om den sociale markedsøkonomi er helt anderledes, nemlig at der ikke føres decentrale lønforhandlinger, men at det modsatte er tilfældet. Decentrale lønforhandlingssystemer står i modsætning til en solidarisk lønpolitik og fører ikke til, at forskellen mellem rig og fattig bliver mindre, men fører derimod til, at den bliver større. Man bør med andre ord gøre det modsatte.
Jeg vil derfor gerne udtrykkelig gentage det, min kollega fru Steinruck sagde, og som vi ikke kan gentage tit nok, nemlig at vi skal satse mere på at bekæmpe årsagen til krisen, få dem, der var skyld i krisen, til at betale noget mere og fokusere på dem for at få løst disse problemer, deriblandt ved hjælp af lovgivningsmæssige foranstaltninger.
Elena Băsescu
(RO) Hr. formand! Med henvisning til, at enhedsomkostningerne skal tilpasses til arbejdsindsatsen og produktivitetsniveauet, mener jeg, at vi bør fokusere mere på rammebetingelserne og mindre på indikatorerne. Det er ikke indlysende, at vi kan nå frem til denne tilpasning. Produktiviteten afhænger primært af faktorer som f.eks. den akkumulerede aktiekapital, der kan være meget forskellig. Man kan f.eks. se, at der er tydelige forskelle mellem Rumænien og Tyskland. Dette skyldes forskellen med hensyn til de økonomiske politikkers kvalitet i tidens løb. Faktisk kan så store uoverensstemmelser ikke opstå fra den ene dag til den anden. I mit hjemland har man gjort en indsats for at reformere pensionerne og den sociale bistand. Jeg vil derfor gerne foreslå, at man tager nogle bestemmelser af den slags med i konkurrenceevnepagten. Jeg støtter tanken om, at der er behov for at skabe sammenhæng mellem pensionsalderen og de demografiske udviklingstendenser. Der skal tages højde for den virkning, som en sammenhængende, realistisk pensionspolitik har på de offentlige finanser.
George Sabin Cutaş
(RO) Hr. formand! Jeg forstår udmærket godt nærhedsprincippet, men jeg mener ikke længere, at pensionerne er et nationalt anliggende, idet de i dag bliver drøftet på EU-plan. Vi drøfter pensionssystemer, der er uholdbare som følge af fælles udfordringer såsom finanskrisen samt en aldrende befolkning og et faldende fødselstal. Princippet om solidaritet mellem generationerne risikerer at blive forældet, idet borgerne bliver tvunget til at betale ind til private pensioner. Men hvad sker der for dem, der ikke har tilpas lang tid, hvor de kan betale ind til sådanne pensioner? Borgerne i Europa er også afhængige af statslige pensionsudbetalinger. I Rumænien er bruttobeløbet for den nationale mindsteløn på ca. 160 EUR. Jeg mener derfor, at det er fri fantasi, når man taler om at investere i private pensioner eller spare op. Kommissionen skal efter min mening involvere sig mere i at foreslå et EU-minimumsniveau for både lønninger og pensioner. Det kunne være et første skridt i den retning at gennemføre en komparativ analyse af pensionsordningerne.
Marisa Matias
(PT) Hr. formand, hr. kommissær! Vi er her for at tale om lønninger og forslag vedrørende pensionsalderen. Disse forslag er mildest talt fuldstændig uretfærdige. De er uretfærdige, da man insisterer på at gå veje, som det allerede mere end én gang har vist sig fører til fiasko. Det, der sker i Irland, Grækenland, Portugal, Spanien, Italien og gad vide i hvor mange andre lande, idet listen er endeløs, er forskelligt fra land til land, men der er visse ting, som går igen. En af de ting, der går igen, er, at der er sket en hidtil uset overførsel af værdien af arbejde til finansiel kapital. Det kan vi ikke acceptere. Den anden ting, der går igen, er, at det er arbejdstagerne, folk, som har trukket sig tilbage fra arbejdsmarkedet, og pensionister, der betaler for denne krise - sammen med en generation af arbejdstagere, der har midlertidige job, og som ikke har nogen garantier i det samfund, de lever i. Jeg vil derfor gerne slutte af med at sige, at vi ikke kan fortsætte med at dømme mennesker til fattigdom. Jeg håber oprigtig talt ...
(Formanden afbrød taleren)
Liisa Jaakonsaari
(FI) Hr. formand! Der er i øjeblikket en stigende tendens i Europa til højrefløjspopulisme, hvor det centrale element er modstand mod EU. Hvor kommer disse EU-fjendtlige følelser fra? De udspringer af, at det sociale Europa er ved at blive overskygget af det "markedsorienterede Europa". Alle Kommissionens forslag i dag er et overgreb mod enten lønningerne eller pensionsordningerne. Man har på fornemmelsen, at lønfleksibilitet på en eller anden måde vil kunne hjælpe. Det vil det ikke. Tværtimod vil det føre til deflation.
Det er meget vigtigt, at man i al lovgivning forpligter sig vedrørende en permanent social bestemmelse, således at idéen om et socialt Europa endnu en gang indtager en dominerende rolle. Det er vigtig at indse, at pensionsalderen vil stige, hvis der sker forbedringer i arbejdslivet, men alderen kan ikke hæves ved hjælp af lovgivning ovenfra.
Alfreds Rubiks
(LV) Hr. formand! Irland er desværre ikke det eneste land, og Grækenland er heller ikke det eneste land. Letland var måske det første land, der kom ud i dette stormvejr, som var forårsaget af bankernes aktiviteter. Mindstelønnen er blevet sat ned i Letland, og den er lavere end eksistensniveauet. Pensionerne er blevet sat ned, og det samme er den skattefri bundgrænse. Befolkningen protesterer. Letland har i denne periode mistet en femtedel af sin befolkning. En femtedel er udvandret og arbejder i udlandet. Den Internationale Valutafond, der angivelig skulle redde Letland, stillede nogle betingelser, som er meget skrappe. Man tillod, at der blev brugt penge på at redde bankerne, og der blev sat lidt penge af til den næste potentielle bankredningsmanøvre, men man tillod ikke ...
(Formanden afbrød taleren)
Frédéric Daerden
(FR) Hr. formand, hr. kommissær! Jeg vil gerne give udtryk for min støtte til hr. De Rossa. De anbefalinger, som Den Internationale Valutafond (IMF) gav Irland, afspejler desværre en tendens, der er fremherskende blandt vores politiske beslutningstagere på højeste plan, nemlig at få de europæiske arbejdstagere til at betale for en krise, de ikke har været skyld i.
Et andet eksempel er Kommissionens årlige vækstanalyse, hvor man anbefaler at hæve den lovbestemte pensionsalder ved at knytte den til den forventede levetid. Parlamentet gav for nylig udtryk for sin misbilligelse desangående i sin betænkning om grønbogen om pensioner. Et yderligere eksempel er den foreslåede konkurrenceevnepagt, hvor man opfordrer til at afskaffe dyrtidsregulering af lønningerne, bl.a. i mit hjemland, Belgien.
På den baggrund ser jeg positivt på, at fagforeningerne, f.eks. i Ungarn i går eller i Bruxelles den 29. september, bliver inddraget. Det er på tide, at Kommissionen lytter til budskabet fra de europæiske arbejdstagere, hvis man ikke ønsker at udvide kløften mellem Kommissionen og borgerne, der tror mindre og mindre på det europæiske projekt.
Johannes Hahn
Hr. formand! Først og fremmest vil jeg gerne sige tak til alle for deres bidrag. Jeg kan love, at vi nøje overvejer dem alle. Lad mig først sige et par ord om betydningen og relevansen af den sociale dialog.
Vi er fuldt ud klar over, hvor vigtigt det er med den sociale dialog og konstruktive arbejdsmarkedsrelationer. Vi har uafbrudt haft kontakt med arbejdsmarkedets parter, både på EU-plan og i de enkelte lande. F.eks. mødte kommissær Rehn selv Irlands fagforeningsledere i starten af november, og det samme gjorde embedsmænd fra Kommissionen, Den Europæiske Centralbank og IMF, da man forhandlede om programmet i slutningen af november. De vil fortsat være i kontakt ved den næste mission i april og ved senere lejligheder. I modsætning til visse påstande tvang Kommissionen i øvrigt ikke Irland til at sætte mindstelønnen eller de sociale ydelser ned. Disse foranstaltninger var allerede blevet fremlagt af den tidligere irske regering selv i dens nationale genopretningsplan - sammen med andre finanspolitiske og strukturelle foranstaltninger, der har til formål at skabe økonomisk stabilitet, vækst og arbejdspladser.
Retsgrundlaget for de økonomisk-politiske betingelser er artikel 3, stk. 5, i Rådets forordning (EU) nr. 407/2010 om oprettelse af en europæisk finansiel stabiliseringsmekanisme og artikel 2, stk. 2, i Rådets gennemførelsesafgørelse 2011/77/EU om tildeling af finansiel bistand fra Unionen til Irland. Og for at gentage bygger de begge på artikel 122, stk. 2, i traktaten om Den Europæiske Unions funktionsmåde. Den simple kendsgerning, at man i aftalememorandummets specifikke økonomisk-politiske betingelser kommer ind på forskellige spørgsmål, der har med social- og arbejdspolitik at gøre, sætter ikke spørgsmålstegn ved retsaktens retsgrundlag. Der synes ikke at være modstrid mellem artikel 152 og artikel 153, stk. 5. Artikel 152 er en generel bestemmelse, der ikke udelukker et eventuelt behov for specifikke foranstaltninger med sociale konsekvenser. Desuden får arbejdsmarkedets parter ikke nogen subjektive rettigheder i kraft denne bestemmelse. Artikel 153, stk. 5, er en begrænsning med hensyn til indholdet i de foranstaltninger, som kan indføres i henhold til artikel 153, dvs. social- og arbejdsmarkedspolitik. Da aftalememorandummet ikke er vedtaget på grundlag af artikel 153, finder denne begrænsning ikke anvendelse.
Bestemmelserne i afsnit X, social- og arbejdsmarkedspolitikken, kan man ikke se bort fra. De skal tages i betragtning, men det indebærer ikke, at man som følge af artikel 153, stk. 5, ikke kan vedtage foranstaltninger med indvirkning på lønningerne på grundlag af artikel 122. De foranstaltninger, der er indført på grundlag af artikel 122 vedrørende Irland, regulerer ikke nogen spørgsmål. Der er nogle bestemmelser vedrørende betingelserne for at kunne tildele støtte fra EU. Dette er der ifølge artikel 122, stk. 2, udtrykkelig givet mulighed for. Der er således ikke noget juridisk problem med hensyn til princippet om kompetencetildeling.
Helt overordnet set handler spørgsmålet om økonomisk-politiske betingelser ikke om EU-kompetencer vedrørende social- og arbejdsmarkedspolitik eller lønninger. Betingelserne i programmet dækker en lang række politiske områder, og for størstedelens vedkommende ligger kompetenceområdet hos medlemsstaten. De økonomisk-politiske betingelser i programmet er medlemsstaternes forpligtelser, der er aftalt med EU og IMF vedrørende foranstaltninger, som medlemsstaterne vil gennemføre til gengæld for EU/IMF-finansiering.
Endelig var Kommissionen fuldt ud klar over, at ethvert program for finansiel bistand naturligvis har sociale konsekvenser. Men det primære mål med de specifikke økonomisk-politiske betingelser i forbindelse med et sådant program er at undgå langt værre sociale konsekvenser ved at bringe det pågældende land tilbage på rette spor med hensyn til vedvarende vækst og skabelse af arbejdspladser.
Proinsias De Rossa
(EN) Hr. formand! Jeg vil gerne bede om hjælp til at klarlægge en ting. Når en kommissær står her i Parlamentet og på den ene side siger, at Irland ikke er tvunget til at sætte mindstelønnen ned eller reducere den sociale beskyttelse og så fortsætter med at sige, at aftalen er en konditionalitet, at der er tale om en konditionalitet for at modtage støttebistand, er det så ikke en fundamental selvmodsigelse og en vildledende ...
(Formanden afbrød taleren)
Formanden
Undskyld, hr. De Rossa, De ved, at jeg respekterer Dem meget og sætter stor pris på Dem, men vi kan ikke genåbne debatten. Deres holdning til sagen bør respekteres, og det samme bør gælde for kommissærens holdning, og vi må så hver især danne os en mening om de modsigelser, der måtte være.
Forhandlingen er afsluttet.
Skriftlige erklæringer (forretningsordenens artikel 149)
Silvia-Adriana Ţicău
Ifølge Eurostat svingede den månedlige minimumsindkomst i januar 2011 mellem 123 EUR i Bulgarien, 157 EUR i Rumænien og 1 758 EUR i Luxembourg. I 20 ud af de 27 medlemsstater er minimumsindkomsten fastsat ved lov eller ved nationale branchemæssige overenskomster. I 11 medlemsstater ligger minimumsindkomsten på mellem 100 EUR og 400 EUR om måneden, i 5 medlemsstater ligger den på mellem 550 EUR og 950 EUR om måneden, og i 6 medlemsstater ligger den på over 1 100 EUR om måneden.
Udviklingen og konsolideringen af det indre marked giver virksomhederne adgang til Europas over 500 mio. forbrugere. Opretholdelse af uligheder i minimumsindkomsterne i de forskellige medlemsstater udgør en barriere, der hindrer både de europæiske virksomheder i at få adgang til de europæiske forbrugere og sidstnævnte i at få adgang til højkvalitative produkter og tjenesteydelser. Jeg betragter den sociale dialog som værende særdeles vigtig med hensyn til at sikre social retfærdighed og en anstændig levestandard for alle europæiske borgere.
Vi opfordrer Kommissionen og medlemsstaterne til at garantere ligeløn for lige arbejde på det indre arbejdsmarked, afskaffe de barrierer, der hindrer arbejdskraftens frie bevægelighed og undersøge muligheden for en mindsteløn, der er vedtaget ved lov eller baseret på kollektive forhandlinger, hvilket vil sikre de europæiske borgere en anstændig levestandard.
