
Formanden.
   - Jeg erklærer Europa-Parlamentets session, der blev afbrudt den 18. maj 2006, for genoptaget. 
Formanden.
   - Det glæder mig at meddele Dem, at en delegation fra det maldiviske parlament har taget plads i den officielle loge. Til stede i logen er ligeledes en delegation af senatorer og parlamentsmedlemmer fra det mexicanske parlament samt fru Aminato Haidar, der har modtaget Juan María Bandrés-prisen …
... for sin kamp for asylret og solidaritet med flygtninge fra Vestsahara.
Formanden.
   - Før jeg giver ordet til den belgiske premierminister, ønsker jeg at mindes ofrene for det frygtelige jordskælv, der har ramt Indonesien, og som har været skyld i næsten 6.000 døde og 20.000 sårede og berørt mellem 100.000 og 200.000 mennesker. Jeg har udtrykt min solidaritet med den indonesiske regering, og det glæder mig, at international bistand - navnlig europæisk bistand - mobiliseres hurtigt for at hjælpe de mennesker, der er blevet berørt af den seneste tragedie
Martin Schulz (PSE ).
   - Hr. formand! Jeg beder Dem give mig ordet på grundlag af forretningsordenens artikel 34. Det drejer sig om kontrol af overholdelsen af grundlæggende rettigheder. Jeg vil gerne, også på vegne af kollegerne og gruppeformændene Wurtz, Frassoni, Watson og Poettering, bede Dem om at sætte de begivenheder på dagsordenen for det næste møde i Formandskonferencen, som i de seneste dage og uger har bekymret os alle i EU særligt, nemlig den voksende fremmedfjendtlige, racistiske og især homofobe vold i EU eller mod EU-borgere. Det bekymrer os især, at et førende medlem af et regeringsparti i en stor EU-medlemsstat, næstformanden for den katolske Liga Polsk Familie - i dag næstformand for Polens store regeringsparti - åbent opfordrer til vold mod homoseksuelle, som vil gøre brug af deres ret til at demonstrere i Warszawa. Det er uacceptabelt, at ledende medlemmer af en EU-medlemsstat opfører sig sådan.
Jeg vil benytte mig af, at hr. premierminister Verhofstadt er til stede, som anses for en af de mest tolerante regeringschefer i EU, og som mest konsekvent forsvarer de europæiske borgeres civile rettigheder, og appellere til Dem som formand for Parlamentet. Lad os overveje, hvordan Europa-Parlamentet kan imødegå det faktum, at højrefløjen i Europa hver dag forsøger at afprøve en bid mere, hvor langt de kan gå i deres provokation af civilsamfundet. Nu er det nok - vi kan ikke længere acceptere provokationerne - om det er i Belgien fra Vlaams Blok, i Frankrig fra Front National eller i Polen fra den katolske Liga Polsk Familie eller nazisterne i Tyskland.
Lad os diskutere, hvordan vi kan sende et signal mod det.
Frank Vanhecke (NI ).
   - Hr. formand! Ligesom hr. Schulz henviste til forretningsordenens artikel 34, mener jeg, at jeg, eftersom alle parlamentets medlemmer har samme rettigheder, i medfør af samme artikel og med samme ret kan sige, at det simpelthen er en skandale, at situationen rent faktisk udnyttes på denne utilbørlige vis - til og med med Deres tilladelse, eftersom De ikke griber ind - idet der gennemføres en debat, der strengt taget ikke er optaget på dagsordenen, hvor det største parti i Belgien, eller under alle omstændigheder i Flandern, fornærmes, lægges for had og forbindes med et mord. Jeg kan ikke acceptere dette. Jeg mener, at De som formand bør gribe ind, når der tydeligvis manipuleres med Parlamentets regler. 
Bogusław Rogalski (IND/DEM ).
   - Hr. formand! Jeg henviser til hr. Schulz' indlæg. Hr. Schulz, jeg beder Dem venligst om at holde op med at blande Dem i Polens indre anliggender, da vi ikke blander os i Tysklands indre anliggender.
Formanden.
   - Medlemmerne må ikke diskutere indbyrdes i forbindelse med bemærkninger til forretningsordenen. Hr. Schulz henviste til en artikel i forretningsordenen, der giver medlemmerne ret til at tale med henblik på at henlede opmærksomheden på et menneskerettighedsspørgsmål under behandlingen af et lovgivningsforslag. Emnet er uddebatteret. 
Formanden.
   - Næste punkt på dagsordenen er forhandlingen om Europas fremtid. Mine damer og herrer, vores møde i dag er nyskabende, idet den belgiske premierminister er blevet inviteret til at tale til forsamlingen og således bidrage til de politiske overvejelser, som EU er fordybet i for tiden.
Som De ved, taler stats- og regeringscheferne normalt kun til forsamlingen under højtidelige møder, der ikke efterfølges af en forhandling, eller når de er regeringschef i det land, der har EU-formandskabet.
Vi har ikke desto mindre besluttet at invitere de regeringschefer, der ønsker at deltage i forhandlingerne om Europas fremtid, og at lytte til deres synspunkter desangående. Vi har i dag den ære at modtage hr. Verhofstadt, der har skrevet en kort, men enestående bog - "The United States of Europe" - der er et betydeligt bidrag til den igangværende debat.
Jeg vil også gerne understrege, at Belgien netop har afsluttet en parlamentarisk maraton og gennemført ratifikationen af forfatningstraktaten, der forinden skulle godkendes af syv parlamentariske forsamlinger. Der er ingen tvivl om, at Det Europæiske Råd under sit kommende møde bliver nødt til at træffe vigtige afgørelser om det spørgsmål, vi drøfter i dag. 
Guy Verhofstadt,
   Hr. formand, mine damer og herrer! Jeg ønsker først og fremmest at takke Deres formand, hr. Borrell, og alle de medlemmer, der har taget initiativ til at invitere mig i dag for at indlede en række kommende forhandlinger i Parlamentet. Jeg vil først og fremmest takke for organiseringen af dette initiativ, og jeg har allerede bemærket, at forsamlingen stadig er lige så livlig, som jeg husker det helt tilbage i 2001, da jeg som formand for Rådet mødte frem for at forsvare formandskabets afgørelser.
Selv om jeg er smigret, hr. formand, over denne invitation, er dette initiativ også udtryk for den indsats, som Parlamentet har ydet, og for den udholdenhed, der er blevet udvist. Tillad mig indledningsvis at minde Dem om, at Parlamentet har spillet en vigtig, hvis ikke afgørende rolle i forbindelse med forfatningen. Jeg glæder mig over, at Parlamentet med dette initiativ på ny påtager sig sit ansvar for udformningen af Europas fremtid.
Jeg ønsker ikke at indlede min tale om EU's fremtid uden først at nævne en nylig dato, nemlig den 1. maj 2004 for lidt over to år siden. En milepæl i Europas historie og en afgørende dato for EU. Denne dag var som udtrykt af Bronislaw Geremek "Anden Verdenskrigs egentlige afslutning og det forenede Europas egentlige begyndelse" 60 år efter Jalta-konferencen, 48 år efter den ungarske opstand, 43 år efter opførelsen af den skamfulde Berlinmur og 35 år efter foråret i Prag.
Jeg nævner denne dag ganske kort, fordi mange mennesker i dag synes at have en efter min mening særdeles kort hukommelse, når de taler om udvidelsen af Europa og af EU. Det siges, at EU har handlet overilet ved at lukke de tidligere sovjetiske satellitstater ind i folden. Det siges, at Unionen er blevet udvidet for hurtigt. Det fremføres, at Unionen har nået sine naturlige grænser, og at den har overskredet grænserne for dens såkaldte absorberingsevne. Hvad betyder "for hurtigt" for mennesker, der var undertrykt i næsten et halvt århundrede? Hvad betyder "overilet" for mennesker, som vi stort set ikke bekymrede os om, før de løsrev sig fra det kommunistiske åg? Hvad er i øvrigt "naturlige grænser"? Hvor ligger disse grænser, når vi ser, at europæiske byer såsom Beograd og Dubrovnik stadig ligger uden for EU? Hvilken "absorberingsevne" taler vi om? Den i vores hoveder eller den i vores tegnebog?
Jeg ønsker indledningsvis i min tale at gøre det klart, at Europas fremtid ikke må reduceres til et spørgsmål om "enten ... eller", dvs. enten "udvidelse" eller "uddybning", enten Tyrkiet eller forfatningen. Historien og historiens gang taler sit tydelige sprog. Unionen skal fortsat vokse. Det er den eneste garanti for varig fred og stabilitet i Europa. Den eneste garanti for, at Bosnien eller Kosovo, eller for den sags skyld hele Balkan, ikke vil gå op i flammer igen i morgen. Det er desuden den eneste chance for, at lande som Ukraine bliver stabile demokratier i fremtiden.
Samtidig skal Unionen uddybes yderligere, og den europæiske integration skal fortsætte med uformindsket styrke. Under alle omstændigheder - og dette er centralt for denne forhandling - er tiden inde til at overvinde stagnationsperioden i Europa. Når alt kommer til alt, er den manglende europæiske integration ikke forårsaget af folkeafstemningerne i Frankrig og Nederlandene, som mange mennesker gerne vil give indtryk af. Borgerne har oplevet en krise i Europa i længere tid, bl.a. i forbindelse med forskellige holdninger til Irak, manglende overholdelse af stabilitetspagten og debatten om de finansielle overslag, som vi fandt en løsning på til sidst. Jeg vil også vove at tilføje Lissabon-strategien til denne liste. Lad mig gøre det helt klart, at der ikke er noget i vejen med målene i Lissabon-strategien, men den såkaldte "åbne koordinationsmetode", der anvendes til at gennemføre denne, har været alt for svag til at give europæisk forening og integration et nyt og afgørende skub efter den vellykkede indførelse af euroen.
Vi skal ikke først vælge mellem en uddybning eller en udvidelse, som nogle gerne vil have os til at tro. Vi har brug for begge dele. Vi skal heller ikke vælge mellem Europa som et frihandelsområde eller Europa som en politisk enhed. På dette område taler historiens gang også sit tydelige sprog. Vi er rent faktisk ved at udvikle os meget hurtig fra at være en enpolet verden domineret af USA til at være en flerpolet verden, hvor lande som Kina og Indien med rette kræver en klar rolle. Hvis Europa forsat ønsker at spille en ledende økonomisk, politisk eller militær rolle i denne nye verdensorden, er en politisk union det eneste alternativ. Ingen medlemsstat, selv ikke en stor medlemsstat, kan nære illusioner om at agere alene på verdensscenen. Som min berømte forgænger, Paul Henri Spaak, temmelig kynisk udtrykte det for en del årtier siden: 
 "Europa består stadig udelukkende af små lande. Den eneste relevante forskel er, at nogle lande forstår dette, mens andre stadig nægter at erkende det."
Det var Paul-Henri Spaak, der sagde det, ikke mig. 
Kort sagt er spørgsmålet ikke, om Europa vil udvikle sig til en mere føderal, politisk enhed, men snarere om, hvornår dette i sidste ende vil ske, eller bedre endnu, om det vil ske i tide. Det er det grundlæggende spørgsmål. Jeg tvivler selv på, om vi vil tage springet i tide og udvikle os til en egentlig politisk union, og jeg er glad for, at jeg kan delagtiggøre Parlamentet i denne tvivl. Det er rigtigt, at folkeafstemningerne i Frankrig og Nederlandene den 29. maj og den 1. juni 2005 var et slag mod dannelsen af en europæisk politisk union. Forkastelsen af en forfatning, der - om end den langtfra var ideel - kunne have tilført langt mere demokrati, større gennemsigtighed og mere effektive beslutningsprocesser, var et kraftigt slag mod dem, der arbejder for en politisk union i Europa. Vi kan ikke nægte, at det slag, som de to folkeafstemninger forårsagede, var så hårdt, at det selv i dag er uklart, om forfatningen stadig kan overleve. Ratifikationsprocession forsætter, og indtil videre har 15 lande ratificeret traktaten. Lad os imidlertid være ærlige over for os selv. Nogle lande åndede muligvis lettede op, da Frankrig og Nederlandene stemte nej. Under alle omstændigheder har de udsat deres egne folkeafstemninger på ubestemt tid. Under alle omstændigheder har disse to folkeafstemninger skabt forvirring i Europa, og i dag, nøjagtig ét år efter, er der ikke noget, der tyder på, at forvirringen aftager. Vi bliver nødt til at se kendsgerningerne i øjnene. Der er ikke kommet meget eller slet ikke noget ud af den efterfølgende "tænkepause". De sidste 12 måneder har ikke været præget af larmende brainstormingmøder om Europas fremtid, men snarere af larmende tavshed.
Det er rigtigt, at der er dukket et par idéer op inden for de sidste par uger, men ligesom Dem tvivler jeg på, om de bliver til noget. Med risiko for at lyde nedladende er eksempler herpå idéen om et "projekternes Europa", selv om vi har brug for et "projekt for Europa", idéen om, at alle på ny skal aflægge ed til EU, eller målsætningen om at redde en del af forfatningen inden 2009 uden sikkerhed for, at den ikke vil blive forkastet igen.
Hvorom alting er, vil Det Europæiske Råd om nogle få uger formodentlig forlænge tænkepausen. Der vil blive afholdt valg i Frankrig og Nederlandene, og der ligger et vigtigt formandskab, det tyske formandskab, forude. Hver ting til sin tid, som man siger. Jeg mener imidlertid ikke, at den bedste tilgang til at afgøre, hvornår vi skal handle, skal basere sig på et valg i en anden medlemsstat eller på, hvem der har EU-formandskabet. Der vil altid være et forestående nationalt valg et eller andet sted, og hvis vi afventer det rigtige formandskab, risikerer vi, at ingen vil forstå, at spørgsmålet er presserende. Vanen sætter ind og tidens tand slider. Hvorfor skulle vi gøre et stort nummer ud af Europas fremtid? Europa klarer sig fint uden et projekt, uden en forfatning.
Det er imidlertid min faste overbevisning, at vi bliver nødt til at handle hurtigt. Jeg vil gerne gentage årsagerne hertil. Europas økonomiske vækst halter bagud, vores politiske indflydelse i verden er dalende, og vores militære styrke er helt i bund.
For at finde ud af, hvad vi skal gøre, skal vi først vurdere situationen nøje og i fællesskab besvare bl.a. følgende spørgsmål: Hvorfor afviste så mange borgere EU under disse folkeafstemninger? Hvad gik galt i Frankrig og Nederlandene? Hvad er den egentlige årsag til, at dette skete i to af Fællesskabets grundlæggerlande? 
Jeg mener, at der er to grundlæggende svar eller forklaringer. Den første forklaring, der også er en form for selvkritik, er, at mange nationale politiske ledere gennem lang tid har tegnet et negativt billede af Europa i deres egne lande. Når det går godt, er det en fjer i hatten for det pågældende land, men når noget går galt, får Europa altid skylden. Og det skal siges, at Europa altid er et villigt offer. Der er næsten aldrig nogen reaktion, når EU skældes ud eller angribes. De mest groteske fordrejninger kan sprede sig, f.eks. at Bruxelles er et enormt bureaukrati af kafkaske dimensioner. Sandheden er, at omkring 24.000 tjenestemænd arbejder i EU-institutionerne. Dette antal er mindre end antallet af tjenestemænd i den lokale forvaltning i næsten alle store europæiske byer. Det anføres desuden, at EU er en enorm maskine, der ødsler med pengene. Selv om jeg ikke kan benægte, at midler til tider bruges uhensigtsmæssigt, hvilket også giver Revisionsretten sin eksistensberettigelse, er sandheden, at EU's budget er 20 gange mindre end USA's budget og 40 gange mindre end alle de øvrige (nationale, regionale og lokale) offentlige myndigheders budgetter tilsammen. Den enkelte borger i EU betaler mindre end fem euro til EU om ugen - en brøkdel af, hvad han eller hun skal betale til de nationale, regionale og lokale myndigheder. Til gengæld for disse fem euro har borgeren nydt godt af fred og fremgang i årevis, nogle, herunder os belgiere, i mere end et halvt århundrede. Som vi ved, er sladder mere sejlivet end sandheden, især når der sladres konstant, uanset om det er relevant. Det gælder i livet i almindelighed og helt sikkert inden for politik.
Der er imidlertid en anden og efter min opfattelse mere vægtig grund til, at borgerne er blevet afskrækket og stemte nej under begge folkeafstemninger. De mener ikke, at EU i tilstrækkelig grad - hvis overhovedet - finder svar på og imødegår deres mange spørgsmål og bekymringer. Jeg tror, at de i denne ukontrollerbare globaliseringstid ser, at den europæiske maskine er ved at gå i spåner, og at den europæiske økonomi gisper efter vejret. Arbejdsløsheden er fortsat høj. Selskaber flytter ofte østpå, herunder til Fjernøsten, og tager arbejdspladserne med. Der er ikke noget effektivt europæisk modtræk. Selv om den grænseoverskridende kriminalitet er stigende, må vi være ærlige og indrømme, at vi, hvis jeg husker rigtigt, blev nødt til at vente, indtil tvillingetårnene blev jævnet med jorden, før vi nåede til enighed om den europæiske arrestordre. Det er det samme, der er ved at ske med det europæiske patent. Alle ved, at dette værktøj er absolut nødvendigt, hvis vi skal kompensere for vores forsknings- og udviklingsefterslæb, men til trods for alle Rådets hensigtserklæringer, kan dette spørgsmål trække ud i årevis.
Under disse omstændigheder bør det ikke komme som en overraskelse, at europæiske borgere siger fra under folkeafstemninger - og lad os være ærlige og indrømme, at vi ikke blev overraskede. Vi er kun alt for godt klar over, at EU, som det fungerer i dag, mangler de nødvendige beføjelser til at imødegå befolkningens bekymringer med klarhed og beslutsomhed, og vi er kun alt for godt klar over baggrunden herfor.
EU vil fortsat stå magtesløs, når der skal reageres hurtigt og beslutsomt på nye udfordringer, indtil det tidspunkt, hvor vi bevæger os hen imod en egentlig føderation, hvor reglen om enstemmighed afskaffes eller i det mindste begrænses til et strengt minimum. Sagt på en anden måde: Et forbund baseret på den mellemstatslige metode og princippet om enstemmighed har ikke andet valg end at paralysere Unionen.
Jeg mener, at det i dag, 50 år efter oprettelsen af Unionen, er på høje tid at træffe et valg én gang for alle mellem forbund eller føderation, enstemmighed eller kvalificeret flertal, mellemstatslig tilgang eller fællesskabstilgang. Et "råd" ledet af en række medlemsstater eller et styrket europæisk demokrati baseret på en aktiv Kommission og et fuldt udviklet Europa-Parlament, der vil udgøre kernen i det europæiske demokrati. 
 Tillad mig at illustrere denne korsvejs store betydning ved at vende tilbage til den store udfordring, vi står over for. Det er efter min mening for øjeblikket moderniseringen af den europæiske økonomi. Hvis vi ser på tallene, hvordan ser de så ud nu, og hvad fortæller de os? Væksten i det gennemsnitlige BNP i Europa de sidste 10 år har været 2,3 % sammenlignet med 3,3 % i USA. I Europa steg den samlede beskæftigelse med 9 % i den samme periode. I USA steg den med 14 %. Langt mere slående er det - og det skal vi erkende - at mens indtægten pr. indbygger i 1980'erne stadig var på det samme niveau i Europa og USA, er den nu 30 % lavere i Europa end i USA. Jeg har endnu ikke nævnt Kina, Indien eller Japan, som man taler meget om. Sidste år oplevede Kina en stigning i den økonomiske vækst på næsten 10 %. EU's handelsunderskud - vi taler altid om overskud, men lad os også se på underskuddene - over for Asien steg til 100 milliarder euro og forventes at stige yderligere i de kommende år.
EU's svar på dette problem kaldes Lissabon-strategien. Som jeg allerede har sagt, kan der ikke sættes spørgsmålstegn ved målene i denne strategi. EU skal blive verdens mest konkurrencedygtige videnbaserede økonomi. Men den metode, der anvendes til at opnå dette, og som gør det muligt for medlemsstaterne selv at beslutte, hvordan de vil opfylde dette mål, er ikke effektiv. Kendsgerningerne viser, at vi sakker længere og længere bagud på mange områder. Grunden hertil er enkel. I Lissabon-strategien anvendes førnævnte åbne koordinationsmetode, som er en slags mellemstatslig strategi, der hovedsagelig er baseret på bedste praksis, benchmarking og erfaringsgruppeevaluering. Bortset fra at fastsætte en række generelle mål er EU-institutionernes rolle begrænset til at udarbejde klassificeringer og tabeller med henblik på udfærdigelse af rapporter. Det er præcis, hvad andre også gør i deres rapporter, f.eks. World Competitiveness Centre (IMD) og World Economic Forum (WEF).
Den eneste forskel mellem de rapporter, der er udarbejdet i henhold til Lissabon-strategien, og de rapporter, som disse økonomiske institutter har udfærdiget, er, at sidstnævnte viser, at der er tilbagegang i næsten alle europæiske lande. Nogle vil skynde sig at sige, at det naturligvis skyldes euroens høje værdi. Men det skyldes især manglen på fælles reformer i EU. Selv om vi kort sagt bestræber os på at gøre vores videnbaserede økonomi til den mest konkurrencedygtige i verden, skal det understreges, at vi risikerer at blive mindre konkurrencedygtige for hver dag, der går.
Det er nødvendigt at drage en konklusion, som jeg har forsøgt at forsvare ikke kun i Rådet, men også før det i Parlamentet, f.eks. da jeg blev inviteret af Økonomi- og Valutaudvalget. Denne konklusion er klar som dagens lys. Den mellemstatslige metode uden forpligtelser til underbyggelse af Lissabon-strategien fungerer ikke rigtigt.
Vi har tværtimod brug for en mere bindende fællesskabsstrategi, social og økonomisk styring i ordets egentlige betydning og en fælles europæisk social og økonomisk politi, i hvilken EU giver retningslinjer for de nødvendige reformer. Sådanne reformer er absolut nødvendige, hvis vi ønsker både at stå rustet over for stigende konkurrence fra nye vækstområder og at beskytte den sociale model, som vi i Europa med rette er stolte af. Disse reformer kræver handling, ikke kun med hensyn til erhvervslivet, innovation, forskning og beskatning, men også med hensyn til arbejdsmarkedet, pensioner, social sikring og sundhedspleje og på mange andre områder.
Den metode, der skal anvendes - og jeg ønsker ingen uklarhed i denne forbindelse - kan ikke blot bestå af tilfældig harmonisering. Jeg er imod tilfældig harmonisering eller med andre ord en standardisering, hvor der ikke tages hensyn til forskellene mellem medlemsstaterne. Simpelthen at se bort fra forskellige skikke er ikke en mulighed. Nej, det, jeg slår til lyd for er en konvergenspolitik, en strategi i lighed med den, der med et godt resultat blev anvendt på stabilitets- og vækstpagten, og som førte til indførelsen af euroen, for det er det centrale i pagten, nemlig en konvergenspolitik. I modsætning til harmonisering, som er baseret på absolutte værdier, og hvor der ikke tages hensyn til forskellene i EU, drejer konvergens sig om at fastsætte minimums- og maksimumsniveauer, en række værdier. Konvergens drejer sig om at skabe en ramme, i hvilken EU-medlemsstaterne skal operere og modernisere deres økonomi. Maksimumsniveauerne er nødvendige for at tilskynde medlemsstaterne til at gennemføre reformer, og minimumsniveauerne er nødvendige for at undgå social dumping.
Konvergens gør det også muligt for medlemsstaterne gradvis at udvikle sig i overensstemmelse med hinanden og for EU at blive konkurrencedygtig igen over for andre vækstregioner i verden, idet den største forskel er, at man forhindrer hensynsløs intern konkurrence, og at EU ikke tvinges til at opgive sin sociale strategi. Jeg tror også, at europæere således igen vil kunne opfatte EU som en pålidelig partner, en føderation af folk og nationer, som denne gang kan give svar på udfordringerne i forbindelse med globaliseringen.
Under alle omstændigheder vil EU ved at ændre Lissabon-strategiens forløb gennemgribende og styrke denne strategi ved at anvende en mere bindende og præcis fællesskabsmetode endnu en gang kunne udnytte tidligere succeser. Det skal erkendes, at hverken det indre marked eller euroen ville have set dagens lys uden en stærk fællesskabsdrivkraft. Det skal siges i dag, at med hensyn til det indre marked tog denne drivkraft form af princippet om gensidig anerkendelse og kvalificeret flertalsafstemning som udviklet af Jacques Delors. Hvad angår euroen, ville den aldrig være kommet i stand uden Maastricht-kriterierne og standarderne i stabilitets- og vækstpagten, som også er en drivkraft for Fællesskabet.
Mine damer og herrer, selv om en ny økonomisk fællesskabsstrategi er meget ønskelig for EU, er den også af afgørende betydning for euroområdet. En fælles valuta og en monetær union er bestemt til at slå fejl i det lange løb, hvis de ikke støttes af en fælles strategi for sociale og økonomiske udfordringer. Manglende reformer i ét land vil uundgåeligt få negative følger for sundheden i andre lande, dvs. hele området. Hvis man tvivlede om behovet for en form for økonomisk styring i en monetær union, kan man blot forestille sig USA med én valuta, dollaren, og én centralbank, Federal Reserve, men hvor den sociale og økonomiske politik er forskellig i hver af de 50 stater. Vi ville betragte denne situation som "ukontrollerbar". Vi står imidlertid selv nu i denne ukontrollerbare situation inden for EU eller i det mindste i euroområdet. Og så undrer vi os over, at vi ikke har den samme økonomiske vækst som andre områder i verden!
Derfor har jeg i et stykke tid slået til lyd for at tage initiativ til at styrke Eurogruppen. Ikke med det formål et udelukke nogen, for - jeg gentager - hvis de 25 medlemsstater var i stand til selv at udvikle en ny fællesskabsstrategi sammen, ville jeg uden tvivl prioritere denne fælles strategi. Hvis det imidlertid viste sig at være umuligt, hvilket jeg i stigende grad frygter er tilfældet, er det udelukket ikke at gøre noget overhovedet. Når jeg taler om Eurogruppen, mener jeg ikke kun de nuværende medlemmer af euroområdet, men også alle de lande, som det i henhold til en kontraktlig klausul er planen at optage i euroområdet. Med andre ord er der ingen, der bliver udelukket fra at blive optaget i euroområdet.
Hvad kan en styrkelse af euroområdet betyde for gennemførelsen af den sociale og økonomiske styring, som EU har så hårdt brug for? Jeg tænker her på styrkelse af både de institutionelle aspekter og indholdet. Jeg tænker særlig på i fællesskab at forberede EU-forårstopmødet, på jævnligt at udarbejde rapporter og henstillinger for euroområdet i EU-institutionerne, at fastsætte fælles makroøkonomiske udgangspunkter under udarbejdelsen af de nationale budgetter, på udfærdigelse af konvergenskriterier for sociale, skattemæssige og økonomiske områder, hvilket er en meget vigtig opgave, og på at holde møder, der i den udvidede Eurogruppe samler ikke blot finansministre, men også beskæftigelsesministre, socialministre og ministre for videnskabspolitik - den belgiske finansminister kan tilslutte sig det. Endelig tænker jeg også på at sikre selvstændig repræsentation i de internationale finansielle institutioner, hvilket er et indlysende skridt at tage, når man har en monetær union og en fælles valuta.
Mine damer og herrer, indtil videre har jeg næsten udelukket koncentreret mig om de økonomiske udfordringer, som EU står over for. Jeg ville forfladige tingene, hvis jeg overså de andre områder, hvor vi har brug for mere, og ikke mindre, EU. Et af disse områder er retlige anliggender og sikkerhed, hvor vi burde styrke bekæmpelsen af ulovlig indvandring, organiseret kriminalitet og terrorisme. Hvad angår forskning og udvikling - tilgiv, at jeg gentager mig selv - har vi hårdt brug for det europæiske patent. Det samme gælder en fælles udenrigspolitik.
Vedrørende sidstnævnte punkt må vi erkende, at kun et europæisk forsvar kan bringe os tættere på en fælles udenrigspolitik af denne art. Min personlige erfaring i 2003 kort før starten på krigen i Irak var smertelig, men lærerig. På det tidspunkt i 2003 forekom det fuldstændig umuligt at drøfte Irak-krisen i Det Europæiske Råd. Splittede som vi var, foretrak vi at holde kortene tæt ind til kroppen. Kort sagt er det kun, når vi opretter fælles instrumenter såsom en europæisk hær og et europæisk diplomati, at vi bliver tvunget til at lægge kortene på bordet - og til sin tid - i tilfælde af en international krise.
Jeg ved, at idéen om at oprette en europæisk hær eller et europæisk forsvar af visse atlantikere kan blive betragtet, som om vi ofrer eller forkaster vores transatlantiske forpligtelser. Det er imidlertid ikke tilfældet. I det 21. århundrede vil NATO ændre sig. Det udvikler sig sandsynligvis fra at være en regional forsvarsalliance til et internationalt sikkerhedsnetværk bestående af allierede og partnere. Samtidig er der al mulig grund til at tro, at vi vil gøre en mere bestemt indsats for at behandle internationale sikkerhedsspørgsmål inden for et således fornyet internationalt samarbejde i stedet for at fortsætte med at appellere til de såkaldte koalitioner af villige. Ulempen ved disse koalitioner er, at de let bliver opløst efter et regeringsskifte.
Inden for dette nye transatlantiske sikkerhedsnetværk, som bliver grundlagt i Riga, skal det europæiske forsvar udvikles og integreres som en selvstændig europæisk søjle. Det siger sig selv, at megen modstand skal overvindes, for at dette skal lykkes, f.eks. fra nogle amerikanere, der kun kan se NATO som en alliance af lande, og også fra visse europæere, som bliver ved med at opfatte europæisk forsvar som et alternativ, ja, endog en konkurrent til NATO. Jeg tror imidlertid, at det ved at finde en mellemvej mellem disse to argumenter bliver muligt i det lange løb at overvinde denne modstand. De europæiske operationer i Bosnien, Makedonien og Congo har vist det.
Bortset fra dette haster det med, og det er vigtigt at udvikle et europæisk forsvar, der skal fungere både som en selvstændig enhed og en søjle under NATO. Vi kan ikke spille rollen som verdens moralske samvittighed uden at have den militære modvægt til at underbygge den. Vi kan heller ikke konstant anmode USA om at komme os til undsætning, når vi står over for en borgerkrig i vores verdensdel, ligesom det var tilfældet i Bosnien og i Kosovo. 
Spørgsmålet er fortsat: Hvad har alt dette med forfatningen og udkastet til forfatning at gøre?
Teoretisk set er der naturligvis forskellige muligheder. Vi kan vælge at opretholde status quo, betragte forfatningen som et håbløst projekt og fortsætte vores arbejde på grundlag af de traktater, der blev undertegnet i Nice og andre steder. Jeg mener ikke, at dette er den rigtige vej frem, da det vil indebære en fastholdelse af reglen om enstemmighed, der igen indebærer vetoer og risiko for beslutningslammelse.
Vi kan også benytte en fremgangsmåde, der meget vel kan vinde indpas, nemlig at "vælge og vrage", hvis man kan udtrykke det på den måde, hvor vi forsøger at redde de bedste dele af forfatningen, men mit spørgsmål er så, hvilke dele? Jeg kan forestille mig, at de enkelte medlemmer af Rådet vil have forskellige prioriteringer. Nogle medlemmer vil f.eks. prioritere subsidiaritetsprincippet, mens andre meget vel vil prioritere udvidede beføjelser til Europa-Parlamentet. De kan selv forestille Dem resten. Når vi har været hele processen igennem, vil vi sandsynligvis stå tilbage med en mere eller mindre identisk forfatning. Det er meget usandsynligt, at der er større chancer for, at en ratifikation om to eller tre år vil falde heldigt ud.
Vi kunne også gå i retrætestilling, hvor vi tolker udfaldet af folkeafstemningerne som et tegn på, at borgerne rent faktisk ønsker mindre Europa, hvilket indebærer, at vi på ny skal omdanne EU til et rent frihandelsområde og ikke andet. Hvis vi opgiver vores ambitioner for Europa og går imod historiens gang, er der tale om en abdikation, en form for forræderi, da vi ikke kan benægte, at den europæiske forening har været en succes til dato. Denne forening har vist sig at være det bedste våben mod fattigdom, diktaturer og krig. Europa har skabt varig fred, social beskyttelse og en hidtil ukendt velfærd. Vi må således holde op med at være kyniske og fremstille Unionen som en ulempe.
I praktisk og politisk henseende er der kun én mulighed tilbage, nemlig at presse på med ratifikationen af forfatningen. Alle medlemsstater og borgere i EU har ret til at udtrykke deres holdning til denne forfatning, men jeg gør opmærksom på, at selv om der blev stemt nej i to lande - Nederlandene og Frankrig - blev der stemt ja i 15 andre EU-medlemsstater. Jeg mener ikke, at EU er et demokrati, hvis der ikke tages hensyn til denne simple statistiske kendsgerning. Jeg mener desuden, at de medlemsstater, der inden for de sidste par måneder har stillet ratifikationen i bero, er forpligtet til at indlede eller genoptage ratifikationsprocessen - og jeg skal sige Dem hvorfor. Dette blev vi enige om, da vi godkendte udkastet til forfatningen i Det Europæiske Råd. Dette er baggrunden for, at vi tilføjede en særlig erklæring vedrørende forfatningens bestemmelser, erklæring 30, hvori følgende angives: "Hvis fire femtedele af medlemsstaterne to år efter undertegnelsen af traktaten om en forfatning for Europa har ratificeret denne, og en eller flere medlemsstater er stødt på vanskeligheder i forbindelse med ratifikationen, tager Det Europæiske Råd spørgsmålet op." Hvis ikke alle landene således indleder ratifikationsprocessen, vil indholdet af denne erklæring helt åbenlyst være meningsløst, hvilket betyder, at alle gennembrud i Det Europæiske Råd vil blive blokeret.
Under alle omstændigheder er det min personlige opfattelse, at det vil lykkes fire femtedele af medlemsstaterne at ratificere traktaten under forudsætning af, at alle påtager sig deres del af ansvaret. Hvis vi når op på dette antal, vil der opstå en helt ny situation, en situation, der helt sikkert åbner nye muligheder for at overvinde de nuværende barrierer. Hvis det sker, hvis vi når op på fire femtedele, kan jeg trods alt ikke forestille mig, at Det Europæiske Råd, når vi mødes, herefter blot vil gennemgå dagsordenen som sædvanlig uden at drøfte spørgsmålet, vel vidende at det stadig var nødvendigt at gennemføre nogle ratifikationer i Unionen. Hvis dette var tilfældet, ville erklæringen vedrørende forfatningens bestemmelser være meningsløs.
I mellemtiden - og dette er også det budskab, jeg ønsker at få igennem i dag - og uanset om vi når op på fire femtedele, er der ikke noget til hinder for den yderligere integration, som jeg netop har beskrevet, tværtimod. Det vil være hensigtsmæssigt at indlede en ny proces sideløbende med ratifikationsprocessen. Denne nye proces vil ikke kræve ændringer af traktaterne. Der vil være tale om et projekt med inddragelse af alle lande, der ønsker at deltage, som jeg forklarede indgående lige før.
Jeg foreslår med andre ord, at vi hurtigt udvikler en ny toleddet strategi. Den første del af strategien går ud på at gøre fremskridt med hensyn til ratifikationen og konkretisere og efterleve erklæring 30 til forfatningen. Den anden del af strategien går ud på at tage et nyt stort skridt hen imod europæisk forening, der ikke kræver ændringer af traktaterne, med udgangspunkt i de tiltag jeg fremførte lige før. Denne toleddede strategi er efter min opfattelse den eneste fornuftige vej til at komme igennem den nuværende periode præget af usikkerhed, der kan trække ud i årevis, og frem for alt den eneste vej til at undgå at spilde tiden. Når alt kommer til alt, har vi især ikke råd til at spilde tiden.
Afslutningsvis vil jeg gerne tilføje, at for 52 år siden brød Det Europæiske Forsvarsfællesskab sammen efter et negativt afstemningsresultat i det franske parlament. Modløsheden var dengang stor, men de daværende europæiske ledere lod sig ikke overrumple af dette tilbageslag. De vidste rent faktisk ganske udmærket, hvad de skulle gøre. De behøvede ikke nogen tænkepause. De behøvede ikke at gennemføre undersøgelser eller organisere meningsmålinger. De forhandlede igennem to år på samme sted, Val Duchesse, blot et par kilometer herfra. Derefter bragte de resultaterne med sig til Rom, hvor de undertegnede en traktat, der førte til oprettelsen af Det Europæiske Økonomiske Fællesskab. Det var her, de en gang for alle førte Europa på rette spor. Det er 52 år siden.
Vi har brug for nøjagtig det samme i dag. Når alt kommer til alt, er situationen i dag ikke så forskellig fra situationen for 52 år siden. I dag har de fleste franske og nederlandske borgere stemt imod forfatningen, og i dag må vi ikke lade os overrumple. Tiden er nu moden til et stort skridt fremad. Vi har brug for en modig strategi, der vil lede Europa tilbage på sporet.
Hvorfor har vi indtil videre ikke handlet, som de gjorde for 52 år siden? Hvori ligger den store forskel? Hvad er der brug for? Svaret er simpelt: mod, politisk mod. Det samme mod som Jean Monnet, Alcide de Gasperi, Konrad Adenauer, Max Kohnstamm, Paul-Henri Spaak og Robert Schuman udviste dengang, modet til at tage sig sammen efter et stort nederlag, trække skuldrene tilbage og fortsætte. Det er, hvad vi har brug for nu mere end noget andet.
Formanden.
   - Mange tak, hr. premierminister. Tak for Deres vidtspændende og uddybende tale.
Gruppeformændene har nu ordet, og De vil herefter få mulighed for at svare igen. 
Hans-Gert Poettering,
   Hr. formand, hr. formand for Rådet, hr. kommissær, kære kolleger! I EU bor der 455 millioner mennesker, det er mange millioner mennesker flere end i USA og Rusland tilsammen. Snart vil det være næsten 500 millioner mennesker i nu 25, så 27 og senere måske i endnu flere stater.
Jeg må sige, at når jeg af og til forlader Europa og kommer tilbage, føler jeg mig altid dybt taknemmelig over at være i Europa igen, for der findes ikke andre kontinenter med så stor mangfoldighed, også kulturelt, som det europæiske kontinent og EU. Men dette kontinent er også et vanskeligt kontinent, når bare vi tænker på, hvor mange partier der er repræsenteret her i Europa-Parlamentet, og hvordan det altid skal lykkes at finde frem til fælles resultater.
Og jeg vil sige på Det Europæiske Folkepartis vegne, at Nice-traktaten efter vores mening ikke kan være det grundlag, der skal føre disse 500 millioner mennesker ind i en god fremtid! Vi må fortsætte ad den vej, vi er slået ind på. Derfor er vi glade for debatten i dag. En debat skal jo føre til, at man lytter til hinanden, at man forstår hinanden, og at man så forhåbentlig når frem til fælles resultater. Derfor glæder det mig, at hr. ministerpræsident Verhofstadt er her i dag, og det har jo altid være de tre Benelux-lande, som har givet Europa de store impulser. Jeg håber og forventer, at de tre Benelux-lande - ikke kun Belgien, ikke kun Luxembourg, men også Nederlandene - ved afslutningen af denne proces, som skal styrke EU's indhold og principper, vil være med i front for den europæiske udvikling.
Det Europæiske Folkeparti sagde umiddelbart efter Nice, at Nice ikke var tilstrækkeligt, og vi havde jo en meget frimodig diskussion med præsident Chirac i Strasbourg i december 2000. Vi vedtog på vores kongres i januar 2001 en resolution, som sagde, at vi ville gå videre, vi ville have en ny konference, vi ville om muligt have en forfatning, en forfatningstraktat. Måske var begrebet forfatning for krævende for mange mennesker. Det er muligt, og det må vi diskutere fornuftigt. Jeg vil minde om, hvad Jean-Claude Juncker sagde sidste torsdag, da han fortjent modtog byen Aachens Karlspris: Det går ikke, at regeringscheferne for EU's lande taler dårligt om EU og Bruxelles hele ugen og så forventer at få et godt resultat ved folkeafstemningen om søndagen.
Det går ikke, og der forlanger vi af alle regeringer i EU, at de fremstiller Europa, som det er, med dets positive, men naturligvis også dets negative sider.
Vi har fået en vane i Europa med altid kun at tale negativt og dårligt. Mange ser altid glasset som halvt tomt, ikke som halvt fuldt.
Hr. ministerpræsident, De nævnte den 1. maj 2004, hvor otte centraleuropæiske lande, som havde været kommunistiske lande - Estland, Letland og Litauen var besat af Sovjetunionen - blev medlem af EU, ligesom Polen, Den Tjekkiske Republik, Slovakiet, Ungarn og Slovenien. Det er ikke EU, der har udvidet sig, det er EU's tiltrækningskraft. EU's styrke som følge af fred, frihed, demokrati og retsstat udgjorde tiltrækningskraften for disse lande, så de i sidste ende blev medlemmer af EU. Det bør vi fremstille som en meget stor succes for den europæiske udvikling.
Lad os tage euroen. Vi diskuterer med rette euroens stabilitet. Meget bliver fremstillet negativt, også i forbindelse med reformen, og det er jo også en stor udfordring. Men lad os prøve at forestille os, at der ikke var nogen fælles europæisk valuta. Hvor ville vi være i globaliseringsprocessen i dag, hvis EU's lande gik og devaluerede deres valutaer for at opnå eksportfordele i EU? Så ville europæerne handle imod hinanden, og det ville fratage os enhver chance for at være konkurrencedygtige på verdensplan. Derfor må vi tale positivt om Europa!
Jeg har netop haft en samtale med den nederlandske europaminister. Det var meget interessant, at han sagde, at mange af deltagerne i en internetrundspørge i Nederlandene havde erklæret, at de ønskede mere Europa, f.eks. i forbindelse med den indre sikkerhed, aftaler om immigration eller de store asylspørgsmål. Derfor er det vores fælles opgave at finde en metode til, hvordan vi nu gennem diskussioner og efterfølgende beslutninger kan nå frem til at overføre forfatningens indhold og principper til den politiske og juridiske virkelighed.
Det glæder mig, hr. ministerpræsident, at De siger, at ratifikationsprocessen bør fortsætte. Vi takker også Estland, som for nogle dage siden ratificerede forfatningen. Vi opmuntrer Finland til at fortsætte ratifikationsprocessen - gruppeformændene rejser jo til Helsinki i morgen.
Jeg siger også til vores polske venner eller partnere: I har ret med hensyn til energien. I kan med rette forvente solidaritet, når det gælder energiforsyningen. Solidaritet gælder for alle EU-lande, men Polen må også være solidarisk, når det handler om vores fremtid, på basis af en traktat, en forfatning, som giver os et fremtidsperspektiv. Solidaritet er baseret på gensidighed og gælder for alle europæere.
Lad mig afslutningsvis sige, at vores gruppe tror fuldt ud på subsidiariteten, og subsidiaritet betyder de kommunale, regionale, nationale og europæiske niveauer. Det kommunale niveau og de lavere niveauer er tæt på borgerne og bør handle i de tilfælde, hvor de kan gøre det bedst. Men EU skal handle, når nationalstaten ikke længere kan handle, fordi den er blevet for lille til at løse problemerne. Derfor er det vores opgave at realisere forfatningstraktatens vej, principper og grundlag. Vi skal i fællesskab finde løsninger i alle 25 lande og også her i Europa-Parlamentet.
Martin Schulz,
   Hr. formand, mine damer og herrer! Mange tak for Deres tale, hr. Verhofstadt. De sagde, at vi havde brug for mod. Jeg synes, at Deres tale var modig. Jeg har sjældent hørt et medlem af Det Europæiske Råd, som udtalte sig så kritisk om institutionen, som De gjorde her.
Ja, Europas krise er til dels også en krise for de europæiske stats- og regeringschefer. Jeg lover Dem - den sætning bruger jeg tit - at jeg fremover vil sige, at det er en krise for de europæiske stats- og regeringschefer undtagen Juncker og Verhofstadt. For det er helt klart, at både De og Jean-Claude Juncker med Deres bemærkninger i dag og med Jean-Claude Junckers udtalelser i sidste uge kommer med en klar bekendelse. Det er ikke en bekendelse til yderligere integration eller udvidelse. De bekender Dem til en ting, som egentlig burde være en selvfølge for en regeringschef, nemlig at han står ved det, han siger og gør. Alle de regeringschefer, som sidder i Rådet og deltager i dette topmøde, underskrev traktaten i Rom under stor højtidelighed - det kunne slet ikke blive mere højtideligt - og en del af disse damer og herrer rejste bagefter hjem og lod, som om de slet ikke vidste, hvor de havde været. Det er en del af krisen omkring denne forfatning. Det tjener Dem til ære, at De i dag har bekendt Dem så klart til den. Jeg kan fortælle Dem, at der findes ledende personer for andre institutioner i Europa, som jeg kunne have ønske mig en tale af som den, De har holdt i dag.
Jeg vil kommentere to elementer, som De nævnte konkret, hr. Verhofstadt. Spørgsmålet om, om vi får 20 ja'er, og hvordan vi håndterer de to nej'er, er et vigtigt spørgsmål. Vi har nu 15 stater. Symbolsk siger det finske rådsformandskab - hvilket vi kun kan hilse velkommen - nej, for os er forfatningen ikke død. Hr. Vanhanen gør det samme som Dem. Min regering siger, at den har underskrevet denne forfatningstraktat, men vi ønsker, at vores parlament skal træffe afgørelsen. Det er også den logiske og normale måde.
De første ratificerede forfatningen for få uger siden. Hvorfor skulle vi ikke nå op på 20, så stats- og regeringschefernes aftale, som De nævnte, kan træde i kraft - ikke Europa-Parlamentets aftale, men stats- og regeringschefernes aftale. Derfor må man ikke opgive denne forfatingstraktat, og derfor er det uagtsomt, når højtstående repræsentanter for EU siger, at vi må finde på noget andet, i stedet for at begynde med at føre ratifikationsprocessen til ende. Det var en vigtig udtalelse, De kom med til Parlamentet.
De nævnte også et andet punkt, som er særligt vigtigt. Spørgsmålet om, hvordan vi overhovedet bedømmer det, som er sket, er jo forskelligt i de forskellige politiske lejre og de forskellige nationale indenrigspolitiske offentligheder.
Men en ting står jeg fast på. Jeg talte også med den nederlandske kollega Atzo Nicolaï her til morgen, hr. Poettering. Rundspørgerne i Nederlandene viser, at et stort flertal af hollænderne går ind for EU. Den samme befolkning, som sagde nej ved folkeafstemningen, er for, når de konkret bliver spurgt, om de vil have mere Europa. De ønsker større social beskyttelse, bedre miljøbeskyttelse, mere stabilitet. Hvorfor stemte de så ikke for denne forfatning, som giver større social beskyttelse, mere stabilitet og mere effektivitet? Det må der jo være nogle grunde til. Nogle af grundene ligger i EU's mangler, men nogle af dem ligger også i disse landes indenrigspolitik.
Jeg er temmelig sikker på, at hvis Jacques Chirac havde sagt til franskmændene, at han ville gå af, hvis de vedtog forfatningen, så ville der have været stort flertal for forfatningen i Frankrig. Det er jeg fast overbevist om.
Det er måske muligheden for, at forfatningen stadig kan blive vedtaget i Frankrig. Det er jo helt klart, at der er en sammenhæng mellem lavkonjunkturen i nogle medlemsstater og befolkningernes nej til forfatningen. Det kan man ikke bortforklare. Men det skærper også blikket for de folk, som har sagt ja. Det skærper også blikket for, at mod kan betale sig, for der var jo en regeringschef i Europa, som knyttede sin politiske skæbne til forfatningen, nemlig Jean-Claude Juncker, som sagde til borgerne i Luxembourg: "Jeg tror, at mere Europa er den eneste mulighed for på sigt at bevare vores lille land så stærkt, som det er i dag, socialt, økonomisk og økologisk. Det er min faste overbevisning. Hvis I mener noget andet, hvis I mener, at Europa skal organiseres på en anden måde, så må I finde jer en anden ministerpræsident." Ja, han knyttede sin skæbne til forfatningen og vandt dermed sin befolkning for den i en folkeafstemning, få uger efter nej'et i Frankrig og Nederlandene.
Jeg tror, De har ret, hr. Verhofstadt. Der mangler mod i Europa. Der mangler mod til at sige, at man har en overbevisning, og at man er rede til at knytte sin politiske skæbne til denne overbevisning. Medlemmer af Det Europæiske Råd har truffet beslutninger, hvor de er gået til deres parlamenter og har sagt, at de var nødt til at sende soldater et eller andet sted hen, selv om flertallet i befolkningen var imod det, fordi det ikke kunne være anderledes. Det kunne de gøre, det gennemførte de med deres overbevisning - det skal jeg ikke bedømme her. Jeg kunne ønske, at man havde kæmpet med samme energi for den europæiske forfatning og med samme energi havde sagt: Jeg kæmper for min overbevisning, som man har kæmpet for andre projekter. Så ville vi være kommet et langt stykke længere i Europa. Jeg takker Dem, og jeg er fast overbevist om, at når der kommer flere Verhofstadter i Europa, kommer vi bedre fremad.
Graham Watson,
   Hr. formand! Det er vanskeligt at reagere på en sådan tour de force om Europas fremtid med blot fire minutter til rådighed. Min gruppe glæder sig over hr. Verhofstadts tilstedeværelse både som premierminister og som en af de vigtigste arkitekter bag EU-reformerne.
Som De anerkendte, hr. premierminister, var Laeken-erklæringen fra 2001 i højere grad rettet mod EU selv end mod de europæiske borgere. Alligevel er der fortsat, her fem år efter Deres formandskab, for få tegn på, at kontakten mellem borgerne og EU er blevet genskabt. Det fremgik så sent som i går af en undersøgelse, at 82 % - mere end fire ud af fem - af vores medborgere føler, at regeringerne på EU-plan ikke kommunikerer med borgerne.
På trods af den et år lange tænkepause - og 18 måneder efter lanceringen af Kommissionens højt besungne planer - er der ikke sluppet meget ud fra Berlaymontbygningen.
Undersøgelsen giver imidlertid næring til håb, idet den viser, at selv om EU ikke er særlig god til at informere borgerne om sine tiltag, har borgerne stadig tillid til, at EU-institutionerne vil gøre det. De fleste har rent faktisk større tillid til EU-institutionerne end til deres egen nationale regering.
Befolkningens mandat til EU er således at gennemføre de nødvendige reformer til imødegåelse af udfordringer såsom energisikkerhed, migration, klimaændringer og organiseret kriminalitet, som de enkelte medlemsstater kæmper med hver for sig, som situationen er i dag. En større samordning af økonomiske politikker, som De anbefalede hr. Verhofstadt, samt en større samordning på forsvarsområdet vil helt sikkert hjælpe.
Hr. Barroso har understreget nødvendigheden af at opnå konkrete resultater med henblik på at styrke forholdet til borgerne og få dem over på vores side.
Dette "projekternes Europa" vil aldrig komme i gang, medmindre medlemsstaternes regeringer forklarer deres borgere, hvad de foretager sig i Bruxelles og hvorfor, og før vi giver Unionen ressourcer og retsgrundlag til at gennemtvinge initiativer såsom en fælles energipolitik, der møder stor modstand og blokeres i Rådet i lighed med mange andre initiativer på området for retlige og indre anliggender, hvor f.eks. manglen på kvalificeret flertal meget ofte bevirker, at situationen går i hårdknude.
Det løser meget lidt at hænge sig i traktatens passerelle-bestemmelse, og en ændring vil under alle omstændigheder være betinget af den samme enstemmighed, der indtil nu har ført til manglende handling.
Som De anførte, hr. premierminister, er forfatningen, der både er praktisk og ideologisk, bedst egnet til at skabe institutionelt grundlag for en udvikling af EU. Hr. Schulz kan sagtens rase imod denne, men det var Det Socialistiske Parti i Frankrig, der medvirkede til forkastelsen af forfatningen under folkeafstemningen.
Vi bliver nødt til at analysere situationen efter denne tænkepause og fremsætte forslag til, hvordan vi skal komme videre. Den interparlamentariske konference om Europas fremtid, der blev afholdt i denne måned, satte gang i processen. Mødet i dag er den logiske forlængelse heraf, og lad os få flere debatter med nationale ledere.
På Europa-dagen blev Estland det 15. land, der har ratificeret forfatningen, og Finland følger snart efter. Jeg opfatter overhovedet ikke traktaten som død, og med det politiske mod, der udvises af ledere som Guy Verhofstadt, Angela Merkel og Romano Prodi – ledere, der er engageret i Europa - ser EU's fremtid helt sikkert lysere ud.
Som premierministeren meddelte os, ligger der et stort arbejde forude. Borgerne i Europa bakker imidlertid op om denne opgave, da de, uanset i hvor høj grad nogle af vores nationale ledere ønsker at benægte det, anerkender, at de store problemer, vi står over for, de store globaliseringsproblemer - befolkningsvækst og migration, klimaforandringer, international organiseret kriminalitet - ikke kan imødegås af nationalstater, der er bygget på militærmagtsbegreber fra det 18. århundrede. De forlanger, at vi overvinder vores stammehad og religiøse had og samarbejder om alle borgeres fremtid i en verden, som vi deler med andre.
Monica Frassoni,
   Hr. formand! Hr. Verhofstadt, jeg vil gerne takke Dem for Deres tilstedeværelse her i dag på et tidspunkt præget af almindelig feriestemning, der desværre også har grebet Kommissionen og Parlamentet, og det glæder mig, at de har foranlediget en debat om Europas fremtid i Parlamentet. Vi håber også, at deres store indsats vil gøre det nemmere for os at løse lidt op for denne konstante krise i samarbejde med de øvrige EU-medlemsstater og vores institutioner.
Vi bifalder i alt væsentligt Deres vision for institutionerne, og vi støtter Deres udtalelser om Lissabon. Vi kan tilmed være enige med Dem i, at ratifikationsprocessen bør fortsætte, men vi mener også, at det vil være umuligt at få Frankrig og Nederlandene til at acceptere den foreliggende tekst, og derudover mener vi, at Deres toleddede strategi kommer til kort på grund af svage politiske løsninger. Vi er fanget i en fuldstændig åbenlys modsætningsfyldt situation. Hvis borgerne skal elske EU, bliver EU nødt til at vise dem, at systemet fungerer, men inden for de seneste par år er der ikke blevet taget nogen betydelige initiativer med hensyn til miljø, arbejdspladser, fred, udvikling, menneskerettigheder eller integration af nye borgere. Derfor er der kun én ting at sige, nemlig at institutioner og politikker er uløseligt forbundet, og her er vi ikke længere enige med Dem.
Vi kan ikke få de fleste borgere over på vores side ved at argumentere for en føderal, demokratisk og fredelig union med henvisning til meget foruroligende eksempler som USA, Kina eller Indien. Desuden kan vi ikke få hverken socialisterne eller de grønne, der stemte imod forfatningen, over på vores side ved at argumentere for, at vi skal holde trit med væksten i USA, Kina eller Indien, da en sådan vækst resulterer i fattigdom og forbrug og spild af ressourcer.
Jeg kunne ikke undgå at bemærke, hr. Verhofstadt, at De i Deres tale ikke én eneste gang nævnte de store miljømæssige og økologiske udfordringer, som vi står over for. Det kan desværre være et tegn på, at De Grønnes udtræden af Deres regering måske har bevirket, at De til en vis grad har ændret holdning til spørgsmålets væsentlighed.
Desværre mener vi også helt klart, at det at tale om en europæisk hær i en situation, hvor EU-medlemsstaterne vakler i de fleste krisesituationer og tvinges til at følge USA - og hvor vores troværdighed på menneskerettighedsområdet og på områder som fred og nedrustning er stærkt faldende - er et for stort skridt fremad, et skridt, som vi ikke bifalder.
Hr. Verhofstadt, vi mener, at en forfatning for Europa rent faktisk er nødvendig, og at vi bliver nødt til at finde ud af, hvordan vi sikrer borgernes opbakning hertil, men vi vil helt sikkert ikke kunne gøre dette med mere marked, mere liberalisering og mere ildkraft. Det vil kun lykkes os, hvis vi for alvor ændrer EU's politikker i en mere bæredygtig retning. 
Francis Wurtz,
   Hr. formand! Jeg vil først komme med en indledende bemærkning, da vi i dag indleder en række nye debattyper. Jeg tror, at det er umuligt at svare seriøst i løbet af 2-3 minutter på en ex cathedra-tale, der varer tre kvarter, og som også er detaljeret. Efter min mening bør proceduren revideres.
Jeg har en hel del at sige om nogle af de idéer, som hr. Verhofstadt har fremsat, f.eks. om at reducere EU's krise til hovedsagelig at være et spørgsmål om metode, som ikke er tilstrækkelig føderal efter hans mening, ved at vælge at overse indholdet af de trufne økonomiske og sociale valg. Det er en analyse, jeg finder utilstrækkelig, og som min gruppe ikke støtter. Eller om idéen om som en form for social og økonomisk styring at indføre maksimale sociale niveauer sideløbende med de minimumsniveauer, der allerede eksisterer. Jeg forstår ikke rigtigt hans argumentation, som under alle omstændigheder forekommer mig at gå i den forkerte retning. Jeg har også en hel del at sige om hr. Verhofstadts opfordring til at oprette en europæisk militærstyrke, og til at den skal integreres fuldstændigt i NATO. Det er en opfordring, vi ikke kan tilslutte os.
Jeg kan ikke uddybe disse punkter nu, fordi jeg vil tage et andet punkt op, som jeg mener, at hr. Verhofstadt gik for hurtigt hen over. Det drejer sig om det, der efter min mening er det største problem i dag, nemlig årsagerne til den stadig større kløft mellem europæere og EU. Resultaterne af Kommissionens høring afslører imidlertid nogle vigtige oplysninger om årsagen til denne misstemning, og jeg vil nævne tre eksempler.
For det første opfatter 47 % af de adspurgte personer i høringen globalisering som en trussel mod beskæftigelsen. I oktober 2003 betragtede 56 % globalisering som en fordel. 20 % færre mener det samme i dag. I oktober 2003 var EU imidlertid ikke mere føderal end i dag. Her er et andet resultat: Hvad mener de adspurgte om EU's rolle på omkring 15 områder lige fra miljøbeskyttelse til bekæmpelse af terrorisme over socialpolitik, hvor beskyttelse af sociale rettigheder først figurerer nederst på listen? De gav disse områder en tilfredshedsvurdering på 4,7 ud af 10. Det har ikke noget at gøre med, om EU er mere eller mindre føderal.
Hvad angår EU's evne til at bekæmpe arbejdsløshed, som blev forvist til nederst på listen, var tilfredshedsvurderingen 3,8 ud af 10. Jeg gør opmærksom på, at dette tal er gennemsnittet for de 25 medlemsstater. Hvordan ville De bedømme skoleresultatet for en elev, der får 3,8 ud af 10 i et vigtigt fag? Det er sådan, befolkningen opfatter EU's nuværende evne til at klare problemerne i forbindelse med globaliseringen. Jeg tror, at dette er hovedproblemet. Vi kan ikke durkdrevent skubbe det til side.
Endelig hvad er så i de fleste adspurgte europæeres øjne, og jeg citerer, "det vigtigste for EU's fremtid"? Det hyppigste svar er at opnå den samme levestandard over hele EU. Det mener 51 % af de adspurgte i de 25 lande og hele 74 % i de nye medlemsstater. Vores nye medborgere har helt klart ikke noget ønske om, at deres lande skal udgøre en slags lavpris- eller rabat-Europa, hvilket erhvervslivet drømmer om.
Kort sagt opfattes globalisering som en trussel mod den sociale model, og det indre marked opleves ikke som et svar på dette grundlæggende problem. Disse bekymringer bliver ikke afhjulpet af planen om et transatlantisk marked uden hindringer, som er opført på dagsordenen for det næste topmøde mellem EU og USA. Jeg tror ikke, at det hjælper med at komme ud af dødvandet, hvis man endnu en gang skubber denne debat til side. Det er kun ved at acceptere reelle ændringer, ikke kun institutionelle ændringer, men også ændringer i forbindelse med økonomiske, sociale og politiske retningslinjer, at vi får mulighed for at puste nyt liv i den europæiske drøm.
Formanden.
   - Mange tak, hr. Wurtz. I forbindelse med fremtidige forhandlinger af denne art vil vi overveje, hvordan vi på en mere konsekvent måde giver gruppeformændene mulighed for at tale. Indtil videre bliver vi imidlertid nødt til at fordele taletiden som planlagt. 
Nigel Farage,
   Hr. formand! Det er helt ærligt en farce at kalde dette en forhandling om Europas fremtid. Der er snarere tale om en selvtilstrækkelig politisk elite, der taler indbyrdes. Ingen andre end hr. Verhofstadt vil kunne repræsentere dem bedre.
Jeg må sige, at det forekommer mig temmelig stærkt, at den belgiske premierminister kommer her og fortæller 24 andre nationalstater, hvad de skal gøre. Jeg siger dette, fordi han måske burde se lidt nærmere på situationen i Belgien. Den seneste opinionsundersøgelse i Belgien - eller bør jeg sige Flandern - viser, at 51 % af befolkningen i Flandern ønsker løsrivelse fra den belgiske stat. Vlaams Belang er nu det største politiske parti i Flandern. Hr. Verhofstadt, er det fordi De er så forlegen og flov over, at Deres eget land er ved at falde fra hinanden, at De kommer her og opmuntrer os andre til selvdestruktion? Jeg ved det ikke.
Jeg går ud fra, at De i Deres tale i det mindste til en vis grad udtrykte ærlighed, da De er en ufortrøden europæisk nationalist. De giver pokker i almindelige menneskers holdninger. De giver pokker i udfaldet af folkeafstemningerne i Frankrig og Nederlandene sidste år. De sagde selv i dag i Deres utrolig arrogante tale, at hele den politiske integrationsproces vil fortsætte, uanset hvad folk siger. De truer rent faktisk selve grundlaget for national selvbestemmelse og demokrati. I forrige århundrede blev dette princip anset for at være så vigtigt, at De, hvis De kigger i Deres egen baggård, vil se gravene af mange britiske soldater, der tog herover for at forsvare det selv samme princip, som De nu synes at have vendt ryggen.
Der kom en klar melding sidste år! Hvad er der i vejen med Dem, hr. Verhofstadt? Hvilken del af ordet "nej" kan De ikke forstå?
Formanden.
   - Tag det roligt, hr. Schulz, tag det roligt.
Vær venlig at fortsætte den indbyrdes diskussion uden for mødesalen, når mødet er hævet. 
Brian Crowley,
   Hr. formand! Jeg vil gerne takke premierministeren for hans tilstedeværelse og indledning af denne meget vigtige forhandling, selv om jeg ikke går ind for alle hans idéer og konklusioner.
Det væsentlige ved den bedste idé eller den bedste debat er, at parterne i tilfælde af divergerende holdninger mødes og prøver at få det bedste ud af situationen. En række af de centrale punkter, som premierministeren nævnte i sin tale, bør analyseres og kommenteres nærmere. Jeg tillader mig imidlertid at indskrænke mig til to eller tre punkter.
Med hensyn til spørgsmålet om befolkningen ønsker Europa eller Europa, ville jeg aldrig vove at tale på vegne af alle borgerne i Europa. Jeg kan imidlertid tale på vegne af befolkningen i min egen valgkreds i det sydvestlige Irland, som jeg mødtes med i sidste weekend. Ud af de 4.500 mennesker, som jeg mødte i Irland i sidste uge, rejste 3.000 EU-relaterede spørgsmål, som de ønskede løst. Utroligt nok forstod de, at alle de spørgsmål, de rejste, bedst kunne løses på EU-plan - ikke på nationalt plan - da de var klar over, at tingene skulle ses i en større sammenhæng. Der var tale om spørgsmål inden for miljø, fiskeri, frihandel osv. De mente, at der var størst chance for, at der ville ske en udvikling på alle disse områder gennem EU.
Borgerne mere Europa på visse områder, men hvis man fortæller verdens befolkning, eller Europas befolkning, eller befolkningen i mit land, at de vil blive en del af en europæisk hær, at deres skatter vil blive fastlagt af Bruxelles, at de ikke vil kunne afgøre, hvilken form for politistyrke de ønsker, vil de afvise projektet med det samme. Dette skyldes ikke, at de bestrider de fremførte argumenter eller argumenternes sandfærdighed eller ægthed, men fordi de opfatter disse spørgsmål som strengt nationale. De mener, at det er bedst, at disse spørgsmål behandles på nationalt plan.
Et af de vigtigste aspekter, vi bliver nødt til at erkende, er, at vi ikke blot kan vælge den enkle vej og sige, at "man enten er for eller imod et føderalt Europa". Jeg er personligt imod et føderalt Europa. Den model, der har været vellykket i Europa, har vi selv skabt. Vi har ikke kopieret noget fra en anden model. Den blev skabt, fordi den var nødvendig - hvilket den også er i dag. De berørte selv dette spørgsmål, hr. premierminister, i forbindelse med deres spørgsmål vedrørende økonomi og andre områder. Diskussionen finder sted nu. Vi bliver på et eller andet tidspunkt på kort og ikke på lang sigt nødt til at træffe beslutninger, og sådanne beslutninger skal efterfølgende implementeres korrekt.
Udenrigsministrene havde ret, da de under mødet i Wien i sidste uge fremførte, at det var forkert at kalde dette dokument en forfatning, da det ikke er en forfatning i egentlig forstand. Lad os kalde det en for et nyt Europa, men ikke en for et nyt Europa. 
Frank Vanhecke (NI ).
   - Hr. formand! Tilstedeværelsen af den belgiske premierminister, hr. Verhofstadt, og den tale, han holdt som led i denne forhandling, viser rent faktisk med al tydelighed, hvad der er galt med EU. Det egentlige problem i EU og med hr. Verhofstadt er i realiteten, at de såkaldte statsmænd ikke længere er i besiddelse af de mest grundlæggende demokratiske reflekser, de er ikke længere villige til at lytte til befolkningen og vælgerne, men er i stedet overbevist om, at de, forskanset i deres elfenbenstårne, ved bedst.
Der var rent faktisk et andet strålende eksempel på dette for et par minutter siden. Hr. Verhofstadt opfordrer nu sine europæiske kolleger til at se bort fra de overbevisende resultater af folkeafstemningerne i Frankrig og Nederlandene og at fortsætte, som om intet var hændt. Selv om hr. Verhofstadt meget gerne gør sig bemærket som talsmand for offentlighedens inddragelse via folkeafstemninger, har han ikke haft mod til at organisere den lovede folkeafstemning i sit eget land. Rent faktisk kan hr. Verhofstadts inddragelse af offentligheden ikke organiseres, før han er sikker på, at han får ret, og at der ikke er nogen risiko for, at han taber.
Dette demokratiske underskud i EU er mest åbenlyst i forbindelse med Tyrkiet, der truer med at paralysere hele EU-systemet. Europa er ikke stødt på grund som følge af den uforbeholdne, behørige og velbegrundede mistillid, der blev udtrykt af vælgerne i Nederlandene og Frankrig, men snarere som følge af de årsager, der underminerer systemet. Europa sidder fast, fordi fremtrædende europæiske statsmænd nægter at fastlægge EU's territorium og nægter at begrænse nye kandidatlandes mulighed for medlemskab til lande, der i kulturel, geografisk og historisk henseende er en del af Europa, hvilket naturligvis ikke omfatter Tyrkiet.
Hr. premierminister Verhofstadt er rent faktisk selv en af de ivrige talsmænd for tyrkisk medlemskab og nægter folkeafstemning eller demokratisk inddragelse i denne forbindelse.
For en måned siden udtalte kommissionsformand Barroso, en anden vismand i elfenbenstårnet, at han ikke så nogen grund til at gennemføre en debat om EU's grænser, da en sådan debat ikke ville føre til noget. Det modsatte er rent faktisk tilfældet. EU vil først kunne rejse sig, når borgerne i EU er blevet forsikret om, at EU har grænser, når de ved, at EU-medlemskab er begrænset til lande med et fælles grundlag, hvilket er afgørende for dem, når europæiske borgere ser, at deres statsmænd på ny er indstillet på at lytte til dem og på at respektere udfaldet af demokratiske folkeafstemninger.
Jeg ønsker at understrege, at det i den sammenhæng var belejligt og symbolsk, at det var selveste hr. Verhofstadt, der i sit eget land kun repræsenterer 15 % af vælgerne, at det var ham, der kom her i dag som repræsentant for de fremtrædende, pedantiske eurokrater, der aldrig er indstillet på at lytte. Rollen var som skabt til ham. 
Formanden.
   - Som De kan se, hr. Verhofstadt, er Parlamentet pluralistisk. 
Guy Verhofstadt,
   Hr. formand! De kan være forvisset om, at jeg også er tvunget til at høre på hr. Vanheckes gruppe i mit eget parlament. Jeg bemærker, at der rent faktisk ikke er stor forskel på hans udtalelser her og i Belgien. Han opfatter udelukkende EU som et kirketårn. Dette er årsagen til, at han ikke kan acceptere yderligere overvejelser om EU, da han kun interesserer sig for, hvad der sker i hans nærområde. 
 Jeg for mit vedkommende har en anden mening om Europa. Jeg mener, at Europa har en skæbne, og at det skal følge den skæbne. Jeg tror først og fremmest, at Europas historie bevæger sig i en bestemt retning, og det må vi aldrig glemme. Det er faktisk historien, der lærer os, hvad vi bør gøre, selv om vores holdninger af og til er meget forskellige. Der er dem, der mener, at tingene går for hurtigt eller for langsomt, eller at vi bør udvikle andre koncepter. En ting forbliver dog klar, og det er historien. Historien lærer os, at da vi var splittede og indadvendte, Europa var i krise, og der var krig, var der konstant borgerkrig.
Jeg vil derfor anmode dem, der nu hævder, at de ikke ønsker en udvidelse af EU, om f.eks. at optage Balkanlandene. Hvorfor skulle man nægte disse lande stabilitet? Hvis de ikke bliver medlem af EU, ved vi udmærket, at denne del af verden i løbet af de næste 2-3 år endnu en gang bliver offer for vold og krig.
Selvfølgelig skal de berørte lande opfylde alle betingelserne. De, der imidlertid i dag på forhånd hævder, at disse lande og deres befolkning ikke kan blive medlem, at der er grænser, fortæller dem faktisk, at de ikke ønsker, at de skal nyde godt af det, som vi har haft i 50 år nu i EU, nemlig fred, stabilitet og velfærd. Det kan vi ikke acceptere. Det er den egoisme, der for lidt siden blev givet udtryk for, og vi skal ikke give efter for den nu. Det er den nuværende udfordring, ikke spørgsmålet om Tyrkiet.
Er det ikke rigtigt, at Tyrkiet kun nævnes her som påskud for at fremføre egne interesser? De interesserer sig ikke for Tyrkiet. Uanset om Tyrkiet bliver medlem eller ej, er det eneste, der betyder noget for dem, at de kan vise, at det ville være bedst, hvis vi alle i sidste ende havde nok i os selv. Dette er i praksis essensen af de sidste taler, vi har hørt, herunder af hr. Farages tale, hvori han fik sagt en masse ting. Sådan ligger landet, hr. Farage.
Jeg vil gerne understrege, at jeg siger i Rådet som her i Parlamentet. Det er absolut nødvendigt, fordi det ikke er muligt at sige én ting i Rådet og derefter det modsatte i London eller en anden by i Europa. Jeg forsøger at videregive nøjagtig det samme budskab til både Rådet og Parlamentet.
Det vigtigste er, at vi på Det Europæiske Råds møde den 15.-16. juni, som bliver et meget vigtigt møde, skal forsøge sammen at beslutte, hvordan vi kommer videre med processen. Endnu en gang, jeg har ikke noget imod at forlænge tænkepausen. Jeg vil alligevel anmode om, at man også overvejer erklæring 30, der er vedføjet som bilag til forfatningstraktaten, som blev vedtaget af konventet, Det Europæiske Råd og de lande i EU, der ratificerede traktaten. Det betyder dog ikke, at vi går videre, uanset hvad flertallet af den franske eller hollandske befolkning mener. Derfor foreslår jeg en anden strategi, samtidig med at vi går videre med ratificeringsprocessen.
Det er rigtigt, at vi skal reagere på borgernes forventninger og frygt. Det kan vi ikke gøre ved at sige til dem: Se her, vi har en forfatning. At vågne op en morgen og få at vide, at de har fået en forfatning, vil ikke berolige dem. Sådan fungerer det ikke. Det er først og fremmest os, der har brug for forfatningen for at gøre fremskridt på visse områder. Vi har også behov for konkrete politikker og noget, som efter min mening mangler mest i EU, nemlig social og økonomisk styring. Hvorfor forstår De ikke, at en monetær union uden en fælles social og økonomisk politik og strategi er fuldkommen meningsløs!
Dette kunne forhåbentlig blive konklusionen fra Det Europæiske Råd den 15.-16. juni. Det ville være et fremskridt, ikke kun for os selv eller for institutionerne.
Måske skulle jeg erkende mig skyldig, hr. Poettering. I begyndelsen med Laeken-erklæringen brugte vi måske ordet forfatningstraktat lidt for overilet på det tidspunkt. Tilbage står, at vi nu skal erkende, at vi har brug for en dobbelt strategi. Der er forfatningstraktaten, som vi måske er nødt til at genforhandle for at opnå enstemmighed. Der er også en pålidelig socioøkonomisk politik, som De, Rådet og Parlamentet, skal gennemføre hurtigst muligt, fordi det er, hvad befolkningen ønsker. Det er svaret på globaliseringen. Europa er ikke kilden til globalisering, nej, det er det rigtige svar på globalisering, og det er det budskab, som vi endnu ikke har udviklet tilstrækkeligt og formidlet til den europæiske befolkning.
Íñigo Méndez de Vigo (PPE-DE ).
   - Hr. formand! Forleden derhjemme fik jeg at vide af en varm EU-tilhænger, Fernando Álvarez de Miranda, at europæernes problem var, at de ikke længere begejstres over EU. Det er rigtigt. Vi er ofte europæere uden at erkende det, og vi erkender ikke de store fremskridt, der skyldes Unionen. Vi tillægger ikke EU æren herfor, men lader i stedet vores små frustrationer går ud over EU.
Vi har i øjeblikket tænkepause, hvor vi forsøger at vise, at EU fungerer. Som det er blevet sagt og illustreret ved hjælp af et eksempel, er jeg også ofte i tvivl, om vi gør det rigtige. Vi siger f.eks. at EU må vinde legitimitet ved at skabe arbejdspladser, men har Europa - EU - instrumenterne til at skabe arbejdspladser, eller er disse nationale instrumenter? Hvis vi fastsætter mål, der ikke afhænger af Unionen, men af medlemsstaterne, og vi ikke når disse, kommer Unionen til at betale prisen.
Jeg vil derfor foreslå Dem, hr. Verhofstadt - og De kan gøre dette, da De er premierminister i deres land - at De en dag udfører følgende forsøg for at vise, hvordan dagligdagen ville forme sig for borgerne uden et EU. De kunne f.eks. den 29. maj eller den 1. juni installere grænsekontrolsteder mellem deres land og Frankrig og mellem Deres land og Nederlandene. De kunne bemande disse kontrolposter med toldere, der kunne anmode de franske og nederlandske borgere om at se deres pas og fortælle dem, at deres bilforsikring ikke er gyldig i Belgien, og at der skal udstedes et grønt kort.
En dag - blot én dag - kunne De genindføre den belgiske franc, således at euroen ikke ville være lovligt betalingsmiddel i Belgien og dermed skulle omveksles. Når franske og nederlandske borgere vendte tilbage til deres smukke lande, hr. formand, kunne tolderne anmode dem om at udfylde en formular, hvor de skulle angive de varer, som de har købt i Deres land.
Dette ville vise dem, hvad EU er, hr. formand.
Jo Leinen (PSE ).
   - Hr. formand! Det glæder mig meget, at der igen er en statsmand, der har en vision for Europa, for en del af vores problem er jo denne smålighed, denne tvivl, denne halvhjertethed, denne regulære angst for yderligere skridt mod europæisk enhed. Folk bliver jo desorienterede og mistroiske, når end ikke statslederne bekender sig til Europa. Derfor, hr. Verhofstadt, byder jeg Dem hjertelig velkommen og takker for den vision, som De har fremlagt i Deres bog og også her i Parlamentet. De har endnu en gang bekræftet, at kernen i den europæiske idé er den politiske union og ikke bare et stort marked.
Det Europæiske Økonomiske Fællesskab var jo kun en omvej, som man måtte gå, fordi forsvarsfællesskabet ikke blev til virkelighed. Det må hele tiden gentages, og forud for Rom-traktaterne havde man jo også erklæringen fra Messina. Jeg finder det meget positivt, at vi måske kan vedtage en slags "anden Messina-erklæring" til næste forår. Sådan kommer den ikke til at hedde, men kernen kunne være den samme, nemlig en fornyet bekendelse til EU's mål og store projekter i de kommende år og årtier.
Vi har også brug for projekter, som er attraktive for folk. Vi taler igen om energipolitik. Vi ved, at 70 % af vores energi om 20 år vil bestå af import fra usikre områder. Hvorfor har vi ikke modet til, som Jeremy Rifkin også foreslår, at starte en tredje industriel revolution her fra Europa med en solar brintøkonomi. Vi har brug for det hele: kul, olie, gas, det er . Men denne nye basis for en ny energirevolution ville være noget, som mange ville tilslutte sig, og jeg vil råde Dem til at beslutte noget i denne retning på topmødet i juni. 
Marielle De Sarnez (ALDE ).
   - Hr. formand! Personligt synes jeg, at det er meget positivt og opmuntrende endelig at se en europæisk regeringschef, der taler en sag, engagerer sig og endog fører en kampagne i en fremragende bog, som jeg anbefaler, om genoplivelse af den europæiske integration. I disse tider fortjener det anerkendelse.
Hr. premierminister, vi kan tilslutte os Deres bemærkninger. EU oplever en krise, der vedrører kald og inspiration, og i denne situation kan Det Europæiske Råd ikke blot forlænge tænkepausen med et år. Befolkningen har ikke brug for en stærk fremskyndelse. Det, den europæiske befolkning forventer af deres politikere, er, at de fremsætter en vision og en skitse til perspektiver. Jeg vil her sige et par ord om disse perspektiver.
For det første har vi, som De uophørligt gentager, et presserende behov for økonomisk styring i EU. Vi har euroen. Det er godt, men det er ikke tilstrækkeligt. Hvis vi ønsker at skabe vækst og beskæftigelse, ved vi alle, at vi er nødt til at gå længere og koordinere den økonomiske, budgetmæssige og skattemæssige politik.
For det andet er der et presserende behov for nye fælles politikker, f.eks. for forskning og udvikling, forsvar, energi og energiforsyning og -produktion og også indvandring og samudvikling. Vedrørende hvert af disse områder ville det være fuldstændig urealistisk, ja, endog vildledende, at tro eller give indtryk af, at vi kan finde passende svar på nationalt plan.
Endvidere har vi også presserende behov for at styrke EU's tilstedeværelse i verden med henblik på at skabe en ny ligevægt. For at gennemføre alt dette er vi selvfølgelig nødt til at udarbejde en ny forfatningstraktat, som er kortere, enklere, mere klar og atter koncentreret om de storartede principper, som EU er baseret på. I denne tekst skal det slås fast, hvem vi er, samt hvilke værdier og hvilket politisk projekt vi går ind for.
Hr. premierminister, De har forstået, hvad vi forventer af det kommende møde i Det Europæiske Råd. Det er, at stats- og regeringscheferne for en gangs skyld skubber deres politiske intriger og bagtanker til side for ganske enkelt hurtigst muligt at stille sig selv til rådighed for den almene europæiske interesse.
Johannes Voggenhuber (Verts/ALE ).
   - Hr. formand, hr. premierminister Verhofstadt! Der bliver stadig tænkt i Europa! Hvem skulle have troet det. Af en regeringschef, midt i en tænkepause. Og sågar om Europa. Jeg takker Dem, De har med Deres fremtræden og Deres modige klare sprog brudt regeringernes øredøvende stilhed - eller nogle gange tror man også, der er tale om kattejammer - og her midt i krisen hævet Dem over de indenrigspolitiske kalkuler og over renationaliseringsånden for at tale Europas sag. Det er ikke behageligt, men det er vigtigt og betydningsfuldt. De har modstået fristelsen til at manipulere den europæiske debat og motiverne hos de mennesker, som stemte nej.
Det er mit store problem i øjeblikket. Næsten alle regeringer forsøger nu at skyde folk motiver i skoene, som de ikke har haft. Som om de, der stemte nej, ikke stemte for et mere demokratisk, socialt og handledygtigt Europa, som om deres protest ikke var rettet mod det eksisterende Europa, men de havde forlangt mindre Europa. De har faktisk lyttet til borgerne og ikke, som det engelske og det østrigske rådsformandskab, kun til de andre regeringer.
De har modstået den hybris, som bilder os ind, at vi var for tidligt ud med forfatningen, at vi havde skudt over målet, at vi havde stillet for store krav til folk, at vi havde sat vores mål for højt. Nej, De har som en af meget få forstået, at det er det modsatte der er tilfældet. Vi var for langsomme, vi gik ikke langt nok, vores mål var ikke ædelt nok, vores visioner ikke overbevisende og vores kompromiser for dårlige. At De derfor opfordrer til ikke at løse krisen med tilbagefald, træthed, resignation og demagogi, men med et klart skridt fremad.
Lad mig komme med et forslag. Hvis vi kan blive enige om at sammenfatte dette skridt, som De foreslår, på mange felter - demokrati, social kompetence, eget ansvar for sikkerheden - i et tillæg til forfatningen, så behøver vi ikke ødelægge forfatningsprocessen, men vi kan vise borgerne en klar vej, et skridt videre mod et højere mål og behøver ikke lade nej'et betyde, at Europa mislykkes. 
Sylvia-Yvonne Kaufmann (GUE/NGL ).
   - Hr. formand, hr. ministerpræsident! Det er virkelig prisværdigt, at De med deres seneste bog og Deres tale her i dag bidrager til at afslutte denne fatale tænkepause, for det er - som mange kolleger allerede har sagt - på høje tid, at man igen begynder at diskutere, hvad der skal ske med Europa.
Personligt deler jeg Deres vision om Europas føderale forenede stater. Imidlertid er det blevet klart for mig som medlem af konventet om grundlæggende rettigheder og forfatningskonventet, at det virkelig er meget fjern fremtidsmusik. Der er ekstremt forskellige idéer om, hvordan den europæiske integration skal fortsætte, ikke kun mellem staterne, men også mellem de politiske kræfter, ja selv inden for de politiske familier, inklusive min egen.
Derfor havde jeg ved starten af forfatningskonventet aldrig forventet, at der ville være mulighed for så vidtrækkende skridt til uddybelse af integrationen, så meget mere demokrati, borgerrettigheder, styrkelse af socialstaten. Forfatningen betyder et enormt fremskridt for Europa, og den afspejler samtidig en opnået politisk konsensus. Den er ikke noget gammelt, ubrugeligt skidt, som et medlem af mit eget parti sagde for nylig. De to ting - fremskridt og konsensus - bør ikke sættes på spil.
Netop derfor, hr. ministerpræsident, er jeg ikke enig i Deres koncept om euroområdestater, heller ikke hr. Sarkozys variant med den såkaldte pionergruppe. De to modeller er efter min mening urealistiske alene af den grund, at to grundlæggerstater sidste år helt åbenbart mistede prædikatet "europæisk pioner". At kommissionsformand Barroso endnu ikke har forstået tidens signaler, er hans såkaldte borgernære dagsorden et bevis på, som efter min mening ikke er andet end en tilbagevenden til Nice.
Hr. ministerpræsident, jeg er overbevist om, at Europa kun har en fremtid som et socialt Europa, og her er jeg enig med Jean-Claude Juncker. Da han modtog Aachens Karlspris, som jeg ønsker ham hjertelig tillykke med, sagde han, at Europa ville mislykkes, hvis ikke det i de kommende år ville lykkes at skabe et socialt Europa, f.eks. med en minimumsstandard for arbejdstagerrettigheder i hele Europa. Det er ærgerligt, at De sagde så lidt om det. 
Jens-Peter Bonde (IND/DEM ).
   - Hr. formand Det er en ærlig forkæmper for Europas forenede stater, vi diskuterer med i dag. Han skjuler ikke målet. Han benægter ikke fakta. Han har endda skrevet en modig selvkritisk Laken-erklæring med en kritik af det bestående EU, som de fleste EU-kritikere deler. Den blev desværre glemt i forfatningskonventet. Og modet svigtede, da Belgien skulle ratificere forfatningen. Så var det slut med ønskerne om at komme nærmere på borgerne med åbenhed og demokrati. Belgierne skulle ikke høres ved en folkeafstemning. Belgierne skulle ikke have mulighed for at stemme nej til forfatningen ligesom flamlændernes sprogbrødre i Nederlandene og walonernes i Frankrig. Europas forenede stater - gerne - men ikke ved at spørge borgerne. Fat mod Verhofstadt. Få dine kolleger med på at begrave den forkastede forfatning. Arranger direkte valg til et nyt konvent. Få udarbejdet forslag, der sendes til folkeafstemning i alle lande samtidig. Og indtil da: Åbn alle møder, hvor der vedtages love. Læg alle dokumenter på internettet. Lad de nationale parlamenter vedtage det årlige lovgivningsprogram. Lad kommissærerne møde op i de hjemlig parlamenters Europaudvalg og blive forbundet med de nationale demokratier. Lov, at du aldrig mere giver Belgiens støtte til en lov, som ikke først har fået flertal enten i det belgiske parlament eller Europa-Parlamentet. 
Konrad Szymański (UEN ).
   - Hr. formand! EU står i dag over for et grundlæggende valg, nemlig om EU skal påtage sig en række yderligere opgaver, udvide sin kompetence og i sidste ende bryde sammen på grund af en for stor arbejdsbyrde. Jeg mener, at dette er perspektivet i det forkastede udkast til en forfatning for Europa.
Vores begrænsninger har på det seneste fremstået med pinlig klarhed i forbindelse med håndteringen af interessekonflikter mellem medlemsstater i relation til projektet om den nordlige gasrørledning. EU stod magtesløs, ikke på grund af en manglende forfatning, men på grund af manglende politisk vilje. Der er imidlertid et alternativ. Lad os koncentrere os om specifikke spørgsmål, der allerede er på dagsordenen som f.eks. at forbedre det indre markeds og euroområdets funktion og styrke samarbejdet mellem landene om sikkerhedsspørgsmål og indre anliggender og i sidste ende om samhørighedspolitik. Jo kortere listen er, desto nemmere vil det være for offentligheden at forstå vores målsætninger.
Hr. Poettering, afhold Dem venligst fra at stille os over for valget mellem en energipolitik en forfatningstraktat eller ingenting. Lad os diskutere med udgangspunkt i de målsætninger, der binder os sammen, lad os nedskrive disse målsætninger og derefter gennemføre dem. Dette ville være et godt grundlag for en ændret forfatningstraktat. Vi skal dog ikke gøre dette ved at indarbejde de enkelte politikker i procedurer og institutioner med hast og arrogance. Vi skal ikke medtage opgaver, der ikke kan gennemføres på fællesskabsniveau. Lad os først finde grundlaget for og det reelle indhold i en fælles politik eller med andre ord, hvad der rent faktisk binder os sammen, da ingen procedurer i hele verden vil kunne føre os frem til en fælles holdning, hvis der ikke er grundlag herfor. 
Irena Belohorská (NI ).
   - Hr. formand! En enestående præstation, hr.Verhofstadt. Hvis jeg var dommer i en figurløbskonkurrence på skøjter, ville jeg give meget gode karakterer for den kunstneriske udførelse, men mindre for den tekniske værdi.
De var forundret over og spurgte tilmed, hvorfor de europæiske borgere ikke stoler på EU. Jeg kan give Dem et eksempel fra Slovakiet og de nye medlemsstater: Vi skulle opfylde meget skrappe kriterier for opnå et fuldt medlemskab. Vi har nu været fuldgyldige medlemmer i to år, og De kan se, om EU's idealer er blevet opfyldt eller ej. Restriktioner vedrørende fuld bevægelighed; overgangsperioder, der begrænser beskæftigelsesmulighederne; servicedirektivet er ikke blevet vedtaget; utilstrækkelig og mangelfuld adgang til sundhedstjenester osv. Er det muligt for en af de grundlæggende medlemsstater, Frankrig, ikke at støtte forfatningstraktaten, når Strasbourg er sæde for Europa-Parlamentet, og når den tidligere franske præsident Valéry Giscard d´Estaing er formand for konventet, der udarbejder forfatningstraktaten? Det er alt sammen spørgsmål, hvor borgerne ser en forskel mellem ord og handlinger. Har De tænkt på de faktiske forhold vedrørende opfyldelsen af Lissabon-strategiens mål?
Hr. premierminister, jeg beder Dem om at vågne op! Vi er allerede halvvejs gennem perioden, og der skulle have været resultater på bordet. Det er for sent på dagen til at tale om det, der skulle have været gjort. Fortæl os i det mindste i Deres afsluttende indlæg, hvad der skal gøres nu, i morgen og om en måned.
Jean-Luc Dehaene (PPE-DE ).
   - Hr. formand! Jeg vil til gengæld gerne udtrykke min glæde over denne forhandling, som forhåbentlig bliver den første af mange, fordi jeg mener, at Parlamentet i forhandlinger med regeringschefer også kan gøre sit til at få tingene gjort.
Jeg glæder mig over, at hr. Verhofstadt kommer hertil for at starte forhandlingen, for han er bestemt en af de personer, der ydede et aktivt bidrag i tænkepausen. Jeg støtter i det store og hele hans dobbeltsporede tilgang, der går ud på at fortsætte ratifikationsprocessen, samtidig med at der træffes initiativer i stedet for at hvile på laurbærrene. Jeg er imidlertid ikke enig i hans påstand om, at vi i mellemtiden kan hengive os til en ubehersket udvidelse. Jeg er ikke imod en udvidelse, men jeg frygter, at en yderligere udvidelse uden en uddybning af EU vil føre til noget, som vi ikke ønsker, nemlig et frihandelsområde.
Efter min mening skal vi gøre en ekstra indsats for at forklare borgerne, at det rette svar på det, der skræmmer dem i øjeblikket - nemlig ændringerne og globaliseringen - ikke er en tilbagetrækning til en slags økonomisk patriotisme eller nationalisme, men at kun et europæisk svar er et rigtigt svar på globaliseringen. Det betyder også, at Europa skal indrette sig efter de nye begreber som globalisering og informationssamfundet, og at vi kun får succes, hvis vi gør fælles sag i Europa.
Kun som ét Europa kan vi være en ægte global aktør, der forsvarer vores interesser og værdier i morgendagens globale verden. Det er vores borgere ikke klar over i øjeblikket. De tror stadig, at de kan klare sig ved at isolere sig fra den omkringliggende verden. Vi skal fortælle dem, at globaliseringen er irreversibel, og at den kommer til at foregå uden Europa, hvis ikke vi går beslutsomt til værks. Vi kan spille en meget stærk rolle i globaliseringen, hvis Europa er stærkt. 
Philippe Busquin (PSE ).
   - Hr. formand, hr. Verhofstadt! Jeg vil gerne, samtidig med at jeg takker hr. Verhofstadt for hans udmærkede og beslutsomme tale, vende tilbage til to aspekter.
Det første aspekt er tidsfaktoren. Hr. Verhofstadt fremhævede problemet med Lissabon-processen. Der er ingen tid at spilde. Fem år til fællesskabspatentet er dumt. Endvidere vil jeg sige, at stats- og regeringscheferne har et meget stort ansvar for de finansielle overslag med f.eks. forskningsprogrammet, som der i reale termer er afsat færre penge til i 2007, 2008, og 2009 end i 2006. Der er helt sikkert en grundlæggende selvmodsigelse i den forbindelse mellem snak og virkelighed. Jeg synes også, at metoden - åben koordination - har vist sig at være utilstrækkelig. Instrumenterne i fællesskabspolitik støttes derfor ikke i budgettet. Følgelig er det ikke muligt at føre en politik, som er baseret på egentlige omstændigheder.
Det andet aspekt, som jeg vil komme nærmere ind på, meget kort selvfølgelig, er det sociale aspekt. Vi har talt om forkastelsen af forfatningstraktaten. Det er sandt, og De nævnte det meget rigtigt, at det sociale aspekt var der for 50 år siden. Der var håb om social forbedring efter krigen. Nu til dags har folk ikke den følelse. Derfor ville en prioritet, på samme måde som Europa med monetær enhed blev skabt på grundlag af den europæiske valutaslange, være at skabe en europæisk socialslange, der ville gøre det muligt at opnå konkrete resultater også på dette område. 
Andrew Duff (ALDE ).
   - Hr. formand! Premierministeren erklærede, at vi bør forsøge at få tilslutning fra fire femtedele af medlemsstaterne, før Det Europæiske Råd kan - eller bør - drøfte krisen. Jeg mener imidlertid, at Det Europæiske Råd kan og bør drøfte krisen i dag. Det Europæiske Råd i juni bør sigte på at træffe en klar afgørelse i slutningen af 2007 om gennemførelse af en ny regeringskonference med henblik på at ændre og forbedre traktaten.
Det bør bestræbe sig på at sikre de to første faser. I tredje fase bør det fokusere på at styrke Unionens økonomiske styring, fremme Lissabon-dagsordenen og styrke euroområdets autonomi.
For det andet bør det søge at forbedre den europæiske sociale model.
For det tredje bør det opprioritere bekæmpelsen af klimaændringer med henblik på at skabe et godt grundlag for reformen af den fælles landbrugspolitik og udviklingen af en fælles energipolitik.
For det fjerde bør det tale om tiltrædelsesprocessen- og kravene og udbygge naboskabspolitikken, som foreligger i udkast.
Endelig bør det afslutte revisionen af det finansielle system i EU med henblik på udarbejdelse af et retfærdigt, gennemsigtigt og bæredygtigt budget, hvor de finansielle ressourcer er tilpasset vores politikmålsætninger. 
Pierre Jonckheer (Verts/ALE ).
   - Hr. formand, hr. Verhofstadt! Jeg synes, at jeg må rose Deres beslutsomhed. Jeg har kun tid til at kommentere et punkt, nemlig Deres tovejsstrategi. Først og fremmest, og jeg tror, at fru Frassoni allerede har sagt det, siger jeg ja til at gå videre med ratifikationsprocessen.
Når dette er sagt, bør de to veje krydse hinanden og flette sig sammen. Det betyder, at bestemmelserne for institutionerne skal være i overensstemmelse med Deres politiske prioriteter. De kommer således ikke langt med Eurogruppe-processen, hvis der ikke træffes beslutninger med kvalificeret flertal i skattespørgsmål, i det mindste vedrørende visse spørgsmål. De kommer heller ikke langt i udenrigspolitiske spørgsmål og forsvarsspørgsmål, hvis De ikke har et budget med finansiel uafhængighed. I den forbindelse vil jeg gøre det klart, at jeg ikke har noget imod den europæiske hær, hvis formålet med den er at forebygge konflikter.
Derfor skal vi, hr. Verhofstadt, forberede os på at genforhandle forfatningstraktaten på to eller tre bestemte punkter. Jeg vil gøre Dem opmærksom på, at de nuværende bestemmelser i traktaten om fleksibilitetsklausulen og styrket samarbejde er utilstrækkelige, og at lande, som følgelig set ud fra dette synspunkt ønsker at gå videre, bør have lov til at gøre det, særlig hvis vi ønsker at fortsætte med udvidelsen. De siger det i Deres bog. De har efter min mening ikke sagt nok i Deres tale, men jeg er sikker på, at De tænker det, og derfor støtter jeg Dem heri. 
Jonas Sjöstedt (GUE/NGL ).
   - Hr. formand! Denne debat minder mig lidt om en berømt tv-sketch af de britiske komikere i Monthy Pyton. I denne sketch kommer en mand tilbage til en dyrehandler for at reklamere over en død papegøje. Selv om papegøjen ganske tydeligt er død, nægter sælgeren at acceptere dette og kommer i stedet med en række mærkelige bortforklaringer. Papegøjen kan sammenlignes med EU's forfatning, og sælgeren kan sammenlignes med EU's politiske elite. Det er på tide at indse, at papegøjen virkelig er død. Først da bliver debatten om Europas fremtid meningsfuld igen.
Faktisk gav vælgerne i Nederlandene og Frankrig os et tydeligt og klart budskab. De vil have mere demokrati og mindre centralstyre. De vil have færre frie markedskræfter og mere socialt ansvar. Der og ikke i forfatningen finder vi udgangspunktet for et bedre samarbejde i Europa. 
Nils Lundgren (IND/DEM ).
   - Hr. formand! Det er de nationale stater, som bærer demokratiet i Europa. Demokrati som politisk system forudsætter et demos, et folk, hvis borgere føler et stærkt fællesskab med hinanden, og som derfor er klar til at tage et vidtgående ansvar for hinanden. Et demos har fælles kulturelle traditioner og fælles historie. Et demos har en fælles politisk arena, hvor debatten kan foregå, og hvor konflikter kan gennembelyses og løses på demokratisk vis. Et demos har en national identitet, som skaber den muld, som et demokratiet kan vokse i, og hvor det kan vokse sig stærkt og overleve prøvelser.
Hr. Verhofstadt er en typisk repræsentant for den euroelite, som tror, at man kan erstatte nationale identiteter med en hurtigt konstrueret, europæisk identitet, hvor flag, nationalsang og nationaldag hurtigt kan lanceres på nogenlunde samme måde som den nye valuta. Ved at forsøge at skabe en politisk union, som mangler legitimitet i europæernes øjne, risikerer EU-etablissementet nu at skabe en folkelig modstand imod hele integrationsprojektet. Friheden for os som europæere betyder at handle med hinanden, bosætte os, hvor vi vil, studere, hvor vi vil, og investere i det, som hr. Verhofstadt med foragt kalder for "kun et frihandelsområde". Frihed er dog ikke "kun", men "frihed er det bedste, som man kan finde i hele verden". Sådan lyder en gammel svensk folkesang fra middelalderen.
Jeg vil minde Dem om, at hvis vi gennem en forfatning forsøger at påtvinge landene en politik, som konstant vil mangle folkelig støtte, styrer vi mod EU's sammenbrud. 
Hanna Foltyn-Kubicka (UEN ).
   - Hr. formand! Ingen behøver at blive mindet om, hvor vigtig den planlagte tiltrædelse af Bulgarien og Rumænien bliver for udviklingen af EU. Vi skal være opmærksomme på det faktum, at det er en vigtig begivenhed ud fra specielt et geopolitisk og kulturelt synspunkt. Begge kandidatlande ligger på Balkan-halvøen, der historisk set er kendt som Europas bløde understel. Bulgariens tiltrædelse er også ensbetydende med, at EU træder ind i den østlige kulturs område.
Fællesskabets udvidelse i denne retning skal derfor være klog og ansvarlig. Derfor vil jeg gerne advare mod de nyligt udtrykte forbehold vedrørende reformerne i Rumænien og Bulgarien, der efter min mening er skudt over målet. Det er den eneste måde at tolke de ubetænksomme korruptionsbeskyldninger mod disse lande på. De personer, der fremkommer med sådanne beskyldninger, skal huske på, at korruptionen i Bulgarien og Rumænien i højere grad end i noget andet europæisk land er en arv fra den kommunistiske fortid. Strukturerne fra tiden efter Sovjetunionen, der var urørte i mange år, blev en kilde til bestikkelse og andre former for kriminel aktivitet.
Vi skal også huske på, at Europa selv bærer noget af ansvaret for den aktuelle situation ved ikke at have ydet tilstrækkelig støtte til at ændre det kommunistiske styre og støtte undersøgelsesbevægelser. EU er blevet til takket være integrationen af nationer. Det er imidlertid kun muligt gennem en gensidig forståelse af deres arv og problemer, fordi det er den eneste måde at bygge et partnerskab på. 
James Hugh Allister (NI ).
   - Hr. formand! Hvis jeg nogensinde har tvivlet på gyldigheden af min euroskepsis, fandt jeg i dag ud af, at 45 minutter med bombastisk flommeeuropæisk tale fra den belgiske premierminister er en perfekt modgift. Talen viste, at den politiske elites påstand om at lytte til befolkningen i Europa er lige så falsk som det seneste forslag om et kosmetisk trick, der går ud på at droppe betegnelsen "forfatning".
Frankrig og Holland forkastede på det kraftigste forfatningen, så vi lukkede munden på de lande, hvor man også kunne frygte et nej. Selv om denne periode blev kaldt en tænkepause, var formålet at hindre afstemninger i skeptiske lande. I de lande, hvor ratifikationen var sikret, blev den imidlertid gennemtrumfet, og der blev hver gang gennemført en meningsløs øvelse, hvor flommeeuropæere stod på spring med den stupide erklæring "der kan I bare se, forfatningen er ikke død!" Det er nemt at vinde kampen, når man låser modstanderne inde i omklædningsrummet.
Det fremgik af den seneste eurobarometerundersøgelse, at det europæiske projekt aldrig har været mere upopulært. Selv om borgerne ønsker mindre Europa, kræver Parlamentet og vores gæst i dag på arrogant vis mere Europa, flere EU-kompetencer, flere flertalsafgørelser, mere centralisering, mere og mere og mere! Hvorfor hører de ikke efter? Hold op med at grave! Sats på flere statsrettigheder i stedet for centralisering, mere lokal styring i stedet for styring via Bruxelles. Se i øjnene, at målsætningen om en tættere, utroværdig politisk union simpelthen er uopnåelig! 
Timothy Kirkhope (PPE-DE ).
   - Hr. formand, hr. premierminister! Jeg bliver desværre nødt til at afslå den generøse anmodning om solidaritet omkring forfatningen, men det glæder mig, at vi nu kan gennemføre en seriøs debat om Europas fremtid. Vi har brug for en debat i Europa, og de europæiske ledere er nødsaget til at lytte til og forstå, hvad borgerne fortæller dem, navnlig efter udenrigsministrenes møde sidste weekend. Der var tilsyneladende ingen under mødet, der erklærede forfatningen for død. Den hollandske udenrigsminister har imidlertid ved flere lejligheder erklæret, at dette rent faktisk er tilfældet efter det hollandske nej under folkeafstemningen sidste år. Hvem har ret? Det bliver vi nødt til at vide.
Ministrene blev enige om at fortsætte diskussionen i mindst ét år til. Jeg mener, dette er en fejltagelse. Der er ingen, der seriøst tror på, at forfatningen igen kan blive forelagt borgerne i Frankrig og Nederlandene, der allerede har givet udtryk for deres holdning, med nogen form for troværdighed. Det vil blot bestyrke befolkningens følelse af, at EU ikke tager hensyn til deres betænkeligheder og prioriteringer.
Hensigten med Laeken-erklæringen fra 2001 var, at EU skulle finde ud af, hvordan den kunne komme tættere på borgerne og gøre institutionerne mere gennemsigtige og ansvarlige. Desværre bestod forfatningen ikke disse grundlæggende prøver. Det glæder mig imidlertid, at udenrigsministrene blev enige om, at der ikke ville blive tale om håndplukning, så længe debatten var i gang.
EU's fremtid er naturligvis et meget vigtigt emne, da vores ønsker for Europa er vigtige for vores lande og befolkninger. Jeg har en meget positiv vision om et nationernes Europa, der arbejder stadig tættere sammen. Jeg ønsker, at EU tager hul på en ny dagsorden, en reformdagsorden med sigte på en effektiv bekæmpelse af fremmedgørelsen mellem institutionerne i Bruxelles, en reformdagsorden med sigte på grundlæggende økonomiske reformer gennem liberalisering og mere åbne markeder, der først og fremmest prioriterer vækst.
Jeg ønsker også et udvidet og mere effektivt mellemstatsligt samarbejde om håndteringen af miljøudfordringer og bekæmpelse af terrorbølgen.
De europæiske ledere begår en stor fejl, når de antager, at vi ikke kan imødegå nogen af de store udfordringer, vi står over for, uden en forfatning. Det mener jeg, de kan. 
Mia De Vits (PSE ).
   - Hr. formand, mine damer og herrer! Jeg kan helhjertet tilslutte mig det positive bidrag fra hr. Verhofstadt, der svømmer imod strømmen, idet han både tager hensyn til EU's kort- og langsigtede fremtid. Efter min mening er det et prisværdigt initiativ. Virkeligheden er barsk. En skrap konkurrence på medlemsstatsniveau træder i stedet for en organisering af fair konkurrence på virksomhedsplan.
Kommissionen mangler styring og stiller næsten aldrig forslag om ny lovgivning. I dens nylige meddelelse fra sidste uge ofrer den næsten ingen opmærksomhed på socioøkonomiske aspekter trods det faktum, at folk ønsker job og social sikkerhed. Det er meget sandsynligt, at Rådet vil udvide refleksionsperioden, og jeg vil gerne sige til Rådet og Kommissionen, at refleksionsperioden er for lang. Man kan fortsætte med at reflektere i det uendelige, og jeg tvivler på, at alle tænker så hårdt, som de foregiver, da jeg ikke har set mange resultater.
Jeg vil opfordre Dem til at reflektere over Romano Prodis ord. Ville det ikke være lettere at komme ud af den institutionelle krise, hvis vi koncentrerede os om det grundlæggende problem, nemlig Parlamentets regler? Ville det ikke være en idé at bede vælgerne om at udtale sig herom ved valget til Europa-Parlamentet? Mens Europas Forenede Stater er en langsigtet vision, kræver folks socioøkonomiske bekymringer hurtige svar her og nu. 
Annemie Neyts-Uyttebroeck (ALDE ).
   - Hr. formand, hr. Verhofstadt! Jeg vil gerne takke formanden for afholdelsen af denne forhandling og hr. Verhofstadt for hans synspunkter. Nogle af os er vant til hans proaktive tilgang, men i disse tider - med voksende pessimisme og skepsis over for EU - er en positiv indstilling som hans mere end velkommen. Jeg er ham taknemmelig herfor.
Jeg er også taknemmelig over, at forhandlingen i det hele taget finder sted, da det forekommer mig, at både premierministerens indlæg og indlæggene fra en række kolleger inklusive gruppeformænd afslørede de vigtigste problemområder, vi står over for. Først vil jeg gerne nævne skizofrenien blandt ministre samt stats- og regeringschefer, der mødes for at træffe fælles beslutninger gennemsnitligt en gang om måneden for ministrenes vedkommende og fire gange årligt for stats- og regeringschefernes vedkommende, og uden hvis tilladelse man ikke kan gøre noget i Europa. Efter deres møder går de hjem og handler, som om de intet har at gøre med hele dette europæiske foretagende, hvilket selvfølgelig har affødt en enorm mistillid hos offentligheden. Som De selv sagde, hr. premierminister, så tager de hele æren, når noget går godt, mens de klandrer Bruxelles, når noget går galt. Det er, hvad jeg vil kalde skizofreni.
Mange medlemmer har også nævnt masochisme. Rigtigt mange stats- og regeringsmedlemmer eller medlemmer af Europa-Parlamentet er enormt veltalende, når det handler om at fremhæve EU's mangler, mens de aldrig nævner, hvad det gør rigtigt. Når alt kommer til alt, hr. Verhofstadt, mener jeg, at De har vist vejen frem ved at sige, at vi skal søge efter "og/og"- løsninger i stedet for "enten/eller"-løsninger. Efter min mening er det måden at lægge krisen bag os på. Mange tak for Deres opmærksomhed. 
Bart Staes (Verts/ALE ).
   - Hr. formand, hr. Verhofstadt! Mange tak for Deres proaktive holdning. Jeg giver Dem ret i, at refleksionsperioden sandsynligvis vil være frugtesløs. Vi har brug for mere. Vi bør fortsætte folkeafstemningerne, selv om der er en reel risiko for, at vi i sidste ende ikke får et flertal på fire femtedele.
Jeg bifalder tanken om at bruge specifikke projekter som et middel til fortsat at få Europa på landkortet. Faktisk er Europa-Parlamentet gået i spidsen i den henseende ved at gøre Europa mere social, ved at forkaste havnedirektivet og ved at ændre Bolkestein-direktivet.
Jeg er desuden overrasket over, at den belgiske regering i forgårs undlod at stemme under Rådets afstemning om Bolkestein-direktivet. At bringe Europa videre ved hjælp af specifikke projekter? Vi går alle ind for det, hr. premierminister, men vi har brug for midler, og vi har valgt nogle meget stramme finansielle overslag, der ligger klart under pari, hvilket faktisk svarer til en abdikation.
Det, hr. premierminister, er lige netop der, hvor Europa-Parlamentet, Kommissionen og Rådet tog helt fejl. Vi handlede som , og det kommer vi til at betale prisen for i den kommende tid. 
Kyriacos Triantaphyllides (GUE/NGL ).
   - Hr. formand! Hvis vi virkelig vil drøfte Europas fremtid, må vi først spørge os selv, hvem vi gerne vil have med i debatten. Hvis debatten foregår uden borgernes, arbejdstagernes og deres organisationers deltagelse, behøver vi ikke tænke over, hvorfor enhver traktat vil være udemokratisk.
EU er også nødt til at acceptere, at den nyliberalistiske doktrin ikke tjener folket. At en udenrigspolitik, der knyttes til NATO i stedet for FN's principper, ikke er retfærdig. Og hvis dialogen indledes med det formål at vise, at alt fungerer, som det skal, vil befolkningerne tale, som de gjorde i folkeafstemningerne.
Endelig er vi nødt til at opgive den fikse idé, at der skal være en europæisk forfatning i 2009, som den østrigske udenrigsminister også sagde. Ingen kampagne kan pynte på noget, der er og bliver det samme! 
Antonio Tajani (PPE-DE ).
   - Hr. formand, hr. Verhofstadt! Europa er et skønt ideal - det er både vores historie og vores fremtid. Europa er vores kultur, vores værdier og vores vestlige civilisation, der tror på frihed, tolerance, individets betydning og fred, og derfor kan det ikke undsige sig sine kristne rødder. Derfor skal vi ikke kun opfatte EU som et bureaukrati, der er adskilt fra befolkningen, og en institution, der kun beskæftiger sig med at opstille regler for utallige småting. For at involvere folks sind - hvilket er problemet - har vi brug for et Europa, der tilbyder løsninger på folks vigtigste krav i overensstemmelse med den forfatningstraktat, der blev underskrevet i Rom.
For at løse den nuværende krise har EU brug for en traktat, der bringer Europa tættere på borgerne. Vi sætter derfor stor lidt til, at det tyske formandskab når et mål, som vi alle stræber efter. Europa skal blive stærkere med hensyn til de vigtige transatlantiske relationer. Det har brug for politisk enhed for at løse en række store udfordringer. For det første terrorbekæmpelsen med henblik på at skabe fred i Mellemøsten og på Balkan. For det andet vækst og udvikling ved hjælp af Lissabon-processen - men uden at ødelægge visse regler, som også videnskaben skal underlægges - og liberaliseringen af markedet for tjenesteydelser hurtigst muligt. For det tredje den økonomiske og kommercielle konfrontation med Kina og Indien, der er to vigtige nye lande, der imidlertid forbereder en alliance med hinanden. Den fjerde udfordring er energispørgsmålet og ikke at forglemme den nukleare mulighed. For det femte er der immigration og den afrikanske krisesituation. For det sjette er der udvidelsen af vores grænser med tiltrædelsen af i første omgang Rumænien og Bulgarien og derefter Kroatien, uden at vi lukker dørene for andre ansøgerlande.
Vi kan kun løse disse udfordringer, hvis det lykkes os at omdanne dagens Europa, der er alt for bundet af bureaukrati, til et folkets, politikkernes og værdiernes Europa. 
Bernard Poignant (PSE ).
   - Hr. formand! De Gaulle sagde, at man skal tage til det komplekse Orienten med enkle idéer. Jeg foreslår, at De anvender denne formel på forfatningstraktaten. Jeg er franskmand, og jeg går ud fra en forudsætning, som formodentlig er indlysende, nemlig at franskmændene ikke stemmer igen om den samme tekst.
Lad os gå ud fra det. Lad os endog gennemføre ratificeringerne. Personligt ønsker jeg dette, det er befolkningernes ret, og det er ledernes pligt. Det resulterer sandsynligvis i et par forkastelser mere, men vi fortsætter til den bitre ende. Det betyder, at uanset hvad der sker, vil der være brug for noget nyt. Jeg siger "noget" for at undgå ord, der kan virke fornærmende. Vi fortsætter derfor til den bitre ende med så mange ratifikationsprocedurer, som der er lande, dvs. ikke 25, men 27 med Rumænien og Bulgarien, som vi altid glemmer, fordi deres tiltrædelse er så godt som ratificeret, da den er medtaget i traktaten.
Vi tager derfor en runde mellem alle lande, men dette kunne begynde forfra igen uden ende. Her kan jeg tilslutte mig Deres idé om, at vi skal skrotte enstemmighed. Vi skal afskaffe barriererne, og for at gøre det skal vi formulere erklæring 30 på en anden måde. Hvis dette medfører, at f.eks. 22 af 27 lande, når tiden er inde, siger ja, og fem siger nej, accepterer de fem, der siger nej, enten flertalsreglen eller trækker sig. Ellers bliver vi ved med at gå i ring og at gå fra den ene udsættelse til den anden og fra den ene overvejelse til den anden.
Uanset hvad der sker, bliver det ikke den samme tekst, og der bliver behov for endnu en ratifikationsproces, ellers vil jeg vædde på, at vi befinder os her i den samme situation år efter år. 
João de Deus Pinheiro (PPE-DE ).
   - Hr. formand! Jeg vil gerne først takke Dem, hr. premierminister, for en god, visionær og realistisk tale. De berørte mange punkter, og det er desværre umuligt på to minutter at komme ind på dem alle. Jeg vil tage ét af dem, nemlig Lissabon-strategien, der er det punkt, hvor vi nok har været i størst fare for at blive til grin de sidste fem år. Lissabon-strategien er en vidunderlig samling hensigter, der imidlertid har den grundfejl, at de ikke er et fællesskabsanliggende, som De så rigtigt har sagt det. Det er grundfejlen, men derefter har vi begået den yderligere fejl ikke at overdrage Kommissionen ansvar og midler til at stille forslag ligesom for det indre marked og den fælles valuta.
Vi blander fortsat hensigter sammen med konkrete og håndgribelige mål, og målene sammen med de aktiviteter, der skal gennemføres for at nå dem. Jeg ved, at De forstår, hvad jeg mener, hr. premierminister. Hvis vi fortsætter i Lissabon-strategiens spor, får vi god regeringsførelse, gode hensigter og gode idéer. Men vi får ikke nogen konkrete foranstaltninger. Vi får ingen nye job, og vi får heller ikke tilfredse borgere. 
Maria Berger (PSE ).
   - Hr. formand! Min gruppeformand Martin Schulz sagde, at han ønskede sig flere regeringschefer som hr. Verhofstadt. Jeg vil gerne fortsætte og sige, at jeg især ønsker mig en kommissionsformand, som går ind for Europas fremtid med så stort engagement.
Jeg vil tage tråden op fra den foregående taler. De fremhævede bl.a. i kritikken af den manglende økonomiske og sociale politik Lissabon-processen og den åbne koordinationsmetode. Jeg tror, at denne metode er et særlig godt eksempel på et misforstået subsidiaritetsprinicip, at medlemsstaterne nok formelt holder fast i deres kompetence på disse områder, men indholdsmæssigt ikke eller kun delvist varetager den. Konsekvensen af det hele er, at skylden bliver lagt på EU, og at man ikke ser, at ansvaret ligger hos medlemsstaterne.
Vi ved, at vi desværre ikke kan løse alle manglerne ved den økonomiske og sociale politik med denne forfatningstraktat, hvilket jo også fremgår af vores fiasko i konventet, hvor vi næsten ikke opnåede noget på dette område. Jeg vil nu gerne spørge, hvilke udveje De ser ud over de nævnte muligheder i euroområdet, så vi - selv om vi fastholder forfatningstraktaten - kan sikre det, der er indeholdt i den, så vi alligevel kan komme videre på dette område. 
Bogdan Klich (PPE-DE ).
   - Hr. formand! Jeg er meget glad for dagens forhandling, fordi vi skal være opmærksomme på, at vi i det seneste år i Parlamentet har forødet den oprindeligt annoncerede refleksionsperiode. Det er også mit indtryk, at Parlamentet har forskanset sig i sine tidligere holdninger, hvor tilhængere forbliver tilhængere, og modstandere forbliver modstandere. Vi har ikke søgt efter nogen reelle veje ud af den forfatningskrise, som Europa står over for.
I mellemtiden har ekspertorganer opstillet mindst en halv snes forskellige løsninger på forfatningskrisen. Jeg vil gerne gå i detaljer med en af dem, fordi jeg gerne vil have alle de tilstedeværende medlemmer til at bide mærke i den. Det er varianten af "den lille forfatning" eller med andre ord gennemførelsen af de bestemmelser i det nuværende dokument, der har mest forfatningsmæssig karakter, hvormed jeg mener bestemmelserne i paragraf 1 og 2 i en forfatning. De bestemmelser, der er mere udøvende af natur, vil dermed blive gennemført med reformer af den primære lovgivning og med anvendelsen af sekundære lovgivningsinstrumenter.
I lyset af fiaskoen med folkeafstemningerne i Frankrig og Nederlandene skal vi åbenbart gøre alt, hvad vi kan, for at forsvare forfatningstraktaten. Det retfærdiggøres af svarene på følgende tre spørgsmål. For det første, ønsker vi virkelig et mere vidtgående EU, eller ønsker vi med andre ord mere Europa? Svaret på dette spørgsmål er i hvert fald i mine politiske kredse et ja, vi ønsker mere Europa, fordi det kun er en dybere integration, der muliggør et stærkere, mere effektivt og mere demokratisk EU.
Det andet spørgsmål handler om, hvorvidt vi ønsker en forfatning. Ja, vi ønsker en forfatning, fordi forfatningen giver os mulighed for at få et stærkere, mere effektivt og mere demokratisk EU. Endelig handler det tredje spørgsmål om, hvorvidt vi ønsker netop denne forfatningstraktat. Ja, det gør vi, men ikke for enhver pris. Vi skal acceptere den politiske virkelighed og være så fleksible som muligt og ikke kun vælge løsninger, der er opnåelige i den givne situation. 
Genowefa Grabowska (PSE ).
   - Hr. formand, hr. Verhofstadt! Det er klart, at vi opbygger det fremtidige Europa for dets borgere, og at de skal besvare spørgsmålet om, hvilket Europa de ønsker og inden for hvilke grænser. Det var meningen, at vi skulle finde svarene i refleksionsperioden, men denne periode har ikke været nogen succes. Der har ikke været nogen nationale forhandlinger og ingen støtte fra EU-institutionerne - specielt ikke fra Rådet, der efter Frankrigs og Nederlandenes nej indtog en afventende holdning.
Europa er gået i dvale, og derfor vil jeg bede Dem, hr. Verhofstadt, om på Rådets juni-session at spørge lederne af de lande, der har udskudt ratifikationsproceduren, om, hvad de nu agter at gøre, og hvilke planer de har. Lad være med at acceptere et svar om, at det er et indre anliggende, for det er det ikke. Ratifikationen af en international traktat er en pligt for de lande, der har underskrevet den. Det er også en prøve på deres troværdighed og på deres evne til at samarbejde i internationale forbindelser.
Til slut vil jeg påpege, at det ifølge den seneste offentlige opinionsundersøgelse er næsten 80 % af den polske befolkning, der støtter Europa, og at befolkningen ønsker et større Europa baseret på principperne om lighed og et Europa, der ikke kun er velstående, men også retfærdigt, demokratisk og solidarisk. 
Richard Corbett (PSE ).
   - Hr. formand! Under denne forhandling er to pessimistiske holdninger stødt sammen. På den ene side den pessimisme, som de mest entusiastiske europæere giver udtryk for, når de til tider taler, som om EU er i håbløs krise, som om vi kun har skabt få resultater over de sidste 50 år, som om der blot er tale om et frihandelsområde, og at vi derfor bliver nødt til at opbygge et politisk Europa, da det vi har af uransaglige årsager ikke er politisk.
På den anden side den frygt og pessimisme, som EU-modstanderne giver udtryk for, idet de tilsyneladende tror, at vi allerede har opbygget et føderalt system for ikke at tale om en centraliseret superstat, hvor alle beslutninger træffes af såvel Parlamentet som Kommissionen.
Ingen af disse bange anelser stemmer overens med virkeligheden. Virkeligheden er, at Unionen har skabt en række solide resultater, der imidlertid er mangelfulde. Formålet med forfatningen var at imødegå disse mangler gennem en række reformer, der, selv om de ikke var meget gennemgribende, ville være hensigtsmæssige. Det er vel kun rimeligt, at vi afsætter tid til at gennemføre tænkepausen og forsøger at redde forfatningen - eller hovedparten af den - inden vi kræver et Europa i to hastigheder og følger denne vej. Selv om det er fristende at opbygge et Europa uden Frankrig, vil det vel være mest hensigtsmæssigt at forsøge at få Frankrig med på vognen inden. 
Carlos Carnero González (PSE ).
   - Hr. formand, hr. Verhofstadt! Jeg mener, at De i dag har skrevet næste kapitel i Deres bog , som jeg og mange andre læser med stor opmærksomhed og fornøjelse. For Deres bog manglede et afsnit om, hvad man skal gøre, efter afsnittet om, hvad vi har brug for, og det har De i dag givet meget tydeligt udtryk for: Vi skal fortsætte ratifikationen af den europæiske forfatning.
Hvorfor skal vi fortsætte processen med at ratificere den europæiske forfatning? Selvfølgelig for at få flere lande til at ratificere den, men også for at gøre refleksionsperioden virkelig. Til hvilket formål? For at forklare borgerne, hvad det vil koste os ikke at have en forfatning, eller i mere positive vendinger, hvilken merværdi den europæiske forfatning vil give os.
Der kommer en tid, hvor vi finder en metode til at løse op for denne forfatningskrise. Det bliver efter valgene i Frankrig og Holland. Jeg vil gerne fortælle Dem, at siden forfatningen blev udarbejdet af regeringer og parlamenter på et konvent, skal krisen også løses af regeringer og parlamenter. Jeg mener, at det var en af de store konklusioner på det parlamentariske forum den 8. og 9. maj, der havde et meget positivt resultat.
Vi skal være ortodokse med hensyn til indholdet af forfatningen men heterodokse med hensyn til den ultimative løsning. Jeg tror, at vi i denne henseende er enige med Dem her i Parlamentet. 
Alexander Stubb (PPE-DE ).
   - Hr. formand! Jeg har to bemærkninger og et spørgsmål. Min første bemærkning er, at premierministeren er en af de bedste forsvarere af Europa. Jeg var i Nice som tjenestemand, da han forsvarede et stærkere Europa, lettere beslutningstagning og kvalificerede flertalsafgørelser. Han var i stand til at fange mødedeltagernes interesse til sidste minut, og han er en af de få, der rent faktisk forsvarer et egentligt føderalt Europa i dag. Der er ikke for mange "føderalister" i dag. Der er mange skabsføderalister, men der er ikke længere ret mange rigtige føderalister. Jeg ønsker oprigtigt at rose og lykønske ham herfor. Jeg glæder mig over, at der stadig findes premierministre, der er europæisk indstillet.
Min anden bemærkning vedrører polemikken omkring forfatningens navn. Jeg overhørte debatten mellem udenrigsministrene, og jeg er ikke enig med dem, der ønsker at ændre navnet. Betegnelsen en "forfatningstraktat" er en perfekt beskrivelse af dens indhold. Den indeholder forfatningsmæssige elementer, og det er en international traktat. Joschka Fischer gav traktaten dette navn i sin tale i maj 2000 - for seks år siden. Hvilken ansvarlig forælder ville ændre barnets navn seks år efter dåben? Barnet ville miste sin identitet. Lad os derfor ikke forsøge at skjule noget. Problemer forsvinder ikke, blot fordi man ændrer et navn.
Endelig foreslog premierministeren, at landene i euroområdet skulle udgøre en kernegruppe. Kunne premierministeren forklare dette nærmere? 
Tunne Kelam (PPE-DE ).
   - Hr. formand! Det glæder mig, at Estland er blevet nævnt flere gange i eftermiddag, da det estiske parlament ratificerede traktaten for nylig og forhåbentlig satte fornyet gang i ratifikationsprocessen med det formål at nå op på 20 ratifikationer. Jeg må indrømme, at jeg tror langt mere på et tættere samarbejde mellem medlemmerne af EU, end da jeg var medlem af Det Europæiske Konvent. Det er helt åbenlyst, at et EU med 500 millioner indbyggere ikke kan sætte sin lid til og fungere på grundlag af Nice-traktaten.
Jeg går fuldt ud ind for premierminister Verhofstadts idé om, at vi bliver nødt til at fremme lederskab, da vi ikke kan overbevise vores vælgere om at støtte dette projekt uden beslutsomhed og klare holdninger. Vi er derfor nødt til at droppe disse halve sandheder. Vi er nødt til at holde op med at sige en ting i Det Europæiske Råd og herefter noget andet derhjemme. Vi er nødt til at holde op med at tage praktiske hensyn til kommende valg. Vores vælgere ved, at vi fortæller halve sandheder, og de ved, hvornår vi ikke taler ud fra en klar overbevisning.
Endelig må vi ikke isolere os. Vi har brug for et transatlantisk samarbejde - det næste punkt på dagsordenen i eftermiddag - med henblik på at styrke projektet, og jeg støtter idéen fuldt ud. 
Guy Verhofstadt,
   Hr. formand! Jeg vil straks takke alle dem, der har deltaget i denne debat.
Jeg vil begynde med spørgsmålet om erklæring 30, fordi denne erklæring har en ret mærkelig historie. Princippet om fire femtedele af medlemsstaterne figurerede allerede i de oprindelige forslag, som Prodi-Kommissionen stillede. Det fremgik imidlertid heraf, at hvis fire femtedele af medlemsstaterne ratificerede traktaten, ville vi gå videre med den, hvilket naturligvis var uacceptabelt for visse medlemmer af Det Europæiske Råd. Følgelig ønskede vi, dvs. konventet og regeringskonferencen, at bibeholde princippet med fire femtedele.
Hvordan skulle sagen fremstilles? Vi kunne ikke sige, at hvis fire femtedele af medlemsstaterne ratificerede traktaten, ville vi gå videre med den, fordi det i sidste ende ville være det samme som at afskaffe enstemmighedsreglen, hvilket skal ske en dag. Amerikanerne gjorde det i 1787 i anledning af Philadelphia-aftalen, der betød, at ni af de 13 stater, der eksisterede dengang, tog magten.
Hvad skulle man så gøre for at bibeholde princippet med fire femtedele? Til sidst blev man enige om følgende ordlyd: "tager Det Europæiske Råd spørgsmålet op". Dette er, hvad der står i den erklæring, der er vedføjet som bilag til forfatningstraktaten, selv om princippet med fire femtedele har en helt anden oprindelse, da der i begyndelsen ikke var tale om at organisere en debat i Det Europæiske Råd.
Grunden til, at man indførte dette princip, som stammer fra konventet og forslagene fra Prodi-Kommissionen, og som i sidste ende ikke blev taget op i den endelige tekst hverken af konventet eller regeringskonferencen, var, at man ville finde en løsning på en speciel situation. Hvem havde de så i tankerne i forbindelse med dette princip? Bestemt ikke franskmændene, men snarere den del af EU, som står på hr. Kirkhopes og andres side, og som under alle omstændigheder er placeret på den anden side af Kanalen. Det er det, de havde i tankerne. De sagde, at hvis alle siger ja, og briterne siger nej, ses vi stadig i Det Europæiske Råd, således at vi kan gå videre. Det var begrundelsen for de fire femtedele. Se, det er de elendige franskmænd, der stemmer nej og giver os problemet med gennemførelsen af de fire femtedele! I hovedsagen er jeg enig: Det ideelle ville være at have et system, hvor enstemmigheden forsvandt og blev erstattet af noget andet, f.eks. en europæisk folkeafstemning eller et firefemtedelsflertal. For at opnå dette er vi imidlertid nødt til at gennemføre folkeafstemninger og høringer af befolkningen også i de lande, der stemte nej.
Derfor taler jeg om en anden vej. De kan gøre hvad som helst: fortsætte med ratifikationen, godt, det anmoder jeg om; gøre brug af princippet med fire femtedele, godt; forlænge tænkepausen, godt; afholde en regeringskonference, ligesom hr. Duff anmoder om, godt, men alt dette betyder stadig mange års arbejde. Dette arbejde bliver mellem os sagt meget interessant, men det ville være en stor fejl ikke at gøre noget andet med det samme. Vi vil derfor tage de fire femtedele, erklæring 30 og en regeringskonference op til overvejelse. Og vi vil måske ændre dette eller hint i forfatningstraktaten, ellers bliver den aldrig acceptabel i de to lande, der sagde nej. Alle disse ting er indlysende og udgør den første vej, der skal følges.
Det ville imidlertid være en stor fejl ikke straks at åbne en anden vej, der ikke kræver, at forfatningstraktaten skal ændres. Alle de ting, jeg nævnte i indledningen, alle de forslag, jeg stillede, kræver imidlertid ikke, at forfatningstraktaten skal ændres. En anden stor fordel er, at Frankrig og Nederlandene allerede er med i euroområdet. Det er ikke nødvendigt at etablere en stor debat for at finde ud af, om de ønsker at deltage eller ej.
Det andet aspekt, jeg vil understrege vedrørende samarbejde inden for euroområdet, er, at det er et åbent samarbejde. Det er ikke en lukket klub, det er en realitet, der eksisterer, og som vil vokse med Sloveniens optagelse senest den 1. januar 2007. Jeg ved ikke, om Økofin-Rådet har afsluttet sin undersøgelse af de andre lande på grundlag af udtalelsen fra Kommissionen og Den Europæiske Centralbank, men disse lande bliver ikke desto mindre optaget, måske ikke i 2007, men så bliver det den 1. januar 2008. Det er derfor sikkert, at Eurogruppen vil fortsætte med at vokse.
Hvorfor ikke gå videre med det i virkeligheden? Fordi hvis borgerne sagde nej ved folkeafstemningen i Frankrig, skyldes det, at der ikke er nogen socioøkonomisk konvergens, og at der ikke er nogen måde at svare på deres forventninger på socialt niveau. Derfor skal vi følge de to veje, og hvis det er rigtigt, at det ville være en fejl at opgive ratifikationen af forfatningstraktaten, ville det være en anden alvorlig fejltagelse straks at slå ind på den anden vej, nemlig den sociale og økonomiske styring, som alle ønsker. Det er måske den vigtigste konklusion, man kan drage af folkeafstemningen i Frankrig og bestemt også i Nederlandene.
Som en eller anden sagde, og jeg tror, at det var min forgænger, Jean-Luc Dehaene: Jeg slår ikke til lyd for udvidelse og ikke gøre alt det andet, jeg slår til lyd for at gøre begge dele samtidig. Hvis det skal være muligt at gøre begge dele samtidig, skal man imidlertid have mod til igen i år eller senest næste år at indføre social og økonomisk styring i EU. Ellers kommer vi endnu en gang år efter år til at skændes, tale i det uendelige om forfatningstraktaten og følgelig miste endnu mere af EU-borgernes støtte.
Formanden.
   - Mange tak, hr. premierminister. Det har bestemt været en interessant forhandling. Vi takker Dem mange gange for, at De bruger al Deres tid og intellekt til forhandlingen om Europas fremtid.
Pedro Guerreiro (GUE/NGL ).
   - Europa-Parlamentets ledende kræfter viderefører deres "narrekorstog" og forsvarer krampagtigt det, der urigtigt betegnes en europæisk forfatning, hvis formål er at styrke føderalisme, neoliberalisme og militarisme i EU.
Selv om alting taler imod, bliver disse kræfter og de interesser, som de repræsenterer - og det er ikke nogen tilfældighed, at formanden for de store europæiske arbejdsgiveres sammenslutning, UNICE, har indfundet sig i Europa-Parlamentet for over for nogle medlemmer at bekræfte sin støtte til den såkaldte forfatning - ved med at anskue det som et problem om form og ikke om indhold, som et kommunikations- og fortolkningsproblem, og ikke som et politisk problem, altså hvilken politik EU skal føre. Dermed lukker de øjnene for realiteterne.
Den beslutning, som de foreslår vedtaget på Parlamentets næste møde, er afslørende for deres virkelige hensigter. I foragt for det franske og det hollandske folks suverænt udtrykte vilje og for andre, som man har undgået skulle sige det samme, forsøger Parlamentets ledende kræfter at gennemtvinge en forfatningsaftale og deres støtte til den europæiske forfatning ved at afvise ændringer og presse på for ratificeringer i de lande, der har forkastet traktaten - og ved at stille fællesskabsmidler til rådighed - frem til valget til Europa-Parlamentet i juni 2009.
Det er kort sagt helt uacceptabelt. 
Magda Kósáné Kovács (PSE ).
   - EU har en klar idé om dets drift, indtil antallet af medlemmer når op på 27. Det forventes at ske den 1. januar 2007. Det er nu blevet bydende nødvendigt, at vi finder svar på spørgsmålene vedrørende et samlet Europa, den eksisterende samlede vilje til udvikling samt forfatningen.
Hvad så, Europa? Skal vi opfylde visionen om en føderal europæisk stat, som Jacques Delors slog til lyd for, eller skal vi have en løsere alliance af stater? Spørgsmålene og deres svar, som vi endnu ikke er nået frem til, kan ikke forhindre, at der skal tages hensyn til det afgørende flertals ønsker i EU's beslutningsproces. Vi kan ikke tillade, at udviklingen hindres af en enkelt stat! Det er imidlertid nødvendigt med en fornyelse af EU's institutionelle system og beslutningssystem, fordi EU ikke kan udvikles yderligere, hvis ikke det ændrer sin funktionsmåde.
Uden en lovgivning af høj standard, en mere effektiv beslutningsmekanisme og en stærkere rolle til Parlamentet risikerer EU ikke blot at miste sin effektivitet men også sin evne til at fungere. Det faktum, at EU er kørt fast i sine nuværende retlige rammer, styrker selve grunden til, at borgerne i to lande stemte imod forfatningen.
EU er ikke kun et økonomisk projekt, men også et overstatsligt institutionelt system, der også tjener solidariteten og beskyttelsen af sociale værdier. Der er mange, der er kede af, at der ikke lægges større vægt herpå. Vi skal gøre det klart for dem, at gennemførelsen heraf delvist afhænger af forfatningens skæbne og af EU's effektivitet. Derfor skal EU-lovgivningen bringes tættere på befolkningen.
Vi skal have en samlet og positiv front over for borgerne, fordi opfyldelsen af vores mål kræver en samlet politisk vilje og ikke kun ord! 

Formanden.
   - Næste punkt på dagsordenen er redegørelser fra Rådet og Kommissionen om situationen for fangerne i Guantánamo. 
Ursula Plassnik,
   Fru formand, mine damer og herrer! Rådets holdning var og er fortsat entydig. Kampen mod terror skal i hele verden føres under overholdelse af alle internationale menneskerettighedsstandarder og humanitære standarder. Der må ikke findes lovløse områder, det er vi enige om.
I Rådet er vi enige om, at Guantánamo fortsat giver anledning til alvorlig bekymring. Vi går ind for en effektiv bekæmpelse af terror med anvendelse af alle til rådighed stående lovlige midler. Terror er en trussel mod vores værdisystem, som bygger på retsstaten. Vi skal imidlertid også sikre os, at vi i vores kamp mod terror ikke skader vores demokratiske og retsstatslige procedurer og institutioner eller sætter spørgsmålstegn ved dem. Ingen må stå i et lovløst område, menneskerettighedsstandarder og humanitære standarder skal også overholdes i kampen mod terror.
Fra EU's side har vi ved mange lejligheder taget spørgmålet om Guantánamo op over for USA's regering. Denne dialog med USA vil blive fortsat. De juridiske rådgivere for USA's og EU's udenrigministerier drøfter forbedrede metoder til at beskytte menneskerettighederne i kampen mod terror. Den fælles søgen efter forbedringer i beskyttelsen af menneskerettighederne er vigtig. Vi må også spørge, om retsgrundlaget er uden mangler, eller om der er behov for handling og i givet fald hvor.
For et land som USA, som bekender sig til frihed, retsstatsprincipper og korrekt rettergang, er Guantánamo en abnormitet. USA's regeringer bør derfor efter vores mening træffe foranstaltninger til at lukke lejren så hurtigt som muligt.
Jeg vil gerne tilføje, at de seneste meldinger om, at et betragteligt antal af Guantánamo-fangerne var under 18 år, da de blev taget til fange - børn i henhold til FN's børnekonvention - naturligvis er særligt bekymrende og må undersøges nøje. Allerede under det britiske formandskab opfordrede Rådet USA til at give repræsentanter for FN's såkaldte særlige procedurer, derunder den særlige rapportør om tortur, Manfred Nowak, uhindret adgang til Guantánamo.
Desværre kunne FN-repræsentanterne ikke få lov at besøge Guantánamo under de sædvanlige betingelser for . Det vil sige, at de ikke fik garanti for at kunne tale med fanger uden opsyn. Denne linje fulgte USA i øvrigt også under besøget af medlemmer fra Europa-Parlamentet den 22. maj. Vi insisterer fortsat på, at FN's særlige rapportører skal have adgang, som netop nævnt.
Det er imidlertid også særlig vigtigt for Rådet at bevare og styrke sammenhængen i det euro-atlantiske fællesskab inden for terrorbekæmpelse. Det euro-atlantiske fællesskab er et af de mest succesrige partnerskaber i verdenshistorien. Dette værdifællesskab skal vise sin levedygtighed, netop også over for den internationale terrorismes udfordring. Derfor har det også været vigtigt for det østrigske formandskab og Rådet generelt at sætte gang i dialogen med folkeretseksperter, at gøre diskussionen saglig og arbejde for fælles holdninger, som svarer til vores værdisystem. Vi skal være bevidst om, at USA efter de forbryderiske terrorangreb i september 2001 så sig tvunget til at reagere på de nye udfordringer fra den globale terrorisme under usædvanlige betingelser. Mange af de skridt, der blev taget i den forbindelse, er af os europæere blevet vurderet kritisk eller som uforenelige med vores fælles værdisystem. Sidenhen har man kunnet konstatere en ændret holdning i USA, og der er indført en række forbedringer i forhold til den oprindelige tilstand. Efter vores opfattelse bør den konstruktive og målorienterede dialog med USA bidrage til fremover at forankre kampen mod terror endnu stærkere i den retsstatslige ramme.
Benita Ferrero-Waldner,
   Fru formand! Jeg har med stor interesse fulgt Parlamentets delegationsbesøg til Guantánamo og forslaget til beslutning, som vi har fået forelagt i dag.
Den globale kamp mod terrorisme af et hidtil ukendt omfang har skabt nye udfordringer med hensyn til beskyttelsen af menneskerettigheder. Kommissionen understreger til stadighed, at staterne skal sikre, at menneskerettighederne overholdes fuldt ud i kampen mod terrorisme, og det er dette, sagen drejer sig om i denne situation.
En række medlemsstater har over for den amerikanske regering udtrykt bekymring over Guantánamobugten. Kommissionen har ikke selv beføjelser til at gribe ind på vegne af fangerne. Vi følger imidlertid udviklingen tæt, og vi har noteret os, at præsident Bush for nylig har erklæret, at han ønsker at nedlægge Guantánamo. Forhåbentlig vil den amerikanske regering vælge denne løsning.
Kommissionen understreger, at alle terrorbekæmpende foranstaltninger skal være i overensstemmelse med international humanitær folkeret og international menneskerettighedslovgivning. Vi tror fuldt og fast på, at Genève-konventionen gælder for alle fanget i kamp. Kommissionen mener også, at bestemmelserne i den internationale konvention om borgerlige og politiske rettigheder og FN-konventionen mod tortur gælder for Guantánamobugten. Vi glæder os i denne forbindelse over, at USA agter at vedtage et nyt feltreglement for efterretningsforhør, der forhåbentlig vil sikre, at forhørsteknikkerne er i fuld overensstemmelse med det internationale forbud mod tortur eller grusom, umenneskelig eller nedværdigende behandling.
Vi mener desuden, at alle tilbageholdte personer må have status i henhold til international ret, og at de har ret til ikke at blive tilbageholdt vilkårligt. Tilbageholdte personer skal derudover have adgang til en retfærdig rettergang. Kommissionen ønsker også at understrege, at ingen bør isolationsfængsles, og at Den Internationale Røde Kors Komité altid skal have adgang til tilbageholdte personer, uanset hvor de befinder sig. Endelig har vi gentagne gange understreget over for USA, at vi er imod dødsstraf i enhver situation.
EU har også udtrykt sin klare støtte til FN's særlige rapportører, der har anmodet om tilladelse til at besøge Guantánamobugten med henblik på at tale med tilbageholdte fanger under fire øjne. EU har også gentagne gange rejst spørgsmålet over for USA og vil også gøre dette fremover.
Det er afgørende, at det internationale samfund søger at sikre fuld overholdelse af folkeretten, herunder menneskerettigheder og humanitære standarder, i forhold til påståede Taleban- og al-Qaeda-medlemmer i Guantánamo og andre steder. Der kan kun ske reelle fremskridt, hvis vi sikrer, at disse værdier overholdes af alle parter. 
Simon Coveney,
   Fru formand! Det glæder mig, at vi har lejlighed til at drøfte fængselslejren i Guantánamobugten med Rådet og Kommissionen. Guantánamo er i offentlig henseende blevet et åbent sår for mange mennesker, der forbinder Guantánamo med alle de negative aspekter af den såkaldte kamp mod terrorisme.
Det er nødvendigt at bekæmpe terrorismen og minimere terrortruslen, men det er ikke nemt, og der er blevet gjort, og gøres fortsat, fejltagelser. Det er bekymrende, at vi i forbindelse med kampen mod terrorisme er ved at tabe slaget om at vinde offentlig støtte, navnlig blandt den store befolkningsgruppe i den arabiske verden. Følgelig mener mange moderate muslimer, at nogle af de foranstaltninger, der træffes i kampen mod terrorisme, forværrer situationen og giver næring til fundamentalistiske holdninger, uden at de løser problemet effektivt. Guantánamo tilhører denne kategori.
Jeg har krævet og underskrevet et fælles beslutningsforslag i henhold til hasteproceduren, der blev godkendt af alle grupper i februar 2005, med krav om lukning af fængselslejren i Guantánamobugten Det var et kort, klart og afbalanceret beslutningsforslag, der grundlæggende indeholdt tre stærke budskaber. For det første blev der stillet krav om lukning af fængselslejren og om retfærdig rettergang for alle tilbageholdte fanger i overensstemmelse med folkeretten og internationale standarder. For det andet fordømtes brugen af tortur og dårlig behandling, og nødvendigheden af at overholde folkeretten i alle tilbageholdelsescentre blev understreget. For det tredje blev det understreget, at nutidens terrorisme fortsat udgør en trussel mod de basale menneskerettigheder og vores befolkninger.
En delegation af parlamentsmedlemmer fra forskellige grupper besøgte for nylig fangelejren Guantánamobugten. I forbindelse med vores fælles beslutningsforslag mener jeg, at de parlamentsmedlemmer, der netop er vendt hjem fra Guantánamo, bør have lejlighed til at bidrage til dette forslag med henblik på at forbedre forslagets nøjagtighed, effektivitet og troværdighed. Jeg håber således, at andre grupper vil støtte mit forslag i morgen på vegne af PPE-DE-Gruppen om at udsætte afstemningen om beslutningsforslaget til den næste samling i Strasbourg i juni.
Hvis forslaget udsættes to uger, vil dette give os mulighed for at forelægge et beslutningsforslag med krav om og begrundelse for lukningen af Guantánamobugten i en form, der kan støttes af alle de største grupper. Dette vil være et mere troværdigt udspil her forud for topmødet mellem EU og USA sidst i juni. 
Elena Valenciano Martínez-Orozco,
   Fru formand! Det er ikke første gang, vi kommer med en udtalelse om Guantánamo. Forhåbentlig er det sidste gang, vi er nødt til at gøre det.
Min gruppe er enig i de anmodninger, der er indeholdt i konklusionerne i den rapport fra De Forenede Nationers Komité mod Tortur, der blev offentliggjort den 19. maj.
Vi opfordrer USA's regering til at ophøre med at tilbageholde folk på hemmelige centre enten på landets eget territorium eller på territorier, der er under dets jurisdiktion eller under dets -kontrol.
Vi opfordrer den amerikanske regering til at erkende, at tilbageholdelsen af folk under sådanne forhold er tortur eller menneskerettighedskrænkende, hvilket er forbudt i henhold til de konventioner, vi har underskrevet.
Endelig vil vi endnu en gang opfordre Bush-regeringen til at lukke Guantánamo-tilbageholdelsescentret og give de indsatte en retfærdig rettergang eller straks løslade dem og sørge for, at de ikke sendes til et land, hvor de kan udsættes for tortur, sådan som det åbenbart er sket i nogle tilfælde.
Nu er det Rådets og Kommissionens tur. Fru kommissær, EU skal overholde sine retningslinjer for bekæmpelse af terror og dødsstraf. De har en pligt til at tage sagen op med USA og bede dem om at lukke Guantánamo-fængslet.
Det transatlantiske topmøde, der skal afholdes i Wien, vil være en mulighed for at lægge pres på de amerikanske myndigheder. Vi socialister ønsker at få Guantánamo på dagsordenen for mødet i Wien.
Endvidere skal Europa give klart udtryk for sin holdning: I Europa kan folk ikke tilbageholdes uden en sigtelse, ligesom folk heller ikke kan flyttes i strid med loven eller udsættes for tortur. Det vil vi ikke være med til. Europa-Parlamentet vil ikke være med til det. 
Elizabeth Lynne,
   Fru formand! Jeg glæder mig over Rådets og Kommissionens redegørelser. Rådet må imidlertid nu for alvor lægge pres på den amerikanske regering under topmødet mellem EU og USA i næste måned for at få den til at lukke Guantánamobugten én gang for alle. Regeringen må enten løslade fangerne, hvis der ikke foreligger nogen beviser imod dem, eller retsforfølge dem i henhold til folkeretten. Alt andet vil være en parodi på retfærdigheden.
Hvor mange yderligere rapporter om grove krænkelser af menneskerettighederne skal vi læse? Det understreges på ny i den seneste rapport fra Kommissionen mod tortur, at torturteknikker, som enhver anstændig person bør finde afskyelige, stadig anvendes. Disse påstande blev fremsat af en af mine vælgere, Moazzam Begg, der blev løsladt sidste år, og lignende påstande er fremsat i en række rapporter. Som De helt rigtigt anførte, har vi også brug for at vide, om en række børn er blevet tilbageholdt i lejren, som det er blevet påstået for nylig.
Rådet må stå fast og ikke redde den amerikanske regering ud af kniben. Med hensyn til hr. Coveneys forslag vil jeg på min gruppes vegne fremføre, at vi ikke ønsker, at beslutningen udsættes. 
Kathalijne Maria Buitenweg,
   Fru formand! Selv om Rådet er imod Guantánamo, har det også lagt mærke til visse forbedringer. Kommissionen har måske nok nogle sunde principper, som jeg kan tilslutte mig, men den mener virkelig, at vi kan tage præsident Bush på ordet, når han siger, at USA agter at lukke Guantánamo. De synes begge at overse det faktum, at der er en frisk udvikling undervejs, nemlig behovet for at få bygget nye fængsler - herunder også i Guantánamo, som hr. Brok besøgte, og som han derfor kan udtale sig yderligere om - men det slår mig, at det er en udvikling, vi skal reagere på. Hvad agter De at gøre ved det? Vil De kun indgå i en frisk dialog med USA, eller vil De for en gangs skyld stille krav i en tid, hvor USA ønsker noget fra os som f.eks. passagerdata? Vil De stille reelle krav?
Vi kan også tilbyde USA hjælp - f.eks. på vegne af de folk, der nu er indespærret, og som ikke vil blive stillet for en domstol. Selv de amerikanske myndigheder har indrømmet, at nogle af de indespærrede er uskyldige. Hvad agter vi at gøre ved det nu? Selv om EU naturligvis ikke er ansvarlig for Guantánamo, kunne det tilbyde disse mennesker en løsning af ren og skær medmenneskelighed. Jeg vil gerne nævne eksemplet med uigurerne, hvoraf nogle blev tilbageholdt, og som selv hr. Bush indrømmede var uskyldige. Men de kunne ikke blive i USA, og de kunne heller ikke vende tilbage til Kina, hvor de ville blive udsat for tortur. Hvad skulle der ske med disse folk? EU tilbød ikke at hjælpe ved den lejlighed. Nu befinder de sig i Albanien, og de vil sandsynligvis fortsat blive udleveret til Kina. Det fører til spørgsmålet om, hvorvidt denne øvelse har været særlig nyttig for dem. Hvad er De villig til at gøre for en stor gruppe af mennesker, der fortsat tilbageholdes i Guantánamo, og som åbenbart ikke kan stilles for en domstol, fordi der ikke er beviser på, at de er skyldige? Kan EU ikke tilbyde at hjælpe disse mennesker og måske give dem asyl?
Endelig er det meget let at fokusere på Guantánamo, der er et velorganiseret sted med et begrænset antal fængslede, men at folk ikke har nogen rettigheder er naturligvis også et udbredt fænomen i resten af verden, for fanger transporteres i stigende grad - også til andre dele af Europa, sådan som det blev sagt for et øjeblik siden - og jeg håber, at regeringerne er villige til at overveje, hvad deres egen omend passive rolle har været. 
Giusto Catania,
   Fru formand! Europa-Parlamentet har krævet Guantánamo-interneringscentret lukket ved adskillige lejligheder, og det gør vi fortsat i dag. Menneskerettighederne krænkes, tortur er på dagsordenen, og for nylig opdagede vi tilmed, at 60 børn er ulovligt tilbageholdt i Guantánamo.
Guantánamo er et sted hinsides lovgivningen, hvor terrorister eller terrormistænkte tilbageholdes og dermed holdes uden for de normale retslige instansers rækkevidde. Guantánamo er symbolet på barbariets sejr over retsstatsprincipperne, men jeg må fortælle fru Plassnik, at Guantánamo desværre ikke er enestående. Det er blot toppen af isbjerget, fordi man på det seneste har bekæmpet terrorismen med de samme barbariske metoder, som terrorismen anvender, og det fører til vores nederlag. Hvis vi tænker på, hvordan krigen giver næring til den internationale terrorisme, så har vi et klart billede af, hvad der sker i øjeblikket.
Terrorangreb er det tydeligste tegn på skiftet fra retsstatsprincipperne til junglens lov. Derfor skal vi atter forsvare de demokratiske regler. Vi skal forsvare politikkens forrang og opretholde retsstatsprincipperne. I stedet har man besluttet at kæmpe på fjendens hjemmebane og konkurrere om at fornægte menneskerettighederne ved at bruge militær kraft til at kontrollere civilbefolkningen, ved at negere demokratiets kardinalprincipper, og ved at prioritere sikkerhed frem for alt andet.
Billederne fra Guantánamo og Abu Ghraib-fængslet er billeder på terrorismens sejr og kultur over retsstatsprincipperne. De er et klart tegn på et nederlag for dem, der erklærer, at de ønsker at bekæmpe terrorismen, ikke mindst fordi de billeder, der vises på fjernsynsskærme overalt i verden, er livsgrundlaget for den ekstreme fundamentalisme på samme måde som de hemmelige fængsler eller CIA-agenternes kidnapninger på europæisk grund.
Vi må ikke være medskyldige i eller tilfældige observatører af et sådant barbari. Afslutningsvis vil jeg sige, at tanken om at bruge alle tilgængelige midler til terrorbekæmpelse er en fejl. Der findes kun én måde at bekæmpe terrorisme på, og det er ved at værne om retsstatsprincipperne.
Gerard Batten,
   Fru formand! USA blev for første gang ramt af et alvorligt terrorangreb den 11. september. Den amerikanske reaktion blev benævnt "krig mod terrorisme" - et meget tvivlsomt militærudtryk.
Gennem årtier blev Storbritannien udsat for tilbagevendende irske terrorangreb. Disse terrorister blev i udstrakt grad finansieret af amerikanske statsborgere. Den amerikanske regering medvirkede til at tvinge den britiske regering til at kapitulere over for denne terrorkampagne.
Nu da USA's sikkerhed er i fare, gælder der andre dobbeltstandarder. Den amerikanske regering mener således, at den har ret til at ignorere Genève-konventionen og alle civiliserede standarder og kidnappe, tilbageholde, misbruge og torturere terrormistænkte. Nogle af de mistænkte er britiske statsborgere. De er måske helt uskyldige, eller måske er de skyldige. Hvem ved? Der foreligger ingen beviser, og der gennemføres ikke nogen retssager. Hvis der er tale om egentlige terrorister, bør de stilles for retten og ikke vansmægte i en fangelejr, som amerikanerne ikke engang tør placere i deres eget land. 
Elmar Brok (PPE-DE ).
   - Fru formand, fru formand for Rådet, fru kommissær! Allerførst må vi sige, at terror er en menneskeforagtende ting, og USA er blevet ramt frygteligt af terroren. Det bør være overskriften for al vores kritik. Vi må indse, at det er en terror mod vores værdier og vores retsorden, og at de kan være truet. Men på den anden side må afværgelsen af terrorismen ikke skade vores egne værdier, for så har terrorismen vundet. Derfor har der været en bred international diskussion, som også har ført til ændringer.
Efter mit besøg er jeg overbevist om, at den situation og de billeder, som vi kender fra 2001 og 2002, ikke længere findes. Jeg tror heller ikke, at der finder direkte fysisk tortur sted, som det angiveligt skal have været tilfældet, selv om jeg naturligvis ikke har noget bevis for det. Blandt andre senator McCain viser også med sine initiativer, at der inden for USA finder store anstrengelser sted og en debat mod tortur og lignende ting. Der er altså ikke tale om en typisk europæisk holdning over for USA, men om en diskussion, som vi fører i alle vores samfund.
På den anden side - og her er jeg enig med kommissæren og formanden for Rådet - så skal den internationale humanitære lovgivning og menneskerettighederne overholdes. Risikoen for vores værdisystem er nemlig, at nogen kan få tilbagefald efter sin løsladelse. Men hvis vi opgiver vores værdisystem, opgiver vi vores frihed. er et af vores civilisations principper. I den situation, vi befinder os i, er risikoen meget mindre, hvis man beholder folk, end hvis der bliver fundet stadig nye selvmordsterrorister, fordi det fører til mobilisering på den anden side. Ud fra en risikovurdering ville det nok ikke være den rigtige vej.
Selv om en fange bliver frikendt, beholder man ham i fængslet. Hvis man siger, at han har sagt 20 %, resten har han ikke sagt endnu, beholder man ham. Hvis der bliver bygget et nyt fængsel af beton uden vinduer, så har vi et problem! Selv om dette ikke er en krig i klassisk forstand, så må vi forsøge via Den Internationale Domstol og andre internationale metoder at finde nye måder at håndtere dette spørgsmål på. Jeg tror, det er for stor en opgave for nationalstaterne. 
Sarah Ludford (ALDE ).
   - Fru formand! Som medlem af Europa-Parlamentet og repræsentant for ca. 12 tidligere eller nuværende Guantánamo-fanger fra min valgkreds, glæder jeg mig over, at EU's udenrigsministre langt om længe gør spæde tiltag til at protestere mod Guantánamobugten.
Følgende fremgik af en avisartikel om den enighed, som ministrene nåede frem til i sidste weekend, om at anmode USA om at lukke Guantánamo: "Ministrene blev enige om, at Europa ikke længere kan ignorere den meget omfattende internationale kritik af lejren." Det er ikke ligefrem at være fremme i skoene, når det tager fire et halvt år blot at fremsætte en uformel anmodning. Så vidt jeg forstår, er der stadig ikke nogen formel erklæring, ingen fælles holdning, ingen fælles aktion. Vi er imidlertid glade for, at udenrigsministrene endelig har taget hensyn til den internationale holdning. Jeg glæder mig over, at Rådets formand i dag offentligt har erklæret, at lejren skal lukkes.
De udtalelser, der er blevet fremsat i dag, burde have været fremsat i løbet af de sidste fire år. Det er mest hensigtsmæssigt, hvis EU-medlemsstaterne indleder en konstruktiv, målrettet dialog med USA - som fru Plassnik opfordrede til, og som jeg også mener, vi har brug for - ved at hjælpe Parlamentet med at afdække sandheden om de ekstraordinære udleveringer og EU's medvirken hertil. Jeg håber, at De i Deres svar, hr. rådsformand, vil indvillige i at hjælpe os med at afdække denne sandhed.
Vi bør sammen med amerikanerne sætte os som mål at sikre en fuld overholdelse af folkeretten i stedet for en svækkelse af denne ret. 
Raül Romeva i Rueda (Verts/ALE ).
   - Fru formand! Da vi diskuterede og vedtog den uopsættelige beslutning om Guantánamo for nogle få måneder siden, markerede det et vendepunkt i debatten, og vi fordømte en praksis, som indtil da var blevet fuldstændigt fornægtet eller simpelthen ignoreret af de europæiske magthaverne.
Kampen mod terrorismen - dette er blevet sagt, jeg er enig i det, og jeg tror, at de fleste af os har samme holdning - kan ikke være en undskyldning for at tillade tortur, kidnapning eller mord, der i øjeblikket finder sted ikke kun i Guantánamo, men i mange andre dele af verden.
Vi skal derfor fortsat lægge størst muligt pres på amerikanerne for at overtale dem til på den ene side at lukke Guantánamo og på den anden side at sikre, at de næsten 500 tilbageholdte personer har de retlige garantier, de kræver. Vi må derfor endnu en gang pointere - sådan som hr. Valenciano Martínez-Orozco også har sagt - at fangerne ikke må frigives, hvis man er vidende om, at de bliver sendt til lande, hvor de kan blive udsat for tortur. I mange tilfælde kan de ikke engang vende tilbage til deres opholdslande, fordi deres opholdstilladelser er blevet inddraget.
Jeg mener derfor, at vi skal minde Rådet om, at disse foranstaltninger skal tages alvorligt, og at det er nødvendigt med en proaktiv tilgang for at sikre, at disse folk - og det vil jeg insistere på - ikke kun får en retfærdig rettergang, men også de menneskelige og retlige garantier, de fortjener. 
Maria da Assunção Esteves (PPE-DE ).
   - Fru formand! Europas højeste mål er at forsvare folkeretten og det humanitetsprincip, som den hviler på. Også derfor må og skal det europæiske projekt lykkes. Bekæmpelse af terror må ikke svække de individuelle garantier, der er demokratiets og retsstatens moralske grundlag. Demokratiets største fare er netop at miste sin moralske overlegenhed, og det er dér, hvor det er mest alvorligt at vige for terrorismen. Derfor må sikkerhedsgarantierne være i overensstemmelse med menneskerettighedernes grundlæggende værdier og tage udgangspunkt heri. En sikkerhedscentreret politik nedbryder skridt for skridt de politiske demokratiers oplysningsgrundlag og deres muligheder for at virkeliggøre den menneskelige værdighed. Bekæmpelse af terror foregår ikke kun med strafferetlige redskaber. Det sker snarere ved at skabe en mere afbalanceret verdensorden og gennem et ambitiøst program for global retfærdighed.
Europa er følgelig USA's bedste partner, hvis vi skal skabe en orden, der kan sikre folkerettens principper og civilisationens centrale værdier. Her er der behov for en helt åbenhjertig dialog, ligesom EU's medlemsstater også må tage del i Europarådets overvejelser om at ændre Genève-konventioner. Terrormistænkte har ikke - og bør heller ikke have - juridisk status i disse konventioner.
Guantánamo definerer ikke grænserne for retfærd og politik, men at definere grænserne for retfærd og politik er et grundlæggende krav efter retfærdighedens principper. Det er demokratiets største sejr over terrorismen. Med Simone de Beauvoirs ord må vi ikke lade vores bødlers dårlige vaner smitte af på os.
Cem Özdemir (Verts/ALE ).
   - Fru formand, fru formand for Rådet, fru næstformand i Kommissionen! Guantánamo er blevet et symbol for nægtelse af menneskerettigheder og retstatsmetoder. Vi europæere kan sagtens kritisere det, men vi bør ikke kun være optaget af at kritisere tilstandene på stedet, som er uforenelige med menneskerettigheder og retssamfundet, vi bør også spøge os selv, hvor vores ansvar ligger, og hvor vi kan bidrage til en løsning.
End ikke mennesker, som amerikanerne har erklæret uskyldige, kan vende tilbage til deres hjemland. Også USA udelukker med rette, at disse mennesker sendes tilbage til lande, hvor de risikerer at blive udsat for tortur eller forfølgelse. Vi må i fællesskab besvare spørgsmålet om, hvad der i stedet skal ske med disse mennesker. Skæbnen for menneskene på Guantánamo angår os alle og bør interessere os alle.
Når alt kommer til alt - og det bør man også understrege på denne dag - har også europæiske regeringer deltaget i udlevering og til dels sågar i afhøringen af indsatte på Guantánamo. Det gælder eksempelvis også for Murat Kurnaz' tilfælde. Hvis vi mener vores krav om endelig lukning af Guantánamo seriøst, må vi lade ordene følge af gerninger. 
Ursula Plassnik,
   Fru formand! Fra Rådets side vil vi fortsat følge og behandle spørgsmålet om Guantánamo opmærksomt og ansvarsbevidst. Dette spørgsmål ligger nemlig på skæringspunktet for flere af EU's politiske prioriteter, på den ene side spørgsmålet om menneskerettighedernes og den humanitære folkerets universelle gyldighed samt kampen mod terrorismens svøbe på basis af retsstatens principper, men på den anden side også spørgsmålet om et godt transatlantisk forhold, som også er berørt af det. Det er en selvfølge, at vi udformer dette forhold i fuld åbenhed og med en målorienteret diskussion af omstridte emner.
Vi vil utvivlsomt fortsætte den politik, som vi har ført under det østrigske formandskab og også før det - jeg nævnte nogle centrale punkter i indledningen. Vi vil også tage disse spørgsmål op på det forestående topmøde den 22. juni.
Til slut vil jeg gerne påpege, at vi fra formandskabets side ved alle undersøgelser om mistanke om illegale overflyvninger og hemmelige fængsler har talt for, at der skal finde et indgående samarbejde sted med undersøgelsesorganerne. Vi håber, at disse undersøgelser kan afsluttes så hurtigt som muligt. 
Benita Ferrero-Waldner,
   Fru formand, hr. formand for Rådet! Vi er alle meget bekymret over menneskerettighedsspørgsmålet, da menneskerettigheder er et universelt princip, der gælder overalt i verden. Jeg er i hovedtræk enig i alle de centrale aspekter, der har været nævnt under forhandlingen. På den ene side er terrorhandlinger en klar overtrædelse af basale rettigheder, og på den anden side skal alle terrorbekæmpende foranstaltninger være i overensstemmelse med international humanitær folkeret og international menneskerettighedslovgivning. Alle tilbageholdte fanger skal have adgang til en retfærdig rettergang, og der bør også være et strengt forbud med tortur og dårlig behandling under alle forhold. Vi mener derfor alle, at Guantánamo bør lukkes så hurtigt som muligt.
Det handler også om EU's troværdighed i den arabiske verden. Det skal imidlertid understreges, at vi ikke anvender dobbelte standarder. EU har en fælles holdning til dette spørgsmål. I sidste uge udtalte 25 medlemsstater sig meget klart, og vi har allerede ved mange lejligheder rejst spørgsmålet om Guantánamo over for den amerikanske regering. Som fru Plassnik anførte, vil dialogen fortsætte på grundlag af denne fælles holdning. Spørgsmålet vil helt sikkert blive rejst over for vores amerikanske partner under det kommende topmøde mellem USA og EU i forbindelse med det generelle spørgsmål om respekten for vores fælles værdier i bekæmpelsen af terrorisme. Begge parter har interesse i at finde frem til en hurtig og fælles løsning. 
Formanden.
   - Som afslutning på forhandlingen har jeg modtaget syv beslutningsforslag(1), jf. forretningsordenens artikel 103, stk. 2/ artikel 108, stk. 5.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted torsdag kl. 11.00. 
Formanden.
   - Næste punkt på dagsordenen er forhandling under ét om
- betænkning af Elmar Brok for Udenrigsudvalget om forbedring af forbindelserne mellem EU og USA inden for rammerne af en transatlantisk partnerskabsaftale (2005/2056(INI)) (A6-0173/2006) og
- betænkning af Erika Mann for Udvalget om International Handel om de transatlantiske økonomiske forbindelser mellem EU og USA (2005/2082(INI)) (A6-0131/2006). 
Elmar Brok (PPE-DE ),
   Fru formand, fru formand for Rådet, mine damer og herrer kommissærer! Jeg tror - også af de årsager, vi diskuterede før - at det transatlantiske forhold er af overordentlig stor betydning.
Det er et spørgsmål, som har med NATO's fungeren at gøre, som fortsat er uerstattelig for Europas kollektive sikkerhed. Der er modsætninger i de store økonomiske spørgsmål og handelsspørgsmål, men der er også overensstemmelser. Dette transatlantiske fællesskab er også et værdifællesskab, trods alle diskussioner om enkeltspørgsmål. Imidlertid er der endnu en vis divergens.
Jeg synes, det var bemærkelsesværdigt, at den russiske udenrigsminister Lavrov for 14 dage siden efter eget ønske var på besøg i Udenrigsudvalget og foreslog at udvide partnerskabs- og kooperationsaftalen med Rusland til næste år og etablere intensiverede institutionelle forbindelser mellem de russiske institutioner og EU's institutioner, inklusive parlamenterne.
EU har traktater med næsten alle i denne verden, ligesom USA har det. Der findes bare ingen traktater mellem USA og EU. Det vil få konsekvenser på et eller andet tidspunkt. Når jeg ser på forberedelserne til topmødet, som skrider frem med Rådets og Kommissionens gode bestræbelser, så vil det igen blive en diskussion om mange enkeltpunkter, som man bliver enige om eller ikke bliver enige om, men det store billede mangler, der mangler en ramme, det kan finde sted inden for. En ramme, som også vil sætte os i stand til at inddrage den amerikanske kongres. For hvis man kender den amerikanske politik inden for handel, økonomi og udenrigspolitik, så ved man, at det ikke er nok at tale med regeringen.
Derfor bør vi finde traktatsmæssige løsninger, som gør det muligt at udvide den transatlantiske erklæring til en transatlantisk partnerskabsaftale. En sådan aftale ville være en ramme - det kommer fru Mann nærmere ind på senere i forbindelse med den økonomiske politik - som ville betyde, at man hurtigere kunne nå til enighed i forbindelse med spændinger og interessemodsætninger. Det mener jeg er uhyre vigtigt af de grunde, jeg nævnte før.
NATO kan nemlig ikke længere bære alt dette alene, heller ikke i den offentlige bevidsthed, så der inden 2015 kan opstå et med inddragelse af alle de problemer, det indebærer, som har med socialpolitikken at gøre og med nødvendigheden af at sikre det multilaterale. En bilateral forbindelse må ikke ødelægge den multilaterale model som f.eks. WTO - bare så jeg ikke bliver misforstået.
Dette kan imidlertid få os til at nå frem til en for globalt og regionalt samarbejde på grundlag af fælles værdier, af fælles interesse i det og på fælles værdigrundlag.
Iran-spøgsmålet er sådan et spørgsmål, hvor vi kun kan opnå noget, hvis vi gør det i fællesskab, så vi på fredelig vis kan hindre nogen i at fremstille atombomber. Også i Mellemøsten, hvor fælles interesse og værdier hænger sammen, må vi finde frem til fredelige løsninger. Det kan vi kun inden for rammerne af denne dialog, som går ud over NATO-dialogen. , som i øjeblikket går noget trægt, kunne udvides til en . Det lyder nok som fantasteri og drømme i dag, men jeg mener, det er nødvendigt at opnå det på denne måde.
Hvis det skal bringes til at fungere, bør Europa-Parlamentet som første skridt oprette et i Washington, og omvendt, så man på denne måde kan blive gjort opmærksom på lovgivning i en tidlig fase. Europa-Parlamentets ordførere skal kunne tale med de relevante partnere i den amerikanske kongres for at fremme tingene. På den måde kan der opnås konsensus allerede i forberedelsesfasen, og man slipper for ærgrelse bagefter, som f.eks. konsekvensen af tidligere domme har ført med sig.
Jeg mener, at vi bør ytre os kritisk. USA har i forbindelse med Den Internationale Domstol, klimaændringerne, Irak-spørgmålet og andre emner indtaget en holdning, som vi må diskutere kritisk med den nuværende regering. Men denne kritik i enkeltsager, på enkelte punkter eller med en given regering må ikke være anledning til, at det transatlantiske skel bliver bredere. Derfor bør Rådet, Kommissionen og den amerikanske regering langt om længe finde styrken til at gå ud over de daglige forretninger og give dette partnerskab et bredere og dybere grundlag. 
Erika Mann (PSE ),
   Fru formand! Goddag til alle kollegerne og naturligvis til Kommissionen og Rådet! Jeg har som så ofte før den store fornøjelse at udarbejde betænkningen for Udvalget om International Handel, og jeg koncentrerer mig derfor mest om udenrigshandelen og de økonomiske emner.
Ligesom tidligere er jeg også enig med min kollega Elmar Brok. Vi har arbejdet sammen i mange år - som mange kolleger i Parlamentet - og vi har også altid fået stor støtte fra Parlamentet, hvilket jeg gerne vil takke varmt for.
Når vi ser på de økonomiske forbindelser og handelsforbindelserne, så indeholder min betænkning især én central idé. Kommissionen mener jo også, at vi skal tage udgangspunkt i realiteterne. Vi har allerede et transatlantisk marked. Det findes. Men ofte lægger vi slet ikke mærke til det. Vi taler altid om, hvad vi skal skabe, og så ser vi helt fokuseret på de handelsbarrierer, vi har, og disse handelsbarrierer optager også pressen hver dag, men de positive ting, vi har opnået, ser vi ofte slet ikke mere. Derfor er budskabet i denne betænkning: Lad os for en gangs skyld se på virkeligheden. Hvor meget handel fungerer der egentlig mellem EU og USA? Hvilke investeringer finder der sted? Og hvilket handelsvolumen findes der blandt de europæisk-amerikanske virksomheder? Og se, det tal er gigantisk. Det vil jeg slet ikke trætte Dem med nu, men det er gigantisk.
Antallet af arbejdspladser, som er afhængige af det, er virkelig ekstremt højt. Bare dem vi kender på begge sider - der er mange, mange flere, for mange data er slet ikke registreret - udgør 7 millioner. Et eksempel, som jeg altid nævner, er vores berømte flagskib Airbus på europæisk side eller Boeing på amerikansk side. Vi er altid så stolte og tror, at det er en rent europæisk eller en rent amerikansk virksomhed. Det er ikke tilfældet. De to virksomheders gensidige afhængighed udgør omkring 40 %. Det er et godt eksempel. Gå til MTU! Jeg har haft den fornøjelse at se det i min egen valgkreds. Her kan man f.eks. se, når flyene bliver repareret - båndene kører så at sige parallelt - så en Airbus, så en Boeing. Men det er kun et eksempel.
På grundlag af kendskabet til realiteten, på grundlag af den nye transatlantiske dagsorden fra 1995, på grundlag af den økonomiske dagsorden, som vi har haft siden 1998, og som er blevet bekræftet på alle topmøder, i alle Europa-Parlamentets beslutninger, i Kommissionens arbejdsprogram, i den lovgivningsdialog, som fandt sted for et par uger siden i Wien mellem vores kolleger fra Parlamentet og amerikanerne, bør vi derfor gå et skridt videre, kun et lille skridt, vi skal ikke vende op og ned på verden, men dog sige: Lad os nu langt om længe fjerne de barrierer, som er problematiske!
I forbindelse med disse barrierer handler det ikke, som mange tror - Attac har skabt lidt røre her - om en frihandelszone, det handler om at fjerne de tekniske barrierer, som vi har praktiseret det gennem mange år. Samtidig holder vi fast i vores standarder. Vi holder fast i vores forsigtighedsprincip. Vi holder fast i at opretholde det indre markeds regler.
EU's og medlemsstaternes suverænitet berøres ikke. Og det er heller ikke noget naivt forslag, fordi vi ved, at der naturligvis fortsat vil være handelsmæssige uoverensstemmelser. Det er normalt, det er naturligt. Det er de to største handelsblokke, der findes. Naturligvis vil interesserne støde sammen. Sådan skal det også være. Vi har jo også uoverensstemmelser i EU, uden at vi af den grund går i panik hver gang. Det er normalt. Nogle af dem kan vi løse inden for WTO's rammer, nogle kan vi ikke løse. Hamon-spørgsmålet har vi ikke kunnet løse i mange år, og så må vi betale for det.
På den amerikanske side er der også problemer. Amerikanerne har f.eks. vanskeligheder ved at anerkende upasteuriseret mælk, fordi de betragter det som et sundhedsproblem. Og deres forsigtighedsprincip? Nå godt, sådan er det. Det lever vi med! Men der er mange andre barrierer, som vi skal fjerne. Det beder jeg om i denne betænkning.
Der er et punkt, som jeg vil tale om om et øjeblik. Jeg vil gerne udtrykkeligt takke mine kolleger i udvalget, alle ordførerne, alle skyggeordførerne, Kommissionen, der som altid har samarbejdet fremragende med mig og alle kollegerne, men naturligvis også Rådet, ngo'erne, tænketankene, fagforeningerne, virksomhederne og alle dem, der har været involveret, samt min egen gruppe. Min egen gruppe har på visse steder - jeg henviser til Gruppen De Grønne - nogle problemer med hensyn til begrebet barrierefri, fordi det altid lyder, som om det var en frihandelszone. Derfor foreslår jeg delt afstemning i morgen. Jeg vil foreslå, at vi simpelthen tager disse begreber og de tal, der står i dem, ud. Det håber jeg, at jeg kan få Parlamentets støtte til. Så kan alle ånde lettet op, og vi har et fornuftigt grundlag. Jeg håber, at vi så også kan få støtte fra hele Parlamentet.
Fru formand, jeg ved, at De er nervøs. Alligevel har jeg lige to punkter mere, som jeg må nævne. Med hensyn til bioetanol vil jeg komme med en mundtlig tilføjelse. Jeg har glemt at anføre bioetanol og biodiesel. Derfor vil jeg i morgen sige: og diesel. Også her håber jeg på Deres støtte. Og det var sådan set det hele. Foreløbig hjertelig tak. 
Ursula Plassnik,
   Fru formand, mine damer og herrer! Der findes nok ingen anden partner i verden, som EU's forbindelser er så tætte og intensive til, som til USA. Derfor er et velfungerende, bæredygtigt net af forbindelser naturligvis også et vigtigt og centralt anliggende for ethvert formandskab.
I tilbageblik var 2005 generelt set præget af en positiv udvikling i relationerne. I en række spørgsmål har vi opnået anselige fremskridt, og vi fører en dialog, som ofte finder sted allerede forud for fastlæggelsen af politikken for at opnå en indbyrdes tilnærmelse af holdningerne.
Hvis vi f.eks. tager spørgsmålet om fremme af demokrati, kan vi sætte et meget tæt samarbejde omkring præsidentvalget i Belarus på plussiden. Op til valget udtalte vi os hele tiden i fællesskab for en fair og fri afvikling af valget. Vi opfordrede til at beskytte oppositionen, og vi afstemte vores strategier til støtte af demokratiske kræfter. Også efter valget - som ikke var fair og frit - afstemte vi vores aktioner med hensyn til indførelse af rejsebegrænsninger og målrettede finansielle sanktioner mod regeringsmedlemmer og andre ledende personligheder.
Med hensyn til fremme af demokratiet gælder noget lignende for Ukraine, hvor vi har et tæt samarbejde med USA om at styrke de demokratiske og markedsøkonomiske strukturer.
Et andet eksempel på et meget tæt og vellykket fortsat samarbejde er det vestlige Balkan. Her er vi enige om det nødvendige europæiske eller euro-atlantiske perspektiv for staterne på det vestlige Balkan. Vi afstemmer vores holdinger til statusdialogerne om Kosovo inden for rammerne af Kosovo-kontaktgruppen. Vi går ind for en fortsat international tilstedeværelse, og vi er overbevist om, at et tæt, ligeværdigt samarbejde mellem EU og NATO er helt nødvendigt på det sikkerhedspolitiske område.
Andre eksempler er f.eks. fredsprocessen i Mellemøsten, hvor vi løbende koordinerer vores holding inden for kvartetten meget tæt på grundlag af køreplanen - et spørgsmål, som er særligt vigtigt netop i betragtning af valget og de nye regeringer, både i Israel og hos palæstinenserne.
Jeg vil gerne komme med en kort bemærkning om Iran. I morgen finder der et møde sted i Wien på udenrigsministerniveau. Deltagerne er EU-3, Javier Solana, Kina, Rusland og USA. På dette møde skal der lægges sidste hånd på et tilbud til Iran, og dette tilbud skal gøre det muligt for Iran at anvende atomenergi udelukkende til fredelige formål. Samtidig skal der være absolut vished om, at Iran ikke anvender eller udvikler kerneenergi til noget andet formål.
I dag har vi med interesse hørt, at min amerikanske kollega Condoleezza Rice har talt om muligheden for - jeg citerer - "nye og positive forbindelser mellem USA og Iran." Det betragter vi som et vigtigt signal, og vi håber, at det vil lykkes os med amerikansk deltagelse at opbygge et nyt kooperativt forhold til Iran. Den direkte dialog mellem Washington og Teheran ville være af central betydning i denne forbindelse.
Stabilitet og sikkerhed, fred og velstand er også med hensyn til Irak, Afghanistan, Haiti, Sudan og Den Demokratiske Republik Congo de øverste fælles mål for det transatlantiske samarbejde. Med hensyn til retlige og indre anliggender er det under det østrigske formandskab lykkedes at involvere USA i gennemførelsen af den udenrigspolitiske strategi.
En række vigtige udfordringer, som opstår ved forskellige aspekter af generelle politiske spørgsmål, fortjener fortsat vores særlige opmærksomhed, f.eks. den humanitære folkeret, terrorbekæmpelse eller samarbejde om krisehåndtering. Der er spørgsmål, hvor vi er klart uenige, det skal ikke skjules, og det bliver også taget op i denne brede dialog.
Guantánamo - som vi netop har diskuteret - er et af disse punkter. Alligevel er det vigtigt at nævne i denne sammenhæng, at den dialog mellem folkeretseksperter, der er blevet indledt under vores formandskab, har til formål i fællesskab at nå frem til holdninger, som er i overensstemmelse med vores fælles værdigrundlag.
Et andet kontroversielt emne, som vi igen og igen sætter på dagsordenen for formelle møder mellem EU og USA, er -programmet eller Den Internationale Straffedomstol. I mange multilaterale spørgsmål er vi enige og arbejder side ved side, men Den Internationale Straffedomstol er et af de punkter, hvor der er forskellige opfattelser.
Vi er også kritiske over for USA's forsøg på at indgå aftaler i henhold til artikel 98 i Rom-statutten med tredjelande, for de modarbejder målet om at give Den Internationale Straffedomstols kompetence universel gyldighed.
Lad mig i denne forbindelse også nævne et positivt aspekt, nemlig at USA har tilladt forfølgelse af krigsforbrydelser i Sudan.
En vigtig komponent, som allerede er blevet nævnt, er de økonomiske forbindelser. I betragtning af det store omfang af de økonomiske forbindelser og den gensidige afhængighed skal en positiv videreudvikling af vores økonomiske forbindelser prioriteres højt. Vi er hinandens vigtigste handelspartnere.
To tredjedele af de direkte investeringer i EU kommer fra USA, og de gensidige investeringer beløber sig til 1.500 milliarder euro. Den gensidige handel udgør omkring en milliard euro pr. dag. I betragtning af vores fælles andel af verdensproduktionen har EU og USA et særligt ansvar på verdensplan. Derfor er det nødvendigt, at vi også samarbejder tæt om økonomiske spørgsmål og i fællesskab bestræber os på gradvist at fjerne handelsbarriererne. Jeg er sikker på, at Kommissionen vil komme nærmere ind på det.
Siden topmødet sidste år har vi opnået meget med hensyn til gennemførelsen af det fælles arbejdsprogram, f.eks. det første møde i , som bl.a. beskæftiger sig med at mindske eller fjerne handelshindringer, som f.eks. skyldes forskellige sikkerhedsbestemmelser for biler eller andre varer.
Desuden arbejder vi på en fælles strategi til beskyttelse af intellektuelle ejendomsrettigheder. Vi hilser også Europa-Parlamentets forslag og anbefalinger velkommen, som de kommer til udtryk i hr. Broks og fru Manns betænkninger. Betænkningerne viser os jo også meget tydeligt, at vi alle trækker på samme hammel. Det fremgår også tydeligt af disse betænkninger, at De lægger lige så stor vægt på at forbedre de transatlantiske forbindelser som Rådet og Kommissionen.
I denne forbindelse vil jeg også gerne nævne, at der for kort tid siden fandt et møde sted i Wien i den , som er en vigtig komponent i disse relationer. Til det konkrete spørgsmål om den transatlantiske partnerskabsaftale, som nævnes i denne betænkning, vil jeg sige, at vi ikke mener, at tiden er moden til dette. Formandskabet anbefaler derfor, at vi foreløbig bygger videre på det eksisterende konkrete samarbejde. Den nye transatlantiske dagsorden fra 1995 er fortsat den gældende og aktuelle ramme for vores relationer.
Fra USA's side har vi fået klare signaler om, at man er noget forbeholden over for en yderligere formalisering af forbindelserne. Derfor har vi foretrukket at koncentrere os om indhold og konkrete resultater og arbejder nu for en bedre udnyttelse af de hidtidige strukturer.
De regelmæssige formelle møder på højt embedsmandsniveau suppleres af talrige andre kontakter og aftaler inden for alle områder af fælles interesse. De har ført til, at den politiske dialog er blevet mere strategisk og samtidig mere substantiel. På mange områder, som nævnes i Europa-Parlamentets betænkninger, har vi allerede et tæt samarbejde. Der findes altså et .
Rådet og Kommissionen er i øjeblikket ved at forberede det næste topmøde i Wien i juni 2006. Vores mål for topmødet er at opretholde den seneste dynamik i de transatlantiske forbindelser. Vi vil imidlertid også give nye impulser til det videre samarbejde frem til det næste topmøde, og i denne forbindelse er det vigtigt for os at formidle intensiteten, vigtigheden og nytten af det transatlantiske partnerskab bedre til europæerne. Derfor har vi besluttet at koncentrere os om en topmødeerklæring, som er så præcis, fremtidsorienteret og indholdsmæssigt klar som muligt, og supplere dem med en fremskridtsberetning for det politiske og økonomiske område.
På topmødet vil vi imidlertid også nævne vores prioriteter for fremtiden. Det er bl.a. et styrket samarbejde inden for fremme af fred, demokrati og menneskerettigheder i hele verden, en ny dialog om energisikkerhed, indgåelse af en aftale om lufttrafik og en koncentration om at håndhæve intellektuelle ejendomsrettigheder i tredjelande. Europa og USA er uadskilleligt forbundet med hinanden, ikke kun historisk, men også gennem fælles værdier. De globale udfordringer kan vi kun imødegå i fællesskab.
Vores mange fælles økonomiske og politiske interesser samt sikkerhedsinteresser er langt større end de forskelle, som også må findes blandt partnere. Når alt kommer til alt, er vi uundværlige partnere for hinanden, som i fællesskab må løfte et globalt ansvar. 
Benita Ferrero-Waldner,
   Fru formand Jeg vil indlede med at tale om min opfattelse af forbindelserne mellem EU og USA set ud fra et perspektiv om eksterne forbindelser. Kommissær Mandelson vil bagefter supplere med de økonomiske og handelsmæssige forbindelser. Derfor vil jeg fokusere på hr. Broks betænkning.
Som det fremgår tydeligt af denne glimrende betænkning, har forbindelserne mellem EU og USA ændret sig enormt i løbet af det seneste år. Efter præsident Bushs besøg i Bruxelles og topmødet i 2005 er de spændinger, som vi oplevede i 2003 og 2004, blevet afløst af en ny ånd af konstruktivt engagement.
Topmødet i 2005 mundede ud i otte erklæringer om en lang række spørgsmål, som var styrende for vores samarbejde. Erklæringen om fremme af demokrati viser, hvor langt vi er nået i vores samarbejde om udenrigspolitik. Selv om der fra tid til anden er uenigheder - som vi lige har set det, og som rådsformanden netop har sagt - tager vi nu initiativet og er mere proaktive i vores tilgang i stedet for først at reagere i sidste øjeblik.
Der er grænser for, hvor langt vi kan nå i vores indsats for at udbrede demokratiske principper, respekt for menneskerettighederne og retsstatsprincippet - som hr. Brok fremhæver i sit beslutningsforslag. Uden det pågældende lands fulde engagement kan demokratiet ikke fastholdes. Men når engagementet er der, gør vores koordinerede indsats en forskel, f.eks. - som det allerede er blevet nævnt - i Ukraine, hvor vi støttede reformprocessen, i Belarus, hvor vores fælles holdning til de manglende reformer sendte et klart budskab til styret, og i fredsprocessen i Mellemøsten, hvor koordinering er afgørende, og hvor den fungerer ganske godt.
Jeg har personligt været meget engageret i koordineringen af vores holdning sammen med USA. I beslutningsforslaget nævnes nødvendigheden af, at bistanden koordineres bedre. Jeg er særligt tilfreds med, at kvartetten godtog EU's forslag om en midlertidig international mekanisme til kanalisering af bidrag til dækning af den palæstinensiske befolknings grundlæggende sundhedsmæssige og sociale behov. Vi arbejder på det grundlag, og jeg håber, at vi er klar inden månedens udgang.
Før jeg giver ordet til hr. Mandelson, vil jeg nævne fire spørgsmål, som fremhæves i beslutningen.
Det første er energi. Både EU og USA står over for rekordhøje oliepriser og øget afhængighed af udenlandske leverancer af fossile brændstoffer. Som tendenserne er for øjeblikket, må EU importere 70 % af sin energi i 2030 sammenlignet med 50 % i dag. USA har et tilsvarende problem. Derfor må vi finde en helhedsløsning på dette problem, der også involverer vores vigtigste partnere. På topmødet mellem EU og USA i næste måned forsøger vi at indlede et strategisk samarbejde om energi, der omfatter energiforsyningssikkerhed - herunder spredning af forsyningsveje, styrkelse af markedsreglerne, beskyttelse af infrastruktur, fremme af alternative energikilder og ikke mindst energieffektivitet. Løsningen er at øge forudsigeligheden ved at skabe de rigtige markedsbetingelser og retlige rammer i både producent- og transitlande. Det er dette budskab, som vi vil tage med på topmødet mellem EU og USA, men også på G8-topmødet og til andre internationale partnere.
Det andet spørgsmål er visa. Kommissionens prioriterer det meget højt at få løst problemet med USA's ikke-gensidige anvendelse af visumpligt. Det er desværre ikke sandsynligt, at vi når frem til en løsning på kort sigt, men vi vil vedblive med at presse på for, at der sker fremskridt, og vi vil igen tage spørgsmålet op med præsident Bush på topmødet. Sidste gang blev problemet fremhævet, og vi håbede, at tingene ville gå hurtigere. I juli 2006 offentliggør vi den anden rapport om gensidighed med hensyn til visa, hvor muligheden for at træffe specifikke foranstaltninger som følge af manglende fremskridt muligvis bliver behandlet.
Det tredje spørgsmål, jeg vil nævne, er Kina. Som hr. Brok så rigtigt påpeger i sin beslutning, må vi koordinere vores strategi over for tredjelande, navnlig Kina, effektivt. Vi har samme strategi, nemlig at hjælpe Kina med at opnå demokrati og integrere sig fuldt ud i verdensøkonomien og på verdensmarkedet. For to år siden tog vi skridt til at koordinere vores holdninger bedre ved at indlede en dialog mellem EU og USA om Østasien. Den har vist sig at være et meget nyttigt forum for diskussion af forbindelserne med Kina.
Jeg vil også sige noget om den transatlantiske partnerskabsaftale. Jeg ved, at hr. Broks udvalg er meget engageret i dette, og jeg kan fuldt ud tilslutte mig ønsket om at se de transatlantiske forbindelser vokse sig stærkere og stærkere. Som bekendt har jeg altid været åben over for at undersøge fordelene og ulemperne ved et kontraktforhold til USA. Det er jo underligt, at vi ikke har mere formelle forbindelser med vores vigtigste partner. Som rådsformanden allerede har sagt, er det et spørgsmål, hvorvidt en formel aftale virkelig ville tilføre vores forbindelser særlig meget merværdi i dag. Det vigtigste er, at EU og USA i fællesskab arbejder for vores fælles strategiske sag. Det kræver især politisk vilje, men også gensidig forståelse. Jeg mener f.eks. ikke, at en traktat ville have gjort det muligt for os at slå bro over de uenigheder, der prægede vores forbindelser i 2003 og 2004, som var politiske. På nuværende tidspunkt er der hverken i den amerikanske regering eller medlemsstaterne politisk vilje til sådan en aftale. Det kan imidlertid ændre sig i fremtiden. Hvis holdningerne ændrer sig, eller hvis det bliver klart, at der alligevel er en institutionel hindring i vejen for tættere samarbejde, kunne det være på tide at gå videre.
Til sidst vil jeg nævne den vigtige rolle, som Parlamentet spiller for de transatlantiske forbindelser. Som De ved, har jeg altid støttet interparlamentariske udvekslinger stærkt. Jeg er overbevist om, at disse forbindelser styrkes meget af båndene mellem Europa-Parlamentet og den amerikanske kongres. Jeg opfordrer Dem på det stærkeste til fortsat at styrke disse bånd. Jeg takker Dem for det, der allerede er gjort i dialogen mellem lovgivere, og for det, der bliver gjort forud for topmødet. 

Peter Mandelson,
   Hr. formand! Jeg vil takke Erika Mann for at have ført denne meget imponerende betænkning gennem Parlamentet med den effektivitet, det engagement og den vægt på detaljerne, der er så karakteristisk for hende. Den kommer på et meget velvalgt tidspunkt.
Det, at den meget omfattende betænkning om de transatlantiske økonomiske forbindelser indeholder bidrag fra seks af Parlamentets udvalg, og at den egentlig kræver, at mindst det samme antal kommissærer var til stede for at diskutere alle emnerne i den, viser, hvor dybe og indviklede de økonomiske forbindelser mellem EU og USA er.
Disse forbindelser opererer faktisk på to planer. På det ene plan kræves der stabilt lederskab for at fremme yderligere konvergens af vores fælles økonomiske regler og lovgivningsrammer - det kræver vores virksomheder, vores job og vores konkurrenceevne. På det andet plan afhænger det, der sker i resten af verden også af, hvorvidt og hvordan EU og USA er i stand til at reagere på begivenheder sammen.
Ingen politisk forbindelse i vor tid har større betydning for den globale økonomi end det transatlantiske partnerskab. Reaktionen på Kinas og Indiens fremgang, globaliseringens pres, de aktuelle udfordringer på energiområdet, den måde, som multilaterale institutioner fungerer på, og klimaændringer afhænger alt sammen af Europas og USA's evne til at samarbejde effektivt.
Det er allermest tydeligt i de igangværende WTO-forhandlinger. Min kollega Rob Portman og jeg har heldigvis været lige målrettede, og jeg glæder mig til at fortsætte samarbejdet med Susan Schwab, som er den nye amerikanske handelsrepræsentant. Jeg håber, at senatet godkender hende snart.
Det er ingen hemmelighed, at jeg mener, at EU og USA bør koordinere vores holdninger i Doha-runden bedre. Advarselsklokkerne ringer for Doha-udviklingsdagsordenen. Advarselslamperne blinker, for hvis hullerne ikke lukkes i de kommende uger, vil der være alvorlige institutionelle, lovgivningsmæssige og politiske hindringer i vejen for at afslutte denne runde.
USA står inden længe i valgets tegn, forhandlingsmandatet inden for handel udløber, og der er også begrænsninger på grund af valg i andre dele af verden - f.eks. i Brasilien. Doha-rundens vindue lukkes hurtigt. Europa er rede til at forhandle videre, vi har givet udtryk for vores fleksibilitet, og ingen sektorer er tabu for os. Vi forventer, at vores partnere udtrykker samme grad af målbevidsthed og åbenhed.
Jeg vil sige nogle få ord om Erika Manns betænkning. Det glæder mig, at de arbejdsprogrammer, der blev vedtaget i november sidste år om at gennemføre det økonomiske initiativ mellem EU og USA, støttes stærkt i den. I den statusrapport, som vi forelægger på det kommende topmøde den 21. juni, kan vi notere nogle gode resultater. EU's og USA's handlingsstrategi for håndhævelse af intellektuelle ejendomsrettigheder i tredjelande vil blive godkendt. Den vil indeholde en række konkrete samarbejdsforanstaltninger, navnlig mellem vores toldmyndigheder og ambassader i udvalgte tredjelande.
Også hvad angår forummet på højt niveau for forskrifter, er jeg tilfreds med, at vi efter to møder i Bruxelles og Washington i løbet af meget kort tid nu helt klart har etableret forummet som det sted, hvor lovgivere fra EU og USA kan udveksle bedste praksis. Vi håber stærkt, at virksomheder på begge sider af Atlanterhavet inden længe mærker fordelene ved øget samarbejde.
Det forventes, at den længe ventede lufttrafikaftale og aftalen om sikkerhed inden for civil luftfart undertegnes i andet halvår af i år. Hvad angår lufttrafikaftalen, må vi vedblive med at lægge pres på den amerikanske regering, for at den fortsætter ændringerne af beslutningsproceduren og modstår kongressens protektionistiske pres. Parlamentets støtte til at forfølge dette mål vil være meget værdifuld for os.
Jeg glæder mig over Deres fortsatte interesse for en mere visionær og strategisk tilgangsvinkel - jeg mener faktisk, at der er plads til visioner i politik. Jeg bemærker, at De opfordrer til, at der på topmødet mellem EU og USA i 2006 udarbejdes en ny transatlantisk partnerskabsaftale, som munder ud i et transatlantisk marked uden hindringer inden 2015. Efter min opfattelse har det økonomiske initiativ mellem EU og USA vist, at vi opnår det, og at vi nærmer os lidt efter lidt.
Den rigtige tilgang er sandsynligvis støt at gøre fremskridt med anliggender af fælles interesse og at vise vores borgere konkrete resultater - f.eks. hvad angår intellektuelle ejendomsrettigheder og lovgivningsmæssigt samarbejde. Vi må gøre os fortjent til vores accept af den tilgang, som jeg ved støttes i betænkningen. Jeg er overbevist om, at denne pragmatiske tilgang vil blive støttet, for i virkeligheden er der hverken i den amerikanske regering eller kongres nogen vilje til en revolutionerende ordning mellem EU og USA. Hvad angår spørgsmål som investeringer og offentlige indkøb, som De med rette betegner som områder med enormt potentiale - og det har de absolut - har USA hidtil ikke vist nogen interesse for at nedbryde bilaterale barrierer.
På investeringssiden kræver Dubai Ports-opgivelsen forsigtig håndtering. Vi har nu i det mindste oprettet en kontaktgruppe, som skal beskæftige sig med både gamle og nye problemer, og vi har foreslået den amerikanske regering at inddrage et investeringsafsnit i topmødeerklæringen om betydningen af et åbent transatlantisk investeringsklima. Dette skulle gerne være et stærkt signal til den amerikanske kongres, som for øjeblikket debatterer Shelby-lovforslaget om stramning af Exon-Florio-loven. Også i denne forbindelse vil vi sætte stor pris på Deres hjælp foruden den amerikanske kongres'.
Til sidst vil jeg gerne påpege, at vi har haft et meget godt første halvår af 2006, hvor vi har afklaret nogle store handelstvister mellem EU og USA om Foreign Sales Corporations, om Byrd, om telekommunikationssanktionerne - og jeg håber, at vi kan holde dampen oppe på andre områder. For øjeblikket undersøger jeg især to andre tvister for at finde ud af, om de kan løses hurtigt. FSC og Byrd viser, at WTO's tvistbilæggelsessystem fungerer, og at tilgængeligheden af WTO-kompatible sanktioner kan være en effektiv metode til at sikre, at USA retter sig efter WTO-afgørelser. I betragtning af WTO-systemets gode resultater mener jeg ikke, at der for øjeblikket er behov for den type formaliseret tvistbilæggelsesmekanisme for bilateral handel, som De foreslår i Deres betænkning, men jeg vil ikke afvise idéen fuldstændig. Jeg kan forsikre Dem for, at vi vil udnytte alle vores uformelle kanaler til USA og gøre alt for at undgå at følge den dyre og tidskrævende vej til Genève, når det kan lade sig gøre.
Endelig vil jeg sige, at den transatlantiske forbindelse alt for ofte tages for givet. Lige nu er det, vi har brug for, et fornyet engagement for at få den til at fungere bedre. Jeg takker for betænkningen, som endnu en gang med rette har fremhævet dette behov.
Gunnar Hökmark (PPE-DE ),
   Hr. formand! Jeg vil også gerne lykønske fru Mann med et vellykket arbejde med betænkningen.
Betænkningen indeholder et mål, som jeg særligt gerne vil understrege: Målet om senest i 2010 at opnå et fælles transatlantisk kapitalmarked. Det er nemlig et mål, som til gengæld viser vejen fremad på andre områder. Allerede i dag kan vi se, at den transatlantiske økonomi defineres og fungerer takket være de direkte investeringer og det løbende samarbejde mellem virksomheder og forskning, som bærer handelen oppe. Det er intensiteten i investeringerne og mængden af virksomhedsopkøb i begge retninger, som er grundlag for en omfattende handel over Atlanten, men det er også vigtigt med et højt niveau inden for forskning og innovation. Det må være den bedste måde at forberede sig og bidrage til globaliseringen på og skabe en stærk global økonomi, ikke kun for os selv, men også for resten af verden.
I betænkningen rejser der også et antal andre punkter, f.eks. betydningen af at gøre det lettere for virksomheder på begge sider af Atlanten blive noteret på de forskellige børser, at fremme og åbne op for virksomhedsinvesteringer i samme udstrækning i begge retninger, at give reassurandører samme muligheder, at skabe et reelt fælles transatlantisk kapitalmarked. Får vi det, vil vi også kunne opnå andre mål for samarbejdet over Atlanten. 
Lena Ek (ALDE ),
   Hr. formand! Erika Manns betænkning er et bevis for ikke bare hendes evner som ordfører, men også for de transatlantiske økonomiske forbindelsers grundlæggende styrke. På vegne af Udvalget om Industri har jeg tre meget vigtige bemærkninger.
For det første nævnte kommissæren, at vi på energiområdet må have et samarbejde om effektivitet, forsyning og bæredygtighed.
For det andet arbejder vores udvalg i forbindelse med forskning - som er overordentligt vigtig - med syvende rammeprogram. Lige så vigtigt er samarbejdet med institutionerne i USA og med industrien. Der kan gøres meget for at øge samarbejdet på dette område.
For det tredje har vi diskuteret oprettelsen af et organ til forbedring af diskussionerne mellem industrierne. Vi ville gerne oprette noget, der svarer til den meget succesfulde klageret mellem Iran og USA, som let og elegant løser tusindvis af tvister. Vi vil gerne have noget lignende i fremtiden.
Til sidst vil jeg gerne have lov til at understrege parlamentariske udvekslingers betydning for, at der iværksættes diskussioner, og for, at disse tre overordentligt vigtige emner bringes i fokus.
Marie-Hélène Descamps (PPE-DE ),
   Hr. formand! Som led i transatlantiske økonomiske forbindelser er det vigtigt at anerkende kultur- og uddannelsessektorens rolle og særlige egenskaber. Det glæder os derfor at se, at ordføreren har taget hele udtalelsen fra Kultur- og Uddannelsesudvalget i betragtning. 
Den "kulturelle nøgle" kan faktisk bidrage til at styrke vores forbindelser og fremme gensidig forståelse mellem europæere og amerikanere. Derfor burde etableringen af en dialog, der er helliget kultur og uddannelse, fremme regelmæssig udveksling af god praksis og erfaringer på områder såsom bekæmpelse af piratkopiering, kulturelle aktørers mobilitet eller udvikling af kulturel turisme.
Vedrørende uddannelse skal denne dialog fokusere på styrkelse af gensidig anerkendelse af erhvervskvalifikationer, men også på gensidig udveksling af forskere og universitetslærere og -studerende. Vi bør derfor nævne, at den kommende fornyelse af samarbejdsprogrammet mellem de to kontinenter inden for højere uddannelse og erhvervsuddannelse også vil være til stor gavn. På den anden side fører den audiovisuelle sektors særlige kendetegn til transatlantiske udvekslinger, som respekterer den kulturelle og sproglige mangfoldighed i Europa.
I den forbindelse og som konklusion beklager vi alligevel, at USA ikke valgte at følge EU og stemme for Unesco-konventionen.
Til sidst vil jeg lykønske Erika Mann med den høje kvalitet af hendes arbejde og takke hende, fordi hun lyttede omhyggeligt. 
Johannes Blokland (IND/DEM ),
   Hr. formand! Da den gensidige tillid mellem USA og EU er kommet under pres i de seneste år, vil jeg gerne fremhæve to ting, der skal på plads for at genopbygge tilliden.
Vi skal ikke acceptere de visumkrav, som USA stiller til nogle EU-borgere. Kommissionsformand Barroso gjorde ret i at anmode USA om at ophæve visumkravene til borgerne fra de 10 nye medlemsstater. Det er principielt urimeligt at udsætte EU-borgere for en sådan forskelsbehandling.
I de kommende uger vil det midlertidige undersøgelsesudvalg om påståede CIA-lejre diskutere udkastet til sin foreløbige beretning. Noget tyder på, at der har været uregelmæssigheder i behandlingen af mistænkte, men hidtil foreligger der ingen konkrete beviser. Dette midlertidige undersøgelsesudvalg vil fortsætte sine aktiviteter for om muligt at levere overbevisende beviser. I dette lys vil Parlamentet forud for topmødet være nødt til at insistere på et betydeligt samarbejde. Jeg vil gerne bede om Deres støtte til punkt 11 i udtalelsen fra Udvalget om Borgernes Rettigheder og Retlige og Indre Anliggender, der er stillet som ændringsforslag 34. 
Christofer Fjellner,
   Hr. formand! Jeg vil takke fru Mann for en fremragende betænkning og et tæt og godt samarbejde i den periode, vi har arbejdet med den.
Som Europas vigtigste handelspartner er USA uden tvivl i en klasse for sig, hvilket vi ofte glemmer. I den offentlige debat fokuseres der mest på de få problemer, som findes i vores handelsrelationer. Der tales om krise og konflikt mellem Europa og USA. Politisk kan det indimellem være sandt, men økonomisk set er virkeligheden lige modsat.
Jeg tør måske endda hviske, at vores handel har gennemgået en revolution. I dag ligger handelsudbyttet helt oppe på fantastiske 1 milliard euro om dagen. Den dybeste form for grænseoverskridende økonomisk integration er gensidige udenlandske direkte investeringer. De er øget markant og er i dag nået op på 1,5 trillioner euro. Det er mere end blot tal. Selv om vi ikke tænker på det, giver det os nye muligheder i hverdagen. Det nuværende marked har f.eks. skabt næsten 7 millioner arbejdspladser i Europa. Det giver os flere og flere tjenester og bedre produkter.
Den transatlantiske handel er desuden en del af verdensøkonomiens motor. Hvis vores forbindelser viser svaghedstegn, får det konsekvenser for hele verden. Handel med hinanden er derfor ikke et alternativ til handel med fattigere lande. Det er tværtimod en forudsætning og gør alle i hele verden rigere. Det må vi ikke tage for givet. Vi skal arbejde videre med og integrere vores økonomier. Derfor håber jeg, at vi sammen med USA kan virkeliggøre idéen om et transatlantisk marked uden hindringer inden 2015.
I går fik jeg en e-mail fra den venstreorienterede antiglobaliseringsbevægelse. De opfordrede mig og alle andre parlamentsmedlemmer til at stemme imod denne betænkning. Deres argument var, at hvis denne betænkning bliver vedtaget med et flertal i Parlamentet, så vil den åbne op for en accelereret proces med øget frihandel mellem USA og Europa. Jeg håber, at de har ret, og netop derfor vil jeg sammen med de svenske konservative stemme for betænkningen og for et transatlantisk frihandelsområde. 
Jan Marinus Wiersma,
   Hr. formand! Tak for den rekordstore mængde tid, De har tildelt mig, og som følge af hvilken jeg vil gå lige til sagen og først sige, at min gruppe støtter hr. Broks betænkning samt de kompromiser vi har fundet frem til i Udenrigsudvalget. Jeg sætter pris på hans arbejde, da jeg finder det vigtigt, at de to store grupper mere eller mindre indtager samme holdning til et så vigtigt emne som vores forhold til USA. Vi finder det yderst vigtigt, at USA og EU har mange fælles interesser på ikke mindst det økonomiske område, og vi kan ikke kraftigt nok understrege betydningen af disse økonomiske interesser. De omfatter også de ledsagende risici i betragtning af forskellene i EU's og USA's finanspolitik. På dette område skal vi bestemt forsøge at styrke samarbejdet med USA, og fru Manns betænkning indeholder mange initiativer i den retning, hvilket jeg finder meget værdifuldt.
Af samme grund kan man ikke benægte det faktum, at vi på mange områder har en forskellig opfattelse af tingene. Det er noget, der kommer meget fint til udtryk i hr. Broks betænkning. Vi er begge uafhængige partnere i partnerskabet. Jeg støtter også tanken om at skabe et mere kontraktmæssigt forhold og partnerskab, hvor det i tilfælde af problemer er muligt at have åbne og ærlige drøftelser - ikke mindst på det parlamentariske plan. Mit spørgsmål går udelukkende på, om USA vil anerkende EU i et sådant omfang, at det er villigt til at indgå et sådant kontraktmæssigt forhold.
I de kommende år skal vi forsøge at udvikle en frisk politik på en række områder inklusive energipolitik i lyset af de energimæssige problemer, vi oplever, og hvor amerikanerne og europæerne har en række fælles interesser. Jeg går ind for et dybere forhold samt for, at vores samarbejde skal foregå på føderalt niveau.
Jeg kunne fortsætte med dette vigtige emne i timevis, men jeg er nødt til at slutte her. 
Alexander Lambsdorff,
   Hr. formand, mine damer og herrer! Ethvert partnerskab har sine højdepunkter og lavpunkter, sine styrker og svagheder. Det vigtigste er, at grundlaget er i orden, og trods alle meningsforskelle og frustrationen hos USA's venner over visse politikker fra den nuværende regerings side, så er grundlaget i orden. Som rådsformanden sagde, så er den økonomiske udveksling stærk, der finder kontakter sted , og også politisk er der intensiv kontakt gennem forskellige dialogformater og ad hoc-samarbejde i talrige netværk.
Det gensidige samarbejde kan imidlertid forbedres yderligere, men nye transatlantiske dagsorden var et godt initiativ, men den er ikke blevet til et virkeligt fundament, og den skal tilføres nyt liv. Derfor støtter Den Liberale Gruppe forslaget i Brok-betænkningen om en transatlantisk partnerskabsaftale og Erika Manns vision om det transatlantiske marked.
En aftale vil imidlertid kun tilføre ekstra værdi, hvis den bliver fyldt med liv. Det betyder, at også den amerikanske side - særligt i kongressen - må mønstre et ægte for den. Der er helt klart behov for fremskridt i betragtning af de aktuelle og langsigtede udfordringer, som vi står over for. Som store demokratier kan vi ikke tillade os ikke at udnytte vores fælles potentiale fuldt ud. Derfor kan en partnerskabsaftale være et skridt i den rigtige retning. Lad os tage dette skridt! I øvrigt glæder det mig, at vi fører denne debat i Bruxelles og ikke i Strasbourg. 
Cem Özdemir,
   Hr. formand, fru formand for Rådet, fru næstformand i Kommissionen! Jeg vil koncentrere mig om Brok-betænkningen. Vi vil have klar tale med hensyn til Den Internationale Straffedomstol eller spørgsmålet om fødevaresikkerhed i betænkningen. Jeg tror, det er vigtigt at sikre, at den europæiske holdning bliver taget til efterretning på en passende måde.
I forbindelse med det transatlantiske partnerskab, som skal træde i kraft i 2007, er det imidlertid vigtigt, at den nuværende amerikanske regering er blevet en . Derfor er det tvivlsomt, om det giver nogen mening at fastlægge en sådan aftale med den nuværende regering.
Endelig vil jeg gerne nævne et punkt i forbindelse med miljøpolitikken, som spiller en særlig vigtig rolle for min gruppe. Jeg vil gerne anbefale alle kollegerne den nye dokumentarfilm af Al Gore, som med gør vores venner i USA opmærksom på en meget, meget vigtig problematik, som også burde spille en større rolle her i betænkningen, nemlig den globale opvarmning, som angår os alle. Jeg vil citere Al Gore, som har sagt: 
 "Jeg mener endog, at der er mulighed for, at selv hr. Bush og hr. Cheney i løbet af de næste to år vil blive tvunget til at ændre holdning til denne krise."
Helmuth Markov,
   Hr. formand! Min gruppe går ind for at styrke handelssamarbejdet med USA, ligesom vi støtter en udvidet vareudveksling med Afrika, Sydamerika eller Australien. Men fru Mann kræver i sin betænkning ordret "et transatlantisk marked uden skranker", og det er en frihandelszone.
Handel må ikke blot være et instrument til at opnå stor indtjening, den er et af instrumenterne til at sikre befolkningens forsyning med varer og tjenesteydelser, til at skabe arbejdspladser, til at fremme den samfundsmæssige udvikling og velstand. Derfor må det først undersøges, om den potentielle partner overholder internationalt aftalte standarder, f.eks. om social sikkerhed og arbejdsforhold, miljøbeskyttelse og beskyttelse af menneskerettighederne, og om partneren accepterer de institutioner, der er oprettet til dette formål, eller ej.
Tre små eksempler. For det første er der f.eks. grundlæggende forskellige opfattelser af gmo eller hormonbehandlet kød. Borgerne i EU ønsker det ikke. I USA er det derimod helt lovligt at handle med det.
For det andet er offentlige tjenesteydelser og omfattende sociale sikringssystemer en elementær del af den politiske kultur i EU, mens man har en anden opfattelse i USA. Jeg vil gerne spørge Dem, hvordan disse vigtige interesser for borgerne og EU skal bevares i et integreret økonomisk område.
For det tredje, er det så konkurrenceforvridende eller ej, når USA ikke underskriver Kyoto-protokollen? Naturligvis er det det! Fordi man så kan producere billigere på miljøets bekostning. Og WTO's afgørelser om f.eks. subsidier til bomuldseksporten benægtes ganske simpelt af USA.
Afslutningsvis vil jeg sige, at Parlamentet vedtog for nylig Agnoletto-betænkningen, som klart siger, at EU skal optage en menneskerettighedsklausul i alle aftaler med tredjelande. USA fører krige, som er i strid med folkeretten, f.eks. i Irak, og anerkender ikke Den Internationale Straffedomstol, holder krigsfanger under umenneskelige forhold i fængsler som f.eks. i Guantánamo.
Jeg mener, at Parlamentet gør sig selv absolut utroværdigt, hvis det arbejder for en frihandelszone, før USA har opfyldt de internationalt aftalte standarder og normer. 
Bastiaan Belder,
   Hr. formand! Som Parlamentets ordfører for forholdet mellem EU og Folkerepublikken Kina glæder jeg mig i mit dokumentudkast over det amerikanske forslag om en strategisk dialog med EU om Kinas fredelige fremgang. Da det foregår på globalt plan, er det både i Europa og i USA en kilde til ærgrelser, der ikke udelukkende skyldes handelskonflikter eller håndhævelsen af menneskerettigheder i Kina.
Jeg ser derfor punkt 8, 9 og 21 i den aktuelle betænkning af hr. Brok som en kærkommen hjælpende hånd, da de hver især fremmer en transatlantisk tilgang til forholdet med Kina. Det vil i særdeleshed medvirke til at opløse den farlige spænding omkring Taiwan og fremme spørgsmålet om Tibet. Så sent som her til morgen fortalte Dalai Lama mig, at han personligt mener, at det tibetanske spørgsmål skal hastebehandles på transatlantisk niveau.
Jeg tror, at vi ved at kombinere de transatlantiske kræfter vil kunne overtale Kina til at være en reel aktør i det internationale system. 
Konrad Szymański,
   Hr. formand! Planen om at styrke det ønskede samarbejde med USA er beskrevet på en meget afbalanceret måde i betænkningerne af hr. Brok og fru Mann. Frihandel, en lovgivningsmæssig dialog og et tættere samarbejde om sikkerhed og forsvar er naturligvis de vigtigste indsatsområder. Jeg vil gerne lykønske begge ordførere.
Nu vil jeg gerne fremføre nogle korte politiske kommentarer. Hvis vi i Europa vil undgå rollen som yngste partner, har vi ikke råd til at sakke længere og længere agterud i økonomiske og militære anliggender. Jeg må sige, at jeg er overrasket over klagerne over amerikansk ensidighed, da vores forsvarsudgifter er 2/3 af USA's. Det bekymrer mig, at Europa kun har 25 % af USA's mobile forsvarspotentiale, og at vi har en forældet struktur af NATO-baser i Europa, der tilmed risikerer at blive nedtrappet til fordel for vage europæiske projekter.
Europa bliver ikke en global aktør, hvis vi mister vores evne til at skabe et strategisk politisk partnerskab med USA. Vi kan ikke erstatte USA med en anden og bedre partner i dette partnerskab. Der er kun et muligt alternativ for et Europa med en aftagende økonomi, skrantende offentlige finanser og tragiske demografiske tal. Dette alternativ er en marginalisering og isolering på kanten af en verden, der kæmper sig fremad - undertiden hensynsløst og nogle gange tilmed med fjendtlighed over for os selv. 
Ryszard Czarnecki (NI ).
   - Hr. formand! I dag forhandler vi om en af EU's vigtigste partnere og den udfordring, som vores forhold til denne partner udgør. Her i mødesalen hører vi ofte en stærk kritik og fordømmelse af USA samt langt sjældnere opfordringer om at afstå fra at dømme vores største allierede. Vi bør undgå begge ekstremer. Europa har brug for USA, og USA har brug for Europa. Det siger jeg på baggrund af en hastig vækst i Asiens rolle samt en stigning i Latinamerikas og Afrikas demografiske og politiske rolle.
Sygelig antiamerikanisme er en katastrofe, men det er lige så katastrofalt at blive berøvet retten til at stille spørgsmål til vores venner om f.eks. Guantánamo. Vi skal også tålmodigt forklare Washington, at hvis vi foretager en ganske vist langsom tilbagetrækning fra interventionisme og protektionisme på det handelsmæssige område, så skal USA gøre det samme af balancemæssige hensyn.
Forbindelserne mellem EU og USA bør i den nærmeste fremtid tage form af et ægte partnerskab og en strategisk alliance, men det vil kun ske, hvis ikke vi ligger under for en af de to stereotyper, hvor vi enten opfatter Europa som læreren eller som den amerikanske klient. 
Georgios Papastamkos (PPE-DE ).
   - Hr. formand! Jeg vil gerne rette en varm tak til hr. Brok og fru Mann for deres konstruktive bidrag til dialogen, som de har præsenteret i dag.
Som det også fremgår af den relevante statistik, som jeg af tidshensyn vil undlade at komme ind på, er de økonomiske forbindelser mellem EU og USA kendetegnet af symmetri og stærk gensidig afhængighed. De kriser, der opstår fra tid til anden, er efter min opfattelse resultatet af det - indtil videre - ubesvarede spørgsmål, hvordan denne gensidige afhængighed forvaltes. Den gensidige afhængighed drejer sig ikke kun om fortiden, men vedrører også de nye globale økonomiske og sociale udfordringer, herunder de såkaldte millenniummål.
For at kunne imødegå de globale udfordringer kræver det, at man flytter de bilaterale relationer fra det plan, hvor de er nu, hvor det handler om erklæringer, til sammenhængende, gennemsigtige og stabile institutionelle rammer og til en mere harmoniseret, bilateral reguleringssammenhæng. Et transatlantisk marked uden barrierer er et realistisk mål, som blot skal baseres på en ny, samlet reguleringsstruktur.
Udvidelsen og intensiveringen af det snævre samarbejde mellem EU og USA forventes at skabe en positiv, afsmittende virkning på samtlige de problemer, der udgør udfordringerne i den moderne globale dagsorden.
Jeg kan blandt andre ting nævne fremme af fælles principper og værdier som demokrati, retsstat, forsvar af de grundlæggende rettigheder og friheder, et bredere syn på den globale handelsorden, effektiv international miljøbeskyttelse, bekæmpelse af terrorisme og organiseret kriminalitet og indførelsen af en ny finansiel arkitektur.
Hvis samhørigheden i relationerne mellem EU og USA splittes, vil det derimod forstærke den internationale usikkerhed og have negative følger for det globale samarbejde, freden, stabiliteten og sikkerheden, både den politiske og den økonomiske.
Som kommissær Mandelson også sagde, er gennemførelsen af Doha-rundens forhandlinger et forsøg, der sætter de tætte forbindelser mellem EU og USA på prøve. 
Józef Pinior (PSE ).
   - Hr. formand! Vi skal uddybe både de økonomiske og de politiske forbindelser mellem EU og USA og udarbejde en ny transatlantisk partnerskabsaftale, der træder i kraft fra 2007.
Jeg vil specielt fremhæve betydningen af en politisk dialog mellem Europa-Parlamentet og USA's kongres. Forud for alle topmøder mellem EU og USA bør der være et møde i den transatlantiske lovgivningsdialog, der behandler politiske, økonomiske, kulturelle og sociale spørgsmål. Målet skal være, at den transatlantiske lovgivningsdialog bliver en af de vigtigste platforme for EU's udenrigspolitiske beslutningsproces.
USA's hegemoniske rolle i starten af det 21. århundrede kræver, at EU udviser autonomi og et sandt partnerskab i de transatlantiske forbindelser, og at vi åbent stiller spørgsmål og søger efter en fælles politisk platform. De mest presserende spørgsmål er fortsat behovet for at overtale USA til at deltage i reformen af FN og til at respektere menneskerettigheder og borgernes friheder i kampen mod terror. Disse spørgsmål skal tages op på det næste topmøde mellem EU og USA.
Jeg vil også fremhæve visumspørgsmålet. EU skal ikke tolerere en situation, hvor borgerne fra nogle medlemsstater skal have et visum for at opholde sig i USA. De relevante EU-institutioner skal tage spørgsmålet om en ophævelse af USA's visumrestriktioner over for alle EU's borgere op i deres kontakter med de amerikanske myndigheder. 
Ignasi Guardans Cambó (ALDE ).
   - Hr. formand! Begge betænkninger, og især Erika Manns, viser, hvor stærk forbindelsen mellem EU og USA er, og de fremhæver samtidig den lange række områder, hvorpå der kan være vanskeligheder og misforståelser. Det er et godt tidspunkt at understrege, hvor stærkt denne forbindelse er, og i hvilket omfang den går langt ud over den nuværende regering og problemerne med netop den regering og netop det lederskab, som nogle af os ikke bryder os om. Den er dybere end det, og den går meget længere end det. Den går længere end den voldsomme politiske debat, som vi muligvis får. Netop fordi forbindelsen er stærk, giver den os mulighed for at være ærlige over for den anden part.
Forbindelsen trænger imidlertid til en virkelig ny struktur. Som det nævnes i betænkningerne, må vi have en ny struktur til at beskytte denne forbindelse mod storme udefra og til at gøre den mere solid, end den er nu. Det kræver engagement fra Kommissionens side. Vi ser ikke noget engagement i at finde denne nye struktur, og jeg mener, at det er Kommissionens opgave at udvikle den og arbejde i den retning.
Caroline Lucas (Verts/ALE ).
   - Hr. formand! Jeg vil takke Erika Mann for alt hendes arbejde med denne betænkning og for hendes vilje til og åbenhed over for i det mindste at overveje andre perspektiver og synspunkter. Alligevel har jeg nogle forbehold.
For det første er det i hvert fald usikkert, hvorvidt det for øjeblikket er det rette tidspunkt, politisk set, for at fremme en politik for noget, der i bund og grund er et bilateralt frihandelsområde. Vi befinder os i en tid, hvor det multilaterale system er i krise. Derfor er vi nødt til at overveje, hvilket politisk signal vi sender ved at gøre det.
For det andet bekymrer det mig, at vores fokus på enormt kontroversielle ting såsom investeringsliberalisering, offentlige indkøb og tjenesteydelser i et planlagt transatlantisk frihandelsområde kunne få andre lande til at opfatte det sådan, at EU og USA lægger op til at overføre forhandlingerne til det globale plan. Som bekendt er de blevet anfægtet meget voldsomt inden for rammerne af WTO.
Og til sidst er der, hvad angår lovgivning og harmonisering, til trods for ændringsforslag og fin retorik om det modsatte risiko for, at vi ser en sænkning - og ikke en hævning - af hårdt tilkæmpede miljø-, sundheds- og forbrugerstandarder.
Mirosław Mariusz Piotrowski (IND/DEM ).
   - Hr. formand! I forbindelse med den nye transatlantiske partnerskabsaftale vil jeg gerne gøre særligt opmærksom på den aktuelle kontrovers mellem EU og USA om strategier og metoder i forbindelse med den globale terrorbekæmpelse.
Kontroversen har som et indirekte resultat formindsket begge partneres effektivitet. Den globale terrorisme er et nyt fænomen, som vi endnu ikke kender det fulde omfang af, men som har stor rækkevidde og store operationelle kapaciteter. Den har tilmed været sammenlignet med kommunismen, idet den truer alle. I stedet for at udpege en mystisk undersøgelseskommission uden reelle beføjelser bør vi etablere et ordentligt samarbejde mellem EU's medlemsstater og USA og dermed også dets efterretningstjeneste.
Der er behov for klare principper, en samordnet indsats og gensidig tillid for at bekæmpe terrorismen og dermed yde en reel beskyttelse af menneskerettighederne i den moderne verden. 
Philip Claeys (NI ).
   - Hr. formand! Selv om forslaget til beslutning med god grund påpeger behovet for stabile institutionelle rammer for transatlantiske forbindelser, mener jeg, at denne forhandling ikke kun skal handle om strukturer. Det er først og fremmest vigtigt, at der på begge sider af verdenshavet er en vilje til at samarbejde og til i fællesskab at tage fat på de aktuelle problemer.
Med hensyn til kampen mod terrorismen har vi her i Europa-Parlamentet allerede - og det med rette - haft stor fokus på Guantánamo og CIA's påståede ulovlige praksis i Europa. Det siger sig selv, at terrorbekæmpelsen skal foregå på et sikkert retsgrundlag.
Man må imidlertid også sige, at nogle grupper her i Parlamentet ikke så meget interesserer sig for terroristers eller påståede terroristers rettigheder som for grundlæggende antiamerikanisme. Hvis disse grupper f.eks. lige så aktivt fordømte menneskerettighedskrænkelserne i Cuba, kunne der være gjort langt større fremskridt på nuværende tidspunkt. Her taler vi om folk, der ikke kun er blevet anklaget for terrorisme, men som også er bag tremmer på grund af deres politiske synspunkter.
Antonio López-Istúriz White (PPE-DE ).
   - Hr. formand! Transatlantiske forbindelser er vigtige, hvis USA og EU skal have held til at løse deres fælles udfordringer. 
Begge parter er helt indstillet på at kæmpe for en sikker international orden. Til dette formål må vi prioritere en effektiv terrorbekæmpelse. Stillet over for diktatur og manglende frihed er vi nødt til at have en stærk og solid alliance med vores naturlige partner, USA. Det er den eneste alliance, der har skabt og fortsat vil skabe resultater.
Jeg vil gerne benytte lejligheden til at bifalde meddelelsen fra USA's udenrigsminister om, at Washington deltager i de multilaterale forhandlinger om det iranske atomprogram. Hvis Teheran opgiver sine uranberigningsaktiviteter, skal Iran fuldstændigt og bevisligt indstille alle sine uranberignings- og uranoparbejdningsaktiviteter.
Vi har brug for et fuldt samarbejde uden den hykleriske demagogi i form af letkøbt antiamerikanisme. Behovet for at intensivere forbindelserne med USA og oprette en associeringsaftale som foreslået i Broks betænkning er af afgørende betydning.
Vi skal forbedre vores forbindelser, samtidig med at vi bevarer en kritisk holdning og undersøger nye muligheder for en større fælles og koordineret indsats på internationalt plan samt en større integration af vores markeder, hvilket vil gavne borgerne.
EU har kurs mod fiasko, hvis det stiller sig i opposition til USA i stedet for at betragte landet som vores naturlige allierede. Det er nødvendigt på grund af vores fælles værdier - demokrati, respekt for menneskerettigheder og individuelle frihedsrettigheder samt fremme af fred og kollektiv sikkerhed.
Vi håber endvidere, at det næste topmøde mellem USA og EU, der afholdes i Wien i juni måned, vil give et klart incitament til at intensivere vores forbindelser også på det økonomiske område.
Oprettelsen af et atlantisk område med velstand er vigtig for at sikre, at vores borgere fortsat nyder godt af den økonomiske velfærd, som Europa og USA giver dem. 
Hannes Swoboda (PSE ).
   - Hr. formand! Partnerskabet mellem USA og Europa er et vanskeligt, men nødvendigt partnerskab. Det er nødvendigt, som hr. Barroso en gang erklærede, at tale med USA i øjenhøjde. Nu giver det ikke meget mening at forlange af USA, at det skal gå i knæ, for at vi kan tale med hinanden i øjenhøjde. Vi må blive stærkere, vi må udnytte vores potentiale fuldt ud - økonomisk, men naturligvis også udenrigspolitisk.
Udenrigspolitisk vil jeg gerne nævne to spørgsmål, hvor der efter min mening er en meget positiv udvikling. Det ene er Mellemøsten og den finansielle støtte. Jeg ved, fru kommissær, at De har været meget aktiv i baggrunden i denne forbindelse, så vi kan nå en fornuftig, pragmatisk løsning. Det glæder mig meget, at Europa her har fundet en løsning sammen med USA.
Det andet spørgsmål er Iran. Jeg ønsker Dem ikke bare held og lykke med samtalerne, fru udenrigsminister, jeg håber også, at De vil kunne overbevise på dette felt. Vi må fastholde vores standpunkt, men USA må også tale direkte med Iran. Frem for alt er der ikke plads til militære eventyr. Det er to områder, hvor jeg håber, at vi kan tale med USA som virkelig selvstændig, selvsikker partner. 
Georgios Karatzaferis (IND/DEM ).
   - Hr. formand! Jeg er ikke i tvivl om, at hvis den kære hr. Brok havde hørt det sidste fordrag af den største nulevende filosof, Chomski, ville han have udtrykt sig anderledes i sin betænkning. Chomski sagde, at Amerika dør af mangel på demokrati, og der er faktisk mangel på demokrati og relationer. Lad mig bevise det. Enhver amerikansk borger kan rejse hvor som helst i Europa uden visum. Kan enhver europæisk borger rejse til Amerika uden visum? Som svar vil jeg minde Dem om, at, da medlemmer af Europa-Parlamentet tog til Amerika for at kontrollere CIA-flyvningerne, ville de amerikanske kongresmedlemmer ikke tage imod dem. Amerika har ikke undertegnet Kyoto-protokollen og er ved at forgifte atmosfæren. Amerika underlægger sig ikke Den Internationale Straffedomstol i Haag, men nøjes med at sende dommere.
Jeg kan slet ikke acceptere, at Europa er et tog med et amerikansk lokomotiv og en amerikansk lokomotivfører. Her begår vi en stor fejltagelse. Vi vil gerne have et ligeværdigt forhold. Vi kan ikke få lov til at have en europæisk hær. Vi har NATO med en amerikansk hærfører. Selv vores børser følger Dow Jones. Vi har ikke vores egen politik. Vi styres af Amerika. Vi ønsker et ligeværdigt forhold, ikke et amerikansk overherredømme, der hæmmer Europas kurs mod mere demokrati. 
Ashley Mote (NI ).
   - Hr. formand! Ingen har nævnt Galileo - EU's direkte konkurrent til amerikanernes GPS-system - hvor kineserne har en post på 20 %, en beslutning, som kan destabilisere fremtidig våbenproduktion og true fredens opretholdelse.
Galileo er et enormt ambitiøst og dyrt forsøg fra EU's side på at rivalisere med USA som en fuldt udviklet global magt og rummagt, hvorfor skulle man ellers efterligne GPS? EU har ingen retlig beføjelse til at indføre sit eget rumprogram - det afhang af ratifikationen af den forfejlede forfatning. Men den slags detaljer bliver ignoreret.
EU ønsker egne satellitter som led i fremtidige militæroperationer, og det er ikke rede til at vente. Eftersom alle fremtidige krigsvåben bliver styret via satellit, er det indlysende, at Europa kommer til at hjælpe Kina med at opruste. Kan USA med de forpligtelser, som det har over for Japan, Taiwan og Sydøstasien, være andet end forsigtig over for nogle, der medvirker til at opruste Kina?
Benoît Hamon (PSE ).
   - Hr. formand! Det er indlysende, at USA og EU skal styrke deres dialog og samarbejde på det økonomiske, erhvervsmæssige, lovgivningsmæssige eller endog sociale område ved at fremme anstændigt arbejde, ligesom fagforeninger på begge sider af Atlanten ønsker.
Spørgsmålet er derfor ikke, om de transatlantiske forbindelser bør styrkes, men hvordan de kan styrkes. Set ud fra dette synspunkt synes jeg ikke, at svaret nødvendigvis er oprettelse af et transatlantisk marked uden hindringer inden 2015. Er alle hindringer for det transatlantiske marked uønskede? Nej. Ønsker vi at åbne det europæiske marked for genetisk modificerede organismer (gmo'er) eller for oksekød fra kvæg, der er opdrættet på hormoner? Nej. Jeg ønsker derfor, at den transatlantiske dagsorden baseres på praktisk forskning af almen europæisk interesse og ikke på betingelsesløs tilslutning til frihandelsdoktrinen som et mål i sig selv.
Jeg tvivler også på, om det nødvendigvis er det rette tidspunkt at foreslå et bilateralt initiativ af dette omfang, når vores amerikanske partner truer den globale makroøkonomiske stabilitet ved at lade dets handels- og budgetunderskud at skride, samtidig med at det offentligt stiller spørgsmålstegn ved fortjenesten ved og principperne for multilateralisme eller modsætter sig initiativer såsom Kyoto-protokollen eller Den Internationale Straffedomstol. Jeg ønsker, at fru Manns udmærkede betænkning bliver ændret i lyset af dette. 
Ursula Plassnik,
   Hr. formand, mine damer og herrer! Jeg føler mig styrket i planen om at tage spørgsmål op på den forestående topmøde, som vedrører vores fælles fremtid, herunder samarbejdet om fremme af demokrati og menneskerettigheder, frihed og velstand i verden, men også spørgsmål, som vedrører de globale udfordringer, vi står over for, nemlig klimaændringen, kampen mod terror, ikkespredning af masseødelæggelsesvåben, desuden spørgsmålet om energisikkerhed, som i stigende grad optager os på begge sider af Atlanten, og som også har været genstand for det intensive arbejde i Rådet i dette halvår; aftalen om lufttrafik nævnte jeg i indledningen. Med hensyn til de internationale spørgsmål blev det nævnt, at der er blevet opnået en række fremskridt i de seneste måneder. Her handler det om at komme videre skridt for skridt. Jeg takker også Kommissionen for det tætte samarbejde.
Jeg vil slutte med en tak til ordførerne og til alle dem, som har arbejdet med på denne betænkning, og som regelmæssigt deltager i debatten om vores transatlantiske forbindelser. Det er centrale forbindelser for EU, for os alle, hvor vi må undgå at indtage en ensidig holding. Det gælder tværtimod om at tage de foreliggende irritationer og alle åbne punkter op i en dialog mellem partnere. Disse punkter må imidlertid ikke overskygge det, som forbinder os med hinanden, hvor dybt og bæredygtigt det fælles værdifællesskab er, ligesom arbejdet til fordel for de spørgsmål i verden, som er vigtige for os. 
Benita Ferrero-Waldner,
   Hr. formand! Jeg takker medlemmerne for denne glimrende debat om en central og vigtig forbindelse, der uden tvivl vil komme til at dreje sig om, hvor meget mere vores samarbejde kan udvikle sig, hvad angår udenrigspolitik, fremme af demokrati, øget samarbejde på energiområdet og forbedring af vækst og konkurrenceevne i vores økonomier. Jeg vil kort besvare nogle få spørgsmål.
Vi har bestemt planer om at undertegne en ny aftale om højere uddannelse og erhvervsuddannelse, herunder iværksættelse af et innovativt transatlantisk program for grader.
Hvad angår turisme - som også blev nævnt - ville udvekslingerne blive fremmet ved, at programmet for visumfrihed udvides til at omfatte alle vores medlemsstater.
Hvad angår miljø, ønsker vi at genoptage vores dialog med USA, navnlig ved at genoptage dialogen på højt plan om miljøet, herunder spørgsmålet om klimaændringer. Vores samarbejde om energi vil også berøre klimaændringsspørgsmål set ud fra et synspunkt om energieffektivitet. Men vores overordnede dialog skal være bredere end som så.
Af hensyn til dem, der ikke har været her fra begyndelsen, vil jeg vende tilbage til spørgsmålene om visumfrihed og gensidighed med hensyn til visa. Ikke nok med at disse spørgsmål jævnligt bliver nævnt, de indgår også i dialogen, og de bliver helt bestemt taget op med præsident Bush igen.
Hvad angår fortegnelser over passagernavne og EF-Domstolens dom for nylig i forbindelse med to sager, som Europa-Parlamentet havde indbragt, respekterer vi Domstolens dom og analyse, og vi vil rette os fuldt ud efter den. Vi vil samarbejde med Parlamentet, Rådet og de nationale databeskyttelsesmyndigheder for at sikre, at dommen overholdes fuldt ud. Vi har kun fire måneder til at finde et nyt retsgrundlag, men jeg håber, at vi kan samarbejde på en sådan måde, at der ikke vil ske nogen sænkning af beskyttelsesstandarderne eller afbrydelse af transatlantisk lufttrafik, og at der opretholdes et højt sikkerhedsniveau.
Endelig ser vi frem til en vellykket iværksættelse af Galileo-satellitnavigationssystemet, hvor samarbejde med tredjelande er nødvendigt og nyttigt, og hvor vi håber, at et samarbejde med USA vil give yderligere fordele for vores virksomheder og borgere.
Vi takker de to ordførere mange gange, og vi takker Parlamentet for dets indsats og engagement. Det giver os utvivlsomt mere styrke.
Peter Mandelson,
   Hr. formand! Jeg vil også takke ordførerne for to fremragende betænkninger og blot sige to ting.
Den første er, at til trods for al den opmærksomhed, som uenigheder i handelsanliggender mellem USA og EU til tider får, er det værd at huske på, at 98 % af vores handel foregår gnidningsløst. Når der er tvister, reagerer begge parter hurtigt, ikke altid med omgående succes, men hurtigt for at løse problemerne i mindelighed og hurtigt. Det er noget, som vi bør lægge mærke til og glæde os over uden at være selvtilfredse.
Min anden bemærkning er, at der i Erika Manns betænkning faktisk ikke bliver opfordret til et fælles frihandelsområde, så de, der modsætter sig det, sigter mod det forkerte mål. Det, der opfordres til i betænkningen, er et område uden hindringer, et transatlantisk marked uden hindringer mellem Europa og USA. Det kan vi gå ind for og tilskynde til. Som jeg sagde før, mener jeg ikke, at det vil betyde, at en eller anden form for revolutionerende detaljeret ordning støttes. Men sagen er, at denne handels- og investeringsforbindelse mellem os er kolossalt meget værd, hvad angår folks job, levebrød og fremtid. Det er ikke længere så meget told, der lægger hindringer i vejen for vækst i denne forbindelse, det er ikke-toldmæssige hindringer, lovgivningsmæssige barrierer, forskelle på standarder og licens og alt det andet. Der er en slags bål af barrierer, som der kan sættes ild til. Dette er meget ædle og korrekte økonomiske mål, som vi kan tage fat på. Det er årsagen til, at jeg så varmt anbefaler denne betænkning og vil bestræbe mig på, at mine tjenestegrene og jeg arbejder med respekt for ånden i den.
Formanden.
   - Forhandlingen under ét er afsluttet.
Afstemningen finder sted torsdag kl 11.00.
Bogdan Golik (PSE ).
   - Med hensyn til det næste topmøde mellem EU og USA vil jeg gerne lykønske ordførerne og understrege behovet for at forbedre forbindelserne mellem de to samfund.
I dag er der behov for en fælles handling inden for områder af fælles interesse og med fælles værdier og trusler, for at føje en ny, effektiv og repræsentativ dimension til vores fælles politiske og økonomiske forbindelser og gøre fælles sag over for terrortruslen.
Globale problemer kræver en global og øjeblikkelig indsats. Prioriteterne fra FN-topmødet i 2005 og udarbejdelsen af en handlingsplan mod terrorisme bør blive vores mål og vores motivation for et samarbejde, og de bør fremskynde reformer af både NATO's og FN's strukturer med særlig vægt på reformen af FN's Sikkerhedsråd.
Tilbagegangen af "den vestlige verdens fjende" i Østeuropa og uenighed blandt medlemsstaterne om interventionen i Irak giver anledning til et hyppigt stillet spørgsmål i både USA og Europa, nemlig om NATO fortsat tjener et nyttigt formål. Truslen fra terrorismen kan udgøre et grundlag for alliancens eksistens, men denne udfordring kræver oprettelsen af nye politiske og militære strukturer og et samarbejde om EU's udenrigs- og sikkerhedspolitik.
Der skal træffes foranstaltninger med henblik på at udarbejde en fælles strategi for at sikre forsyninger af energi og råvarer ved at sprede vores energikilder, produktion og transport, og med henblik på at intensivere den politiske dialog om vedvarende energikilder. 
Formanden.
   - Næste punkt på dagsordenen er indlæg af et minuts varighed om politisk vigtige sager. 
Avril Doyle (PPE-DE ).
   - Hr. formand! Vi har læst, at dette er Grøn Uge, og temaet for dette års Grøn Uge er tab af biologisk mangfoldighed. Sidste år var det klimaændringer, og klimaændringer og tab af biologisk mangfoldighed er de to største miljømæssige udfordringer, som vi står over for. Jeg har taget ordet for at protestere imod, hvor lidt tid der er afsat til at debattere spørgsmålet om tab af biologisk mangfoldighed i denne mødeperiode, i betragtning af at vi befinder os i Grøn Uge. Som parlamentsmedlemmer burde vi have anerkendt Grøn Uge og fokuseringen på tab af biologisk mangfoldighed ved at afholde en debat om spørgsmålet. Vi har fugledirektivet, habitatdirektivet, den fælles landbrugspolitik, den fælles fiskeripolitik, strukturfondene, 18.000 Natura 2000-lokaliteter plus et net, og alligevel har vi intet samarbejde om dette spørgsmål.
Vi har indtrængende fremmede arter her, og over 40 % af EU's arter - både flora og fauna - er truede, og alligevel har vi ingen debat om dette spørgsmål i forbindelse med Grøn Uge. Jeg protesterer, og jeg ser gerne, hr. næstformand, at De viderebringer mine protester til formanden for Parlamentet.
Lissy Gröner (PSE ).
   - Hr. formand! Det glæder mig, at både formanden for Rådet og fru Ferrero-Waldner stadig er til stede.
Sidste weekend blev der anvendt vold mod fredelige demonstranter i Moskva. Jeg tror, at det er absolut nødvendigt, at vi som Union giver udtryk for, at sådan noget ikke må foregå i et land, som i øjeblikket har forsædet for Europarådets Ministerkomité. Dette emne vedrører en stærk partner i Unionen. Fredag eftermiddag demonstrerer vi i Bruxelles og mange andre steder i Europa mod de krænkelser mod menneskerettighederne, der er blevet begået mod fredelige demonstranter.
I weekenden derefter finder sted i Warszawa, og jeg har hørt tjenestemænd i Warszawa sige, at det også her kan komme til optøjer, og at de, der møder op, må være forberedt på, at der kan forekomme voldelige episoder.
Jeg vil marchere og vise flaget for EU-borgernes rettigheder, som garanteres i artikel 13. Jeg håber, at mange vil være med og vise, at der ikke er plads til intolerance i Unionen. Lad os bekende kulør!
Pedro Guerreiro (GUE/NGL ).
   - Hr. formand! Jeg vil gerne fra denne talerstol hilse de portugisiske fiskere, som på deres nationaldag afholder en stor kampdag, hvor fiskerflåden ligger stille, og hvor de fremsætter krav om, at der vedtages de nødvendige foranstaltninger for at sikre denne for Portugal og EU's forskellige medlemsstater så strategiske sektor både nu og fremover.
Den krise, som fiskeriet længe har befundet sig, bl.a. på grund af den måde, som førstesalgspriserne fastsættes på, er blevet forværret af de vildsomt stigende brændstofpriser. Det har medført økonomisk kvælning med dybe sociale følger i form af faldende lønninger og øget ledighed. Der må derfor hurtigst muligt træffes foranstaltninger på fællesskabsplan for at sikre fiskeriet og dets beskæftigede deres indkomst, sådan som de repræsentative organisationer længe har krævet. Så meget mere som der findes en fælles fiskeripolitik. 
Urszula Krupa (IND/DEM ).
   - Hr. formand! I Polen er sundhedsarbejdernes strejker og sundhedstjenestens tragiske tilstand en trussel mod ikke blot sundheden men også mine landsmænds liv. Da jeg kun råder over et minut, vil jeg gerne give to eksempler på en liberal og destruktiv tankemåde, der styres af penge og profit.
Siden 1989 har mere end 20.000 læger forladt Polen, og 1.500 speciallæger forlod landet i de fem måneder efter tiltrædelsen af EU. Hvert år uddanner vi 2.000 læger, hvilket betyder, at vi i over 12 år har uddannet læger til andre lande. Oven i købet sluger umættelige og grådige udenlandske lægemiddelvirksomheder mere end halvdelen af mit lands sundhedsbudget.
Derfor vil jeg opfordre Europa-Parlamentet til at overveje behandlingen af sundhedstjenester, en begrænsning af lægemiddelmonopolernes økonomiske egenrådighed samt at ændre på opfattelsen af lægestanden og sundhedsområdet, så den primære fokus bliver sundhed og menneskers vel og ikke kun profit og økonomisk vinding - specielt da sundhedstjenesterne også rammes af strejker i mange andre EU-medlemsstater.
Bogusław Sonik (PPE-DE ).
   - Hr. formand! Jeg vil gerne gøre Parlamentet opmærksom på sidste uges udvidelse af husarresten af den burmesiske oppositionsleder Aung San Suu Kyi. Denne leder af den demokratiske opposition, der også har modtaget Nobels fredspris, har været afskåret fra omverdenen i 10 af de seneste 17 år. Hun skulle have været løsladt i sidste uge, men ifølge militærjuntaen, der hersker over Burma, udgør hun fortsat en trussel mod den nationale sikkerhed, og den har derfor forlænget hendes husarrest.
I dag vil jeg endnu en gang tage sagen op om respekten for menneskerettighederne som et grundlæggende princip for EU. Jeg vil foreslå, at formanden for Europa-Parlamentet sender en særlig delegation ud for at besøge den burmesiske oppositionsleder, der har tilbragt så mange år i isolation, og at han udtrykker vores støtte til hende. 
Csaba Sándor Tabajdi (PSE ).
   - Hr. formand! Efter Københavns-erklæringen fra 1993 er håndhævelsen af minoritetsrettigheder blevet et af tiltrædelseskriterierne. Der er stor forskel på minoritetsbeskyttelsessystemerne i de 10 nye og de 15 gamle medlemsstater. Mens alle 10 nye medlemsstater ratificerede Europarådets to retligt bindende minoritetsbeskyttelsesdokumenter - sprogchartret og rammekonventionen om beskyttelse af nationale mindretal - er de endnu ikke blevet ratificeret af tre af de gamle medlemsstater, nemlig Frankrig, Belgien og Grækenland. De gamle medlemsstater bør indhente de nye medlemsstater med hensyn til minoritetsbeskyttelse.
Det er typisk, at regionale eller mindre udbredte sprog er helt udeladt i Mavrommatis' betænkning om flersprogethed, som Europa-Parlamentet vedtog for nylig. Det er typisk, at minoritetssiderne er helt udeladt af den plan D, som Kommissionen har iværksat for at genvinde EU-borgernes tillid, selv om hver syvende EU-borger taler et minoritetssprog. 
Bogusław Rogalski (IND/DEM ).
   - Hr. formand! I dag foretog lederen af Socialdemokraterne i Europa-Parlamentet, hr. Schulz, et uforskammet og arrogant angreb på medlemmerne af den polske regering og deres ret til at træffe beslutninger, der afspejler ønskerne hos flertallet af den polske befolkning. Hr. Schulz' manglende respekt for demokratiet overrasker mig ikke, da hans politiske forbilleder har været Karl Marx og Rosa Luxembourg.
Hr. Schulz! Den mest blodtørstige form for diktatur dukkede ikke op i Polen men i Deres land, hvor nyfascistiske organisationer i dag vokser i styrke og demonstrerer i gaderne. Jeg vil derfor bede Dem om at gøre noget ved disse demonstrationer, der udgør en reel trussel mod Europa, i stedet for at fordømme den polske premierminister for slet og ret at fremstille ønskerne hos flertallet af polakkerne, der støtter familieværdier og ikke hedonistiske og pornografiske parader af homoseksuelle aktivister. Polen har en af de laveste fødselsrater i Europa, og jeg tror ikke, at det vil hjælpe os at fremme homoseksuelle forhold. Medmindre selvfølgelig at De kender til en eller anden måde, de kan formere sig på, som vi ikke kender til.
Tysklands herredømme over Europa hører heldigvis fortiden til, og det vil jeg bede Dem om at én gang for alle at huske på, hr. Schulz, ligesom jeg vil bede Dem om at holde Deres tyske aspirationer væk fra Polens indre anliggender. 
Ryszard Czarnecki (NI ).
   - Hr. formand! Jeg ser gerne, at Europa-Parlamentet fokuserer på den reelle effekt af topmødet i Sochi mellem Rusland og EU i stedet for effekten af mediedækningen. Hvad angår et meget konkret emne, nemlig gennemførelsen af EU's og Ruslands partnerskabs- og samarbejdsaftale fra 1996, er der med hensyn til importforbuddet mod polsk kød kun tale om en papirkonstruktion og ren staffage.
Hvordan kan det være, at der i praksis ikke er nogen solidaritet i EU i denne sag? Mange af de gamle EU-lande bekymrer sig ikke om det faktum, at mens de lykkeligt handler med Moskva, så udelukkes andre lande som f.eks. Polen fra denne handel. Denne sag vil vise i praksis, om den europæiske solidaritet er ren øregas, eller om der er realiteter bag. I øjeblikket er det desværre - og det siger jeg med smerte og beklagelse - kun tomme ord. Jeg ville ønske, at det modsatte var tilfældet. 
Laima Liucija Andrikienė (PPE-DE ).
   - Hr. formand! I søndags havde jeg mulighed for at deltage i en ad hoc-delegation fra Europa-Parlamentet, der observerede præsidentvalget i Colombia. Efter ændringer i forfatningen for nogle år siden blev præsident Álvaro Uribe Vélez som den første i Colombias historie valgt til endnu en fireårs valgperiode. Valgene var først og fremmest mærket af det faktum, at kun 45 % af Colombias stemmeberettigede indbyggere benyttede lejligheden til at deltage i valget. Som valgobservatør kan jeg imidlertid forsikre Europa-Parlamentet om, at der kun var tale om nogle få fejl og overtrædelser og ingen grundlæggende overtrædelser, og at valgene var demokratiske, frie og retfærdige. Hr. formand Jeg vil foreslå, at Europa-Parlamentet lykønsker Colombias nyvalgte præsident, og at den hæver støtten til Colombia - først og fremmest til gennemførelsen af loven om fred og retfærdighed, der kan løse landets sikkerhedsproblemer. 
Formanden.
   - Mange tak for Deres forslag. Det tror jeg, vi skal gøre. 
Lidia Joanna Geringer de Oedenberg (PSE ).
   - Hr. formand! Jeg vil gerne gøre Parlamentet opmærksom på et alvorligt problem, der i øjeblikket dukker op i nogle EU-medlemsstater, og som udgør en trussel mod de grundlæggende rettigheder og friheder samt borgernes friheder.
Vi i Europa-Parlamentet kan ikke være passive vidner til, at der indføres begrænsninger for demokratiet, for EU-borgernes ret til at udtrykke deres egne meninger samt for forsamlingsfriheden. Denne trussel er ekstra slem, når regeringsrepræsentanter indvilliger i menneskerettighedskrænkelser, hvilket desværre er tilfældet i øjeblikket i mit eget land, Polen. Vi skal være opmærksomme på sådanne situationer og reagere effektivt i tilfælde, hvor en medlemsstat krænker grundprincipper, der er et kriterium for EU-medlemskabet.
Krænkelse af borgernes rettigheder kan ikke regnes blandt medlemsstaternes indre anliggender. Sådanne situationer skal ikke mødes med tavshed men med en øjeblikkelig indsats. Det forventer alle borgerne i en demokratisk organisation som EU sig af Det Europæiske Råd. 
Marios Matsakis (ALDE ).
   - Hr. formand! Cypern har en lille flåde af militære forsvarshelikoptere, deriblandt to franske Gazelle-helikoptere. For et år siden blev en af disse to helikopteres brændstofindikator sendt til reparation i en virksomhed ved navn Vibro-Meter i Det Forenede Kongerige. Reparationen blev hurtigt udført, men siden da har den britiske regering forhindret reeksporten af den reparerede del til Cypern med argumentet om, at Det Forenede Kongerige har en embargo på forsvarsmateriel mod Cypern. Cypern deltager på lige fod med Storbritannien i EU's fælles forsvars- og sikkerhedsaktioner, herunder i EU's fredsmissioner, EU's kampgrupper og Det Europæiske Forsvarsagentur.
Hvordan kan det lade sig gøre, og hvordan kan det overhovedet være logisk, at en medlemsstat - Storbritannien - har en våbenembargo mod en anden medlemsstat - Cypern? Dette må absolut være en grov overtrædelse af de principper, som Unionen bygger på. Jeg foreslår, at De gør forestillinger over for den britiske regering, så denne embargo af hensyn til EU's enhed ophæves omgående.
Thomas Wise (IND/DEM ).
   - Hr. formand! Jeg citerer fra en artikel i den britiske presse for nylig: "Storbritanniens fremgangsrige vinindustri vil blive undermineret af EU-bestemmelser i et forsøg på at forhindre producenter i Storbritannien, som ikke modtager støtte, i at plante flere vinstokke, hvis deres salg fortsat går i vejret."
Vinproducenterne - hvoraf mange bor i min region - har opfordret Kommissionen til at forhøje tærsklen eller helt at afskaffe den. Hvad er det lige ved engelsk vin, der bliver så farligt? Er det, at engelske vine i blindsmagninger med franske vine smager bedst, hvilket ganske enkelt har gjort vores konkurrenter misundelige? Eller er det fordi, der er regioner i andre EU-lande, som producerer stærkt støttede vindruer, som aldrig vil give ordentlige vine? Eller er det bare fordi, at EU, når det ser noget, der lykkes, er nødt til at blande sig, regulere og ødelægge det?
Kan det undre nogen, at flere og flere mennesker ikke vil have noget med EU at gøre, når det ødelægger deres livsgrundlag?
Formanden.
   - Forhandlingen er afsluttet.

Formanden.
   - Næste punkt på dagsordenen er betænkning af Helmuth Markov for Udvalget om International Handel om handel og fattigdom: udarbejdelse af handelspolitikker, der kan øge handelens bidrag til fattigdomslindring mest muligt (2006/2031(INI)) (A6-0179/2006). 
Helmuth Markov (GUE/NGL ),
   Fru formand! Allerførst vil jeg naturligvis gerne rette en varm tak til alle dem, som har hjulpet mig i udarbejdelsen af min betænkning. Især vil jeg gerne nævne fru Pribaz. Jeg vil naturligvis også gerne takke kollegerne fra mit udvalg, fra Udvalget om Kvinders Rettigheder og Ligestilling samt Udviklingsudvalget, som har beriget denne betænkning med meget konstruktive ændringsforslag.
Betænkningen indeholder nogle første forslag til, hvordan handelspolitikken kan og bør udformes for at kunne bidrage til en løsning af fattigdomsproblemet. Det glæder mig, at den foreliggende tekst gør det ret klart, at handel skal foregå efter bestemte regler for at kunne være et fornuftigt redskab til bekæmpelse af fattigdommen og udvikling af velstanden. Handel er ikke et mål eller en værdi i sig selv, men mere et redskab, hvormed menneskene kan sikres forsyning med varer med henblik på at opfylde deres behov.
Som verden ser ud i dag, kan der ikke garanteres forsyninger til alle mennesker, og de muligheder, som handel medfører, er heller ikke retfærdigt fordelt - hverken geografisk mellem staterne eller regionerne eller mellem de individuelle aktører på markedet. Det er bl.a. på grund af denne ulige fordeling, at fattigdom udspringer og udvikler sig, og det er et problem, som især, men ikke kun, eksisterer i udviklingslandene. Markedets så at sige usynlige hånd kan tilsyneladende ikke engang løse dette problem inden for et udviklet økonomisk rum som EU.
Jo mere politikken kommer til at adskille sig fra den økonomiske ordnings udformning og lader de markedsliberale kræfter gøre, hvad de vil, jo mere rykker de samhørighedsfremmende mål sig væk - og det sker så meget desto mere, fordi sociale rettigheder, demokratisk deltagelse og beskyttelse af vores miljø ignoreres, og fordi der ikke tages hensyn til lokale betingelser og særegenheder. På globalt plan, hvor de eksisterende udviklings- og fordelingsforskelle er endnu mere graverende og fundamentale, bliver dette mange gange tydeligere. Hvis den nuværende politik om en ubetinget hurtig liberalisering under pres fortsættes, vil millenniumudviklingsmålet om inden 2015 at halvere antallet af mennesker, der sulter, ikke kunne nås.
Politik har til opgave at etablere rammebetingelser, som er egnede til at muliggøre en fredelig social udvikling af samfundet, hvor isolation undgås, og velstand fremmes. En politik, som åbner grænserne mod det internationale marked, kan være en del heraf. Hidtil har det vist sig at være effektivt der, hvor industrialiseringen i første omgang kunne foregå beskyttet af statslige foranstaltninger, og hvor der allerede eksisterede en institutionel ramme til at styre omfordelingen af den samfundsmæssige og økonomiske rigdom, og hvor en tilstrækkeligt robust økonomisk sektor var til stede, som tillod fleksibilitet i aktiviteterne, og hvor staten var i stand til selvstændigt at støtte bestemte økonomiske sektorer mod markedsåbningen.
Stor gæld til udlandet og afhængighed af lån indskrænker denne konkurrenceevne betragteligt. I lande, hvor disse betingelser ikke var til stede, har en fremskyndet liberalisering derimod ført til afindustrialisering, ødelæggelse af miljøet og voksende afhængighed samt forværring af fattigdommen i befolkningen.
Jeg kan kun henvise til nogle få aspekter i betænkningen. Muligheden for selvstændig udvikling og industrialisering skal tilkomme alle lande, præcis ligesom det tidligere har været tilfældet for de nuværende industrilande. Hertil hører også et lands ret til selv at afgøre, hvornår, hvor meget og om det overhovedet vil åbne sine markeder for varer og tjenesteydelser. Det er i øvrigt også det, der fremgår af WTO-reglerne.
Siden WTO-aftalen blev underskrevet, er producenternes udbytte fra råvarer og råstoffer faldet så meget, at flere og flere små og mellemstore virksomheder både i syd og nord må lukke. Samtidig bevirker disse regler, at der skabes en monokultur inden for landbruget, som godt nok giver landbrugssektoren et kæmpe udbytte, men som har ødelæggende konsekvenser for miljøet og beskæftigelsen. Det er et landbrug, som i sidste ende ødelægger sit eget eksistensgrundlag. I stedet bør politik gøre sit yderste for - både med regler og økonomisk støtte - at sikre, at den biologiske mangfoldighed bevares gennem bæredygtige udnyttelsesformer.
Det er derudover mere end tvivlsomt, om offentlige forsyningspligtydelser kan frembringes alene på basis af markedsøkonomiske strukturer i et sådant omfang, at man kan sige, at grundrettigheden om et værdigt liv er opfyldt. Her handler det om så simple, men nødvendige ting som adgang til en vandforsyning af høj kvalitet, sundhed, pleje, uddannelse og undervisning. I områder, hvor betingelserne for en liberalisering af markedssektorer er til stede, skal man være opmærksom på, at internationale normer om social sikkerhed, arbejde og miljø er bindende og skal respekteres.
Dette og mange andre vigtige punkter er indeholdt i den foreliggende betænkning. Jeg opfordrer Kommissionen og Rådet til at læse Parlamentets forslag igennem og tage hensyn til dem ved udformningen af Unionens politik.
Peter Mandelson,
   Fru formand! Jeg glæder mig over denne lejlighed til at fortsætte dialogen om handelsanliggender med Europa-Parlamentet. Hr. Markovs bidrag indeholder et væld af oplysninger og politiske forskrifter om, hvordan den vigtige forbindelse mellem handel og fattigdom bør håndteres i både vores bilaterale aftaler og multilaterale forhandlinger.
Jeg er i stor udstrækning enig i hovedlinjerne i betænkningen. Som jeg har sagt ved flere lejligheder, ønsker jeg at placere handel i udviklingens tjeneste. Handel er drivkraften bag økonomisk vækst, og under de rigtige omstændigheder spreder den velstand, men den er ikke noget universalmiddel og fører ikke automatisk til nedbringelse af fattigdom. Handelsliberalisering skal gennemføres gradvist. Den bør finde sted inden for en stabil og støttende indenrigspolitisk ramme og vil i nogle tilfælde kræve flankerende foranstaltninger til støtte for tilpasningsprocessen.
Vi gør allerede en hel del af det, der anbefales i betænkningen, at vi skal gøre. Jeg vil give nogle konkrete eksempler. For det første respekterer EU i handelsforhandlinger, herunder i Doha-udviklingsrunden og ØPA-forhandlingerne, og som det anbefales i betænkningen, udviklingslandenes ret til at liberalisere gradvist og opretholde fleksibilitet for deres følsomme sektorer. I Doha-udviklingsrunden ønsker EU, at landene bidrager alt efter deres kapacitet og udviklingsniveau. Det er baggrunden for idéen om særlig og differentieret behandling. Vi reagerer positivt på de mindst udviklede landes og udviklingslandenes interesse for tjenesteydelser, også hvad angår Modus 4 og i de sektorer, som de har anmodet om. Under GATT respekterer vi desuden landenes frihed til at beslutte, hvorvidt og i hvilket omfang de vil åbne deres servicesektor. Vi har ikke fremkommet med nogen serviceanmodninger over for de mindst udviklede lande. Vi har indført en ordning med henblik på at støtte AVS-sukkerproducenter i at tilpasse sig til ændringer efter vores sukkerreform, og vi er bevidste om nødvendigheden af at tage spørgsmålet om præferenceudhuling op. Vi fremmer aktivt regional integration og Syd-Syd-handel, som i betænkningen med rette anerkendes som afgørende for udvikling, navnlig for marginaliserede lande.
Ud over handelsforhandlinger yder EU - dvs. Kommissionen og medlemsstaterne tilsammen - på kapacitetsopbygningsområdet over 50 % af den samlede handelsrelaterede bistand på verdensplan. Den handelsrelaterede bistand, som Kommissionen forvalter, var ca. 850 millioner euro årligt i perioden 2001-2004, og på baggrund af kommissionsformand Barrosos løfte på det seneste G8-topmøde vil dette beløb stige til 1 milliard euro i 2007. Vi deltager aktivt i den -debat, der finder sted i WTO.
Kommissionen er også foregangsmand, hvad angår gennemførelse af konsekvensanalyser af handels bæredygtighed for at vurdere handelsliberaliseringens potentielle indvirkning på alle tre søjler for bæredygtig udvikling. Siden 1999 har vi gennemført disse analyser af alle EU's vigtigste handelsforhandlinger og udpeget områder, hvor der kan være brug for flankerende foranstaltninger.
Hvad angår anbefalingerne i betænkningen om arbejdsstandarder og sociale rettigheder, anerkendes og fremmes sociale rettigheder, herunder spørgsmål om ligestilling mellem mænd og kvinder, børnearbejde, tvangsarbejde og foreningsfrihed, i alle vores nyere handelsaftaler, bilaterale aftaler og regionale aftaler, selv om arbejde desværre ikke indgår i Doha-udviklingsrunden. Desuden tilvejebringer vi gennem GSP+ særlige incitamenter for udviklingslande, der respekterer centrale arbejdsrettigheder. GD Handel finansierer også et ILO-pilotprojekt om indikatorer for rimelige arbejdsvilkår for at forudsige og føre tilsyn med handels indvirkning på rimelige arbejdsvilkår.
Det glædede mig også, at der i betænkningen var en række anbefalinger til andre aktører. I rapporten opfordres der til, at andre udviklede lande og avancerede udviklingslande indfører toldfri, kvotefri ordninger for de mindst udviklede lande, der svarer til vores eget Alt undtagen våben-initiativ. Efter accepten af en dækning på 97 % i Hongkong vil jeg alligevel minde om, at USA må gøre alt for at overholde den forpligtelse.
I betænkningen opfordres andre WTO-medlemmer også til at leve op til EU's tilbud i Hongkong om eksportsubsidier og om at ophæve alle former for eksportstøtte, herunder eksportkreditter og fødevarebistand. I betænkningen anbefales det, at de udviklede lande begrænser de indenlandske subsidier væsentligt, og at der findes en løsning på bomuldsproblemet - også nøgleområder, hvor vi forventer, at USA bidrager.
Eftersom dette er en åben dialog, vil jeg nævne et par punkter, hvor Kommissionens holdninger adskiller sig fra dem, der gives udtryk for i betænkningen. Handelsstøtte er et vigtigt supplement til, men på ingen måde en erstatning for, et udviklingsvenligt resultat på Doha-udviklingsrundens vigtigste forhandlingsområder. De største fordele for udviklingslande består i rundens markedsadgangsdel og navnlig Syd-Syd-dimensionen.
Hvad angår risikoen for misbrug af Alt undtagen våben-initiativet, bør vi naturligvis fortsat holde øje med trepartshandel, men os bekendt er der kun indberettet et tilfælde af misbrug.
Hvad angår anbefalingen om at udelukke offentlige tjenesteydelser fra forhandlingerne, mener vi ikke, at det er nødvendigt at genforhandle GATT for at udelukke offentlige tjenesteydelser. Det er helt op til WTO-medlemmerne at beslutte, hvilke sektorer de ønsker at åbne. Vi har f.eks. gjort det klart, at vi ikke ønsker at give flere tilsagn inden for sundhed, uddannelse og audiovisuelle tjenesteydelser.
Jeg vil endnu en gang takke alle, der har bidraget til denne betænkning, for deres politiske støtte og vejledning og for den konstruktive kritik og de konkrete forslag til handling, som den og lignende betænkninger indeholder. Jeg er stadig helt indstillet på at informere Parlamentet regelmæssigt og på at lytte til Deres synspunkter om vigtige handels- og udviklingsspørgsmål, som jeg har gjort det hidtil og vil fortsætte med i fremtiden.
Danutė Budreikaitė (ALDE ),
   Fru formand! Det er et velkendt faktum, at retfærdig handel kan være et effektivt middel til at fattigdomsbekæmpelse. I de seneste 10 år er de fattigste landes andel af verdenshandelen imidlertid faldet. Disse lande handler primært med produkter med lav merværdi som f.eks. landbrugsråvarer og udvundne naturlige ressourcer.
For at bekæmpe fattigdommen er der først og fremmest brug for gennemgribende politiske ændringer i både industrilande og udviklingslande, så fattigdommens strukturelle årsager fjernes. 
For at nå dette mål er det ikke nok kun at omsætte retfærdige handelsregler samt bi- og multilaterale handelsforbindelser i praksis og forbedre WTO-bestemmelserne. Vi skal således også udvikle handelsforbindelserne mellem udviklingslandene, syd-syd-dimensionen.
I fremtiden vil den økonomiske udvikling have en afgørende indflydelse på fattigdomsbekæmpelsen - specielt investeringen i små og mellemstore virksomheder, der forsyner udviklingslandenes lokale markeder med varer og tjenesteydelser og skaber større merværdi og muligheder for verdenshandelen. 
Zbigniew Zaleski,
   Fru formand! Historien om handel med varer - både i primitive samfund og udviklede samfund - viser, at samfundene overlever og udvikler sig, når handelen bygger på retfærdige regler. Det hersker der ingen tvivl om.
I vores gruppe mener vi, at den frie og retfærdige handel, som EU stræber efter, også i øjeblikket medvirker til at reducere fattigdommen i mange regioner i verden. Der er selvfølgelig undtagelser, men de skyldes primært en manglende gennemførelse af retfærdige regler snarere end handelen i sig selv.
I første omgang syntes vi, at hr. Markovs betænkning gav udtryk for, at den frie handel forværrer fattigdommen i stedet for at reducere den. Vores gruppe forkastede denne holdning. Efter diskussioner og ændringer i betænkningen er ordlyden imidlertid blevet bedre, og kombineret med de ændringsforslag, som formentlig bliver vedtaget i morgen, vil vores gruppe kunne acceptere den. Det er også indlysende, at selv om handel ikke er den eneste måde at reducere fattigdommen på, så kan i høj grad medvirke hertil.
Afslutningsvis vil jeg gerne foreslå, at vi giver den frie - og jeg gentager frie - handel en chance, så den kan medvirke til at bekæmpe fattigdommen. 
 På dansk betyder det "lad os skabe fri og fair handel for at gøre fattigdom til fortid." 
Panagiotis Beglitis,
   Fru formand! Jeg vil også gerne rose Helmuth Markov for hans vigtige betænkning og kommissær Mandelson for det vigtige indlæg, som han netop kom med.
Ingen kan betvivle, at udviklingen af den internationale handel og liberaliseringen af internationale handelsrelationer har bidraget på afgørende vis til at reducere fattigdommen og dæmpe skævhederne mellem industrilande og ulande. Men som hr. Mandelson helt korrekt sagde, er det ikke noget universalmiddel. Som tallene fra de internationale organisationer viser, har vi brug for en organiseret liberalisering, en liberalisering af internationale handelsrelationer på grundlag af regler og reguleringsmekanismer.
Som den seneste undersøgelse fra Verdensbanken har vist, har en kaotisk liberalisering af de internationale handelsrelationer ført til større fattigdom og opløsning af produktionssystemet i de fattigste lande i Afrika. Det samme sker også i selve EU, hvor der er områder, som er ramt af arbejdsløshed, afindustrialisering og fattigdom.
Jeg mener, at EU bør bidrage til demokratisering og styrkelse af det multilaterale handelssystem via en reform af Verdenshandelsorganisationen til gavn for de fattigste lande. EU bør også konsekvent bidrage til opfyldelsen af millenniumudviklingsmålene inden 2015 og bidrage til et heldigt resultat af forhandlingerne i Doha-runden inden for et afbalanceret kompromis med gensidige fordele.
Endelig bør EU fortsætte med gennemførelsen af det vigtige Alt undtagen våben-initiativ.
Sajjad Karim,
   Fru formand! En af det 20. århundredes største bedrifter var, at millioner af mennesker blev hjulpet ud af fattigdom. Kinas og Indiens indtræden på den globale handelsscene spillede en stor rolle for denne bedrift, og de er stadig pionerer blandt udviklingslandene. Men udfordringen er langtfra slut. Selv i dag lever 49 % af befolkningen i de mindst udviklede lande for under 1 dollar om dagen. I 2015 vil 471 millioner af dem leve i ekstrem fattigdom. Handelsliberalisering er afgørende, hvis vi skal kunne hjælpe disse mennesker ud af ødelæggende fattigdom.
Men handel er ikke nogen magisk kugle. Den afgørende udfordring er, hvordan man fremmer nedbringelse af fattigdom i en nyliberaliseret åben økonomi. De fleste af de mindst udviklede lande søger stadig i blinde på dette område. Frihandel er ikke det samme som laissez faire. Det vigtigste mål må være, at regeringerne indfører makroøkonomiske strategier, der integrerer handel på en måde, der støtter nedbringelse af fattigdom effektivt. Vi må hjælpe dem med at gøre dette ved at øge bistanden og forbedre dens effektivitet. Dette er ikke grundlæggende bistand, der kaster udviklingslandene ud i mere gæld: Det er investeringer i infrastruktur, teknologi, menneskelig kapital og selve det globale handelssystem.
Til gengæld får vi større åbenhed og konkurrenceevne, og de mindst udviklede lande vil drage fordel af større kapitalakkumulation og teknologiske fremskridt. Disse ting vil være vækstmotoren. International handel vil være brændstoffet til den motor, og sammen kan vi accelerere hen imod millenniumudviklingsmålene.
Peter Mandelson,
   Fru formand! Jeg er meget enig med dem, der har talt under denne korte, men vigtige debat. Temaet for den har været fri og fair handel. Det er de to søjler, som vores politiske mål bygger på. Selv om bilaterale handelsaftaler har deres betydning, er det multilaterale handelsforhandlinger inden for en multilateral ramme for det internationale handelssystem, der efter vores opfattelse bedst kan bringe retfærdighed og balance ind i det internationale handelssystem.
Det er årsagen til, at Doha-udviklingsrunden er så vigtig. Den er fokuseret på idealet om, at frihandel bidrager til nedbringelse af fattigdom i verden. Som en eller anden engang sagde, skal idealers sejr organiseres, og som en af talerne sagde i aften, vil vi have en organiseret liberalisering af handelen. Vi ønsker ikke en jungle, hvis regler er til skade for udviklingslande og verdens fattige. Det er det, Kommissionen forsøger at opnå på vegne af medlemsstaterne, og jeg er overbevist om, at vi vil lade os lede af denne betænkning i vores fortsatte bestræbelser på at opnå retfærdig handel i verden, og derfor bifalder jeg den stærkt.
Formanden.
   - Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted torsdag kl. 11.00.
Alessandro Battilocchio (NI ).
   - Handel er et grundlæggende instrument i den aktuelle internationale sammenhæng. Handelsaftaler blandt lande kan skabe politisk stabilitet og danne et solidt grundlag for mere eller mindre varige diplomatiske aftaler. De er derfor i stigende grad vigtige aktører i en verden, der primært er baseret på økonomiske principper. Handelen er således et meget vigtigt middel til og mulighed for økonomisk og social udvikling, men den er også et våben - primært i hænderne på de udviklede lande - der skal anvendes med forsigtighed, da den kan afstikke en ufravigelig kurs for et land eller et geografisk område.
Det er derfor helt afgørende, at de vestlige lande gør en bevidst indsats for at sikre sig, at de nuværende handelspraksisser og de nye aftaler medvirker til at mindske kløften mellem nord og syd i stedet for at forøge den gennem procedurer, hvor der ikke tages hensyn til nationale forskelle. Selv om liberaliseringen er en global og nu irreversibel proces, der kan føre til trivsel og velstand ved at skabe nye muligheder i udviklingslandene, skal den fortsat reguleres i henhold til de forskellige situationer, hvor den gennemføres. Den skal også følges op af specifikke foranstaltninger for at sikre, at den økonomiske udvikling holder trit med - uden at overgå - en passende og nødvendig udvikling inden for andre grundlæggende sektorer såsom sundhed, uddannelse og socialpolitik. 
Formanden.
   - Næste punkt på dagsordenen er indstilling ved andenbehandling fra Udvalget om Miljø, Folkesundhed og Fødevaresikkerhed om Rådets fælles holdning med henblik på vedtagelse af Europa-Parlamentets og Rådets forordning om lægemidler til pædiatrisk brug og om ændring af forordning (EØF) nr. 1768/92, direktiv 2001/20/EF, direktiv 2001/83/EF og forordning (EF) nr. 726/2004 (15763/3/2005 - C6-0087/2006 - 2004/0217(COD)) (Ordfører: Erika Mann) (A6-0171/2006). 
Françoise Grossetête (PPE-DE ),
   Fru formand, hr. kommissær, mine damer og herrer! Jeg vil takke alle mine kolleger for deres bidrag til denne tekst og for deres bestræbelser på at finde en løsning. Jeg er også Rådet og det østrigske formandskab taknemmelig, fordi de har lyttet til Parlamentets holdninger og prioriteret forordningen om lægemidler til pædiatrisk brug. Endelig vil jeg, hr. kommissær, takke Deres medarbejdere for deres tekniske bidrag og forslag. Det glædede mig meget at samarbejde med dem. Takket være alles indsats kan vi under andenbehandlingen vedtage en forordning, som er af afgørende betydning for sundheden i Europa. Vi var alle enige om målet, og drøftelserne gjorde det muligt at nå til enighed om de operationelle aspekter af denne forordning.
Det virker ufatteligt, at vores børn i 2006 ikke kan få en behandling, der passer til deres behov. Sådan er den nuværende situation imidlertid. I dag er mange lægemidler, der ordineres til børn, ikke udviklet specielt til dem. Ofte er lægemidler, der anvendes til de mindste børn, de samme, som dem der ordineres til voksne, blot i mindre doser - og sommetider med katastrofale konsekvenser. Et barns stofskifte er anderledes end en voksens stofskifte. Børn har derfor brug for en særlig medicinform ikke kun for at opnå bedre tolerans, men også for at lægemidlerne kan blive mere effektive og sikre.
Denne EU-forordning tilvejebringer alle betingelser for udvikling af lægemidler til pædiatrisk brug, særlig ved at støtte innovation og forskning og ved at skabe incitamenter for farmaceutiske laboratorier og samtidig kræve, at de udvikler en pædiatrisk medicinform for hvert nyt stof og stiller den til rådighed i alle medlemsstater.
På en lang række punkter havde Rådet allerede fulgt Parlamentets henstillinger under førstebehandlingen. Jeg tænker særlig på incitamentordningen, som forlænger beskyttelsescertifikatet for alle nye pædiatriske indikationer med seks måneder. Rådet godkendte også under førstebehandlingen Parlamentets anmodning om at undgå, at der foretages yderligere kliniske forsøg på børn, hvis det ikke er absolut nødvendigt. Lige før andenbehandlingen var der kun få meningsforskelle. Det eneste, der manglede, var at finde en fælles holdning til tekniske detaljer.
Vi nåede derfor frem til en aftale mellem de tre institutioner i det store og hele ved at anvende princippet om bedre lovgivning. Jeg tænker særlig på spørgsmålet om medlemmernes uafhængighed i Det Pædiatriske Udvalg og lægemiddelovervågning. Tidligere lovgivning omfattede allerede håndfaste foranstaltninger vedrørende disse punkter. Det er derfor mere hensigtsmæssigt at henholde sig til denne lovgivning i stedet for at skabe en ophobning af regler. Denne aftale blev også fremmet af Kommissionens svar på vores anmodninger vedrørende anvendelse af potentielt farlige stoffer i lægemidlets ydre skal. Vi glæder os over den officielle erklæring til os og afventer nu selvfølgelig konkrete resultater.
Der er et andet punkt, som jeg vil gøre Kommissionen opmærksom på, nemlig spørgsmålet om fristen mellem udstedelsen af en markedsføringstilladelse og det tidspunkt, hvor lægemidlet er til rådighed for patienten. Der eksisterer et direktiv om gennemsigtighed, i hvilket der fastsættes frister for prisfastsættelse og for godtgørelse for lægemidler. Der er for store forskelle i fristerne medlemsstaterne imellem. Denne situation har negative følger for patienterne. Jeg har drøftet dette punkt med kolleger i alle Parlamentets grupper, og vi vil spørge Dem, hvad der kan gøres for at mindske disse forskelle.
Endelig fastsættes det i Kommissionens oprindelige forslag, at alle ansøgninger om forlængelse af det supplerende beskyttelsescertifikat som følge af en ny pædiatrisk indikation skal indsendes senest to år, inden certifikatet udløber. Jeg støtter denne holdning, men vi skal først og fremmest være praktiske. Hvis vi vedtager denne foranstaltning i sin nuværende form, risikerer vi at berøve os selv lægemidler, som tilfældigvis befandt sig i denne toårsperiode, da denne lov trådte i kraft. I henhold til denne artikel ville det være umuligt at udføre forskning med henblik på at udvikle en pædiatrisk indikation.
Formålet med den overgangsklausul, vi foreslår med tilslutning fra et flertal af mine kolleger, er at afhjælpe denne uønskede virkning. Vi anmoder derfor om, at ansøgninger om forlængelse af det supplerende beskyttelsescertifikat som følge af en ny pædiatrisk indikation i fem år kan indsendes senest seks måneder, inden certifikatet udløber. Efter denne frist finder Kommissionens oprindelige forslag anvendelse. Vi er taknemmelige for Deres tilslutning til dette punkt.
Til sidst vil jeg sige, at denne tekst giver mulighed for at omsætte ord til handling til støtte for europæisk forskning. Det er det, vi skal gøre i morgen. Der finder for tiden en storartet debat sted for at finde den bedste måde at fremme EU over for borgerne. Europæere er ikke interesseret i storslået retorik - de forventer handling. Denne forordning om lægemidler til pædiatrisk brug er et konkret svar på denne forventning. Denne tekst er et godt eksempel på EU's merværdi i dagliglivet, da en medlemsstat, der handler alene, ikke ville være i stand til at fremme en sådan politik til gavn for alle børn. 
Günter Verheugen,
   Fru formand, kære kolleger! Jeg vil først takke fru Grossetête, som er ordfører for Udvalget om Miljø, Folkesundhed og Fødevaresikkerhed, og ønske tillykke med betænkningen. Jeg siger også tak til medlemmerne af udvalget for deres støtte til forslaget, og jeg vil gerne understrege, at det østrigske formandskab har ydet et engageret stykke arbejde i denne sag.
Takket være det gode samarbejde mellem de tre institutioner har vi nu mulighed for at bringe lovgivningsprocessen til sin afslutning. Vi skal være tilbageholdende med ny lovgivning, men det foreliggende forslag er en nødvendighed. Mere end halvdelen af de lægemidler, der gives til børn i Unionen i dag, er ikke blevet testet med henblik på denne anvendelse. Det skyldes, at lægemidler til børn ofte kun har en lille markedsandel, og at kliniske test kan være meget kostbare.
Det betyder konkret, at læger, som udskriver lægemidler til børn, ikke altid ved, om de overhovedet virker, og om de kan have bivirkninger. Med den nye forordning bliver dette problem løst i børnenes interesse, og den skaber et incitament til førsteklasses forskning på dette område og fremmer udviklingen og bevillingen af effektive pædiatriske lægemidler af høj kvalitet.
Jeg vil gerne fremhæve to punkter, som blev taget op i Parlamentets forhandlinger, for det første det såkaldte gennemsigtighedsdirektivs indflydelse, og for det andet behandlingen af kræftfremkaldende, mutagene og reproduktionstoksiske stoffer.
Parlamentet har med rette henledt opmærksomheden på gennemsigtighedsdirektivets betydning, og jeg er helt enig i, at de nationale myndigheders beslutninger om prisen på pædiatriske lægemidler og om refusion af omkostningerne i den forbindelse ikke må føre til, at disse midler forsinkes med hensyn til, hvornår de er til rådighed. Beslutninger om prispolitik og refusion af udgifter hører under medlemsstaternes kompetence, men Kommissionen kan ikke lade stå til over for, at der sker afvigelser fra de procedurebestemmelser, der er indeholdt i gennemsigtighedsdirektivet.
Vi har derfor intensiveret vores bestræbelser på at kontrollere mere grundigt, at direktivet gennemføres behørigt i alle medlemsstater, og på at sikre, at gennemførelsen sker mere effektivt. Desuden har jeg sammen med min kollega, hr. Kyprianou, etableret Lægemiddelforummet, som sammen med medlemsstaterne og berørte grupper skal finde løsninger på mange af lægemiddelsektorens presserende spørgsmål, hvortil også aspekter som pris og refusion hører.
Parlamentet har også taget det vigtige spørgsmål om kræftfremkaldende, mutagene og reproduktionstoksiske stoffer op. Jeg deler den holdning, at vi skal omgås sådanne farlige stoffer med yderste forsigtighed på alle områder. Alligevel tror jeg, at ændringsforslagene, der sammen med denne forordning forbyder sådanne stoffer som hjælpestoffer i lægemidler generelt, er problematiske af to årsager.
For det første kan forordningen om lægemidler til pædiatrisk brug kun regulere hjælpestoffer i pædiatriske lægemidler, men bestemmelserne om hjælpestoffer bør være identiske for alle lægemidler.
For det andet kan det ikke udelukkes, at sådanne hjælpestoffer ikke kan undværes i bestemte, vigtige lægemidler.
Kommissionen mener, at dette spørgsmål skal gennemgå en grundig videnskabelig undersøgelse igen, før vi beslutter noget om mulige foranstaltninger. Derfor er det Kommissionens hensigt at opfordre til en udtalelse fra Det Europæiske Lægemiddelagentur om anvendelse af sådanne stoffer som hjælpestoffer i humanmedicinske lægemidler. Denne udtalelse vil blive videregivet til Parlamentet og Rådet. Inden seks måneder efter afgivelsen af udtalelsen vil Kommissionen meddele Parlamentet og Rådet, hvilke foranstaltninger, Kommissionen vil træffe.
Jeg har givet Parlamentets sekretariat en redegørelse for indholdet, sådan at ordlyden kan offentliggøres og gøres tilgængelig for samtlige medlemmer.(1)
Lad mig til slut fremhæve, at den foreliggende forordning er et godt eksempel på bedre lovgivning, som også yder målene om folkesundhed og innovationsfremme retfærdighed. Det er et af de første lovforslag fra Kommissionen, som beror på en udførlig konsekvensanalyse.
Forslaget vil forbedre folkesundheden blandt børn og samtidig fremme innovation og konkurrenceevne i den europæiske lægemiddelindustri. Tak for Deres støtte til forslaget.
Peter Liese,
   Fru formand, kære kolleger! Jeg vil gerne ønske fru Grossetête tillykke med at have opnået enighed mellem såvel alle grupper som Kommissionen og Rådet.
Dette er kulminationen på en proces, der efter min opfattelse har varet hele seks år. Det er seks år siden, at vi for første gang diskuterede problemet og en mulig løsning heraf med eksperter i Strasbourg, og nu har vi nået afslutningen af lovgivningsprocessen. Jeg takker kommissæren og alle dem, der har medvirket, og især Den Socialdemokratiske Gruppes skyggeordfører, fru Roth-Behrendt. Hun har ydet et stort bidrag, men kan desværre ikke være her i dag. Jeg ønsker hende god bedring.
Det foreliggende forslag medvirker til løsningen af et graverende problem. Jeg har selv arbejdet som læge på en børneklinik, og jeg har selv konstateret, hvilket drama, det er for børn, forældre og læger, når mange af de medikamenter, som er nødvendige for at behandle børnene, ikke er tilladt. Disse problemer har jeg selv oplevet, men jeg har dog ikke haft så mange problemer som andre kolleger og familier. I nogle af disse familier er børn døde, fordi de ikke har kunnet få lægemidler på grund af manglende godkendelse, eller f.eks. fordi hiv-positive børn har fået en for lav dosis, hvilket har medført, at disse børn er blevet immune over for lægemidlerne.
Derfor er det godt, at denne forordning nu findes. Især hilser jeg det velkommen, at Rådet og Kommissionen har taget forslaget op om, at MICE-programmet skal gælde for lægemidler, som ikke er under patentbeskyttelse. Under førstebehandlingen var jeg ikke helt tilfreds med den fælles frist på seks måneder, men det er vigtigt, at vi i det mindste gør en begyndelse, og hvis vi finder ud af, at disse seks måneder ikke er passende i alle tilfælde, så vil vi måske skulle foretage ændringer igen. Nu skal vi blot handle hurtigt, og derfor er jeg meget glad for, at fru Grossetête har overbevist Rådet og Kommissionen om at vedtage artikel 18. For hvis ikke vi havde gjort det, ville de første lægemidler på grund af tilskyndelsesordningen først komme på markedet i 2009 som det tidligste. Nu vil vi allerede kunne se positive virkninger umiddelbart efter forordningens vedtagelse, og det er vigtigt, fordi vi netop skal handle hurtigt for at forbedre børns sundhed. 
Dorette Corbey,
   Fru formand! Først og fremmest vil jeg gerne komplimentere og lykønske fru Grossetête. Det er et vigtigt emne, vi diskuterer i aften. Børn tager lægemidler og endda relativt mange af dem. Derfor er det så vigtigt, at børn får de rette lægemidler i den rette dosis og under den rette vejledning. Kommissionens forslag har stor betydning for både børn, forældre og industrien. Derfor finder jeg det yderst beklageligt, at fru Roth-Behrendt ikke kan være til stede, for hun har gjort sit yderste for denne lov, og jeg vil gerne benytte lejligheden til at ønske hende god bedring.
Jeg må sige, at vores gruppe var meget delt i dette forslag. Selvfølgelig er alle enige om, at der skal udvikles lægemidler til pædiatrisk brug, og at producenterne skal have en rimelig kompensation for deres forskning i sådanne lægemidler. Der kan tilmed være tale om en betydelig kompensation, men for mange i vores gruppe var forlængelsen af patentet med yderligere seks måneder lidt for vidtgående.
Mine forespørgsler til en berømt virksomhed afslørede, at forskning i brugen af lægemidler til pædiatrisk brug i de fleste tilfælde koster ikke mindre end 8 millioner euro. Når patenterne forlænges med seks måneder øges profitten til en mangedobling af denne sum, nemlig til mellem 200 og 300 millioner euro, hvilket er en kæmpe profit. De meget succesrige produkter indtjener endda endnu større beløb. Det er selvfølgelig også muligt, at profitten er en smule mindre for lægemidler til sjældne sygdomme. Derfor har vi argumenteret for proportionalitet. Vi mener, at belønningen skal stå i forhold til omkostningerne. Det er et meget enkelt og almindeligt princip.
Regningen for lægemidler behøver ikke blive unødvendigt stor, og derfor - og det er også min afsluttende bemærkning - ser vi med stor forventning frem til evalueringen og revisionen af dette direktiv, der så vil gøre det klart, hvad den seks måneders patentudvidelse har indbragt, hvad de økonomiske omkostninger er, og om det skader industriens innovative styrke. 
Holger Krahmer,
   Fru formand, hr. Verheugen, kære kolleger! Også jeg vil gerne starte med at gratulere ordføreren, især for hendes forhandlingsevne og for det gode resultat, vi har opnået i dag. Forordningen om sikkerhed i forbindelse med pædiatriske lægemidler er en stor succes for patienter i Europa, og den har været længe ventet. Derfor er det vigtigt, at den træder i kraft hurtigt. Den Liberale Gruppe støtter derfor det gode kompromis, som gør det muligt at nå til enighed med Rådet under andenbehandlingen.
I Parlamentet har vi haft lange og omfattende diskussioner om forlængelse af patenter for lægemiddelproducenter, der driver forskning, og der er nærmest blevet forhandlet om hver enkelt måneds forlængelse. Nogle kolleger har været oprørt over medicinalindustriens muligheder for at skabe ekstra profit, men denne usaglige debat er nu forbi. I sidste ende handler det jo om at garantere en sikkerhed i lægemidler til børn. Hvis forskende lægemiddelproducenter har brug for et yderligere incitament for at udvikle disse produkter, ja så skal de også få det. Det siger den økonomiske logik jo også.
Hvis dette incitament som noget ekstra medvirker til at styrke forskningen i Europa og får medicinalvirksomheder til at vende tilbage til Europa, så er det også kun positivt.
Małgorzata Handzlik (PPE-DE ).
   - Fru formand! Formålet med Parlamentets og Rådets forordning om medikamenter til pædiatrisk brug er at forbedre børns helbred i Europa ved at udvikle specifikke medikamenter til at hjælpe børn med at bekæmpe sygdomme. Jeg vil gerne takke fru Grossetête for hendes fremragende arbejde med denne forordning. Det er tydeligt, at hun har lagt stor indsats, engagement og kunnen i opgaven.
Sundhed, og især børns sundhed, er en prioritet i sig selv. I forbindelse med et følsomt emne som medicin til børn bør vi imidlertid stille os selv et ærligt spørgsmål, nemlig om det er hævet over enhver tvivl, at det er mere etisk at udskrive voksenmedikamenter til børn end at involvere børn i kontrollerede undersøgelser, som er underlagt strenge forskrifter. Det er et spørgsmål, som vi må stille os selv, og som bør danne grundlag for den videre diskussion. Desværre har vi ikke meget tid til det i øjeblikket.
Med hensyn til forordningen er jeg imidlertid absolut modstander af at reducere den periode, hvor en virksomhed kan ansøge om at udvide den rene markedsføringstilladelse for basisproduktet fra to år til seks måneder. Dette forslag blev der stemt om under førstebehandlingen, hvor kun 1 % af stemmerne i Parlamentet var for det. Ændringsforslaget blev hverken støttet at Rådet eller af Kommissionen.
Jeg beklager, at der på grund af manglende støtte under afstemningen i maj ikke blev vedtaget ændringsforslag om at forhindre misbrug af godtgørelses- og incitamentsystemet, som er tilladt under bestemmelserne i den omhandlede forordning. Det er vigtigt for mig, at virksomheder ikke akkumulerer instrumenter og godtgørelser til at gennemføre de samme undersøgelser for det samme produkt, hvilket ville føre til misbrug i for mange tilfælde.
På den anden side mener jeg, at det er vigtigt, at medicinalproducenter bliver godtgjort for omkostninger i forbindelse med gennemførelse af forsøg med brug af medikamenter til børn. En sådan kompensation kunne ske i form af patentering af nye metoder til at administrere medikamenter eller former for en medicinsk substans og ved at give eksklusive markedsføringsrettigheder for medicinalprodukter til børn.
Her er det vigtigt at understrege, at medicinalprodukter til voksne kun bør undersøges for deres anvendelse til børn, hvor det er fornuftigt og nødvendigt. Endelig vil jeg gerne udtrykke min fulde støtte til oprettelsen af en pædiatrisk forskningskomité, som skal sammensættes af medlemmer med specialiseret viden og kompetence, som er uafhængige eksperter på deres område. Det mener jeg er en meget positiv løsning. 
Anne Ferreira (PSE ).
   - Fru formand, hr. kommissær, mine damer og herrer! Organiseringen af sundhedspleje i medlemsstaterne er baseret på solidaritet gennem hospitalsnetværk, sociale sikringssystemer og gensidige forsikringsordninger. Medicinalindustrien udvælger imidlertid sine patienter i forhold til deres midler - jeg tænker på sygdomme i fattige lande - eller på grundlag af det berørte antal patienter. Derfor er vi nu nødt til at lovgive om lægemidler til pædiatrisk brug.
Vi glæder os over, at denne betænkning bliver vedtaget i morgen, da vi alle ønsker, at børn hurtigst muligt får medicin, der passer til deres alder og sygdom. Når dette er sagt, beklager jeg, og fru Grossetête har også understreget det, at toårsfristen for markedsføring af et lægemiddel er blevet bibeholdt, og jeg beklager endvidere, at ændringsforslaget om nedsættelse af denne frist ikke har fået støtte. Jeg beklager også den store forsinkelse i udarbejdelsen af en liste over behov i forbindelse med pædiatrisk behandling. Denne forsinkelse er i strid med de udtalelser, der er fremsat her i Parlamentet om, at det haster.
Endelig skal vi sikre, at bestemmelserne om risikostyring og lægemiddelovervågning gennemføres hensigtsmæssigt og om nødvendigt være rede til at ændre teksten. 
Formanden.
   - Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted torsdag kl. 11.00.
Jules Maaten (ALDE ).
   - Jeg er glad for dette forslag, for jeg er overbevist om, at det vil føre til, at der vil blive sendt flere medicinske produkter på markedet, som er udviklet og testet specifikt til børn. Det er frem for alt meget vigtigt for unge patienter, der lider af alvorlige sygdomme som cancer eller fortyrrelser i immunsystemet.
Vi bør imidlertid ikke glemme den etiske side af sagen, og vi må forhindre, at børn bliver brugt som forsøgskaniner. Derfor er det godt, at dobbelttestning bliver udelukket med muligheden for at anerkende forskning, der allerede udføres i tredjelande.
Det skønnes, at 50-90 % af de medicinske produkter, der i dag bruges i pædiatrien, aldrig er blevet specifikt undersøgt eller godkendt til denne aldersgruppe, og man kender derfor ikke de negative og positive effekter af brugen. Derfor er det godt, at europæisk lovgivning fremmer forskning i medicinske produkter, som er udviklet specifikt til børn, og at vi dermed kan sætte en stopper for denne usikkerhed. 
Kathy Sinnott (IND/DEM ).
   - Det er godt, at vi har erkendt behovet for at afprøve lægemidler, der er beregnet specielt til børn. Når dette princip bliver indført, skal vi gå videre for at forbedre testene. Barndommen er ikke statisk. Et spædbarns biologi er meget forskellig fra en teenagers biologi.
Vi må også insistere på periodiske videnskabelige revisioner. Man skal undersøge langtidseffekterne på børn ikke kun med hensyn til den kumulative effekt, sådan som vi gør med lægemidler til voksne, men også med hensyn til lægemidlets særlige effekt på barnets forskellige udviklingstrin og på dets sundhedstilstand som voksen.
Ritalin er det hyppigst ordinerede lægemiddel til børn i USA. Først her efter næsten 20 års brug erkender vi, at Ritalin forårsager permanente skader ved udviklingen af hjerte-kar-systemet, når barnet bliver til et voksent menneske. Tusinder eller måske millioner af voksne mennesker vil komme til at lide af hjerte-kar-sygdomme forårsaget af et lægemiddel til børn, der er testet for implikationer for adfærd og ikke for hjerter.
En videnskabelig test skal være specifik - i dette tilfælde for børn - og den skal opdateres. Ellers får vi først de dårlige nyheder, når det er for sent.

Günther Verheugen,
   I betragtning af risiciene forbundet med kræftfremkaldende, mutagene og reproduktionstoksiske stoffer vil Kommissionen bede Udvalget for Humanmedicinske Lægemidler under Lægemiddelagenturet om at afgive en udtalelse om brug af disse kategorier af stoffer som hjælpestoffer i humanmedicinske lægemidler. Retsgrundlaget herfor er artikel 5, stk. 3, og artikel 57, stk. 1, litra p, i forordning (EF) nr. 726/2004 af 21. marts 2004 om fastlæggelse af fællesskabsprocedurer for godkendelse og overvågning af human- og veterinærmedicinske lægemidler og om oprettelse af et europæisk lægemiddelagentur.
Kommissionen sender Udvalget for Humanmedicinske Lægemidlers udtalelse til Parlamentet og Rådet.
Inden seks måneder efter Udvalget for Humanmedicinske Lægemidlers afgivelse af udtalelsen meddeler Kommissionen Parlamentet og Rådet, hvilke foranstaltninger Kommissionen har til hensigt at iværksætte som følge af denne udtalelse 
Formanden.
   - Næste punkt på dagsordenen er betænkning af Jorgo Chatzimarkakis for Udvalget om Industri, Forskning og Energi om forslag til Europa-Parlamentets og Rådets afgørelse om et rammeprogram for konkurrenceevne og innovation (2007-2013) (KOM(2005)0121 - C6-0098/2005 - 2005/0050(COD)) (A6-0180/2006). 
Günther Verheugen,
   Fru formand, mine damer og herrer! Jeg vil gerne oprigtigt takke Europa-Parlamentet for den store støtte, som Kommissionen har fået til sit program her.
Parlamentets overordentligt aktive deltagelse og Deres ændringsforslag har været et væsentligt bidrag til at videreudvikle Kommissionens forslag på en konstruktiv måde.
De seneste prognoser for økonomisk vækst og beskæftigelse i Europa er absolut opmuntrende. Alligevel må vi ikke tabe de grundlæggende problemer og svagheder af syne. I den nyformulerede strategi for vækst og beskæftigelse fra februar 2005 nævner Kommissionen klart udfordringen. Kommissionens forslag til rammeprogrammet til forbedring af konkurrenceevne og innovation fra april sidste år skulle være et signal om, at Kommissionen er villig til at følge analysen op med de nødvendige og effektive skridt for at opnå større vækst og beskæftigelse.
Med dette program vil vi etablere en forbindelse mellem instrumenterne og de politiske mål. Her spiller innovation en central rolle. For os er innovation imidlertid mere end bare kommercialisering af forskningsresultater. Naturligvis skal vi sikre, at forskning også frembringer markedsdygtige resultater, men innovation er mere end det. Vores mål må være generelt at udnytte vidensamfundets viden og potentiale bedre økonomisk. Dvs. innovation også inden for design, marketing, logistik og virksomhedsorganisation.
Den brede støtte til CIP viser, at der er enighed om, hvad der skal gøres for at styrke Europas konkurrenceevne. Det understreges også af, at vi i dag er tæt på at vedtage programmet ved førstebehandlingen.
Desuden er dette program det første store fællesskabsprogram, som bliver vedtaget for de nye finansielle overslags periode. Det er et klart signal om Europa-Parlamentets støtte, til agendaen, til vækst og beskæftigelse.
Der kom hurtigt en enighed i stand, og det kan vi især takke ordføreren, hr. Chatzimarkakis, og hans skyggeordførere, fru Thomsen, hr. Vakalis og hr. Turmes for, som gennem et virkelig godt og fleksibelt samarbejde med formandskabet har opnået meget.
Kommissionen har intensivt fulgt denne proces, og jeg vil gerne på Kommissionens vegne udtale min fulde støtte til det reviderede forslag. Vi er nu nået til slutningen af en vej, som vi har gået i fællesskab, og efter min mening med succes. 
Jorgo Chatzimarkakis (ALDE ),
   Fru formand, hr. kommissær Verheugen! Dette er et historisk øjeblik, for dette rammeprogram er åbenbart det første i EU, som bliver vedtaget ved førstebehandlingen.
Jeg vil gerne takke Kommissionen varmt for de meget gode forslag, for ellers ville det jo heller ikke have kunnet lade sig gøre. Jeg takker imidlertid også for de åbne forhandlinger - der har været fire generaldirektorater involveret. En særlig tak gælder det østrigske rådsformandskab, som virkelig havde sat sig for at fokusere på innovation og få det vedtaget under dette formandskab. Jeg vil især nævne Josef Mandl og Matthias Martinek, som det er lykkedes at udrydde betænkelighederne hos flere medlemsstater.
Men min tak gælder naturligvis også mine kolleger her i Parlamentet. Det har været et meget tillidsfuldt samarbejde med hr. Vakalis, med fru Thomsen, med hr. Turmes, men også med ordførerne for udtalelserne, især Werner Langen.
En særlig stor tak vil jeg rette til kollegerne fra Budgetudvalget. Uden den store indsats for at hente de fire milliarder ekstra og opretholde blokaden over for Rådets beslutning, ville dette program ikke være kommet i stand i denne form, for en meget stor del af det, som Parlamentet fik tilført ekstra, er gået til innovationen, til dette CIP. Hjertelig tak, især til hr. Böge.
Hvad er så blevet ændret? Hvor har Europa-Parlamentet kunnet sætte sine spor? For os drejede det sig først og fremmest om at stille programmet i de små og mellemstore virksomheders tjeneste. Det er de vigtigste kontaktpartnere, det er dem, der skal drive innovationen i Europa, og dem har vi stillet i forreste række, idet der også er blevet fjernet mange åbenbare bureaukratiske hindringer, f.eks. med en ny håndbog. Kommissionen vil udarbejde en CIP-vejledning, som skal gøre det hurtigt og let for ansøgerne at få information om CIP og finde den rette vej til støtten.
Og så har vi indført et nyt princip. Det er jeg alle involverede meget taknemmelig for. Dette princip hedder Der findes ikke nogen forkert indgang, ingen forkert dør hos Kommissionen for en lille virksomhed. Hvis man har et spørgsmål, bliver man ikke afvist, men man bliver ledt videre til den rette instans. Det er et nyt princip, det er et vigtigt bidrag til at forenkle proceduren, et vigtigt bidrag til at fjerne bureaukratiet, og jeg er overbevist om, at Kommissionen vil sørge for, at indkommende spørgsmål altid bliver ledt videre til en rigtig, kompetent rådgiver.
Med dette program har vi imidlertid også givet et kæmpe skub til innovationer, for vi har forsøgt at lukke hullet i den såkaldte , altså fasen før et produkt eller en idé kommer på markedet, idet vi har koblet programmet til det syvende forskningsrammeprogram. I udvalgene er vi i gang med forhandlingerne om det syvende forskningsrammeprogram, og jeg har samarbejdet tæt med ordføreren Jerzy Buzek, som derfor også er her i dag og også vil tale kort om lidt, selv om han egentlig ikke var på programmet for CIP. Det glæder mig meget, at dette samarbejde er gået så godt, og at vi har kunnet koble de to programmer så godt med hinanden.
Man må sige, at dette program jo omfatter alle vigtige dele af Lissabon-agendaen, som jeg meget hellere ville kalde Liverpool-agendaen, fordi FC Liverpool i finalen i Champions League var bagud 3-0 ved halvlegen og alligevel vandt i slutspurten. Det er jo den situation, vi befinder os i. Men alligevel er de store emner innovation, konkurrenceevne og energi alle sammen med i dette program.
Når vi taler om innovation, så må vi også definere innovationen rigtigt. Innovation bliver i dag hæftet på alting. Alt bliver kaldt innovation. Men hvad er egentlig innovation? Innovation er ikke invention. Invention er tæt på forskningen, invention er processen med at sætte penge i viden, investere penge i viden. Men innovation er den omvendte proces! At gøre viden til penge! Og netop her har vi europæere et stort hul, har vi noget at indhente. Vi har vidunderlige idéer. Men det lykkes os i stadig ringere grad at omsætte disse vidunderligere idéer til konkrete produkter.
Magnetsvævebanen - den kender De alle - Transrapiden blev opfundet allerede i 1934, og det er endnu ikke lykkedes os at omsætte det i Europa. Computeren, som blev opfundet af Konrad Zuse, produceres stort set ikke længere i EU. Kernespaltningen, som alle måske ikke bryder sig om, kommer fra EU. Internettet blev principielt opfundet i EU. Sin blomstringstid i praktisk anvendelse fik det et andet sted. Eller det store tema MP3, som blev opfundet i Tyskland og for 90 % vedkommende bliver kommercialiseret uden for EU.
Formålet med dette CIP-program er at gøre det muligt ikke bare at gøre opfindelser i Europa, men også at anvende dem konkret. Kun på den måde kan vi nå Lissabon-målene, kun på den måde kan vi komme videre. Endnu en gang hjertelig tak til alle involverede! 
Werner Langen (PPE-DE ),
   Fru formand! Først vil jeg gerne sige hjertelig tak til ordføreren, fordi han så samarbejdsvilligt har forsøgt at finde løsninger, også i betragtning af, at det var nødvendigt at skære ned på midlerne generelt.
Det er et fremragende eksempel på samarbejde. Og jeg vil gerne udtrykkeligt takke Kommissionen, kommissær Verheugen, som med dette program har bevist, at han mener det alvorligt med støtte til innovation og de små og mellemstore virksomheder.
Udtalelsen fra Udvalget om Økonomi og Valutaspørgsmål, som jeg skal fortælle om her på et minut, blev vedtaget den 1. december 2005, altså før rammeplanen for den finansielle tildeling. Derfor var vores ønsker langt større end det, der blev resultatet i sidste ende. Vi har føjet os; vi støtter forslagene om afbureaukratisering af programmerne, om koncentration af støtten, om innovation i små og mellemstore virksomheder. Det er kommet med i Chatzimarkakis-betænkningen, og kollegerne i Økonomiudvalget vil støtte alt dette effektivt. 
José Albino Silva Peneda (PPE-DE ),
   Fru formand! Som ordfører for udtalelse Udvalget om Beskæftigelse og Sociale Anliggender gør min overbevisning, at jeg har lagt hovedvægten på de omkring 20 millioner små og mellemstore virksomheder, der står for mere end 70 millioner arbejdspladser, og som ofte er innovationens drivkræfter.
De små og mellemstore virksomheder repræsenterer også en uvurderlig værdi, som vi slet ikke kan tillade os at se bort fra, fordi de rummer en ressource, som den europæiske økonomi virkelig har brug for, nemlig en iværksætterånd, der tit står sin prøve under meget ugunstige omstændigheder. Jeg har foreslået en procesforenkling. Dette punkt er afgørende for de 18 millioner virksomheder i Europa, der beskæftiger mindre end 10 ansatte, og som har meget vanskeligt ved at få adgang til oplysninger af denne art.
Med Europa-Parlamentets forslag, som jeg håber bliver vedtaget i morgen, om at udfærdige en brugerhåndbog stilles der et sæt klare, enkle og gennemsigtige generelle principper for støttemodtageres deltagelse i rammeprogrammet til rådighed for de små og mellemstore virksomheder. Udvalgets medlemmer vil derfor stemme for dette forslag. 
Britta Thomsen (PSE ),
   Fru formand, hr. kommissær, kære kolleger! Rammeprogrammet for konkurrenceevne og innovation (CIP) har til formål at bidrage til EU's innovationskapacitet og konkurrenceevne med særlig fokus på små og mellemstore virksomheder, helt i overensstemmelse med Lissabon-strategiens mål for vækst og job. Jeg er glad for, at programmet har fået en bred definition af innovation, således at definitionen også omfatter ikke-teknologisk innovation. Dermed sikres det, at CIP-programmet også henvender sig til virksomheder f.eks. inden for oplevelsesindustrien. Værdiskabelse sker i alle led af værdikæden, hvorfor innovation i distribution, markedsføring eller ledelse er lige så vigtig som innovation i frembringelse.
I forbindelse med den aktuelle debat om, hvilken vej Europa skal gå i energipolitikken, er det positivt, at det er lykkedes at bevare det miljøfokus, der har været bærende i Intelligent Energy for Europe-programmet. Også fordi vedvarende energiformer og energieffektivitet er blandt de områder, hvor mere innovation bedst kan bidrage til EU's konkurrenceevne. En væsentlig udfordring i forhold til CIP er at skabe de nødvendige synergieffekter i forhold til andre programmer. Jeg mener, at det er essentielt at sikre en god koordination mellem CIP, det syvende rammeprogram for forskning, programmet for Life Long Learning og ikke mindst strukturfondene.
Til sidst vil jeg gerne understrege, at jeg anser ligestilling for at være en vigtig dimension i SIP. Hvis vi skal øge antallet af iværksættere i Europa, er det nødvendigt, at vi får flere kvinder til at tage udfordringen op. Derfor er vi nødt til at fjerne de barrierer, som kvinderne møder. Jeg håber, at Kommissionen vil sætte fokus på den kønsspecifikke dimension i forhold til iværksætteri, og det glæder mig meget, at programmet giver mulighed for mikrofinansiering, da det netop er en finansieringsform, som særligt er til fordel for kvinder. 
Nikolaos Vakalis,
   Fru formand! Svaret på spørgsmålet, om jeg er tilfreds med den endelige tekst, som vi stemmer om i morgen, er ja! Det er det, fordi vi, sammenlignet med tidligere, har prioriteret hurtige og enkle procedurer. Vi har sat de små og mellemstore virksomheder i programmets centrum. Vi har, på den bedst mulige måde, knyttet bevillingerne til strukturfondene. Vi har, på den bedst mulige måde, kædet forskning og innovation sammen. Vi har inddraget og lagt vægt på den grænseoverskridende dimension af innovation og iværksætterkultur. Vi har lagt vægt på behovet for tjenesteydelser af høj kvalitet fra små og mellemstore informations- og støttecentre. Vi har tydeliggjort og præciseret, hvad innovative aktiviteter er. Vi har lagt vægt på industriel og intellektuel ejendomsret. Vi har fremhævet og lagt vægt på ikke-teknologisk innovation sammen med teknologisk innovation.
Svaret er ja, fordi vi har inddraget et rådgivende organ i proceduren med planlægningen og gennemførelsen af programmet. Det har en dobbelt og meget vigtig rolle, uden at det inddrages i komitologi. For det første fordi jeg håber, at det vil sikre sammenhængen mellem delprogrammerne, så CIP også i praksis kommer til at fungere som ét program i stedet for tre programmer. For det andet fordi det vil sikre innovationseksperters deltagelse på de områder, som programmet fremmer.
Svaret på spørgsmålet, om jeg er tilfreds med den vej, som konkurrenceevne og innovation i Europa går, er nej, når jeg sammenligner med vores internationale konkurrenter. Nej, fordi det er vigtigt, at vi forbedrer os, men det er ikke nok. Fordi vi har brug for flere midler, foranstaltninger og aktiviteter på alle niveauer. Fordi vi f.eks. ikke fører en modig politik for offentlige forsyninger over for innovative små og mellemstore virksomheder. Fordi kun få af vores virksomheder, i modsætning til de amerikanske, ser innovation som en givtig investering. Fordi vi generelt har et underskud med hensyn til innovations- og iværksætterkultur.
Konklusionen er, at CIP er en god idé - en rigtig god idé! Men innovationen stopper ikke her.
Jeg vil slutte med at takke det østrigske formandskab og Kommissionen for det upåklagelige samarbejde, der har ført til en rettidig vedtagelse af programmet. Det kunne ikke have været mere rettidigt! 

Reino Paasilinna,
   Hr. formand, mine damer og herrer! Jeg vil gerne takke min kollega hr. Chatzimarkakis. I morgen vil vi stemme for konkurrenceevne og innovation, og vi vil igen være rykket Lissabon-målene lidt nærmere. Vi i vores gruppe støtter dette forslag.
Det er imidlertid kortsigtet, at budgettet bliver beskåret, netop som vi hastigt burde forøge innovationsniveauet. Vores konkurrenceevne er aftagende på mange vigtige områder. En læges vurdering af patientens tilstand ville lyde "svag, men endnu ikke håbløs". Investeringer i socialt bæredygtig konkurrenceevne vil give os en chance for at skabe et Europa, hvor innovationerne blomstrer på en bæredygtig måde.
Et Europæisk Teknologisk Institut kunne hjælpe os med at gøre innovationen til produkter. Vi skal ikke desto mindre sikre, at finansieringen af EIT ikke sker på bekostning af det europæiske forskningsråd. I rammeprogrammet understreges behovet for at støtte de små og mellemstore virksomheders arbejde. Det er her, man skal finde en stor hær af udfordrere - og arbejdsgivere. 
Jerzy Buzek (PPE-DE ).
   - Hr. formand! Tak til hr. Chatzimarkakis. EU er stærk, når det gælder videnskabelig forskning, men ikke når det gælder innovation. Som ordfører for det syvende rammeprogram vil jeg gerne ønske kommissær Verheugen tillykke med hans nye idé, nemlig konkurrenceevne- og innovationsprogrammet. Jeg støtter fuldt ud dette program og hr. Chatzimarkakis' betænkning.
Programmet garanterer midler til innovation, og det vil især give små og mellemstore virksomheder en saltvandsindsprøjtning. EU kan ikke få succes i teknologikapløbet uden et sådant program til at udfylde hullet mellem forskning og innovation, og det er både grundlaget for Lissabon-strategien og vejen til at bygge et fælles europæisk område for forskning og innovation. 
Formanden.
   - Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted torsdag kl. 11.00.
Gábor Harangozó (PSE ).
   - Det er yderst vigtigt, at EU erkender SMV'ernes betydning for vores økonomi. I den henseende er jeg glad for, at SMV'er har fået en central placering i strategien for rammeprogrammet for konkurrenceevne og innovation. Hvis vi ønsker at fremme produktiviteten, innovationskapaciteten og den bæredygtige vækst i EU bør vi faktisk lægge vægt på SMV'ernes rolle. På dette punkt bør vi sideløbende med en reform af programmerne og instrumenterne for den næste programmeringsperiode uden at fordreje konkurrencen på markederne fremrykke EU's tværgående mål som f.eks. ligestilling mellem kønnene, miljøbeskyttelse, beskyttelse af handicappede, udveksling af bedste praksis, fremme af varig kvalitetsbeskæftigelse og økonomisk vækst. I sidste ende bliver det EU-borgerne selv, der inden for rammerne af Lissabon-strategiens mål vil komme til at nyde godt af, at konkurrenceevnen og innovationen fremmes på EU-plan.
Formanden.
   - Næste punkt på dagsordenen er betænkning af Werner Langen for Økonomi- og Valutaudvalget om udvidelse af euroområdet (2006/2103(INI)) (A6-0191/2006). 
Werner Langen (PPE-DE ),
   Hr. formand! Nu foreligger betænkningen om udvidelse af euroområdet. Den er baseret på Kommissionens anden beretning, som bedømmer betingelserne og vurderingerne af enkelte medlemsstater. Jeg vil gerne udtrykkeligt takke hr. Almunia for hans klare beretning og for hans klare holdning, og det siger jeg udtrykkeligt, fordi jeg et år tidligere ved revisionen af stabilitets- og vækstpagten snarere troede, at Kommissionen var for eftergivende.
De har her indtaget en klar holdning, som jeg gerne udtrykkeligt vil takke Dem for. Efter debatterne i Økonomiudvalget og i grupperne samt gruppernes aftaler er jeg overbevist om, at der vil være bred tilslutning til Kommissionens holdning.
Euroen er generelt en succes, fordi den har sikret valutastabilitet indadtil med lav inflation og udadtil i forhold til andre valutaer. Det kan kun lade sig gøre, hvis vi overholder betingelserne i Maastricht-traktaten, men også stabilitets- og vækstpagten. Efter at de to største stater i euroområdet, Tyskland og Frankrig, gennem flere år har overtrådt stabilitetspagten og ikke har haft den indre kraft til de nødvendige reformer, er det nødvendigt, at vi i den nuværende fase, hvor det handler om at optage medlemsstater med undtagelsesstatus, nøje overholder betingelserne i Maastricht-traktaten.
Vi har 12 euromedlemmer og 11 stater med undtagelsesordning. Storbritannien og Danmark har en -ordning. Det er noget andet, de kan på ny tage stilling til, om de overhovedet vil være med. Alle andre er tvunget til at acceptere den budget- og finanspolitiske kontrol og konvergenskontrollen. Det har Kommissionen gjort omhyggeligt og intenst, og også det vil jeg takke hjerteligt for.
Den forskel, som ikke var klar for alle kollegerne i Parlamentet - heller ikke under diskussionerne i Økonomiudvalget - er, at både landene i euroområdet og landene med undtagelsesordning i henhold til forordningerne fra 1997 er underlagt den budget- og finanspolitiske kontrol og den økonomiske politiske koordinering. I euroområdet er der tale om stabilitetsprogrammer, i landene med undtagelsesordning om konvergensprogrammer.
Derfor har vi efter lange debatter vedtaget en betænkning, som med hensyn til optagelseskriterierne holder sig strengt til Maastricht-kriterierne, nemlig for det første prisstabilitet. En tiltrædelseskandidat må ikke have en inflation, som ligger mere end 1,5 % over de tre bedste stater i EU. For det andet finanssituationen. Gælden må højst udgøre 60 % af BNP, ny gældsætning højst 3 %. Jeg har nogle gange indtryk af, at Maastricht-traktaten og stabilitets- og vækstpagten bliver fortolket forkert. Så er der det toårige tilhørsforhold til den europæiske vekselkursmekanisme II, rentekonvergensen, retsnormerne, den uafhængige centralbank, samfundsøkonomiernes konvergens. Jeg mener, at en for tidlig indførelse af euroen skader medlemsstaterne, for fastsættelsen af den endelige valutakurs forudsætter reel konvergens og finans- og økonomipolitisk stabilitet samt pengepolitisk stabilitet, så tiltrædelseskandidaten ikke kommer bagud efter tiltrædelsen, når han ikke længere kan op- og nedskrive.
Vi har diskuteret, og vi er blevet enige om, at vi ikke vil nævne nogen navne, men at vi på den anden side vil føre en diskussion med Kommissionen og Den Europæiske Centralbank om definitionen af inflationsraten, hvor der også er forskelle. Den Europæiske Centralbank har til brug for vurderingen af pengepolitikken defineret en værdi på nær ved 2 % som prisstabilitet, og vi vil gerne gå intensivt ind i denne dialog.
Desuden har vi besluttet, at vi ikke ønsker særrabatter for nogen af tiltrædelseskandidaterne, men at vi lægger stor vægt på, at alle bliver behandlet ens og korrekt, uanset om de er nye eller gamle medlemmer. Vi vil heller ikke se erfaringerne fra den første tiltrædelesfase, hvor Grækenland blev optaget på grundlag af ufuldstændige oplysninger og Italien før opfyldelsen af de to års tilhørsforhold til valutakursmekanismen, som præcedens for udvidelsen af euroområdet, men i stedet opmuntre Kommissionen til at afgive sine vurderinger korrekt og i overensstemmelse med Maastricht-traktaten. Samtidig ønsker vi større gennemsigtighed, som De vil forstå, hr. kommissær. Jeg takker alle kolleger, som har bidraget konstruktivt. Resultatet er efter min mening en god betænkning, som vil få tilslutning fra et stort flertal af kollegerne, og som massivt støtter kommissærens linje. 
Joaquín Almunia,
   Hr. formand! Jeg vil gerne takke hr. Langen for hans fremragende betænkning og alle Parlamentets medlemmer, især dem i Økonomi- og Valutaudvalget, for deres deltagelse i denne diskussion, som er meget vigtig.
Det er vigtigt at se efter alle de lande, som endnu ikke er med i euroområdet, men som gerne vil, og som er forpligtet til det, for alle medlemsstaterne undtagen dem med en -klausul - Det Forenede Kongerige og Danmark - har ret til at være med i euroområdet, men også pligt til at være med og til at forberede sig til det.
Til dette formål er alle de aspekter, der behandles i beretningen, som har ført til Deres betænkning, om forberedelserne i de medlemsstater, som vil tiltræde euroområdet i de kommende år, meget vigtige. Jeg må fortælle Dem, at vi i løbet af de kommende uger vil godkende en ny beretning, for fra nu af vil disse beretninger blive offentliggjort af Kommissionen hvert halve år i stedet for hvert år.
Der er tekniske forberedelser, som er meget vigtige med hensyn til at holde offentligheden informeret og forsøge at forhindre den form for misbrug i udvekslingen mellem den nationale valuta og den fælles valuta, som tidligere er set i visse tilfælde. Vi tager ved lære af fortidens erfaringer med henblik på at samarbejde med lande, som er kandidater til at tiltræde euroen, for at forebygge dette misbrug og for at overbevise borgerne om, at skiftet fra deres nationale valuta til euroen ikke har nogen direkte sammenhæng med prisstigninger, som nemt kan undgås. Naturligvis skal kandidater til euroområdet forberede sig på at opfylde de kriterier, der er fastlagt i traktaten siden Maastricht-traktaten.
Debatten har været mest fokuseret på dette sidstnævnte aspekt, for som De ved, vedtog Kommissionen og Den Europæiske Centralbank for nogle få uger siden konvergensberetninger som svar på ansøgningerne fra Slovenien og Litauen. I disse beretninger gav Kommissionen og Den Europæiske Centralbank deres fortolkning af anvendelsen af kriterierne i traktaten. Jeg understreger, at de er fastlagt i traktaten, de er ikke defineret kunstigt eller tilfældigt af Kommissionen. Kriterierne i traktaten kan ikke ændres. Vores forpligtelse er derfor - og det har vi gjort i andre tilfælde, og det vil vi gøre fremover - at anvende traktaten og anvende den strengt, for det er den eneste måde, hvorpå vi kan garantere ens behandling for alle medlemsstater, som ønsker at tiltræde euroområdet.
Den tydeligste diskussion handler om inflationskriteriet. Hr. Langen talte om Den Europæiske Centralbanks kriterium for at opretholde prisstabilitet. Jeg må fortælle Dem, at det ikke er det samme. Den Europæiske Centralbanks mål om at opretholde prisstabilitet i euroområdet under 2 % inflation, men tæt på, er en ting, men traktatens inflationskriterium, som siger, at kandidater til euroområdet skal have en gennemsnitlig inflationsrate over de sidste 12 måneder under referenceværdien, som er inflationen i de tre lande, der klarer sig bedst med hensyn til inflation, plus 1,5 %, er en helt anden.
Det er klart fastlagt i traktaten. Kommissionen kan ikke ændre kriterierne i traktaten. Det er vores pligt at sørge for, at de bliver overholdt, og det er, hvad vi har gjort. Jeg har bemærket fra visse bemærkninger i betænkningen eller i ændringsforslagene, at Kommissionen bliver bedt om større gennemsigtighed med hensyn til traktatens fortolkning og anvendelse, og jeg står til Parlamentets tjeneste, ikke bare for at forklare konvergensberetningerne om Slovenien og Litauen mere detaljeret, men også, hvis De ønsker det, for at skaffe den supplerende dokumentation, der er grundlag for den konvergensberetning, som Kommissionen vedtog den 16. maj. 
Alexander Radwan,
   Hr. formand, hr. kommissær, mine damer og herrer, kære kolleger! Det Europæiske Folkeparti har altid støttet udvidelsen af EU og dermed også altid sagt, at denne udvidelse, også hvad adgangen til euroen angår, skal fortsætte. Det har altid været vores politik, og det er stadig vores politik. Og det har også i de seneste år altid været Det Europæiske Folkepartis politik at arbejde for en stærk euro, som følger Maastricht-kriterierne og må indebære en streng overholdelse af stabilitets- og vækstpagten.
Derfor har der også været store diskussioner med Kommissionen i de seneste år, netop når der var tale om de store lande - Frankrig, Italien og Tyskland. Derfor vil vi også fortsat følge denne politik, som ledes at euroens stabilitet, og i dette tilfælde vil vi udtrykkeligt støtte Kommissionen i dens klare kurs i spørgsmålet om, hvad der fremover skal ske med udvidelsen af euroområdet.
Endnu en gang: Vi går helt klart ind for, at de nye lande bliver medlem af euroområdet, men det skal ske efter visse kriterier, og her må vi overholde en vis tradition og strenghed. Derfor endnu en gang en varm tak til Kommissionen.
Samtidig vil jeg imidlertid opfordre Kommissionen til at profilere sig stærkere over for medlemsstaterne, når det gælder oplysningerne. De har Parlamentets støtte. Jeg opfordrer også medlemsstaterne til at give Kommissionen flere rettigheder, når det handler om at kontrollere de oplysninger, som danner grundlag for tiltrædelsen. Kommissionen bliver nemlig spurgt af Parlamentet, om den kan garantere for de oplysninger, der er grundlaget for dens anbefaling. Derfor skal den være i stand til at få større indblik, og derfor skal medlemsstaterne være mere samarbejdsvillige på dette punkt. 
Dariusz Rosati,
   Hr. formand! Ifølge EU-traktaten er det nye medlemsstaters ret og pligt at tiltræde euroområdet, som kommissær Almunia netop sagde. Den Socialdemokratiske Gruppe i Europa-Parlamentet støtter fuldt ud denne opfattelse.
Betingelserne for at tiltræde euroområdet er fastlagt i Maastricht-traktaten i form af de såkaldte "nominelle konvergenskriterier". Disse kriterier skal være opfyldt, for at man kan komme med i det fælles valutaområde, og det er tilstrækkeligt at opfylde dem for at komme med. Der har imidlertid været forsøg på at pålægge de nye medlemsstater ekstra betingelser såsom "reel konvergens" eller "euroområdets optagelseskapacitet", som ikke er blevet defineret nærmere. Disse kriterier findes ikke i Maastricht-traktaten, og derfor kan de ikke anvendes. Der må ikke være dobbelte standarder for nye og gamle medlemsstater. Hvis vi er helt enige om, at bestemmelserne i traktaten skal respekteres, så bør vi følge den regel, at vi er bundet af traktaten, hele traktaten og intet andet end traktaten.
Jeg vil også gerne fremhæve, at konvergenskriterierne giver anledning til en lang række tvivlsspørgsmål med hensyn til økonomiske faktorer og fortolkning. Disse problemer blev meget tydelige i de nylige konvergensberetninger om Litauen og Slovenien. Den definition af prisstabilitet, som Kommissionen og Den Europæiske Centralbank brugte i deres beretninger, hvor de vurderede opfyldelsen af inflationskriteriet, stod i modsætning til den definition af prisstabilitet, som ECB bruger i sin pengepolitik.
Andre aspekter af vurderingen var også tvivlsomme. Dette er ikke noget ubetydeligt spørgsmål, for på grundlag af vurderingen fik Litauen ikke nogen positiv anbefaling af Kommissionen med henblik på medlemskab af euroområdet. Denne situation giver anledning til bekymring, for Kommissionens beslutninger skal være troværdige og bør ikke give anledning til tvivl om partiskhed eller manglende objektivitet. De regler, der anvendes ved vurderingen af de enkelte medlemsstater, skal være klare, og beslutningsprocessen skal være fuldt gennemsigtig.
Hr. formand, de konvergenskriterier, der blev formuleret for 15 år siden, da medlemsstaterne stadig havde nationale valutaer og separate pengepolitikker, bør tilpasses til den nuværende situation, hvor de nye medlemsstater tilslutter sig et eksisterende fælles valutaområde. Dette kræver passende ændringer af de relevante bestemmelser i traktatens artikel 121 og protokollen til traktaten. Jeg anmoder derfor om, at der indledes en debat om dette spørgsmål. 
Margarita Starkevičiūtė,
   . Hr. formand! Jeg er meget ked af, at diskussionen om problemerne med udvidelsen af euroområdet har fået så lidt opmærksomhed. Nu vil disse problemer skulle løses under den egentlige udvidelsesproces, og det er Kommissionen ikke klar til. Men vi mener ikke, at vi bør bebrejde hinanden. Vi ved fra vores erfaring med reformer, at man også kan opnå tilfredsstillende resultater på denne måde, vi må blot reagere hurtigt på den skiftende situation. Derfor vil jeg gerne bede de europæiske institutioner reagere hurtigt på den ændrede situation.
Det er klart, at forberedelserne til indførelsen af euroen medfører store udgifter, og derfor bør vurderingen af kandidatlandene ikke udføres et halvt år før indførelsen af euroen, men langt tidligere, måske i flere trin.
Jeg er også enig i, at vi må revurdere beregningsmetoden for Maastricht-inflationskriteriet. Vi revurderede trods alt metoden i stabilitets- og vækstpagten uden problemer. Jeg har tillid til, at det ikke skyldtes, at det var et stort land, der bad om det. Også de små landes stemme skal høres.
Mit tredje punkt er, at alle Kommissionens vurderinger skal fremsendes til Parlamentet, for beslutninger i EU må ikke tages uden demokratisk kontrol. EU bygger på demokratiske regler. 
Guntars Krasts,
   . Hr. formand! Det er umuligt at være uenig i mange af betænkningens konklusioner. Hvad kan man indvende mod en forpligtelse til strengt at følge traktatens betingelser? Det er helt, som det skal være, og jeg går personligt ind for denne holdning. Hvis man havde anvendt denne tilgang konsekvent, ville historien om skabelsen af euroområdet imidlertid have set markant anderledes ud, og det er sågar muligt, at antallet af nuværende medlemsstater i euroområdet ville have været et andet. En tredjedel af de nuværende medlemmer af euroområdet kom med uden at opfylde det ene eller andet af kriterierne. I virkeligheden blev adgangskriterierne kun brugt som referencepunkter, og de virkelige beslutninger var derfor politiske. Det er ikke overraskende, for i mange tilfælde er det økonomiske grundlag for kriterierne meget tvivlsomt. Således blev f.eks. det tilladte inflationsniveau også fastsat med reference til lande, som ikke er med i euroområdet, og det mest paradoksale er, at de bedste inflationsindikatorer er forskellige fra Den Europæiske Centralbanks vision om det bedste niveau for prisstabilitet i euroområdet. Kravet om, at lande skal opnå vekselkursstabilitet sammen med inflationsindikatorerne gør dette kriterium endnu mere selvmodsigende. Den Europæiske Centralbank hævder ikke engang, at dette er opnået i euroområdet. Den bekymring, der udtrykkes i betænkningen med hensyn til de potentielle problemer med ansøgerlandene efter tiltrædelsen af euroområdet, kan ikke gælde de små, fleksible økonomier i f.eks. Estland, Litauen og Letland, som også er åbne økonomier, og som siden starten af 1990'erne har haft erfaring med valutakurser, som var fastsat på lang sigt. Hvis Litauen med den ubetydelige afvigelse fra inflationskriteriet ikke får adgang til euroområdet, er det helt klart en politisk beslutning. Jeg ville støtte betænkningen, hvis den virkelig fokuserede på at forbedre adgangskriterierne i fremtiden. Det er desværre ikke tilfældet. Tværtimod mærker vi i betænkningen spørgsmålet om den berømte polske blikkenslager dukke op igen. 
Sergej Kozlík (NI ).
   - Hr. formand! Selv om jeg ikke kommer fra Litauen, vil jeg i forbindelse med den aktuelle diskussion gerne kommentere spørgsmålet om Litauens medlemskab af euroområdet. Landet har nu i en række år opnået gode økonomiske resultater, som ville skabe jubel i det store flertal af lande i euroområdet. Litauen har opnået en solid langsigtet økonomisk vækst, som nærmer sig 10 % af BNP. Det har gennem lang tid også opfyldt Maastricht-kriterierne for underskud på de offentlige udgifter, offentlig gæld og langsigtede rentesatser, til forskel fra de fleste euroområdelande. Kun på et kriterium overskred landet referenceniveauet på 2,6 % med en tiendedel af en procent i den seneste evalueringsperiode, selv om det havde opfyldt målet i adskillige år forud.
Mine venner, at få adgang til euroområdet bør ikke være som en atletikkonkurrence, hvor det er tiendedele af et mål, der afgør, om man kvalificerer sig eller ej. Udsættelsen af Litauens medlemskab er en ufølsom beslutning. Det vil være en kold skylle for kommende kandidater. 
Alojz Peterle (PPE-DE ).
   - Hr. formand! Selv om dette punkt på dagsordenen ikke involverer udøvelse af lovgivning, har ordførerens opgave ikke været let. Derfor vil jeg gerne ønske hr. Langen tillykke med et vellykket arbejde og med at opnå så overbevisende støtte i udvalget. Jeg glæder mig især over, at betænkningen klart definerer forholdet til EU's borgere, dvs. til forbrugerne, som er nødvendigt, hvis overgangen til den fælles valuta i tiltrædelseslandene skal lykkes.
Vi kender alle europrojektets betydning for den europæiske integration, og vi ved, hvor vigtigt det er, at alle parter i processen med udvidelsen af euroområdet bevarer deres troværdighed. Det betyder også, at vi skal følge de fastlagte kriterier konsekvent, og at vi ikke må ændre spillets regler på halvvejen.
Det glæder mig, at Slovenien efter Kommissionens og Den Europæiske Centralbanks mening har bestået en udfordrende test, idet landet har opfyldt alle kravene for at komme med i euroområdet. Det ville naturligvis have glædet mig endnu mere, hvis flere nye medlemsstater havde opfyldt kravene for udvidelse af euroområdet. Det siger jeg, fordi jeg mener, at den videre udvidelse af euroområdet er vigtig for EU's politiske udvikling, også hvis EU skal spille en mere magtfuld rolle i en globaliseret verden. 
Justas Vincas Paleckis (PSE ).
   - Hr. formand! Jeg vil gerne lykønske Slovenien og samtidig minde Dem om, at Litauen har opfyldt alle Maastricht-kriterierne i fem år i træk bortset fra en periode på en måned, hvor inflationen var en smule højere end kriterierne. Det var imidlertid netop på dette tidspunkt, at Kommissionen skyndte sig at udsende en negativ henstilling. Dagen efter Kommissionens konklusioner viste de nyeste informationer, at Litauen faktisk opfyldte Maastricht-kriterierne.
I går sagde formanden for Økofin-gruppen, hr. Juncker, at Litauen blev advaret om ikke at ansøge om at komme med i euro-samarbejdet, fordi ansøgningen sandsynligvis ville blive afvist. Vilnius bliver åbenbart straffet for ikke at følge rådet fra Bruxelles, og ironisk nok fordi det opfyldte kriterierne i fem mønstergyldige år. Af alle landene i euroområdet er det kun Finland, der kan bryste sig af at opfylde de samme mål.
Der kan rettes op på denne situation. Jeg opfordrer alle kolleger til at stemme for det ændringsforslag, ifølge hvilket Kommissionen skal "revurdere sin evaluering af Litauen". Jeg vil også opfordre til en bredere drøftelse af legitimiteten og anvendelsen af de nuværende konvergenskriterier i et udvidet EU.
Danutë Budreikaitë (ALDE ).
   - Hr. formand! Den betænkning om udvidelsen af euroområdet, som vi debatterer, er usædvanligt uprofessionel og meningsløs. Den opremser kendte sandheder.
Under punkt 1 medtages krav som en uafhængig centralbank og retssystemets konformitet med Maastricht-aftalen fejlagtigt under Maastricht-kriterierne.
Det mål, der nævnes i punkt 4 og 5 - euroområdets stabilitet - savner en præcisering af, hvad stabilitet er, når ikke et af de 12 euroområdemedlemmer kunne opfylde alle kriterier på tiltrædelsestidspunktet og fortsat overtræder dem, særligt indikatorerne for inflation og budgetunderskud, og hvilken skade kan udvidelsen gøre?
Diskriminationen mod kandidater til euroområdet er tydelig, når der anvendes dobbelte standarder.
Et krav om stabilitet, som ikke er blevet stillet tidligere, skal nu være opfyldt før udvidelsen, uanset den kendsgerning, at den økonomiske og politiske situation i dag er anderledes end for 15 år siden, da euroområdet blev skabt.
Jeg opfordrer Kommissionen og Rådet til at tage højde for EU's økonomiske og politiske virkelighed, at forbedre Maastricht-kriterierne og gennemføre dem i alle medlemsstater og fortsætte udvidelsen af euroområdet. 
Zbigniew Krzysztof Kuźmiuk (UEN ).
   - Hr. formand! Jeg har bedt om ordet for at gøre opmærksom på følgende spørgsmål. For det første slår betænkningen helt klart fast, at nye medlemsstater skal opfylde alle Maastricht-kriterierne, før de kan komme med i euroområdet. Samtidig undlader den at nævne, at da euroen blev indført, opfyldte mange af de gamle medlemsstater ikke disse kriterier. Endnu en gang sender man det politiske signal, at nogle er mere lige end andre i EU.
For det andet er der siden indførelsen af euroen i 2002 mindst fem lande, herunder de største - Tyskland, Frankrig og Italien - som ikke har opfyldt de vigtigste kriterier, og som ikke har været i stand til at holde deres budgetunderskud og offentlige gæld under kontrol. I nogle af disse lande overstiger den offentlige gæld langt 60 % af BNP, hvilket betyder, at de vil skulle begrænse den i mange år fremover. På trods af dette sættes der ikke bare ikke spørgsmålstegn ved disse landes fortsatte medlemskab af Den Økonomiske og Monetære Union, der er heller ikke nogen, som gør noget videre for at tvinge disse lande til at ændre på situationen. De nylige ændringer af stabilitets- og vækstpagten, som var til fordel for Tyskland og Frankrig, er glimrende eksempler på dette.
For det tredje, og i betragtning af denne situation, skaber afvisningen af Litauens ansøgning om at komme med i euroområdet pr. 1. januar 2007, blot fordi det har overskredet inflationsindikatoren med 0,1 %, i bedste fald forvirring, og det lover ikke godt for debatten om udvidelse af euroområdet til at omfatte alle de nye medlemsstater eller om Det Forenede Kongeriges, Danmarks eller Sveriges optagelse i området. 
Joaquín Almunia,
   Hr. formand! Jeg vil gerne takke alle de medlemmer, som har taget ordet under debatten. Jeg vil gerne takke dem for deres bidrag, uanset om de er enige i Kommissionens opfattelse af de spørgsmål, vi diskuterer i dag.
Jeg vil gerne sige fire ting. For det første går Kommissionen naturligvis ind for en udvidelse af euroområdet. Der er ikke andre muligheder. Det er medlemsstaternes ret og pligt, og vi respekterer denne ret og forlanger opfyldelse af denne pligt. Det gør vi, uanset om de, som skal tilslutte sig euroområdet i de kommende år, er nye eller gamle medlemsstater - det er en skelnen, som efter vores opfattelse hører fortiden til - eller om de er store eller små, rige eller mindre rige.
Vi kommer ikke med nogen nye betingelser, hr. Rosati, vi anvender traktaten, hele traktaten og intet andet end traktaten. Kun på den måde kan vi sikre, at alle bliver behandlet ens, og jeg kan ikke forestille mig - og jeg er sikker på, at ingen af Dem ønsker at gøre det - at nogen i Parlamentet ville bede Kommissionen om ikke at opfylde sin pligt som traktatens vogter og ikke anvende traktaten ens på alle medlemsstater.
Kan traktaten modificeres? Selvfølgelig. I eftermiddag havde jeg lejlighed til at overvære debatten, hvor premierminister Verhofstadt talte om den kommende forfatning, de nødvendige ændringer og Europas fremtid. Naturligvis kan traktaten ændres, og den vil blive ændret på et tidspunkt. Men i øjeblikket skal vi anvende den eksisterende traktat, og De ved ligesom jeg, at det ikke er op til Kommissionen at ændre traktaten.
Hvad står der i traktaten om inflationskriteriet, som er blevet diskuteret under debatten? Der står, at referenceværdien består af den gennemsnitlige inflation i de tre medlemsstater, der klarer sig bedst med hensyn til inflation. Der står ikke "medlemmer af euroområdet". Der står helt klart "medlemsstater" - det er dem alle sammen, også dem med en -klausul; vi kan ikke udelukke nogen medlemsstat fra beregningen af de tre medlemsstater, der klarer sig bedst med hensyn til inflation. Og vi skal lægge 1,5 % til gennemsnittet af disse tre, det er referenceværdien.
Noget helt andet er det tal, som defineres af Den Europæiske Centralbank, uafhængigt, som et mål inden for dens mandat, som er at sikre prisstabiliteten. Det er ikke det samme, og der er ingen grund til, at det skulle være det, og i denne debat må vi ikke forveksle Den Europæiske Centralbanks inflationsmål med referenceværdien i traktatens inflationskriterium. Det er helt forskellige ting.
Traktatens inflationskriterium siger imidlertid også noget andet, nemlig at den pågældende medlemsstats inflation skal være bæredygtig. Nogle af Dem taler om en lille forskel, og det er sandt. I forbindelse med inflationskriteriet står der imidlertid i traktaten, at vi ud over forskellen, ud over sammenligningen mellem medlemsstatens inflation og referenceværdien, også skal analysere, om den pågældende medlemsstats inflation er bæredygtig. Vi kan ikke ignorere traktaten, og det vil vi heller ikke gøre. Vi vil forklare den igen og igen, for en streng analyse af kriterierne er ikke i de nuværende euroområdestaters interesse, men til gavn for den medlemsstat, som er kandidat til at komme med i euroområdet, for hvis vi ikke gør det, vil denne stat komme til at lide under følgerne, når først beslutningen om at gå med i euroen er uigenkaldelig.
Derfor kan jeg ikke bruge henvisninger til fortiden til noget. Hvis tingene ikke blev gjort helt perfekt i fortiden, så er der nogen, der betaler for følgerne i dag. Lad os lære af erfaringerne, for det er, hvad rationelle og fornuftige politikere bør gøre. Vi anvender traktaten, men vi anvender alle aspekter af den, ikke kun de dele, som er til gavn for os, og når vi anvender den, lærer vi af vores erfaringer, inden for den fortolkningsmargen, som traktaten giver.
Med hensyn til Litauen vil jeg naturligvis ikke benægte den tydelige kendsgerning, at landets økonomiske resultater er strålende. Den indsats, som landet har gjort for at forbedre sin økonomiske situation, er usædvanlig. Vi ønsker alle, at Litauen vil opfylde alle traktatens kriterier så hurtigt som muligt. I dag har det kunnet opfylde dem alle undtagen et, lad os håbe, at det meget snart vil have klaret den forskel. Så snart landet gør det, vil jeg glæde mig til at modtage en anmodning fra Litauen - hvilket er landets ret i følge traktaten - så jeg kan afgive en positiv udtalelse på Kommissionens vegne. Men De må ikke bede Kommissionen om at sige noget i konvergensberetningerne, som er i strid med en rationel, klar og gennemsigtig anvendelse af traktaten. 
Formanden.
   - Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted torsdag kl. 11.00.
Ilda Figueiredo (GUE/NGL ).
   - Når aviserne meddeler, at Otmar Issing forlader Den Europæiske Centralbank, men at den monetaristiske arv føres videre, bekræfter de blot det, som vi har sagt, nemlig, at de monetaristiske retningslinjer fortsat vil herske og bestemme retningslinjerne for EU's økonomisk-sociale politik, uanset hvem der sidder i ledelsen.
Det bekræftes som bekendt også af Langen-betænkningen, idet adgang til euroområdet kræver "fuld opfyldelse af Maastricht-kriterierne", hvilket indebærer, at man skal opfylde stabilitetspagtens krav og underkaste sig Den Europæiske Centralbanks retningslinjer, den europæiske pengemyndighed, hvis beslutninger har betydning for hele det økonomiske liv.
I betænkningen siges det således udtrykkeligt, at "overgangen til euroen ikke skal håndteres og planlægges som en simpel teknisk valutaændring, men som en større konvertering med betydelige økonomiske, monetære og sociale virkninger". Her skal fremhæves Europa-Parlamentets maksimalistiske fordring om, at den nationale budgetcyklus skal afpasses herefter og tage udgangspunkt i de samme krav, altså tab af monetær og følgelig også af skattemæssig suverænitet.
I Portugal kender vi desværre alt for godt denne situation og dens resultater, sådan som de seneste økonomiske forårsprognoser for 2006-2007 også bekræfter. Tab af monetær suverænitet har følger for økonomiernes realkonvergens, men gavner direkte eller indirekte de økonomiske grupper.
Derfor er vi imod denne betænkning. 
Hélène Goudin (IND/DEM ).
   - I september 2003 blev der afholdt en folkeafstemning, hvor det svenske folk skulle tage stilling til, om Sverige skulle indføre euroen som valuta. Resultatet blev, ikke overraskende, et klart og tydeligt nej.
Det er nu to år siden, at EU fik yderligere 10 medlemsstater. Den offentlige holdning til euroen i disse lande er forskellig fra land til land. At udskifte en valuta er imidlertid et utroligt vigtigt og alvorligt spørgsmål. Det handler ikke blot om at udskifte sedler og mønter, men også om at opgive en del af sin selvstændighed. I fortsættelse heraf taber man muligheden for at styre sin egen økonomiske udvikling.
Junilisten mener, at borgerne skal spørges til råds, når der skal træffes så vigtige beslutninger som f.eks. et nyt forfatningsudkast eller euroen. For demokratiets skyld ville det være bedst, hvis der blev afholdt folkeafstemninger - efter borgernes ønske - i de lande, som agter at indføre euroen som betalingsmiddel. Resultatet i disse skal derefter respekteres ligesom det svenske folks nej til euroen. 
Formanden.
   - Næste punkt på dagsordenen er betænkning af Grech for Budgetudvalget om overslag over Europa-Parlamentets indtægter og udgifter for regnskabsåret 2007 (2006/2022(BUD)) (A6-0188/2006). 
Louis Grech (PSE ),
   Hr. formand! 2007, der er det første regnskabsår under den nye finansielle ramme, bliver et år med konsolidering af udgifterne i Parlamentets budgetoverslag for det kommende år. Med denne statusrapport og konsolideringsproces skal vi styrke det, der viser sig effektivt, og skille os af med eller i det mindste reducere de aktiviteter, der ikke giver merværdi.
I denne scenarietype er det vigtigt at gennemføre en aktivitetsbaseret opstilling af budgettet. Betænkningen understreger også det faktum, at budgettet skal afspejle de faktiske budgetbehov. Dette forklarer, hvorfor det er nødvendigt at udvise tilbageholdenhed eller foretage en grundig vurdering af det selvpålagte loft på 20 %. Vi skal foretage en cost-benefit-analyse for at undersøge, hvad der bedst tjener Parlamentets interesser inklusive dens finansielle uafhængighed nu og i fremtiden, når medlemsstaternes vedtægt, der beløber sig til ca. 100 millioner euro årligt, træder i kraft i 2009.
Disse budgetmæssige aspekter omsættes i mere effektive og gennemsigtige evalueringer, hvilket fører mig videre til et andet vigtigt emne i denne betænkning: erhvervelsen af parlamentsbygninger. I denne henseende og i betragtning af de seneste hændelser vedrørende erhvervelsen af WIC- og SDM-Bygningerne i Strasbourg tøver vi ikke med at overføre et beløb på 50 millioner euro til en reserve til købet af disse bygninger.
Det er ikke tilrådeligt at frigive disse mider, før der foreligger en tilfredsstillende afklaring af de udestående og uklare spørgsmål vedrørende disse bygninger. Vi ønsker ikke at undervurdere de positive økonomiske konsekvenser af vores erhvervelsespolitik. Vi har gentagne gange kommenteret de betydelige besparelser som følge af denne politik i årenes løb. Ikke desto mindre vil det være klogt at overveje en revision af den overordnede erhvervelsespolitik vedrørende parlamentsbygningerne inklusive informationskontorer i de forskellige medlemsstater.
Betænkningen berører også spørgsmålene vedrørende besøgsprogrammet og informationspolitikken. Desværre er der ikke truffet nogen afgørelse vedrørende de 5 millioner euro, der er bevilget til forbedring af besøgsprogrammet. Situationen er uholdbar, og medlemmerne forventer, at Præsidiet træffer en afgørelse inden førstebehandlingen.
I 2006 besluttede Parlamentet at investere i tre store informationsprojekter, der omfattede opførelsen af et nyt besøgscenter, audiovisuelle faciliteter og webbaseret fjernsyn. I forbindelse hermed har administrationen foreslået os at bevilge 25 millioner euro til gennemførelsen af disse projekter i 2007. Vi er i princippet enige i, at der skal gøres mere for at forbedre forbindelsesetableringen mellem borgerne og de nye institutioner, der repræsenterer dem. Der skal imidlertid foreligge mere præcise og detaljerede oplysninger vedrørende politisk kontrol, organisation, omkostningsstruktur og programindhold, inden alle eller nogle af disse midler frigives fra reserven. I betragtning af de aktuelle budgetmæssige begrænsninger er vi endnu ikke overbevist om, at anmodningen om yderligere 74 stillinger kan retfærdiggøres - specielt på et tidspunkt, hvor vi slår til lyd for en konsolidering af udgifterne. Under disse omstændigheder er den respektive bevilling opført i reserven, indtil der foreligger detaljerede oplysninger, der retfærdiggør denne anmodning, inden førstebehandlingen.
På et andet plan skal det bemærkes, at der bevilges 48 millioner euro til udvidelsen med Rumænien og Bulgarien. I tilfælde af en udsættelse skal den finansielle effekt på ca. 24 millioner euro fratrækkes 2007-budgettet.
Et andet vigtigt område, som vi har fokuseret på i betænkningen, er bistand og faciliteter til medlemmerne. I denne henseende vil administrationen gennemføre en kvalitetsundersøgelse af den service, der ydes til medlemmerne. Vi er sikre på, at statusprocessen vedrørende "Raising the Game"-øvelsen sammen med konklusionerne på undersøgelsen i høj grad vil forbedre dette vigtige aspekt.
I vores betænkning nævner vi også en række andre prioriteter, som vi skal se nærmere på, såsom uddannelse, ansættelser i forbindelse med udvidelsen, vedtægten for assistenter, sikkerhed og kontrakter vedrørende eksterne forsyninger. Jeg har desværre ikke tid til at tage alle disse punkter op, men vi kan bestemt ikke ignorere dem.
Afslutningsvis vil jeg gerne takke mine kolleger, skyggeordførerne, koordinatorerne og medlemmerne af Budgetudvalget for deres samarbejde og konstruktive deltagelse i udarbejdelsen af denne betænkning med en fælles målsætning om at forbedre Parlamentets præstationer, kvalitet og ansvar. 
Ville Itälä,
   . Hr. formand! Først vil jeg gerne takke ordføreren, hr. Grech. Han har udført et fremragende stykke arbejde, og samarbejdsniveauet har været meget behageligt. Det har været en behagelig oplevelse at samarbejde om dette projekt. Jeg vil ikke desto mindre gerne komme med et par bemærkninger.
For det første er det altid blevet sagt, at vi bruger 20 % mere end det foregående år. Det er ikke sikkert, det er et princip. Måske er princippet bare, at vi omhyggeligt overvejer, hvilke behov vi har, og hvordan vi kan bruge skatteydernes penge sparsommeligt.
Så er der budgetposterne, og især informationspolitikken. Sidste år besluttede vi med et klart flertal, at vi ville tilføje 5 millioner euro til grupper af besøgende. Parlamentets medlemmer forventer, at disse 5 millioner euro bliver brugt, men det er de ikke blevet. Det er noget frustrerende. Hvorfor beslutter Parlamentet ting, hvis de ikke bliver udført i praksis? Jeg håber, at Parlamentets formand vil sikre, at Parlamentets vilje bliver gennemført med hensyn til dette spørgsmål, og at de 5 millioner euro bliver brugt.
Så er der blevet udtrykt ønske om at indføre web-fjernsyn, selv om der ikke er taget nogen beslutning om det. Udvalget har taget den efter min meing helt rigtige beslutning at gøre det betinget af, at der findes langsigtede finansielle planer for det - overvejelser om, hvad det vil koste næste år, om fem år og over en endnu længere periode, så vi ved, hvor vi går hen, og hvordan forvaltningen vil fungere. Før det sker, kan der ikke tages beslutninger.
Jeg vil også gerne nævne en detalje i forbindelse med børnehaven. Parlamentet har opgivet idéen om en børnehave her og har købt et pragtfuldt hus, dejlige omgivelser for børnene, men på det helt forkerte sted. Børnehaven skulle have ligget her i bygningen eller tæt på. Det er vigtigt, hvordan vi opfører os som arbejdsgiver. Vi bør gå foran med et godt eksempel, og jeg er skuffet over Socialdemokraterne, som ikke interesserer sig for familier med børn, som affærdiger folk, og som lader til at være hånlige over for børnefamilier. Vi stemmer for sportscentret, penge til web-fjernsyn og mange andre behageligheder, men vi bekymrer os ikke om børnefamilierne. Jeg håber, at dette spørgsmål vil blive taget op igen. 
Neena Gill,
   Hr. formand Jeg vil gerne takke ordføreren for hans meget grundige arbejde med denne betænkning. Jeg roser Louis Grech for at lægge vægt på at effektivisere anvendelse af disse midler. Derfor støtter jeg på det varmeste indførelsen af en aktivitetsbaseret opstilling af budgettet. Jeg har bedt om at få dette system vedtaget af Parlamentet gennem de seneste fem år, da det giver mulighed for at forbedre gennemsigtigheden. Jeg er imidlertid blevet skuffet over administrationens ulyst til at indføre et sådant system, og jeg finder det på tide at gøre det. Derfor vil jeg bede generalsekretæren om at tage dette spørgsmål meget alvorligt og se, hvilke fremskridt vi kan gøre på dette område.
Det andet spørgsmål, jeg vil tage op, er det årligt tilbagevendende spørgsmål om transporttjenesten. Jeg er ikke enig i forslaget i betænkningen om at øge bevillingerne til medlemmernes chaufførtjeneste. Jeg støtter ændringsforslaget fra Verts/ALE-Gruppen om at se nærmere på denne tjeneste og undersøge, hvordan den kan forbedres uden at øge bevillingerne. Vi behøver ikke at starte med at øge bevillingerne - specielt ikke når medlemmerne kan få refunderet deres taxiregninger.
Med hensyn til oplysning og kommunikation kan vi ikke for kraftigt understrege behovet for resultater, der er vigtige for at vi kan skabe kontakt til borgerne. Jeg støtter fuldt ud forslagene om at indføre webbaseret tv og forbedre besøgscentret.
Anne E. Jensen,
   Hr. formand Jeg vil også gerne takke hr. Grech for et godt og grundigt arbejde med Parlamentets budget for 2007. Det er jo på lige under 1,4 milliarder euro, og jeg vil gerne fremhæve tre ting. For det første, at næsten halvdelen af udgifterne skyldes den geografiske spredning af Parlamentets aktiviteter og det, at vi arbejder i flere sprog, altså forhold, der er helt specielle for Europa-Parlamentet, men forhold, som vi ikke selv er herrer over.
For det andet vil jeg fremhæve kravene om løbende effektiviseringer og omprioriteringer, og herunder især personalepolitikken, hvor der er behov for omrokeringer. Jeg vil fremhæve behovet for bedre faciliteter til medlemmerne, så de kan arbejde mere effektivt, og jeg vil fremhæve behovet for at effektivisere informationspolitikken og herunder nøje vurdere de nationale informationskontorers indsats.
En tredje ting, jeg vil tage fat på, er spørgsmålet om køb af bygninger i Strasbourg. Der er jo megen offentlig blæst om den sag, og det vil være helt uacceptabelt, hvis det skulle vise sig, at Parlamentets placering i Strasbourg har været en pengemaskine for byen. Så vi er nødt til indtil videre at stille køb af bygninger i bero. Personligt ville jeg foretrække, at Parlamentet kunne nøjes med placeringen i Bruxelles, så vi også på dette punkt kunne arbejde effektivt. 
Hans-Peter Martin (NI ).
   - Hr. formand! Jeg taler i forventning om, at De vil give mig samme tid som de foregående talere, hvor De var meget rundhåndet. Det, De fremlægger her, er i virkeligheden en meget sørgelig sag. Betænkningen viser igen, at budgetmidlerne igen skal forhøjes med 4,2 %, og at der igen skal skabes 250 nye stillinger. Dermed bliver det, som De foretager Dem her, til et udtryk for organiseret uansvarlighed. Man ser, at en gruppe har taget det europæiske projekt som gidsel, og jeg er desværre overbevist om, at alle de, som stemmer for igen, vil gå over i historien som blinde ødelande.
Hvis man tog denne betænkning, oversatte den til alle officielle sprog og gav europæerne den at læse, så ville de blive forfærdede og sige, hvad tror I egentlig, det har vi ikke råd til! Bare halvdelen af det ville være for meget. Og det ved alle her, de handler bare anderledes. Det minder mig meget om, når man i den hedengangne Sovjetunion hvert år talte om rekordhøst og om nye maksimeringer og effektivitetsstigninger. Dette er en skandale, og det er under Europa-Parlamentets værdighed. 
Formanden.
   - Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted torsdag kl. 11.00.
Formanden.
   - Næste punkt på dagsordenen er betænkning af Erna Hennicot-Schoepges for Kultur- og Uddannelsesudvalget om forslag til Europa-Parlamentets og Rådets beslutning om det europæiske år for interkulturel dialog (2008) ((KOM(2005)0467 - C6-0311/2005 - 2005/0203 (COD)) (A6-0168/2006). 
Andris Piebalgs,
   Hr. formand! Jeg vil gerne udtrykke min taknemlighed over for Kultur- og Uddannelsesudvalget og i særdeleshed fru Hennicot-Schoepges samt over for de øvrige involverede udvalg for deres værdifulde kommentarer og ændringsforslag til Kommissionens forslag vedrørende et europæisk år for interkulturel dialog.
Jeg er meget glad for, at Europa-Parlamentet er enig med Kommissionen om betydningen af den interkulturelle dialog og dens prioritering i EU.
Kommissionen hilser størstedelen af ændringsforslagene velkommen. Kommissionen er særlig lydhør over for opfordringen om et stærkt samarbejde med civilsamfundet og større vægtning af uddannelse. Vi glæder os også over vægten på de forskellige kulturers og mangfoldighedsudtryks bidrag til medlemsstaternes kulturarv samt til den europæiske identitet. Vi går meget ind for at sikre kontinuitet med Det Europæiske År for Lige Muligheder for Alle i 2007. Kommissionen går også ind for en henvisning - helst i betragtningen - til det faktum, at den interkulturelle dialog omfatter dimensioner vedrørende religioner og tro.
Kommissionen vil imidlertid udtrykke nogen bekymring over et par af ændringsforslagene. For det første kan vi ikke gå med til at begrænse ressourcerne til kommunikations- og informationskampagnen til 2 millioner euro. Erfaringerne fra tidligere Europæiske År viser, at disse kampagner har afgørende betydning for at opfylde bevidstgørelsesmålsætningerne, og evalueringsrapporterne har altid peget på knappe ressourcer som et vigtigt element i denne henseende. Kommissionen vil kunne udvise en vis fleksibilitet i forhold til dens oprindelige forslag om et budget på 4,5 millioner euro, men den kan ikke acceptere en så voldsom nedskæring.
Et andet finansielt spørgsmål er graden af samfinansiering af aktioner på nationalt plan, der i et ændringsforslag foreslås hævet til op til 80 %. Som tidligere nævnt vil en sådan ændring på grund af et begrænset årsbudget i høj grad reducere antallet af begivenheder, der kan samfinansieres, samt partnernes engagement på nationalt plan. Det oprindelige forslag om en samfinansiering på op til 50 % er den standardformel, der er fastholdt for alle tidligere europæiske år.
En række ændringsforslag indfører en forskel mellem årets geografiske rækkevidde, der er begrænset til EU, og nogle nye mål og aktioner, der skal gennemføres over for tredjelande. Kommissionen foreslog at koncentrere det specifikke instrument om det europæiske år for interkulturel dialog inden for EU, samtidig med at den forpligter sig til at udvikle en parallel indsats for dialogen i og med tredjelande på basis af instrumenterne for eksterne forbindelser.
Nogle ændringsforslag omfatter problematiske henvisninger til adskillige meget konkrete aktioner. Kommissionen mener, at Året skal være en bottom-up-proces, hvor projekter og initiativer kommer fra vores partnere og i særdeleshed fra civilsamfundet. I betragtning af det begrænsede antal initiativer, der kan støttes, vil indførelsen af henvisninger til konkrete aktioner inden for retsgrundlaget hæmme kreativiteten hos vores partnere og give gennemførelsesvanskeligheder.
Sidst men ikke mindst forstår og påskønner Kommissionen Europa-Parlamentets vilje til at blive tæt forbundet med processen. Den kan desværre ikke støtte ændringsforslaget om at lade repræsentanter for Europa-Parlamentet deltage i rådgivningsudvalget. Komitologi er et meget kodificeret anliggende. Vi ønsker at overholde de gældende regler. Mange tak for Deres opmærksomhed.
Erna Hennicot-Schoepges (PPE-DE ),
   Hr. formand, hr. kommissær! Jeg takker Dem for at have forklaret Kommissionens synspunkter så tydeligt. Først vil jeg takke mine kolleger, som har hjulpet mig med denne opgave, alle de udvalg, som har stillet ændringsforslag, og alle, der har rådgivet mig.
Kommissionens oprindelige forslag var uden tvivl meget vidtrækkende, ret uigennemsigtigt og omstændeligt, men formålet med det var, at det skulle være generelt. Det spørgsmål, Parlamentet skal overveje er, om vi kan give udtryk for forhåbninger og iværksætte et initiativ for interkulturel dialog uden på forhånd at udvide emnet til de spørgsmål, der virkelig interesserer os, og også uden at diskutere ømtålelige spørgsmål såsom tværreligiøs dialog.
Vi har forsøgt at tydeliggøre visse ting i vores tekst. For det første henvises der i artikel 2 til EU's fælles værdier. Ved at tilslutte os chartret om grundlæggende rettigheder gør vi det tilstrækkelig klart, at vores fælles grundlag, som vi alle har accepteret, er det grundlag, der sikrer forbud mod forskelsbehandling mellem kønnene og lige muligheder i alle henseender. Det er ikke nødvendigt at blive ved med at gentage det.
Det drejer sig også om at udvide indsatsen til perioden efter 2008 og at fremme dialog på tværs af de mange initiativer, der allerede er iværksat i fællesskabsprogrammer. Uddannelse får utvivlsomt afgørende betydning her, ikke at forglemme inddragelsen af det civile samfund. Det er vigtigt at samarbejde med alle dele af det civile samfund. Det er klart, at medierne kommer til at spille en stor rolle, og vi skal benytte lejligheden med de store forsamlinger og symbolske begivenheder, der er planlagt til 2008, til at bekæmpe bl.a. menneskehandel og øget prostitution.
Det er også nødvendigt at inddrage andre internationale organisationer såsom Europarådet og Unesco. Det betyder ikke, at dialogen inden for Europa ikke skal have en central plads, blot at vi skal tage de fælles aktioner, som Unesco allerede har iværksat, i betragtning. I den forbindelse vil jeg gøre opmærksom på afstemningen om kulturel mangfoldighed, da EU-25 talte med én stemme.
Vedrørende et andet punkt skal internetportalen udvikles, og når Kommissionen siger, at den ikke kan acceptere et lavere budget for kommunikation og information, vil jeg spørge kommissæren, om det samlede budget ikke kan forhøjes. Kultur- og Uddannelsesudvalget har allerede understreget over for ham, at et budget på 10 millioner euro er meget lavt, hvis vi skal nå målene for i år. Som bekendt er kultur altid stedbarnet i forbindelse med budgettet. Under disse omstændigheder er Deres bemærkning om, at De ønsker at vende tilbage til det oprindelige budget, ikke tilfredsstillende. Vi vil anmode Dem om at gøre en yderligere indsats med hensyn til det samlede budget, således at vi kan forhøje det beløb, der er afsat til kommunikation og information.
Hvad angår dialogen med den religiøse verden, er jeg nødt til at understrege, hr. formand, at så sent som i går indledte rådsformanden og kommissionsformanden en debat med repræsentanter for religiøse samfund om grundlæggende rettigheder og gensidig respekt. På trods af dette anmoder man Parlamentet om at kun at nævne dette aspekt i begrundelserne, mens Parlamentet efter min mening også skal være rede til at deltage i denne dialog. Vi kan ikke længere have sådanne tabuer i vores samfund. Vi skal komme videre og tage fat på vanskelige emner. Religioner og forkastelsen af dem er en nøglefaktor i forbindelse med social identifikation, integration og udstødelse. Jeg vil med støtte fra mine kolleger understrege betydningen af dette aspekt af interkulturel dialog generelt.
Hr. formand, endelig må vi ikke se bort fra, at konkrete foranstaltninger utvivlsomt vil være en måde at tilskynde til opmærksomhed. Hvorfor ikke skabe en dialogpris i Parlamentet i lighed med Sakharov-prisen for menneskerettigheder? Hvorfor ikke afholde et interkulturelt forum i Parlamentet for at afslutte året og derved give Parlamentet den synlighed, det fortjener i denne forbindelse. 
Patrick Gaubert (PPE-DE ),
   Hr. formand, hr. kommissær, mine damer og herrer! Som ordfører for udtalelsen fra udtalelsen fra Udenrigsudvalget vil jeg først takke ordføreren for hendes udmærkede arbejde og for den betydning, hun tillagde vores samarbejde.
Det europæiske projekt får sin rigdom fra medlemsstaternes kulturelle mangfoldighed. Derfor er interkulturel dialog nu mere end nogensinde en proces, der skal fremmes. Det europæiske år for interkulturel dialog bliver en lejlighed hertil. For at opnå dette foreslår jeg en tovejskommunikation.
EU-borgerne skal kunne få adgang til andre europæiske og ikke-europæiske landes kulturer, særlig nabolandenes kulturer. Samtidig er der behov for at øge bevidstheden i resten af verden om EU's kulturer og værdier for at fremme gensidig forståelse. Ligeledes skal interkulturel dialog være en drivkraft for social integration af indvandrere.
Som skyggeordfører for Udvalget om Borgernes Rettigheder og Retlige og Indre Anliggender for det europæiske år i 2007 vil jeg understrege betydningen af sammenhæng og overensstemmelse i de foranstaltninger, der skal gennemføres i 2007 til fremme af lige muligheder for alle, og jeg vil også understrege betydningen af sammenhæng i de foranstaltningerne som led i den kulturelle dialog i 2008, da disse to år supplerer hinanden. Jeg vil også opfordre Kommissionen og de deltagende parter, særlig det civile samfund, som kommissæren sagde, til at benytte sig af lejligheden med større begivenheder, der er planlagt til 2008, f.eks. verdensmesterskabet i fodbold eller De Olympiske Lege, til at gøre befolkningen, og særlig målgruppen de unge, mere bevidst om betydningen af interkulturel dialog. 
Lidia Joanna Geringer de Oedenberg (PSE ),
   Hr. formand! Idéen om, at 2008 skulle være europæisk år for interkulturel dialog, opstod i forbindelse med EU's udvidelse til at omfatte 10 nye medlemsstater, som har tilføjet kulturel, sproglig og religiøs diversitet til Fællesskabet. Dette initiativ er helt i overensstemmelse med de udfordringer, som Europa står over for i dag, og det opfylder fuldt ud behovet for en dialog på mange niveauer med hensyn til at opbygge gensidig forståelse på basis af respekt og tolerance.
Desværre er denne ædle idé ikke blevet bakket op med et passende budget. 10 millioner euro delt mellem 27 lande uden ekstra støtte fra medlemsstaterne kan ikke betale for nogen højt profilerede eller virkelig værdifulde kulturelle begivenheder. Vi håber imidlertid, at vi med den rette brug af andre programmer til finansiering af kulturelle aktioner og ved at inddrage repræsentanter for civilsamfundet, ngo'er og religiøse organisationer, skoler, universiteter og især medierne vil kunne forene kræfterne og opnå de ambitiøse mål for 2008 på trods af det beskedne budget. På den måde kan det blive en dialog og ikke blot en pengebesparende kulturel monolog. 
Rodi Kratsa-Tsagaropoulou (PPE-DE ),
   Hr. formand, hr. kommissær, mine damer og herrer! Først vil jeg takke ordføreren og ordførerne for udtalelserne, som med deres arbejde har fremhævet alle aspekter af og muligheder i året for interkulturel dialog.
Dette initiativ hænger direkte sammen med alle EU's interne og eksterne udfordringer. Bevarelsen og styrkelsen af det multikulturelle Europa er faktisk en afgørende faktor for den europæiske integration. Samtidig er en dialog mellem kulturer og borgere fra hele verden - da borgerne er formidlere af kulturen - nødvendig af hensyn til freden og ligevægten.
EU's tradition og vores udviklingsmål kræver et åbent samfund i dialog, der søger fælles værdier med de borgere fra andre lande, der lever i vores medlemsstater, med det formål at skabe gensidig forståelse, respekt og mindre diskrimination.
På vegne af Udvalget om Kvinders Rettigheder vil jeg fremhæve vigtigheden af, at vi arbejder sammen inden for disse rammer om at bekæmpe forskelsbehandling af kvinder og tilskynde til kvinders deltagelse i alle aktiviteter og initiativer i den interkulturelle dialog. 
Doris Pack,
   Hr. formand, mine damer og herrer! Jeg vil gerne takke Erna Hennicot-Schoepges for hendes fremragende arbejde. Uden at gå kommissæren for nær vil jeg gerne sige, at hun har fyldt et nok meget administrativt forslag med meget mere liv, end det havde før. Men det er jo altid sådan med Kommissionens forslag, at de kan forbedres af os.
Europa-Parlamentet er et demokratisk sted, hvor den politiske debat drejer sig om borgernes liv, daglige praksis og anliggender. På EU's områder er der blevet opført katedraler, men det var også stedet for den franske revolution, erklæring af menneske- og borgerrettigheder, retssamfundet og socialstaten.
EU har en fælles kulturel arv og respekterer den kulturelle mangfoldighed. Derfor vil jeg meget klart understrege, at den interreligiøse dialog skal være en vigtig bestanddel af den interkulturelle dialog. Hvis vi vil fremme den interkulturelle dialog uden også at nævne den interreligiøse dialog, så fornægter vi den. Vi må ikke se den som en hindring, men som en udfordring, ja sågar som en chance for bedre indbyrdes forståelse og harmonisk sameksistens.
I betragtning af den aktuelle diskussion med islam er det ikke på sin plads for os ikke at kende vores rødder, ikke at nævne dem og ikke at bekende sig til dem. Vi står med ryggen mod muren. Vi bør optræde selvbevidst, kun på den måde kan vi også indgå i en dialog.
Uddannelse skal imidlertid også spille en vigtig rolle i aktionerne, både på europæisk og på nationalt og regionalt niveau. Oplysningskampagner og kampagner om at se den anden i hans anderledeshed er et bidrag til at gøre dialogen konstruktiv og effektiv. Netop uddannelsesinstitutionerne skal spille en rolle i dette europæiske år. Det europæiske år for interkulturel dialog er en chance til at udbrede undervisningsmateriale til de forskellige kulturer.
Den interkulturelle dialog er politisk ekstremt vigtigt, men den får først betydning, når den inddrager den interreligiøse dialog og uddannelsen. Først da kan den være frugtbar, og først da får den sin sjæl. 
Maria Badia i Cutchet,
   Hr. formand! Jeg vil gerne takke fru Hennicot-Schoepges for hendes arbejde med denne betænkning. I morgen vedtager vi betænkningen om Det europæiske år for interkulturel dialog (2008), et initiativ, som utvivlsomt vil fremme dialogen blandt alle kulturer og mennesker af forskellig oprindelse, som bor i EU.
2008 vil bidrage til integrationen og samhørigheden i vores samfund og til fredelig forvaltning i hele det internationale samfund. Formålet er at gøre det muligt at gøre denne diversitet til en mulighed for alle. Staterne og alle kompetente forvaltningsniveauer bør fremme en uddannelsespolitik, som er baseret på værdier og respekt for menneskers forskellighed og ligheder, og som fjerner de fordomme, der ofte er årsagen til mistillid og fremmedfjendske holdninger. Der er derfor behov for en fast og ansvarlig tilgang, som sigter mod at fremme viden, samarbejde, respekt og gensidig forståelse.
Denne dialog skal imidlertid bygge på den overbevisning, at kultur består af en lang række meget forskellige værdier og traditioner - inklusive religiøse traditioner - og respekt for alle kulturelle følsomheder og alle religiøse overbevisninger, og jeg mener, at sidstnævnte er en privatsag for hvert enkelt menneske.
Dette program er klart henvendt til medlemmerne af EU, men som jeg sagde, bør det i betragtning af dets vigtighed for verdens forvaltning være et supplement til det eneste projekt til fremme af interkulturel dialog på verdensplan, som findes inden for FN's rammer, Civilisationernes Alliance.
Som De ved, var det et initiativ fra den spanske premierminister José Luis Rodríguez Zapatero og den tyrkiske premierminister, og det har i øjeblikket støtte fra FN som helhed.
Jeg er overbevist om, at når dette program bliver anvendt, vil denne komplementaritet blive klar, for i virkeligheden må de to programmer samarbejde. 
Jolanta Dičkutė,
   Hr. formand! Gennemførelsen af programmet for det europæiske år for interkulturel dialog vil bidrage til at opnå EU's grundlæggende forpligtelse, nemlig at give medlemsstaternes kulturer mulighed for at blomstre og fremhæve Europas fælles kulturelle arv.
Hvad angår Litauens kultur, kunne jeg komme med mange eksempler, som ville interessere enhver nysgerrig europæer. Jeg vil kun nævne to - fremstilling af kors og de baltiske staters traditioner for sangfestivaler, som begge er med på UNESCO's liste over kulturarv.
Dette projekt er også vigtigt på grund af de demografiske ændringer i Europa. Som følge af emigration har vi allerede hele samfund af litauere i Det Forenede Kongerige, Irland og Spanien. Disse samfund er ret lukkede. Årsagen er manglende information og mulighed for at lære disse landes traditioner og kulturforskelle at kende.
Jeg mener, at alle stater må skabe muligheder for, at dets indbyggere kan lære hele Europas rige kulturarv og de fælles europæiske værdier at kende. Denne erfaring er afgørende, hvis vi vil styrke et aktivt og åbent europæisk borgerskab. 
Bernat Joan i Marí,
   Hr. formand! Først vil jeg gerne takke ordføreren fru Hennicot-Schoepges for hendes arbejde og for hendes fremgangsmåde med at have en dialog med adskillige medlemmer og overveje de forskellige synspunkter. Det har været en meget god erfaring, som vi alle har nydt godt af.
Det er vigtigt at anerkende den kulturelle mangfoldighed i Europa - i den enkelte medlemsstat, det enkelte samfund, den enkelte region og den enkelte nation - for at skabe enhed med mangfoldighed. Det er vores europæiske synspunkt. Vi kan kun skabe et europæisk statsborgerskab, hvis vi anerkender dets mangfoldighed, og hvis alle er enige om det samme fælles projekt for Europa. 
Med hensyn til religion og interkulturel dialog skal vi forstå, at anerkendelsen af religiøse værdier kun kan skabes gennem interkulturel dialog. Kulturel mangfoldighed omfatter religiøs mangfoldighed, som derfor skal være en del af denne dialog.
Zdzisław Zbigniew Podkański,
   Hr. formand! Interkulturel dialog er kun mulig, hvis den kulturelle diversitet bliver forsvaret og fremmet, og hvis vi betragter europæisk kultur som helheden af Europas forskellige kulturer, forskellige nationer og forskellige miljøer. Forsøg på at skabe en såkaldt "europæisk kultur" som en universel og uniform kultur for alle vil skabe flere tab end fordele.
Ønsket om at fjerne sprogene i nationer, som er mindre og derfor svagere inden for EU, fra listen over officielle sprog og fra den juridiske kommunikation, inklusive erhvervskommunikation, er yderst skadeligt for den kulturelle dialog. Der kan konstateres en særlig aversion mod de slaviske sprog og kulturer. Det fremgår f.eks. af afstemningen i Europa-Parlamentet om betænkningen om fremme af flersprogethed og sprogundervisning.
Det glemmes ofte, at sprog og traditionel kultur er det grundlag, som nationale kulturer overlever og udvikles på. Der er en kronisk mangel på midler til at beskytte denne rigdom i EU. Der er imidlertid midler til rådighed til store projekter og til professionelle kulturbegivenheder, hvis sigte endda nogle gange rækker ud over Europa. For at starte en varig kulturel dialog må der opretholdes lige muligheder og kulturelt partnerskab. 
Nina Škottová (PPE-DE ).
   - Hr. formand, mine damer og herrer! Formålet med det europæiske år for interkulturel dialog er at bidrage til at skabe harmoni i de multikulturelle samfund i EU's medlemstater. Jeg havde derfor forventet, at der i forslaget ville være lagt stor vægt på at involvere borgerne i en sådan dialog. Den måde, som projektets budget er struktureret på, tyder imidlertid ikke på, at det er tilfældet. Der er afsat i alt 10 millioner euro, som er struktureret på grundlag af tre aktionstyper, afhængigt af niveauet. Punkt A) og B) på fællesskabsniveau udgør tilsammen omkring 7,5 millioner euro eller 75 % af budgettet, hvorimod punkt C) til aktioner på nationalt niveau, hvis de tilbyder ekstra europæisk værdi, kun vil modtage 2,5 millioner euro. De beløb, der er afsat pr. stat, udgør 100.000 euro, og det vil altså sige, at kun 1 % af projektets budget bliver øremærket til hver stat. Struktureringen af dette projekts budget tyder i høj grad på, at det vil blive vanskeligt eller endda umuligt at opfylde projektets ofte proklamerede og meget ambitiøse "hovedformål, at fremme dialogen mellem alle kulturer og mellem alle, som bor i EU." Årsagen er simpel - manglende finansielle ressourcer til at etablere en bred dialog mellem mennesker på nationalt niveau og på bilaterale og multilaterale internationale niveauer. En sådan kontakt ville bidrage mest til at udvikle gensidig respekt, forståelse og beundring på grundlag af kulturel forståelse. 
Andris Piebalgs,
   Hr. formand! Først vil jeg gerne takke Dem for denne forhandling. Det er temmelig sent, men det er en meget vigtig forhandling. Jeg er som sædvanlig enig i, at Kommissionens forslag er blevet forbedret af ordførernes og skyggeordførernes arbejde i Parlamentet, og det kan vi være stolte over.
Med hensyn til budgettet, ville det ikke være tilstrækkeligt, om vi så anvendte hele Fællesskabets budget på dette formål. Det handler ikke om penge men snarere om idéen, og vi skal presse på for også at få finansiering fra andre kilder. En sådan aktion skal ikke udelukkende finansieres af Fællesskabets budget. Vi tilbyder så mange penge, som vi har råd til. Jeg er enig i, at beløbet kunne være større, men det er nu engang det, der er afsat til dette formål.
Samtidig vil jeg endnu en gang forsvare det budget, vi har afsat til kommunikation og information. Det er et vigtigt element. Det vigtigste er ikke så meget samfinansiering - selv om det er et vigtigt emne - men snarere at levere oplysninger og vejlede processen sammen med de involverede medlemsstater.
Jeg vil derfor bede om Deres forståelse med hensyn til det bevilgede beløb. Det er ikke fordi, vi ikke sætter pris på dette, men fordi budgettet er begrænset, og fordi Fællesskabet ikke skal finansiere 100 % af alle de aktioner, som EU foreslår. Der skal også anvendes andre kilder.
Formanden.
   - Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted torsdag kl. 11.00.
Formanden.
   - Næste punkt på dagsordenen er betænkning af Alejo Vidal-Quadras for Udvalget om Industri, Forskning og Energi om energieffektivitet - eller hvordan vi kan få mere ud af mindre - grønbog (2005/2210(INI)) (A6-0160/2006). 
Alejo Vidal-Quadras (PPE-DE ),
   Hr. formand! I morgen stemmer Parlamentet om betænkningen om energieffektivitet, som jeg er ordfører for. Denne betænkning kommer på et yderst passende tidspunkt. Efter energikrisen i januar har den konstante stigning i prisen for en tønde råolie blandt andre faktorer genåbnet en dybtgående debat om manglen på en fælles energipolitik i EU, sårbarheden i vores forsyningssystem, de bekymrende og tiltagende protektionistiske holdninger og behovet for en dybtgående forbedring af vores vaner og af effektiviteten i vores forbrug.
Det har krævet ekstreme situationer at få borgerne og regeringerne til endnu en gang at indse, hvor alvorlig en situation vi befinder os i. Vi må håbe, at de nødvendige initiativer til at løse disse problemer bliver taget en gang for alle.
Jeg tror, at det store flertal af medlemmerne i Parlamentet er enige med mig i, at når det gælder om at nedsætte vores afhængighed af eksterne kilder og bekæmpe klimaændringerne, så er energieffektivitet den hurtigste og billigste model, som tillige har det største potentiale for at skabe beskæftigelse og økonomisk vækst.
Desuden er det helt i tråd med Lissabon-dagsordenen at fremme energieffektivitet, og den har hårdt brug for nyt liv.
Hensigten med betænkningen er også at minde medlemsstaterne om, at hvis de forskellige gældende direktiver bliver efterlevet, kunne EU opnå 50 % af sine energibesparelsesmål og størsteparten af sine forpligtelser under Kyoto-protokollen uden at skulle træffe nogen nye foranstaltninger.
Jeg tror, det er vigtigt at understrege dette budskab, for størsteparten af aftalerne mellem medlemsstaterne fra det sidste forårstopmøde handler om opfyldelse af eksisterende forpligtelser. Vi bliver ofte beskyldt for at producere en uendelighed af lovtekster, som er vanskelige at omsætte, men denne opfattelse er som regel en dårlig undskyldning fra nationale regeringer, som ikke har været omhyggelige med at opfylde Fællesskabets lovgivning.
Den betænkning, som vi vedtager i morgen, indeholder også nogle anbefalinger, som skal fremhæves her. Det gælder behovet for massive investeringer i forbedringer af infrastrukturen - i betragtning af at vi har et gennemsnitligt tab på 12 % i transmissionsnettene, med tab på op til 20 % i visse medlemsstater, gennemførelse af det indre marked for energi, større investeringer i forskning, udvikling og innovation inden for mere effektive teknologier, indførelse af strengere krav for husholdningerne forbrug og tættere kontrol med de produkter, der findes på det europæiske marked, og som ikke opfylder mindstestandarderne, effektivitetskriterier i forhold til udviklingslande og en styrket dialog med de vigtigste energiproducerende lande.
Sidst, men ikke mindst, understreger flere dele af dokumentet den offentlige sektors betydning, herunder de europæiske institutioner, i at gå foran med et godt eksempel i indarbejdelsen af energieffektivitetsforanstaltninger, gennem design af offentlige bygninger, fornyelse af vognparken og medtagelse af betingelser om energieffektivitet i offentlige kontrakter.
Efter min mening stilles der i dette dokument nyttige forslag til Kommissionens udarbejdelse af handlingsplanen. Vi stoler på, at kommissær Piebalgs, som altid lytter så omhyggeligt til Parlamentets opfattelser, vil indarbejde dem i sin endelige version.
Jeg vil gerne slutte med at takke skyggeordførerne for deres fremragende samarbejde under udarbejdelsen af denne betænkning, som jeg håber vil få lige så stort flertal i morgen, som den gjorde ved afstemningen i udvalget. Dette er det ideelle tidspunkt til at tage nogle modige skridt i den rigtige retning, for vi har både medlemsstaternes gode vilje og borgerne vilje og interesse med os. Vi må ikke gå glip af denne store mulighed. 
Andris Piebalgs,
   Hr. formand! Jeg vil gerne lykønske hr. Vidal-Quadras med hans udmærkede betænkning. Denne betænkning viser, hvorfor høj energieffektivitet skal være på EU's dagsorden.
Konstant stigende energieffektivitetsniveauer er den vigtigste levedygtige langsigtede politik, hvis vi skal have en bæredygtig, konkurrencedygtig og sikker energipolitik for Europa. 
Jeg er glad for at kunne sige, at Kommissionen allerede er på linje med de fleste af Parlamentets opfordringer. Vi vil bestemt integrere Deres overvejelser i vores kommende handlingsplan om energieffektivitet sammen med resultaterne af den offentlige høring. Jeg forventer, at handlingsplanen bliver vedtaget lige efter sommerferien. Overvejelserne bliver også en del af Kommissionens arbejde i en bredere sammenhæng.
Jeg har også bemærket opfordringen til Kommissionen om at være i overensstemmelse med den eksisterende lovgivning. Jeg er helt enig. Handlingsplanen vil bygge på den eksisterende lovgivning, og den vil fokusere på praktiske foranstaltninger. Jeg er også enig i Deres anmodning om regelmæssige opdateringer om status for gennemførelsen af EU's energidirektiver. En ordentlig gennemførelse og håndhævelse vil være afgørende for enhver EU-politiks succes. Det vil derfor blive første prioritet i vores handlingsplan.
De påpeger med rette, at forbrugsreduktionsmålet på 9 % på ni år i direktivet om energieffektivitet i slutanvendelserne og energitjenester nok er i den lave ende i en tid med høje energipriser. Hertil vil jeg gerne sige følgende. Kommissionen iværksætter en omfattende undersøgelse af energieffektivitetspotentialet i de forskellige medlemsstater. Denne undersøgelse vil give et klart overblik over de enkelte landes potentiale, og Kommissionen vil sammenligne det med medlemsstaternes ambitionsniveauer. På denne måde håber vi at kunne hæve medlemsstaternes ambitionsniveauer.
Hvad angår finansielle spørgsmål, samarbejder vi med internationale finansieringsinstitutioner om at integrere energieffektivitet i deres lånestrategi. Fornyelsen af eksisterende bygninger med vægt på socialt boligbyggeri er allerede en del af Den Europæiske Fond for Regionaludvikling i den nye programmeringsperiode. Det er imidlertid op til de nye medlemsstater at udnytte denne mulighed.
Jeg er enig i, at skattemæssige foranstaltninger kan være et meget effektivt instrument til fremme af energieffektiviteten. Hvad angår finansielle incitamenter til fremme af markedstransformationen, overvejer Kommissionen en række muligheder i konsekvensanalyserapporten om handlingsplanen.
Jeg er enig i, at de offentlige myndigheder skal gå foran med et godt eksempel - specielt med deres politik for offentlige indkøb. De kan gøre en stor forskel i retning af markedstransformation. Vi vil nøje følge, hvordan medlemsstaterne integrerer energieffektivitetskrav i retningslinjerne for offentlige indkøb, sådan som de skal gøre i henhold til energiservicedirektiverne.
I den forbindelse er jeg også enig i Deres opfordring om mere offentlig information og uddannelse, og det vil udgøre tredje del af vores handlingsplan - adfærdsændringer.
Jeg vil kort kommentere minimumseffektivitetsstandarder for energiforbrugende produkter samt mærkning. Den dynamiske udarbejdelse af minimumseffektivitetsstandarder er indlejret i direktivet om miljøvenligt design. Samtidig skal vi sikre forudsigelighed for erhvervslivets investeringsplanlægning. Med hensyn til mærkning vil der også blive set på den i handlingsplanen i forbindelse med oplysningskampagner.
Jeg er opmuntret over Deres opfordring til Kommissionen og medlemsstaterne om at udvikle flere initiativer til at øge energieffektiviteten på transportområdet. Alle muligheder skal nøje overvejes. Kommissionen vil snart udsende en midtvejsevaluering af transportpolitikken, og transport bliver også et af indsatsområderne i energieffektivitetshandlingsplanen.
Hvad angår eksterne forbindelser, er jeg enig i, at energieffektivitet skal være - og det er den faktisk allerede - en del af vores forbindelser med både energileverandører og de forbrugende regioner. Der føres dialoger om dette emne med Rusland, OPEC, USA, Kina, Japan og Indien. Der er imidlertid plads til yderligere foranstaltninger både for fuldt ud at udnytte den konkurrencefordel, vi allerede har gennem eksisterende teknologier, men også fordi det er vigtigt for at bekæmpe klimaændringer og sikre forsyningssikkerheden.
Jeg synes, at der er fuld overensstemmelse mellem Deres betænkning og vores arbejde, og jeg vil bede Dem om at fortsætte Deres store opbakning til vores arbejde på energieffektivitetsområdet.
Jeg vil endnu en gang takke ordføreren og skyggeordførerne for denne udmærkede betænkning. 
Elisa Ferreira (PSE ),
   Hr. formand, hr. kommissær, ærede medlemmer! Energibesparelse mindsker Europas afhængighed af et grundlæggende gode, bidrager til en bæredygtig udvikling og øger konkurrenceevnen ved at undgå spild.
Det er meget vigtige og aktuelle mål, sådan som ordføreren og kommissæren også begge har påpeget. Da der således synes at herske enighed om målene, er vores største problem at komme fra målene til den praktiske gennemførelse, altså hvordan vi ændrer på vaner og praksis, der fører til spild. Også på dét punkt yder den tekst, som vi skal vedtage, et vigtigt bidrag.
Som ordfører vil jeg gerne takke for den gode betænkning og for samarbejdet med ordføreren, der har medtaget et betydeligt antal af de foreslåede ændringer, hvor jeg blot peger på tre. Den første er, at liberaliseringen af energimarkedet må modsvares af reguleringens kvalitet. Den anden, at harmoniseringen af standarder også må ske på internationalt plan. Den tredje, at der må indføres skattedifferentiering til gavn for de mest effektive løsninger. Endelig mener jeg, samhørighedspolitikken bør rumme mulighed for, at struktur- og samhørighedsfondene kan finansiere genopretnings- og energibesparelsestiltag især i byer og i sammenhæng med modernisering og effektivisering af transportsystemer.
Det er fire forslag, som jeg gerne vil fremhæve. 
Péter Olajos (PPE-DE ),
   Hr. formand! Som et resultat af topmødet i Bruxelles i marts i år har EU nu sin egen energipolitik. Vedtagelsen af den fælles strategi er en milepæl, for vi kan kun kontrollere vores overvældende energiproblemer med fælles indsats.
Imidlertid burde den nye strategi i stedet for at sikre et større forbrug med endnu mere spild fokusere på en mere økonomisk, mere effektiv og mere intensiv energianvendelse. Det er grundlaget for vores konkurrenceevne, og det understøttes også af økologiske hensyn og sågar af forbrugernes interesser. Det glæder mig derfor, at det fremsatte dokument på mit forslag bl.a. også omfatter hjælp til modernisering af energiforbruget i præfabrikerede bygninger, som er et stort problem i hele Europa, herunder Ungarn.
Jeg mener, at det er et meget vigtigt skridt at opmuntre virksomheder, der yder tjenesteydelser i forbindelse med energieffektivitet, for det er en markedskonform og innovativ løsning.
Jeg ønsker ordføreren tillykke med det fremragende arbejde. Jeg takker også ordføreren, fordi han har støttet næsten alle de forslag, jeg stillede som ordfører for Udvalget om Miljø, Folkesundhed og Fødevaresikkerhed. 
Marta Vincenzi (PSE ),
   Hr. formand! På et minut vil jeg blot understrege to ting. Vi har forsøgt at fastslå, at vi må være mere stålsatte med hensyn til at betragte transporteffektivitet som kernen i en strategi til at integrere vores politikker om konkurrenceevne, bæredygtighed og energiforsyningssikkerhed. Derfor håber jeg, hr. kommissær, at De faktisk vil gøre, hvad De har sagt, og vi vil holde øje med det.
For det andet må vi konstatere, at den gennemsnitlige effektivitet inden for vejtransportens energiomsætning er overraskende lav, og at der er behov for en hurtig ændring. Her ligger der et enormt besparelsespotentiale, hvis vi bruger det som hovedkriterium for at definere produktkvalitet og som en forudsætning for at indføre brintconvertere i fremtiden.
Vi sætter naturligvis vores lid til forskning og udvikling, men vi må begynde med det samme med at gøre, hvad der er muligt på grundlag af allerede eksisterende teknologier og mulighederne for integration i hele systemet. 
Giles Chichester,
   Hr. formand! Jeg vil gerne takke min kollega, ordføreren hr. Vidal-Quadras, for hans store indsats med udarbejdelsen af denne betænkning. Jeg vil imidlertid også kondolere ham, fordi nogle af vores kolleger har udvist manglende effektivitet i deres noget ødsle brug af ord i bestræbelserne for at nå de agtværdige mål i denne betænkning. Med alt for mange ord er der en fare for, at vi mister fokus på det, som vi ønsker at opnå.
Jeg vil imidlertid lykønske hr. Vidal-Quadras mange gange med det glimrende sæt ændringsforslag, som han har udarbejdet sammen med de andre skyggeordførere som et kompromis. Det er selv om at se, at der skæres så megen tekst ud af en betænkning, og jeg støtter ham fuldt ud.
Vi har brug for realisme i forfølgelsen af vores effektivitetsmål. Effektivitet er helt afgørende. Spørgsmålet er, hvordan vi skaffer den, og hvor hurtigt.
Mechtild Rothe,
   Hr. formand, hr. kommissær, kære kolleger! Først tak til ordføreren Alejo Vidal-Quadras for betænkningen og det gode samarbejde. Jeg vil kun fremhæve nogle få punkter af den meget omfangsrige betænkning, der blev vedtaget i udvalget, som bl.a. er meget vigtige for min gruppe.
Det er for det første konstateringen af, at målet om en energibesparelse på 20 % i 2020 må forhøjes. Kommissionens mål bygger på en oliepris pr. tønde på 25-30 dollars. Jeg tror ikke, jeg behøver understrege, at denne antagelse ligger meget langt fra enhver aktuel og fremtidig realitet. Det betyder, at vi kan kalkulere med en langt større omkostningseffektivitet på energieffektivitetsforanstaltninger.
I betænkningen fastsættes det også i denne forbindelse, hvordan omkostningseffektivitet skal beregnes. Der skal tages højde for faktorer som stigende energipriser, nedsættelse af importafhængigheden, klima og miljøbeskyttelse, energiforsyningssikkerhed, innovation samt besparelseseffekter på mellemlang og lang sigt.
Ud over en ambitiøs målsætning har vi brug for ambitiøse handlingsplaner for energieffektivitet. Her tænker jeg dels på Kommissionens europæiske handlingsplan, dels på de nationale handlingsplaner. Vi må virkelig gøre disse handlingsplaner til kernen i en nødvendig energieffektivitetsoffensiv, dvs. vi har brug for et godt og intensivt oplysningsarbejde, gennemførlige og effektive forslag, og vi har også brug for differentierede scenarier for energieffektivitet. 
Fiona Hall,
   Hr. formand! Denne betænkning er spækket med henstillinger, men jeg har en enkelt kommentar. Vi må ikke være for underambitiøse med hensyn til energieffektivitet. Der er tale om nogle helt nye omstændigheder, og teknologien udvikler sig så hurtigt, at sidste års mest energieffektive apparat bliver næste års middelmådige model. Men det er mere betegnende, at den økonomiske beregning ændres næsten dagligt. Som fru Rothe sagde, baserede Kommissionen ved offentliggørelsen af grønbogen sit energisparemål på 20 % på en oliepris på 30 amerikanske dollars pr. tønde, men da betænkningen passerede Udvalget om Industripolitik, Eksterne Økonomiske Forbindelser, Forskning og Energi, var olieprisen på 70 amerikanske dollars pr. tønde.
Det varer ikke længe, før medlemsstaterne offentliggør deres nationale energieffektivitetshandlingsplaner. Som de sagde, hr. kommissær, synes 1 % om året nu at være et alt for lavt mål. Jeg glæder mig meget over Deres kommentarer desangående.
Jeg håber, at Kommissionen går beslutsomt til værks og sørger for, at de nationale handlingsplaner er ambitiøse både med hensyn til anvendelsesområde og gennemførelse i lyset af det, der nu er realistisk og gennemførligt.
Claude Turmes,
   Hr. formand! Nu har vi talt nok - lad os handle. Lad os få obligatoriske mål på over 20 % og styrke lovgivningen - først og fremmest med hensyn til transport men også elektricitet. Lad os benytte lejligheden til at genlancere kombineret produktion af varme og elektricitet - det skal være vores svar på energisikkerhed. Alt dette kan imidlertid kun ske, hvis der finder en institutionel kompetenceopbygning sted. Så længe der er flere personer i Kommissionen, der arbejder for Euratom og for atomkraft end for energieffektivitet, så bliver der mere snak end handling.
Hr. kommissær, vi vil dømme Dem på dette. De lovede os mere personale til at arbejde med energieffektivitet. De har ikke levet op til Deres løfter, og det bliver ikke muligt at gennemføre dem uden mere personale. Vi har brug for dette personale, fordi Kommissionens tjenestemænd skal drage uden for Bruxelles og opbygge et nyt partnerskab. Energieffektivitet handler om en ny kultur, og vi skal derfor involvere de nationale, regionale og lokale myndigheder samt erhvervslivet, ngo'erne og borgerne. Hvordan kan man gøre det med blot en håndfuld tjenestemænd i Kommissionen?
Esko Seppänen,
   Hr. formand, hr. kommissær! Vores gruppe er naturligvis meget positiv over for forbedret energieffektivitet. I udvalget stemte vi for de mange ændringsforslag til Vidal-Quadras-betænkningen. Resultatet er acceptabelt for os, efter princippet om, at skoven er vigtigere end træerne.
EU savner en politik om transportenergieffektivitet. Det glæder mig, at kommissæren har lovet at udarbejde et dokument om energieffektivitet i transportsektoren i nær fremtid.
Mulige områder for besparelser har ofte at gøre med forskellige bygninger og deres opvarmnings- og airconditioneringsbehov. Forbedret energieffektivitet i bygninger vil kræve nye investeringer og ny teknologi, men der er ingen alternativer til det.
Da Finland var en del af Rusland, lærte zarens myndigheder finnerne disciplin ved at sende vores landsmænd til Sibirien. Det fungerede efter princippet om, at Sibirien lærer én noget. Med hensyn til energieffektiviteten er de stigende energipriser EU's Sibirien. Dyr energi lærer én noget. Hvad lærer det én? Det lærer én at spare på energien. I denne betænkning stræber vi efter store besparelser, og budskabet til Kommissionen er langt, men det er krystalklart. 
Adam Gierek (PSE ).
   - Hr. formand! Den sag, vi diskuterer, handler om effektiv brug af energi, som efter udvindelsen fra primære kilder kan konverteres til nyttigt arbejde eller en anden form for teknologi eller anvendes ineffektivt i åbne systemer. Et eksempel på dette er store industrielle dampkraftværker, hvis sluteffektivitet i bedste fald er 30-40 % minus 10 % til transmissionsudgifter.
Men hvordan kan energien anvendes mere effektivt for at spare disse 20-30 %? For det første må vi investere i forbedringer af varmeisoleringen i bygninger og i at modernisere den måde, varmen til dem produceres og leveres på, og i genvindingssystemer for spildvarme. For det andet må vi investere i nedlæggelse af gamle, små, umoderne lokale varmeværker og forbinde boligområder, især i de nye medlemsstater, hvor sådanne områder findes i store byer, med varmenet, som forsynes af moderne, kombinerede kraft-varmeværker med stor kapacitet. På denne måde vil man samtidig kunne producere el til lokale forbrugere uden transmissionstab. Hvis disse teknologier skal bære frugt hurtigt, er det imidlertid nødvendigt at prioritere adgang til EU-midler for disse projekter, især i Øst- og Centraleuropa. 
Vladimír Remek (GUE/NGL ).
   - Hr. formand, hr. kommissær, mine damer og herrer! På dette sene tidspunkt vil jeg begynde med en historie om en chauffør, som spørger om prisen for en dråbe benzin på en benzintank. Da han hører, at en dråbe benzin ikke koster noget, beder han om en fuld tank. Det er faktisk tilfældet, at man kan spare en hel del dråbe for dråbe, måske endda i økonomisk forstand. Vi har en lang række foranstaltninger og forslag, som kunne bidrage til større energieffektivitet. Min historie var et forsøg på at illustrere, at de potentielle løsninger alle er relative og bestemt ikke enkle. Efter min mening er det vigtigste at fremme videnskab og forskning. Derfor mener jeg, at hvis ikke vi følger vores gode intentioner og smukke ord op med passende finansielle ressourcer til forskning og udvikling - og det er bestemt ikke tilfældet i øjeblikket - vil vores mål om at øge energieffektiviteten forblive en drøm. En aktuel sag er Galileo-projektet. Hvis ikke vi giver dette projekt de nødvendige midler, vil vi ikke opnå større energieffektivitet i fremtiden inden for et område som transport, som utvivlsomt er en af de største energislugere. 
Joan Calabuig Rull (PSE ).
   - Hr. formand, hr. kommissær! Jeg vil gerne indlede med at ønske hr. Vidal-Quadras tillykke med den brede konsensus, han har opnået, og med den dygtighed, han har vist under udarbejdelsen af denne betænkning.
Vi er alle enige om, at Europa står over for konsekvenserne af klimaændringerne, de stigende priser på råolie og spændingen med Rusland omkring gasforsyningen. Ikke desto mindre står Europas politiske svar på vores sårbarhed på energiområdet måske endnu ikke mål med de udfordringer, vi står over for.
I de seneste år har vi prioriteret skabelsen af det europæiske energimarked. Ikke desto mindre viser virkeligheden, at det er afgørende at gå i retning af en fælles energipolitik, og at det er afgørende, at medlemsstaterne er forpligtet til beslutsomt at bevæge sig hen mod dette mål.
Desuden er det afgørende med et større finansielt engagement i forskning og udvikling på energiområdet, specifikt med henblik på at øge effektiviteten, især i bygninger og inden for transporten. Under alle omstændigheder er det afgørende at forbedre energieffektiviteten, hvorved der ville kunne spares enorme energimængder i Europa. Desuden kan borgerne spille en vigtig rolle i deres daglige liv, men vi har brug for en overordnet model, for denne målsætning vil påvirke alle de europæiske politikker som helhed. 
Andris Piebalgs,
   Hr. formand! Jeg vil endnu en gang takke ordføreren for en udmærket betænkning.
Vi berørte det meget vigtige emne om Kommissionens rolle og om, hvorvidt Kommissionen lever op til sit ansvar. Jeg synes ikke, at det er Kommissionens opgave at få millioner af inspektører til at kontrollere, om alle har husket at slukke lyset! Det er Kommissionens opgave at afstikke den politiske målsætning, at levere instrumenterne til medlemsstaterne og at bevidstgøre borgerne, og det gør vi faktisk. Vi klarer os udmærket på dette område, fordi energieffektivitet bestemt er første prioritet i hele EU's energisamfund. Vi forbedrer os år for år, men vi vil gerne forbedre os endnu mere. Den tidligere nævnte fremstilling er forkert, fordi Kommissionen til fulde lever op til sit ansvar på dette område.
Nu vil jeg tale om personale og personaleflytning. Kommissionen skal leve op til forpligtelserne i henhold til traktaten. Kommissionen er traktaternes vogter. Traktaternes målsætninger skal opfyldes, og for at gøre dette skal Kommissionen have personale nok til alle områder. Derfor er det ikke muligt at flytte tjenestemænd fra et område til et andet som ved et trylleslag.
Med hensyn til energieffektivitet har der været nogle ændringer i strukturen af Generaldirektoratet for Energi og Transport. Vi har en enhed for energieffektivitet og en anden for vedvarende energikilder. Antallet af ansatte er øget, og vil fortsat blive øget i overensstemmelse med bestemmelserne i årsbudgettet. Det er en del af budgetproceduren. Jeg kan ikke acceptere dette argument. Kommissionen gør, hvad den kan, og den lever op til sit ansvar.
Betænkningen er udmærket og vil give os bedre muligheder for at udnytte EU's potentiale. Vi kunne måske nok være mere ambitiøse end de 20 %, men nu må vi koncentrere os om at få det mål opfyldt.
Formanden.
   - Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted torsdag kl. 11.00.
John Attard-Montalto (PSE ).
   - Energibesparelser er ensbetydende med energireduktion. Energieffektivitet betyder, at man gør mere med mindre. 
Efter at verden blev vækket af den enorme olieprisstigning, der i sidste ende førte til stigninger i vores udgifter til benzin og diesel samt utålelige ekstraudgifter til elektricitet - sådan som vi har oplevet i mit hjemland Malta - er vi alle begyndt at fokusere på energibesparelser - alternative energikilder som f.eks. vindmølleparker i havet, hvilket er foreslået i Malta - og energieffektivitet.
Energieffektivitet kan relateres til adskillige aspekter af vores hverdagsliv som f.eks. bygninger. Energieffektivitetspotentialet i bygningssektoren er yderst vigtigt. Husholdningsapparater som f.eks. ovne, luftkonditioneringsapparater, elkedler, brødristere osv. effektiviseres. På transportområdet har forskning og udvikling reduceret bilernes energiforbrug. Men desværre stiger prisen på bilerne ofte i takt med deres energieffektivitet.
Derfor ligger det største problem i gennemførelsen, hvis denne betænkning vedtages. Hvordan skal man tilskynde forbrugerne til at foretage kapitalinvesteringer og til at udskifte eller indkøbe mere energieffektive byggematerialer, biler eller apparater? Det er kun muligt gennem et skattemæssigt incitament i form af f.eks. skattelempelser, en momssænkning, lavere licenser m.v.
Francesco Musotto (PPE-DE ).
   - Den nylige krise i distributionen af russiske naturgasforsyninger har afsløret, hvor afhængig Europa er af importerede energikilder, og det forventes, at problemet vil forværres betydeligt i de kommende år. En begrænsning af EU's energibehov kunne vise sig at være en vigtig faktor i løsningen af problemet. Et sådant skridt kunne føre til større økonomisk effektivitet, skabe en tendens til flere job og bidrage til at gøre den europæiske industri mere konkurrencedygtig, hvilket alt sammen er i overensstemmelse med målene for Lissabon-strategien.
Foruden at sætte nye mål må vi se på den lovgivning, der allerede findes. Hvis medlemsstaterne havde gennemført den fuldt ud, ville vi i dag allerede være halvvejs mod EU's mål om 20 % energibesparelse i 2010.
I betænkningen foreslås det, at energieffektivitetsmål skal indarbejdes i andre sektorpolitikker, f.eks. skatte-, transport- eller samhørighedspolitik. Efter min mening bør de midler, der er afsat til EU's regionalpolitik, også anvendes til at finansiere interregionale og grænseoverskridende projekter for at skabe mulighed for at overføre ekspertise til medlemsstater og regioner, som ikke har en tilstrækkelig teknologisk baggrund for at gennemføre større energieffektivitet. 
Formanden.
   - Næste punkt på dagsordenen er betænkning af Boguslaw Sonik for Udvalget om Borgernes Rettigheder og Retlige og Indre Anliggender om Kongeriget Belgiens initiativ med henblik på Rådets vedtagelse af en rammeafgørelse om anerkendelse og fuldbyrdelse i Den Europæiske Union af forbud, der er en følge af dom for seksuelle lovovertrædelser begået mod børn (14207/2004 - C6-0244/2004 - 2004/0818(CNS)) (A6-0068/2006). 
Bogusław Sonik (PPE-DE ),
   Hr. formand! Belgiens initiativ fra 2004 er en reaktion på en række seksualforbrydelser begået af Michel Fourniret. Fourniret-sagen viste, at intet kan forhindre en person, som er dømt i en medlemsstat for sådanne forbrydelser, i at flytte til en anden medlemsstat og få et job der, hvor han har vedvarende kontakt med børn.
Den aktuelle rammebeslutning om anerkendelse og håndhævelse i EU af forbud på grundlag af domme for seksuelle overgreb mod børn, som er forudsat i rammebeslutningen fra 2003, forsøger at lukke dette smuthul. Formålet med forslaget er at sikre, at forbud mod at arbejde med børn, som er nedlagt af en domstol i forbindelse med domme for seksualforbrydelser eller børnepornografiske forbrydelser, ikke kun kan håndhæves i det land, hvor de er nedlagt, men i enhver anden EU-medlemsstat, som den person, forbuddet gælder for, flytter til.
Den foreslåede rammebeslutning vil gennemføre følgende løsninger:
- den forpligter medlemsstater, hvor den dømte person er bosiddende, til at anerkende et forbud udstedt i en anden medlemsstat og til at håndhæve dette forbud inden for deres eget område;
- den indfører en forpligtelse til at indføre alle forbud nedlagt for personer, der er dømt for seksuelle overgreb på børn, i et register over dømte personer, inklusive forbud nedlagt i andre medlemsstater;
- den indfører en forpligtelse til at informere en anden medlemsstat om et forbud, hvis der fremsendes anden information fra registret over dømte personer i overensstemmelse med den internationale lovgivning og EU-lovgivningen om gensidig retsbistand i straffesager;
- den pålægger en medlemsstat, hvis register over dømte personer anmodes om straffeattest for en bestemt person, en forpligtelse til i alle sådanne sager at ansøge om information fra registret over dømte personer i den medlemsstat, hvor personen er statsborger.
Ændringsforslagene til forslaget til rammebeslutning vil for det første især bidrage til at udvide definitionen af et forbud til at omfatte forbud mod enhver aktivitet af enhver art i offentlige eller private institutioner, som arbejder med børn. Formålet her er at sikre, at sådanne forbud ikke kun gælder for lærere eller supervisorer, som arbejder med børn, men også for hjælpepersonale i de samme institutioner. For det andet er formålet at udvide beskyttelsen af EU-borgere ved at forpligte medlemsstaterne til at indføre forbud nedlagt i ikke-EU-medlemsstater i registret over dømte personer og at regulere tilfælde med dobbelt statsborgerskab.
Endelig må jeg understrege, at den foreslåede rammebeslutning er et eksempel på den praktiske gennemførelse af konklusionerne fra Det Europæiske Råd i Tampere i 1999, hvor det blev vedtaget, at gensidig udveksling af information om domme i straffesager skulle være en hjørnesten i det retslige samarbejde i EU. Vi må huske, at der ikke findes nogen ideelle løsninger, men jeg er overbevist om, at en effektiv gennemførelse af denne beslutning i høj grad vil bidrage til vores børns sikkerhed.
Dette dokument må imidlertid ikke være afslutningen på kampen mod pædofili. Medlemsstaterne må gå længere endnu i arbejdet med at gennemføre og håndhæve lovgivning om erhvervsforbud. Enhver institution, som ansætter folk, bør derfor indføre krav om screening af hver enkelt person for seksuelle overgreb mod børn. 
Franco Frattini,
   Hr. formand! Jeg er ordføreren meget taknemmelig for hans arbejde. Jeg kan sige på forhånd, at Kommissionen generelt er enig i alle initiativer, som har til formål at styrke vores faste, -kamp mod pædofile aktiviteter på europæisk niveau. Der er tale om forfærdelige forbrydelser, som desværre er i stigning i Europa. Parlamentets medlemmer ved sikkert, at Europol hver uge gennemfører større efterforskninger for at optrævle pædofile ringe, som opererer i EU.
Internettet har været en velsignelse for dem, som begår sådanne forbrydelser mod børn. Som De måske ved, findes der omkring 200.000 - jeg gentager, 200.000 - pædofile sites på nettet. Problemets omfang betyder, at det er nødvendigt at dele information.
Som De ved, stillede Kommissionen i december forslag om et generelt initiativ til at fremme udveksling af information om strafferetlige domme. Det er en generel bestemmelse, der ikke specifikt behandler forbud for personer, som er dømt for seksuelle overgreb mod børn. Derfor er den foranstaltning, som er foreslået af Belgien, og som ordføreren nævnte, en foranstaltning, der supplerer den generelle bestemmelse om information om strafferetlige domme. Det er en foranstaltning, som vi kan støtte i forbindelse med en meget specifik sektor.
Jeg mener, at hovedvægten i EU's aktion for at begrænse og siden endeligt eliminere seksuelle overgreb mod børn bør bygge på stærke forebyggende aktioner og operationelt samarbejde. Når man ved, hvilke forbudsforanstaltninger der følger af en dom, og når man kan anvende dem i alle medlemsstater, er det sikret, at sager som Fourniret-sagen aldrig kan ske igen. Det vil også sikre, at de, som tror, at man stadig kan begå sådanne forbrydelser, ikke kun vil blive straffet hårdt, men også vil blive forhindret i at rejse og begå sådanne forbrydelser lettere i et andet EU-land.
Ordføreren fortjener Kommissionens lykønskninger og støtte til dette initiativ. 
Aloyzas Sakalas (PSE ),
   Hr. formand! Først vil jeg gerne takke hr. Sonik for hans velforberedte betænkning. Retsudvalget har analyseret den juridiske side af betænkningen og efter fremsættelse af nogle få ændringsforslag godkendt betænkningen. Det var virkelig unormalt, at en borger, som var dømt for misbrug i en EU-stat, herunder seksuelt misbrug af børn, kunne finde arbejde i en børneinstitution i en anden EU-stat, selv om retten i sin dom havde forbudt borgeren at gøre det. Betænkningen sørger for, at informationer om sådanne personer efter obligatoriske procedurer vil blive videregivet til alle EU-stater, som vil indføre dem i det rette register. Derfor vil en sådan voldtægtsmand ikke længere kunne arbejde i børneinstitutioner og begå overgreb mod børn igen. Jeg opfordrer mine kolleger til at godkende betænkningen, og jeg har tillid til, at alle EU-stater vil sikre, at denne nye regel hurtigt bliver indført. Børnenes velfærd er trods alt det vigtigste af alt. 
Johannes Blokland,
   . Hr. formand! Jeg vil gerne sige god morgen til alle dem, som er blevet her så længe. Det siger sig selv, at jeg er helt enig med alle de foregående talere med hensyn til den sørgelige nødvendighed af at udelukke personer, som er dømt for seksualforbrydelser, fra visse professioner. Selv om de omstændigheder, som udløste dette forslag, er triste, så fortjener Belgien ros for at have fremsat det til en rammebeslutning. Eftersom den pågældende dømte kunne vende tilbage til betalt ansættelse i Belgien og udnyttede situationen, må vi gøre alt, hvad vi kan for at forhindre, at noget sådant sker igen.
Der er imidlertid store forskelle i de nationale lovgivninger med hensyn til udelukkelse fra erhverv, som kan være knyttet til strafferetlige, civilretlige eller administrative foranstaltninger. I forslaget afsættes der ikke nye midler til udveksling af information. Er de eksisterende midler til udveksling af data fra strafferegistrene tilstrækkelige til at notificere ansættelsesforbud, som tilvejebringes via en anden juridisk form?
Gensidig notifikation af ansættelsesforbud betyder også, at medlemsstaterne vil håndhæve et forbud, som er udstedt i en anden medlemsstat. Er det første skridt hen mod gensidig anerkendelse inden for erhvervsforbud? Jeg vil gerne vide, om dette forslag kan gennemføres, uden at der opstår behov for ekstra midler. 
Andreas Mölzer (NI ).
   - Hr. formand, hr. kommissær! på grund af det fremskredne tidspunkt har jeg kun nogle korte bemærkninger til emnet. Det er utvivlsomt vigtigt at give seksualforbrydere forbud mod at arbejde i Europa for forebyggende af forhindre dem i at begå nye forbrydelser f.eks. inden for børne- og ungearbejdet. Imidlertid har man måske hidtil næsten udelukkende rettet terapeutiske foranstaltninger mod dømte seksualforbrydere og dermed forsømt forebyggende terapimuligheder.
Der er sikkert også behov for at forbedre politiets præventive metoder over for kendte seksualforbrydere og en mere restriktiv håndtering af prøveløsladelse. Politiets samarbejde og udvekslingen af data på dette område bør efter min mening også forbedres, og måske skulle man endda overveje generel adgang til oplysninger om disse forbrydere efter amerikansk forbillede. 
Formanden.
   - Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted torsdag kl. 11.00.

