
Formanden
Vi har modtaget meddelelse om endnu en terroristhandling begået i Spanien. En politibetjent blev dræbt i Bilbao i går. Jeg vil på alles vegne udtrykke Europa-Parlamentets fordømmelse af denne handling og solidaritet med ofrets familiemedlemmer og hele det spanske folk. Vor tanke går til alle dem, der med livet som indsats kæmper for det civile samfund, og vi vil handle i overensstemmelse med alle de beslutninger, vi har truffet vedrørende bekæmpelsen af terrorismen i hvert enkelt tilfælde af ulovligheder i Spanien eller et hvilket som helst andet land.

Godkendelse af protokollen
Formanden
Protokollen fra mødet i går er omdelt.
Hvis ingen gør indsigelse, betragter jeg den som godkendt.

McMahon
Hr. formand, på side 14 i protokollen: Spørgsmål til spørgetiden. Jeg har stillet et spørgsmål om arbejdstid, som er specifikt henvendt til hr. Kinnock. Det kommer langt nede som spørgsmål nr. 100, og ikke i den sektion, der er henvendt til hr. Kinnock. Der kan være en enkel forklaring, og det kan skyldes en lille fejltagelse i administrationen. Men da hr. Smith og fr. Oddy også har haft kontroversielle spørgsmål om transport, der gik på transporten af atomaffald, og da de også er blevet anbragt i denne sektion, begynder jeg at få en mistanke om, at der er mørke magter, der manipulerer med dagsordenen. Jeg anmoder om Deres forsikring om, at dette ikke er tilfældet, og om Deres hjælp til at få denne sag taget op på rette måde.

Formanden
Hr. McMahon, jeg er ikke bekendt med eksistensen af mørke magter, der manipulerer med vort arbejde. Jeg håber naturligvis, at sådanne ikke findes, og jeg håber at den fejl, De har påpeget, kan rettes.

Smith
Hr. formand, blot for at bekræfte, hvad hr. McMahon har sagt, så drejede mit spørgsmål sig om transport af atomaffald. Jeg ved ikke, om det falder ind under den paraply, der bærer påskriften mørke magter, men jeg ville være glad for en undersøgelse af sagen.

Formanden
Jeg kan svare Dem, at det ikke er os, der afgør, hvilken kommissær der skal besvare spørgsmålene. Det er Kommissionen, der bestemmer, men jeg gentager, at hvis der har været tale om en fejltagelse, vil den sikkert blive rettet ved udarbejdelsen af teksten.

Ahern
Hr. formand, de samme mørke magter har ikke været på spil med hensyn til mit spørgsmål. Mit spørgsmål om samme sag står faktisk i hr. Kinnocks sektion. Så der foregår noget mystisk; er det måske sexisme?

Formanden
Jeg siger Dem tak, fru Ahern. Jeg skal lade disse bemærkninger gå videre til Kommissionen, således at forholdet kan blive afhjulpet.
(Protokollen godkendtes)

Afgørelse om uopsættelig forhandling
Lange
Hr. formand, kære kolleger, jeg vil gerne tale imod uopsættelig forhandling. For det første bruger Rådet måneder og forhandler uden hensyn til, hvad vi har besluttet. For det andet ændrer Rådet programmet efter eget forgodtbefindende, og for det tredje anmoder det så Den Juridiske Tjeneste om at få afklaret procedurespørgsmål. Den Juridiske Tjeneste har sagt til Rådet: Pas på, I må hellere forhandle med Parlamentet på ny, fordi I har foretaget så fundamentale ændringer. Sådan går det ikke! Jeg mener, det må udvalget behandle grundigt en gang til.
(Uopsættelig forhandling forkastedes)

Green
Hr. formand, jeg anmoder Dem om at viderebringe følgende til mødetjenesten. Oversigten over dagens møde - Dagens Debat - om åbningen af mødeperioden i går giver et helt forkert indtryk. Det er helt forkert med hensyn til, hvad der skete i går, med hensyn til anmodningen om at ændre afstemningstidspunktet for mistillidsdagsordenen angående BSE. Der står, at Pauline Green fra London North, PSE, anmodede Parlamentet om at udsætte afstemningen om beslutningsforslagene, som der skulle stemmes om onsdag kl. 12.00. Det er helt forkert. Det gjorde jeg overhovedet ikke. Det vildleder medierne og omverdenen. På min gruppes vegne vil jeg bede Dem, om De straks kan få det trukket tilbage.

Formanden
Jeg siger Dem tak, fru Green. De har ganske ret. Det har naturligvis intet at gøre med protokollen, men vi tager Deres oplysning til efterretning.

Sociale sikringsordninger
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A4-0018/97) af Oomen-Ruijten for Udvalget om Beskæftigelse og Sociale Anliggender om forslag til Rådets forordning om ændring af forordning (EØF) nr. 1408/71 om anvendelse af de sociale sikringsordninger på arbejdstagere, selvstændige erhvervsdrivende og deres familiemedlemmer, der flytter inden for Fællesskabet, og forordning (EØF) nr. 574/72 om regler til gennemførelse af forordning (EØF) nr. 1408/71 (KOM(95)0734 - C4-0116/96-96/0004(CNS)).

Oomen-Ruijten
Hr. formand, det forslag, Kommissionen stiller, tilsigter at sætte folk, som ikke har arbejde, i stand til at søge arbejde i en anden medlemsstat i mere end den periode af tre måneder, som nu gælder, uden at man mister retten til arbejdsløshedsydelser. Kommissionen stillede allerede i 1980 det forslag, som skulle sikre fri bevægelighed og optimering af chancerne for at finde beskæftigelse. Dengang led forslaget skibbrud. Nu har det efter min opfattelse en chance.
Hr. formand, forudsætningerne for at tage en arbejdsløshedsydelse med sig er meget strenge. Man skal nære et stærkt ønske om det, det går i hvert fald ikke bare at søge arbejde i et andet, dejligt land, hvor solen skinner. Man må være parat til at ofre noget for det, for det at søge arbejde i en anden medlemsstat betyder, at man vælger den laveste ydelse og også den korteste ydelsesvarighed. Dermed forhindrer man brug i strid med formålet. Man hjælper kun de yderst motiverede arbejdssøgende. Forslagene vedrørende ydelsens størrelse og varighed og også forpligtelsen til at være tilmeldt som arbejdssøgende og til aktivt at søge arbejde kan regne med fuld støtte fra Udvalget om Beskæftigelse og Sociale Anliggender og fra mig som ordfører.
Jeg har et par mindre problemer, som jeg har udmøntet i ændringsforslag. Hvad gør vi med én, som følger en uddannelse i en arbejdsløshedssituation? Har den pågældende også de samme rettigheder, når han er tilmeldt i en anden medlemsstat? Det har jeg stillet et ændringsforslag om.
Jeg kommer nu til grænsearbejderne. For disse arbejdstagere er der nu også frit valg. Hvor man tidligere automatisk var underlagt den lovbundne ordning i bopælslandet, kan man nu også vælge ordningen i det land, man er beskæftiget i. Glimrende. I betænkningen fra Udvalget om Sociale Anliggender og Beskæftigelse fra 1995 bad Europa-Parlamentet og jeg som ordfører også allerede om den valgfrihed.
Så er der noget mærkeligt. I en bestemt medlemsstat, hvor der i øvrigt arbejder usædvanlig mange grænsearbejdere - det er Luxembourg - eksisterer der ganske vist en valgmulighed, men den valgmulighed er på bopælslandets, nemlig Belgiens, bekostning. Det er efter min mening et forslag, som ganske vist tilfredsstiller grænsearbejderen selv, fordi han ikke mærker noget til det, men systemet er skørt, og jeg synes ikke, det er acceptabelt med et system, hvor der hele tiden gøres undtagelser. Udvalget om Beskæftigelse og Sociale Anliggender deler her ordførerens holdning. Derfor har jeg stillet et ændringsforslag, som i lyset af den kendsgerning, at de luxembourgske myndigheder fra det ene øjeblik til det andet skal afholde meget store omkostninger, indebærer, at den overgangsordning, som nu er aftalt, højst skal gælde i fem år, og så siger jeg desuden til de luxembourgske kolleger: De må da også tænke på, at de, der som grænsearbejdere bliver arbejdsløse i Deres land, også altid har betalt sociale bidrag i Deres land. Derfor ændringsforslaget på det punkt.
Jeg vil benytte denne lejlighed til via hr. Flynn at sige, at Parlamentet, hvad hele den vanskelige sag i forbindelse med forordning 1408/71 angår, har sat og fortsat sætter megen pris på samarbejdet med Deres medarbejdere og navnlig med de direkte involverede i sagen, og derfor vil jeg fra vor side endnu en gang sige tak til hr. Rob Cornelissen og ønske ham al mulig succes i sit nye job; vi ved, at hr. Verschuren, som nu sidder ved Deres anden side, jo vil gennemføre denne vanskelige sag med samme iver. Hvad det angår, vil jeg via kommissæren også lige udtrykke min anerkendelse over for ham og hans medarbejdere.
Hr. formand, må jeg så til allersidst komme med endnu en bemærkning? Vi er i den seneste tid mere og mere blevet konfronteret med problemer i koordinationsforordning 1408/71, fordi den ene medlemsstat efter den anden har travlt med via besparelser at flytte det, forordning 1408/71 koordinerer socialt, nemlig den sociale sikkerhed, over på det fiskale område, og netop det fiskale område koordineres ikke. Jeg vil derfor gerne via hr. Flynn endnu en gang fremsætte følgende anmodning: Vær opmærksom på den kendsgerning og, når vi nu virkelig, også i forordning 1408/71, koordinerer socialt og fiskalt for grænsearbejderne, vær så opmærksom på, at vi får en valgmulighed. Der er netop efter anmodning fra arbejdstager- og arbejdsgiverorganisationer udkommet en rapport fra Maastricht Universitet, som taler for den ene løsning. Lad os nu forsøge at gøre det hele lidt mere strømlinet dér. Det beder jeg inderligt om, for jeg tror, at vi så i den kommende tid kan løse rigtig mange problemer for grænsearbejderne, som dagligt gør Europa til virkelighed.

Imaz San Miguel
Hr. formand, jeg vil gerne indlede med at ønske ordføreren, fru Oomen-Ruitjen, til lykke med hendes strålende betænkning. Ikke kun på grund af hendes vurdering af det forslag fra Kommissionen, vi skal diskutere i dag, men også - og mest af alt - på grund af hendes fremsynethed, for nogle af aspekterne, som f.eks. grænsearbejderes ret til arbejdsløshedsydelse, blev allerede nævnt af ordføreren i hendes betænkning, der blev vedtaget i Socialudvalget den 15. maj 1995.
For indtil nu har de arbejdstagere, der bliver fuldtidsarbejdsløse i den medlemsstat, hvor de har beskæftigelse, og som altid har boet i en anden medlemsstat, haft et problem ned at definere deres rettigheder. Den løsning, man hidtil har valgt, har varieret alt efter hvilken type arbejdstager, der var tale om. Mens grænsearbejdere automatisk blev underlagt lovgivningen i bopælsstaten, havde andre typer arbejdstagere - navnlig sæsonarbejdere - mulighed for at vælge, om de ville være omfattet af ordningen i den ene eller den anden medlemsstat. Dette var en betydelig diskrimination af de arbejdstagere, som hver morgen skulle passere en grænse - i mange tilfælde blot en kunstig grænselinje - for at arbejde i nabobyen. Dels stod disse arbejdstagere over for to forskellige landes regler, nemlig det land, de arbejdede i, og det land, de boede i. Og dels er dette forhold en betydelig hindring for den effektive gennemførelse af det indre marked og helt konkret for retten til fri bevægelighed for arbejdstagere.
Kommissionens forslag giver mulighed for at vælge mellem at modtage arbejdsløshedsydelser i den stat, hvor man arbejder, eller i bopælsstaten, hvilket også gælder for grænsearbejdere. Jeg vurderer forslaget som meget positivt, eftersom det er en klar forbedring af forholdene på dette område. Det er rigtigt, at der stadig er nogle ting, der skal løses for disse arbejdstagere, som f.eks. aspekterne vedrørende ydelser til sundhedsudgifter til familiemedlemmer, for at nå frem til den frie bevægelighed, der er den grundlæggende søjle i det indre marked. Men det er også rigtigt, at det er et fremskridt for mange arbejdstagere i Den Europæiske Union, og, fru OomenRuijten, De har æren for at have været igangsætter og forkæmper for disse.
Derudover omtaler betænkningen andre vigtige aspekter med hensyn til personer, der flytter og modtager arbejdsløshedsydelse. Man foreslår et system, ifølge hvilket en arbejdsløs, der modtager arbejdsløshedsydelse, og som ønsker at flytte for at finde arbejde - eller i nogle tilfælde for at følge sin ægtefælle - bevarer retten til ydelser i de tre første måneder i henhold til lovgivningen i den kompetente stat, dvs. den stat, hvor han senest har været beskæftiget. Ydelsen udredes af institutionen i den medlemsstat, hvor den arbejdsløse søger beskæftigelse, til udgift for institutionen i den kompetente medlemsstat. Ud over de tre måneder, hvis det trækker ud med at finde arbejde, vil den arbejdsløse have mulighed for at blive i den stat, hvor han søger beskæftigelse, samtidig med at han bevarer retten til understøttelse med visse begrænsninger i varigheden og størrelsen af ydelsen.
Jeg vil slutte, hr. formand, med at lykønske ordføreren og understrege, at denne betænkning er et vigtigt skridt fremad for arbejdstagernes rettigheder - som fremmer arbejdstagernes mobilitet i Den Europæiske Union - og for gennemførelsen af det indre marked.

Pompidou
Hr. formand, kære kolleger, jeg taler på vegne af fru Hermange, som det blev meddelt for lidt siden.
Den forordning, som vi i dag gennemgår, garanterer den reelle karakter af den frie bevægelighed for arbejdstagere i Den Europæiske Union og sikrer kontinuiteten af de sociale ydelser og gennemførelsen af de sociale sikringsordninger. Men i dag er denne tekst utilstrækkelig, da arbejdsløsheden er blevet en uafvendelig realitet.
Men det er mere end nogensinde nødvendigt at gøre det muligt for dem, der ønsker det, at søge et job i en anden medlemsstat og udvikle deres erfaring ved at give dem instrumenterne til en forenkling af procedurerne og en beskyttelse af livs- og arbejdsforholdene. Præsident Chirac har gentagne gange erindret om betydningen af denne dynamik og opmuntret de unge til at udvide området for deres arbejdssøgning og udvise faglig og geografisk mobilitet.
Så det er også nødvendigt at give dem midlerne til denne mobilitet og ikke gøre dem modløse i deres vilje til at finde deres plads på det store europæiske arbejdsmarked. Derfor mener jeg, at ændringen af forordningen til fordel for de arbejdsløse er blevet en nødvendighed. Det drejer sig om at give dem mulighed for at søge et job i en anden medlemsstat, uden at de af den grund mister deres dagpengerettigheder, i en periode, der for øjeblikket er begrænset til tre måneder. Den person, der søger et job i en anden medlemsstat, skal uden vanskelighed kunne få kontante sociale ydelser og først og fremmest adgang til hjælp. Vi vil således både styrke den europæiske socialmodel og konkurrencedygtigheden i den europæiske økonomi baseret på en motiveret og kompetent aktiv befolkning.
Jeg vil gerne takke ordføreren for hendes forslag og på vegne af PPE-Gruppen støtter jeg fuldt ud denne betænkning.
Jeg vil gerne som ordfører for udtalelsen om grønbogen med titlen »Forhindringerne for den transnationale mobilitet« og forelagt af kommissæren, fru Cresson, tilføje, at som fru Hermange siger, mener jeg, at det haster med at udvide anvendelsesområdet for denne betænkning til studerende, der forbereder Europas fremtid ved at studere i udlandet i en af medlemsstaterne. Vi må give dem nøglen til håbet ved at genoprette betingelserne for et blomstrende og mere humant Europa.

Boogerd-Quaak
Hr. formand, jeg synes, fru Oomen-Ruijten har givet et glimrende rids af den juridiske side af denne ordning og de dertil hørende anliggender, og jeg vil derfor i mit bidrag begrænse mig til en række anliggender, som jeg blandt andet også synes fortjener Kommissionens og navnlig også Rådets opmærksomhed. For virkelig at gøre disse direktivændringer til en succes, skal de nationale arbejdsformidlingskontorer og arbejdsløshedskasser have et godt samarbejde. Nu har jeg selv tidligere samlet erfaring med samarbejdet inden for arbejdsformidlingerne medlemsstaterne imellem. I dette tilfælde mellem Nederlandene og Belgien. Jeg kan forsikre Dem om, at det ikke er let at få disse organisationer til at samarbejde ordentligt, hvis vi eksempelvis blot ser på de manglende muligheder for udveksling af data, fordi computer- og registreringssystemerne for eksempel ikke er tilpasset hinanden. Da nationalstaterne heller ikke tager i betragtning, at den slags samarbejde koster ekstra specielt i grænseområder, og da det ofte er meget vanskeligt for de tjenestegrene at finde pengene, vil jeg bede Dem om at sætte det på dagsordenen i Rådet, hr. Flynn.
Dernæst håber jeg, og i den forbindelse henviser jeg til betænkningen fra Udvalget om Retlige Anliggender og Borgernes Rettigheder, at denne ændring af direktivet også yder et bidrag til de sager, som stadig ikke er afklaret, for eksempel med hensyn til visse medlemsstaters manglende udbetaling af velopbyggede pensionsrettigheder, hvor hverken den ene eller den anden medlemsstat udbetaler, også en situation, der for eksempel gælder mellem Belgien og Nederlandene. Jeg støtter varmt fru Oomen-Ruijtens opfordring vedrørende det fiskale. Jeg vil endda gå så vidt som til at sige, at national lovgivning skal udformes sådan, at man afprøver virkningerne på forhånd, inden man vedtager en lov, som har relevans for grænsearbejdet.

Wolf
Hr. formand, kære kolleger, det synes at være en teknisk betænkning, men den er i virkeligheden højpolitisk, og jeg vil også gerne takke fru Oomen-Ruijten for, at De går et skridt i den rigtige retning. Hidtil har reglerne på grænseområdet været et enormt sort hul i vores sociale system; Europa betyder her for det afhængige arbejdes vedkommende, at de hidtidige nationale sikringsordninger udhules. Fru Oomen-Ruijten foreslår, og det støtter vi, at man herfra i det mindste når frem til et princip om »den største fællesnævner«. Det er ikke ingenting. Men vi har den opfattelse, at man, for at det virkelig bliver rimeligt at forlange uindskrænket mobilitet på tværs af grænserne, er nødt til at gå ud over denne model og nå frem til et princip om »den mindste fællesnævner«. Det vil sige, at det reelt er de gunstige ordninger på begge sider, der gælder. Det er til at finansiere, og det ville ganske enkelt gøre det mere attraktivt at søge job på tværs af grænserne. Derfor har vi forelagt et ændringsforslag. Vi mener, at netop grænserne - og dét skulle være mit spørgsmål til kommissær Flynn - skal ombygges til forbindelses- og overgangstærskler for arbejdstagerne. Europa skal blive et område med mere social retfærdighed og sikret social solidaritet og må ikke blive ved med at være et sort hul, som de eksisterende sociale sikringsordninger forsvinder ned i.

Flynn
Hr. formand, Kommissionen glæder sig over Parlamentets positive holdning til dette forslag. Parlamentet deler Kommissionens opfattelse, at arbejdsløse bør have mulighed for at tilbringe mere end de nuværende tre måneder med at søge arbejde i en anden medlemsstat uden at miste retten til arbejdsløshedsunderstøttelse. De har også tilsluttet Dem forslaget om at give arbejdsløse grænsearbejdere ret til at vælge mellem sikringsordningerne i den medlemsstat, hvor de opholder sig, eller i den, hvor de sidst har været beskæftiget.
Fru Oomen-Ruijten har udarbejdet en udmærket betænkning; den vil jeg gerne takke hende for. Hun foreslår tre meget nyttige ændringer. Den første er på linje med Kommissionens grønbog om forhindringer for transnational mobilitet inden for uddannelse, oplæring og forskning. Hr. Pompidou har også fremhævet dette. Den anden har til formål at slette en undtagelse for Belgien. Det forekommer mig at være rimeligt efter Domstolens meget snævre fortolkning, som den gav i forbindelse med Spataro-dommen i juni sidste år. For det tredje kan den tiårige overgangsperiode for refusionen til Luxembourg fra nabostaterne af visse arbejdsløshedsydelser faktisk godt reduceres til fem år.
Der er stillet et ændringsforslag af hr. Schörling og hr. Wolf, som vil påvirke balancen i Kommissionens forslag, og vi kan af denne grund ikke acceptere det. Så Kommissionen er parat til at fremlægge et modificeret forslag, der støtter de ændringsforslag, ordføreren, fru Oomen-Ruijten, har stillet. Jeg vil også gerne takke hende oprigtigt for hendes venlige ord om mødetjenesten og personalet, og dette budskab vil jeg være glad for at kunne overbringe dem.

Formanden
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i dag kl. 12.00.

Social beskyttelse
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A4-0016/97) af Weiler for Udvalget om Beskæftigelse og Sociale Anliggender om Kommissionens beretning om social beskyttelse i Europa (1995) og om Kommissionens meddelelse om fremtiden for social beskyttelse: Rammer for en europæisk debat (KOM(95)0457 - C4-0518 og C4-0524/95).

Weiler
Hr. formand, kære kolleger, det glæder mig, at vi i dag kommer til et emne, som i lang tid burde have været sat på dagsordenen igen i Europa, og det glæder mig, at Kommissionen har forelagt os et meget nyttigt dokument til debat. Vi har i udvalget haft en udførlig debat om disse emner med eksperter, med NGO'er, og det glæder mig også, at det irske og nu også det hollandske formandskab har benyttet chancen til at arrangere fagkonferencer sammen med os.
Jeg takker også alle kolleger for det konstruktive medarbejde på min betænkning, og jeg beder om forståelse for, at jeg ikke har kunnet tage hensyn til alle ændringsforslag. Nogle har jeg ikke kunnet tage hensyn til, fordi de ville have ændret den klare tråd i min betænkning, til dels også, fordi de gik for meget i en retning, der ville have betydet en privatisering af det sociale system. På den anden side har jeg godt nok meget stor sympati for forslag nr. 27, 28 og 29, men de har intet at gøre med min betænkning og hører egentlig hjemme i en anden kontekst.
Principielt har man det sidste halve år i hele debatten været enig i, at den europæiske socialmodel er en positiv placeringsfaktor for Europa, og at vi i fællesskab har brug for en reform af dette system, men ikke en reducering. Reform betyder ikke harmonisering for at sige det helt klart. Også i fremtiden vil de nationale parlamenter fortsat skulle bestemme udformningen af deres sociale sikringsordninger. Men alligevel er det nødvendigt, at EuropaParlamentet og vores institutioner blander sig mere og engagerer sig kraftigere end hidtil.
Der er f.eks. brug for os i forbindelse med yderst tiltrængte retningslinjer, som sikrer arbejdstagernes frie bevægelighed. Der er brug for os i forbindelse med en social udformning, i forbindelse med en ledsagelse for nye arbejdsorganisationer i Europa, f.eks. for de atypiske arbejdsforhold, ikke kun for deltid, men for det store spektrum af atypiske arbejdsforhold, der efterhånden eksisterer i Europa i rigt varieret form. Der er også brug for os - og det er hovedpunktet - i forbindelse med bekæmpelse af arbejdsløsheden sammen med det regionale og nationale plan, fordi vi alle ved, at hovedårsagen til de finansielle problemer, som de sociale sikringsordninger er forbundet med, er arbejdsløsheden. Det er også grunden til, at vi har krævet et kapitel om »Beskæftigelse« indsat i reformaftalen.
Det er et vigtigt krav fra udvalget at gøre ordningerne mere beskæftigelsesvenlige, dvs. aflaste faktoren arbejde og åbne adgang til nye finansielle ressourcer. Medlemsstaterne kunne, ja de bør sågar gribe chancen for at gennemføre en økologisk nyorientering, en økologisk skattereform. Det foreslår vi. Medlemsstaterne vil afgøre, om de ønsker at indkalkulere denne nye ressource eller ej.
Vi har udarbejdet svar og løsningsforslag til problemer i Europa, der ligner hinanden i alle medlemsstater, i alle industrinationer. Det vil f.eks. sige overvægten af ældre i Europa, kvindernes berettigede ønske om erhvervsarbejde og som allerede nævnt de nye former for arbejdsorganisation og arbejdsfleksibilitet. Denne diskussion vil vi føre med Kommissionen, Rådet, arbejdsmarkedets parter, NGO'erne og de sociale institutioner i medlemsstaterne.
Kære kolleger, jeg har i min betænkning fremsat en lang række forslag til foranstaltninger. Det ville glæde mig, hvis De kunne stemme for den, hvis De kunne støtte, at vi er nødt til at arbejde videre med emnet, at vi ønsker at arbejde videre med dette emne, at vi også har brug for en slags institutionelt organ, for at vi i fællesskab finder frem til løsninger og fører diskussionen. Jeg beder Dem derfor støtte min betænkning.

Melkert
Hr. formand, tak skal De have, også for lejligheden til at tale her i Parlamentet om det betydningsfulde tema, som er på dagsordenen i dag.
Jeg vil begynde med at lykønske fru Weiler og Kommissionen med den betænkning, der nu foreligger, fordi den indholdsmæssigt er af største betydning for Den Europæiske Unions fremtidige udvikling og samtidig også kommer på et tidspunkt, hvor Unionen og dens medlemsstater skal forberede sig på det, der bliver en kvalitativt ny fase i Unionens sociale og økonomiske udvikling, især fra det øjeblik, hvor ØMU starter. Så vil det være yderst ønskværdigt også at give komplementariteten mellem den økonomiske og monetære integration på den ene side og koordineringen af den sociale og økonomiske politik medlemsstaterne imellem på den anden side ny form og nyt indhold. Det er kun i en dialog mellem regeringerne og Europa-Parlamentet, at den nye form og det nye indhold kan findes. Fru Weilers betænkning giver en betydningsfuld ansats til det.
I traktatens målsætninger for Den Europæiske Union er det allerede nu gjort klart, at bevarelsen af et højt beskæftigelses- og socialbeskyttelsesniveau hører til Unionens centrale opgaver. Samtidig må vi sammen konstatere, at iværksættelsen af de centrale målsætninger i Unionen reelt stadig ikke har trådt sine barnesko. På trods af det omfattende vigtige arbejde, der allerede er udført i de forløbne år, og hvor Kommissionen også har spillet en betydningsfuld rolle, står vi stadig kun på tærskelen til den nye fase, og det er af største betydning nu at komme videre med den.
Stadig højaktuel i den videre udvikling af vore tanker på det punkt er Hvidbogen om Vækst, Konkurrenceevne og Beskæftigelse, Delors-hvidbogen. Også selv om den i mellemtiden allerede er blevet nogle år gammel, bør vi ikke begå den fejl at lade den hvidbog ligge i skuffen i vort historiske arkiv, fordi vi egentlig stadig kun er i færd med at udvikle en række hovedtemaer fra den og også må se det som en opgave at give hvidbogens centrale temaer yderligere indhold. Det er også grunden til, at det nederlandske formandskab har fundet det vigtigt i løbet af dette halvårs formandskab at fortsætte drøftelsen af enkelte temaer, som fremgår direkte af hvidbogen. Vi gjorde det på en konference, som fandt sted i Amsterdam i slutningen af januar under titlen: «Socialpolitik og Økonomiske Præstationer«, hvor vi forsøgte at se socialpolitik ikke blot som noget socialt ønskeligt, men også som en produktionsfaktor, en produktionsfaktor til tilvejebringelse af vækst og beskæftigelse og velfærd i Unionen, for dermed også at sætte syntesen mellem socialpolitik og økonomiske præstationer mere i relief.
Med et værdifuldt bidrag fra hr. Flynns og hans generaldirektorats side på konferencen mener jeg at have lov til at sige, at vi har ydet et bidrag til den diskussion, som også er introduceret her via fru Weilers betænkning. Vi ønsker under vort formandskab at arbejde på at komme noget længere med det ved til marts under det uformelle møde i Rådet (socialministrene) i Rotterdam at udarbejde specielt to temaer yderligere. Det vedrører i første række indikatorerne for beskæftigelsespolitikken, som i de kommende år skal sætte medlemsstaterne i stand til ved hjælp af benchmarking -metoden at forsøge at lære af de bedste erfaringer, der gøres i de enkelte medlemsstater, og ud fra disse også at kunne etablere en katalysatorvirkning på koordineringen af politikken på unionsniveau. Dermed vil det også være muligt at fremskynde konvergensen mellem arbejdsmarkeds- og beskæftigelsespolitikken som den økonomiske og monetære integrations nødvendige komplement.
Som det andet tema i løbet af det uformelle rådsmøde vil vi tage fat på den nødvendighed, man i så godt som alle medlemsstater ser af at reducere arbejdsomkostningerne og dermed gøre det lettere at inddrage specielt de mere lavtkvalificerede arbejdssøgende. For Kommissionen konstaterer med rette i beretningen om Unionens økonomiske situation, at substitueringen af arbejde med kapital og det tilbagestående investeringsniveau i Unionen er de to væsentligste grunde til den negative beskæftigelsessituation, man er endt i i de forløbne år, og som i allerhøjeste grad kræver ændring. Det er ved at følge disse to linjer, vi ønsker at yde et bidrag, og jeg ser det som en parallel aktivitet til det, der er foreslået i Weiler-betænkningen med henblik på en betydelig styrkelse af kvaliteten af unionspolitikkens fokusering på forudsætningerne for at skabe vækst og beskæftigelse.
I forbindelse med forudsætningerne for vækst og beskæftigelse og forudsætningerne for etablering af social samhørighed vil jeg kort anføre enkelte særlige punkter, som efter min mening bør prioriteres i den videre udvikling af politikken og også i diskussionerne med Parlamentet.
I første række vedrører det forudsætningen for mere fleksibilitet på arbejdsmarkedet. Det er en kendsgerning, at usmidige arbejdsmarkeder kan hindre væksten i beskæftigelsen, og at en tilpasning er påkrævet. Men det er også en kendsgerning, at den tilpasning ikke må opfattes ensidigt, at det skal dreje sig om en tosidet tilpasning både fra arbejdsgiver- og arbejdstagerside. Det er derfor, konceptet fleksibilitet og sikkerhed blev genstand for opmærksomhed under diskussionen på konferencen i Amsterdam. Fleksibilitet, som kan kræves af arbejdstagersiden med hensyn til faktisk at være til disposition for arbejdsmarkedet på en måde, som kommer den økonomiske vækst til gode, men på den anden side også erhvervelse af større social sikkerhed, pensionssikkerhed, altså også et bidrag fra arbejdsgiverside til tilvejebringelse af arbejdsmotivation, som også er af betydning for at opfylde den anden forudsætning, jeg gerne vil nævne, nemlig tilvejebringelse af et højere arbejdsproduktivitetsniveau. Arbejdsproduktiviteten vil i fremtiden i stigende grad understøttes af uddannelse, større mulighed for skoling og orlov, men også ved at sørge for at engagere arbejdstagerne inden for rammerne af information og høring om virksomhedernes politik. Det forholder sig for det sidste punkts vedkommende så heldigt, at jeg i løbet af formandskabet håber at kunne notere visse fremskridt med temaet »Høring og information af arbejdstagere«, også efter at have taget betænkningen herom fra Udvalget om Beskæftigelse og Sociale Anliggender til efterretning og forhåbentlig også efter snart at have erfaret resultaterne af arbejdsgruppen under hr. Davignons ledelse, som af Kommissionen og Rådet er blevet bedt om at beskæftige sig med det.
Den tredje forudsætning for vækst og beskæftigelse, jeg gerne vil nævne, vedrører tilvejebringelse af mere social stabilitet, som ligeledes følger forskellige linjer, specielt forbedring af og respekt for harmoniske arbejdsforhold. I den forbindelse er den sociale dialog, der skal føres med arbejdsgivere og arbejdstagere, af særlig betydning. På det punkt håber jeg i Rådet (socialministrene) at gøre fremskridt med moderniseringen af den sociale dialog på unionsniveau. Det er nødvendigt at få arbejdssøgendes deltagelse bragt op på et langt højere niveau for at udnytte alle talenter blandt de arbejdssøgende, blandt folk af udenlandsk oprindelse og bestemt også blandt kvinderne på arbejdsmarkedet. Det er nødvendigt at gøre mere for at bekæmpe fattigdommen for også at sikre den sociale deltagelse og den sociale stabilitet i vort samfund.
Disse forudsætninger bør skabes uanset velfærdsudviklingsniveauet i medlemsstaterne. Alle medlemsstater står ansigt til ansigt med dette. Det er, hvad det angår, også en betydningsfuld opgave for Unionen at virke som katalysator for etablering af en koordinering, også for etablering af en plan for fordeling af arbejde og indkomst, som ikke udelukkende er baseret på eller dikteret af markedsforudsætningerne.
Med henblik på en yderligere udarbejdelse af den strategi på mellemlangt sigt, en strategi på mellemlangt sigt, som Delors' hvidbog også fordrede opmærksomhed på, vil vi lægge os i selen i Rådet, vil vi fortsætte diskussionen i Rotterdam, vil vi også se på, hvilken rolle Kommissionen kan spille deri, Kommissionen, som jeg opfatter som drivkraft for en uddybning af temaet og for samling af medlemsstaternes erfaringer på sådan vis, at man også kan knytte fælles konklusioner til dem, men formandskabet nærer også håb om det på basis af et punkt i traktaten vedrørende beskæftigelsen, som drøftes inden for rammerne af regeringskonferencen. Dermed kan man etablere en koordineringsbasis, som i sidste ende skal danne grundlag for den komplementaritet, som ikke blot er ønskværdig, men som også er uomgængelig, når Den Europæiske Union senere når fasen med Økonomisk og Monetær Union, hvorved også nødvendigheden af tilslutning til økonomisk og monetær integration og af beskæftigelsesresultater bliver aktuel på synlig og opnåelig vis for borgerne, og det måske også slet og ret bliver klart, at etablering af en stærk og internationalt konkurrerende, stabil fælles valuta heller ikke kan blive til noget uden reel økonomisk konvergens mellem arbejdsmarkederne på medlemsstaternes område.

Flynn
Hr. formand, først vil jeg gerne takke fru Weiler for hendes betænkning og hr. Melkert for hans oversigt over det nederlandske formandskabs holdning til de ting, der har med denne betænkning at gøre. Vi har alle et fælles udgangspunkt i denne debat og en forståelse af, at social beskyttelse er hjørnestenen for den europæiske sociale model. Det er meget klart blevet udtrykt af fru Weiler.
Men den udfordring, vi står over for i dag, er, hvordan vi kan modernisere Europas sociale beskyttelsesordninger, og hvordan vi kan tilpasse dem til en ny situation i en verden under hastig forandring uden at opgive de centrale værdier, solidaritet og samhørighed. Det er ganske vanskeligt, og det bliver en kompliceret opgave, som der ikke er nogen hurtig eller mirakuløs løsning på. På grund af kompleksiteten og usikkerheden foreslog jeg ved afslutningen af 1995 iværksættelse af et nyt initiativ om social beskyttelse, som jeg kaldte rammen om en europæisk debat om fremtiden for den sociale beskyttelse.
Ideen var, at hver medlemsstat skulle finde sine egne løsninger for at tilfredsstille sine egne systemer. Samtidig er evnen til at lære af hinanden og til at reagere hurtigt en afgørende faktor for succes. Den Europæiske Union har en værdifuld rolle at spille ved at fungere som katalysator i denne proces og ved at lære at tilpasse sig, og jeg er taknemmelig over for Parlamentet for dets bidrag til denne debat. Jeg er glad for, at De har reageret så positivt. Drøftelsen her i dag minder os om to ting: For det første, at fremtiden for den sociale beskyttelse er et kompliceret spørgsmål; for det andet, at debatten er væsentlig, og at man ikke kan undvige den.
Inden for disse rammer om den europæiske debat om fremtiden for den sociale beskyttelse, har meddelelsen fra Kommissionen analyseret en hel del af de fælles udfordringer, vi står over for: Hvordan vi skal få gjort den sociale beskyttelse mere beskæftigelsesvenlig; hvordan vi skal forbedre finansieringen af de sociale beskyttelsessystemer, og hvordan vi skal klare det problem, at de europæiske samfund bliver ældre, særlig for så vidt angår pensionister; og hvordan vi bedre kan forvalte vore sundhedssystemer. Der er en anden stor udfordring, som også har en klar europæisk dimension: Hvordan vi skal forene en fuldstændig gennemførelse af det indre marked med forskellene mellem de nationale systemer; og hvordan vi bedre kan forene disse forskelle både med fri bevægelighed for mennesker inden for Unionen og med friheden til at udbyde tjenesteydelser.
Jeg betragter en livlig debat som noget frugtbart, og jeg glæder mig over en sådan debat, i særdeleshed fordi jeg kan se de mange forskellige erfaringer, kulturformer og meninger, der findes i Unionen, som en af de meget stærke sider ved Unionen, der afspejles under denne debat. Denne rigdom og denne forskelligartethed er i sidste instans kilden ikke til problemerne, men til de fornyende løsninger, der kan findes på dem. Så man må stille det spørgsmål - og det har fru Weiler faktisk også gjort - hvor går vi hen herfra? Lad os ikke glemme, at vi har klar opbakning fra medlemsstaterne hertil. De er alle enige om, at et højt udviklet socialt beskyttelsessystem er vigtigt, værd at bevare og værd at bygge på. Men de erkender også, at hvis vi skal bevare systemerne, skal vi reformere dem, ikke mindst fordi så meget har ændret sig, siden de oprindelig blev indført.
I 1992 skitserede Rådet i en henstilling om social beskyttelse, hvad det så som det fælles mål, der skulle være afgørende for reformen af disse nationale systemer. Det siges i del V af begrundelsen til Weiler-betænkningen, at målet i dag må være at fortsætte debatten, og det er jeg enig i. Men ikke bare fortsætte. Vi må erkende nødvendigheden af at gå et gear op, at få debatten ført et skridt videre. Det er derfor, jeg er så glad for at se hr. Melkert her i dag, hvor han har givet os en oversigt over, hvordan han forestiller sig, at denne debat skal fortsætte under det nederlandske formandskab. Han har helt ret, når han siger, at på den konference, der blev organiseret af hr. Melkert på vegne af det nederlandske formandskab om socialpolitik og økonomiske resultater i Amsterdam så sent som i sidste måned, meddelte jeg, at Kommissionen snart ville fremlægge en meddelelse om forbedring af de sociale beskyttelsesordninger i Unionen. Den meddelelse vil forsøge at kortlægge det næste stadium af denne proces.
Denne meddelelse vil tjene to formål: At angive den vej, som moderniseringen kan forløbe ad, og for det andet at fremlægge nogle præcise forslag om støtte fra europæisk niveau. Vi må se at finde nogle praktiske og gennemførlige løsninger på alt dette.
Når vi forelægger denne meddelelse, vil vi naturligvis forsøge omhyggeligt at tage hensyn til Parlamentets bidrag til debatten indtil nu, sådan som det er formuleret i Weiler-betænkningen. Dagens debat har vist, at dette er et spørgsmål, som alle institutionerne, og i særdeleshed Parlamentet, lægger særlig vægt på. Jeg vil gerne understrege, at jeg glæder mig meget over den aktive interesse, der er blevet vist under denne debat, og at jeg håber, vi kan regne med Parlamentets fulde støtte, når vi går videre med processen. Jeg mener, at dette er en af vor tids store debatter.

Wim Van Velzen
For det første, hr. formand, vil jeg gerne byde den nederlandske minister velkommen her i Parlamentet, som han for længe siden nær var blevet medlem af, men kandidatopstillingsudvalget fandt ham i sin tid for ung og syntes, han skulle samle mere erfaring på nationalt plan, og det har vi mærket os.
En af de dejligste ting ved konferencen om socialpolitik og økonomiske præstationer var efter min mening, at socialpolitikken for første gang i årevis fremstod positivt, at alle talere dér ikke forsvarede sig mod angreb fra højrefløjen, men meget selvbevidst faktisk viste, hvor betydningsfuld socialpolitikken er i sig selv og også for økonomien. Mange undersøgelser udført for Kommissionen gør klart, at et retfærdigt socialbeskyttelsessystem og gode økonomiske præstationer ikke er hinandens modpoler, men netop støtter hinanden. At god social beskyttelse ikke er et lys, der sættes på en kage til pynt, men er en af de uundværlige ingredienser i selve kagen. Dermed rettes der faktisk øjeblikkelig en kritisk kommentar mod den måde, Den Europæiske Union hidtil har startet og gennemført store projekter på. Om det nu er det indre marked, ØMU, informationssamfundet eller udvidelsen af Unionen, så trasker den sociale dimension altid bagefter. Det kan derfor ikke undre, at der i medlemsstaterne og endelig også i Nederlandene føres en alvorlig debat om spørgsmålet, om det er klogt at fortsætte med ØMU. For en ordens skyld: Jeg er tilhænger af ØMU og også af en stabilitetspagt, men så må det fortsat stå klart, at social fremgang og beskæftigelse er målet og den monetære politik midlet til at nå det mål.
Det er betydningsfuldt, at vi i dag drøfter den sociale beskyttelses fremtid i Europa ud fra Barbara Weilers glimrende betænkning. Men så må vi se i øjnene, at der allerede nu skal arbejdes på at bygge den fremtid. Det betyder reform af vore sociale beskyttelsesordninger, fordi de ellers ikke vil kunne betales i fremtiden. Og reform, fordi de i øjeblikket ikke er tilstrækkeligt rettet mod beskæftigelse, og det betyder også, at vi skal tilstræbe en balance mellem fleksibilitet og sikkerhed. Men det må også betyde en fælles økonomisk politik, som ikke primært er rettet mod at opfylde ØMU-kriterierne, men også mod at skabe beskæftigelse.
Det er nødvendigt med sociale mål og instrumenter på europæisk plan for at skabe balance i den ensidige monetære politik. Det var én af konklusionerne fra konferencen i Amsterdam. Derfor er det nødvendigt med beskæftigelseskapitlet i traktaten. Derfor skal den sociale protokol forbedres og gælde for alle Unionens medlemmer. Mange af de nødvendige reformer af den sociale beskyttelse bør fortsat være et anliggende for nationale og lokale myndigheder. Men et integrerende Europa med et gennemført indre marked mindsker den rent nationale betydning. Vi har alle fortsat interesse i den sociale samhørighed i andre medlemsstater. En af de varme kartofler i forhandlingen i Udvalget om Beskæftigelse og Sociale Anliggender om betænkningen var konvergensen. Der hersker blandt andet i England stor ophidselse over, om konvergensspørgsmålet, sågar som ord, må forekomme i teksterne. Den ophidselse er efter min mening yderst mærkværdig. Der står allerede klart og tydeligt i traktatens artikel 17, som også er underskrevet af Det Forenede Kongerige, at det indre marked skal fremme harmoniseringen af de sociale systemer, og at det er nødvendigt at fremme den fri bevægelighed og nødvendigt at bekæmpe konkurrenceforvridning. Det samme siges også endnu en gang i en henstilling fra 1992, en erklæring hvori man plæderer for gradvis konvergens med samme argumenter. Det er yderst kynisk, at den erklæring er vedtaget under det britiske formandskab og bærer en af de mest euroskeptiske konservatives underskrift. Jeg håber, at det under afstemningen i morgen bliver en grund for alle englændere til ikke længere at gøre ophævelser over et sådant tema.
Hr. formand, det synes jeg egentlig er nok. En reform af de forskellige systemer er efter min mening uomtvistelig. Det vigtigste er forhandlingen om den måde, hvorpå og det omfang i hvilket vi skaber og bevarer en accept af det blandt de europæiske borgere.

Hatzidakis
Hr. formand, der er ingen tvivl om, at alle her i denne sal ønsker en høj social beskyttelse i hele Europa og med tiden også en harmonisering af de sociale sikringssystemer, så vidt dette er muligt. Dette ville i øvrigt også være et krav, der harmonerede med ideerne bag det indre marked.
Imidlertid er der visse faktorer, som vi ikke må glemme:
Den første faktor er, at der er store forskelle på medlemslandenes sociale sikringssystemer: forskelle i opbygningen af de sociale sikringsordninger, forskelle i finansieringen af de sociale sikringsordninger (i Tyskland, Frankrig og Belgien f.eks. kommer indtægterne hovedsagelig fra arbejdsgiverne, mens skatterne er den vigtigste kilde i de skandinaviske lande) og forskelle med hensyn til det sociale beskyttelsesniveau. I de skandinaviske lande udgør de samlede udgifter til social beskyttelse over 30 % af bruttonationalproduktet, mens de i Portugal kun er på 18 % og i Grækenland 16, 5 % af BNP.-Den anden faktor - som vi ikke må glemme, når vi taler om social beskyttelse - er, at der er mange problemer med de sociale sikringsordninger, som disse fungerer i dag. Problemer, der blandt andet bunder i den øgede arbejdsløshed, som kræver flere bevillinger til de sociale sikringsordninger, den øgede tilgang af kvinder til arbejdsmarkedet, den højere gennemsnitslevealder - som også giver problemer for sikringsordningerne, fordi færre arbejdstagere skal finansiere forholdsvis flere pensionister: i 1995 krævedes 4, 5 personer i den arbejdsdygtige alder for hver pensionist, og om 30 år vil der være under 3 personer til den samme opgave - og så er der naturligvis også i de seneste år dukket strukturelle problemer op inden for de sociale sikringsordninger.-Den tredje faktor er, at udgifterne til den sociale beskyttelse i 1970 beløb sig til 19 % af BNP i hele EU, mens de var oppe på 28 % af BNP i 1993. En generelt positiv udvikling, som imidlertid skal ses i sammenhæng med virkningerne på konkurrencedygtigheden med den globaliserede økonomi, vi har.Så naturligvis skal vi have et højt socialt beskyttelsesniveau, og naturligvis skal der arbejdes på en harmonisering, men vi må ikke glemme grundlæggende spørgsmål, som er forbundet med den sociale beskyttelse, spørgsmål som:
For det første økonomiens konkurrenceevne, for uden en konkurrencedygtig europæisk økonomi vil det sociale sikringssystem bryde sammen på længere sigt.-For det andet »korrelativitetsprincippet«, som bør være et af grundprincipperne i de sociale sikringsordninger.-For det tredje bør vi ikke se for negativt på de private sikringers, dvs. de supplerende opsparingers rolle inden for de sociale sikringsordninger, uden dog at afskaffe den offentlige sikring. Vi må undersøge konsekvenserne med en udogmatisk holdning og ikke være for hurtige til at fordømme den private sektors plads på området. Samtidig må vi styrke de aktive beskæftigelsespolitikker og fremme fleksible arbejdsformer, så vi kan få bugt med arbejdsløshedsproblemet.Disse konklusioner danner også grundlag for de ændringsforslag, jeg har stillet på PPE-Gruppens vegne. Fr. Weiler har arbejdet længe på denne betænkning, som teknisk set er fremragende, men politisk set er der nogle ting, hvor vi er uenige, og som jeg netop har gjort rede for.

Hermange
Hr. formand, vores sociale sikringsordninger står i dag over for mange udfordringer: Den demografiske udfordring på grund af, at befolkningens alder er blevet højere, den økonomiske udfordring på grund af arbejdsløsheden og den sociale udfordring, der ikke er den mindste, da vi skal bevare begrebet solidaritet i Europa.
Over for disse udfordringer kan vores Europa ikke længere nøjes med kun at indrette nutiden ved at udforme regler, der skal fjerne hindringer for den frie bevægelighed, men det skal også påtage sig sit ansvar. De spørgsmål, som fremtiden for den sociale beskyttelse fremkalder, er fundamentale for vores medborgere; de er mærkbare for vores medborgere, der ønsker et nærmere Europa, og det er gennem det sociale Europa, at de bedre vil kunne forstå Europas problemer.
Det er således absolut nødvendigt på europæisk niveau at starte debatten om fremtiden for den sociale beskyttelse ved at sætte erfaringerne op mod hinanden og sørge for, at udvekslingen af synspunkter for at udvikle overvejelserne muliggør, om ikke en konvergens til at begynde med, så i hvert fald en koordinering af bestemmelserne med respekt for de forskellige nationale kulturer.
Jeg mener dog, at reformerne af de sociale sikringsordninger absolut ikke må fastfryses; de går nødvendigvis gennem en tilpasning af vores sociale ordninger til de nye beskæftigelsesbetingelser, især hvad angår fleksibilitet og mobilitet, som et vist antal af vores kolleger har sagt det.
Jeg vil også gerne tilføje, at dette solidaritetsbegreb er foreneligt med en mere personlig deltagelse, en ansvarliggørelse af borgerne. For øvrigt burde beskyttelsen af familierne på grund af sociologiske og økonomiske forandringer styrkes. Det er grunden til, at jeg spørger mig selv om ordførerens forslag, der for at tage højde for de ændringer, der er sket i familiestrukturen, anbefaler selvstændige ordninger for mænd og kvinder. Jeg tror, at denne selvstændiggørelse af de sociale sikringsordninger faktisk ville være skadelig for samhørigheden i vores samfund og for deres harmoniske udvikling.

Boogerd-Quaak
Hr. formand, også jeg vil takke den nederlandske minister for sin tilstedeværelse her, og jeg vil straks benytte lejligheden til at tage et spørgsmål op, som volder mig rigtig mange bekymringer. Det er spørgsmålet om det demokratiske underskud, når det drejer sig om social sikkerhed og beskæftigelse. Ministeren sagde, at han ønsker en dialog med Parlamentet, og jeg tror ham også på hans ord, og jeg synes også, at han med sine forslag om konvergens for det sociale arbejdsmarked og beskæftigelsespolitikken og indikatorer for beskæftigelsespolitikken stiller nogle ganske gode forslag. Men hvilken garanti har Parlamentet for, at det hele ikke i sidste ende alligevel udvandes efter det nederlandske formandskab, og at Parlamentet knap nok får et ord med i spillet. Ind imellem tordner toget videre, og man skal, netop som det første gang skete i Essen, tage de første skridt til fornyelse og ændring af arbejdsmarkedet. Jeg vil gerne henlede medlemmernes og Parlamentets opmærksomhed på, at hvis medlemsstaterne ikke opnår konvergens, og det har hr. Van Velzen allerede henvist til, skal de på en række områder så som ØMU og Stabilitetspakten gøre en gevaldig insats for at indhente det forsømte, og der kan så ske det, at den europæiske bygning på grund af uro på arbejdsmarkedet i sidste instans viser sig meget mindre solid, end den forekommer i øjeblikket. Derfor vil jeg opfordre ministeren til at sørge for, at den dialog mellem Parlamentet og Rådet holdes i gang under det nederlandske formandskab.
Kære kolleger, det drejer sig om, hvorvidt vi ønsker at bevare eller forny, og jeg synes, der med Weiler-betænkningen er taget en række fornuftige skridt, men jeg mener også, at vi frem for alt skal turde forny. Mine forslag, både i Udvalget om Beskæftigelse og Sociale Anliggender og de forslag, der stadig ligger fremme, drejer sig ikke så meget om spørgsmålet, om der er ting, vi skal skære ned på, men snarere om vi ønsker at forny. Så tænker jeg også på pensioner, og her mener jeg, at vi ikke skal være beklemte ved for eksempel kapitaldækningsordninger i stedet for statslige pensionsordninger. Så drejer det sig om den slags spørgsmål, og derfor vil jeg gerne opfordre fru Weiler til endnu en gang at kigge seriøst på vore ændringsforslag, så vor gruppe også kan støtte den betænkning, som indeholder en række gode ting.

Ojala
Hr. formand, når vi taler om fremtiden for den sociale beskyttelse i Europa, taler vi samtidigt om hele Europas fremtid. I fru Barbara Weilers betænkning påpeges det efter min mening særdeles godt, hvor vigtigt det er for os at forny de sociale beskyttelsesordninger, for at de kan opfylde de skiftende krav på arbejdsmarkedet, og hvordan vi bør finde frem til nye finansieringskilder til den sociale beskyttelse, for at vi også i fremtiden kan sikre dens høje niveau.
I fru Weilers betænkning opfordres der til, at der fastlægges fælles mindstenormer for sociale beskyttelsesordninger. I denne sag er jeg af helt samme overbevisning. Det er imidlertid ikke et let spørgsmål for os fra de nordiske lande af de årsager, som bl.a. hr. Hatzidakis omtalte her. Vi er bange for, at minimumsnormer let kan blive til maksimumsnormer. Det er derfor vigtigt at sikre sig, at de fælles minimumsnormer altid kan overskrides efter afgørelse på nationalt plan. Jeg tilslutter mig også tankegangen i betænkningen om, at der er brug for et stærkere retsgrundlag for EU's socialpolitik. Protokollen om social- og arbejdsmarkedspolitik skal indføjes i traktaten, og afgørelserne på dette område bør kunne træffes ved kvalificeret flertal.
Når man taler om finansiering af den sociale beskyttelse, vil jeg påpege, at det ikke kun er et spørgsmål om udgifter, som man let kan forledes til at tro. Midlerne til social beskyttelse kommer tilbage mange gange. Det gælder både samfundet og virksomhederne. Arbejdstagere, som føler sig socialt sikrede, er bedre i stand til at anvende deres kreative evner i virksomheden. Det er desuden mere menneskeligt og også mere økonomisk rentabelt at støtte mennesker, når de konfronteres med problemerne frem for at lade problemerne blive til social udstødelse eller kriminalitet. På de områder, hvor man sparer på den sociale beskyttelse, bliver man nødt til at betale betydeligt mere til driften af fængsler og øgede politistyrker. Hvis vi ønsker at sikre de europæiske borgers tryghed, findes løsningen først og fremmest i forbedringen af den sociale sikring og de sociale tjenester frem for en effektivisering af politiindsatsen.

Schörling
Hr. formand, Kommissionen har anført, at den med det dokument om fremtiden for den sociale beskyttelse, der danner grundlag for fru Weilers betænkning fra Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerbeskyttelse, har ønsket at skabe en ramme for debatten og foreslå udgangspunkter for en diskussion og en fælles drøftelse. Jeg vil gerne komplimentere fru Weiler med det, efter min mening, meget klare budskab, hvormed hun har bidraget til denne diskussion. Jeg fortolker det sådan, at et samfund, der ikke evner at fordele ressourcerne, således at der opnås social tryghed og social solidaritet, men hvor kløfterne i stedet uddybes, og der opstår social udstødelse, er slået fejl. Social solidaritet er faktisk en grundlæggende forudsætning for et moderne, demokratisk opbygget samfund; det bør vi erindre i debatten.
Endvidere er jeg helt enig i Økonomiudvalgets udtalelse og den slutning, som det drager, hvorefter der er grund til at være dybt bekymret over den sociale beskyttelse i fremtidens Europa. I dag koncentreres nemlig en alt for stor del af Unionens indsats om at fremme markedskræfterne og konkurrencen. Kraftige nedskæringer i de offentlige udgifter, konvergenskriterierne i forbindelse med ØMU, stabilitetspagten og den store arbejdsløshed skaber social uro og social udstødelse. Det fører til en farlig situation, hvis den økonomiske vækst og konkurrencen for enhver pris skal øges på bekostning af socialbeskyttelsesordningerne. Derfor anser jeg vort ændringsforslag 9, hvori vi peger på, at nedskæringerne i arbejdsløshedsunderstøttelsen og de sociale ydelser har til formål at sænke lønniveauet, for særlig vigtigt. Disse ydelser må absolut ikke komme til at ligge under det nuværende niveau for eksistensminimum. Det samme gælder ydelserne under socialbeskyttelsesordningerne.
Desuden mener jeg, at den sociale beskyttelse først og fremmest skal ydes inden for rammerne af kollektive sociale beskyttelsesordninger, dvs. at der skal være tale om en beskyttelse stillet til rådighed af staten og en ordning baseret på kollektive aftaler mellem arbejdsgivere og arbejdstagere. Socialbeskyttelsesordningerne i EU er jo meget forskellige i struktur og niveau. Derfor mener jeg, at en harmonisering hverken er mulig og eller ønskelig. Betænkningen indeholder en formulering om harmonisering, som ifølge fru Weiler beror på en oversættelsesfejl. Men jeg kan, efter at have undersøgt det nærmere, ikke støtte punkt 19, som slår til lyd for at inkorporere erklæring nr. 23 i traktaten; denne erklæring henviser til artikel 117, hvorefter man netop skal fremme en harmonisering af de sociale ordninger. Derimod mener jeg, at der er behov for en samordning og en række mindsteniveauer for den sociale beskyttelse samt for aftaler mellem medlemsstaterne herom, således at man undgår social dumping og tilgodeser arbejdstagernes rettigheder og den frie bevægelighed for personer.
Betænkningens krav om regler for atypisk arbejde og vort ændringsforslag om de sociale ordningers finansiering er også væsentlige. Det er i høj grad nødvendigt at se nærmere på spørgsmålet om en skatteomlægning, der ændrer beskatningen fra at være arbejds- til at være miljørelateret, eksempelvis i form af en kuldioxidafgift.

Vandemeulebroucke
Hr. formand, Weiler-betænkningen er yderst betydningsfuld, og den kommer efter min mening i rette tid. Når vi taler med folk på gaden, så snakker man tit om en stadig større dobbelthed. En splittethed mellem fri handel på den ene side og socialt ansvar på den anden. Det indre marked uden grænser fjerner sig stadig mere fra den essentielle sociale opgave, siger man, og man kommer med en række eksempler. Udflytningsfænomenet forekommer også hyppigere inden for Den Europæiske Union, favorisering af teknologiske produktionsmetoder på bekostning af arbejdet, den diskriminerende situation for grænsearbejderne. Også inden for medlemsstaterne selv eksisterer der mental uensartethed, som hele tiden øges, for eksempel kløften mellem dem med og dem uden arbejde, mellem unge og pensionsberettigede. Derfor er det bydende nødvendigt med en samfundsmæssig udfyldning for atter at bygge bro mellem den sociale sikkerhed og økonomiens ægte, dens reelle rolle. Derfor kommer Weiler-betænkningen virkelig i rette tid.
Ordføreren foreslår med rette en social model, som er værdifuld, og som anser de værdifulde ting, der er opnået, for hovedhjørnestene i vort samfund. Vi må naturligvis se en række kendsgerninger i øjnene, som i de senere år har vist sig i de fleste medlemsstater. Der opstod alvorlige finansieringsvanskeligheder, abnormiteter der fortsat består, og de fleste af vore sociale beskyttelsesordninger er stadig indrettet efter samfundsordninger, som i mellemtiden er forældet. Dermed mener jeg, at det for 40-50 år siden nok var rimeligt, at den sociale sikkerhed hovedsagelig blev finansieret af bidrag fra arbejde. Det var en tid med meget høj beskæftigelse. Andre finansieringskilder var simpelthen utænkelige den gang. Men samfundet har ændret sig, den store arbejdsløshed, faldende fødselstal og nye familiesituationer gør, at der er stadig færre personer som sådan til at opretholde systemet, og på den anden side er arbejdsomkostningerne blevet urimeligt høje på grund af forpligtelsen til at finansiere den sociale beskyttelsesordning gennem skat på arbejde. For eksempel er forskellen mellem det, en håndværker i mit land tjener brutto, og det, han får i hånden netto, virkelig ved at være surrealistisk. Den er urealistisk stor, og det er en tilstand, der kvæler arbejdet, og det er starten på en djævelsk ond cirkel, som i sidste ende også ødelægger de sociale beskyttelsesordningers fundament. Et af de centrale punkter i Weiler-betænkningen er punkt 9 om de alternative finansieringskilder, og i den forstand er forslaget meget rigtigt og meget nyttigt.
Hr. formand, i denne situation vil jeg gerne henvise til endnu en ting. I hele ordningen vedrørende Den Monetære Union taler man kun om det fiskale og egentlig alt for lidt om det sociale. Er det ikke på tide, at vi reelt begynder at tænke på det, og der er Weiler-betænkningen et typisk og glimrende eksempel.

Lis Jensen
Hr. formand, da jeg læste Barbara Weilers betænkning, kom jeg til at tænke på en dansk sang, der lyder omtrent sådan:
(Taleren sang) «Pige træd varsomt, thi scenen er skrå«.
Det gjorde jeg, fordi det at tage varsomme skridt netop på det socialpolitiske område er noget, der for mig som dansker er meget vigtigt at pointere. Socialpolitikken er - som det også er blevet nævnt - et meget ømtåleligt område i de skandinaviske lande. Jeg kan være enig med hr. Hatzidakis i, at det er vigtigt, at vi har et højt beskyttelsesniveau i Europa og i Den Europæiske Union. Men jeg er ganske uenig i, at man skal harmonisere de sociale lovgivninger. Jeg mener, at det er vigtigt, at man er varsom, når man i betænkningen bl.a. foreslår, at der skal ske en gradvis samordning af de sociale beskyttelsesordninger. Jeg mener også, at man skal være varsom med at udarbejde mindstenormer, for min finske kollega har i høj grad ret i, at der er al mulig grund til at frygte, at mindsteregler bliver til maksimumregler. Det har vi bl.a. oplevet i Danmark på arbejdsmiljøområdet, hvor de ganske udmærkede danske arbejdsmiljøregler, som vi havde tidligere, efterhånden er blevet meget dårlige netop af hensyn til konkurrenceevnen. Jeg mener, at der er al mulig grund til at frygte, at en samordning af hensyn til konkurrenceevnen vil forringe de sociale beskyttelsesordninger. Jeg synes også, at det er en ualmindelig dårlig idé at indføre sociale sikringsordninger på fællesskabsplan ved hjælp af kvalificeret flertal.
I øvrigt mener jeg, at man på en måde misbruger arbejdskraftens fri bevægelighed for at give Den Europæiske Union større lovgivningskompetence, end den har i øjeblikket. Jeg anser det for overdrevet at tro, at borgerne i Den Europæiske Union ønsker at flytte fra det ene medlemsland til det andet. Med min baggrund som socialrådgiver oplever jeg faktisk, at det er meget svært for den enkelte - og navnlig hvis man har familie - at hive teltpælene op og flytte fra et land til et andet, hvor kulturen kan være meget anderledes. Jeg vil gerne opfordre til, at man tænker sig meget godt om, ikke mindst i forbindelse med regeringskonferencen, og træder varsomt.

Formanden
De har en smuk stemme fru Jensen, men De har bragt visse tolke i vanskeligheder, som ikke synger lige så godt.

Carl Lang
Hr. formand, jeg beklager, at jeg ikke kan synge som vores kollega, når jeg tager ordet, men jeg vil dog gerne sige et par ord.
Vi kan glæde os over de gentagne bekræftelser fra Kommissionen og i fru Weilers betænkning om nødvendigheden af at bevare en europæisk model for social beskyttelse, et redskab for den sociale fred.
Det forekommer mig imidlertid nødvendigt at advare Kommissionen mod ethvert forsøg på at udjævne vores ordninger for social beskyttelse nedad under dække af en påstået europæisk harmonisering. Da de sociale traditioner og den sociale historie for hver af vores medlemsstater er specifik, er det passende at forny de mest udviklede nationale ordninger ved at bevare dem og udvikle de andre.
Det er faktisk inden for den nationale ramme og gennem hver medlemsstats ansvar, at viljen skal vise sig tydeligt til at bevare og udvikle en ordning til social beskyttelse, der garanterer alle sygesikring, arbejdsløshedsforsikring og pensionsforsikring, men også en ordning, der sikrer fremme og støtte af familierne.
Frivillighed og statsindgreb til støtte af familierne, navnlig gennem forældreløn, burde være en drivkraft til at få fødselstallet op, hvis vi ikke ønsker, at vores pensionsordninger ved udligning eksploderer under tyngden af de mange ældre i vores befolkninger. Iværksættelse af en omfattende familiepolitik i Europas stater er en social hastesag og en vital nødvendighed.
Jeg vil tilføje, at enhver politik med national splittelse af organisationen af de sociale ordninger ville overlade borgerne til et markedssystem eller et strengt privat forsikringssystem, der er fuldstændig asociale. Hver nationalstat skal være garant og ansvarlig for den sociale beskyttelse og stadfæste sin sociale holdning.
Jeg vil også godt sige til vores kolleger, at, hvis de ønsker at fastholde effektive modeller til social beskyttelse, må Europa vende ryggen til sin ultraliberale og globale økonomiske frihandelspolitik, der hovedsageligt skaber arbejdsløshed.
Åbningen af vores grænser for den globale konkurrence er fuldstændig uforenelig med bevarelsen af vores sociale beskyttelsesordninger, udeladelsen af sociale klausuler i Verdenshandelsorganisationen er kriminel for vores økonomier og for vores europæiske socialordninger. Det haster med at genindføre toldafgifter, der kan bruges til familie- og socialpolitikker, med at indføre en socialmoms på importprodukter for at reducere de økonomiske uligheder, der er opstået på grund af de forskellige sociale omkostninger og at omdefinere handelsreglerne, som i dag er mere til skade end gavn for os; ellers vil de gode viljer, de gode sociale følelser, der i dag er givet udtryk for fra flere sider, hr. formand, blive fejet væk af den globale økonomiske konkurrences ødelæggende virkninger.

Theonas
Hr. formand, i løbet af de sidste år er de problemer, som de sociale sikringsordninger står overfor, blevet farligt akutte. De politiske nedskæringer af de offentlige udgifter, de mange virksomhedsflytninger ud af Den Europæiske Union, anbringelsen af kapital i kortsigtede, ikke-produktive investeringer og spekulationer på børsmarkedet har ført til uhørt høje arbejdsløshedstal i Den Europæiske Union.
Udstødelses- og fattigdomsproblemerne er på vej til at ramme stadigt større befolkningsgrupper, og fremtidsudsigterne tyder på endnu stærkere tendenser i denne retning. Vi bør være alvorligt bekymrede over udviklingen i de sociale sikringsordninger, ikke kun af sociale, men også af økonomiske årsager. Vækst bør under ingen omstændigheder bygge på arbejdskraftens forarmelse og opløsningen af den sociale beskyttelse. Vi er nødt til at bekymre os om det og regne med risikoen for et totalt sammenbrud af det sociale sikringssystem, hvis man gør forsøget med at lade finansieringskilderne overgå fra arbejdsmarkedet til alternative afgiftsmæssige løsninger, hvilket hovedsagelig sker på grund af det stærke finansielle pres, ØMU lægger på alle medlemslandene.
Jeg finder det absolut nødvendigt, at Kommissionen gennemfører en øjeblikkelig undersøgelse af udviklingen med hensyn til forholdet arbejdstagere - pensionister, som udvikler sig i en stærkt negativ retning, der kan få uforudsete sociale følger; ligeledes bør der gennemføres en undersøgelse af produktionsudviklingen, udviklingen i beskæftigelsen og arbejdstiden og af de følger, som denne udvikling kan få for de sociale sikringsordninger; konsekvenserne af ØMU og de nedskæringspolitikker, der følger i kølvandet, for det sociale beskyttelsesniveau og for finansieringen af de sociale sikringsordninger og sundheds- og uddannelsessektoren bør påvises; og så må vi indse, at hvis alt overlades til markedskræfterne, sætter vi den sociale samhørighed alvorligt på spil, for markedet i sig selv har aldrig ført til fuld beskæftigelse og heller ikke til social beskyttelse og sociale institutioner.
Det er på tide, at vi ser denne sandhed i øjnene og begynder at bekymre os; det vil være i de europæiske befolkningers interesse.

Cabezón Alonso
Hr. formand, det store bidrag til den såkaldte »konservative revolution«, som i sin tid blev anført af Margaret Thatcher og Ronald Reagan, bestod i at forsøge at afskaffe velfærdssamfundet. Heldigvis vandt de ikke kampen, men jeg er ikke så naiv, at jeg tror, at disse forsøg på at afskaffe alt, hvad der hedder offentlig social beskyttelse, tilhører en glemt fortid. Den liberalistiske tankegang som eneste model, der i dag lader til at vinde indpas og forurene overalt, insisterer på at reducere virkeligheden til markedet, til deregulering og til individualisme og frakender det offentlige, politikken og staten enhver betydning med hensyn til at forme samfundet. Den liberalistiske tankegang har fjernet de mest grove elementer fra fortiden, men forsvarer fortsat nødvendigheden af at afskaffe alt, hvad der kendetegner velfærdsstaten, med en undskyldning om, at den ikke kan gennemføres i fremtiden. Tilhængernes tese er uden tvivl, at det er dem, der skal administrere alt det, som i dag forvaltes af staten.
Men hvorfor kan individualismen og ikke solidariteten gennemføres? Hvorfor er det nemmere at gennemføre en privat pensionsfond end en offentlig socialsikring? For mange år siden, da vi i mit land, Spanien, stilede efter at være med i dette fælles projekt, den europæiske opbygning, gjorde vi det, fordi Europa var lig med frihedsrettigheder, men også fordi Europa stod for et samfund, som havde overtaget velfærdsstatens principper, og fordi den europæiske sociale model rettede op på vores samfund på et vanskeligt tidspunkt og institutionaliserede borgernes sociale rettigheder.
Statens finanskrise kan ikke resultere i, at man fjerner eller reducerer noget, der har bidraget til at rette op på vores samfund. Det vil være bedre at tale om reformer, korrigeringer, opdateringer med henblik på at tildele rettigheder til dem, som virkelig har brug for det. At gå ind for at reformere, korrigere og opdatere er den bedste måde at beskytte velfærdsstaten mod dens angribere. Og den bedste måde, hvorpå man undgår at være konservativ, er ved at møde virkeligheden med dristighed.
Det fælles Europa, som vi socialdemokrater forsvarer, har sine rødder i respekten for menneskerettighederne, i det pluralistiske demokrati og i den sociale beskyttelse. Man kan ikke handle fejt eller defensivt over for de udfordringer, vi og denne betænkning (en god betænkning) er konfronteret med - den sociale beskyttelse, som i høj grad er knyttet til beskæftigelsen. Det er en forpligtelse at forsvare fleksibilitet og sikkerhed, ligesom det er en forpligtelse at gøre fremskridt henimod den sociale konvergens og gøre den samme indsats for denne, som vi gør for at opnå den økonomiske konvergens.
Gid denne betænkning - som jeg gentager er en god betænkning - og denne debat kan tjene til, at vi fortsætter med at opbygge og gøre fremskridt og ikke nedbryde, selv om dette betyder, at man skal fortsætte med at tro på politik, på det offentlige, på statens rolle og på ideerne og værdierne.

Hernández Mollar
Hr. formand, jeg tror ikke, det er en overdrivelse at sige, at det eksisterende sociale beskyttelsesniveau i Den Europæiske Union er langt det højeste i verden. Vi bør alle føle os stolte over at tilhøre det mest solidariske samfund, der i øjeblikket eksisterer. Men for at bevare dette meget værdsatte resultat skal vi naturligvis øge vores beskæftigelsesniveau. Kun hvis vi er i stand til at skabe en stærk, konkurrencedygtig og beskæftigelsesfremmende europæisk økonomi, vil vi være i stand til at opretholde vores sociale beskyttelsessystem. Alt andet er tomme ord og ren og skær demagogi. De seneste år har mange stemmer rejst sig og anklaget det europæiske sociale beskyttelsessystem for at være ansvarlig for tabet af den europæiske industris konkurrenceevne. Det har handlet om at skabe en - for mig på alle måder ikke-eksisterende - dikotomi mellem den sociale beskyttelse og økonomiernes konkurrenceevne. Fortalerne for denne dikotomi har foretaget følgende ræsonnement: Eftersom økonomien bliver mere og mere åben og globaliseret, indebærer et produkt fremstillet i Europa en ekstraomkostning i forhold til et produkt fremstillet i Asien for eksempel. Derfor har asiaterne en konkurrencefordel i forhold til de europæiske produkter. Over for disse anklager kan man indtage to holdninger: Den første vil være at gå ind for en afskaffelse af dette system, og den anden vil være at finde løsninger for at sikre dets overlevelse på lang sigt. Jeg går helt klart ind for den sidste. Det er rigtigt, at det med den eksisterende skat på arbejde i landene i Den Europæiske Union er vanskeligt at opnå en konkurrencedygtighed, der gør det muligt for os at opretholde vores markedsandel i konkurrencen med andre lande. Men vi ved alle, at der ud over prisen er andre konkurrencefaktorer: Kvalitet, design, innovation...
Europa bør finde andre konkurrenceparametre ud over prisen. I mellemtiden, ærede medlemmer, er der ikke andet for os at gøre end at blive ved med at arbejde for at øge den europæiske økonomis konkurrenceevne, for at systemet kan opretholdes. Vi skal gøre fremskridt, hvad angår deregulering af markederne, på energiområdet og på telekommunikationsområdet. Vi skal øge uddannelsen af vores arbejdsstyrke. Vi skal investere mere i forskning og udvikling, og vi skal sørge for, at den private sektor deltager mere i denne form for investeringer. Derudover skal vi stræbe efter en Monetær Union med det størst mulige antal lande, for at en større del af den europæiske økonomi kan drage fordel af de førsteklasses makroøkonomiske vilkår, som en sådan union vil frembyde.
Jeg vil naturligvis også gerne give udtryk for min tilfredshed med Kommissionens beretning, som vi debatterer her, idet jeg betragter den som et godt udgangspunkt for det, der bør være en dybtgående, seriøs og stringent debat om den fremtidige sociale beskyttelse. Jeg vil også gerne give udtryk for min skuffelse over ikke at kunne støtte betænkningen fra Parlamentets Socialudvalg, for vi kan ikke på nuværende tidspunkt acceptere en betænkning, som forsøger at overdrage staternes finansieringsansvar til Den Europæiske Union. Dette vil være det samme som at starte med taget, når man skal bygge et hus. Først vil det være nødvendigt at nå meget videre med harmoniseringen, med overensstemmelsen mellem ydelser, navnlig som følge af den fri bevægelighed og den frie levering af tjenesteydelser.
Derudover - og med det vil jeg slutte, hr. formand - er der udstødte sektorer i samfundet med fysiske eller psykiske handicaps, som søger arbejde og ikke får det. Og de, som har arbejde, søger somme tider sociale ydelser for at flygte fra arbejdet, på bekostning af andres indsats, som det f.eks. sker med brugen og misbruget af visse invalideydelser. Det bliver nødvendigt med en konstant bekæmpelse af bedrageri, en forøgelse af ressourcerne og en konstant udveksling af ideer, erfaringer og forslag mellem alle arbejdsmarkedets parter.

Podestà
Hr. formand, de emner, der behandles i fru Weilers betænkning, er meget komplicerede, fordi den demografiske udvikling i Unionen er karakteriseret ved en almindelig aldring, et lavere fødselstal og - ikke at forglemme - de unges senere indtræden på arbejdsmarkedet.
Dette medfører uundgåeligt en krise for det bestående sociale beskyttelsessystem, der yderligere skærpes af markedernes stigende internationalisering og følgelig af nødvendigheden af, at virksomhederne og hele det europæiske økonomiske system og produktionssystem bliver mere konkurrencedygtigt. Heraf bør følge en større fleksibilitet i reglerne vedrørende arbejdet, men givet ikke en større forhøjelse af skatter og afgifter. Det er ikke solidaritetsprincippet, vi drøfter - vi understreger tværtimod særlig betydningen af beskyttelse af familierne - men det bestående sociale sikringssystem kan ikke længere fortsætte på denne måde. Det er for byrdefuldt og lidet effektivt.
Derfor finder det nødvendigt at tilskynde borgerne til at tegne private tillægsforsikringer i tilslutning til de offentlige sikringsordninger, således at de også på det sociale sikringsområde fremmer konkurrencen mellem de offentlige og private sikringsordninger med henblik på opnåelse af en større almindelig effektivitet i systemerne, således at der i højere grad tages hensyn til nye former for arbejde og former for atypisk arbejde. Rådet har i flere år blokeret dette anliggende, men vi finder, at man hurtigt skal nå frem til konkrete resultater.
Denne betænkning er et godt udgangspunkt for videretænkning. Da vi imidlertid ikke har været tilfredse med visse punkter, som er af grundlæggende betydning for os, finder vi ikke at kunne stemme for den, selv om den på visse punkter er af høj kvalitet.
Jeg vil til slut understrege et sidste punkt, der er indeholdt i ændringsforslag 29, hvori det hedder, at det er nødvendigt i de multilaterale aftaler at optage klausuler vedrørende miljø og sociale forhold efter mønstret for en international arbejdsorganisation. Dette er et punkt, vi ikke støtter.

Lindqvist
Hr. formand, et trygt socialt velfærdssystem er væsentligt for et demokrati; det er først og fremmest medlemsstaternes opgave. EU kan bidrage med samordning og samarbejde. Mindstenormer er én måde at gøre dette på, men sådanne indebærer også risici - de kan blive til maksimumsnormer. På det sociale område bør EU fortrinsvis spille en samordnende rolle, og afgørelserne bør efter min mening træffes enstemmigt for at imødegå faren for en forringelse af medlemslandenes socialbeskyttelsesordninger.
Vore dages samfund kræver evne til forandring. Der kræves hele tiden ny viden. Derfor må der indføres et system og tilvejebringes modeller, der gør videreuddannelse til en livslang proces, i stedet for at uddannelse, som nu, kun optager folk de første 7-10 år. Der er brug for en aktiv arbejdsmarkedspolitik, hvor videreuddannelse og uddannelse indgår som led i en konstant dygtiggørelse hele livet igennem. Alle former for social dumping bør imødegås.
Fru Weilers betænkning er i flere henseender meget positiv. Man må undersøge de forskellige socialbeskyttelsesordninger og forhindre niveauforskelle. I samtlige medlemslande bør der være sikkerhed for en grundlæggende pension, men denne bør kunne suppleres gennem personlige forsikringsordninger. Forslaget om at ændre socialbeskyttelsesordningernes finansiering gennem en skatteomlægning med lavere skat på arbejde og højere skat på miljøressourcer og energi er meget væsentligt.

Ribeiro
Hr. formand, den af fru Weiler udarbejdede betænkning, som er et virkelig godt stykke arbejde, fortjener opmærksomhed og støtte.
Men kendsgerningen er, at man har så travlt med andre ting, andre planer, som siges at være nationale, når de i realiteten er tværnationale, at der kun er liden opmærksomhed tilbage til spørgsmål vedrørende den nuværende sociale beskyttelse og dennes udvikling og fremtid i Den Europæiske Union, hvilket burde fremkalde en europæisk debat.
De to meddelelser fra Kommissionen, som er grundlag for denne betænkning, leverer materiale til en sådan debat, og det i fru Weilers betænkning indeholdte forslag til beslutning, som Europa-Parlamentet bør vedtage, udnytter dem godt. Ikke mindre vigtig er begrundelsen for forslaget, som giver stof til eftertanke og debat.
Enhver holdning, som er baseret på artikel 2 i Rom-traktaten, som ikke er blevet ændret med Maastricht-traktaten, og som fastsætter overordnede mål om snævrere forbindelser mellem medlemsstaterne, og artikel 117, som det heller ikke lykkedes Maastricht-traktaten at få fjernet, og som klart fastsætter en politisk retningslinje, forekommer næsten underlig, men stadig mere nødvendig. Princippet om indbyrdes tilnærmelse af leve- og arbejdsvilkår på et stadigt stigende niveau udgør eller burde udgøre hjørnestenen og den filosofiske grundtanke i opbygningen af et Europa, der er en mosaik af forskellige nationale virkeligheder og produkt af samarbejde og solidaritet mellem og til fordel for folkene.
Det glæder os, at Barbara Weiler understreger dette retsgrundlag og navnlig fremhæver den progressive karakter af en udviklingsdynamik, som forekommer at være løbet af sporet, for så vidt som der kun tales om teknisknominel harmonisering, medens der på det sociale plan kan registreres stadig større divergenser eller negative konvergenser. Indlysende nok er denne debat ikke udtømt med en betænkning, og det bør den heller ikke være. Men det er i sig selv positivt at erindre om, hvor presserende nødvendigt det er at tage disse spørgsmål op.
Da jeg af tidsmæssige årsager kun kan komme ind på et enkelt konkret punkt, vil jeg benytte lejligheden til at henlede opmærksomheden på punkt 21 i forslaget, som henviser til en debat, der må holdes åben, nemlig om udviklingen i beskæftigelsen, arbejdstiden og fritiden. Denne problemstilling er hentet fra et punkt i udtalelsen fra Udvalget om Økonomi, Valutaspørgsmål og Industripolitik, som hr. Theonas er ordfører for, og jeg bruger den til at understrege, at et kernepunkt i en hvilken som helst debat om sociale anliggender må være spørgsmålet om tilrettelæggelsen af menneskers levetid under hensyntagen til forholdet mellem arbejdstid og fritid, idet sidstnævnte ikke skal være arbejdsløshedstid, da også den kan og skal være levetid.

Sainjon
Hr. formand, Europas originalitet i dag i forhold til De Forenede Stater, Japan eller andre lande er baseret på en socialmodel, der ikke findes tilsvarende i verden.
Hvad hjælper det, at arbejdsløshedsprocenten i De Forenede Stater kun er på 6 %, hvis omkring 40 millioner amerikanere ikke har nogen social dækning? Vi må aldrig glemme, at den europæiske socialmodel blev formet af historien, af lidelsen, af kampen, der siden den industrielle revolution i slutningen af det 18. århundrede foregik i minerne, i værkstederne, overalt, hvor mænd, kvinder og børn blev udnyttet. Vi må ikke glemme den ofte ulige kamp, som fagforeningerne har måtte føre.
Og nu hører man ofte her og der, at dette system er forældet, støvet, knust, for dyrt. Det er skandaløst! Der er faktisk nogle, der endda går så langt som at ønske dets sammenbrud.
Lad os ikke bruge påskuddet med den europæiske konstruktion og den sociale harmonisering til at anbefale en forfladigelse af resultaterne, med andre ord til at være »den socialt lavestbydende«. Det er uden tvivl for tidligt at sigte mod en total harmonisering på de sociale beskyttelsesområder, områderne for pensions-, familie- og sundhedspolitik. Men det er helt sikkert ikke for tidligt at koordinere indsatsen hos alle og iværksætte egentlige og virkelig progressive reformer.
En kodeks for god social adfærd er allerede nu ønskelig. Den eksisterer faktisk, men bliver ikke overholdt. Den britiske regering forkaster det sociale charter ligesom den sociale protokol fra Maastricht: Hr. Major har faktisk bestræbt sig på at trække en del direktiver nedad trods advarsler fra Domstolen i Luxembourg. Hvad nytter det at være femten om at bygge et hus, hvis en af arkitekterne afviser tegningen over fundamenterne? Jeg håber af hele mit hjerte, at der vil ske politiske ændringer i Storbritannien til afklaring af situationen i et land, hvor utrygheden bliver større, hvor arbejdsløshedstallene bevidst er undervurderet, som arbejdsministeren selv har indrømmet det. Skulle løgnen blive ophøjet til regeringsdoktrin i Storbritannien?
Jeg ser tre større udfordringer, når det drejer sig om modernisering og harmonisering af vores sociale beskyttelsesordninger. Den første, og ikke den mindste, er arbejdsløsheden: 20 millioner arbejdsløse, 50 millioner udelukkede! Vores sociale udgifter vil eksplodere. Man må gå til ondets rod, dvs. udarbejdelse af en egentlig europæisk politik til genoprettelse og økonomisk vækst for beskæftigelsen. Det samme gælder for pensionsordningerne: Man konstaterer lyksaligt, at der ikke længere vil være nok unge til at finansiere pensionerne i år 2005; man opretter så pensionsfonde eller andre finansielle mekanismer uden nogensinde at overveje en europæisk familiepolitik, der bryder med den omgivende individualisme.
Anden udfordring: Den fælles valuta. Når vores stater får euroen, dvs. når de får samme valutakurs og de samme rentesatser, vil de nu kun have to våben til at tiltrække investeringer: Det skattemæssige våben og det sociale våben. I begge tilfælde vil vi, hvis vi ikke passer på, gå mod et lavere niveau.
Tredje udfordring: Finansieringen af vores sociale beskyttelsesordninger, der er baseret for meget på arbejdsindkomsterne. Jeg mener, at indsatserne må deles, og at en finansieringsordning over kapitalskatten burde se dagens lys.

Berthu
Hr. formand, vil de sociale ordninger i de forskellige lande i Europa i fremtiden kunne bevare deres forskelligartethed. Kommissionens betænkning om den sociale beskyttelse i 1995 tøver med at svare tydeligt på dette spørgsmål.
Enhver vil ganske vist være enig i, at man må fremme debatten og udvekslingen af erfaringer på europæisk niveau, hvilket spontant kan føre til en vis tilnærmelse af lovgivningerne. Men det spørgsmål, som Kommissionen stiller, er ikke nøjagtigt det. Den spørger i virkeligheden indirekte, om der til en økonomi, der forudsættes integreret, i morgen skal svare nogle sociale ordninger, der også er integrerede.
Vi mener, at det er fornuftigere at forudse fastholdelse af forskelligartetheden for at bevare retten for hvert land til at regeres så tæt på sine borgeres behov som muligt. Men denne forskelligartethed bør naturligvis dels ligge inden for rammerne af en permanent udveksling af ideer og erfaringer på europæisk niveau og dels bevare den fri bevægelighed af arbejdstagere gennem overførselsordninger fra det ene land til det andet af akkumulerede sociale rettigheder.
Kommissionen forekommer imidlertid ikke helt tilfreds med denne type af svar, da den påberåber sig andre argumenter. Allerførst, og jeg citerer ordret: «De transnationale virksomheder, som der er flere og flere af, vil få stigende vanskeligheder med at fastsætte lønningerne i forskellige lande og flytte personale fra et land til et andet«. Vi mener, at dette argument afspejler en opfattelse af Europa, der ikke er vores. Det er ikke afgørende og må ikke føre til systematisk at underordne de nationale forvaltningsfriheder.
For det andet er Kommissionen bekymret for de konkurrenceforvridninger, som de forskelligartede sociale ordninger kan medføre, da landene, hvor den sociale beskyttelse er god, risikerer, at deres virksomheder straffes. Det er et godt spørgsmål, men vi undrer os over, at Kommissionen stiller det på europæisk niveau og ikke længere rejser det der, hvor det er hundrede gange mere slående, nemlig med hensyn til de globale handelsforbindelser. Det er på det område, at Kommissionen kunne være mest nyttig.

Belleré
Hr. formand, kommissær Flynn, fru minister, opfordringen fra Udvalget om Beskæftigelse og Sociale Anliggender til godkendelse af et forslag til beslutning om de to dokumenter, Kommissionen har fremlagt, nærmere betegnet meddelelsen om fremtidens sociale beskyttelse og beretningen om social beskyttelse i Europa, har engageret ordføreren, fru Weiler, som jeg siger tak for det arbejde hun har udført med henblik på afklaring af udtrykket »social beskyttelse«, der ikke alene skal forstås som social sikring, dvs. de kollektive sikringsordninger, men tillige som en social beskyttelse, der ydes af regeringerne samt ved de ordninger, der vedtages ved kollektive overenskomster og private aftaler.
Jeg finder to ting interessante. For det første må der ske en afklaring af Den Europæiske Unions rolle på det sociale beskyttelsesområde, som skal være mere aktiv og omfatte aktioner, der tilrettelægges i samarbejde med medlemsstaterne, og fremme en gradvis konvergens af de sociale beskyttelsessystemer i disse stater ved udarbejdelse af en række fælles minimumskriterier og undgå, at konkurrencen gradvis udhuler den sociale beskyttelse. For det andet, og jeg har svært ved her i løbet af to minutter at uddybe dette nærmere, må der findes en aftale både med Kommissionen og ordføreren om, at de sociale beskyttelsessystemer skal tilpasses arbejdsmarkedets nye krav. Det er umagen værd at gøre opmærksom på tendensen til nedsættelse af arbejdsgivernes og arbejdstagernes bidrag, særlig for så vidt angår de lavest lønnede og følgelig dem, der har de mindste indtægter.
Styrkelsen af pensionssystemet ved tegning af tillægsforsikringer skal øges og gøres mere differentieret, således at antallet af personer, der er ofre for social udstødelse nedsættes yderligere, og således at man kan sikre et passende leveniveau for alle borgere, der i det hele taget skal føle sig beskyttet og kunne se fremtiden trygt i møde.
De nationale parlamenter skal i højere grad tale om social sikring idet beskæftigelsesniveauet skal hæves og holdes højt. Hvor der er arbejdsløshed kan der som bekendt ikke være social sikring. Det siger de næsten 20 millioner arbejdsløse i Europa os.

Van Lancker
Hr. formand, det var mig en speciel glæde at høre hr. Melkert sige, at han finder det yderst væsentligt, at vi også i Europa-Parlamentet tager fat på en drøftelse af den sociale beskyttelse, for jeg må virkelig give udtryk for, at jeg gang på gang forbløffes over de særligt allergiske reaktioner blandt visse kolleger, når vi taler om fælles handling på det område. Jeg synes rigtignok, Wim Van Velzen ramte plet, da han henviste til anbefalingerne fra 1992. Dengang gik det åbenbart stadig an at diskutere konvergens og finansiering på europæisk plan. Nu er ordet »konvergens« nærmest blevet tabu, skønt man absolut kan handle i fællesskab på europæisk plan med fuld respekt for de historisk betingede forskelle mellem de forskellige socialsikringsordninger.
Jeg vil i disse tre minutter give mine kolleger et par tanker med på vejen. Der hersker faktisk stigende enighed om, at skatterne på arbejde skal nedsættes, frem for alt i den nedre ende af arbejdsmarkedet, for de lavtkvalificerede jobs vedkommende. Udmærket, glimrende. Der hersker på europæisk plan meget mindre enighed om, hvordan en omlægning af systemets finansiering skal foregå. Tværtimod taler man om »affedtning« af ordningerne, om selektivitet i ydelserne, om privatisering af visse risici. Jeg vil gerne give tilhængerne af den slags modernisering følgende med på vejen: I Belgien har man publiceret en rigtig spændende undersøgelse bestilt af OECD om forbindelsen mellem fattigdom, arbejdsmarked og social beskyttelse. Jeg vil gerne citere to konklusioner derfra. For det første er der en særlig stærk forbindelse mellem socialsikringsudgifternes omfang og fattigdommen. Det vil altså sige, at målrettet social sikring koster penge. Selektiviteten har rigtignok meget klare grænser. For det andet er der ingen direkte forbindelse mellem arbejdsløshedens omfang og fattigdommens omfang. Der er derimod en direkte forbindelse mellem lave ydelser, lave lønninger og fattigdom. Det vil dog ikke sige, at vi ikke skal sætte folk i arbejde igen, tværtimod, jeg er for aktivering af ydelser, men det vil sige, at vi nu endelig må smide den amerikanske model i papirkurven.
Jeg vil gerne plædere for en europæisk konvergensstrategi, som fuldt ud tager højde for nærhedsprincippet, og som i det mindste omfatter de følgende aktioner: For det første hastende foranstaltninger til omlægning af finansieringen af den sociale sikring. Jeg vil tilskynde det nederlandske formandskab til at fremskynde et gennembrud i den yderst betydningsfulde sag; der foreligger forslag. For det andet skal Europa gøre noget ved de sociale rettigheder, og retten til en minimumsindkomst er én del af det. Folk, som har mindre end 50 % af deres medborgeres gennemsnitsindkomst, er fattige. Det står os altså klart, hvor den nedre grænse ligger. For det tredje bruger Unionen i gennemsnit 28 % af sit bruttonationalprodukt på social beskyttelse. Det skjuler store forskelle. Hvorfor begynder vi ikke endelig at tænke på udvikling af en europæisk socialslange, hvor vi tilskynder medlemsstaterne til at bruge en bestemt procentdel af deres velfærd på social beskyttelse.
Jeg håber, at denne forhandling om Kommissionen meddelelse endelig kan give anledning til målrettet europæisk handling.

Schiedermeier
Hr. formand, kære kolleger, meddelelsen fra Kommissionen om fremtiden for social beskyttelse og dens beretning om social beskyttelse i Europa, 1995, er grundlaget for det beslutningsforslag, fru Weiler har udarbejdet. Den sociale fred, mener jeg, er et værdifuldt gode. Det har Sydkorea bittert måttet erfare i de seneste uger. Den bør derfor ikke uden videre sættes på spil.
De problemer, der er opstået som følge af den stigende arbejdsløshed og den voksende andel af ældre i de forskellige sociale ordninger i Europa, skal slet og ret løses. En diskussion på europæisk plan er vigtig. Men taler og diskussioner er for lidt. Det er nødvendigt at handle. Det er nødvendigt at gennemføre reformer. Men de må ikke kun forstås som nedskæringer og indsnit i det sociale net.
Forbedringen af beskæftigelsesmulighederne, især for kvinder, har trods alle proklamationer hidtil ikke været særlig succesfuld i EU for at udtrykke det forsigtigt. Udjævningen af leve- og arbejdsvilkår i henhold til traktatens artikel 117 fremmes på et stadigt stigende niveau. Her er vi desværre heller ikke kommet særlig langt endnu.
Der er mange problemer, der skal løses, som f.eks. de mange forskellige ordninger og den frie bevægelighed. Fru Oomen-Ruijten har i dag afleveret en betænkning herom. Rådet var desværre endnu ikke til stede. Hr. minister, måske kunne De også afgive en udtalelse om denne betænkning. Det ville interessere os meget.
Og så er der nedsættelsen af de indirekte lønomkostninger: Forsikringsfremmede ydelser belaster de lønintensive små og mellemstore virksomheder og naturligvis arbejdstagernes bidrag. Her skal der ske noget!
Fleksibilisering af arbejdstiden, ja, men ikke sådan, at den kun falder ud til fordel for arbejdsgiverne og der således ikke tages hensyn til familierne og arbejdstagernes behov. Hvis der skal indføres fleksibilisering, så skal det kun ske under hensyntagen til begge parters interesser.
En livlig kommunikation mellem arbejdsmarkedets parter, mener jeg, kan løse mange problemer. Men det går ikke, hvis arbejdsgiverne tænker på deres share-holder-value , hvis de kun tænker på deres profit og ikke på andet. Det går heller ikke, at fagforeningerne kun tænker på dem, der er i arbejde, og ikke på de arbejdsløse. For Den Europæiske Union er fremtiden for social beskyttelse af stor betydning. Socialprotokollen skal omsider optages i traktaten. Det vil ikke være let at koordinere de sociale beskyttelsesordninger på europæisk plan.
Jeg mener koordinering, for harmonisering vil vel ikke kunne opnås så hurtigt, fordi ordningerne jo er udviklet i løbet af mere end hundred år. Globaliseringens påvirkninger vanskeliggør situationen yderligere. Socialdumping ved hjælp af børne- og tvangsarbejde skal fremover udelukkes ved tilsvarende klausuler i handelsaftalerne og må ikke bare tolereres som noget normalt. Singapore var et lille skridt i den rigtige retning, men desværre kun et lille skridt.
Ordføreren har ydet et enormt stykke arbejde. Om Det Europæiske Folkepartis Gruppe bestemmer sig for at stemme for denne betænkning, afhænger af, om nogle ændringsforslag bliver vedtaget. Såfremt det ikke er muligt at opnå en tilnærmelse på disse punkter, ville vi desværre være tvunget til at forkaste betænkningen, hvad der ville gøre mig meget ondt.

Vanhecke
Hr. formand, bag de uldne formuleringer i denne beslutning og frem for alt i kommissionsdokumenterne, som ligger til grund for den, gemmer der sig faktisk et så godt som åbent ønske om egentlig at lægge hele socialsikringssektoren ind under Europa. I øvrigt i overensstemmelse med den tidligere kommissionsformands, hr. Delors', vilde ønsker. Nu kan jeg som flamlænder principielt og med kendskab til tingene sige, at det ville være en dårlig løsning. I mit eget land står diskussionen om en opdeling af den sociale sikkerhed jo meget højt på den politiske dagsorden i øjeblikket. Det vil konkret sige, at de to folkeslag, flamlændere og valloner, selv kan forvalte deres socialsikringsordninger bedre, end forbundsstaten kan. Vi har altså i vort land i bund og grund kunnet konstatere, at flamlændere og valloner giver den organiserede solidaritet forskellig form og forskelligt indhold, lægger særlig vægt på forskellige ting og udviser en stor mentalitetsforskel, hvad brug og finansiering af den sociale sikkerhed angår. De problemer, som allerede er dukket op i temmelig dramatisk form inden for den fælles belgiske socialsikringsordning, som jo kun omfatter to folkeslag, endda med en endnu relativt sammenlignelig velfærdsgrad, den kan kun blive eksponentielt større, såfremt den sociale sikkerhed mere og mere organiseres på europæisk plan.
Kort sagt organiseres en ægte socialordning med social sikkerhed bedst ifølge nærhedsprincippet på de forskellige medlemsstaters og folkeslags eget niveau, og det har intet med egoisme at gøre, og det udelukker overhovedet ikke andre former for solidaritet mellem folkeslagene.
I grunden må jeg også sige, at den reelle og vidtrækkende harmonisering af de forskellige socialsikringsordninger i Europa i de forløbne tiår er sket uden europæisk bureaukrati og uden europæisk formynderi, ergo opfinder vi bestemt ikke den dybe tallerken i dag, i modsætning til hvad visse personer åbenbart tror.
Til sidst må man turde sige, at den økonomiske Maastricht-spændetrøje, som vi tvinges i, i mange lande truer med at føre til social nedbrydning, og det er også en lære, vi må drage i dag.

Andersson
Hr. formand, jeg vil gerne begynde med at takke fru Weiler for en glimrende betænkning. Den store udfordring består i at kombinere vækst med bevarelsen og helst en videreudvikling af de eksisterende sociale ordninger. Undertiden stilles jo spørgsmålet: Findes der i det hele taget en europæisk social model? Der er jo tre-fire forskellige sociale modeller i Europa. Det er rigtigt, at der er forskelle, som hænger sammen med historiske traditioner, men der er også ligheder, betydelige ligheder. Frem for alt bygger alle de sociale systemer på solidaritet - solidaritet med de syge, med dem, der er ramt af arbejdsløshed eller arbejdsskader, og med de ældre og børnefamilierne.
Desuden findes der - og det er det, der gør denne debat interessant - et antal problemområder eller udfordringer, der vedrører fremtiden. Den største udfordring er naturligvis arbejdsløsheden, som påvirker systemernes udgifter og indtægter. Jeg mener, at der bør skabes en social ordning, som modvirker social dumping, og som letter bevægeligheden i så stor udstrækning som muligt. Jeg er ikke enig i den opfattelse, som nogle har fremført her under forhandlingen, at man skal undgå mindstenormer. Den strategi, der opererer med mindstenormer og samtidig tillader opretholdelse af en højere social standard, er en ganske udmærket strategi på det sociale område. Desuden mener jeg, der på store dele af dette område bør træffes afgørelse med kvalificeret flertal. Nødvendigheden heraf fremgår ikke mindst af den historiske udvikling; der er ét land, der konstant blokerer på det sociale område, og som forhindrer den sociale udvikling også i de øvrige lande.
Den anden udfordring er den demografiske udvikling. Den kan opfattes som et problem, men også som en mulighed. Der bliver flere ældre i Europa, men det giver også mulighed for at skabe arbejdspladser.
Dette hænger i øvrigt sammen med den tredje udfordring, nemlig kvindernes indtræden på arbejdsmarkedet og nødvendigheden af, at kvinder og mænd har mulighed for at kombinere arbejdsliv og forældreskab; det medfører behov for at udbygge ældreforsorgen og skaffe flere børnepasningsmuligheder.
En af de foregående talere sagde, at fru Weiler i sin betænkning slår til lyd for at harmonisere finansieringen. Det er ikke rigtigt. Fru Weiler peger derimod på en række forskellige finansieringsmuligheder. Den vigtigste af disse har jeg allerede nævnt, nemlig at arbejdsløsheden må nedbringes for at mindske udgifterne, og beskæftigelsen øges for at opnå større indtægter, således at det bliver muligt at finansiere ordningerne. Men det gælder også om at nedsætte arbejdstiden og gennemføre en skatteomlægning, som jeg er en ivrig tilhænger af.
Nogle hævder, at ØMU er en hindring for disse bestræbelser. Det mener jeg ikke. Selvfølgelig kan jeg ikke fuldt ud gå ind for den økonomiske politik; jeg mener, at den har indeholdt for mange besparelser og for få vækstfremmende foranstaltninger. Men på lang sigt gavner balance på budgetterne også de sociale ordninger.
Endelig, hr. formand: dette er en væsentlig debat. Jeg går ikke ind for et socialt system, som enten yder en grundsikring eller en standardsikring, men et system, som både omfatter en grundsikring og en standardsikring, og som i altovervejende grad finansieres solidarisk, således at behovet for private løsninger er minimeret.

González Álvarez
Hr. formand, hr. kommissær, jeg tror, at den store deltagelse af medlemmer viser, hvor vigtig og nødvendig denne debat er. Det sker ikke tit, at så mange medlemmer er til stede i forbindelse med et emne, der bekymrer os, nemlig det sociale velfærds fremtid i Europa, hvor der - som andre medlemmer har givet udtryk for - er mange fælles elementer, eftersom der i alle staterne normalt findes en kollektiv og offentlig social sikring og et minimum af understøttelse til de borgere, som har mest behov for det.
Vi mener, at dette er i fare, for den hårde virkelighed siger, at tendensen går mod privatisering af nogle elementer i det sociale velfærd, mod arbejdsløshed, mod uholdbar beskæftigelse, mod udbredelsen af familier med én forældrepart med et kvindeligt familieoverhovede samt - af hensyn til konkurrenceevnen - mod udflytning af virksomheder og en stadig udskiftning af kapital med mere spekulative end produktive formål.
Dette er den hårde virkelighed. En hård virkelighed, som Den Europæiske Union kommer til at stå overfor.
Derfor deler vi de forskellige ordføreres bekymring over, at de økonomiske kriterier og markedskriterierne prioriteres højere end de sociale kriterier. Vi mener, der skal ske en vending, og at den sociale samhørighed bør være vores største bekymring.
Derfor mener vi, at der skal være aktive beskæftigelsespolitikker - beskæftigelsen er grundlæggende for at kunne imødegå udgifterne - der skal være en minimumsindkomst for de personer, der har behov for det, det offentliges rolle i socialsikringen skal bevares, det er nødvendigt med et europæisk overvågningscenter, der skal konstatere, om fattigdommen og den sociale udstødelse falder eller stiger, og vi mener, at det er nødvendigt med et samarbejde mellem staterne og med de ikke-statslige organisationer, som arbejder inden for dette område.

Ghilardotti
Hr. formand, de to meddelelser fra Kommissionen og fru Weilers betænkning giver mig anledning til eftertanke over to forhold, som jeg mener ligger til grund for vore overvejelser. Det første er den demografiske udvikling, der delvis skyldes de sociale landvindinger og disses succes, og det andet er de forandringer, der er sket i arbejdets struktur og den måde, hvorpå det udføres, ikke mindst som følge af edbrevolutionen inden for produktionen og globaliseringsprocesserne.
Af disse grundlæggende forhold følger efter min opfattelse velfærdsstatens krise og nødvendigheden af, at vi griber ind overalt over for denne. Velfærdsstatens krise er ikke blot en krise for de offentlige budgetter, tværtimod tror jeg, at nøglen findes et andet sted i denne, nemlig i det høje beskæftigelsesniveau, vi havde. Arbejdsløsheden er følgelig den væsentligste årsag til krisen. Udvikling er givet et af svarene, men ikke det eneste svar herpå. Den er nødvendig, men ikke tilstrækkelig, netop fordi den under de nuværende forhold ikke automatisk sikrer øget beskæftigelse. Her må staten følgelig gribe ind på både nationalt og europæisk niveau.
Den første opgave, vi har, er realistisk at angribe de nye problemer og ikke lade os skræmme af vore egne tanker. Jeg tænker på den frygtsomhed, jeg mærker her i salen og i Den Europæiske Union også med hensyn til spørgsmålet om nedsættelse af arbejdstiden og ansættelsespolitikken, der kunne være nyttige med henblik på at løsne snærende bånd og bevirke større frihed og større muligheder for personlige valg.
Vi må derfor indføre nye ord i vort ordforråd og føre disse ud i livet inden for rammerne af en positiv social ændring. Som jeg allerede har sagt er der tale om nedsættelse af arbejdstiden, ændring i ansættelsesforholdene og fleksibilitet. Man skal gøre sig klart, at fleksibilitet ikke er smerte- og omkostningsfri, og at velafstemte offentlige økonomiske indgreb, der anvendes konsekvent med henblik på at fremme produktive omstillinger af de menneskelige ressourcer, fortsat er væsentlige. Dersom vort udgangspunkt fortsat er social retfærdighed, lighed og demokrati, må vi omdefinere velfærdet for at gøre det lettere for mænd og kvinder at gå fra et beskæftigelsesområde til et andet og fra sted til sted og fra alder til alder. Og her kommer Europa ind i billedet med sine funktioner, der ikke erstatter statens, men er dog af grundlæggende karakter.
Tanken om, at budgetstramninger og monetær stabilitet er tilstrækkelige, tror jeg ikke har nogen mening i økonomiens verden. Den fælles mønt og stabilitetspagten som våben uden en tilsvarende pagt om udviklingen kan ikke motivere Europa. Uden en pagt om udviklingen og uden velfærdsstaten Europa, bliver Europa ikke stående. Blandt de ting, som derfor kræver større engagement, er netop den nye udformning af tanken om Europa med henblik på befæstelse - givet gennem fornyelse - af dets sociale mønster og elementerne i dets sociale samhørighed, beskyttelse og omsorg for den enkelte og de menneskelige ressourcer, der kan skabe en ny og positiv europæisk identitet.

Morris
Hr. formand, det ser ud at blive politisk fashionabelt nu at sige, at vi ikke har råd til at opretholde den europæiske model for social beskyttelse.
Barbara Weiler sagde helt klart, og efter min mening helt korrekt, at vi ikke har råd til ikke at opretholde dette system, og at vi ikke engang bør ønske ikke at gøre det. Det ville være moralsk forkert at fjerne eller reducere den støtte, vi giver folk, når de, hvad grunden så end kan være, er i nød, hvad enten det skyldes alderdom, invaliditet, svigtende helbred eller arbejdsløshed. Den eneste måde, hvorpå vi kan handle effektivt og humant, er ved at give denne støtte fra det offentlige og gennem offentlige institutioner. At overføre det til den private sektor vil være mindre effektivt, når det gælder at opfylde folks behov og ligeledes rent finansielt - det er nemlig dyrere.
Bortset fra at det er moralsk forkert at opgive den model for social beskyttelse, som vi har i Europa, vil det praktisk set være en enorm fejltagelse. Social solidaritet drejer sig ikke bare om altruisme; det drejer sig om at sikre, at vort samfund kan fungere ordentligt og stadig gå fremad.
Som ordføreren siger, så hjælper sociale beskyttelsessystemer med til at skabe social konsensus, hvilket er en vigtig forudsætning for en bæredygtig økonomisk udvikling. Jeg kan stærkt tilslutte mig opfordringen i Weilerbetænkningen til Den Europæiske Union om ikke blot at drøfte dette spørgsmål, men at gøre noget for at sikre, at medlemsstaterne respekterer forpligtelsen til et højt niveau for social beskyttelse og at hjælpe med konvergensen af de sociale beskyttelsessystemer for at forhindre, at en skadelig konkurrence på det indre marked eroderer de sociale beskyttelsesordninger. Vi bør tilstræbe at gøre vore systemer mere beskæftigelsesvenlige og søge at hindre barrierer for at flytte fra understøttelse til arbejde.
Det vigtigste punkt i Weiler-betænkningen - og dette fokuserer på det reelle problem, den reelle grund til, at regningerne for social sikkerhed er så høje - er, at vi står over for et så stort antal arbejdsløse, at den virkelige udfordring for alle os her i Den Europæiske Union er at skabe et Europa med fuld beskæftigelse. Ordføreren ved helt klart dette og tillige, at man ikke straffer ofrene for samfundets mangler, bare fordi regningen til understøttelse går i vejret; man tager fat på det reelle problem, som er at få folk i arbejde igen.

Rocard
Hr. formand, hr. minister, hr. kommissær, jeg vil gerne begynde med at sige, at jeg er fuldstændig enig i min veninde Barbara Weilers fremragende betænkning og i Kommissionens betænkning. Jeg vil således stemme for dem.
Da jeg kun har lidt tid, vil jeg holde mig til et enkelt, meget afgrænset, meget præcist punkt, men som, jeg tror, er yderst vigtigt. I pkt. 11 i fru Weilers betænkning står der: «Europa-Parlamentet advarer mod privatiseringen af de sociale risici, navnlig inden for sundhedsvæsenet«.
Jeg vil gerne henlede Deres opmærksomhed, hr. kommissær, på, at der faktisk er en stor risiko for hele vores sociale beskyttelse, for at vi ikke er opmærksomme på et sidespor, der under dække af økonomi, bedre administration, brugeransvar - alle påskud, der har en værdi - får et stadig større antal af vores stater til at reducere »sundheds«-dækningen og overføre risici og obligatoriske ordninger til supplerende ordninger. De supplerende ordninger kan således indtage stadig mere plads, i en grad så at de, som det er tilfældet på visse områder - optikere og tandlæger - og i visse lande, gør primærplejen afhængig heraf, så tung kan restbyrden være.
Men de valgfrie supplerende ordninger, hr. kommissær, er i modsætning til de obligatoriske ordninger ikke underlagt nogen regel; det er markedsloven, loven for den indbringende handel, der anvendes her. Vi er bange for at se organismer baseret på solidaritet, på ikke-udelukkelse, på gensidighed forsvinde fra denne sektor til fordel for handelsselskaber, der kun lokkes af et marked, der bliver større, men som selv måtte støtte sig på udvælgelsen af risiciene, på udelukkelsen og på individualiseringen.
De erindrer vel, hr. kommissær, den tragiske erfaring med de amerikanske Blue Cross , der blomstrede for et halvt århundrede siden, og som alle nu er døde. Det giver os nøglen til det, der er sket med det amerikanske sundhedssystem.
Jeg anmoder Dem indtrængende om, hr. kommissær - og jeg har forelagt det for myndighederne i Udvalget om Sociale Anliggender, således at vi går i den retning - at sygesikringssektoren i sin helhed underlægges regler for solidaritet, ikke-udelukkelse og ikke udvælgelse af risici, og at operatørerne ikke kan tjene på sygdom. Man må undgå konflikten mellem forsikringstagere og aktionærer. Sundhed, der er en sektor af almen interesse, må ikke betragtes som et lukrativt marked. Det gælder også for de supplerende ordninger.
Jeg anmoder Dem om, at Kommissionen behandler dette punkt og åbner debatten om de obligatoriske og de supplerende ordninger i deres betænkninger med almen interesse.

Melkert
Hr. formand, jeg har med stor interesse lyttet til forhandlingen, som i hvert fald også viser, at grundlaget for accept af en yderligere uddybning af diskussionen om social beskyttelse i vore medlemsstater med koordinering på unionsniveau er blevet stærkere. Tillad mig at fremsætte en enkelt kort bemærkning til det, som medlemmerne har fremført.
Jeg finder det påfaldende, at man i denne forhandling om grundlaget for accept af den sociale beskyttelse ofte suggererer modsætninger, som egentlig ikke burde findes. Det står fast - og det siger jeg hr. Van Velzen efter - at alle har en interesse i social samhørighed og i etablering af en højere grad af social samhørighed, og at det i sig selv ikke behøver at være i modstrid med accept af både nu og fremtidigt forekommende forskelligartethed ordningerne imellem. Det er ikke ordningernes forskelligartethed, men den fælles målsætning, der i de kommende år skal være ledende ved udformningen af politikken.
Den suggererede modsætning mellem økonomisk selvstændighed og støtte til familier i deres specifikke situation behøver heller ikke være modsætninger, hvis forøgelse af mulighederne for individuel valgfrihed for mænd og kvinder på arbejdsmarkedet og med henblik på ansvaret for familien kommer i første række; at suggerere modsætninger inden for det tema fører hurtigt til unødig polarisering.
For det tredje behøver den suggererede modsætning mellem individuelle og solidariske socialsikrings- og pensionssikringsordninger ikke være nogen modsætning. Det er sandt, som hr. Rocard også med rette har fremført, at i mangel af en af lovgiveren pålagt pligt til ikke at udelukke nogen, kan introduktion af private forsikringsudbydere på markedet for social beskyttelse og pensioner føre til risici, risici, som i sidste ende også vil undergrave grundlaget for accept af den sociale beskyttelse. Men man kan forestille sig en kombination, og i medlemsstaterne, også i mit eget land, afprøver man kombinationer, hvor private og offentlige ordninger fungerer side om side. Det er anstrengelserne værd at foretage en yderligere udarbejdelse af mulighederne herfor på en række betingelser, som lovgiveren skal opstille.
Jeg vil gerne advare mod en modsætning mellem det, der kaldes atypisk arbejde og de former for arbejde, vi er vant til, heltidsarbejde som grundlag for arbejdsmarkedets funktion. Er det ikke sådan, at udtrykket »atypisk arbejde« egentlig i stigende grad går stik imod det, der i lyset af de faktiske forhold på arbejdsmarkedet i dag i højere og højere grad accepteres og skal accepteres, for at man netop dér kan skabe grundlag for en mere rimelig fordeling af arbejdet mellem mænd og kvinder? Det atypiske arbejde af i dag er måske det typiske arbejde af i morgen. Det ville være godt, hvis Kommissionen også var opmærksom på det i denne diskussions videre forløb.
Som afrunding vil jeg gerne slå fast, at vi, når der nu tales om en europæisk social model, i dag endnu ikke er i stand til at tegne de fælles konturer af den, men nok ved, at vi skal arbejde hen imod den for i morgen, om fem eller ti år, at angive kernen i et system, hvor ligevægten står i centrum, ligevægt mellem arbejdsgiveres og arbejdstageres rettigheder og pligter, ligevægt mellem fleksibilitet og sikkerhed, institutionaliseret tillid til og mellem arbejdsmarkedets parter som et kendetegn på et europæisk system, som også bliver det system, medlemsstaterne skal bygge på, fordi der jo uvægerligt kommer til at foregå en konvergensproces inden for beskæftigelses- og arbejdsmarkedspolitikken. I så henseende har fru Weilers betænkning ydet et ganske væsentligt bidrag til diskussionen, og det vil også være af allerstørste betydning - hvis jeg må tage mig den frihed - at betænkningen kan regne med opbakning fra Parlamentet som helhed, fordi det netop er af største betydning at slå bro over de suggererede modsætninger med argumenter og også at afgive det politiske signal, som både for Rådet og Kommissionen er af største betydning. Dermed vil man kunne gøre Jacques Delors' fremsynede arbejde i hvidbogen fra for et par år siden ret, som på glimrende vis viste vejen frem til mere samhørighed, mere tiltro til partnerskab som grundlaget for morgendagens Europa.

Formanden
Tak, hr. minister.
Jeg gør opmærksom på, at det af tekniske årsager ikke har været muligt at oversætte, trykke og omdele alle ændringsforslagene til denne betænkning på alle sprog.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted onsdag kl. 12.00.

Angivelse af priser på forbrugsvarer
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er indstilling ved andenbehandling (A4-0015/97) fra Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerbeskyttelse om Rådets fælles holdning fastlagt med henblik på vedtagelse af Europa-Parlamentets og Rådets direktiv om forbrugerbeskyttelse i forbindelse med angivelse af priser på forbrugsvarer (C4-0530/96-95/0148(COD)) (Ordfører: Oomen-Ruijten).

Oomen-Ruijten
Hr. formand, mine damer og herrer, direktivforslaget om angivelse af priser på forbrugsvarer har en meget lang forhistorie. I årevis, allerede fra 1979 af, har man med forskellige direktiver forsøgt at etablere en ordning for angivelse af priser på forbrugsvarer. Den ordning var indviklet og lod ikke til at virke. Det var et system med obligatoriske og frivillige prisangivelser, fastlagt på europæisk og nationalt plan. Der kunne så gøres undtagelser fra systemet både på europæisk og nationalt plan. Følgen var et virvar af forskellige angivelser, og forbrugeren kunne ikke sammenligne priserne, hvilket jo var det endelige mål.
Da Kommissionen i december 1994, og det var knap seks måneder før overgangsperiodens udløb, fremsatte en anmodning om forlængelse af ordningen, kunne vi som Parlamentet ikke finde os i det. Vi bad dengang Kommissionen komme med et nyt forslag. Et forslag til et enkelt, klart system, som i princippet skulle gælde for alle varer. Et system, som letter en ordentlig prissammenligning for forbrugerne, når de skal træffe deres valg.
I det nye forslag, som Kommissionen forelagde i april 1995, fulgte man Parlamentets anbefalinger, tak for det. Forslaget forudser en obligatorisk angivelse af salgsprisen og, hvis det er relevant, prisen pr. standardmåleenhed. Jeg siger, hvis det er relevant, for dér, hvor angivelse af pris pr. standardmåleenhed på grund af varens art eller formål ingen betydning har, eller hvor denne angivelse ikke indeholder nogen klar oplysning til forbrugeren, gøres der undtagelser fra denne forpligtelse.
Et andet punkt, jeg vil skabe klarhed over, er diskussionen om vin, whisky etc. I betænkningen er der optaget et helt klart ændringsforslag vedrørende fastlæggelsen af de definitioner, hvor der for måleenheder, som sædvanligvis anvendes i medlemsstaterne for bestemte varer, for eksempel en 3/4 liter flaske for vin, ikke derudover også skal angives en pris pr. liter. Desuden er der herved slettet et par bestemmelser i Rådets tekst, fordi de er overflødige eller kan føre til forvirring.
I øvrigt er en række sektorer helt undtaget fra den obligatoriske prisangivelse pr. måleenhed, og dér ønskede jeg som ordfører at gå længere end Rådet, og derfor er bl.a. hoteller, restauranter, caféer, hospitaler, salg uden fast forretningssted, automater, sportskantiner etc. ikke omfattet af direktivet.
Angivelse af priser har været omgivet af en hel del tåge. Man har sagt, at betænkningen ikke tager højde for de små detailforretninger. Det må jeg absolut afvise. Vi tager sandelig højde for tante Maries butik om hjørnet. For disse forretninger er der nemlig - og det siger jeg også til mine britiske kolleger - for det første planlagt en omstillingsperiode på seks år. Og for så vidt det stadig ikke er gennemført, behøver prisangivelsen ikke som i en stor forretning angives på hylden, nej, indehaveren af den lille detailforretning får en liste hos sin grosserer, som han eller hun hænger op et eller andet sted i forretningen, og så kan kunden derefter se, hvad prisen er. Jeg bebyrder altså ikke indehaveren af den lille detailforretning.
Så er der et problem, navnlig for briterne, nemlig spørgsmålet om, hvad en lille detailforretning er? På det punkt har vi givet medlemsstaterne mulighed for via et ændringsforslag at fastlægge, hvem der er »lille«, og hvem der er »stor« og hvilke undtagelser, der skal gøres. Jeg vil gerne bede medlemmerne om endnu en gang at studere ændringsforslag 23 og 24 nøje, for de gør det ikke vanskeligere, de gør det lettere for den lille detailforretning.
Så herskede der også nogen bekymring om den fælles mønt. En række medlemmer sagde, at hvis man indfører obligatorisk angivelse af priser, så får man derefter en situation, hvor man skal angive prisen pr. standardmåleenhed, varens salgspris, samt i overgangsperioden desuden to ekstra priser. Eller, hvis der er reklametilbud eller særtilbud, to ekstra priser derudover. Jeg har også på det punkt inkorporeret forslaget fra Det Økonomiske og Sociale Udvalg ved at sige: Der angives højst tre priser, det er én ting. Højst tre priser, det gælder også for den store forretning. For det andet siger jeg endnu en gang til medlemmerne: Læs det hele, og konstater så, at når den fælles mønt indføres, er det i hvert fald, før overgangsperioden er omme. Der er en overgangsperiode på seks år, direktivet skal desuden gennemføres i medlemsstaternes lovgivning, det tager måske to år, og så er jeg allerede kommet otte år frem i tiden, altså til år 2005, og så har vi allerede haft den fælles mønt længe, det håber jeg så sandelig.
Alle de problemer, der findes, har man også en løsning på. Og folk kan selv finde svarene, når de studerer direktivet nøje. Jeg har i betænkningen sammen med medlemmerne af udvalget fulgt, hvad Det Økonomiske og Sociale Udvalg har gjort, og de har fremsat en enstemmig udtalelse, og den bakker også op om den holdning, Parlamentet nu har nedfældet i ændringsforslagene; der, hvor det var nødvendigt eller muligt at lempe lidt, har jeg også gjort det. Altså håber jeg, at ændringsforslagene kan regne med støtte.

Whitehead
Hr. formand, endnu en gang har jeg den fornøjelse at komplimentere fru Oomen-Ruijten for hendes energiske forfølgelse af disse forbrugerinteresser og den omhu, hun har gjort sig med ændringsforslagene, som vi forelægger her ved andenbehandling.
Jeg vil gerne begynde med på min gruppes vegne at sige, at vi støtter alle de ændringsforslag, der blev stillet i Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerbeskyttelse. Vi støtter efter moden overvejelse også ændringsforslag nr. 24, som fru Oomen-Ruijten og hendes gruppe har stillet. Jeg vil gerne forklare, hvorfor vi føler denne tillid på nuværende tidspunkt.
Det er ikke, fordi vi ikke har vore bange anelser angående lovforslagene, eller for den sags skyld angående den byrde, som det med tiden kan lægge på folk, af hvilke nogle vil være sårbare. Fru Oomen-Ruijten har allerede nævnt situationen for små handlende i Det Forenede Kongerige, og det vil jeg vende tilbage til. Men det grundlæggende princip for dette forslag med de ændringsforslag, som jeg håber Parlamentet vil vedtage, vil være at give forbrugerne magt til hurtigt og let at sammenligne priser og ikke lade sig vildlede af emballagen, men vurdere hvad de får for deres penge.
Det er af afgørende betydning, at de forstår dette. Direktivet kan udvirke dette, og det håber jeg, at det vil. Men det må kunne bevise sit værd i en forståelse for de bekymringer, som er kommet til udtryk ikke bare i mit land, men også i andre medlemsstater.
En af disse ting har været definitionen af, hvad prisen er på en enhed, og hvordan den kan angives ikke bare i kilo, liter og meter, eller hvad det nu er, men også i den regneenhed, som bruges vidt og bredt i de pågældende medlemsstater. Jeg er glad for at kunne sige, at jeg tror, at det britiske brød og andre varer, som værdsættes i mit land, kan beskrives godt nok i forbindelse med prisangivelse.
Parlamentet har også sagt, at visse produkter undtages, hvor det vil være nonsens at insistere på en pris pr. enhed, såsom møbler osv. Vi har et ændringsforslag her, som jeg er glad for at kunne sige også beskytter dem, der sælger produkter, hvor den samlede pris ikke er en pris pr. enhed. Det er, hvad forbrugeren har brug for at vide, særlig når det gælder hjemmesalg og dem, der går fra dør til dør med varer, f.eks. sælgere af kosmetik osv.
Det sidste, jeg vil sige, drejer sig om forholdene for de små butikker med hensyn til gennemførelse. Det er rigtigt, at vi her har bestemmelser om en seksårig udsættelse af gennemførelsen, at vi ser grundigt på sagen igen, før vi nærmer os denne frist, og at alle medlemsstaterne bruger de relevante erhvervsorganisationer for at sikre, at de små detailsælgere i god tid får ordentlig besked om, hvordan bestemmelserne skal være, i særdeleshed, når det gælder prismærkning på hylden af de pågældende produkter. Der er mulighed for problemer her, men der er også mulighed for meget godt for kunden.

Jackson
Hr. formand, det interesserede mig meget at høre, hvad hr. Whitehead sagde om at støtte ændringsforslagene fra ordføreren, og det vil vi bestemt ikke lade ham glemme.
Det er et meget vanskeligt direktiv for Parlamentet at overveje. Det ser bestemt ud, som om det rummer noget godt. Tilsyneladende er ideen om at give flere oplysninger til forbrugerne god, men jeg vil hævde, at dette er dårligt gennemtænkt af Kommissionen, og faktisk, som hr. Whitehead sagde, da han gav udtryk for disse bekymringer, med stor sandsynlighed vil komme til at betyde, at forbrugerne i sidste instans får færre forretninger, hvor de kan købe varer, da små butikker kan blive nødt til at lukke som et resultat af, at dette direktiv bliver sat i kraft.
Jeg vil gerne henlede opmærksomheden på nogle af de ændringsforslag, jeg har vanskeligheder med. Det er vanskeligheder, som jeg deler med de andre britiske medlemmer.
Ændringsforslag nr. 5 er virkelig et meget underligt ændringsforslag. Dette ændringsforslag betyder, at medlemsstaterne ikke vil være i stand til at undtage salget af kunstværker og antikviteter fra pligten til prisfastsættelse pr. enhed. Jeg kan ikke se, hvordan man kan anvende prisfastsættelse pr. enhed på antikviteter. Med den bedste vilje i verden, hvad betyder så dette? Betyder det, at hvis man sælger Chippendalestole, så skal de noteres med en pris pr. ben, for eksempel?
Ændringsforslag nr. 7 er et afgørende forslag, hvor betænkningen søger at fjerne undtagelsen for små virksomheder. Jeg har noteret mig, hvad ordføreren har sagt om overgangsperioden på seks år, men jeg tror, at det simpelt hen bliver en periode på seks år, hvor visse små butiksejere vil beslutte at kaste håndklædet i ringen og give sig til at arbejde for Honda - i min valgkreds - for det vil ikke være umagen værd at fortsætte med at kæmpe med den ekstra byrde af regler, som dette direktiv indebærer.
Jeg noterer mig, hvad ordføreren siger om ændringsforslag nr. 23 og 24, der nævner muligheden af at opstille en liste over produkter og priser pr. enhed. Jeg tror ikke, det vil virke, i betragtning af, at selv ganske små butikker sælger et meget stort antal forskellige ting.
Ændringsforslag nr. 10 drejer sig om den etårige periode, inden for hvilken Kommissionen skal tage direktivet op til revurdering. Det forekommer mig at være ganske besynderligt at sige, at Kommissionen skal genoverveje dette direktiv, et år før det træder i kraft. Hvad sker der, hvis Kommissionen så synes, at der virkelig hviler en omkostningsbyrde på de små forretninger? Den har allerede bestilt en undersøgelse af dette. Hvad sker der så? Det forekommer mig, at Kommissionens tekst er langt bedre end den, der foreslås i betænkningen.
Jeg er enig i, at ændringsforslag nr. 13 indeholder gode og fornuftige undtagelser, men ændringsforslag nr. 18 er også nyttigt, for så vidt som det henleder opmærksomheden på mit problem med Chippendalestolene. Hvis det er unyttigt og faktisk meningsløst at anvende prisfastsættelse pr. enhed for visse former for varer, hvorfor så ikke give Kommissionen den oprindelige tekst, der dækkes af punkt 7?
For at opsummere, så er jeg bange for, at jeg ikke har megen sympati for dette direktiv. Jeg går altid ind for at give forbrugerne flere oplysninger, men, som jeg har sagt, er jeg bange for, at det mest sandsynlige er, at den ekstra byrde af regler, som dette vil medføre, simpelt hen vil betyde, at de små butikker lukker, og at forbrugernes interesser bliver skadet.

Garosci
Hr. formand, dette direktiv og ordføreren for det, som vi siger tak for det store arbejde, hun har udført, har to store mål. Det første er beskyttelsen af forbrugerne, og det andet er den administrative forenkling af reglerne. Beskyttelsen af forbrugerne rummer nemlig i dag ikke tilstrækkelige bestemmelser om gennemskuelig oplysning vedrørende priserne, særlig for så vidt angår angivelsen af salgsprisen pr. vareenhed for produkter, der sælges færdigpakket, hvis pris forbrugeren ikke kan sammenligne med prisen på tilsvarende produkter. Det andet store mål, som jeg vil sige yderligere et par ord om, er forenklingen af de nugældende regler.
For så vidt angår forenklingen indgår denne i subsidiaritetsprocessen, hvorfor det bliver op til de enkelte stater at definere, hvad der skal forstås ved »små detailforretninger«. Man kan tænke sig to systemer nemlig systemet med selvbetjening eller det traditionelle system med betjening. Men en forretning på 100 kvadratmeter i Grækenland er naturligvis ikke det samme som en forretning på 100 kvadratmeter i Tyskland, og det er følgelig rigtigt, at de enkelte medlemsstater skal definere, hvad der skal forstås ved »små detailforretninger«
Endelig er det sidste aspekt, jeg vil understrege med en vis bekymring, nødvendigheden af at hjælpe de almindelige detailforhandlere, for at de ikke skal blive tynget af tekniske omkostninger, der til slut væltes over på varernes endelige pris. I disse dage har Kommissionen rigtigt iværksat en offentlig indhentelse af forslag til et system til mærkning og mærkning med og læsning af stregkoder på varerne. Vi håber, at dette aflæsningssystem kommer til at ligge markedet så nær som muligt, netop for at undgå, at en eller anden form for teknologisk finurlighed kommer til at skabe forvirring og ulighed mellem store og små forhandlere og bevirke, at hele detailhandlen kan opfylde kravene på et marked under forandring.

Riis-Jørgensen
Hr. formand, jeg vil gerne takke ordføreren for hendes arbejde med dette direktiv. Jeg synes, det er vigtigt at understrege, at vi skal prøve at forene to modsatte hensyn. Det ene er hensynet til forbrugerne, og det andet er hensynet til virksomhederne. Nogle af talerne fra de forskellige grupper har allerede påpeget dette problem. Vi er i Den Liberale Gruppe meget opmærksomme på, at forbrugerne skal kunne udnytte det indre marked og skal kunne sammenligne priserne. Derfor er vi enige i direktivet og støtter også udvalgets ændringsforslag. Med hensyn til ændringsforslag 24 er vores gruppe positiv over for det.
Når det er sagt, vil jeg gerne henlede Kommissionens opmærksomhed på to spørgsmål. Det ene er, at der er nogle situationer, som ikke er nævnt i direktivet, men som jeg mener er vigtige. Der er andre hensyn end forbrugerhensyn, bl.a. kriminalpræventive hensyn. Jeg tænker på, at det f.eks. for guld- og sølvvarebutikker kan være problematisk overhovedet at angive priser i vinduerne, fordi det kunne anspore nogle mennesker til at slå vinduet ind og røve de udstillede diamanter, guldvarer og ædelstene. Hvis der så er angivet priser, vil man selvfølgelig kun tage de dyreste. Det er et vigtigt område, og jeg vil gerne høre Kommissionens mening om, hvordan vi kan prøve at løse dette problem.
Det andet er spørgsmålet om, hvordan man angiver priserne, nemlig spørgsmålet om prismærkning eller prisangivelse . Prismærkning er en teknologisk dårlig løsning, hvis hver eneste vare skal prismærkes, hvorimod en prisangivelse kan ske ved en hyldekant eller andre steder. Det er vigtigt, at vi sørger for et system, som ikke lukker for teknologisk udvikling i detailhandelen. Alle vi, der er her i salen, er gået igennem lufthavnen i Bruxelles, hvor der findes en meget smart og oplysende mærkning på et display . Vi skal sikre, at dette direktiv muliggør teknologisk udvikling i detailhandelen for såvel store som for små virksomheder.

Blokland
Hr. formand, ved førstebehandlingen vedtog Parlamentet en række ændringsforslag, som Kommissionen har overtaget et sæt af i sit ændrede forslag. Nu ligger der stadig et par ændringsforslag, som Kommissionen af den ene eller anden grund fortsat har indvendinger imod.
Vi ved alle sammen, hvor enormt følsomt det tema er for indehaverne af mindre forretninger. De skal i sidste instans alle sammen gennemføre det i deres forretninger. Vi mener, at ordføreren fremsætter en række gode og praktiske forslag vedrørende angivelse af priserne på forbrugsvarer. Blandt andet ændringsforslag 15 om angivelse af højst tre priser på varen efter indførelse af den fælles mønt finder jeg praktisk. Forbrugeren må ikke blive forvirret over angivelse af alt for mange priser på eller ved varen. Jeg forstår derfor ikke, hvorfor Kommissionen ikke har overtaget det ændringsforslag. Måske den kan forklare det.
Desuden synes jeg, man klart skal skelne mellem levnedsmidler og ikke-levnedsmidler. Jeg ville personlig ikke finde det så katastrofalt, hvis ordningen kun kom til at gælde for levnedsmidler. Under de daglige indkøb er prisen pr. enhed jo den nyttigste for forbrugeren. For ikke-levnedsmidler spiller alle mulige kvalitetsforskelle en rolle, hvorved sammenligning jo alligevel bliver vanskeligere. For ikke-levnedsmidler frygter jeg, at Kommissionens system kommer til at medføre betydeligt administrativt besvær, og jeg spørger i den forbindelse mig selv, hvad der egentlig er tilbage af fordele for forbrugeren. Den procedure, Kommissionen foreslår i sin nye artikel 6, ifølge hvilken medlemsstaterne skal til at opstille lister i henhold til den fælles nomenklatur, finder jeg yderst omstændelig. Det drejer sig da om tusindvis af forskellige varer her. Efter min opfattelse er løsningen her frivillighed. Heldigvis giver artikel 7 stadig mulighed for at undgå forpligtelsen for en række varers vedkommende. I forbrugerbeskyttelsen kan vi også havne i den anden grøft. Så bliver fordelen til en ulempe.
I øvrigt er jeg enig i betænkningen.

Fitzsimons
Hr. formand, også jeg vil gerne komplimentere fru Oomen-Ruijten for hendes betænkning. Det er en udmærket betænkning, og jeg støtter opfordringen til hr. Bonino om at iværksætte en informationskampagne, der i særlig grad skal tage sig af vanskelighederne ved indførelsen af euroen i forbrugernes lommer i år 2002.
Det er meget vigtigt, at forbrugerne i god tid er opmærksomme på den faktiske fysiske valutaændring og på den reelle værdi af euroen sammenlignet med det irske pund. Et af de spørgsmål, der bør rejses i forbrugerkampagnen, må, som ordføreren allerede har nævnt, dreje sig om indførelsen af et dobbelt prissystem i vore butikker og supermarkeder i euro og irske pund. Det er en anbefaling, som jeg har støttet som medlem af Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerbeskyttelse.
Tidsrammen for Den Økonomiske og Monetære Union er blevet fastlagt, og, som vi alle ved, vil de lande, der bliver de første til at tilslutte sig ØMU'en, blive udvalgt i 1998 på basis af de økonomiske statistikker for 1997. Det glæder mig at kunne sige, at Irland ligger pænt placeret i første række i den forbindelse. Det blev naturligvis forberedt for næsten ti år siden af den tidligere kommissær, Ray MacSharry, som irsk finansminister. Han blev i øvrigt hjulpet af den nuværende kommissær, Padraig Flynn, der var medlem af det irske kabinet på det tidspunkt. Det har naturligvis anbragt Irland i den solide økonomiske position, som det befinder sig i i dag, så det kan opfylde konvergenskriterierne for ØMU'en. Disse landes centralbanker vil så samles under Den Europæiske Centralbanks auspicier i 1999. I år 2002 vil euromønterne og -pengesedlerne blive virkeliggjort og forhåbentlig fylde godt i lommerne på Europas borgere.
Men vi må ikke begå samme fejl, som blev begået i forbindelse med indførelsen af decimalsystemet i Irland i 1972. Mange mennesker, særlig ældre, blev forvirrede over værdien af de nye irske mønter og sedler dengang og blev snydt af samvittighedsløse handlende. Vi må lære af vore fejl i forbindelse med indførelsen af decimalsystemet og sikre, at de ikke gentager sig, når den fælleseuropæiske valuta bliver indført.
Jeg er sikker på, at de irske og europæiske forbrugerorganisationer vil støtte dette forslag, og at ØMU'en vil blive virkeliggjort i nærmeste fremtid til trods for den frygt, som visse medlemmer af Unionen nærer. Vi må alle se denne kendsgerning i øjnene og lette processen så meget som muligt.

Oomen-Ruijten
Hr. formand, jeg synes, jeg må rette endnu en bemærkning til Kommissionen og også til medlemmerne. Allerførst følgende. For det første ville det efter min mening være godt at trække ændringsforslag 24 af undertegnede tilbage til fordel for hr. Garoscis ændringsforslag, artikel 23, som for anden gang præciserer undtagelsen for små forretninger.
For det andet vil jeg også meddele, at der i den nederlandske tekst er en fejl i ændringsforslag 15 ved den fælles mønt. Der står skal følgende tre priser angives. I betragtningen står der: kan angives. Jeg vil også i teksten til ændringsforslag 15 gerne skrive kan i stedet for skal .
For det tredje om prisen pr. måleenhed skal angives eller ej for ikke-levnedsmidler. Jeg er enig med de medlemmer, som har udtalt sig derom. Jeg vil gerne henlede deres opmærksomhed på ændringsforslag 18. I ændringsforslag 18 står der, at hvor det ikke er relevant at sammenligne enkelte varer med hinanden, for eksempel ved auktion, for eksempel søm og så videre, kan kravet om angivelse af prisen pr. måleenhed også fraviges dér.
Så en bemærkning til slut. Jeg vil gerne opfordre fru Jackson til endnu en gang at se på hele direktivet og dets følger. Hun piller nu en række dele ud af betragtningerne, som i øvrigt er dækket ind i artiklerne. Jeg har på fornemmelsen, at hvis hun gør det før 12.30, kan hun roligt stemme sammen med resten af gruppen.

Riis-Jørgensen
Hr. formand, jeg har et spørgsmål til fru Oomen-Ruijten. Jeg forstod ikke helt, om ændringsforslag 24 blev trukket tilbage? Er det så ændringsforslag 23, vi skal stemme om? Hvad menes der med - nu siger jeg det på engelsk, fordi jeg har den engelske udgave: Member States shall specify which small retail businesses shall be permitted to defer application of this Directive ? Hvad er det for kriterier, vi skal vælge? Er det hver enkelt medlemsstat, der skal fastsætte kriterierne? Jeg synes, at hr. Garosci meget rigtigt påpegede, at 1000 m2 i Grækenland er én ting, og 1000 m2 i Tyskland er noget andet. Hvordan sikrer vi lige konkurrence, og hvordan sikrer vi samtidig nærhedsprincippet? Det kunne jeg godt tænke mig at få et svar på.

Oomen-Ruijten
Den måde, medlemsstaterne gør undtagelser fra reglen på, vil jeg faktisk gerne overlade til medlemsstaterne selv. Faktisk har De nævnt et godt eksempel, fru Riis-Jørgensen. I en by med mange små forretninger i Grækenland er situationen ganske anderledes end for eksempel i Nederlandene. Jeg vil gerne give medlemsstaterne mulighed for selv at finde ud af, hvad de anser for stor og lille.

Flynn
Hr. formand, andenbehandlingen af forslaget til dette direktiv om angivelse af priser på forbrugsvarer giver mig mulighed for at sige, hvor glad jeg er for Parlamentets meget positive holdning til forbrugerbeskyttelse og -oplysning. Det er i virkeligheden, hvad dette direktiv drejer sig om: At forbedre oplysningen til forbrugerne og forenkle de nuværende mekanismer.
I særdeleshed vil jeg gerne takke ordføreren, fru Oomen-Ruijten, for det meget grundige arbejde, hun har gjort med alt dette.
Som ved førstebehandlingen støtter Kommissionen Parlamentets holdning. Derfor er jeg glad for at kunne fortælle Dem, at Kommissionen er parat til at acceptere de fleste af Parlamentets ændringsforslag.
De få ændringsforslag, vi ikke kan tilslutte os - nr. 9, 15 og 16 - drejer sig om dobbelt prisangivelse i nationale valutaer og euro på det tidspunkt, hvor den fælles valuta skal indføres. Det betyder ikke, at Kommissionen har noget imod en dobbelt prisangivelse; tværtimod, jeg ønsker at understrege, at prisgennemskueligheden er noget, som vi tillægger den største betydning inden for rammerne af Den Økonomiske og Monetære Union. Men det er på dette stadium for tidligt at fastlægge sådanne detaljerede regler, og desuden bør ledsageforanstaltninger gøres til genstand for en samlet forelæggelse.
Kommissionen kan heller ikke acceptere ændringsforslag nr. 23, 24 og 25. Ændringsforslag nr. 23 og 24 drejer sig om de nærmere detaljer i reglerne for anvendelse af prisangivelse på forbrugsvarer, og Kommissionen mener, at medlemsstaterne bedst kan fastsætte disse. Ændringsforslag nr. 25 kan vi ikke acceptere, fordi det strider mod ændringsforslag nr. 6, som Kommissionen har accepteret.
For så vidt angår fru Jacksons bemærkning vedrørende ændringsforslag nr. 5 - det, der drejer sig om prisfastsættelse for enheder, når det drejer sig om antikviteter - kan Kommissionen godt forstå, hvad fru Jackson mener. Men jeg vil gerne endnu en gang påpege, at dette ændringsforslag kun drejer sig om en betragtning, og at det, hun taler om, mere grundigt dækkes af ændringsforslag nr. 13, som Kommissionen gerne vil acceptere. Og det ændringsforslag vil afstedkomme den ændring, som fru Jackson ønsker at inkorporere i artikel 2 - snarere end som en betragtning. Naturligvis betyder det simpelt hen, at antikviteter bliver undtaget.
Jeg håber, at resten af lovgivningsproceduren vedrørende dette forslag til direktiv om angivelse af priser på forbrugsvarer nu takket være de stillede ændringsforslag kan gå videre hurtigt og uden forhindringer.
Jeg vil endnu en gang gerne takke ordføreren for hendes gode arbejde.

Oomen-Ruijten
Hvis jeg må komme med en bemærkning til: Jeg har haft helt klare drøftelser med Kommissionens tjenestemænd om ændringsforslag 9, femtende betragtning og artiklen om den fælles mønt. Hensigten blandt Miljøudvalgets medlemmer er, at der, når den fælles mønt indføres, ikke derefter kommer et system, hvor der angives to, fire eller seks priser, men højst tre. Jeg fik en tekst fra Kommissionen for at se, hvordan man måske kunne gøre det maksimum af tre lidt mere lempeligt. Kommissionens forslag nu om ikke at gøre noget har til følge, at vi nok får seks priser derefter. Det ønsker jeg ikke. Jeg beder Dem endnu en gang om at se nøje på det sammen med Deres juridiske eksperter. Jeg har set nøje på det, og vi har samme opfattelse, men følgen af ikke at overtage det er noget andet end det, De og jeg ønsker.
Så ændringsforslag 25. Det gik jeg som ordfører ikke ind for at støtte. Ændringsforslag 23 og 24 gør det lettere for små forretninger at være med i systemet. Derfor vil jeg endnu en gang bede Dem være opmærksom på det.

Flynn
Jeg har principielt ingen større vanskeligheder med det, fru OomenRuijten siger. Det, vi siger, er, at vi gerne vil se det i en bredere kontekst og lidt senere, sådan at vi behandler indholdet af og forudsætningerne for hele spørgsmålet om de generelle rammer omkring processen. Det er den eneste vanskelighed, vi har, og vi vil anmode Dem om at overveje, om det ikke er bedre at behandle det lidt senere.

Formanden
Tak, hr. kommissær.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted kl. 12.00.
(Mødet udsat fem minutter i afventning af afstemningstiden)

Afstemning
Santini
Fru formand, jeg vil blot sige et par ord til kollegerne for at undgå, at vi under afstemningen kommer til at gentage en misforståelse, som allerede tidligere har vist sig. Vi stemmer i dag om tre ændringsforslag, der har været genstand for forhandling og indgåelse af et kompromis mellem ordføreren og Kommissionen - og jeg opfordrer til kun at stemme om disse. Nogle kolleger har måske endnu de ti ændringsforslag, der gik forud for disse, i tanken, men disse er allerede vedtaget under den forrige mødeperiode.
Fru formand, jeg anmoder Dem derfor om alene at sætte de sidste tre ændringsforslag under ét til afstemning, også fordi de allerede er blevet vedtaget med stort flertal i Landbrugsudvalget.

Formanden
Det er det, jeg havde til hensigt at gøre.
(Forslaget til lovgivningsmæssig beslutning vedtoges)

Formanden
Jeg vil gerne helt specielt lykønske fru Matikainen-Kallströmm, fordi jeg tror, at det er hendes første betænkning i Parlamentet. Jeg vil ønske Dem rigtig til lykke.

Podestà
Fru formand, ændringsforslaget vedrørende punkt f er ret enkelt. Der er alene tale om en ajourføring af oplysninger vedrørende arbejdsløsheden, således at der nu indsættes de nyeste oplysninger, der er til rådighed. I punkt f på side 4 skal der efter »arbejdsløshedstallet« stå: «der når op på 21, 3 % i Syditalien i forhold til 7, 1 % i de nordlige regioner og 10, 2 % i regionerne i Mellemitalien, med en nationalt gennemsnit på 12, 2 % ifølge ISTAT's tal for december 1996 i forhold til gennemsnittet i Fællesskabet på 10, 8 % ifølge EUROSTAT's oplysninger for september 1996«.

Formanden
Som De har forstået, er det således på én gang temmelig enkelt og temmelig kompliceret. Det drejer sig faktisk helt enkelt om at ajourføre arbejdsløshedssatserne, men da der findes syv eller otte satser, kan det forekomme temmelig kompliceret.

Schroedter
Der er nogle problemer i oversættelserne, og derfor anmoder jeg om, at originalversionen reelt lægges til grund, og at det kontrolleres en gang til, især i den tyske version.

Formanden
Hvis jeg har forstået Dem ret, gør De indsigelse mod det mundtlige ændringsforslag.

Schroedter
Dette vedrører den skriftlige udgave. Ved afstemningen bør det være originaludgaven, der gælder, da oversættelserne ikke altid er helt korrekte, særlig de tyske. I originalen er det helt klart, men det er det ikke i den tyske udgave.

Formanden
For at sige det kort: Hvis Parlamentet, som jeg vil høre, ikke gør indsigelse mod, at dette mundtlige ændringsforslag tages i betragtning, ønsker De, at tallene kontrolleres, idet den første udgave er gældende, således at alt harmoniseres rigtigt.

McCarthy
Fru formand, jeg mener, at det nok påhviler Parlamentet at udarbejde aktuelle betænkninger, men jeg vil også insistere på, at statistikken bliver checket ikke bare nationalt og regionalt, men også med Eurostat, for at sikre, at vi får de seneste og bedst ajourførte tal, og ikke tal, som nogle medlemmer måske gerne vil indsætte for at få deres situation til at se værre ud i forhold til strukturfondene.

Formanden
Fru MacCarthy, jeg kan straks berolige Dem, det er tallene fra Eurostat, der er behørigt citerede i dette mundtlige ændringsforslag.
(Det mundtlige ændringsforslag vedtoges) -Punkt 4
Podestà
Fru formand, jeg har kun anmodet om ordet for at sige, at der i de sidste linjer i punkt 4 var tale om kontrol af visse oplysninger, som kunne ske pr. 31 december 1996. Dette er sket, og følgelig går forslaget ud på at slette følgende passage »for de svagtstillede områder i Italien«. Det sidste punktum i punkt 4 falder således bort.

Formanden
Hr. Podestà, De foreslår altså at udelade slutningen af punkt 4 fra det sted, hvor De har citeret teksten. Jeg hører Parlamentet.
(Det mundtlige ændringsforslag vedtoges) -Ændringsforslag 7
Podestà
Fru formand, jeg havde anmodet hr. Dell'Alba som underskriver om at trække dette ændringsforslag tilbage med undtagelse af den sidste sætning, nemlig: «opfordrer derfor regeringen til at være mere opmærksom på dette spørgsmål«. Den sidstnævnte sætning skal føjes til den oprindelige tekst.

Formanden
Med andre ord ville De have ønsket, at ARE-Gruppen stillede et mundtligt ændringsforslag til sit ændringsforslag. I dette tilfælde vender jeg mig mod hr. Dell'Alba.

Dell'Alba
Fru formand, under hensyn til ordførerens indlæg vil jeg anmode Dem om at sætte den første del, som ordføreren klart er imod, under afstemning og dernæst sætte den sidste del af punktummet under afstemning.

McCarthy
Fru formand, min gruppe har ikke noget eksemplar af dette ændringsforslag, og det findes heller ikke blandt de ændringsforslag, som er annonceret. Derfor føler jeg ikke, at vi kan stemme om det.

Formanden
Jeg er virkelig bange for, at alt dette er meget forvirrende.
Der er altså to løsninger. Enten accepterer hr. Dell'Alba et mundtligt ændringsforslag, dvs. at hans ændringsforslag begrænses til slutningen af den sætning, som hr. Podestà har foreslået, og så vil jeg se, om Parlamentet accepterer dette mundtlige ændringsforslag. Eller han fastholder sit ændringsforslag, som det er, og jeg sætter det til afstemning, som det er.
Hr. Dell'Alba, hvad mener De herom?

Dell'Alba
Jeg accepterer det mundtlige ændringsforslag.

Podestà
Fru formand, jeg ville blot tilkendegive, at hele den oprindelige tekst er uændret, og at der alene skal tilføjes den passage, jeg læste op for et øjeblik siden.

Formanden
Teksten i den pågældende sætning er således »opfordrer derfor regeringen til at være mere opmærksom på dette spørgsmål«.

Napoletano
Fru formand, jeg vil meget gerne have, at De gentager ordlyden af ændringsforslaget, fordi vi er ved at stemme om en tekst og må være klar over, hvad vi godkender. Vær derfor så venlig at gentage, til hvilket afsnit og efter hvilket ændringsforslag denne sætning skal føjes.

Formanden
Jeg har indtryk af, at situationen virkelig er meget forvirrende.
Jeg vil således sætte ændringsforslaget til afstemning, sådan som det er blevet foreslået mig af ARE-Gruppen, og sådan som det er fastholdt. Jeg tror, at det vil være meget enklere, ellers vil vi ende med noget meget forvirrende.

McCarthy
Fru formand, det vil vi protestere imod. Faktisk er ændringsforslaget ikke blevet stillet, og det er ikke blevet rundsendt. Det blev helt klart ikke stillet inden fristen, og jeg har endnu ikke fået nogen særlig klar forklaring. På dette grundlag ønsker vi derfor ikke, at det bliver stillet, og vi vil stemme imod det.

Formanden
Fru MacCarthy, ændringsforslaget er blevet stillet. Jeg har et ændringsforslag nr. 7 fra Gruppen Europæisk Radikal Alliance, der er blevet behørigt stillet. Hr. Podestà havde anmodet denne gruppe om at trække det tilbage. Det har ikke været tilfældet, men ændringsforslaget er blevet stillet.
(Forslaget til beslutning vedtoges)

Schroedter
Fru ordfører, også her er det nødvendigt at kontrollere oversættelserne. På tysk er der til dels et helt andet resultat. Derfor er det vigtigt at gennemgå originalen en gang til også i ændringsforslaget, hvori det drejer sig om støtte til finansiering af ledsageudvalgenes uddannelse. Da det er et særdeles vigtigt ændringsforslag, der er nødvendigt i betænkningen, anmoder jeg om, at det gennemgås en gang til og også får Parlamentets støtte.

Formanden
Tak, fru Schroedter, fordi De meddelte os det. Det er klart, at hvis der var misfortolkning af et så vigtigt ændringsforslag, af et hvilket som helst ændringsforslag for øvrigt, ville det være meget alvorligt, og vi må kontrollere det meget opmærksomt.
(Forslaget til beslutning vedtoges)

Caudron
Hr. formand, kære kolleger, fru Oomen-Ruijtens betænkning rejser bl.a. problemet med grænsearbejderne, hvor jeg som valgt i Nordfrankrig, der er en grænseegn, kan fortælle, at situationen for dem er blevet forværret i løbet af de seneste år.
Jo hurtigere den europæiske integration skrider frem, jo mere forsvinder grænserne, teoretisk, og jo mere komplicerer og forværrer de nationale, om ikke nationalistiske, afspejlinger livet for grænsearbejderne. Det er utåleligt! Det er således nødvendigt, at Kommissionen griber ind over for staterne, og at Den Europæiske Union foreslår regler, der er i overensstemmelse med vores principper og vores traktater.
Det er dog »temmelig ekstraordinært«, at de »første europæere«, som grænsearbejderne var, ofte i dag føler den europæiske konstruktion som en tilbagegang i forhold til deres situation. I den forbindelse går fru Oomen-Ruitjens betænkning i den rigtige retning, og jeg lykønsker hende dermed, men der er stadig meget arbejde at gøre.

Kirsten Jensen, Blak, Sindal og Iversen
De danske socialdemokrater har i dag stemt for Europa-Parlamentets betænkning om Kommissionens forslag om at forlænge den periode på tre måneder, hvori en arbejdsløs, der rejser til et andet EU-medlemsland end sit hjemland, bevarer retten til arbejdsløshedsunderstøttelse.
De danske socialdemokrater har en positiv holdning til at forlænge den nuværende tremånedersperiode, hvori den arbejdsløse har ret til at søge arbejde i et andet medlemsland. Der er imidlertid visse punkter i forslaget, som vi ønsker yderligere afklaret, for at den arbejdsløses situation ikke forringes efter udløbet af perioden på tre måneder. Det drejer sig om administrationen og kontrollen af den arbejdsløses dagpenge, hvor det i forslaget er den medlemsstat, hvor den arbejdsløse søger arbejde, der er forpligtet til at kontrollere den arbejdsløse.
Indstilling ved andenbehandling/Oomen-Ruijten (A4-0015/97)
Díez de Rivera Icaza
De to hovedlinjer i denne indstilling ved andenbehandling er: For det første forbrugerbeskyttelse gennem passende forbrugeroplysning med hensyn til varerne pris og for det andet en forenkling af prisen gennem en angivelse dels af salgsprisen og dels af prisen pr. måleenhed. Dette er den mest hensigtsmæssige og enkle måde at oplyse forbrugerne, fordi de på denne måde kan sammenligne priserne på de varer, de ønsker at købe.
Angivelsen af prisen pr. måleenhed er nyttig for forbrugerne, for det giver dem mulighed for at vurdere varer, som sælges i forskellige mængder.
Dette nye system, som ser bort fra det gamle system, hvor prisen vedhæftes emballagen uden at nævne måleenheden, giver forbrugeren bedre oplysning og større muligheder for at vælge og sammenligne varer.
Min stemme vil derfor være positiv.

Gahrton, Holm, Lindholm og Schörling
Vi har valgt at stemme for betænkningen, selvom vi som udgangspunkt ikke mener, at dette spørgsmål henhører under EU; forbrugerbeskyttelse i forbindelse med angivelse af priser på forbrugsvarer varetages efter vor opfattelse bedst på nationalt plan. Vi har imidlertid valgt at støtte det, der er bedst set fra en forbrugersynsvinkel, og stemmer derfor for betænkningen.
De ændringsforslag, der har med den fælles mønt at gøre, kan vi ikke støtte, da vi ikke går ind for idéen om en fælles valuta og heller ikke tror, at den bliver realiseret. Vi tror heller ikke, det ville være let for forbrugerne at holde rede på alle de forskellige priser, som ville skulle angives i så fald.
Betænkning af Santini (A4-0337/96)
Martinez
Fru formand, vi afslutter denne føljeton om bananer, håber jeg, med hr. Santinis betænkning.
Jeg skal kort erindre om, at lidt over 800.000 tons bananer kommer til os fra Guadeloupe, Martinique, Madeira etc., men også fra tidligere europæiske besiddelser, om jeg tør sige det, i Afrika eller andetsteds, og to millioner tons kom til os fra Centralamerika.
De Forenede Stater - man ved ikke rigtig hvorfor, da de ikke selv producerer dem - har for at beskytte deres firma Chiquita besluttet, at 2 millioner tons bananer med kun 75 ECU pr. ton i toldafgift i stedet for 825 ECU pr. ton ikke er tilstrækkeligt for dem. Vores tyske kolleger og mere præcist Tyskland har støttet Chiquitas stilling, sandsynligvis fordi alle de tyske politiske partier blev bestukket af det multinationale firma Chiquita. Det er en offentlig hemmelighed.
Takket være hr. Santini er vi til sidst nået til - ikke en gang - en midterstilling, men en beskeden stilling. Jeg tror, at denne sag er meget symptomatisk. Det er vores europæiske konstruktions permanente indordning under De Forenede Staters ønsker.

Andersson, Hulthén, Theorin, Waidelich og Wibe
Det er absolut i de svenske forbrugeres interesse, at toldkvoten forhøjes. Vi ønsker en friere handel med bananer på verdensmarkedet. Vor mål er, at de svenske forbrugere har en valgmulighed, når de køber bananer. De skal kunne købe bananer af bedste kvalitet til lavest mulige pris. Vi håber naturligvis også, at de forbrugere, der ønsker det, kan vælge de bananer, som er produceret på den bedste måde i økologisk og social henseende.
Der er al mulig grund til at protestere mod EU's nuværende fælles markedsordning for bananer.

Eriksson, Sjöstedt og Svensson
Vi er modstandere af EU's nuværende handelspolitik for så vidt angår import af bananer. Den nuværende politik er bureaukratisk, stiller flere først og fremmest latinamerikanske lande ugunstigt og resulterer i højere forbrugerpriser. Vi kan derfor ikke stemme for forslag, som ikke indebærer en reform af den eksisterende ordning.
Vi støtter de forslag, der tager sigte på at gavne importen af de såkaldte fair trade -bananer, som dyrkes på fastlagte økologiske og sociale betingelser. Vi mener imidlertid, at kompromisændringsforslaget (nr. 16) yder en alt for svag støtte til importen af fair trade -bananer.
Derfor har vi valgt hverken at stemme for eller imod betænkningen af Santini.

Lindqvist
Vi forbrugere skal kunne købe de bananer, vi ønsker, og vi kan ikke acceptere nogen som helst kvoter eller andre begrænsninger for, hvilke bananer der skal prioriteres.

Souchet
Gruppen af Uafhængige for Nationernes Europa har gjort indsigelse mod vedtagelsen af ændringsforslagene fra Udvalget om Landbrug og Udvikling af Landdistrikter, men har støttet forslaget til endelig beslutning, der er indeholdt i hr. Santinis betænkning.
Vores gruppe mener faktisk, at denne beslutning i al væsentlighed bevarer arkitekturen i den kommercielle præference, der er givet AVS-landene, der producerer bananer, mens ændringsforslagene fra Udvalget om Landbrug og Udvikling af Landdistrikter indeholder bestemmelser, der går imod disse landes interesser.
Over for den barske globalisering af de kommercielle veje fortjener denne tekst, at vores samarbejdspolitik bevarer et væsentligt og effektivt instrument: Toldkontingenterne. Der har faktisk i adskillige år udviklet sig et fremstød, der har til hensigt at oversvømme vores traditionelle partnere til fordel for de multinationale.
Det drejer sig ikke om at sætte visse økonomiske interesser op mod andre. Det drejer sig om at forsvare en udviklende samarbejdsform, der har vist sig at være rigtig. Det handler også om at beskytte producenterne, der har valgt at arbejde under overholdelse af nogle sociale normer, der er højere end mange andre. Jeg glæder mig over, at visse eksemplariske producenters indsats understreges i hr. Santinis betænkning.
Vores gruppe er i princippet imod, at AVS-kvoter kan overføres til andre producenter. Vi er faktisk så meget imod det, at det, at definitionen af »ekstraordinære omstændigheder« ødelægger AVS-landenes forsyning af bananer til Europa, ikke forekommer os at kunne være et sundt grundlag at basere et vedvarende samarbejdsforhold på.
Det handler tværtimod om et større afbræk i et præferencesystem, der er indført til fordel for økonomier, der hører til de fattigste i verden. For at fungere effektivt skal dette system kunne hvile på forudselighed og tillid, ikke på permanent tvivl.
Betænkning af Matikainen-Kallström (A4-0041/97)
Gahrton, Holm, Lindholm og Schörling
Udgangspunktet for energichartertraktaten er godt, og betænkningen indeholder mange gode forslag og synspunkter, som vi støtter.
Desværre får størsteparten af det positive i betænkningen ingen betydning, da miljøbestemmelserne er holdt uden for traktaten og kun indgår i en vedføjet protokol. Ydermere er disse bestemmelser ikke bindende, hvorfor traktaten ikke kan blive nogen virkningsfuld faktor og hjælp, når det gælder om at lave energisystemet om til et system, der er bæredygtigt i økologisk forstand. Erfaringerne med ikke-bindende miljøbestemmelser er desværre, at beslutningerne ikke gennemføres. Desuden er der i EU en lang række eksempler på lande, som ikke engang har fulgt de bindende miljøafgørelser, som man har vedtaget. Udgangspunktet er derfor ikke særlig godt; vi havde foretrukket, at energichartertraktaten havde indeholdt bindende miljøbestemmelser.
Betænkning af Podestà (A4-0405/96)
Dell'Alba
Fru formand, jeg ønsker at afgive denne stemmeforklaring om hr. Podestàs betænkning for først og fremmest at sige ham tak og ønske ham tillykke med hans arbejde og for denne vigtige ajourføring fra Parlamentets side vedrørende problemet om forvaltningen af strukturfondene i Italien, men tillige for, at det ikke skal gå upåagtet hen, at vi folkevalgte europæere kun kan være skuffede over den måde, hvorpå vort land forvalter strukturfondene. Som bekendt fandt der den 22. januar her i år et vigtigt møde sted mellem minister Ciampi og kommissæren, fru Wulf-Mathies, hvorunder det kom frem, at de forsinkelser, der nu har hobet sig op i Italien, vedrører over 1, 5 milliard ECU pr. udgangen af 1996, og at beløbet er ligeligt fordelt på de forskellige fonde.
I en situation med budgetstramninger, i en situation, hvor Italien og dets regering kræver opofrelser af borgerne med henblik på indtrædelsen i Europa, er det absolut uacceptabelt, at et af de lande, der har grundlagt Fællesskabet, strukturelt har vanskeligt ved, for ikke at sige er ude af stand til, korrekt at forvalte disse fonde - hvorfor vi hele tiden må anmode om udsættelser og fristforlængelser, hvorefter de nationale administrative myndigheder er tvunget til at gribe ind for at råde bod på svigt i regionerne. Jeg havde håbet, at EuropaParlamentet ville være mere kritisk og yderligere stimulere den italienske regering, ikke på grund af dens dårlige forvaltning af landets interner anliggende, men ganske enkelt for at udvirke en korrekt funktion i institutionerne.
Særlig finder vi, at Styringscentret er utilstrækkeligt som middel hertil, og at der kræves en mere myndig institution med større beføjelser. Kun på denne måde kan vi indhente forsinkelsen og nå frem til en mere bevidst forvaltning af fondene med sammenhæng mellem udgifterne og de påtagne forpligtelser. I håbet herom har min gruppe stemt for beslutningen med denne opfordring til og ansporing af den italienske regering til at arbejde bedre med forvaltningen af strukturfondene.

Wibe
Uden på nogen måde at drage ordførerens objektivitet i tvivl finder jeg det principielt betænkeligt, at Parlamentets ordfører kommer fra samme land som det, der modtager den støtte, der skal evalueres. Parlamentet bør af principielle grunde altid tilstræbe at udpege en ordfører, der ikke på nogen måde har en interesse i det spørgsmål, som skal behandles.
Betænkning af Botz (A4-0002/97)
Wibe
Uden på nogen måde at drage ordførerens objektivitet i tvivl finder jeg det principielt betænkeligt, at Parlamentets ordfører kommer fra samme land som det, der modtager den støtte, der skal evalueres. Parlamentet bør af principielle grunde altid tilstræbe at udpege en ordfører, der ikke på nogen måde har en interesse i det spørgsmål, som skal behandles.

Formanden
Hermed er afstemningstiden afsluttet.
(Mødet udsat kl. 12.45 og genoptaget kl. 15.00)

BSE
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er forhandling under ét om:
beretning (A4-0020/97) af Medina Ortega for Det Midlertidige Undersøgelsesudvalg om BSE om påstande om overtrædelser eller fejl og forsømmelser i forbindelse med gennemførelsen af fællesskabsretten vedrørende BSE; -følgende mundtlige forespørgsler til Kommissionen: -B4-0004/97 af Villiers for Gruppen af Uafhængige/Nationernes Europa om BSE-undersøgelsesudvalget - risiko for overførelse af BSE ved brug af visse farmaceutiske produkter; -B4-0006/97 af Martens og Böge for Det Europæiske Folkepartis Gruppe om Det Midlertidige Undersøgelsesudvalg om BSE's beretning om påstande om overtrædelser eller fejl og forsømmelser i forbindelse med gennemførelsen hhv. anvendelsen af fællesskabsretten i forbindelse med BSE; -B4-0007/97 af Green for De Europæiske Socialdemokraters Gruppe om Det Midlertidige Undersøgelsesudvalg om BSE; -B4-0008/97 af Barthet-Mayer og dell'Alba for Gruppen Europæisk Alliance om beretning fra Det Midlertidige Undersøgelsesudvalg om BSE; -B4-0009/97 af Graefe zu Baringdorf for Gruppen De Grønne i Europa-Parlamentet om beretningen fra Undersøgelsesudvalget om BSE; -B4-0010/97 af Santini, Rosado Fernandes, Pasty og Azzolini for Gruppen Union for Europa om henstillinger vedrørende BSE; -B4-0011/97 af Kofoed for Det Europæiske Liberale og Demokratiske Partis Gruppe om konklusionerne i beretningen fra Det Midlertidige Undersøgelsesudvalg om BSE; -forslag til mistillidsvotum (B4-0056/97) til Kommissionen vedrørende dets holdning til spørgsmålet om BSE.
Medina Ortega
Hr. formand, muligheden for at nedsætte undersøgelsesudvalg er medtaget i Maastricht-traktaten af 1992 og er senere blevet konkretiseret ved en interinstitutionel beslutning i 1995. Indtil nu har Europa-Parlamentet nedsat to undersøgelsesudvalg: Et omkring bedrageri i forbindelse med trafikken inden for Fællesskabet og et omkring BSE-krisen. På grund af tidsplanmæssige omstændigheder har BSE-undersøgelsesudvalget afsluttet sit arbejde før det andet udvalg, og det er mig derfor en ære at være den første ordfører, som taler i dette Parlament på vegne af et undersøgelsesudvalg.
Undersøgelsesudvalget har arbejdet med tidsmæssige begrænsninger, eftersom BSE-krisen har været et emne, der har givet stor genlyd i den europæiske offentlige mening og været anledning til en bekymring i samfundet, som man har meddelt Parlamentet - hvilket man faktisk har gjort i et stykke tid - og som gjorde, at Europa-Parlamentet sidste sommer besluttede at nedsætte dette undersøgelsesudvalg.
Udvalget blev nedsat for en begrænset periode, som i princippet var tre måneder. Denne indledende frist var utilstrækkelig, og efter at have opnået en forlængelse afsluttede udvalget sit arbejde endeligt den 6. februar i år efter et maratonmøde, hvor vi behandlede 250 ændringsforslag. Arbejdet har varet ca. fem måneder og som med alt tidsbegrænset arbejde har det sikkert sine svage punkter. Jeg håber, at de ærede medlemmer, efterhånden som de læser beretningerne, vil finde de eventuelle mangler, så disse kan blive konstateret og korrigeret, når beretningerne skal offentliggøres.
Som medlemmerne ved, består beretningen af del A, der indeholder udvalgets henstillinger eller specifikke beretning, med en række bilag indeholdende mindretalssynspunkter, høringer og nogle supplerende dokumenter. Men i løbet af den periode, vi har arbejdet, har vi modtaget mange kilo dokumentation fra Kommissionen, fra Rådet, fra regeringsinstanser og fra nationale og internationale videnskabelige institutioner. Derudover har vi i denne periode afholdt en række meget detaljerede høringer, vi har haft det privilegium at lytte til formanden for Rådet og til formanden for Kommissionen, vi har haft det privilegium at lytte til adskillige kommissærer i den nuværende Kommission og den tidligere Kommission, og vi har navnlig haft det privilegium at modtage fremtrædende videnskabsmænd, som har gjort sig den ulejlighed at komme til Bruxelles for på uegennyttig måde at yde deres bedste bistand. Jeg tror, at vores arbejde i høringsmøderne, som ledes på effektiv vis af hr. Böge, er et værdifuldt arbejde, som kan være nyttigt for alle, der ønsker at se det.
Undersøgelsesudvalget fremlægger nu sin beretning for Parlamentet, dvs. del A af beretningen, som indeholder resultaterne af undersøgelsen, henstillinger med henblik på fremtiden og mindretallets synspunkter.
Mindretallets synspunkter indeholder syv punkter, og jeg vil ikke komme nærmere ind på disse, eftersom de vil blive fremlagt af forfatterne, men jeg vil dog gøre opmærksom på, at beretningen som sådan blev enstemmigt vedtaget af de medlemmer, der var til stede ved afstemningen den 6. februar. Uanset hvilke mangler, der måtte være tale om, anerkendes disse naturligvis af ordføreren, men i princippet har alle udvalgets medlemmer haft del i disse.
Problemet er, at undersøgelsesudvalget som sådan havde et udvidet mandat, idet mandatet drejede sig om at undersøge alle tilfælde af fejl og forsømmelser - helt konkret påstande om overtrædelser eller fejl og forsømmelser i forbindelse med gennemførelsen af fællesskabsretten vedrørende BSE, men med en meget vigtig begrænsning, nemlig de nationale domstoles og fællesskabsdomstolenes jurisdiktion, dvs. at undersøgelsesudvalget ikke kunne være en retsinstans - hertil har vi fællesskabsretsinstanserne, og derudover kan vi ty til de nationale retsinstanser.
På dette grundlag var det undersøgelsesudvalgets opgave at undersøge institutionernes ansvar, og da vi gjorde dette, fandt vi, at på grund af Den Europæiske Unions naturlige struktur, hvor der er tale om delt ansvar mellem staterne og fællesskabsinstitutionerne, måtte vi i første omgang koncentrere os om det statslige ansvar, helt konkret den britiske regerings ansvar. BSE-problemet stammer helt sikkert fra nogle handlinger foretaget af den britiske regering, der har forårsaget enorme skader, som sandsynligvis ikke har været ønsket, ikke har været forventet, men som er sket.
Udgangspunktet er anvendelsen af en metode til fremstilling af kød- og benmel, den såkaldte Carver-Greenfieldmetode. Som nogle af videnskabsmændene forklarede, gav den britiske regering på et tidspunkt tilladelse til nogle mere fleksible metoder til fremstilling kød- og benmel, hvilket betød, at man ikke foretog en fuldstændig sterilisation. Nogle af undersøgelsesudvalgets medlemmer besøgte Det Forenede Kongerige, hvor vi så de pågældende produktionsanlæg, og det, der er sket, er, at dyreaffaldet, som i mange tilfælde sandsynligvis var inficeret med en anden sygdom, blev brugt til fremstilling af dyrefoder og derefter indgik i fødevarekæden uden nogen form for kontrol.
Der er en hel række problemer, som ikke er identificeret. For eksempel var vi på gårde, hvor der var sække med foder til dyrene uden nogen form for angivelse af produktets oprindelse. Man kunne ikke vide, hvordan de var kommet dertil, og dette forhold forklarer nøjagtigt formen, forløbet og udviklingen af denne sygdom, som opstår i isolerede tilfælde på gårde, der ligger langt fra hinanden.
Dette problem kunne måske på et tidspunkt have været håndteret ved fællesskabsinstitutionernes effektive medvirken, dvs. fra 1989, hvor man i tyske og franske laboratorier - og navnlig i engelske laboratorier - allerede havde de første videnskabelige beviser for, at det kan have konsekvenser for menneskers sundhed. Hvis den britiske regering på det tidspunkt havde tilbudt fællesskabsinstitutionerne sin assistance, og disse havde handlet i overensstemmelse med den britiske regering, tror jeg, at man mellem 1989 og 1990 havde kunnet imødegå problemet, som på det tidspunkt muligvis var på vej til at blive løst.
Men her indtræffer det tidspunkt, hvor den britiske regering med alle midler søger at undgå, at der undersøges for BSE i England. Helt konkret mellem 1990 og 1994 gennemførte tjenestemænd fra Kommissionen 37 veterinærinspektioner i Det Forenede Kongerige, og under ingen af disse veterinærinspektioner undersøger man forholdet omkring virkningen af BSE, hvilket får os til at tro, at der var tale om et bevidst ønske fra den britiske regerings side om ikke at gennemføre disse veterinærinspektioner samt en manglende vilje fra Kommissionens side. Mærkeligt nok ser vi i nogle dokumenter fra denne periode f.eks. meget detaljerede inspektioner i Grækenland i forbindelse med mund- og klovsyge og lignende sygdomme, mens den store epidemi, som begyndte at bekymre os i England, BSE, ikke undersøges ud fra et fællesskabssynspunkt.
Men jeg vil ikke gå i detaljer, for jeg har ikke så meget tid, og jeg vil gerne omtale den anden ansvarlige blok, nemlig Rådet. Rådet er en institution, som består af repræsentanter fra medlemsstaternes regeringer, som optræder som lovgivende magt, men som også optræder som udøvende magt, og heri ligger det usædvanlige.
Et af principperne i vores grundlove er princippet om magtens deling.
For at være medlem af Det Europæiske Fællesskab må man respektere Det Europæiske Fællesskabs princip, men Det Europæiske Fællesskab respekterer ikke princippet om magtens deling, og man er kommet dertil, at man siger, at hvis Det Europæiske Fællesskab ansøgte om at blive medlem af Det Europæiske Fællesskab, ville det ikke blive optaget, fordi det ikke respekterer princippet om magtens deling. Og her står vi med et af de alvorlige problemer: Rådet, som er det lovgivende organ, overdrager visse udøvende kompetencer til Kommissionen, men har den grundlæggende magt. Det er som om Rådet har lånt en kugle til Kommissionen, men kuglen er bundet fast til en snor, således at Kommissionen efter hvert skud skal levere kuglen tilbage til Rådet, og som følge heraf bliver de beslutninger, der vedtages i Rådet, og som er af udøvende art, ophævet af arbejdet i nogle komitéer, der består af repræsentanter for medlemsstaternes regeringer, helt konkret Den Stående Veterinærkomité. Og når man skal stemme, afgiver man en vægtet stemme, dvs. at hver enkelt regerings vægt bestemmes ikke ud fra en videnskabelig begrundelse, men ud fra hver enkelt regerings politiske ønske eller politiske vægt. Det vil sige, at i tilfælde af en sygdom har den britiske regering mere ret end den græske regering eller den portugisiske regering.
Jeg mener, dette er et fuldstændigt uacceptabelt system, det er et system, som er et overgreb mod de konstitutionelle principper i alle vores medlemsstater, og at det ville være uacceptabelt, hvis disse udøvende kompetencer som følge af regeringskonferencen blev forbeholdt Rådet.
Og så kommer vi til den tredje ansvarlige blok, nemlig Europa-Kommissionen. Fra Parlamentets side anklager vi Kommissionen for at være svag. Det vil sige undersøgelsesudvalget mener, at Kommissionen på et tidspunkt ikke traf de forholdsregler, som den burde have gjort. Da nogle regeringer på et tidspunkt forsøger at anvende artikel 36 for at begrænse importen af varer fra Det Forenede Kongerige, intervenerer Kommissionen og truer endog med at bringe staterne for Domstolen - hvilket vi anser for helt korrekt - men Kommissionen burde have skredet ind mod den pågældende regering og have pålagt den at overholde reglerne.
På et tidspunkt spurgte jeg den daværende ansvarlige kommissær helt specifikt, om han havde udbedt sig udtalelser fra Kommissionens juridiske tjenester, og han svarede, at Kommissionen ikke på det tidspunkt havde tilstrækkelig magt til at stille sig op imod Rådet.
I politik, hr. formand, skal man handle og være synlig. Det er en noget mere vanskelig aktivitet, end det ser ud til, og når der eksisterer en eller anden form for magt eller ret, mener jeg, at institutionen skal udøve den. På det pågældende tidspunkt og i nogen tid derefter udviste Kommissionen en utrolig svaghed.
Jeg vil ikke omtale alle aspekterne vedrørende Kommissionens ansvar, men jeg vil dog gøre opmærksom på, at der i 1996 som følge af den britiske regerings trussel om at benytte vetoretten i hele den konstitutionelle udviklingsproces var tale om svaghed fra Rådets side - endnu en gang - samt fra Kommissionens side. Endda så vidt at der eksisterer en beslutning - beslutningen om at hæve embargoen på gelatiner - som åbenbart blev truffet på grundlag af en mangelfuld foreløbig rapport, der blev tilbagevist af en senere rapport, hvor man påpegede, at gelatine faktisk udgjorde en mulig risiko, dvs. brugen af gelatine og ophævelsen af embargoen kunne udgøre en risiko for menneskers sundhed.
Dels på grund af den britiske regerings afvisning af at acceptere Fællesskabets indgriben og dels på grund af magtkoncentrationen i Rådet og Kommissionens svaghed over for Rådet og regeringerne står vi over for en krise, som, så vidt vides, har kostet 165.000 syge køer - derudover er der tilsyneladende yderligere en halv million smittede køer i England - 23 landmænd, der har begået selvmord, tilsyneladende 15 personer smittet med en afart af Creutzfeldt-Jakob-sygdommen, som skyldes denne sygdom hos køerne, og et sammenbrud af oksekødsmarkedet. Jeg mener, det er kommissær Fischler, der har sagt, at det er den største katastrofe, Det Europæiske Fællesskab har oplevet.
Undersøgelsesudvalget kunne som sådan have begrænset sig til at konstatere, at der var sket overtrædelser eller fejl og forsømmelser, men ud fra vores erfaring forekom det os hensigtsmæssigt at komme med en form for henstillinger.
Vores henstillinger er af meget forskellig art, men en af dem går selvfølgelig på en større gennemsigtighed i hele denne sektor. Fællesskabets borgere er i øjeblikket skræmte over udviklingen inden for nogle mystiske institutioner, som mødes i Bruxelles, og hvor der muligvis optræder nogle pressionsgrupper, og de har ikke sikkerhed for, at der er en tilstrækkelig sundhedsmæssig garanti for de fødevarer, de spiser, og de produkter, de indtager.
Derfor beder fællesskabsborgerne om gennemsigtighed, og de beder om indsigt. Vi foreslår en række foranstaltninger, der går ud på, at man får en viden om, hvor man er i denne krise, og hvad der sker i fremtiden.
Undersøgelsesudvalget foreslår også en række foranstaltninger, som har til formål at kontrollere alle disse sundhedsspørgsmål. Selve strukturen i Kommissionen, strukturen i de videnskabelige komitéer og andre former for komitéer tager på nuværende tidspunkt ikke hensyn til beskyttelsen af sundheden. Sådan som Fællesskabet har udviklet sig med vægt på de grundlæggende økonomiske aspekter, har man glemt hovedformålet med den økonomiske aktivitet, som er beskyttelsen af mennesket samt at mennesket skal kunne udvikle sine evner. Hvis vi følger denne linje, hvor alt underkastes de økonomiske interesser i bestemte erhvervssektorer, går det i sidste ende ud over selve fællesmarkedet, dvs. man skader borgerne.
Undersøgelsesudvalgets konklusioner går derfor på nuværende tidspunkt ud på, at der skal etableres et samarbejde mellem Kommissionen og Parlamentet - der også omfatter oprettelsen af et fælles organ - hvor Parlamentet og Kommissionen de kommende måneder sammen kan undersøge alle de foranstaltninger, der har til formål at styrke borgernes tillid, at beskytte borgernes sundhed og at sørge for, at fællesskabsinstitutionerne fungerer bedre.
Jeg mener, at Parlamentet hermed, hr. formand, yder et væsentligt bidrag til udviklingen af institutionerne og til unionsborgernes velfærd.

Böge
Hr. formand, mine damer og herrer, dette undersøgelsesudvalg har i seks måneder været på sporet af vanviddet, i ordets egentlige forstand. Som udvalgsformand vil jeg gerne først rette en hjertelig tak til vores ordfører, hr. Medina Ortega, for det store arbejde, han har lagt i denne beretning. Jeg vil også gerne takke alle kolleger for det engagement, de har udvist, og i særdeleshed vores meget effektivt arbejdende udvalgssekretariat.
Kære kolleger, det har for os alle været en ny erfaring, og det har helt klart også drejet sig om at teste nogle tågebanker i den interinstitutionelle aftale vedrørende undersøgelsesudvalgsbeføjelsen. I henhold til det mandat, plenum har givet os, og på grundlag af denne aftale af 19.4.1995, som alle institutioner har forpligtet sig til, har vi forsøgt at finde frem til sandheden og definere ansvar for uagtsom og culpøs adfærd. Trods en indskrænket undersøgelsesudvalgsbeføjelse findes der nu en lang række fakta og bevismidler, der viser to ting.
For det første: Europa-Parlamentet er til enhver tid i stand til at bruge undersøgelsesudvalgsbeføjelsen som kontrolinstrument og også benytte den i andre tilfælde. Det er en tydelig advarsel til alle, og måske hjælper det alene os videre. Europa-Parlamentet er forpligtet over for borgeren, og kun over for borgeren. Kun ved at sikre komplet oplysning, ved at fastslå ansvar og ved at drage de nødvendige politiske konsekvenser kan det lykkes os at genoprette borgernes beskadigede tillid.
For det andet: Vi ønsker at sætte en stopper for dette BSE-vanvid én gang for alle og sørge for, at noget sådant ikke sker igen. Hertil hører naturligvis, at vi koncentrerer vores bestræbelser om et landbrug baseret på bæredygtighed og en så artsrigtig dyreproduktion som muligt. Her har både forbrugerne og landmændene en fælles interesse. Vi har også brug for en forpligtelse fra Kommissionens, Rådets og Parlamentets side til at træffe tilsvarende foranstaltninger ved tilsvarende initiativer og lovforslag, hvor også budgetpolitikken inddrages.
Detaljerne i denne forfærdende og mærkværdige blanding af ignorering, mismanagement og fejlvurdering er i beretningen dokumenteret udmærket ved mange eksempler. Naturligvis er det på den anden side klart, at man er nødt til at bedømme fejl og forsømmelser begået i fortiden, dvs. i årene 1989/90, anderledes - også på baggrund af de nye videnskabelige resultater fra marts 1996, som ikke forelå den gang. Men det fritager ikke politikken for ansvaret for, at forebyggende forbrugerbeskyttelse sættes i centrum for bestræbelserne. Her har der været mangler. Der er begået alvorlige faglige fejl i forbindelse med bekæmpelsen af BSE. Mange af de foranstaltninger, der blev besluttet og omsat i 1996, kom et par år for sent, og håndværksmæssige fejl i fortiden belaster os fortsat i arbejdet med at bekæmpe BSE, og ikke kun i Det Forenede Kongerige. Der var inkompetencen, der var manglende interesse i at sætte forebyggende forbrugerbeskyttelse i centrum for det indre marked. Jeg glæder mig overordentligt over EF-Domstolens afgørelse af 12.7.1996, hvori er defineret en ny kvalitet i det indre markeds retspraksis med henblik på sundheds- og forbrugerpolitik.
Der var et blandet ansvar, hvad angår forsømmelserne, primært naturligvis i Det Forenede Kongerige, for det andet især i den tidligere Kommission. Men heller ikke Rådet har udmærket sig særligt ved aktiviteter i alle procedurens faser, selvom der hele tiden er taget initiativer fra enkelte medlemsstaters side. Naturligvis ved vi, hr. formand Santer, at Kommissionen på mange områder kun kan være så god, som nogle medlemsstater tillader.
Hr. formand Santer, jeg sagde til Dem i juli-debatten: «Dæk ikke over fortidens fejl!« Jeg tror, den nuværende Kommissions ansvar koncentrerer sig om to punkter: Jeg mener dermed for det første fantomdebatten om gelatine. Selvom der muligvis ikke er nogen, der har lidt tab ved denne afgørelse og dette tovtrækkeri, tror De så virkelig, at borgeren fuldt ud kan forstå sådanne iscenesættelser og kan definere dem som troværdig politik?
For det andet: Efter min bedømmelse har det i vurderingen virket noget i Deres disfavør, at tidligere ansvarlige i tjenestegrenene så at sige også har haft til opgave at varetage og besvare forespørgslerne og aktiviteterne fra undersøgelsesudvalget. Det var en strategisk fejl.
(Bifald) At præsentere dette usigelige pressedokument af 16. december ved slutningen af undersøgelserne, som om dette undersøgelsesudvalg slet ikke havde eksisteret, har jeg betragtet som en fornærmelse.
(Bifald) Hertil hører desværre også, at ved slutningen af proceduren blev ikke alle de krævede dokumenter fra mødet i Undergruppen om BSE under Den Videnskabelige Veterinærkomité af 8. januar 1997 fremsendt til os rettidigt og inden for den aftalte tidsfrist, men kun selektivt. Vi modtog så disse dokumenter sent fredag eftermiddag efter tilsagn fra hr. kommissær Fischler, men for første gang i de 7½ år, jeg har været medlem af Parlamentet, ankom min kuffert ikke til Strasbourg. Derfor har jeg ikke kunnet kontrollere det endnu.
Jeg tror, hr. kommissær Fischler og hr. formand Santer, på dette punkt er De blevet rådgivet dårligt. Borgeren er forvirret og konsterneret og siger til os derude: Hvis dét er Europa, så nærer jeg stor tvivl i betragtning af de udfordringer, vi alle står overfor. Opfat derfor undersøgelsesudvalgets henstillinger også som en chance for at vende tingene til det bedre. Den, der erkender og indrømmer fejl og drager konsekvenser af det, er stærk og handler ansvarligt, det gælder ikke for den, der minimerer debatter og ikke tager hensyn til mindretallets vilje og mening.
På grundlag af denne henstilling fra undersøgelsesudvalget kan Kommissionen og Parlamentet igen blive naturlige forbundsfæller. Herom har undersøgelsesudvalget udtalt meget klare og strenge henstillinger: Spørgsmålet om omorganisering, spørgsmålet om ansvar inklusive de disciplinære foranstaltninger, spørgsmålet om en fælles konference for at løse problemområdet animalsk mel én gang for alle, også retsgrundlaget, hr. formand Santer. På alle de områder, hvor Kommissionen har et fortolkningsspillerum, bør den allerede før regeringskonferencen være mere imødekommende over for Parlamentet end hidtil ved definitionen af retsgrundlaget.
(Bifald) I øvrigt har den kendsgerning, at den britiske landbrugsminister Hogg ikke er kommet, været en fornærmelse ikke kun mod Parlamentet, men mod alle europæiske borgere.
(Bifald) Og det skal gøres klart, at det strider imod den interinstitutionelle aftale, som alle har underskrevet.
En energisk aktion fra begyndelsen ville også have begrænset det nationaløkonomiske tab og ville være blevet meget billigere end den minimeringsdebat, der i sidste instans har vist sig at være en fuser.
Der foreligger i mellemtiden en beslutningstekst, der støttes af et stort antal grupper. Betragt også denne beslutningstekst, som vi skal stemme om i morgen, hr. formand Santer, som en opfordring, som en chance for at vende tingene til det bedre. Parlamentet vil skulle kontrollere og overvåge tingenes videre udvikling, og i det øjeblik, det går godt, har De også fortsat vores tillid. Men hvis tingene ikke omsættes tilstrækkeligt og vi konstaterer alvorlige mangler, er der i løbet af de kommende måneder behov for en meget alvorlig drøftelse og meget alvorlige initiativer, herunder spørgsmålet om anvendelse af traktatens artikel 144. Det skylder vi de europæiske borgere som deres interesserepræsentanter.
(Bifald)
Lalumière
Hr. formand, mit indlæg handler med Deres tilladelse om arbejdsplanen.
Er der en grund til, at Rådet ikke har nedladt sig til at overvære denne meget vigtige forhandling i dag?
Rådet er på politisk niveau ikke til stede. Kommissionen er temmelig stærkt repræsenteret, og jeg takker for det. Rådet forekommer ligeglad.

Formanden
Alt, hvad jeg kan sige, er, at Rådet er blevet kontaktet af formandskabet, og at det har ment ikke at være i stand til eller ikke fandt det hensigtsmæssigt at være til stede i dag.
Det er alt, hvad jeg ved, og det er alt, hvad jeg kan fortælle.
Ærede medlemmer, vi behandler et overordentligt vigtigt emne. Det, der eventuelt skal siges til Rådet, vil blive sagt gennem de passende procedurer, og det kan hver enkelt gøre. Men vi vil ikke ændre linjen i denne debat for at behandle et spørgsmål, som - hvor vigtigt det end måtte være - er et bispørgsmål i denne debat.
Jeg giver ordet til hr. Happart, første underskriver af mistillidsvotummet.

Happart
Hr. formand, Churchill skulle inden krigen være kommet med følgende erklæring: «De har valget mellem vanære og krig«. Hr. Santer, De har valget mellem vanære og at træde tilbage, og det er stadig ikke for sent, men det er på tide.
På vegne af den institution, som vi repræsenterer, på vegne af den idé, som jeg som demokrat gør mig om det Europa, som vi er i færd med at opbygge, anmoder jeg Dem om at holde op med at ydmyge Dem selv ved at forsøge at retfærdiggøre det, der ikke kan retfærdiggøres. Er De klar over, at De opbygger et Europa uden borgeren, at De opbygger Europa for pengene mod borgeren? De dræber vores børns Europa i kimen, og alt dette, fordi De nægter at påtage Dem Deres ansvar, det politiske ansvar, hvor alvorligt det end er, for BSE.
Med denne holdning svækker De borgerens tillid lidt mere endnu. De burde, hr. Santer, være spydspidsen til fremme af et Europa, der er opbygget for borgerne og for fremtiden. Tværtimod konstaterer De, som enhver anden, ved behandlingen af den gode betænkning - anklage, om jeg så må sige - af hr. Medina Ortega mod Kommissionens tjenester, Kommissionens forsømmelser og skiftende britiske regeringers forsømmelser, at ansvaret kræver en øjeblikkelig og vidtgående sanktion, nemlig Kommissionens tilbagetrædelse.
Man giver mig svar på tiltale, og det er jeg vant til, og siger, at det er ikke tidspunktet, at der er andre ting at gøre, og at man må give Kommissionen en chance til at komme videre. Hr. Santer, jeg gør indsigelse mod disse argumenter, for Kommissionens handlinger og alvorlige mangler i denne sag fortjener en sanktion. Det er nødvendigt med et politisk ansvar! Naturligvis er det også nødvendigt at træffe nogle administrative bestemmelser over for de embedsmænd, der under Deres ansvar, under hele Kommissionens ansvar, har foretaget nogle dispositioner, der har udsat hundredvis, for ikke at sige tusindvis af menneskeliv for alvorlig fare.
Vi lever i en tid - det ser ud til at være i tidens stil - hvor man skal spare. Man skal være rentabel, man skal være konkurrencedygtig, men i forhold til hvem og i forhold til hvad? Naturligvis i forhold til penge- og finansverdenens ukontrollerede profitter. Ved at have gjort det muligt for nogle virksomheder, hovedsageligt britiske, at snyde og dermed nedsætte omkostningerne ved produktionen af oksekød har man skabt en situation, der i dag ti år efter koster mange, alt for mange menneskeliv, og milliarder ECU for samfundet.
Hr. Santer, den måde, som Kommissionen, Deres Kommission, behandler Europa-Parlamentet på, er uanstændig. Selv når Undersøgelsesudvalget - som er så hensigtsmæssigt og oplysende, som hr. Medina Ortegas betænkning viser det - blev aktiveret, accepterede De faktisk import uden kontrol af gensplejset majs. Kommissionen er i færd med at acceptere, at man producerer nye produkter og lægemidler, hvis uskadelighed på kort og mellemlangt sigt man overhovedet ikke er sikker på, og udsender dem på det europæiske marked.
Hold op med at fortælle os, at man må vælge mellem teknologisk udvikling, vækst, modernitet og en ubevægelighed, der ville medføre tilbagegang for vores europæiske samfund. Hvad nytter det at være moderne, at tjene penge, hvis det foregår til skade for den menneskelige sundhed eller fremtiden for vores miljø, der skal være vores børn og børnebørns?
Hr. Santer, jeg ved ikke, om De er far eller bedstefar - det ønsker jeg for Dem - men jeg vil bede Dem om at tænke på, ud over de rent merkantile interesser, hvilken planet vi er i færd med at give i arv til vores børn? Mener De ikke, at tiden er inde til at være modig, at turde ændring retning, med 180º, således at der gives forrang til mennesket og dets fremtid frem for til nogle finansielle eller monetære interesser?
Hvis der, hvad angår forskningen, træffes en beslutning, så at denne finansieres af samfundet og centreres om velfærdet fremfor om en forøgelse af profitten, ville Europas og planetens borgere være Dem evigt taknemmelig herfor.
Hr. Santer, jeg ved, at for Dem, endnu mere end for observatørerne eller andre partnere, er det valg, som jeg beder Dem om, nemlig at gå af, vanskeligt.
Vores kolleger i Europa-Parlamentet vil i morgen være nødsaget til at udtale sig om en beslutning som følge af undersøgelsesudvalgets beretning. Hvis denne beslutning er klar og fremtidsrettet, vil jeg stemme for den, fordi den vil udgøre arbejdsbetingelserne og grundlaget for regeringserklæringen for den Kommission, der vil følge efter Dem.
På torsdag vil jeg bede alle mine kolleger i Europa-Parlamentet forestille sig, uden hensyn til partipolitisk tilhørsforhold eller eventuelle interesser de måtte have, at i morgen, om et år, om fem år, om ti år måske, rammes deres søn eller datter af denne frygtelige atypiske Creutzfeldt-Jakob-sygdom. Hvordan ville de stemme i dette tilfælde? Jeg har foretaget valget. Ved at indsamle underskrifter og indgive dette mistillidsvotum mener jeg at have spillet min rolle som parlamentsmedlem og gjort min pligt. Der er måske nogen, der vil tale om demagogi. Jeg er ikke demagog! Jeg forsvarer bare vores medborgeres sundhed og fremtid. I dag er det samvittigheden, der skal tale mere end en eller anden partipolitisk eller statslig årsag.
Hr. Santer, De har valget mellem vanære ved at blive eller ære ved træde tilbage!
Jeg anmoder Dem om for Europas og dets borgeres skyld at træde tilbage. Gå af, der er endnu tid!

Santer
Hr. formand, mine damer og herrer, De skal i denne mødeperiode udtale Dem om beretningen for Det Midlertidige Undersøgelsesudvalg om BSE. Det er en meget alvorlig beretning for alle involverede aktører, herunder Kommissionen; beretningen kræver et vist antal foranstaltninger til afhjælpning af åbenbare fejl og forsømmelser og udæsker os med hensyn til fremtiden. Jeg vil ikke over for Dem gentage forløbet i BSE-sagen og heller ikke detaljeret kommentere den beretning, som udvalget har udfærdiget under ledelse af hr. Böge og takket være ordføreren, hr. Medina Ortegas grundige arbejde.
Som formand for Kommissionen vil jeg her påtage mig kollegiets ansvar og fortælle Dem, hvordan jeg ser på tingene. Jeg vil således koncentrere mig om Kommissionens rolle. Det siger imidlertid sig selv, at Parlamentet ikke kan være uvidende om den andel, som hver institution og navnlig hver stat har haft; hver på sit kompetenceområde har sin del af ansvaret. Men jeg vil ikke indrømme andres skyld.
Det Midlertidige Undersøgelsesudvalg har rejst et antal spørgsmål, som jeg vil forsøge at besvare. Har Kommissionen foretrukket markedet til skade for sundheden? Hvis man bedømmer det ud fra det kendskab, man i dag har, kan den holdning, man indtog på det tidspunkt, give anledning til kritik. Og man må også erkende, at spørgsmålet ikke kan stilles i så barske udtryk: Markedet eller sundheden. Skulle man have givet mere opmærksomhed til visse isolerede advarsler, der gik imod flertallet af den naturvidenskabelige opinion, hvorefter en virkning på den menneskelige sundhed var meget lidt sandsynlig? På det tidspunkt, helt sikkert. Men jeg må også konstatere, at der blev truffet et antal foranstaltninger fra 1989-1990, såvel nationale som fællesskabsforanstaltninger med henblik på at undgå enhver sundhedsrisiko. Jeg vil tilføje i denne sammenhæng, at adskillige forslag fra Kommissionen, der skulle styrke sundhedssøjlen i det indre marked, ikke er kommet igennem. Medlemsstaterne har ikke ønsket dem. Med hensyn til Kommissionen konstaterer jeg, at den altid har nået de naturvidenskabelige henstillinger. Den er flere gange gået videre med henblik på at undgå enhver risiko for folkesundheden.
Det andet spørgsmål: Har Kommissionen praktiseret en tilbageholdelse af information, måske misinformation? Jeg kan ikke fortolke visse erklæringer, der er foretaget af nogle, men jeg konstaterer, at spørgsmålet om BSE har været genstand for to store videnskabelige konferencer, hvor Kommissionen har spillet en førende rolle, og hvis resultater i vid udstrækning er blevet offentliggjort. Den Stående Veterinærkomité, der omfatter repræsentanter fra medlemsstaterne, har behandlet problemet på omkring 60 møder.
Som Dem havde jeg ønsket mere forskning og navnlig forskningsresultater. Selv i dag kan videnskabsmændene over for hele den komplekse BSE-sygdom endnu ikke give os nogen visheder. Men når der har været nogen fremskridt, når vi i dag er bevidste om de farer for mennesket, som BSE kan udgøre, er det også takket være visse undersøgelser, der er samfinansieret af Fællesskabet. Det siger sig selv, at i lyset af det, vi ved i dag, må man give forskningsindsatsen en ny dimension. Kommissionen har stillet nogle forslag i den retning. Det er absolut nødvendigt, at forligsproceduren kan lykkes uden for det næste møde af Rådets »forskningsministre«. Det er nødvendigt, at forskningsprogrammet om smitsom spongiform encephalopati kan råde over passende økonomiske midler.
Det tredje spørgsmål: Har Kommissionen styret sagen godt eller dårligt? Jeg må indrømme, at tjenesternes funktion har ladet noget tilbage at ønske, herunder under den nuværende Kommission, og jeg er enig med ordføreren, der beklager manglen på specifik kontrol over BSE mellem 1990 og 1994, uanset årsagerne, der er nævnt hertil. Jeg er overrasket over den måde, de videnskabelige komiteer administreres: Manglende gennemsigtighed, koordinering og stramhed. Der er - har ordføreren afsløret - et trængende behov for at gennemgå såvel organisationen og funktionen af tjenesterne som mere generelt systemet med at forberede og træffe beslutninger. Deres arbejde giver os anledning til at gå i dybden med det.
Det fjerde spørgsmål: Har Kommissionen givet efter for politisk pres fra Det Forenede Kongerige? Jeg hører et tydeligt svar på dette spørgsmål, for denne Kommissions beslutning om at bestemme en betinget ophævelse af embargoen mod gelatine præsenteres under denne vinkel. Her som i mange andre sager har der været et politisk skridt fra en regering, og det er helt normalt. Den britiske premierminister, der mener, at vores beslutning om embargo var uberettiget, har gjort alt for at bestride den, herunder over for Domstolen. Den er ikke ophørt med at kræve embargoen ophævet. Mit svar var høfligt, som det skal være, men bestemt, det var et nej. Hele vores aktion var baseret på den indfaldsvinkel, som jeg altid har holdt mig til, nemlig at basere vores beslutninger på den bedste videnskabelige viden, der er til rådighed. Netop denne indfaldsvinkel ligger for øvrigt til grund for rammeaftalen i Firenze, der blev vedtaget med konsensus af stats- og regeringscheferne.
De kritiserer den måde, som den videnskabelige høring er foregået på. Jeg accepterer denne kritik, som jeg har sagt tidligere. Men noget andet er at sige, at vi har taget nogle risici med hensyn til borgernes sundhed for at behage hr. Major. Det er forkert. Hidtil er embargoen forblevet fuldstændig, og Kommissionen har ikke givet nogen tilladelse til at eksportere gelatine af britisk oprindelse. Efter de oplysninger, vi har i dag, er den ikke parat til at gøre det.
Sidste spørgsmål: Har Kommissionen praktiseret en obstruktionspolitik over for Det Midlertidige Undersøgelsesudvalgs arbejde? Hr. formand, jeg tager mig denne anklage meget nær, for jeg har aldrig efterladt den mindste tvivl om mit ønske om at se kommissærerne og tjenesterne samarbejde fuldt ud og loyalt med Det Midlertidige Undersøgelsesudvalg. Hvordan kunne det være anderledes i et demokrati? Vi har udleveret alle de dokumenter, der er anmodet om, tusindvis af sider. Der er fremkommet visse notater i pressen, inden Det Midlertidige Undersøgelsesudvalg havde kendskab til dem. Det er beklageligt, det indrømmer jeg, men er der her egentlig nogen grund til at rette et overlagt angreb på Kommissionen? Vi har intet afvist. Alt har været tilgængeligt, endog visse meget fortrolige, interne dokumenter, som formanden for Det Midlertidige Undersøgelsesudvalg har kunnet se på stedet.
Jeg læser i Det Midlertidige Undersøgelsesudvalgs beretning, at ved at henvise til artikel 3, stk. 3 i den interinstitutionelle aftale har Kommissionen krænket ånden i denne aftale. Men jeg må konstatere, at artikel 3, stk. 3 er en del af den interinstitutionelle aftale og er påkrævet i sig selv. Det er denne artikel, der styrer embedsmændenes indkaldelse for Det Midlertidige Undersøgelsesudvalg. Den bestemmer navnlig, at - og jeg citerer -: «de pågældende embedsmænd eller funktionærer udtaler sig på vegne og efter instruktion af deres regering eller institution«. Men jeg kan forsikre Dem om, at der ikke er nogen embedsmænd, der har været indkaldt, som har modtaget nogen instruktioner fra Kommissionen om de svar, der skulle gives. Jeg har her et brev fra kommissær Franz Fischler, dateret den 30. september 1996, sendt til generaldirektør Legras og til direktør Mansito, med følgende ordlyd:
Jeg forstår, at De er blevet indkaldt til at vidne for Undersøgelsesudvalget om BSE i denne uge. Som De ved, er det Kommissionens opfattelse - og det er min egen opfattelse - at vidnesbyrd fra Kommissionens embedsmænd om dette emne bør være åbenhjertige og fuldstændige og ikke skal underspille svagheder, som Kommissionen måtte have lidt under i den periode, der undersøges, og årsagerne til dens handlinger.
(FR) Hr. formand, inden jeg vender mig mod fremtiden, vil jeg gerne besvare et mundtligt spørgsmål, der specifikt omhandler den farmaceutiske industris gennemførelse af forebyggelsesforanstaltninger med hensyn til BSE. Industrien har siden 1991 anvendt meget strenge foranstaltninger. Kommissionen selv undersøger efter at have sørget for at forbyde markedsføring i Unionen af kosmetiske produkter, der indeholder dyrevæv, der udgør en høj infektionsrisiko, også muligheden for et sådant forbud for lægemidler. Det er klart, at resultaterne af mødet, der blev holdt af Det Europæiske Lægemiddelagentur i London, vil blive offentliggjort. Hr. formand, mine damer og herrer, jeg vil gerne nu koncentrere mig om den konkrete lære, som jeg drager af denne sag, og som, jeg håber, vil opfylde Deres forventninger til fremtiden. De foranstaltninger, der skal træffes, må i borgernes og forbrugernes interesse, rette op på de svagheder, der er konstateret i beretningen. Disse svagheder findes på følgende områder: Den administrative struktur, systemet med videnskabelig høring, beslutningstagningsmekanismerne, Fællesskabets kontrolmidler og juridiske grundlag. Kommissionen vil handle på alle disse punkter, dels direkte dels gennem forslag til de kompetente instanser. Den har også til hensigt at stille mere fundamentale spørgsmål om Den Europæiske Unions politiske prioriteter og om den fælles landbrugspolitiks beskaffenhed.
Kommissionen er allerede begyndt at handle ved i sidste uge at tage en første række af foranstaltninger. En gruppe kommissærer for fødevaresundhed, under min ledelse, vil fremover sikre det nødvendige politiske pres og koordinere alle Kommissionens aktioner på disse områder. Desuden har vi foretaget en omfattende reorganisation af de tjenester, der er berørt af folkesundheden; dette sker efter tre principper. For det første adskillelse af det lovgivende ansvar og det ansvar, der berører den videnskabelige høring; for det andet adskillelse af det lovgivende ansvar og ansvaret for kontrollen; for det tredje styrkelse af gennemsigtighed og udbredelse af information under hele beslutningsprocessen og kontrolaktionerne.
Fremover vil alle de kompetente videnskabelige komiteer henhøre under det reformerede Generaldirektorat XXIV, der således også vil beskæftige sig med forbrugernes sundhed. De vil blive anført af en tværfaglig videnskabelig komité, der vil fungere som direktionskomité. Formuleringen af videnskabelige udtalelser og udarbejdelse af lovgivning vil tydeligt blive adskilt. En »celle til evaluering af risiciene for folkesundheden og til kontrol af levnedsmidler«, direkte tilknyttet den nye generaldirektør i GD XXIV vil gøre det muligt for den ansvarlige kommissær, fru Bonino, at handle hurtigt.
Det siger sig selv, at hendes rolle ikke vil begrænse sig til at give hendes kolleger inden for landbrug og industri videnskabelige udtalelser; hun skal også sammen med dem udarbejde lovgivningen baseret på disse videnskabelige udtalelser.
Jeg har anmodet fru Bonino om inden for de nærmeste uger at forelægge de reformer, der skal iværksættes efter denne administrative reorganisation, der kun er et første skridt. Disse reformer vil være inspireret af følgende principper: Streng udvælgelse af de bedste videnskabsmænd, der giver absolut nødvendige garantier for uafhængighed; fjernelse af skel mellem arbejdet i de forskellige komiteer; større udbredelse af udtalelserne fra de videnskabelige komiteer, herunder ved oprettelse af en database, der er tilgængelig for offentligheden på Internettet; hensyntagen til og udbredelse af mindretalsopfattelser fra videnskabsmænd.
Fru Bonino vil hurtigt tage kontakt med Europa-Parlamentet for at drøfte alle disse spørgsmål med Dem, inden disse forslag gøres færdige.
Hvad angår kontrollen, har vi også her besluttet at adskille den fra de tjenester, der skal udarbejde lovgivningen. Det er af den årsag, at Inspektionskontoret, der har hovedsæde i Irland, vil blive tilknyttet GD XXIV. Jeg mener stadig, at et selvstændigt Agentur, som Kommissionen foreslår, er den bedste løsning, og jeg opfordrer Rådet til igen at overveje sin aktuelle negative stilling.
Under alle omstændigheder må jeg her insistere på et punkt. Uanset hvilken fremtidig organisation, der vil komme, må Unionen have de nødvendige midler og det nødvendige personale til, at der kan udføres en rimelig kontrol. Kommissionen vil gøre det nødvendige, hvad den selv angår, men den vil også have brug for hjælp fra budgetmyndigheden, altså fra Dem, når den skal foreslå et tillægs- og ændringsbudget.
Det er klart, mine damer og herrer, at den administrative reorganisation vil få en virkning på det berørte personale. Der vil være en ny fordeling af opgaverne, der vil være ændringer. Kommissionen er i færd med at undersøge de disponible ressourcer grundigt, og der vil blive rettet en særlig opmærksomhed mod kvaliteten af embedsmændene, der er tilknyttet GD XXIV. Jeg vil i den forbindelse tilføje, at hvis der skal påpeges adfærd, der berettiger til sanktioner, vil de procedurer, der er fastsat i statutten for embedsmændene, blive anvendt. Jeg vil dog her citere en sætning fra beretningen af det franske medlem af Nationalforsamlingen, hr. Mattei, det er en sætning, der har slået mig meget: «Forsømmelserne kan mindre tilskrives menneskene end det tvetydige system, der ikke har draget alle konsekvenserne med hensyn til folkesundheden i det indre europæiske marked.
Jeg tror, at vi skal tænke over denne sætning og alle gøre en grundig overvejelse over de mest vidtgående reformer og over en egentlig revolution i den måde, vi opfatter levnedsmidler og landbrug på. En grundig overvejelse over fremtiden for den fælles landbrugspolitik er helt klart påkrævet.
Kan man i virkeligheden med rimelighed hævde, at BSE er et naturens uheld? Drejer det sig ikke snarere om konsekvensen af en landbrugsproduktionsmodel, der presser produktiviteten op for enhver pris? Vil konsekvensen med minimale omkostninger uden overholdelse af naturens grundlæggende love ikke med tiden føre til meget større omkostninger for samfundet? Ville vi have været ved det punkt, hvor vi for øjeblikket befinder os, hvis man havde overholdt fornuftens regler, der bestemmer, at drøvtyggere hverken er kødædende eller menneskeædende?
(Bifald) Dette fører mig for øvrigt, mine damer og herrer, til at glæde mig over ideen med en videnskabelig konference om benmel, der skal indkaldes til i fællesskab af Kommissionen og Europa-Parlamentet. Kommissionen arbejder allerede nu på en reform af den fælles landbrugspolitik, som den vil forelægge efter afslutningen af regeringskonferencen i forbindelse med den fremtidige finanspakke og med henblik på udvidelsen. Denne reform er baseret på, at vores landbrug skulle være mere rettet mod kvalitet, miljø, dyrevelfærd, tilbagevenden til mere naturlige produktioner og forenkling af fællesskabslovene.
Det siger ikke altid sig selv i de forskellige medlemsstater. Vi vil alle have brug for mod og beslutsomhed, men vi kan ikke standse her, for svarene på de spørgsmål, der er stillet, og som er egentlige samfundsspørgsmål, går ud over landbrugsrammen. Vi er, og vi vil være stadig mere konfronteret med nogle vanskelige valg vedrørende nye produkter og ny teknologi, som for eksempel inden for det bioteknologiske område.
Jeg går ind for en progressiv iværksættelse af en egentlig levnedsmiddelpolitik, der giver en meget væsentlig opmærksomhed til beskyttelse af forbrugerne og deres sundhed. I den forbindelse er jeg for en obligatorisk og systematisk mærkning, og jeg tror også, at man skal planlægge oprettelsen af et uafhængigt agentur, der opfylder Fællesskabets specifikke behov med inspiration fra de positive aspekter i det amerikanske Food and Drug Administration . Overholdelse af subsidiaritetsprincippet, som vi alle holder fast ved, må ikke tages som påskud for at blokere mod et troværdigt europæisk system til sundhedsbeskyttelse, der er en naturlig følge af det indre marked.
På nuværende tidspunkt konstaterer vi oftere og oftere, at vores beslutningsmekanismer ikke nødvendigvis er på højde med den fantastiske videnskabelige udvikling. Svarene på disse vanskelige spørgsmål, der omfatter aspekter, der er både etiske, videnskabelige, sociale og økonomiske, må stamme fra alle bestanddele af samfundet. Jeg foreslår i den forbindelse sammen med Europa-Parlamentet at organisere en stor tværfaglig konference for levnedsmidler og sundhed.
Under samme synsvinkel er det nødvendigt straks at give Unionen de nødvendige aktionsmidler til at handle. Jeg ser to krav i den forbindelse. Først kravet om i meget højere grad i fremtiden at involvere Parlamentet i beslutningstagningsprocessen. I forbindelse med den nuværende traktat og i overensstemmelse med ideerne, der har været fremherskende ved den interne reorganisation af Kommissionen, vil vi i fremtiden foretrække brug af den aktuelle artikel 100 A til forslag, der som hovedmål har veterinære og fytosanitære spørgsmål.
Men vi vil især forsøge at overbevise medlemsstaterne under regeringskonferencen om at følge vores forslag, der for øvrigt tilslutter sig Deres, om at forelægge alle lovgivningsbeslutninger for fælles beslutningstagning. Og jeg forventer af dem, at de har mod til at anvende dette princip også på den fælles landbrugspolitik.
(Bifald) Hr. formand, det andet krav består i at overføre en egentlig sundhedskompetence til Fællesskabet. Kommissionen har i går til regeringskonferencen indgivet det konkrete forslag til en væsentlig ændret artikel 129. Dette forslag forudser tre større forbedringer: For det første en forbedring af koordineringsprocessen for de politikker, der føres af medlemsstaterne; for det andet muligheden for på fællesskabsniveau at foretage de nødvendige harmoniseringer på sundhedsområdet; og for det tredje den fælles beslutningstagning, når det drejer sig om sundhed.
Jeg tror, hr. formand, mine damer og herrer, at tiden er inde til at skabe sundhedens Europa.
Hr. formand, jeg vil gerne konkludere: BSE-krisen er en af de vanskeligste kriser, som jeg har måttet stå over for i min lange politiske karriere. Jeg sagde under min høring for Det Midlertidige Undersøgelsesudvalg, at den i mange henseender for mig, og håber jeg, for nogle blandt Dem, er en lektie i beskedenhed og ydmyghed.
Jeg forstår den følelse, den fremkalder. Der er blevet begået fejl, herunder af Kommissionen. Det må erkendes, men man må også bevare proportionssansen. Det er især nødvendigt, at vi alle drager læren af krisen og kommer med reformer, der vil gøre Unionen mere demokratisk og mere sikker. Hele Kommissionen er besluttet på at yde sit bidrag i Europas interesse og i borgernes interesse.
(Bifald)
Green
Hr. formand, Den Socialistiske Gruppe glæder sig over og tilslutter sig beretningen og henstillingerne fra Undersøgelsesudvalget om BSE. Parlamentet viser i dag, at vi tager vor rolle som dem, der overvåger og kontrollerer de ikke-valgte institutioner i Den Europæiske Union meget alvorligt. Dette er første gang, at de beføjelser, vi har fået i henhold til Maastricht-traktaten til at undersøge påståede overtrædelser, fejl eller forsømmelser under et undersøgelsesudvalgs auspicier, er blevet brugt. Min gruppe vil gerne udtrykke sin anerkendelse over for de kolleger, der har arbejdet i dette undersøgelsesudvalg. De har arbejdet hårdt for at udpege og blotlægge de tragiske begivenheder, der har ødelagt oksekødssektoren i hele Europa og erhvervsmulighederne for mange landbrugere, landarbejdere og folk, der er beskæftiget i den tilhørende fødevareindustri, og, hvad der er værst, har ført til invaliderende sygdomme og død for nogle af vore medborgere og bragt så mange andre i fare.
Jeg vil gerne gøre det klart, at for min gruppe har det altoverskyggende hele tiden været sundhedstilstanden for befolkningen i Den Europæiske Union.
Det arbejde, undersøgelsesudvalget har gjort, har utvetydigt vist, at det helt og holdent er den nuværende britiske regering, der må dadles for BSE-krisen.
Det var dens ensporede, blinde, ideologiske tro på afregulering, der førte til alle de katastrofale beslutninger, som var baggrunden for BSE-problemets opståen.
(Bifald) Min gruppe har længe ment, at simpel tro på regelsanering er lige så forældet og farlig en ide som en generel tro på regler. Det, vi trænger til, er en passende mængde regler: Regler for at beskytte folkesundheden og for at sikre forbrugerne er efter vor opfattelse nødvendig i et fælles marked.
BSE-tragedien er et sørgeligt og dramatisk eksempel på, hvad der kan ske, når folkesundheden og forbrugernes sikkerhed bliver ofret til fordel for erhvervslivets bekvemmelighed og større profitter.
(Bifald) Den britiske regering må dadles ikke bare på grund af virkningerne i Storbritannien, men fordi den med sin elendige håndtering af denne krise i stedet for at holde BSE inden for Storbritannien har tilladt, at de forurenede animalske foderstoffer og smittede kalve fortsat har kunnet komme ind på markedet og i fødekæderne i resten af Europa. Det er virkelig den værste form for forsømmelighed. Jeg er sikker på, at alle anstændige briter ved, at hvis enhver anden regering i Den Europæiske Union havde spillet hasard med deres helbred og sikkerhed på denne måde, så ville de ikke tilgive det. Det ville den britiske frokostpresse gøre vel i at tænke over, før den svælger i mere fremmedhad i dette spørgsmål.
(Bifald) Synet i aftes af den britiske landbrugsminister, hr. Douglas Hogg, der blev reddet fra en mistillidsdagsorden i Underhuset for sin elendige håndtering af BSE-krisen af en misliebig politisk studehandel med de nordirske unionister, er virkelige fantastisk! Hvis oksekød fra Nordirland og andre afgrænsede områder i Storbritannien ikke er blevet inficeret på samme måde som andet oksekød i Storbritannien, sådan som man fortæller os, hvorfor blev det så ikke erkendt for flere måneder siden, så nordirske landbrugere kunne være blevet forskånet for de katastrofale finansielle følger af de seneste måneders udvikling? Hvordan kan det være, at den britiske regering kun går ind på at søge såkaldt særlige foranstaltninger, når den står over for en mistillidsdagsorden i Underhuset? Det er denne form for kynisk opportunistisk holdning, der ødelægger tilliden i Storbritannien og i resten af Europa og viser, at den britiske regering ikke sætter sundhed og sikkerhed for forbrugerne øverst på dagsordenen - for slet ikke at tale om økonomisk sund fornuft.
Hr. Douglas Hogg, den uheldige landbrugsminister, nægtede at komme og vidne i vort undersøgelsesudvalg, til trods for, at alle regeringer i Unionen - herunder også den britiske regering - havde lovet, at de ville støtte det parlamentariske undersøgelsesudvalgs arbejde. I aftes sagde hr. Hogg i Underhuset, at det ville være at give afkald på britisk suverænitet, hvis han vidnede for os her. Han er en af dem, der argumenterer for, at suveræniteten i et demokrati hviler på parlamentet. Jeg er en af dem, der mener, at suveræniteten beror hos folket.
(Bifald) Men Rådet kan ikke unddrage sig kritik i denne sag. Det gav efter for pres fra den britiske regering; det udvandede Kommissionens forslag i Rådet (landbrug) og har generelt benyttet den elitære klub, Rådet, til at beskytte nationale interesser i stedet for de interesser, Unionens befolkning har. Det forstærker den opfattelse, som min gruppe har, at Rådet, når det handler under ét, skjuler sig bag medlemmernes individuelle demokratiske legitimitet og sammen arbejder på en hemmelighedsfuld og uacceptabel måde.
Jeg vil gerne nu sige til formanden for Kommissionen, at det var en katastrofe, som man måtte vente ville indtræffe. Kommissionen har skyld; man kan ikke sige, at Kommissionen ikke var blevet advaret om, at dens strukturer og beslutningstagning med hensyn til fødevaresikkerhed og folkesundhed var behæftet med alvorlige fejl. Allerede i 1989 sagde Parlamentet i Raftery-betænkningen, at hvis vi ønsker et ægte fælles marked for fødevarer, så må vi etablere et ægte, uafhængigt, stærkt og åbent regulerende organ, som ses at sætte forbrugernes interesser over producenternes, forarbejdernes, distributørernes og restauratørernes.
Og igen i marts 1992 i min betænkning om reformen af Den Videnskabelige Komité for Fødevarer sagde Parlamentet, at det at nå et tilfredsstillende videnskabeligt grundlag for spørgsmål vedrørende fødevaresikkerhed vil blive bedømt af Europas forbrugere, alt efter om det er tilstrækkelig uafhængigt, gennemskueligt og effektivt. I den betænkning forlangte Parlamentet, at en enkelt enhed i Kommissionen under tjenesten for forbrugerpolitik skulle tage sig af fødevarer, og krævede en fælles fødevarepolitik, et uafhængigt videnskabeligt udvalg for fødevarer, ordentlig repræsentation for forbrugerne i dette udvalg, gennemskuelighed i udvælgelsen af medlemmer til udvalget, og en passende hensyntagen til offentlighedens interesser, når det gjaldt fødevarer og forbrugersikkerhed. Hvor meget mere kunne Parlamentet have gjort for at demonstrere, at Fællesskabets beslutningstagning var det rene rod, når det gjaldt fødevaresikkerhed? Det lange katalog af elendige beslutninger, mangelen på ansvarlighed og de undvigelser, som Kommissionen og dens embedsmænd har udvist under hele BSE-historien, har efterladt Kommissionen svækket og sårbar. Så det har desværre været nødvendigt med en krise af denne størrelse for at skabe baggrund for forandringer.
Hvis man skal kunne tro på Kommissionens formand, så får vi faktisk forandringer, og vi glæder os over hans udtalelse. Men vi er ikke tilfredse med løfter. Det er derfor, vi i vort beslutningsforslag om at afslutte denne debat forpligter os til meget nøje at overvåge, præcis hvad Kommissionen gør for at opfylde de løfter, som den her har givet i dag ved sin formand. Hvis reformerne ikke er ægte, passende eller hurtige nok til at tage højde for det, undersøgelsesudvalget har henstillet, så vil min gruppe sammen med andre stille en mistillidsdagsorden til Kommissionen på et passende tidspunkt før eller i november i år.
Endelig vil min gruppe ikke støtte den mistillidsdagsorden til Kommissionen, som Parlamentet har fået forelagt i dag. Vi mener ikke, at det er en effektiv politisk strategi at udtrykke mistillid til Kommissionen, før den har haft mulighed for at bringe orden i sit eget hus. Vi er interesserede i et alvorligt forsøg på reformer af hensyn til folkesundheden. Desuden er vi overbevist om, at hvis en mistillidsdagsorden bliver vedtaget på dette tidspunkt, vil det simpelt hen føre til en institutionel krise, der vil vare i månedsvis og ikke gøre noget som helst for at styrke folkesundheden eller forbrugerbeskyttelsen på europæisk niveau.
(Bifald) Der er dem, der mener, at den offentlige opmærksomhed og det kaos, der ville ledsage en afskedigelse af Kommissionen, på en måde ville rense systemet. Det mener min gruppe ikke. At Kommissionens formand er kommet her i dag for at forelægge Parlamentet en pakke med reformer, som, hvis de bliver gennemført, vil gøre en hel del for virkelig at rense systemet, er et udtryk for anerkendelse af dem, der har arbejdet så hårdt i undersøgelsesudvalget, og er et udtryk for den effekt, som Parlamentet kan opnå, hvis det tager sine beføjelser alvorligt.
Undersøgelsesudvalget har fundet fejlene og peget på de reformer, der er nødvendige for at gøre ende på disse fejl. Det er nu Parlamentets politiske ansvar at sørge for, at disse reformer bliver gennemført fuldt ud, og det agter vi at gøre.
(Kraftigt bifald)
Martens
Jeg vil først og fremmest hylde formanden for undersøgelsesudvalget, hr. Böge, ordføreren, hr. Medina, og alle dette undersøgelsesudvalgs medlemmer. Min gruppe vil stemme for beretningens konklusioner. Beretningens beskrivelse af den dårlige forvaltning under BSE-krisens højdepunkt gør et stærkt indtryk. Det var i perioden 1990-1994. I 1990 var det videnskabeligt bevist, at den smittebærende agens kan overføres fra en dyreart til en anden. Det burde have ført til en fremskyndelse af den videnskabelige forskning. Fra '90 af måtte forskningens resultater ganske enkelt siges at være elendige. Mellem 1990 og '94 blev de veterinære BSE-inspektioner i Det Forenede Kongerige afbrudt. I Medina-beretningen står der, at den daværende Kommissionen forsøgte at skjule sandheden og at skyde Parlamentet afbrydelsen i skoene, mens det var en beslutning fra Kommissionens egen side, som gav efter for britisk pres. I denne periode lå den fælles lovgivning om BSE fuldstændig stille, med én undtagelse: Forordningen vedrørende embryoer.
Mellem 1990, formodentlig det ekstraordinære møde i Rådet den 6. og 7. juni 1990 om den første BSE-krise, og 1994, altså gennem fire år, fandt der ikke en eneste forhandling sted om BSE i Rådet. På trods af det konstaterede man i den periode 75 % af BSE-tilfældene i Det Forenede Kongerige. Frankrig og Tyskland overvejede midt i '90 at bebude handelsmæssige begrænsninger for britisk oksekød, men kommissæren, hr. MacSharry, truede med at indklage dem for Domstolen. I Medina-beretningen står der også, at der findes skriftlige beviser for, at den daværende Kommissionen stod i spidsen for en misinformationspolitik, ikke blot i forhold til den offentlige opinion, men at misinformationen også rakte helt ind i fællesskabsinstitutioners inderste. For hvis informationsstrømmen afbrydes, og Kommissionen ikke længere udfører sine opgaver og ikke foreslår lovgivning, sættes Rådet også ud af spillet. Medina-beretningen peger på Det Forenede Kongeriges regering som den hovedansvarlige for BSE-krisen. I beretningen fastslås det seks gange, at efterfølgende regeringer har overtrådt traktatens artikel 5 og har nægtet at holde sig til reglerne om loyalt og transparent samarbejde. De ved, at traktatens artikel 5 omfatter princippet om gensidig loyalitet. Men Rådet er også medansvarlig for passiviteten og forsinkelserne i bekæmpelsen af epidemien i Det Forenede Kongerige, de fejlagtige beslutninger og den dårlige koordinering af beskyttelsen af folkesundheden og misinformation af offentligheden.
Det er ifølge undersøgelsesudvalgets beretning ubestrideligt, at den tidligere Kommission i perioden 1990-94 med dens dårlige forvaltning på BSE-krisens højdepunkt også begik alvorlige fejl og forsømmelser, og at det politiske ansvar ligger hos kommissærerne, hr. MacSharry og hr. Steichen.
Vi mener, at hr. Fischler må gå ind i denne forhandling for at give svar på de to fejl, som Medina-beretningen tillægger ham. Men som undersøgelsesudvalget har besluttet, ligger de politiske konsekvenser i nødvendigheden af strukturelle, politiske og personalemæssige beslutninger for at rette op på fortidens grove fejl og forsømmelser. Kommissionens politiske ansvar ligger nu i gennemførelsen af disse grundlæggende reformer, for ifølge Medina-beretningen tjener det undersøgelsesudvalgets bestræbelser bedre end en ny kommissionssammensætning. Vores gruppe bekræfter således sin tillid til, at Kommissionen kan gennemføre disse reformer. Det haster for den at genoprette Den Europæiske Unions troværdighed ved at prioritere folkesundheden og forbrugerbeskyttelsen frem for rent økonomiske interesser.
Hvilken Doktor Faust havde nogensinde kunnet forestille sig stik imod en århundredegammel tradition at fodre drøvtyggere med kød- og benmel. Hvordan har man nogensinde turdet tage risici med spædbørns kost. Det er klart påpeget, at Kommissionen råder over et utvetydigt retsgrundlag for udøvelse af sine beføjelser inden for folkesundheden, artikel 129, og forbrugerbeskyttelsen, artikel 129A. Her ligger der en betydningsfuld opgave for regeringskonferencen. Kommissionen skal på meget kort sigt fremsætte forslag om etablering af en uafhængig enhed til »beskyttelse af folkesundheden«. Man må gå ind for indførelse af den fælles beslutningsprocedure i landbrugsspørgsmål. Der må indføres et generelt forbud mod at fodre drøvtyggere med kød- og benmel og mod at fodre dyr med slagteaffald fra syge dyr.
Hr. kommissionsformand, der skal træffes personrettede og disciplinære foranstaltninger i tilfælde af, at tjenestemænd ikke optræder rigtigt. De ansvarlige skal dømmes for deres fejl. Vore medborgere vil ikke have forståelse for, at der ikke træffes strafferetlige foranstaltninger. Vores politiske konklusion er altså: Vi er modstandere af mistillidsvotumet. Vi bekræfter vores tillid til, at Kommissionen gennemfører disse reformer, men hvis reformerne ikke er gennemført inden for en rimelig tidsfrist og i hvert fald hen imod november i år, så vil vi blive tvunget til at opsige vores tillid til Kommissionen.
Hr. kommissionsformand, vi har sammen ført Maastricht-forhandlingerne om en ny traktat om Den Europæiske Union. Allerede dengang konstaterede vi ufuldkommenhed. Vi måtte acceptere et forlig, som vi ønskede at forbedre på den kommende regeringskonference. Vi har nu nået et stade, hvor mange af vore medborgere ikke længere nærer tillid til det, vi gør på europæisk plan. Den samfundsmæssige nød, den nød, borgerne føler, når de plages af arbejdsløshed og ikke længere ser nogen fremtid for deres børn; den nød, de føler, når de plages af internationalt organiseret kriminalitet, mafiaen, narkotika; den nød, de følte, da hele deres sundhed stod på spil, må bibringe alle dem, som har et ansvar i Den Europæiske Union, og som forbereder en ny traktat, en bevidsthed om, at ikke blot beslutningsprocedurerne, hvor vigtige de end er, skal ændres, men at der også skal gøres et forsøg på at trænge helt ind til problemernes kerne, de samfundsmæssige problemer, som millioner af medborgere konfronteres med, den angst, de føler, og at der skal gives et svar på spørgsmålet om, hvad vi gør ved det. Jeg håber, at denne BSE-tragedie har bibragt alle dem, som skal tage ansvaret for på ny at give Den Europæiske Union et fortrøstningsfuldt og menneskeligt ansigt, den bevidsthed.
(Bifald)
Pasty
Hr. formand, kære kolleger, jeg vil gerne på vegne af Gruppen Union for Europa udtrykke min hjertelige lykønskning til ordføreren for Det Midlertidige Undersøgelsesudvalg om BSE, hr. Medina Ortega, til dets formand, hr. Böge og til alle medlemmerne af dette udvalg for den ekstraordinære kvalitet af deres arbejde til trods for talrige og uacceptable hindringer, der er lagt, for gennemførelsen af deres opgave.
Den beretning, som vi i dag har fået forelagt, er dokumenteret, præcis og objektiv og nøjes ikke med at konstatere de europæiske institutioners alvorlige forsømmelser, men den bestræber sig meget ansvarligt på at foreslå løsninger for at afhjælpe dem og således undgå, at utålelige fejltagelser ikke varer ved. Jeg vil endda sige, at medlemmerne af Det Midlertidige Undersøgelsesudvalg har gjort mere. Efter at have hørt formanden, hr. Santer, har jeg en fornemmelse af, at de har udført et mirakel: Kommissionen var ramt af blindhed, og pludselig ser den klart det, der foregår i dens tjenester.
Det står alligevel fast, at den konstatering, som Det Midlertidige Undersøgelsesudvalg er kommet med, er knusende for de europæiske institutioners funktion i deres helhed. Afsløringen af sådanne forsømmelser berettiger til mistet tillid, som man konstaterer i dag hos vores medborgere over for de europæiske institutioner. Den totale og overvejede mangel på gennemsigtighed i behandlingen af de europæiske sager gør det ikke længere muligt for de demokratiske kontrolorganer, som parlamentsinstitutionen eller pressen udgør, at udøve deres daglige arbejde.
Uklarheden, der er konsekvensen af denne manglende gennemsigtighed, gør det derimod muligt, at nationale eller private interesser får overvægt over den generelle interesse og fællesskabsinteressen. Disse interesser har faktisk bogstavelig talt koloniseret visse tjenester i Kommissionen eller endog disse ekstraordinære rådgivende videnskabelige komiteer med variabel geometri afhængigt af de særlige interesser, der her forsvares.
Endnu alvorligere viser den konstatering, der er gjort af Det Midlertidige Undersøgelsesudvalg, en faktisk frasigelse af deres ansvar hos de politiske organer, som Kommissionen og i et vist omfang Rådet. For Rådet handler det om uddelegeringer af beføjelser, der faktisk er givet til forvaltningskomiteerne, der ikke har nogen politisk legitimitet, og for Kommissionen om dens manglende evne til at modstå politisk pres fra visse medlemsstater.
Der er således ikke udført nogen veterinærkontrol af Kommissionen mellem 1990 og 1994 af de foranstaltninger, der er truffet af Det Forenede Kongerige til bekæmpelse af BSE-epizootien, udelukkende med den begrundelse at det ville irritere myndighederne i dette land.
Endelig viser konstateringen, at der i iværksættelsen af fællesskabspolitikkerne findes gråzoner, hvor kompetencen til at handle er defineret dårligt. Det fører i sidste ende til, at hver institution sender ansvaret for at handle til en anden institution eller til medlemsstaterne, og det endelige resultat er en total passiv holdning i institutionerne.
Hvis vi vil genskabe de europæiske borgeres tillid til Unionens institutioner, haster det med at reagere. Skal det gøres ved politisk med et øjeblikkeligt mistillidsvotum at straffe den nuværende Kommission - der helt sikkert bærer sin del af ansvaret for de konstaterede forsømmelser, men meget mindre end de britiske myndigheder - eller den tidligere Kommission, hvis formand, man gerne ville have, var blevet hørt af Det Midlertidige Undersøgelsesudvalg.
Jeg mener selv, at hvis vi vil være effektive, må vi kræve af den nuværende Kommission, at den meget hurtigt træffer de foranstaltninger, som Det Midlertidige Undersøgelsesudvalg, der henhører under den, har foreslået. Det drejer sig først og fremmest om at genetablere gennemsigtighed i udarbejdelsen af beslutningerne, hvilket er selve grundlaget for enhver demokratisk aktion. Hvis Kommissionen ikke gør det inden for en rimelig frist, så må vi - og uden svaghed - irettesætte den. Vi må overveje forslagene om reorganisation af tjenesterne og høringsog inspektionsprocedurerne, der er forelagt af formanden, hr. Santer, som et tegn på god vilje, der bør bekræftes.
Men derudover mener jeg, at Det Midlertidige Undersøgelsesudvalgs beretning burde sendes til regeringskonferencen, således at medlemsstaternes repræsentanter drager alle konsekvenserne ud fra synspunktet om de europæiske institutioners struktur og funktion.
Ville det ikke være passende på områder, der er så følsomme, som folkesundheden og - i morgen - personers sikkerhed, om det blev besluttet at gøre den tredje søjle til et fællesskabsanliggende, at præcisere uden mindste tvetydighed, hvem, der gør hvad, for at fjerne de gråzoner, der bruges som alibi til ikke at handle, når det er nødvendigt?
Er det fornuftigt at overføre kompetencer uden at sikre sig i forvejen, at de, der får disse kompetencer, er i stand til at påtage sig dem. Kan man garantere, at en Kommission sammensat af tredive medlemmer i perspektivet om fremtidige udvidelser vil være i stand til at fungere i henhold til principperne om kollegialitet og uafhængighed over for de medlemsstater, der har underskrevet traktaten.
Det er på svarene på disse spørgsmål, at man vil bedømme regeringerne i de medlemsstater, der snart står over for nationale valg, og de europæiske parlamentsmedlemmer, der er kandidater til næste valg i 1999.
Lad os, kære kolleger, få noget godt ud af de kommende måneder for at svare positivt på vores medborgeres bekymringer, hvor BSE-krisen har vist sig ekstraordinært afslørende.
(Bifald)
Kofoed
Fru formand, undersøgelsesudvalgets beretning er nu forelagt, og dermed skal vi se, hvilke konsekvenser beretningen vil få. Vi har allerede hørt reaktionen fra formanden for Kommissionen, hr. Santer, og det vil jeg vende tilbage til.
I 1986 var BSE-sygdommen helt ukendt. Ingen vidste meget om den, men man mente, at den nok var af samme karakter som scrapie hos får, og at sygdommen derfor ikke var smitsom og ikke kunne overføres til mennesker. Det var udgangspunktet. Men den 20. marts 1996 indrømmede den britiske regering, at det ikke kunne udelukkes, at den kunne overføres til mennesker. Samtidig var der opstået en ny art af Creutzfeldt Jakob-sygdommen, som især ramte unge mennesker. Disse meddelelser skabte panik hos forbrugerne, og oksekødsmarkedet brød sammen. Det er klart, at forbrugerne blev nervøse, eftersom sygdommen - hvis den kunne overføres - først viste sig efter 3-7 år. Kommissionens håndtering var meget famlende, og Parlamentet var ikke tilfreds. Derfor valgte man som foreløbig løsning at nedsætte dette undersøgelsesudvalg for at prøve, om dette nye udvalg med hjemmel i traktaten kunne bruges til virkelig at få klarlagt de problemer i Kommissionen, som man mente var uløste.
På Den Liberale Gruppes vegne kan jeg sige, at opgaven er løst af udvalget. Den har medført meget stærk, men berettiget, kritik af Kommissionen, som man kan læse yderligere om i beretningen. Der er også en stærk kritik af den britiske regering. Det er især uforståeligt, at den britiske regering, som i første omgang traf de rigtige beslutninger, lod 5 år gå, før den implementerede dem. Det er årsagen til, at BSE-sygdommen fik det omfang, den fik, og blev overført til Frankrig, Schweiz og Portugal. Men det er ikke os, der skal vælte den britiske regering, det må andre gøre.
Tilbage står spørgsmålet om, hvordan vi beskytter forbrugerne. Jeg kan sige, at vore forslag om at adskille forbrugerbeskyttelsen og veterinærkontrollen er en rigtig løsning. Jeg vil dog advare om, at den ikke er så let at gennemføre, fordi vi nemt kommer ind på subsidiaritetsprincippet, og det plejer nationalstaten at værne kraftigt om. Men jeg er tilhænger af, at man får et overstatsligt organ, der kan kontrollere de nationale myndigheder og orientere dem om, hvad problemerne er.
Endelig kommer vi til spørgsmålet om tillid og ikke-tillid. Parlamentet har vist, at det er den opgave voksen at kunne kontrollere Kommissionen. Det har også magt til at afsætte Kommissionen, hvis det mener, at den ikke gør det rigtigt. Udvalgets arbejde viser, at vi har stillet Kommissionen nogle forslag, som vi går ud fra, at den vil se på og løse ud fra de principper, som vi har foreslået. Jeg kan nu konstatere, at Kommissionen er parat til at gå langt og længere, end jeg havde troet. Nu vil det vise sig inden efteråret, hvor langt den i praksis kan komme. Ellers har vi det våben i artikel 144, at vi kan stille et mistillidsvotum når som helst efter sommerferien, hvis Kommissionen ikke lever op til, hvad den selv har sagt, og til de ønsker, som vi har formuleret. Så jeg konstaterer, at Parlamentet har fået en væsentlig magt, og den bruges, men den skal bruges fornuftigt. Man skal ikke misbruge en stor magt, man har fået. Man skal bruge den med omhu, og det tror jeg, at man vil gøre til efteråret, hvis Kommissionen ikke lever op til sine egne formuleringer.

Puerta
Fru formand, medlemmerne i vores gruppe har underskrevet mistillidsvotummet efter at være blevet bekendt med undersøgelsesudvalgets konklusioner. Men jeg kan forsikre Dem, fru formand - og jeg kan forsikre Europa-Kommissionen - at der har ikke været noget a priori i forbindelse med dette mistillidsvotum. Hr. Medinas beretning tydeliggør det alvorlige politiske og administrative ansvar, som først og fremmest den britiske regering med Rådets eftergivenhed, men også Europa-Kommissionen, har pådraget sig såvel i Delors-perioden som under hr. Santers nuværende formandskab.
Beretningen giver ikke mulighed for tvivl. Der har været tale om en katastrofal forvaltning fra Kommissionens side af det alvorlige problem med kogalskaben, som har udviklet sig til en krise med uoverskuelige sundhedsmæssige, sociale og økonomiske konsekvenser. Man gør Kommissionen ansvarlig for at have tillagt de økonomiske og politiske interesser større vægt end beskyttelsen af menneskers sundhed og deres beskyttelse som forbrugere. Den tidligere Kommission garanterede ikke veterinærkontrollen, og det er en kendt sag, at den ikke gennemførte de nødvendige inspektioner i Det Forenede Kongerige fra maj 1990 til juni 1994.
Hvad angår den nuværende Kommission, drejer det sig om en uacceptabel ophævelse af embargoen på gelatiner og Kommissionens ønske om at skjule sandheden eller at overdrage sit ansvar til Europa-Parlamentet, da man besluttede at gennemføre undersøgelsen. Det er særligt alvorligt, at Europa-Kommissionens fejl og forsømmelser har indvirket på menneskers sundhed, på kvægavlen og på Fællesskabets budget, som i vidt omfang ikke kan afhjælpes.
Af disse grunde opfylder vi den meget pinefulde forpligtelse, det er at indgive dette forslag om mistillidsvotum. Europa-Parlamentet bør gøre sin pligt og udøve sine kontrolbeføjelser i henhold til traktaten. Den britiske regering kontrolleres af Underhuset. Europa-Kommissionen skal være ansvarlig over for Parlamentet, således - som vi har bedt om utallige gange - at dets kompetencer kan øges, selv om vi ikke en gang har opnået at udøve de kompetencer, vi allerede har.
Det fremgår af undersøgelsesudvalgets konklusioner, hvor bydende nødvendigt det er med et mistillidsvotum, som kræver, at man drages til ansvar for det, der ikke er blevet gennemført, og det, der er blevet dårligt gennemført i løbet af syv års forvaltning, i henhold til Europa-Kommissionens principper om kontinuitet og kollegialitet, selv om der er tale om specifikke og mere alvorlige handlinger fra de efterfølgende landbrugskommissærers side.
På nuværende tidspunkt bør vi politisk fordømme de ting, der er sket i fortiden, den umiddelbare fortid, inden vi kommer med henstillinger til fremtiden eller tager så positivt imod hr. Santers tale, som snarere forekom at være en optimistisk indsættelsestale.
Vi respekterer de gode hensigter hos dem, der blander fortid og fremtid sammen i deres beslutninger og annoncerer eventuelle mistillidsvota inden for et par måneder - man har sagt, det bliver til november - men vi er stærkt uenige i deres fremgangsmåde, som ikke lever op til Parlamentets grundlæggende kontrolfunktion og til prioriteringen af et mistillidsvotum uden betingelser og uden indgriben.
I demokratiet bestemmer flertallet, men mindretallet kan have ret. Vores ret baseres ikke kun på korrekte parlamentariske procedurer eller Parlamentets ufravigelige forpligtelser. Vi ønsker, at vores ret skal hæve sig over konjunkturbestemte begrundelser og partidiscipliner og basere sig på det, at vi er parlamentsmedlemmer eller, hvilket er det samme, repræsentanter og forkæmpere for sundheden og interesserne hos de europæiske borgere, der har valgt os.
Jeg vil gerne slutte med en klassisk sætning: «Venner af Platon, men større venner af sandheden«. EuropaParlamentet bør være en ven af Kommissionen, men en større ven af sandheden og af de europæiske borgere.

Graefe zu Baringdorf
Fru formand, mine damer og herrer, kære kolleger, undersøgelsesudvalget har gjort sit arbejde. Jeg vil gerne rette en udtrykkelig tak til formanden, hr. Reimer Böge, og til ordføreren, hr. Medina, for det gode arbejde, de har præsteret. Vi har haft et godt klima i undersøgelsesudvalget. Alle kræfter har været sat ind på at få sandheden frem i lyset, og den beretning, vi har forelagt, giver også udtryk herfor.
Da vi tog fat på arbejdet, var vi næsten målløse i betragtning af, hvad der her mødte os. Hr. Santer, De siger, man kunne den gang endnu ikke vide, hvor farlig denne BSE-sygdom var. Hvis man endnu ikke vidste det den gang, så havde man ikke skullet træffe nogen forholdsregler, så skulle man have sagt: Vi ved det ikke eller vi vurderer det anderledes. Men det gjorde man jo ikke. Man traf forholdsregler, man gennemførte bare ikke disse forholdsregler. Man ignorerede forbuddet mod anvendelse af animalsk mel som foder.
Hvad skete der? Indtil 1995 er animalsk mel blevet anvendt som foder. Man må gå ud fra, at alle syge køer er gået igennem kredsløbet animalsk mel og anvendelse som foder en gang til. Af BSE-truede dyr er der kommet 700.000, en million, halvanden million i den menneskelige ernæring - man ved ikke hvor mange. Man har sagt til os: Vi har ikke haft nogen ressourcer til at foretage inspektioner.
Endelig har det vist sig, at mellem 1990 og 1994 er der foretaget 37 inspektioner i Storbritannien; kun BSE var strøget af checklisten, dvs. i Storbritannien blev der undersøgt for kødkvalitet, men ikke længere for BSE. Man har øjensynligt i Kommissionen bevidst forlagt en undersøgelsesrapport fra 1990, der giver oplysninger om skandaløse forhold i Storbritanniens slagtehuse; den er ikke nået frem til den politiske ledelse. Vi har indtil dato ikke kunnet klarlægge, hvor i systemet den er blevet hængende.
Man har forsøgt at bringe forskere i miskredit, man har latterliggjort mindretalsvota, man har instrumentaliseret WTO. Jeg behøver ikke opremse det i detaljer. De kender undersøgelsesberetningen - det er i hvert fald utroligt. Og alt det begrunder et forslag om mistillidsvotum til Kommissionen.
Når vi nu siger, vi ikke ønsker at trække dette forslag om mistillidsvotum igennem nu, så har det også noget at gøre med, hr. Santer, at vi ved: De er mester i at afgive meddelelser! De har holdt en strålende tale i dag, og det er lidt vanskeligt at sende Dem ud i den kolde sne efter denne tale. Budskabet hører vi ganske vist, men vi mangler troen. Vi ønsker ikke ord, men derimod handlinger. Derfor har diskussionen i undersøgelsesudvalget om dette forslag til mistillidsvotum været temmelig lang og temmelig intensiv. Og jeg stillede så forslag om et betinget forslag om mistillidsvotum.
Vi gik ud fra, at De i dag siger: Det interesserer os ikke. Så ville vi have indgivet forslag om mistillidsvotum nu; stemmerne foreligger, og vi har indsamlet underskrifter fra den nødvendige tiendedel af Parlamentets medlemmer. Det stod os klart, at De ville give en masse løfter; altså giver vi Dem et års prøvetid, og så vil vi se, hvad der bliver indfriet af disse krav. De har behandlet dem grundigt i dag, og jeg må sige, jeg er forbavset over den medgørlighed, men også den bestemthed, hvormed De bebuder reformer. Hvis de gennemføres, så vil der ikke blive indgivet forslag om mistillidsvotum i december, det er temmelig klart. Hvis de ikke gennemføres, så vil vi stille forslag om dette mistillidsvotum.
Hr. Santer, tag ikke fejl! De kan ikke som tidligere nøjes med at udsøge Dem de lækre sager her fra Parlamentet, gøre, hvad der passer Dem, og det, der ikke passer Dem, bliver lagt ad acta. Europa-Parlamentet har som følge af dette undersøgelsesudvalg fået en ny selvbevidsthed. Efter BSE er der i Europa ikke længere noget, der er, som det var. Vi vil tale med i sundhedsspørgsmål, vi vil tale med i ernæringsspørgsmål og også i landbrugsspørgsmål. Vi vil ikke mere tillade, at en arrogance i administrationen, der endnu eksisterer, og som De politisk endnu er formand for, nemlig denne Kommission, mener, at den ikke behøver at tage hensyn til EuropaParlamentets forslag og initiativer. Hvis Europa-Parlamentets forslag var blevet gennemført, ville vi have haft fælles beslutningsprocedure i den periode, hvor disse syge køer havde højkonjunktur, så havde vi ikke haft denne BSE-krise i det nuværende omfang. Vi ville højst sandsynligt ikke have været nødt til i en sådan grad at analyse de følger, der muligvis forestår os.
Derfor siger jeg: Det gælder afgjort om, at vi udnytter denne krise til at komme fremad, til at give EuropaParlamentet de beføjelser, det har brug for til at gennemføre en lovgivningsmæssig kontrol af administrationen, til at drive Kommissionen på rette vej. Hr. Santer, jeg er særlig taknemmelig over, at De har sagt, vi skal principielt give os i kast med en ændring af landbrugspolitikken. Det har altid været vores krav. Hvis vi går fremad ad denne vej, så vil vi ikke opleve den næste krise, men derimod gøre noget godt for Europas befolkning og læse på vores lektie og påtage os vores politiske ansvar!

Lalumière
Fru formand, hr. kommissionsformand, da Parlamentet trods stærk modstand nedsatte et Midlertidigt Undersøgelsesudvalg om denne sag, troede jeg ikke, at de afslørede kendsgerninger ville være så alvorlige. Den endelige beretning, der er et fremragende arbejde, er knusende. Og jeg bemærker, at de taler, der er blevet holdt siden eftermiddagens start, har alle været yderst strenge.
Hvad skal der gøres? Vil handlingerne gå hånd i hånd med ordene? Hvad kan Parlamentet beslutte under disse omstændigheder, der vedrører den menneskelige sundhed, og som viser til hvilke vildfarelser et økonomisk system kan nå, der foretrækker profit til skade for enhver anden betragtning? Jeg reagerer måske stærkere end andre, for, da jeg var forbrugerminister i mit land mellem 1981 og 1984, var jeg mærket af tragedier, der var mindre alvorlige, men lignede dem i dag.
Vi ønsker at straffe de hovedansvarlige, der er - det viser beretningen - Rådet og visse regeringer, og især den britiske regering. Men traktaten giver os desværre ikke noget middel til at straffe en medlemsstats regering. Vi har ikke mere kompetence til at anlægge civile sager eller straffesager mod personer, der formodes skyldige. Det er kun ofrene eller deres familie, der kan gøre det.
Men vi har et politisk middel, at give Kommissionen et mistillidsvotum, så snart beretningen viser, at den også har begået alvorlige fejl. Dette opsigtsvækkende stærke våben skaber frygt. Så vender man sig mod et betinget mistillidsvotum eller et mistillidsvotum med udsættelse. Det er rigtigt, at jeg godkender de henstillinger, som Parlamentet bestræber sig på at formulere for at forbedre Kommissionens funktion.
Men tillad mig at sige, at formlen med det betingede mistillidsvotum på en gang går for langt og ikke langt nok. For langt i den betydning, at Europa-Parlamentet vil presse sine henstillinger, indtil de trænger ind i Kommissionens kompetencer ved at lade den konstante trussel om mistillidsvotum hænge tungt. Ikke langt nok, for man kan frygte, at mange tilhængere af denne formel i virkeligheden aldrig vil stemme for mistillidsvotummet.
Desuden vedrører det betingede mistillidsvotum kun Kommissionens fremtidige adfærd og ikke de begivenheder, der er sket. Men beretningen viser hvilke fejl, der er begået, herunder en ubestridelig dårlig organisation af tjenesterne. For øvrigt viser de reformer, som De selv, hr. kommissionsformand, har sat i gang, og som går i den rigtige retning til fordel for forbrugerkommissæren, derimod hvor dårligt organiserede kontrollerne var.
Beretningen viser også de skader, der er sket i Kommissionen ved denne kultur, ved disse produktorienterede ideer udelukkende centreret omkring markedet, og som stiller beskyttelsen af forbrugernes sundhed i baggrunden.
Til slut, hr. kommissionsformand, fordi vi ønsker nogle stærke europæiske institutioner, ønsker vi også, at disse institutioner er politisk ansvarlige. De to ting hænger sammen.
Hr. formand, Deres tilståelser, Deres løfter om reformer, Deres forpligtelser kan ikke være tilstrækkelige. Der skal en stærkere politisk bevægelse til for at fordrive tidligere fejl. For os er Kommissionen ikke et så skrøbeligt organ, at det risikerer at gå i stykker i en politisk krise. Vi ved derimod, at myndigheden, troværdigheden i offentligheden og tilliden er meget større, når institutionen erkender sine fejl og påtager sig sit ansvar fuldt ud, herunder ansvaret for den periode, der gik forud for det nye holds overtagelse af funktionerne. Det er helt klart, at denne nødvendighed med at påtage sig sit ansvar også gælder Parlamentet, der i denne sag burde stemme for et mistillidsvotum, ellers ser det ud til at modsige sig selv.

Nicholson
Fru formand, jeg har aldrig nogen sinde troet, at vi behøvede et undersøgelsesudvalg. Det, jeg har hørt i dag, har desværre vist mig, at det er korrekt. Jeg har hørt på debatten, og mine værste anelser er desværre blevet bekræftet.
Der er ingen, der har nogen ære af det nuværende problem, ikke Det Forenede Kongeriges regering og bestemt ikke hr. Hogg - jeg ville ikke et øjeblik forsvare dem - ej heller Kommissionen og Rådet. Ja, det er sandt, at der blev begået fejl. Vi må lære af dem og sikre, at de aldrig sker igen. Vi hjælper ingen - og bestemt ikke forbrugerne eller landbrugerne - ved at spidse situationen yderligere til og fremsætte fantastiske udtalelser, der ikke kan bevises og som simpelt hen sigter mod at komme i avisernes overskrifter.
Bagklogskab er den højeste form for visdom. Vi kan alle sidde her i dag og være eksperter og ikke begå nogen fejl. Jeg er enig med udvalgets formand, når han siger, at vi én gang for alle må gøre ende på BSE. BSE må udslettes, men det vil tage tid. Vi har for nylig set andre udbrud i andre lande.
Jeg vil gerne henvende én bemærkning til hr. Santer, fordi han her i dag sagde - og jeg mener, at det er vigtigt, at han fremsatte denne udtalelse - at han ønskede et bedre miljø og højere standarder for kontrol med fødevarer. Det er jeg alt sammen enig i, men vil han sikre, at de fødevarer, der bliver importeret til Den Europæiske Union, bliver af samme høje standard? Vil han også sikre, at landbrugerne i Den Europæiske Union ikke får hænderne bundet på ryggen, mens andre rundt om i verden får lov til at producere det, vi ikke må producere på samme måde? Hvis man ønsker høje normer, så må man sikre, at de er universelle, og dét over hele linjen.
Det er også uheldigt i dag, at fru Green har besluttet at gøre denne meget vigtige debat til noget partipolitisk. Jeg glæder mig over hendes anerkendelse af den høje standard i Nordirland. Jeg glæder mig over, at hun har sagt, at vore landbrugere er blevet behandlet uretfærdigt, for der burde aldrig have været noget forbud mod deres produkter. Jeg nærer ingen tvivl om, at hr. Fischler vil lægge sig dette meget på sinde. Jeg vil ikke drive sognepolitik i dag, men jeg er sikker på, at fru Green ikke ville nægte noget lille politisk parti nogetsteds retten til at nå det bedst mulige for sine egne, vel, fru Green?
Må jeg yderligere sige til fru Green, at hun bør se på tallene igen, for de tal, jeg så her til morgen, viste, at hr. Blair tabte med 13 stemmer. Der er ni medlemmer af de nordirske unionister i Underhuset, og måske skulle hr. Blair have mobiliseret alle sine Labour-medlemmer, hvis han gerne ville vinde.
Må jeg også afslutningsvis sige til fru Green, at nogle af hendes tidligere partiledere også har været meget generøse over for mit parti, da de havde drøftelser med dem. Og jeg nærer ingen tvivl om, at de kommer tilbage engang i fremtiden, hvis situationen skulle opstå. Mange tak, fru formand, for Deres tålmodighed, og jeg vil gerne gøre det helt klart, at jeg ikke på nogen måde vil støtte nogen mistillidsdagsorden rettet mod Kommissionen.

Martinez
Fru formand, efter 167.000 oksers død - et virkeligt blodbad - smitte af 800.000 okser gennem fødekæderne, over tyve selvmord hos producenterne, død, ødelagt hjerne hos omkring tyve unge mennesker, efter seks måneders undersøgelse og to timers forhandling er det, der fremgår, selvretfærdighed, der siver ud overalt. Og forklaringen, måske den eneste, er den messiaslære, der er bag alt dette.
Hvad konstaterer man? Først en selvretfærdighed, almindeligt hykleri! Hykleri først og fremmest om det civilretlige ansvar, for der er i sidste ende nogen, der har fremstillet dette benmel! Det er ikke faldet ned fra himlen, som repræsentanten for den britiske regering fortalte os. Og denne nogen er brødrene Mulder i Storbritannien. Man taler ikke om det, undtagen måske hr. Medina Ortega, der siger et eller andet sted, at der er nogen tvivl. Der er nogen, der har importeret dette benmel i Frankrig eller nogle! Også her kunne man gennem tolddokumenterne have fundet dem. Man kender navnene: Caillot, Glon, men man taler ikke om det.
Den britiske regering har ladet stå til. Den har ladet ting passere. Den har ladet folk eksportere. Den har ladet folk forgifte! Og man vil give erstatning på grundlag af solidaritet aldrig på grundlag af ansvar; de uskyldshvide briter vil ikke betale, ikke engang for deres internationale ansvar. De har ikke engang rene hænder.
Selvretfærdighed med hensyn til det politiske ansvar. Jeg er enig med Dem, hr. Santer, De er ikke helt alene. Gud være lovet, har De nogle medskyldige, fordi, hvis De ikke havde gjort noget, havde Ministerrådet heller ikke gjort noget! Og Europa-Parlamentet, hvad har det gjort? Hr. Happart advarede det i nogle spørgsmål til Parlamentet! Den 11. september 1990 sagde jeg selv til hr. MacSharry, at der var risiko for zoonose, at smittekilden ville forlade Storbritannien og nå til Europa, at det var nødvendigt at tage nogle forebyggende foranstaltninger! Parlamentet vidste det. Hr. Vasco Garcia havde udarbejdet en betænkning, og Parlamentet sagde intet, gjorde intet! På den anden side er mediemagten ikke skredet til handling i seks år. Notatet af Castille, som avisen Libération offentliggjorde i 1996, blev allerede publiceret i 1990 i forbrugermagasinet Que choisir (Hvad skal man vælge). Men hvorfor skulle de i sidste ende alle tie? Hvad skjulte De? Hvorfor, fru Bonino, som man ville sige i Italien, hvorfor l'omerta ?
Ja, forklaringen er messiaslæren! I den europæiske oplysningsfjendske sekt, i de religiøse euroføderalisters sekt er det lige som hos Jehovas vidner. De unge dør af den atypiske Creutzfeldt-Jakob-sygdom, men man tier! Man tav fra 1990 til 1994, fordi Messias, det indre marked, Maastricht-traktaten ville komme. Men hvis den franske offentlighed i 1992 havde vidst, at køerne spiste får, og at de spiste smittede køer, ville den franske præsident have klynket forgæves over sin prostata, Maastricht-traktaten ville aldrig være kommet igennem ved folkeafstemningen den 20. september 1992!
Det er det, man har beskyttet. Og hvad beskytter man i dag? Hr. Martens, jeg har lyttet til Dem, De har et umådeligt talent, men til hvilken nytte? De sagde til os, at man endnu engang skulle tie, fordi det er den fælles valuta, der står på spil. Man har ladet forgifte i det indre markeds navn, i Maastricht-traktatens navn, og man fortsætter nu i den fælles valutas navn!
Hr. Santer tog en vadmelsdragt på med et bælte af britisk oksekød. Han kom, mens han træk på benet. Han sagde til os, at han var ydmyg, at han bad om undskyldning, ja, men der er også den gensplejsede majs. Der glemte De at tage vadmelsdragten på. Ulykken har ikke nyttet. Man fortsætter med de samme fejltagelser. Mistillidsvotummet ville være det mindste, man kunne gøre.
Kære kolleger, det, der står på spil nu, er Europa-Parlamentets troværdighed og legitimitet. Hvis De ikke vil forstå det, laver De Deres egen ulykke lige som alle de religiøse.

Formanden
Jeg har modtaget otte beslutningsforslag, fremsat i overensstemmelse med artikel 40, stk. 5, i forretningsordenen.

Fayot
Fru formand, hr. kommissionsformand, den 16. juli 1996 blev hr. Santer efter anmodning fra Europa-Parlamentet nødsaget til at fremsætte en erklæring på Kommissionens vegne om BSE-sagen. Han forsøgte at berolige, mens vi stod over for det samme udtryk for en fundamental vilje til misinformation og uklarhed hos Kommissionens tjenester, uanset om det var hos de tidligere kommissærer eller den nuværende kommissær.
Man må ganske vist medgive hr. Santer, at han så beslutsomt erklærede, at den menneskelige sundhed var et absolut krav. Man måtte i virkeligheden vente på Parlamentets minutiøse undersøgelse for at tvinge Kommissionen til at handle. Hr. Santer erklærede så, som han erklærer det nu, at han personligt vil involvere sig i denne sag. Jeg ønsker af hele mit hjerte, at det må lykkes for ham, men man skal ikke skjule den dybe mistillid, der har bredt sig i Parlamentet såvel som i offentligheden med hensyn til Kommissionens evne til at slå bak.
Den omhandlede beretning afslører en virkelig bestyrtende administration hos hovedaktørerne i det indre marked: Den britiske regering, Kommissionen, men også Rådet. Læsning af den må anbefales i vid udstrækning som en borgerinstruktionsmanual for fremtidige europæiske borgere. Den illustrerer faktisk fremragende, at det store indre marked, som man har lovprist, kan give anledning til de værste sidespor, hvis markedet er den eneste reguleringsmekanisme, og hvis der ikke anvendes regler, der vedrører forbrugerens sundhed eller beskyttelsen.
Lad mig af denne beretning og denne undersøgelse drage fire konklusioner. For det første er selve eksistensen af dette dokument en uafvendelig kendsgerning såvel for Kommissionen som for Rådet og for regeringen i Det Forenede Kongerige. Offentligheden skal have at vide, igen og igen, at Europa-Parlamentets undersøgelsesret og den måde, som den er blevet udøvet på, er et fremskridt for det europæiske demokrati. Det er beviset på, at gennemsigtighed kan trænge igennem over for det europæiske og nationale bureaukratis uigennemsigtighed. Det er beviset på, at det europæiske folks valgte repræsentanter kan gennemtrumfe sandheden over for aflukkede og arrogante systemer.
Anden konklusion: Man må ikke skjule den frygtelige sandhed, som fremgår af denne beretning. Ja, profit og økonomisk logik har været fremherskende på bekostning af forbrugernes sundhed, fordi de politiske aktører, den britiske regering, kommissærerne og Ministerrådet har ønsket det sådan. At omvælte denne logik vil blive frygtelig svært. Der skal stort mod, megen energi til, hr. Santer, for at nå hertil. De skal navnlig støtte Dem til de europæiske politiske kræfter, der ikke kun har ordene »profit«, «deregulering« eller »liberalisering« i munden, men dem, der ønsker et fremgangsrigt Europa med respekt for menneskets og naturens værdier.
For det tredje ser jeg her et antal parlamentsmedlemmer, der benytter sig af BSE-krisen til at ville ødelægge Maastrichts Europa. Fra det yderste venstre til det yderste højre er der mange, der ønsker at drage fordel af denne sag for at skubbe Europa ud i en krise, der vil svække det varigt og endeligt, og som vil give anledning til, at nationalismen igen kommer til magten, standsning af den økonomiske og politiske integration, derefter med tiden nye modsætninger mellem de europæiske nationer og den endelige svækkelse af Europa. Den socialistiske gruppe giver ikke efter for dette spil. Den accepterer ikke mistillidsvotummet, fordi det er selve nægtelsen af viljen til reform. Vi ønsker at give hr. Santer og Kommissionen samt Rådet lejlighed til at gennemse deres kopi. Om nogle måneder vil man kunne vurdere, hvad de har sat i gang.
Fjerde konklusion: Offentligheden har uden tvivl ret til at spørge sig selv, hvordan Europa-Parlamentet vil omsætte Det Midlertidige Undersøgelsesudvalgs forsøg. Med andre ord; Hvilke pressionsmidler har den parlamentariske institution over for de hovedansvarlige? Det er naturligvis allerførst nødvendigt, at det over for de nationale regeringer er de nationale parlamenter, der påtager sig deres ansvar. Men også medlemsstaterne skal for eksempel ophøre med at beskytte deres højtstående europæiske embedsmænd, der kommer fra deres nationale administration. Hvis lederen af Kommissionen ikke i sidste ende kan handle efter sit eget hoved over for disse embedsmænd for at tjene Fællesskabets interesser, vil det aldrig være muligt at gennemtvinge en anden logik.
Hr. kommissionsformand, jeg har selv tillid til, at det vil lykkes for Dem. Jeg ved ikke, om det er tilstrækkeligt, at De engagerer Dem selv med hele Deres vægt. De må finde nogle solide allierede i Kommissionen. Man kan kun ønske, at formanden for Kommissionen får succes hermed; i modsat fald vil Kommissionen miste anseelse og svækkes og få færre beføjelser. Det er der ingen, der har interesse i. Så fortsæt, hr. Santer! Tøv ikke med at slå hårdt denne gang!

Viola
Fru formand, kære kolleger, kære kolleger, det, vi drøfter i dag, er ikke et af de mange politiske eller tekniske problemer af større eller mindre betydning, som vi normalt beskæftiger os med, men et forhold, som næsten med sikkerhed hidtil har kostet 16 personer livet, og har ligget til grund for den første store krise på det interne marked siden dets indførelse.
Heroverfor nytter det ikke med taktiske politiske overvejelser eller forsvar af ens eget parti. Der er alene tale om, at vi må gøre alt for at få sandheden frem og for at undgå, at disse forhold kan gentage sig, og alene handle efter vor egen samvittighed. Dette har været det princip, der har inspireret undersøgelsesudvalgets arbejde, og de resultater, der forelægges Parlamentet i dag, bærer vidnesbyrd herom.
Den grundlæggende betragtning, jeg finder at burde at anlægge på baggrund af disse resultater, er, at både Det Forenede Kongerige og Kommissionen og Rådet som de hovedansvarlige for det, der er sket, i det væsentlige har givet handelsmæssige interesser fortrin frem for dyrs og særlig menneskers sundhed.
Det, vi har set, gør det klart, at der må ske en radikal ændring i behandlingen af disse kriser. I Det Forenede Kongerige er denne ændring først begyndt at tegne sig positivt her på det sidste, og nu er det Den Europæiske Unions tur. Der må iværksættes en ændring af organisationsstrukturerne inden for de kompetente generaldirektorater. Vi er derfor positivt indstillet over for hensigten til at oprette én enhed for beskyttelsen af den offentlige sundhed, der skal udføre funktioner, som tidligere var henlagt til forskellige ansvarlige administrative instanser, som på ingen måde arbejdede sammen.
Samtidig skal der øjeblikkelig ske en styrkelse af veterinærtjenesten ved at tillægge den noget, den ikke har haft før, nemlig en konstant funktionsdygtighed og en tilstrækkelig uafhængighed. På samme måde skal der ske en styrkelse af den videnskabelige forskning i BSE og varianten Creutzfeldt-Jakobs sygdom, hvortil Den Europæiske Union hidtil kun har ydet et meget lille bidrag.
Jeg håber desuden, at der straks vil blive foretaget en fuldstændig revision af komitologien om fornødent med involvering af regeringskonferencen. Dette vil for fremtiden sikre en mere gennemsigtig og effektiv forvaltning, som er nødvendig for, at Europas borgere kan genvinde tilliden til deres institutioner.
Endelig må der for på ny at sætte gang i oksekødsmarkedet og konkret berolige forbrugerne straks foretages det nødvendige med henblik på indførelsen af en obligatorisk mærkning, der gør det muligt for alle at konstatere oprindelsen og kvaliteten af det oksekød, de køber.
Alle de initiativer, jeg hidtil har ønsket, er genstand for de reformer, der i dag er lovet af formanden for Kommissionen, og dette giver os anledning til forhåbninger. Men når jeg nu kommer nærmere ind på indholdet af beretningen vedrørende Kommissionens ansvar, står det klart, at denne ikke har været i stand til, eller værre, ikke har villet gribe ind over for denne krise i tide.
Ganske vist kan vi ikke tilbagekalde tilliden til den siddende Kommission, fordi den alene delvis bærer et ansvar, der for størstedelen falder på de foregående Kommissioner, men det står lige så fast, at vi ved fastsættelse af en bestemt tidsfrist kan pålægge den at slå ind på en reformpolitik og en politik til afhjælpning, dersom ikke også denne ønsker at gøre sig skyldig i de samme forhold som de foregående og mange andre med Det Forenede Kongerige i spidsen, der har behandlet denne krise uforsvarligt.
Med kravet til Kommissionen om at følge de henstillinger, der er givet af Undersøgelsesudvalget og med truslen om politiske reaktioner, dersom den ikke retter sig efter disse henstillinger, ønsker vi ikke at svække tilliden til fællesskabssystemet, men tværtimod at styrke den. En mere gennemsigtig Kommission og et mere gennemsigtigt Råd, der er mere lydhør over for borgernes krav og varetagelsen af beskyttelsen af dem, og som er mere frigjort fra pression udøvet af lobbyer og nationale regeringer samt et Parlament, der demokratisk overvåger de øvrige institutioners virke, kan kun være det solide fundament for det Europa, vi ønsker.

Santini
Fru formand, den, der tager ordet efter to timers forhandlinger, har et problem med klart at sige noget nyt. Jeg vil forsøge på at gøre dette ved at give udtryk for skuffelse, formentlig ikke blot personlig, men også hos mange andre kolleger i Undersøgelsesudvalget over, at vi ikke har hørt den, der måske kunne være det vigtigste vidne om og ansvarlige for begivenhederne i den nære og fjernere fortid. Jeg hentyder herved til den tidligere formand for Kommissionen, Jacques Delors, som nogle af os meget gerne ville have hørt. Spørgsmålet om hans indkaldelse blev sat under afstemning, og vi tabte denne som forslagsstillere med kun syv stemmer mod seks. Jeg mener, at mange af de afklaringer, vi ønsker i dag og kræver af den nuværende Kommission kunne være opnået ved at høre denne fremtrædende personlighed, som man måske af overdrevet respekt ikke har villet inddrage.
Når ansvaret er klarlagt og begivenhedsforløbet fastlagt, har jeg ved at tage ordet så sent mulighed for direkte at pege mod fremtiden og fremsætte nogle konkrete forslag. Hr. kommissionsformand, jeg kræver derfor først og fremmest, at De bringer traktatens artikel 169 i anvendelse, hvorefter den Kommission, De er formand for, i form af en passende bøde kan kræve, at Det Forenede Kongerige erstatter den skade, der er forvoldt de øvrige medlemsstater, en form for erstatning, som jeg håber ikke blot bliver symbolsk, og som skal gives Europas borgere. Jeg anmoder Dem om at gøre disse bekendt med indholdet af traktatens artikel 215, der viser borgerne, hvorledes de kan anlægge sag mod Kommissionen og de øvrige institutioner med påstand om erstatning af de skader, de mener at have lidt på grund af de europæiske institutioners mangelfulde funktion.
Jeg tror, at denne tilkendegivelse fra Kommissionen vil kunne gøre det forståeligt for borgerne, at man vil råde bod på skaden. Jeg finder endelig, at selvom nogle kræver blod her og nu, interesserer det i højere grad mange at blive bekendt med de foreliggende forslag om at forsøge at råde bod på disse.
Man ville således nå til en mere passende og moderat anvendelse af artikel 175, i henhold til hvilken EuropaParlamentet i tilfælde af forsømmelighed kan anlægge sag mod Kommissionen og endda kan gøre dette, fordi Kommissionen ikke har krævet artikel 169 bragt i anvendelse.
Dette indebærer klart og udelukker ikke - jeg har udtrykkeligt spurgt juridisk tjeneste - en eventuel anvendelse af artikel 144. Vi er i UPE-Gruppen gunstigt indstillet over for en udskydelse af mistillidsvotumet også af praktiske grunde. At sende Kommissionen hjem ville, således som det er sagt flere gange her i salen, også være en måde, hvorpå man kunne hindre den i straks og konkret at iværksætte beslutningsfasen i hr. Ortegas beretning. Vi ønsker omgående indgriben, og vi spørger os selv, hvorledes dette kunne ske uden en funktionsdygtig Kommission.
Nu ser jeg kommissæren, fru Bonino, direkte i øjnene. Det er Dem, der skal varetage den offentlige sundhed, og jeg misunder Dem ikke denne opgave!
Jeg anmoder de europæiske institutioner om at vise mod til beslutsomt og med alle videnskabelige oplysninger, der er til rådighed, at tage fat på emnet beskyttelsen af den offentlige sundhed. Man må først og fremmest forsøge på at besvare et grundlæggende spørgsmål, nemlig hvilken årsagssammenhæng findes der mellem BSE og Creutzfeldt-Jakobs sygdom i dens gamle og nye form?
I begyndelsen af undersøgelsen, for ca. seks måneder siden, syntes videnskabsmændenes svar at være et makabert slogan formuleret af Pontius Pilatus, nemlig »Der findes ikke sikre beviser for, at sygdommen kan overføres til mennesker, men der findes heller ikke beviser for det modsatte«. Godt, eller rettere skidt! Efter seks måneders arbejde gør vidnesbyrdene fra nogle få modige videnskabsmænd det muligt for os at korrigere denne dom, så nogenlunde som følger: «Der findes ikke sikre beviser for, at den gamle form for Creutzfeldt-Jakobs sygdom stammer fra EBS-epidemien, men mistanken vokser efter eksperimenter med vertikal og horisontal overførsel mellem dyrearterne«. Denne mistanke vokser særlig over for den nye form af sygdommen, som i løbet af få måneder har krævet 15 menneskeliv, nemlig 14 i Det Forenede Kongerige og ét i Frankrig. Er der alene tale om statistiske tilfældigheder? Det tror vi ikke på! Og dette så meget mere som denne mistanke vokser, når vi ser på de ældre statistikker. I de sidste fem år er der i Den Europæiske Union sket godt 302 dødsfald som følge af denne sygdom i »den gamle form« alene i Det Forenede Kongerige imod et gennemsnit på 30-50 tilfælde på fællesskabsplan. Er der her tale om endnu en tilfældighed? Ej her heller tror jeg, at det blot er statistikken, der tager fejl.
Denne forskning skal således sættes i gang omgående, og vi vil i morgen stemme herfor. Vi vil stemme for en blød mistillidserklæring, eller i overmorgen, torsdag, for en mistillidserklæring med krav om øjeblikkelig afgang.
Jeg tillader mig at erindre om, at vi, hvilken beslutning vi end træffer, må være bevidste om, at de europæiske borgeres valg vil afhænge af denne i mindst 15 år. Fru formand, dette er nemlig den frygteligt lange inkubationstid, som videnskabsmændene har angivet, førend man kan påvise virkningerne af en eventuel smitte med BSE i form af Creutzfeldt-Jakobs sygdom af tusinder og atter tusinder af europæiske borgere, og ikke blot britiske!

Teverson
Fru formand, jeg er helt sikker på, at en mistillidsafstemning nu mod den siddende Kommission vil være helt forkert. Det ville være forgæves, i og med at de skyldige befinder sig andre steder og går længere tilbage i tiden. Når det er sagt, og når vi har hørt den tale, Kommissionens formand har holdt i dag, så må vi sige, at hvis det er udelukket, så bør dommen over denne Kommission udsættes til en anden gang, hvis de krav, der er blevet stillet i beretningen, bliver opfyldt. Hvis Parlamentet beslutter sig for denne bløde løsning, må vi følge det op, hvis de mål, vi sætter, ikke bliver opfyldt.
En af de ting, der særlig har slået mig under denne høring, er situationen mellem 1990 og 1994, da BSE-krisen var på sit højeste. Det Forenede Kongeriges regering vedtog den rigtige lovgivning i god tro, men forsømte så at sikre sig, at den blev ordentlig gennemført. Herudover forsømte Kommissionen at undersøge, om disse regler blev gennemført. Det er virkelig ironisk, at mens der fandt inspektion sted i lande uden for Den Europæiske Union for at sikre, at de importerede produkter var i orden, havde vi et større problem og en større sundhedsrisiko med vore egne dyr her i Den Europæiske Union.
En af de andre ting, det særlig er gået ud over, er regeringens troværdighed. I Det Forenede Kongerige har vi i mange, mange år fået forsikringer fra videnskabsmændene om, at der ikke var nogen risiko for menneskers sundhed, og så blev der meget pludselig vendt op og ned på det. Der skulle heller ikke være nogen risiko for overførsel til kalve, men også det blev ændret, og hvad vi har nu, er mangel på tillid hos forbrugerne og befolkningen i almindelighed til, hvad regeringen fortæller os og til det videnskabelige materiale, der bliver fremlagt for offentligheden.
Det bekymrer mig særlig, at Douglas Hogg ikke kom til udvalget for at fremlægge sin opfattelse. Det var et tegn, der af mine egne vælgere blev fortolket som fejhed. Man kunne ikke se, han repræsenterede den britiske regerings synspunkter tilstrækkeligt, og det så ud som om, han indirekte sagde: «Jeg er skyldig«.
Jeg er bekymret over, at der stadig rapporteres alt for lidt fra andre steder i Den Europæiske Union, og vi må sikre os, at dette ses som et europæisk problem og ikke bare et britisk.

Jové Peres
Fru formand, på vegne af min gruppe vil jeg gerne lykønske Den Europæiske Venstrefløjs Fællesgruppe/Nordisk Grønne Venstre, hr. Medina, beretningens ordfører, hr. Böge, formand for undersøgelsesudvalget, og alle de kolleger, med hvem jeg har haft fornøjelsen at dele anstrengelser og mange arbejdstimer i undersøgelsesudvalget om BSE.
Hr. Santer, Europa-Kommissionens alvorlige ansvar i forvaltningen af BSE og de risici, denne har udgjort for folkesundheden, står helt klart i undersøgelsesudvalgets beretning. Europa-Kommissionen gav afkald på sine lovgivende beføjelser og sin kontrolfunktion i en stor del af den periode, hvor BSE udviklede sig, og lod politiske og økonomiske interesser gå forud for beskyttelsen af folkesundheden med alvorlige menneskelige, sociale og økonomiske konsekvenser. Derudover har Europa-Kommissionen, når den har stået frem for undersøgelsesudvalget, somme tider optrådt illoyalt ved at skjule oplysninger og ved flere lejligheder forhindre, at undersøgelsesudvalget kunne gennemføre sit arbejde mere effektivt.
Det er yderst alvorligt, at Europa-Kommissionen oven i købet har forsøgt at give Europa-Parlamentet ansvaret. Hr. Santer vil huske, da han stod frem for undersøgelsesudvalget om BSE, og hele den debat, vi havde med ham i forbindelse med Parlamentets nej til bevillinger til forskning.
Europa-Kommissionen er en institution, og princippet om institutionernes kontinuitet gør den ansvarlig for alle sine handlinger, uanset sammensætningen af kommissærkollegiet. Det hævdes, at ikke alle kommissærer har samme grad af ansvarlighed, men Europa-Kommissionens kollegiale beskaffenhed giver dens ansvar en kollektiv karakter.
Europa-Parlamentet bør inden for det institutionelle spil kræve ansvarlighed, og ærede medlemmer, hvis De læser undersøgelsesudvalgets beretning opmærksomt, kan De efter min mening ikke betænke Dem på at kræve den største politiske ansvarlighed af Kommissionen. Omfanget af undersøgelsesudvalgets henstillinger har været en nødvendig følge af det ansvar, som Europa-Kommissionen, Rådet og naturligvis den britiske regering har pådraget sig.
Jeg mener kun, at en del af hr. Santers indlæg har drejet sig om undersøgelsesudvalgets henstillinger. Men under alle omstændigheder vil jeg foran de ærede medlemmer stille følgende spørgsmål: Hr. Santer, hvorfor nu, hvorfor i sidste øjeblik disse ændringer, disse foranstaltninger, administrative ændringer, vilje til gennemsigtighed og til at forbedre tingene? Hvorfor nu, hr. Santer, i betragtning af BSE-sagens alvor? Jeg er ikke i tvivl om, at undersøgelsesudvalgets resultat samt pressionen i forbindelse med et eventuelt mistillidsvotum har haft indflydelse på, at Europa-Kommissionen nu kommer med disse forslag.
Jeg forsøger ikke at bedømme den gode vilje hos flertallet i denne forsamling, som agter at indgive et nyt forslag om et uafgjort og betinget mistillidsvotum. Jeg vil dog gerne - og min gruppe tilbyder forsamlingen sin assistance med henblik på en uddybning af undersøgelsesudvalgets henstillinger og kravet om, at de følges - gøre opmærksom på visse betingelser, der er forbundet med selve arten af mistillidsvotummet.
Man kan indgive forslag om et mistillidsvotum for at kræve, at man drages til ansvar for ting, der er sket i fortiden. Virkningerne af den fejlagtige forvaltning af BSE er uafvendelige, og konstateringen og alvoren af EuropaKommissionens ansvar i forvaltningen af BSE og de risici, dette har givet anledning til for folkesundheden, står helt klart i undersøgelsesudvalgets beretning.
Jeg mener derfor, ærede medlemmer, at dette er det grundlæggende spørgsmål. Jeg tror, at ethvert andet valg, som denne forsamling træffer, vil fjerne problemet med at kræve, at man drages til ansvar for det, der er sket i forbindelse med BSE. Europa-Kommissionen bør opfylde sin forpligtelse, ikke gennem pression om et mistillidsvotum eller andre tvangsmidler. Derudover mener jeg ikke, det er Parlamentets opgave at etablere denne form for pression. I denne sag bør Parlamentet ikke komme med betragtninger om politisk hensigtsmæssighed. Hvis vi falder i den grøft, ærede medlemmer, vil vi gøre os skyldige i den samme optræden, som EuropaKommissionen kritiseres for. Over for så alvorligt et ansvar er Parlamentets eneste kontrolinstrument efter min mening et mistillidsvotum. Derfor støtter min gruppe, at der indgives forslag om mistillidsvotum.
Hr. Santer, i slutningen af Deres indlæg begik De et fejltrin ved at sige, at nu var det tid til at opbygge et sundhedens Europa. Jeg mener, at dette fejltrin, hr. Santer, i al sin barskhed og med al tydelighed udtrykker det dilemma, vi debatterer: Der burde aldrig have været tvivl om, at det grundlæggende princip i den europæiske opbygning var folkesundheden og varetagelsen af borgernes interesser. Og derfor, hr. Santer, mener jeg, at der i dag skal foretages en øvelse, der går ud på at gøre det europæiske politiske liv værdigt ved at indgive en afskedsbegæring. Hvis De indgiver en afskedsbegæring, og Rådet i morgen...
(Formanden afbrød taleren)

Green
Fru formand, til forretningsordenen. Jeg synes, at Parlamentet skal vide, at den britiske premierminister, John Major, for blot nogle få minutter siden i Underhuset som svar på et spørgsmål om beretningen fra undersøgelsesudvalget, som vi drøfter her til eftermiddag, omtalte den som en masse »tosh«. For dem, der ikke kender ordet, betyder dette fuldstændigt og totalt sludder. Så den britiske premierminister anser den beretning, som vi drøfter her til eftermiddag, for at være en masse sludder. Når hr. Nicholson anklager mig for at gøre dette til partipolitik, så kan alle nu måske forstå hvorfor.

Böge
Tillad mig at bruge et udtryk fra landbruget, navnlig da dette ord møg falder i betragtning af de præcise resultater: Det er i virkeligheden også den europæiske offentligheds forventning, at vi fremmer de store mål i den europæiske integration, men på samme måde tager møggreben frem og muger ud, hvor det er nødvendigt. Det er også lige akkurat, hvad det drejer sig om i detaljer.

Voggenhuber
Fru formand, i betragtning af det sidste citat kan man kun håbe, at premierministerens politiske karriere en dag bliver begravet under denne møgbunke.
Hr. formand Santer, De har sagt her i dag: Hvor ville vi være, hvis fornuften havde rådet i fortiden? Helt klart ville vi så leve i et mere demokratisk, i et mere socialt og i et mere økologisk Europa i stedet for i et tøjlesløst marked under et teknokratis regering.
Det er imidlertid ikke Europa-Parlamentets opgave at tage vemodig afsked med fornuften, men derimod gøre den gældende ad rettens vej og straffe, hvis den tilsidesættes. Hr. formand, har De virkelig behøvet 16 døde, 23 selvmord blandt ruinerede landmænd i England? Har De virkelig behøvet den nødvendige, men ikke desto mindre barbariske udryddelse af over en million kvæg? Har De virkelig behøvet et tab på 10 milliarder ecu til at konstatere en mangel på fornuft i EU's politik, til at opdage nødvendigheden af, at politikken tæmmer økonomiske interesser, til at tilgodese menneskets værdighed?
Men fornuften er ikke slet og ret holdt op med at råde i Europa, men det er mennesker på ansvarlige poster, der er holdt op med at være fornuftige. Også Kommissionen har prioriteret økonomiske interesser og politiske hensyn højere end fornuften. Hvem, hr. formand, har da tvunget Kommissionen til imod al fornuft - og jeg citerer blot beretningen - at bagatellisere problemet BSE lige fra begyndelsen, til at prioritere oksekødsmarkedet højere end den menneskelige sundhed, til at føre en misinformationspolitik, som, når alt kommer til alt, har begrænset Fællesskabets evne til at lovgive, til at ignorere advarende stemmer fra forskere, til at tro blindt på industriens lobbyister? Hvem har tvunget Kommissionen til ineffektivitet, politisk svaghed, tilsløringspolitik og obstruktion over for Parlamentet? Måske den kendsgerning, at også Kommissionen inderst inde har bekendt og forpligtet sig til en aggressiv neoliberalistisk ideologi?
Dette diktatur fra økonomiske interessers side over fornuften og over menneskets værdighed, hersker det ikke over hele landbrugsområdet? Må vi ikke konstatere den samme holdning i den brutale gennemførelse af konvergenskriterierne for Den Monetære Union, der tager eksploderende arbejdsløshedstal, stigende fattigdom og sociale kriser med i købet? Må vi ikke konstatere den samme holdning i forbindelse med Kommissionens beslutning om at frigive gensplejset majs, med den samme ignorering af advarende røster, den samme slaveagtige lydighed over for industrien? Må vi ikke konstatere den samme holdning i forbindelse med Kommissionens rolle på regeringskonferencen, hvor det netop ikke er kommet til energiske forslag om en omfattende demokratisering af EU, udvikling af et socialt område i Europa og en økologisk alliance?
Tag ikke fejl, hr. formand: Når De Grønne i dag foreslår et betinget mistillidsvotum, så er det ikke, fordi denne Kommission ikke havde fortjent mistilliden, men fordi der ikke var nogen udsigt til det nødvendige flertal, fordi en forkastelse af et sådant forslag om mistillidsvotum var blevet udlagt af Dem som en frifindelse, og fordi vi i et betinget forslag om mistillidsvotum ser en lille chance for at åbne døren for fornuften, så den kan vende tilbage fra sit eksil til Den Europæiske Unions politik.

Barthet-Mayer
Fru formand, det er knusende for Det Forenede Kongerige og også for Rådet; denne beretning giver også bevis for, at Kommissionen ved sin manglende handling og forsømmelighed er gået det ultraliberale systems ærinde, som ligger til grund for krisen, uden hensyn til dyresundheden og folkesundheden. Der har været døde mennesker i denne sag, og vi vil ikke umiddelbart vove at bruge vores retmæssige beføjelse til et mistillidsvotum! Hvor mange dyr skal der slås ned? Hvor mange dødsfald skal der endnu til, for at en umiddelbar indgivelse af et forslag til mistillidsvotum ikke længere betragtes som gestikuleren med en uacceptabel foragt fra visse af vores kollegers side?
Lad os ikke blande fortid og fremtid sammen. Der er ikke noget at betænke sig på med et forslag til mistillidsvotum med forsinkelse. Det, der er gjort, er gjort. Vi må være til stede på torsdag for klart at give Kommissionen et mistillidsvotum i dens institutionelle fortsættelse trods det pres, som nogle udsættes for. Vi må ikke skuffe de europæiske borgere, som vi repræsenterer i vores lande, i vores regioner, i vores valgkredse. De forventer, at vi med mod og beslutsomhed forsvarer dem. Vi må endnu ikke give dem anledning til at tvivle på den politiske klasse. De skal kunne have tillid til os for stadig at tro på Europa.

Des Places
Fru formand, hr. kommissionsformand, min klumme i dag med reference til det, De konstaterede i juli måned, vil nogle timer fra afstemningen om mistillidsvotummet, være en elskværdig klumme. Hr. formand, prøv at huske. Den 16. juli truede Phillipe de Villiers efter gennemsyn af de elementer, han allerede sad inde med, Dem med indgivelse af et forslag til mistillidsvotum, hvis der ikke var et undersøgelsesudvalg. Samme dag blev Det Midlertidige Undersøgelsesudvalg om forvaltningen af BSE-krisen nedsat trods mange forbehold fra visse af vores kolleger. Hvad kan vi i dag, hvor arbejdet er færdigt, konkludere?
Hr. formand, ja, Kommissionen har begået alvorlige fejl i forvaltningen af BSE-sagen. Den har altid prioriteret det indre marked. Den har altid forsømt forbrugernes sundhed. Desuden har den talt nedsættende om producenterne, der med rette var stolte af deres udvælgelser, og dømt de europæiske skatteydere til at betale betydelige beløb, der havde været mere hensigtsmæssige i andre beskæftigelsesskabende sektorer. Når jeg siger, at Kommissionen har begået alvorlige fejl, tænker jeg naturligvis på de to Kommissioner: Den Kommission, der var under Jacques Delors' ledelse og også Deres.
Det er rigtigt, at konklusionerne i vores kollega, hr. Medina Ortegas beretning er knusende for DelorsKommissionen, men jeg vil også gerne erindre om, at De selv i begyndelsen af juni 1996 gav tilladelse til at hæve embargoen mod gelatine. Da jeg personligt stillede Dem spørgsmålet, hr. formand, svarede De: «Beslutningen af 10. juni om ophævelse af embargoen mod gelatine blev truffet på visse betingelser« for derefter at præcisere, stadig ifølge Deres eget udtryk: «Vi har således udvist stor forsigtighed i denne sag«.
Hr. formand, hvorfor har man skjult for Det Midlertidige Undersøgelsesudvalg, at ophævelsen af embargoen mod gelatine havde gjort det muligt at hæve embargoen mod levnedsmidler, kosmetiske og farmaceutiske produkter fra Det Forenede Kongerige, der indeholder gelatine? Hvorfor, hr. formand, var det nødvendigt, at jeg skulle afvente pressens afsløringer for at kende referatet af kommissærernes møde den 8. maj? Hvorfor, hr. formand, har Kommissionens tjenester udvist bevidst manglende gennemsigtighed over for Dette Midlertidige Undersøgelsesudvalg ved at fralægge sig ansvaret, som det passede dem under høringerne. Så man skulle tro, at der ikke var nogen leder, der var tilstrækkelig frygtløs til at gennemtvinge afskedigelse af dem, der ikke opfylder deres opgave.
Til slut, hr. formand, er De for fremtiden i stand til at hævde, at Det Europæiske Agentur til vurdering af lægemidler, hvis hovedsæde ligger i London, har evalueret risiciene for smitte af Creutzfeldt-Jakob-sygdommen gennem farmaceutiske produkter som vacciner, og at referatet af disse arbejder vil blive offentliggjort? Kan De sige os, om Kommissionen påtænker at iværksætte foranstaltninger, der medfører destruktion af risikoprodukter eller smittede produkter.
Med hensyn til undersøgelsesudvalgets konklusioner ønsker jeg at advare mine kolleger mod visse personers forsøg på at drage fordel af denne institutionelle krise til at bringe den fælles landbrugspolitik i ulykke. Der er allerede nogle, der anmoder om Kommissionens støtte til at opnå fælles beslutningstagning i forbindelse med regeringskonferencen. Til slut har De vedrørende forslaget til mistillidsvotum kunnet konstatere, hr. formand, at vores gruppe med et meget stort flertal har mod til at underskrive det. Det siger sig selv, at vi vil stemme for det, hvilket, indtil det modsatte er bevist, er det samme som at udvise stort politisk ansvar. Jeg vover at håbe, at vores og Deres ansvar vil forenes.

Parigi
Fru formand, kære kolleger, delegationen fra Alleanza Nazionale godkender fuldt ud de konklusioner, vort Undersøgelsesudvalg er nået frem til. Det er nemlig hævet over enhver tvivl, at Kommissionen har undervurderet epidemiens alvor og foretrukket markedsinteresserne frem for beskyttelsen af den offentlige sundhed, ikke har givet fortrin for den almene europæiske interesse i forhold til den særlige britiske interesse og har behandlet konklusionerne af ekspertundersøgelserne og de videnskabelige undersøgelser ukorrekt ved ikke at omsætte dem i de naturlige politiske afgørelser, der burde have været truffet på grundlag af dem.
Vi erindrer om, at Kommissionen til trods for de alarmsignaler og de forespørgsler, der er fremkommet - og jeg husker en fra fru Muscardini i 1994 - ikke har villet eller kunnet give detaljerede oplysninger om markedet for benmel på selve det tidspunkt, hvor benmel blev påpeget som den agens, der fremkaldte BSE, og ikke har villet eller kunnet sætte de oplysninger og de alarmsignaler, der også fremkom fra den europæiske presse, i mulig forbindelse med den sygdom, der ramte kvæget, og dennes overførelse til mennesket, og har behandlet forbindelsen med de engelske politiske myndigheder og sundhedsmyndigheder på en i det mindste mistænkelig og måske mafia-agtig måde og vist sig utilladeligt sårbar over for pression fra benmelsfabrikanter og oksekødsindustrien.
Men dette vedrører Kommissionens tidligere adfærd og kun de store professorer fra Maastricht kunne have handlet værre end denne Kommission. Det alvorlige forhold er, at denne laden stå til til trods for, at de nye kommissærer i ord havde givet udtryk for, at de stod fuldt til rådighed, i det mindste i visse henseender har handlet på samme måde som tjenestemænd og tjenestegrene i Kommissionen, der kun delvis har fremlagt krævede dokumenter og aflagt forklaringer, der i højere grad tilsigtede at beskytte deres kollegers personlige stilling end at bringe sandheden for dagen.
Kære kolleger, i denne vanskelige situation sætter vi vor troværdighed på spil, troværdigheden hos et europæisk parlament, hvis beføjelser, magt og repræsentative karakter enten er ukendte eller ikke agtes i fuldt omfang af Europas borgere. Dersom den siddende Kommission - som naturligvis ikke har noget politisk ansvar for de handlinger, der kan tilskrives de tidligere kommissærer - ikke beslutsomt afstraffer de tjenestemænd, som ikke blot har gjort sig skyldige i uundskyldelige fejl og forsætlige undertrykkelser i fortiden, men som indtil i dag har fremturet i en sammensværgelse og dadelværdig holdning, vil der blive rettet et meget hårdt politisk slag mod Europa-Parlamentet i den offentlige mening i Europa.
Delegationen fra Alleanza Nazionale fordømmer derfor den tidligere Kommissions adfærd og finder det uhensigtsmæssigt og overdrevet at fremsætte et mistillidsvotum til den siddende Kommission, men foreslår, at Europa-Parlamentet, dersom Kommissionen lader hånt om indholdet af hr. Medina Ortegas beretning, skal iværksætte en række foranstaltninger, endog af obstruerende karakter, med henblik på at blokere og omforme Kommissionens beføjelser på lovgivningsområdet i Fællesskabet.

Fantuzzi
Fru formand, medierne har ofte omtalt dagens emne som »affæren om de gale køer«. Dersom der er tale om en affære, vil jeg betegne denne som en stor og grim affære. Jeg finder, at det i høj grad vil påhvile Dem, kommissionsformand Santer, allerede i dag at lade os forstå, om denne grimme affære skal blive en god begivenhed for Kommissionens fremtid. Mere end så mange andre forhandlinger, der hyppigt foregår blandt og ofte alene er forståelige for de involverede parter, om søjlerne eller konvergensforholdene, er forhandlingen i dag lakmusprøven på vor vilje til at give udtryk for de europæiske borgeres bekymringer. Jeg mener, at det afhænger af Dem, hr. kommissionsformand.
Jeg ved godt, at det største ansvar påhviler den tidligere Kommission, men De repræsenterer dog en institution, som fortsætter dennes virke, og som i dag først og fremmest med den alvor, der præger sådanne øjeblikke, skal foretage en oprigtig selvransagelse i forbindelse med den adfærd, der er udvist på BSE-området. Jeg tager til efterretning, at De i dag for første gang har talt om »fejl« også i forbindelse med Kommissionens adfærd. Dette er i øvrigt den nødvendige betingelse for troværdigheden af de forslag for fremtiden, de nye forpligtelser, De har påtaget Dem, til at sende det klare budskab, som den offentlige mening i Europa forventer.
Jeg hører til blandt dem, der værdsætter visse af Deres beslutninger vedrørende fremtiden. De kan være de indledende skridt, men tillad mig dog at give udtryk for alvorlig tvivl på to punkter. Det første er, at overgangen af kontrollen og komiteerne til GD XXIV ikke løser alle problemer, fordi forberedelsen af retsakterne stadig ligger i GD VI og GD III. Der kan derfor meget vel vise sig alene at blive tale om en delvis justering og ikke om det radikale valg, som der burde være tale om, og som allerede havde været logisk påkrævet for nogle år siden på grundlag af sædvanlige principper for rigtig forvaltning. Pointen er i det væsentlige at få at vide, ikke blot hvem der styrer udtalelserne, men hvem der anmoder om dem og bruger dem at have opnået dem. Det andet forhold er, at tanken om grupper af kommissærer for den menneskelige sundhed og indførelse af overkommissærer, hvor værdsatte de end er, kun bruger den tid, de kan finde. Vi har brug for en stærk politisk styring af Kommissionen som helhed.
Kommissionsformand Santer, denne opgave påhviler Dem og udelukkende Dem! Derfor har De frie hænder til at handle, som De finder bedst. Det, der betyder noget, er, at De er politisk ansvarlig for løsningen af denne opgave. Det er Kommissionens bestandige uvildighed, der skal sikres. Håndteringen af BSE har også under Deres ledelse, i det mindste for så vidt angår tilbagekaldelsen af embargoen på gelatine, vist, hvor skrøbelig den upartiskhed, som er fastlagt i traktaten, er, og i hvor høj grad man har givet efter for den konservative britiske regerings pression under navnet Realpolitik i magtforholdet, selvom denne burde være totalt bandlyst under Deres møder i Breydel.
De, der trækker forslaget til mistillidsvotum tilbage, har ret, når de frygter risikoen for, at man ved at rette et slag mod Kommissionen, der er symbolet på det overnationale, giver for meget spillerum til regeringerne, der er ude af stand til at samarbejde. Det ved vi noget om, vi, der har været medlemmer af Undersøgelsesudvalget, som en britisk minister ikke har villet nedværdige sig til at møde for. Men dette ræsonnement står fast, dersom Kommissionen hver dag viser, at den er overnational, særlig i grundlæggende spørgsmål, hvor den ikke giver indrømmelser. I modsat fald bliver vi skeptiske ved Europa. Hvorfor opretholde hele dette apparat, dersom teknokratiet i Fællesskabet bøjer sig, når dette er hensigtsmæssigt for at leve roligt?
Hr. Ortegas fremragende beretning har vist, at det alvorligste ansvar påhviler den britiske regering. John Major har for nylig villet give vort gamle Europa en lektion ved over for det at påpege den overlegne karakter af hans lands samfundsmodel. Det var tilstrækkeligt at erindre ham om denne grimme BSE-affære for at få ham til at forstå, hvor meget hans samfundsmodel koster. Der har ikke været om en tilfældig begivenhed, men om en vild deregulation , der enormt har udhulet de offentlige veterinære tjenester og sundhedstjenester.
Men også Kommissionen har svigtet sin rolle, og dette er alvorligt, hr. kommissionsformand. Jeg ser ikke nogen særlig formildende omstændighed vedrørende Kommissionens adfærd over for den britiske frækhed. Det er derfor, jeg finder viljen til på den ene side i overdrevet omfang at forsvare kvaliteten af det virke, der er udfoldet af Deres kolleger i går og i dag, uforenelig med viljen til at indføre troværdige udviklinger og ændringer. Vi kan ikke forvente, at der alene er tale om BSE. Der er også tale om hele problematikken i forbindelse med gensplejsede planter, soja og majs. At en af Deres kommissærer, hr. kommissionsformand, fordømmer forhastede beslutninger, kan ikke berolige de europæiske forbrugere.
Og desuden er der hele problematikken i forbindelse med den fælles landbrugspolitik, og endvidere problemet om Parlamentets medbestemmelsesret. Men problem nr. 1 er det, der vedrører »beslutningstagningen«. Der har været bebudet for mange tilkendegivelser fra kommissær Fischler og for få afgørelser er blevet truffet ved fælles beslutningstagning i overensstemmelse med disse bebudelser. Vi har smukke dokumenter fra Madrid og Cork, men endnu er disse ikke iværksat. Tværtimod har jeg faktisk en følelse af, at vi allerede så småt har begyndt tilbagetoget. Vi må derfor fatte os klart. Hvis vi ikke ofrer færre kræfter på markedspolitikken, vil vi få vanskeligt ved at koncentrere os om andre prioriteter, som f.eks. miljøet og beskyttelsen af forbrugernes sundhed. Dette kan ikke erstattes af subsidiaritet. Hvis vi kunstigt vil holde alt i live, risikerer vi, at volde skade ved at afskaffe det gamle uden at sætte noget nyt i stedet.
Jeg vil sige min ven og kollega, Medina Ortega, tak for hans beretning. Den er et dokument, der tjener som bevis for, at Europa-Parlamentet har kunnet forene demokratisk repræsentation og effektivitet i sit virke. Det er nu det samlede Parlament, der skal sørge for, at Undersøgelsesudvalgets arbejde takket være brugen af vore legitime kontrolbeføjelser ikke bliver et blot smukt, men spildt vidnesbyrd!

Lord Plumb
Hr. formand, først vil jeg gerne takke hr. Böge for den meget kompetente måde, han har ledet udvalgets mange møder på. Jeg vil også gerne takke hr. Medina Ortega for i sin beretning at have givet udtryk for de mange synspunkter, der blev fremført af udvalgets medlemmer, synspunkter, som vi for manges vedkommende har hørt gentaget i det uendelige i dagens løb. Jeg må erklære mig uenig i mange af de ting, der er blevet fremført.
Desværre var jeg af personlige grunde ikke til stede ved den sidste afstemning. Formanden forstod min holdning. Jeg ville have stemt imod beretningen, hvis jeg havde været der. Jeg har fremlagt en mindretalsudtalelse, som i kronologisk orden opregner de ting, der er gjort i Det Forenede Kongerige siden 1986. At gøre dette efter at have været medlem af udvalget ville normalt ikke være min stil. Mange medlemmer vil give mig ret i, at jeg prøvede at overbevise inden for udvalget med argumenter og ændringsforslag. Men i sidste instans blev jeg stillet over for en tekst, der var så snæversynet i sin holdning, så fejlagtig i sine påstande, og, må man sige, så unfair i sin kritik af de bestræbelser, mit land har gjort sig på alle niveauer for at bekæmpe BSE, at jeg følte, at jeg måtte rette alle disse misforståelser. Jeg kan ikke opsummere den betænkning nu, for der er ikke tid nok, men der er et par ting, jeg gerne vil fremføre.
Lad mig fra begyndelsen erklære en personlig interesse i sagen. Jeg er landmand, og mit kvæg har lidt af BSE. Jeg har derfor personlig set det handlingsprogram og den ildhu, hvormed videnskabsmænd og dyrlæger har forsøgt at vinde fuld forståelse for dette problem, og de foranstaltninger, der er blevet truffet for at bringe det under kontrol. Man anerkender naturligvis den altafgørende faktor, sundhedstilstanden hos mennesker. Fra 1989 til 1990 var formålet med de foranstaltninger, der blev truffet i mit land, at beskytte sundhedstilstanden hos mennesker. Det bør igen og igen understreges, at ingen videnskabsmand endnu har været i stand til at fremføre et afgørende bevis for forbindelsen mellem BSE og den nye variant af Creutzfeld-Jakob-sygdommen.
Beretningen anerkender de pengebeløb, der er brugt på forskning. Hr. Medina har nævnt dette. Der er også den dermed forbundne forskning og de beløb, der er blevet stillet til rådighed for kødhygiejnetjenesten. Som hr. Santer selv har erkendt, må der gøres mere inden for hele forskningsområdet. Men den påstand, at man lagde hindringer i vejen for videnskabsmændene, støttes bestemt ikke af de vidnesbyrd, jeg har hørt, og at antyde, at der ikke blev gjort noget, eller at der blev gjort alt for lidt for at eliminere problemet fra vore landbrug, er en fornærmelse mod vore landbrugere. Det er smuds, man kaster på den professionelle integritet hos alle dem, der deltager i udryddelsesprogrammet. Så den opfattelse, at der har været en slags britisk sammensværgelse inden for Kommissionen, er ren fantasi og uværdig for en beretning fra Parlamentet.
Aldrig i landbrugets historie - og jeg har været med temmelig længe - er så mange sunde dyr blevet slået ned og på så kort tid. Som vi ved, er der en yderligere udtynding på vej, og det bereder vejen for de fem ting, vi enedes om i Firenze. Offentligheden kunne forvente at få fastslået kendsgerningerne på baggrund af udvalgets arbejde og en anerkendelse af effektiviteten af de trufne foranstaltninger. Kritik af begåede fejl er bestemt vigtig. Det kan vi alle drage nytte af, og i den udstrækning anerkender vi dens betydning. Men jeg beklager, at ikke flere medlemmer af udvalget følte sig i stand til at besøge Storbritannien for at se omfanget af de fremskridt, der er sket, og de resultater, der er nået, i de sidste ti måneder. De, der kom, blev positivt påvirket af de foranstaltninger, de så i gang. I dag glæder jeg mig over det forslag, der er blevet stillet af Kommissionens formand, om at afholde en tværdisciplinær konference, så at forbrugerne med tryghed kan se frem til de kvalitetsnormer, vi alle ønsker at nå, og til et Europa, der sætter sundheden i højsædet.

Hyland
Hr. formand, omsorg for folkesundheden må være det altoverskyggende hensyn for alle, der har med fødevareindustrien at gøre. I denne forbindelse er gårdejernes og forarbejdernes rolle afgørende. Lovgivernes rolle og deres vedtagelse og gennemførelse af lovgivning om fødevarer og folkesundhed er også centrale for en sikker fødevareindustri. BSE-krisen er en katastrofe både for forbrugerne og producenterne. Tilliden hos forbrugerne til oksekød er den laveste nogen sinde, og forbrugerne forventer og fortjener noget bedre af os. Undersøgelsesudvalget har ydet et vigtigt bidrag til debatten, og i denne forbindelse må vi komplimentere ordføreren, formanden og udvalgets medlemmer.
Kollegerne fra min gruppe fra Irland vil ikke stemme for mistillid til Kommissionen. Men skønt jeg er enig i den generelle tendens i kompromis-beslutningsforslaget, vil jeg gerne give udtryk for forbehold med hensyn til punkt 4 og 5. Jeg ville bestemt foretrække, at hentydningerne til manipulation og skyld blev ændret. Forbindelsen mellem kød og benmel og BSE er klart fastslået. Gennemførelsen af forbuddet er central for udryddelsen af BSE. Hvad der er vigtigere, gennemførelsen af et effektivt sporingsprogram for vejen fra producent til forbruger er af afgørende betydning for den generelle succes for vor kampagne for at genoprette forbrugernes tillid.
Det rejser spørgsmålet om sikker bortskaffelse af slagteriaffald fra kødforarbejdningssektoren. Det har enorme miljømæssige og omkostningsmæssige konsekvenser. I begyndelsen af debatten gik jeg ind for, at man straks gik i gang med et forskningsprogram angående sikker brug af dette materiale. Jeg vil nu gentage denne opfordring.
Det glæder mig at høre hr. Santer erkende, at Kommissionen har begået fejl. Naturligvis blev der begået fejl. Og der blev også begået fejl af Parlamentet. Vi er alle mennesker, og vi hører hjemme i menneskelige institutioner. Det er min opfattelse, at ingen kommissær fra MacSharry til den nuværende kommissær, hr. Fischler - og jeg inkluderer også Kommissionens embedsmænd - med forsæt ville slå ind på en kampagne for at bringe folkesundheden i fare. Jeg har ikke hørt noget under denne debat, der får mig til at skifte mening. En bedømmelse af det, Kommissionen har gjort, må baseres på de omstændigheder, der hersker på ethvert givet tidspunkt. Det er let at stå på sidelinjen. Det er let at være bagklog. Jeg mener, at alle vi, der gerne vil løse dette problem, nu har et stort ansvar for at arbejde sammen om at tilgodese forbrugernes og producenternes interesser. Det er helt i orden, at vi har brugt tid på at se på baggrunden for denne krise. Nu er det på tide at formulere en sammenhængende strategi for at tackle situationen med henblik på fremtiden.

Mulder
Hr. formand, jeg vil også ønske undersøgelsesudvalget tillykke, men jeg vil også gerne udstrække lykønskningerne til de nationale parlamenter, inklusive det britiske underhus, for alle de nationale parlamenter har ratificeret Maastricht-traktaten, som har muliggjort dette undersøgelsesudvalg. Jeg mener, vi kan konstatere, at intet nationalt undersøgelsesudvalg havde kunnet opnå, hvad dette europæiske undersøgelsesudvalg har opnået, ergo mener jeg, at det har været en klar udvidelse af Parlamentets nødvendige beføjelser. Naturligvis støtter jeg også den opfattelse, at folkesundheden altid må komme før markedets interesser. Det er allerede sagt af alle: Der er begået mange fejl; jeg mener ikke, det er rigtigt allerede nu at udtale et mistillidsvotum. Det kan ske senere på året, hvis det virkelig er nødvendigt.
Jeg er enig i det, Kommissionen har sagt om, at ansvaret altid skal være klart adskilt mellem dem, der skaber politikken, og dem, der kontrollerer politikken. Jeg byder hr. Santers planer velkommen, og vi imødeser de rigtige planer med stor interesse. Jeg mener også, der skal forskes mere på europæisk plan. Tidligere - i tilfældet med BSE er det sket i for høj grad - foregik det udelukkende i Det Forenede Kongerige, og det risikerer at kaste et skær af ensidighed over tingene ved fortolkningen af resultaterne. Jeg går også ind for at føre en kvalitetspolitik for landbrugsprodukter. Jeg håber blot, at den ekstra pris herfor også kommer landmændene til gode, for det er langtfra altid tilfældet.
Min sidste bemærkning er, at vi har set, at den lukkede beslutningsproces i Kommissionen, mellem Rådet og Kommissionen, i forvaltningskomitéer og så videre ikke har været tilstrækkelig til at undgå den enorme krise inden for oksekødssektoren i Europa. Den eneste opskrift er åbenhed, og det vil sige fælles beslutningsprocedure med Europa-Parlamentet.

Pailler
Hr. formand, konklusionerne fra Det Midlertidige Undersøgelsesudvalg er knusende og ansvaret tydeligt påvist. Allerførst ansvaret hos den britiske regering - med al respekt for Lord Plumb - der er gået så langt som til kynisme og har eksporteret smittet benmel, der er forbudt på dets eget territorium. Fabrikanternes ansvar, men også regeringernes. For øvrigt er Rådet ikke til stede i dag. Beretningen er et egentligt anklageskrift mod Kommissionen: Skødesløshed, forsømmelser, misinformation og navnlig klare og kyniske valg.
Hr. Santer, under høringen af Dem trak De Dem tilbage bag videnskabsmændene for at retfærdiggøre Deres valg. Som videnskabsmænd beslutter de ikke, og jeg citerer hr. Guy Debord: «For så vidt de deltager i beslutningsprocesserne, kan de kun påvirke dem ved at tilslutte sig en af klanerne eller ved at vinde tillid hos en af de politisk-bureaukratiske kliker, der skændes om magten og bruger videnskabelige og tekniske indsatser som emblemer og flag eller meget hyppigere har brug for »eksperter« for videnskabeligt at pynte på de valg, der allerede er truffet og ellers motiveret«.
Motiveringen af disse valg har Kommissionen tilstået. Jeg siger netop tilstået, for det drejer sig om en forbrydelse og måske en forbrydelse mod menneskeheden, hvis der skulle udbryde en epidemi om nogle år. Denne motivering er indførelsen af det indre marked. Det har været Kommissionens prioritering siden 1989. Dogmet med den fri bevægelighed af varer er blevet omdannet til den fri smitte af køer og mennesker.
Folkesundheden? En bekymring, siger hr. Santer til os. under sin høring. En foruroligelse for Kommissionen. Nej, hr. Santer! Folkesundheden er et ansvar, en pligt og som filosoffen Emmanuel Levinas sagde, ansvaret er søvnløst, det udhuler de karakteristiske træk.
Derfor brugte vores gruppe de proceduremidler, den havde til rådighed og forelagde sammen med parlamentsmedlemmer fra andre grupper et forslag til mistillidsvotum. Det er nødvendigt at indlede en revision af den fælles landbrugspolitik ved at få den ud af den finansielle logik, der fører til overintensiv dyrkning, der er skadeligt for miljøet og kvaliteten af produkterne. Der må sættes en stopper for alle foranstaltningerne til liberalisering og deregulering i de offentlige tjenester på områderne for sundhed og dyresundhed, og der må fastlægges en finansiering til at give ofrene erstatning og navnlig fortsætte forskningen. For den eneste måde, man kan give de syge erstatning, hr. Santer, er at kunne behandle dem en dag.

Graefe zu Baringdorf
Hr. formand, hr. Fischler, jeg har ét minut tilbage, det vil jeg nu gerne tilegne Dem. Det drejer sig om, at der skal indledes en anden landbrugspolitik, der styrker landbrugsmetoderne. Sådan står der i undersøgelsesberetningen, og hr. Santer har bekræftet det. Nu vil jeg gerne gøre Dem opmærksom på, at vi har nogle beslutninger i Parlamentet, f.eks. kløvergræsbeslutningen vedrørende jordudtagning. De ved, at babymad kun skal fremstilles af biologisk dyrkede produkter. De ved, at Parlamentet ikke ønsker genteknologi på området biologiske levnedsmidler. De kender Parlamentets holdning til gensplejset majs. De ved, at vi desuden har diskussioner i forbindelse med såsædomsætningsloven. Alt i alt støtter De de social-økologiske tiltag for landbrugsområdet; derfor mener jeg, vi er nødt til at tage Parlamentets beslutninger alvorligt, og vi er nødt til at nå frem til et samarbejde, ikke mindst i forbindelse med mælken. Hvis vi gennem en reform igen kan klare at få køerne ud på marken, så gør tyren igen Lady Europa drægtig, det er jeg overbevist om!
(Munterhed, bifald)

Vandemeulebroucke
Hr. formand, kogalskaben er en ti år lang kæde af total sorgløshed, af kriminel slaphed til fordel for stadig større profit. Den hovedskyldige er naturligvis Det Forenede Kongerige, som lod kød- og benmel producere under yderst betænkelige forhold. Der blev truffet beslutninger på basis af partiske råd, på basis af undersøgelser, som var bestilt af kødindustrien selv, som blev betalt af kødindustrien selv. I sig selv ufatteligt, og Rådet så til. Kommissionen tillod også i årevis, at veterinære tilsyn med BSE slet ikke blev gennemført, men den nuværende Kommission er også medansvarlig.
Ledende tjenestemænd erklærede, at der blev givet efter for politisk pres. Undersøgelsesudvalget blev sågar modarbejdet, og sandheden om gelatine blev ganske enkelt skjult.
De ansvarlige for den slags bommerter bliver i ethvert normalt demokrati sendt hjem. Derfor skriver vi under på mistillidsvotumet, men den mest vidtgående tekst bliver der i første omgang ikke stemt om på grund af diktatet fra de store grupper, og derfor er det også en parlamentarisk flugt. Jeg vil slutte med at sige, at hr. Santer nu har aflagt offentligt skriftemål. Jeg håber blot, at dette offentlige skriftemål endelig bliver til virkelighed.

Van der Waal
Hr. formand, i undersøgelsesudvalgets beretning rettes der alvorlige bebrejdelser mod den britiske regering og Kommissionen vedrørende BSE-politikken. Stor opmærksomhed fra Kommissionens side på markedet, utilstrækkelig opmærksomhed på folkesundheden, manglende indhentning af uafhængige videnskabelige råd, lang tids bagatellisering af problemet og så videre. Disse kendsgerninger må ganske vist frem for alt tillægges den foregående Kommission, men den nuværende Kommission går heller ikke fri. Mens videnskabsmændene manede til forsigtighed, ophævede Kommissionen eksportforbuddet for gelatine, talg og sæd fra britisk kvæg. Et mistillidsvotum er imidlertid ikke aktuelt efter vor mening. Det er let at fordømme bagefter.
Det afgørende er, om Kommissionen nu opfylder sit ansvar med hensyn til de rapporterede mangler. Den bebudede reorganisering med indsættelse af et nyt koordinerende direktorat for forbrugerpolitik og folkesundhed er et skridt i den rigtige retning. Men også med hensyn til politikkens gennemsigtighed, forskningen og kontrollen i samarbejde med de nationale instanser skal der stadig ske store forbedringer.
Henstillingerne i Medina-beretningen er en glimrende ramme at afprøve det i. Men det er ikke alt, der står deri, som nyder vores støtte. Plaidoyeren om at anvende den fælles beslutningsprocedure på den fælles landbrugspolitik vil udvide Parlamentets beføjelser, men har intet med BSE-problematikken at gøre. Anbefalingen af at omstrukturere den fælles landbrugspolitik ved at fremme ekstensive dyrkningsmetoder hører heller ikke hjemme i oksekødssektoren. En diskussion herom skal føres i en bredere ramme, hvor levnedsmiddelforsyningen, landbrugernes indkomst og miljøbeskyttelsen også behandles.

Raschhofer
Hr. formand, kære kolleger, BSE-affæren har kostet talrige menneskeliv og truet eller sågar ødelagt talrige kvægopdrætteres eksistens. BSE-affæren har opskræmt forbrugerne i hele Europa, og BSEaffæren har kostet den europæiske skatteyder milliarder af ecu. BSE-undersøgelsesudvalget, hvis fortræffelige arbejde jeg i denne forbindelse gerne vil udtale min store anerkendelse for, har i sin beretning påvist Storbritanniens forseelser over for Rådet og Kommissionen. Undersøgelsesberetningen dokumenterer dette med talrige eksempler.
Jeg vil imidlertid ikke fortabe mig i detaljer fra undersøgelsesberetningen. Den viser først og fremmest de store mangler i Europas eksisterende koncept. For mig drejer det sig altså om at påvise, at de konstaterede mangler er et symptom på en systemimmanent sygdom. Det drejer sig om, at BSE-undersøgelsesberetningen viser, at institutionsopbygningen, sådan som den er i dag, ikke kan fungere. Det drejer sig om, at kontrolmekanismerme ikke fungerer, hvis der da overhovedet findes nogen.
Det drejer sig for mig om den kendsgerning, at Kommissionen de facto har påtaget sig den lovgivningsmæssige kompetence uden nogen sinde at være blevet legitimeret demokratisk af den europæiske borger. Det drejer sig for mig om, at kommissærerne og tjenestemændene i EU handler uden transparens, at de videregiver informationer vilkårligt eller slet ikke. Og det drejer sig for mig om den kompetence, der flyder rundt som i en labyrint, således at ingen er kompetent, når det kommer til stykket. Det drejer sig endelig om det spørgsmål, om der trods det forhold, at en undersøgelsesberetning har konstateret alle disse fejl, er en realistisk mulighed for at drage Kommissionen og alle andre aktører til politisk ansvar.
Jeg beklager dybt, at forslaget om mistillidsvotum til Kommissionen efter den nuværende retsstilling også rammer kommissærer, der ikke er ansvarlige i sagen. BSE-undersøgelsesudvalgets resultater kræver imidlertid konsekvenser. Kun sådan kan Europa-Parlamentet leve op til sin krævede selvforståelse. Af denne grund vil vi støtte forslaget om mistillidsvotum fra José Happart.

Roth-Behrendt
Hr. formand! Hr. Santer, De er blevet rost af en kollega, jeg sætter pris på, for en modig tale. Jeg må indrømme, jeg har bildt mig selv ind, at han har fået en tekst til sin tale fra Dem, som De ikke har givet mig. Jeg har også lyttet omhyggeligt til, hvad De har sagt. På baggrund af, at der fra i morgen i form af et mistillidsvotum forhåbentlig hænger et damoklessværd over Dem og Deres Kommission, fandt jeg, at det, De sagde, kun var ord. Og De har heller ikke på noget sted sagt noget konkret. Det vil jeg gerne bevise for Dem ved hjælp af nogle eksempler:
De sagde f.eks., at Kommissionens tjenester bliver omorganiseret, at personalet bliver opdelt på en anden måde, at der vil ske stillingsskift. De sagde f.eks.: Der vil også ske rokeringer på ansvarlige poster i GD VI (landbrug), nemlig af personer, som allerede var ansvarlige tidligere og har været beskæftiget indtil dato. Har De lovet det? De har sagt, at budgetbevillingerne vil blive gennemgået, for at fru Bonino også kan gøre det arbejde, som hun sikkert vil gøre på fremragende vis. Hvad betyder gennemgået? Hvordan skal hun gøre det, når De ikke her forsikrer os om, at: Budgetbevillingerne bliver stillet til rådighed!
De har et andet sted sagt - Undskyld, jeg har nu grebet ind i de kompetencer, formanden for Budgetudvalget har, og derfor trækker jeg denne sætning tilbage med min udtrykkelige beklagelse, men De og hr. Samland ved, hvad jeg mener med den - vi har ikke brug for uforpligtende udtalelser, ud over en anden opgavefordeling har vi også brug for an anden fordeling af penge - cash! - for at sige det tydeligt.
De har et andet sted sagt, at fru Bonino skal inddrages i lovgivningen. Det finder jeg fremragende! For ingenting får De mere støtte hos mig! Men har De f.eks. sagt, hvordan De har tænkt Dem at løse noget så banalt som konflikten om papiret med den fremtidige levnedsmiddelpolitik, som Kommissionen har bebudet for over et år siden, og som vi stadig venter på? Og hvorfor venter vi på det? Fordi Deres forsamling ikke kan bestemme sig mellem hr. Bangemann, hr. Fischler og fru Bonino. Jeg fortæller Dem, hvordan De bestemmer Dem: Det kan De erklære her i dag, hr. Santer. Det hører ind under fru Bonino! Hun tager sig af forbrugerpolitik, hun repræsenterer forbrugernes interesser, mere end hr. Fischler - undskyld, hr. Fischler - hidtil har gjort, og i hvert fald mere, end hr. Bangemann gør. Sådan, sig noget konkret om disse emner, hr. Santer!
De har sagt, det overvejes at oprette et levnedsmiddelagentur, et FDA. Det har De allerede sagt flere gange. De er et andet sted kommet med en lignende formulering: Det skal overvejes! Jeg lytter jo temmelig opmærksomt til Dem, hr. Santer. Det er ganske vist ikke altid en ren fornøjelse, men jeg gør det alligevel. De har allerede sagt det én gang et andet sted. Gør det dog! Gør det dog og sig så: Vi vil etablere et FDA, et Food and Drug Agency , eller et Food Agency ! Så gør det dog! Det har vi allerede krævet i lang tid her i Parlamentet. De ved jo, at vi her i Parlamentet for det meste er lysår forud for Kommissionen. Sådan er det også i dette tilfælde.
De har sagt et andet sted, at De på regeringskonferencen vil gøre Deres indflydelse gældende for, at retsgrundlagene for landbrugsområdet ændres, væk fra artikel 43 og hen til artikel 100 A, og De har sagt, at De vil gøre Deres indflydelse gældende for, at der findes et selvstændigt retsgrundlag for sundhedspolitikken. Jeg ved, at De kun kan få det igennem hos regeringscheferne med støtte også fra Deres forsamling og med støtte fra os. De bedes først overbevise Deres egen forsamling! Overbevis hr. Fischler om, at artikel 43 ikke er det rigtige retsgrundlag, og overbevis i øvrigt også hr. Bangemann. Først og fremmest bedes De overbevise hr. Flynn om, at vi har brug for et selvstændigt retsgrundlag for sundhedspolitik. For ved godkendelsen af Kommissionen svarede han i det relevante udvalg nej på mit spørgsmål om, hvorvidt det er nødvendigt med et selvstændigt retsgrundlag. Gør det, hr. Santer, og sig også helt konkret, hvad planer De har på disse punkter.
Sig også til mig, hr. Santer: Hvordan påtænker De at ændre den fælles landbrugspolitik? Sig her på dette sted, at De vil gøre Deres indflydelse gældende for, at subventioner principielt kun ydes for kvalitet og ikke længere for kvantitet, at fra 1998 vil budgettet sammen med os og sammen med Rådet være et andet. Sig det! Det er alt sammen konkrete ting, som De kunne sige. Hvis De af hele denne liste bare havde sagt to ting, ville jeg være beskeden og taknemmelig. Men det har De ikke gjort. Gør mig en tjeneste, hr. Santer: De har været meget lavmælt her i plenum; forsøg dog at få en rigtig storm sat i gang, som virkelig får klaret begreberne hos alle kommissærer i Deres hus, men også hos Ministerrådet. Det er nemlig nødvendigt!

Redondo Jiménez
Hr. formand, hr. formand for Kommissionen, kommissærer, ærede medlemmer. Først og fremmest vil jeg lykønske formanden for vores udvalg, hr. Böge, for det udførte arbejde, og ordføreren, hr. Medina, for at have fået en strålende beretning sikkert i havn.
Vi har i dag en lang politisk debat, som jeg anser for meget betydningsfuld, og hvor jeg vil forsøge ikke at gentage hvad der allerede er blevet sagt i denne forsamling. Den er betydningsfuld på grund af det vigtige emne, BSE, som man næsten ikke ved noget om, ligesom man heller ikke ved noget om den patogene agens eller om, hvordan denne overføres. Den er betydningsfuld, fordi den er så usædvanlig her i Parlamentet, eftersom den når ud til alle hjørner af Den Europæiske Union, i og med den vedrører menneskers sundhed, og dette er meget alvorligt. Den er betydningsfuld på grund af dens udvikling lige fra nedsættelsen af undersøgelsesudvalget til indgivelsen af det første forslag om mistillidsvotum til Kommissionen på baggrund af de alvorlige kendsgerninger, der blev konstateret i undersøgelsen. Det er det første forslag om mistillidsvotum, der er indgivet i dette Parlament, ærede medlemmer, det er ikke for sjov.
Dette problem har tre tider: Fortid, nutid og fremtid, som jeg vil omtale. Problemet har en fortid, hvor kendsgerningerne og de enkelte aktørers ansvar har stået helt klart. Det Forenede Kongerige som ophavsmand til problemet, Rådet med sin stiltiende støtte i Ministerrådene og Kommissionen som institution, der ikke kun overlod tingene til andre, men også undlod at gøre, hvad det burde have gjort.
Problemet har en nær nutid, og her vil jeg tillade mig at være mere konkret. Vi leger med et emne, som vi nu ved, berører menneskers sundhed, og her, ærede medlemmer, hjælper det ikke med stiltiende støtte eller at undlade at handle eller vende blikket til den anden side, ej heller politiske slægtskaber. Her bør forpligtelsen til at sikre beskyttelsen af borgernes sundhed have første prioritet. Og de europæiske institutioner, først og fremmest Parlamentet, ville være et dårligt eksempel, og hvad der er værre, vi ville gøre dårligt brug af det demokratiske mandat, vi har fået af vores vælgere, hvis vi ikke fordømmer hvad der er sket. På dette punkt, de herrer kommissærer, hr. formand for Kommissionen, kan man kræve meget af Kommissionen.
F.eks. i sagen omkring gelatiner - spøgelsesdebatten, som hr. Böge kalder den - ser man endnu en gang, hvordan der træffes politiske beslutninger, som tilsidesætter de videnskabelige komitéer af grunde, der i bedste fald udelukkende er af økonomisk art. Men hvad der er endnu mere alvorligt, særlig alvorligt, er den uigennemsigtighed og mangel på samarbejde fra kommissærkollegiet og fra en af kommissærerne, som i dag, på dagen for afstemningen, stadig ikke har fremlagt al den dokumentation, hr. Böge har udbedt sig.
Hr. formand, hr. kommissær, dette er ikke den tidligere Kommissions ansvar. Det er den nuværende Kommissions ansvar og Deres ansvar. Vi ved alle, hvordan kommissærkollegiet fungerer. Og hvis kollegiet ikke har overholdt den institutionelle aftale - og det har det ikke - som forpligter det til at fremlægge disse dokumenter, har det været en tilfældighed eller på grund af andre ting. Hvad enten det har været tilfældigt eller ej, så er det uacceptabelt. Når kommissærkollegiet har handlet på denne måde i denne sag, hvad vil de ærede medlemmer og unionsborgerne så ikke mene om den manglende koordination, manglende information, manglende kontrol og uigennemsigtighed, som hersker i DG VI, samt om demotivationen hos tjenestemændene, der ser ansvaret blive flyttet oppefra og ned og nedefra og op.
Kommissionen burde have gjort en gestus, burde have været et eksempel på storhed, generøsitet, opofrelse ved at påtage sig det politiske ansvar, individuelle ansvar, og lade institutionens interesser gå forud for individuelle interesser. For somme tider, hr. formand, skal man tabe en kamp for at vinde krigen. Og krigen er i dette tilfælde tilliden til de europæiske institutioner, navnlig til Kommissionen, som med denne triste episode mister al den opsamlede tillid og legaliserer kritikerne af det europæiske integrationsprojekt, som netop er vokset i antal på grund af Kommissionens manglende lydhørhed i nogle af de politikker, den har fremlagt.
Lav en konkret plan for fremtiden, der er troværdig og mulig, der ikke er overfladisk: En virkelig omstrukturering.
At skifte generaldirektorat er ikke tilstrækkeligt. Lad være med at forøge bureaukratiet. Debatér planen med alle parter og forvent ikke mirakler eller individuelle redningsmænd. Før den ud i livet og kræv, at andre gør det samme. Dette er Deres udfordring, hr. Santer, og Deres ansvar. Under alle omstændigheder vil Parlamentet gøre god brug af Deres evner og af Deres ansvar, og det første vil være at kræve, at forbrugernes sundhed er garanteret. Det er det, alle unionsborgerne på nuværende tidspunkt kræver af Dem.

Formanden
Tak, fru Redondo. Jeg er som formand helt klar over, hvilken stor betydning denne debat har, og hvor vanskeligt det er at sammenfatte vores synspunkter på den korte tid, vi har til rådighed. Men jeg må bede Dem, med behørig parlamentarisk respekt, om så vidt muligt at holde Dem inden for den afsatte tid, for ellers vil det gå ud over de andre indlæg. Jeg skal ikke vurdere vigtigheden af det, som bliver sagt af hvert enkelt medlem. Men jeg ser mig nødsaget til at bede Dem om at administrere Deres tid, og når De hører hammeren, ved De, at ansvaret ikke mere er formandens, men Deres.
Når dette er sagt - og det er ikke specielt møntet på Dem, hr. Rosado Fernandes - vil jeg give Dem ordet i 3 minutter.

Rosado Fernandes
Hr. kommissær, hvis jeg ikke havde underskrevet det papir, som resulterede i et mistillidsvotum, kunne jeg næsten fristes til at bede Dem om undskyldning for de tonsvis af ord, som vi bombarderer Dem med. Parlamentet er rent faktisk en ordfabrik! Og heller ikke Kommissionen kan altid siges at være et handlingens sted. I den henseende minder dette sandhedens øjeblik mig en del om, hvad man kan opleve i Spanien eller Portugal, der hænger en lugt af adrenalin i denne mødesal, hvor alle er bange for alle.
Jeg mener klart nok, at Kommissionen burde straffes, fordi den som et organ, der udgår fra regeringerne samtidig fungerer som Kommission-regering. Den er selvfølgelig ikke et folkevalgt organ. Den burde være traktaternes vogter og gøre sit arbejde ordentligt. Men der er allerede stillet for mange mistillidsvotummer. Og der kunne også stilles et til Parlamentet, som har erstattet et grusomt system, som sigtede mod at dræbe på længere sigt med et mindre grusomt system, hvor der stilles et umiddelbart mistillidsvotum.
Der har hersket frygt i Parlamentet. Man har påberåbt sig argumenter: at der var et ledelsestomrum i Europa, at markedet prioriteredes frem for folkesundheden, og vi er alle klar over, at Kommissionen kunne have beskyttet markedet og den offentlige sundhed på samme tid. Der er intet til hinder for at gøre begge dele på samme tid.
Sandheden er, at der rent faktisk var tale om straffrihed, og det er der også i dag i hele Det Europæiske Fællesskab, for jeg kan f.eks. ikke acceptere, at man har villet gøre Det Forenede Kongerige til den eneste syndebuk. Sandheden er, at de andre lande kunne have reageret! Sandheden er, at Kommissionen kunne have reageret! Sandheden er, at når kommissionsmedlem MacSharry - som nu er under anklage - forhindrede landene i at indføre en blokade, kunne landene selv have gjort det. Politisk fejhed eksisterer, og mod den er der intet at stille op. Det er derfor, man mærker denne gennemtrængende lugt af adrenalin. Det er, som om vi befinder os i en labyrint. Jeg indrømmer, at jeg ikke selv ser nogen labyrint uden for min dør og ikke føler behov for en Ariane- tråd til at lede mig ud, og naturligvis stemte jeg for et mistillidsvotum.
Efter min mening er det på tide, at Parlamentet lægger angsten på hylden og med den lugten af adrenalin. Jeg ved, det er svært. For mit eget vedkommende er det mindre svært, selv om jeg har megen sympati for mange af kommissionsmedlemmerne.

Goerens
Hr. formand, et mistillidsvotum til Kommissionen er uhensigtsmæssigt for øjeblikket.
Dette forslag til mistillidsvotum er både beklageligt og dårligt for vores image, for Parlamentet ser sig således anbragt i en kæmpes position over for Kommissionen, mens man allerede ved, at den ender med at skrumpe ind. Desuden tager det fejl af hovedmålet.
Skurken i historien er egentlig ikke Kommissionen og bestemt ikke den nuværende Kommission. Beretningen fra Det Midlertidige Undersøgelsesudvalg er for øvrigt formel i den henseende.
Jeg har bestemt ikke til hensigt at minimere de alvorlige forsømmelser i Kommissionens tjenester i den periode, hvor den var under ledelse af Jacques Delors. Men skurken i historien, det ved alle, er først og fremmest en medlemsstats regering, som vi ikke har magt over. Denne regering, der er ude i valgkamp, må glæde sig over, at det er Kommissionen, der er på anklagebænken, og at dens misgerninger, der for øvrigt er tydeligt dokumenterede, går i glemmebogen. I den retning er instrumentet med mistillidsvotum upassende, umådeholdent og overdrevet.
Kommissionen har for øvrigt rådet bod på sin tidligere administration og iværksat en hel række interne reformer, der i fremtiden skulle undgå gentagelse af de fejl, der blev begået i administrationen og vurderingen af krisens alvor.
En institutions troværdighed koster så meget, og jeg synes, at det er lykkedes for Parlamentet med dets kontrolopgave at få tingene til at bevæge sig og sætte dem på plads igen. Jeg håber, hr. formand, at kravene om sundhed fremover under lignende omstændigheder vil vinde over enhver anden betragtning.
Denne erindring om rækkefølgen, hvad angår de prioriteter, der skal overholdes under alle omstændigheder, er en smuk sejr for Parlamentet, der har sejret over det essentielle.

Novo
Hr. formand, d'herrer kommissærer, kære kolleger, ganske kort vil jeg sige, at indgivelse og vedtagelse af et mistillidsvotum til Kommissionen er den eneste logiske politiske konsekvens af Medina Ortegaberetningen.
Et mistillidsvotum er begrundet i bl.a. følgende forhold:
for det første: konklusionerne og de fakta, der redegøres for i undersøgelsesudvalgets beretning, viser klart og uafviseligt Kommissionens politiske og administrative ansvar;
for det andet: et mistillidsvotum er det eneste instrument, Parlamentet råder over til at kræve Kommissionen til ansvar og til at gøre dets beføjelser til at kontrollere dennes virke troværdige;
for det tredje: da der påhviler nogle af medlemsstaternes regeringer et klart politisk ansvar, navnlig den britiske, har kun deres institutioner beføjelser til at handle;
for det fjerde: det er uacceptabelt at straffe EU-tjenestemænd, der funktionelt og administrativt er ansvarlige for BSE-krisen uden samtidig at straffe den instans, der udstak retningslinjerne og gav dem ordrer;
for det femte: da Kommissionen er et kollegialt organ, er det ikke muligt at stille et individuelt mistillidsvotum;
for det sjette: også det nuværende kommissærkollegiums ansvar er klart blevet påvist;
for det syvende: indgivelsen og vedtagelsen af et mistillidsvotum kan demonstrere Europa-Parlamentets politiske uafhængighed i forhold til Kommissionen, regeringerne og nationale valgstrategier, og det kan bidrage til at øge Europa-Parlamentets politiske og offentlige troværdighed og medlemmernes troværdighed i deres respektive vælgeres øjne.
Et mistillidsvotum er således den eneste politisk korrekte form, hvorunder man kan tilgodese ofrenes familier.

Macartney
Hr. formand, der cirkulerer en temmelig grum vittighed i Westminster, der går ud på, at den britiske regering forstår bogstaverne BSE som »blame someone else« (kast skylden på de andre). Hvordan kan nogen nære nogen som helst tillid til den nuværende britiske regering? Først og fremmest har vi hr. Hogg, der har boykottet det undersøgelsesudvalg, Parlamentet har nedsat. Han får selskab af Michael Forsyth, minister for Skotland, der har boykottet Bruxelles i mange måneder. Hans eneste bidrag var at forsøge at nedlægge forbud mod anvendelsen af det europæiske flag i Skotland på dagen for »Fred i Europa«. Det er de mennesker, der beder os om at kaste skylden på Kommissionen og ikke på dem.
I går sagde hr. Hogg, og jeg citerer: «Der er meget, der taler for Nordirland. Vi har en særdeles god sag, og det vil jeg sige til Kommissionen«. Samme dag sagde hans viceminister, Lord Lindsay, i Bruxelles: «Jeg benægter kategorisk, at der er truffet nogen særlig aftale for Nordirland«. I dag hører vi rygtevis, at der bliver brugt £9, 4 mio i Nordirland. Jeg vil gerne have disse detaljer bekræftet, hvis Kommissionen kender til dem.
For fem måneder siden havde samme Lord Lindsay den frækhed at fortælle de skotske landbrugere, at Skotland kan føre Det Forenede Kongerige ud af forbuddet mod oksekød. En sådan uansvarlighed og så megen selvmodsigelse må man virkelig føre til protokols her i Parlamentet. Det, jeg er mest optaget af, er, hvem der skal betale prisen for denne inkompetence? Det er naturligvis de oksekødseksporterende landbrugere, jeg repræsenterer i Aberdeenshire og Angus, og også de nordirske landbrugere. De bliver gjort til syndebukke, og det er på tide, at vi dadler dem, der fortjener det.

Whitehead
Hr. formand, da hr. Paisley er fraværende, som det kan konstateres, vil jeg gerne sige, at dette er en vigtig dag for Parlamentet og for de institutioner, vi er ved at bygge op. Både udvalgets formand og ordførere har levet op til begivenhedernes betydningsfuldhed. Denne beretning er i dag i det britiske Underhus blevet beskrevet som »tosh« (sludder) af vor premierminister. Jeg ville forstå »tosh« som et infantilt ukvemsord, der ikke har nogen plads i vore overvejelser af denne beretning. Det er op til os at få Kommissionen til at bringe orden i eget hus og at sige til Ministerrådet, at en katastrofe som BSE må tackles med almindelige foranstaltninger, ikke ved at man griber til national pression, hvor stærke de pågældende lande end måtte være, eller giver efter for nationalistiske fordomme, hvor ekstreme de end er. Vi ønsker heller ikke heksejagt eller medieskabt sensationalisme, når vi skal placere skylden.
BSE har ødelagt mit land, og når jeg skal fordele ansvaret for dette, viger jeg ikke uden om Det Forenede Kongeriges ansvar. Jeg er det eneste britiske medlem af udvalget, der er parat til at sige, ikke med fuldstændig bagklogskab, men på basis af en sober bedømmelse, hvad vi skulle have gjort efter Southwood-rapporten i 1989; med hensyn til det smittefarlige foder, skulle vi have fjernet det fra dyrenes fødekæde, vi skulle ikke have tilladt fortsat eksport af det med den arrogance, hvormed vi så på de videnskabelige råd, hvis de kom fra uafhængige kilder, og - frem for alt - når vi forsømte at se på den mulige forbindelse mellem BSE og Creutzfeld-Jakob-sygdommen, noget, der blev beskrevet som utænkeligt af en britisk minister, kun seks måneder før han måtte indrømme sandsynligheden af det; så Det Forenede Kongerige har helt klart en del af skylden. Vi kan ikke bare protestere vildt over de forgangne ti år. Tingene har ændret sig siden april 1996, og dét med rette. Men det, at ministeren nægtede at give møde i udvalget, ligesom den såkaldte oksekødskrig, der blev ført mod Den Europæiske Union, har forspildt megen goodwill uden nogen fornuftig grund.
Når det er sagt, så har vi ikke fundet noget som helst, der tyder på en skummel sammensværgelse mellem britiske embedsmænd og deres landsmænd i Kommissionen. Hvad vi fandt i Kommissionen, var en forfærdelig træghed - alle disse noter om ikke flere møder om BSE osv. Det må Kommissionens formand tage med i betragtning i det, han gør. Vi bør holde Kommissionen fast på et program for reformer af institutionen, der skiller producentinteresser fra forbrugerinteresser. Jeg vil stemme imod et øjeblikkeligt mistillidsvotum, men hr. Santer ved, at juryen er ved at overveje det reformprogram, han har skitseret i dag. Vi vil gerne have, at vore fødevareinteresser og sundhedsinteresser i hele Europa bliver lagt i hænderne på dem, der ikke selv skylder de store producentlobbyer for meget, hvor legitime de i øvrigt måtte være i sig selv. Det er på grund af dette, at jeg vil tage afstand fra dem, der siger, enten at man øjeblikkelig bør stille mistillidsvotum til Kommissionen, eller at man skal søge erstatning fra Det Forenede Kongerige uden mindste hensyntagen til legaliteten eller den praktiske gennemførlighed af en sådan foranstaltning.
Det, vi prøver at gøre, er at finde en europæisk løsning på, hvad der, hvad enten man kan lide det eller ej, er et europæisk problem. Der er brug for et stærkt forbrugerdirektorat og fru Boninos personlige engagement i overvågningen af sundhed for mennesker og dyr, støttet af ændringer af den fælles landbrugspolitik for at tilvejebringe en fødevaresektor, der bliver ledet på en human og effektiv måde.
Jeg vil gerne tilslutte mig min kollega, fru Roth-Behrendt, når jeg siger, at den virkelige prøve er, hvor megen styrke, Kommissionens formand er parat til at lægge bag forbrugerdirektoratet. Når vi ser den forfærdelige ubeslutsomhed om grønbogen om fødevarepolitik i de seneste år, så må vi ikke bare sige: «Hvad siger han?«, men »Hvad gør han«. Jeg siger til ham i dag, at den grønne retorik ikke er nok, det er også nødvendigt, at nogen ser rødt og gør noget.

Bébéar
Hr. formand, mine damer og herrer, hr. Santer, fru kommissær, hr. kommissær, mit indlæg vil hovedsageligt have form af et brev - jeg tør ikke sige pamflet - til hr. Santer og hans hold, men jeg vil gerne først henvende mig til Parlamentets formand.
Jeg mener ikke, at parlamentsmedlemmerne og de politisk ansvarlige her i Parlamentet i dag er vokset ved valget af tidspunktet og datoen for diskussionen af forslaget til mistillidsvotum. At fastlægge denne diskussion på en torsdag eftermiddag forekommer mig faktisk virkelig som en provokation, når man ved, at flertallet af parlamentsmedlemmerne forlader Strasbourg efter afstemningen torsdag middag. Jeg tror endnu en gang, at vi vil fremstå som beregnende for ikke at sige politiske intrigemagere.
Hr. Santer, De er en stor europæer, en optimist, en overbevist europæer, og desuden ved jeg, at De kan lide vine fra Bordeaux. Derfor kan jeg godt lide Dem, og derfor vil jeg gerne stille mig til Deres tjeneste. Jeg vil således anmode mine kolleger i Parlamentet om at stemme for mistillidsvotummet mod Dem og Kommissionen. Hvorfor det? Jo, selv om Storbritanniens ansvar er enormt, selv om ansvaret hos Kommissionen under hr. Delors er klart, har Deres Kommission også sin del af ansvaret.
Landbrugskommissæren, hr. Fischler sidder ved siden af Dem. Han har bevidst dysset sagen ned i mindst to år. Det er seks måneder siden, han begyndte at smile, så holdt han op, og af og til har han skjult nogle vigtige elementer, og De ved det.
Hr. Fischler, De er af samme politiske overbevisning som jeg. De er en hædersmand. Hvis De, som jeg tror, er en borger, der tror på Europa, vil De træde tilbage. De vil gøre os en tjeneste, og De vil gøre det Europa, som De tror på, en tjeneste.
Hr. Santer, jeg mener, at beretningen er knusende. Jeg tror, at Den Europæiske Union har svigtet beskyttelsen af folkesundheden og af dens borgere. Hele Europa ved det. Derfor ville de europæiske borgere ikke forstå de manglende sanktioner, der skyldes en sådan fejl.
Det er grunden til, at jeg vil stemme for mistillidsvotummet. De går af sammen med Deres kommissærer, og på det tidspunkt vil de europæiske borgere have tillid til en så modig og gennemsigtig union, og ved Deres afgang har De gjort det muligt for det Europa, som De tror på, at komme videre. Og De kan være rolig: Meget hurtigt, om nogle uger, fordi regeringerne ønsker, at De kommer tilbage (De er en god administrator og en »god politiker«), vender De tilbage med størstedelen af Deres kommissærer, med fru Bonino for eksempel, der udfører sit job fremragende, og endog med hr. de Silguy og Sir Leon Brittan. De vil naturligvis give afkald på nogle af dem: Navnlig hr. Fischler og måske også nogle andre, fordi de er »på grænsen«, og fordi det er nødvendigt med ændringer. På det tidspunkt vil Den Europæiske Union starte igen og få et bedre image takket være Dem. Derfor vil jeg for at gøre Dem en tjeneste, hr. Santer, stemme for mistillidsvotummet.
Hr. formand, måske er det en drøm. Sørg for, at det i hvert tilfælde ikke bliver et mareridt.

Formanden
Mange tak, hr. Bébéar. Hr. Bébéar, lad mig give Dem et foreløbigt svar på den del af Deres brev, der er rettet til Parlamentets formandskab, og minde Dem om, at i henhold til artikel 34, stk. 5, i forretningsordenen finder afstemningen om et forslag til mistillidsvotum tidligst sted 48 timer efter forhandlingens begyndelse. Jeg mener, at tidsplanen var rigeligt stram. Og dernæst - det siger jeg, hr. Bébéar, med en vis ydmyghed - kan jeg ikke se bort fra, at torsdag og fredag er ligeså vigtige arbejdsdage i plenum som resten af ugen.
Og nu, ærede medlemmer, har hr. Brinkhorst ordet i halvandet minut.

Brinkhorst
Hr. formand, denne forhandling kan få historisk betydning. Det vil nemlig være tilfældet, hvis, som kommissionsformanden, hr. Santer, siger, jernringen om landbrugspolitikken, der har eksisteret i fyrre år, endelig brydes. Det kan blive tilfældet, men det kan man endnu ikke konkludere ud fra denne forhandling. Endelig har denne Kommission begrebet, at magten og kontrollen med magten er to forskellige ting. Forbrugerne har været ude i kulden for længe. Af den grund er der mange i Parlamentet, der siger: Ikke ord, men handling. Men skal vi virkelig vente på det til november? Det er hverken i Kommissionens eller i Parlamentets interesse at vente ni måneder, før de konkrete udslag kommer. Når de konkrete handlinger er udført, vil denne Kommission atter nyde tillid. Det har fru Roth-Berendt allerede sagt. Hvor mange ansatte får det? Hvor stort bliver budgettet? Hvem skal reelt kontrollere det? Skepsisen i befolkningen forsvinder ikke, før De har truffet de foranstaltninger, og jeg håber altså, vi i fællesskab kan beslutte, at det bliver til september og ikke til november. Jeg kan se det nederlandske formandskabs repræsentant. Som nederlandsk medlem ærgrer det mig meget, at det nederlandske formandskab ikke selv er til stede her. Det vækker dermed det indtryk, at det dækker over den britiske regerings obstruktionspolitik og blokadepolitik. Rådets fravær her er magtarrogance. Jeg havde forventet noget andet af min regering.

Svensson
Hr. formand, mange har del i ansvaret for BSE-katastrofen, men dens dybereliggende årsag er den fælles landbrugspolitik, og for den er samtlige EU-institutioner ansvarlige, også Parlamentet. Den har ført til ekstreme, pressede og kunstige produktionsforhold. Den har fjernet national grænsekontrol og gjort det lettere for smitte at spredes gennem dyr og levnedsmidler. Den har opmuntret til uafbalanceret lokalisering af slagteriindustri med urimelige dyretransporter til følge. Den er kort sagt blevet opbygget ud fra den tro, at planter, dyr og jord kan behandles som dødt materiale.
BSE er den første store advarsel imod dem, som i årtier har ført denne politik. Det grænseløse landbrugsmarked er en forældet idé; der må brydes radikalt med den, før vi udsættes for endnu større katastrofer.

Féret
Hr. formand, i dag er alle enige om at fordømme en alvorlig forsømmelse i fællesskabsinstitutionerne, men for at være objektiv skal det erindres, at Kommissionen i 1989 allerede foreslog forbud mod eksport af benmel på medlemsstaternes markeder. Rådet forkastede dengang dette forslag. Der var dog en risiko, og man vidste det. Kommissionen skulle have indtaget en anden, mere forsigtig, indfaldsvinkel, men derfra og til at påføre den størstedelen af skylden i denne sag, er der et langt skridt, som det forekommer mig absurd, for ikke at sige uærligt, at tage.
Hovedskyldneren er Det Forenede Kongerige. Det er klart, at, hvis det allerede i 1988 havde truffet de nødvendige foranstaltninger til nedslagtning og forbud mod markedsføring af benmel på grundlag af animalske proteiner, ville epizootien have været holdt nede.
Kogalskabskrisen er først og fremmest opstået på grund af den kriminelle uansvarlighed hos Det Forenede Kongerige, for hvem Europa ikke eksisterer, undtagen når det handler om at pleje sine egne interesser. Kogalskabskrisen er dernæst en medskyldig tavshed hos visse medlemsstater, der har givet instruktioner til deres eksperter i Den Stående Europæiske Veterinærkomité om ikke at udbasunere sagen. Af disse grunde er et umiddelbart mistillidsvotum til Kommissionen en urimelighed. Til gengæld viser det betingede mistillidsvotum sig mere egnet. Men hvem skal man straffe, og hvordan skal man straffe?
Man skal straffe Det Forenede Kongerige, der er skyldig i alvorligt at have overtrådt reglerne for det indre marked og organiseret en økonomisk forbrydelse i stor målestok, og som burde bringes for Den Europæiske Unions Domstol. Man skal også straffe de medlemsstater, der har gjort sig skyldige i handel med britisk benmel, navnlig Belgien, der har været knudepunkt for denne trafik, som det afsløres i rapporten af Mattéi, der er forelagt for den franske nationalforsamling.
Jeg mener, at det er vigtigt at komme til bunds i tingene, at finde de egentlige skyldige og straffe dem. Det gælder Europa-Parlamentets troværdighed og Europas troværdighed over for de borgere, der i sidste ende bedømmer os.

David
Hr. formand, som vi alle ved, overlevede den britiske landbrugsminister, Douglas Hogg, med nød og næppe en mistillidsafstemning i aftes i Underhuset. Så meget mere grund er der derfor til, at vi her i dag i et europæisk perspektiv forklarer den britiske regerings grove inkompetence i håndteringen af BSE-krisen.
Der kan ikke være nogen tvivl om, at Medina-beretningen er en sviende fordømmelse af den britiske regering og en stærk blotlæggelse af Kommissionens fejl.
Ligesom hr. Whitehead har jeg forbehold over for dele af henstillingerne i betænkningen, men jeg erkender krystalklart, at den viser, at den britiske regering reagerede langsomt på den krise, der var under optræk. Rapporterne viser, hvorledes foranstaltningerne blev gennemført halvhjertet og understreger, hvor fantastisk inkompetent Douglas Hoggs usikre administration har været.
I sidste uge foretog den britiske regering et meget emotionelt angreb på Medina-beretningen. Men det, der var karakteristisk, var, at der ikke blev gjort noget forsøg på at modsige et af de centrale budskaber i denne beretning: At det var den britiske regering, der bar hovedansvaret for BSE på grund af afreguleringen af sektoren for forarbejdning af affaldsprodukter i begyndelsen af 1980'erne.
Ligeledes må jeg sige, at jeg endnu ikke har hørt nogen fornuftig forklaring på, hvorfor Douglas Hogg ikke kunne komme til mødet i undersøgelsesudvalget. I betragtning af, at departementschefen, hr. Packer, der kom i stedet for hr. Hogg, fortalte os, at BSE var en skæbnens tilskikkelse, bør vi måske være taknemmelige for, at hr. Hogg ikke kom til stede. Når hr. Packer gav skæbnen skylden, så er det ikke godt at vide, hvem hr. Hogg ville have kastet skylden på!
Denne beretning viser, at det er den britiske regering, der i sidste instans er skyldig. Som det blev sagt i Financial Times i går, så fortsatte regeringen gennem 11 lange år med at sige, at britisk oksekød var helt sikkert til trods for alle de vidnesbyrd om det modsatte, der dukkede op.
Resultatet har været, at 15 mennesker desværre er døde af Creutzfeld-Jakob-sygdommen. Landbrugere og landarbejdere har været udsat for vanskeligheder uden fortilfælde; de britiske skatteydere har måttet betale £3, 3 mia, og over 1 million køer er blevet destrueret.
Den britiske regerings politik om ikke at samarbejde var, som vi alle ved, en farce. Douglas Hoggs charmeoffensiv i Europa var en katastrofe, og det, at den britiske regering først erklærede, at Firenze-aftalen var god, og så dårlig, og så god igen, tjente kun til at skabe forvirring og fortvivlelse.
Til trods for alt dette er der til den dag i dag forbud mod britisk oksekød. Det, det britiske folk må lære, er da bestemt, at hvis man skal have hævet forbuddet mod oksekød, så må den konservative regering fjernes. Lad os håbe, at det vil ske i nærmeste fremtid.

Trakatellis
Hr. formand, en af Europa-Parlamentets vigtigste roller er at kontrollere Kommissionens handlinger. Europa-Parlamentets undersøgelsesudvalg har udført en grundig kontrol af diverse aspekter af spørgsmålet vedrørende sygdommen bovin spongiform encefalopati, som vedrører både Det Forenede Kongerige, Rådet og Kommissionen, og dette selv om tiden var knap og samarbejdet med visse faktorer inden for Kommissionen ikke altid var lige konstruktivt, navnlig hvad angår tilvejebringelsen af vigtige dokumenter, hvoraf nogle endnu ikke er skaffet til veje. Undersøgelsesudvalgets kontrol er gennemført uden fordomme, og resultaterne af undersøgelsen gengives klart i dets beretning, som fremlægger kendsgerningerne, placerer ansvaret, hvor det hører til, og kommer med henstillinger om ikke at gentage disse begivenheder og uregelmæssigheder i Kommissionens arbejde. Her kunne jeg tænke mig at minde Dem om et af Herakles' arbejder, som var at muge ud i Augias' stald. Jeg synes, udvalgets formand, ordføreren og de øvrige medlemmer har udført en lignende bedrift.
Mine damer og herrer, vi er nødt til at se på Den Europæiske Unions prioriteter og tænke på, hvordan vi bedst tjener de europæiske borgere, som vi er ansvarlige overfor, især i en vigtig tid for Unionen, nu hvor regeringskonferencen er under afvikling. Vore handlinger må være præget af den største retfærdighed, så borgernes retsfølelse ikke krænkes, og vi er nødt til at hjælpe Kommissionen ind på en ny kurs, der tager udgangspunkt i en omstrukturering af dens tjenestegrene og - især - i nye grundprincipper. Af disse årsager er det retfærdigste, vi kan gøre, der kombinerer sanktioner med en ny kurs, at formulere et betinget mistillidsvotum. I øvrigt er en accept af BSE-undersøgelsesudvalgets beretning samtidig også udtryk for Europa-Parlamentets placering af ansvaret hos Det Forenede Kongerige, Rådet, Kommissionen, kommissærer og højtstående embedsmænd. Jeg mener derfor, at Europa-Parlamentet er nødt til at indtage en streng og dømmende holdning, som samtidig også er konstruktiv, fordi den pålægger Kommissionen: for det første at bringe orden i sit eget hus og iværksætte de nødvendige foranstaltninger over for personer, der er ansvarlige for uheldige dispositioner, uanset hvor højt placeret disse personer er. For det andet at stille forslag til regeringskonferencen om fælles beslutningstagning inden for den fælles landbrugspolitik. For det tredje at foretage en øjeblikkelig, komplet reorganisering af de videnskabelige udvalg og disses arbejde ud fra rent videnskabelige kriterier. For det fjerde at reorganisere generaldirektoraterne i samarbejde med Europa-Parlamentet, så vi får en struktur, der kan yde en effektiv beskyttelse af befolkningens sundhed og af miljøet. Vi må have indført et princip om, at sundheden altid prioriteres højest og går forud for det fælles markeds økonomiske mål.
Vi tror, at dette er en grundlæggende forudsætning for, at de europæiske borgere kan genvinde den fulde tillid til Kommissionens handlinger og stole på, at Kommissionen ikke kun er traktaternes vogter, men også beskytter af sundhed og miljø. Hvis Kommissionen ikke handler hurtigt og i overensstemmelse med undersøgelsesudvalgets henstillinger, kan kommissionsformanden være sikker på, at december bliver den sidste måned for hans Kommission. Tro ikke, at De kan overbevise os med halve foranstaltninger. Vi kræver fuld efterlevelse af undersøgelsesudvalgets henstilling og øjeblikkelig tilbagetrækning af Deres tilladelse til ophævelse af forbuddet mod gelatine, som stadig er i kraft. Denne beslutning bør øjeblikkeligt trækkes tilbage.

Frischenschlager
Hr. formand, kære kolleger, jeg vil gerne koncentrere mig om tre punkter. For det første er der naturligvis slået skår i tillidsforholdet mellem mange parlamentsmedlemmer og Kommissionen. Men det vigtigste må være, at der virkelig drages politiske konsekvenser af hele denne skandale, at der igangsættes reformer. I den forbindelse vil jeg gerne henvende mig helt personligt til landbrugskommissær Fischler. Jeg har en gang imellem indtryk af, at De befinder Dem i en lidt beskyttet position, fordi der ikke kan afgives mistillidsvotum mod enkelte medlemmer af Kommissionen. Men netop De vil blive målt efter, om De nu opfylder to ting. Det er mit andet og tredje punkt.
Det er ikke forsvarligt, at et land, en regering forårsager et kæmpetab og ikke skal betale for det. Der er brugt mange penge på at udbedre tab. De skal - om nødvendigt også ved at indbringe sagen for EF-Domstolen - hentes tilbage. Det er helt vigtigt. Der er et andet punkt, De bør koncentrere Dem om - formand Santer har også sagt det i sin tale: Hovedfejlen i denne udvikling har været en forkert landbrugspolitik. Og De, hr. Fischler, er ansvarlig for, at der her sker en vending, væk fra den industrielle landbrugspolitik og hen til en økologisk politik. Det vil De blive målt efter, det vil vi knytte tillidsspørgsmålet sammen med!

Görlach
Hr. formand, hr. Santer, trods uskarpe formuleringer i Deres indlæg vil de fleste medlemmer vel vedlægge Deres tale som bilag til den beslutning, vi forhåbentlig vil træffe i morgen med stort flertal, fordi vi så om få måneder kan krydse af, hvad der er blevet af disse løfter.
Jeg har indtryk af, at der her i huset er stor enighed også med Kommissionen om, at der ikke må gives nogen rabat i spørgsmålet om beskyttelse af borgernes sundhed. Det har altid været sådan, blot er dette princip ikke blevet overholdt. Politikken har ikke orienteret sig efter det. Den britiske regering står helt foran i kausalkæden af svigt, og Kommissionen har ligeledes svigtet. Ministerrådet har ikke ligefrem optrådt genialt, og vi bør også øve noget selvkritik: Trods tidlige advarsler fra udvalgene har vi her f.eks. ikke kunnet få flertal for en grundlæggende ændring af landbrugspolitikken.
Var BSE da et tilfælde? Var det et uheld? Det var det ikke. En af årsagerne var dereguleringen, der blev opfattet helt forkert af den britiske regering, og også undertiden den forkerte opfattelse af deregulering, som repræsenteres af Kommissionen og dele af Parlamentet. Den forkerte landbrugspolitik var en anden årsag. Jeg lægger her ikke et godt ord ind for et eller andet yndigt og vidunderligt smålandbrug. Vi har store enheder; når vi har store besætninger, hører der et stort areal til. Også det kan være økologisk fornuftigt, men begge dele har vi ikke!
Hr. kollega Fischler, jeg er sikker på, De har brug for en ny generaldirektør! Hvis en person nemlig er ansvarlig for forebyggende brandbeskyttelse, så kan man, hvis han ikke har gjort sit job godt nok, bagefter ikke bruge ham til brandbekæmpelse! Det går ikke, tro mig!
Jeg siger endnu en gang med al tydelighed: Heller ikke vi som Parlament kan kun kræve. Vi er også selv nødt til at yde vores bidrag til de forestående reformer, og jeg vil ikke forsømme at appellere tilsvarende til mange kolleger. Når vi giver os i kast med en reform af landbrugspolitikken, og dét ikke kun i Europa, vil jeg minde om de ord, som De her har udtalt i forbindelse med BSE. BSE var ikke noget tilfælde! Unionen skal yde sit bidrag. Vi skal i første omgang hos os selv, i vores europæiske hus, ændre det, som ikke længere er acceptabelt, f.eks. den måde, vi producerer kød på. Vi spiser kød! Vi er nu engang altædende! O.k., men så er vi nødt til at iagttage noget med hensyn til dyrene og med hensyn til menneskers sundhed. Det skal vi også gøre på globalt plan. Hvis EU med sit stærke marked og sin generelle styrke heller ikke ved internationale aftaler gør forsøg på at ændre denne måde at producere landbrugsvarer på, så var BSE ikke kun en smertelig og slem advarsel, men så vil der ske værre ting, for hvis vi bliver ved med at forholde os som hidtil, er værre katastrofer forprogrammeret!

Gillis
Hr. formand, som medlem af undersøgelsesudvalget stemte jeg for og støtter fuldt ud udvalgets resultater og henstillinger. Den britiske regering blev fundet ansvarlig for starten på denne sygdom, for at have truffet utilstrækkelige foranstaltninger til at forhindre, at den hurtigt udbredte sig, og, indtil for ganske nylig, utilstrækkelige foranstaltninger til at udrydde den. Jeg håber, at det nu har ændret sig.
Man fandt i særdeleshed, at den britiske beslutning om at ændre den fremstillingsproces, der nedsatte normerne for sterilisation af kød og benmel, der blev anvendt i sammensatte foderstoffer til kvæg, var det, der muliggjorde, at denne sygdom kunne bryde ud. Hvad man end sparede på brændsel, så har denne ansvarsløse ændring af normerne nu kostet forbrugerne, skatteyderne og i særdeleshed landbrugerne adskillige millioner gange mere end nogen mulig besparelse. Efter at den britiske regering endelig havde forbudt brugen af kød og benmel, undlod den så fuldstændig at gennemføre dette forbud. Hvad der var værre, den tillod forurenet kød og benmel at blive eksporteret uden begrænsninger og smittede derved kvæg i nabolande fra EU.
Jeg glæder mig over hr. Santers udtalelse i dag, men siden 1989 har Kommissionen været langsom til at erkende alvoren af denne sygdom, og den har ikke overvåget den britiske reaktion. Den tillod, at forurenet kød og benmel blev forhandlet frit i hele Europa. Desuden foretog Kommissionen næsten ikke nogen veterinær inspektion i Storbritannien på et tidspunkt, hvor titusinder af dyr hvert år blev smittet i dette land.
Kommissionens mangel på aktivitet siden 1989 med hensyn til BSE må regnes for en af de største fiaskoer for offentlig administration i nyere tids historie. Det meste af, men ikke hele, skylden påhviler tidligere kommissioner, sådan som det klart bliver fastslået i beretningen.
Beretningen fra undersøgelsesudvalget medtager et antal ændringsforslag, som jeg har stillet, fordi det er min opfattelse, at BSE hovedsagelig er blevet udbredt uden for Storbritannien via eksport af forurenet kød og benmel. Jeg har derfor i denne beretning medtaget en opfordring til lovgivning, der kan sikre, at kød og benmel aldrig igen bliver brugt i foderstoffer til drøvtyggere, og at foderstoffer til drøvtyggere ikke kan produceres på noget sted, hvor der er kød og benmel til stede. Udvalget har også accepteret mit forslag om, at kød og benmel kun må sælges med særlig licens, og endvidere at der på alle sammensatte foderstoffer offentliggøres en udtømmende liste over ingredienserne. Det er klart, at disse regler skal gennemføres i alle medlemsstater og støttes af stærk lovgivning.
Hvis vi nu ser på fremtiden, så må vi for fremtiden fordoble vore bestræbelser på at udrydde de sidste rester af denne sygdom og genskabe offentlighedens tillid i lyset af kvaliteten af vore fødevarer. Vi må arbejde utrætteligt på at overbevise vore egne forbrugere og kunder på eksportmarkederne om, at vort oksekød er sikkert og sundt. Kommissionen må gennemføre alle henstillingerne i vor betænkning, og dette må gøres effektivt og straks.
Jeg vil støtte det betingede mistillidsvotum, hvis Kommissionen ikke opfylder vore krav. Vor holdning er meget klar. Vi kræver forstærket overvågning og en styrkelse af de igangværende udryddelsesforanstaltninger. Vi kræver en omorganisering af Kommissionens personale og et nyt fokus for dens politik. Vi kræver omgående fremskridt med hensyn til at etablere et veterinæragentur i Irland til præcist at overvåge dette arbejde.

Anttila
Hr. formand, undersøgelsesudvalgets beretning giver et godt billede af de problemer, som BSE-krisen har skabt, og af de begivenheder, som har ført til problemet, og deres årsager. Det vil jeg gerne takke udvalget for.
BSE-krisen har forståeligt nok rystet forbrugernes tillid til oksekød. Genskabelse af tilliden er Kommissionens vigtigste opgave i det videre arbejde med BSE-krisen. Ifølge beretningen har den forrige Kommission bagatelliseret BSE-problemet og skjult problemets alvor. Kommissionen har tilsidesat overvågningen af overholdelsen af bestemmelserne for veterinærkontrol i det indre marked. I henhold til traktaten om Den Europæiske Union har Kommissionen ansvaret for, at fællesskabsretten overholdes i medlemsstaterne. Det er Kommissionens ansvar at tage initiativ til retlige foranstaltninger mod et medlemsland, der har overtrådt fællesskabsretten. Jeg spørger derfor, hvordan Kommissionen vil leve op til sit ansvar. BSE-krisen har allerede nu medført udgifter for over to millioner ecu for hele Unionens fødevareproduktion. Regningen skal betales af de landmænd, der er uden skyld i krisen, og hvis støtte allerede er blevet beskåret og også vil blive det i fremtiden. Hvad er ansvaret for skadeserstatning hos dem, der har begået fejlene?
Jeg er tilhænger af et betinget forslag til mistillidsvotum til Kommissionen, for at man kan få Kommissionen til at træffe de beslutninger, som er nødvendige, for at den kan overvåge, at medlemsstaterne overholder fællesskabsretten. Det handler om funktionen af det indre marked. Det er især vigtigt, når det drejer sig om sikre levnedsmidlernes og borgernes sundhed. I påkommende tilfælde bør Kommissionen gøre brug af hårde tvangsbøder for overtrædelse af fællesskabsretten, når borgernes sundhed bringes i fare.

Guigou
Hr. formand, kogalskab er en yderst alvorlig sag uden fortilfælde med konsekvenser, der i dag er uberegnelige for folkesundheden. Denne epidemi har kun kunnet tage dette omfang, fordi alle de foranstaltninger, der var påkrævede, ikke blev truffet. Kan man forestille sig en epidemi af svinepest uden resolut handling til udryddelse fra sundhedsmyndighedernes side? En sådan handling skulle have været igangsat fra starten for at udrydde kogalskaben.
Den fremragende beretning for Det Midlertidige Undersøgelsesudvalg af vores kollega, hr. Manuel Medina, fortjener dobbelt ros. Først påviser den tydeligt ansvaret hos krisens aktører; dernæst foreslår den en samling løsninger for at undgå, at en sådan krise opstår igen.
Ansvaret påhviler først og fremmest på tyngende vis de konservative regeringer i Det Forenede Kongerige under fru Thatcher og hr. Major. Disse regeringer har foretrukket deregulering på bekostning af hensynet til folkesundheden. Når sygdommen oprindeligt udviklede sig, er det, fordi de britiske myndigheder har gjort reglerne for betingelserne for fremstilling af kødmel mere lempelige for at nedsætte omkostningerne. Sygdommens fremkomst foruroligede hverken myndighederne eller landbrugs- og fødevareindustrierne, der regelmæssigt forkastede enhver tanke om krise og navnlig enhver fare for mennesker.
Derefter foretog Det Forenede Kongerige ikke de nødvendige kontroller til iværksættelse af foranstaltninger til udryddelse. Endelig har Det Forenede Kongeriges regering, da kødmelet var blevet forbudt, ikke forsøgt at undgå eksport af det til andre lande i Den Europæiske Union. Der var til sidst dette utålelige pres fra regeringen på Kommissionen, for at denne skulle afstå fra enhver kontrol, og selv da BSE-krisen i foråret 1996 ændredes til en krise om folkesundheden, udviste den konservative britiske regering en utrolig uvillighed til at anvende foranstaltninger til udryddelse af sygdommen.
Kommissionen er også ansvarlig, selv om det er i en mindre grad. Det Midlertidige Undersøgelsesudvalg har påvist alvorlige fejl, der er begået af kommissærerne MacSharry og Steichen og visse medlemmer af deres tjenester, men den nuværende Kommission er heller ikke fritaget for ansvar, specielt ikke hr. Fischler. Kommissionen gjorde i begyndelsen indsigelse mod embargoen mod engelsk kød og kødmel. Den bremsede derefter vedtagelsen af simple forebyggelsesprocedurer til inaktivering af kødmelet. Endelig hævede den embargoen mod gelatine. Jeg hørte Dem lige før, hr. Santer. Beslutningen blev truffet, og når den blev udsat, er det, fordi industrien besluttede, at man skulle fastholde embargoen. Jeg tror, at der alligevel her er en ting, som skaber problemet med Kommissionens politiske ansvar. Lad os endelig ikke glemme, at Ministerrådet også har sin andel af ansvaret.
Efter en sådan konstatering udarbejdet af Det Midlertidige Undersøgelsesudvalg må der foretages nogle sanktioner. Man kan ikke standse her. Sanktioner mod Det Forenede Kongeriges konservative regering, i form af skadeserstatning, men også mod dem, der har gjort sig skyldige i fejl inden for Kommissionen. Det er ikke kun de tidligere fejltagelser, der skal sanktioneres; man skal også undgå, at en sådan skandale sker i fremtiden.
Hr. formand, i Deres tale, for lidt siden talte De om reformer. At anbringe sikkerheden for sundhed under fru Boninos myndighed er fint! Indførelse af reformer i regeringskonferencen, hvilket er i tilslutning til det, som jeg selv havde anmodet om for tre uger siden, fint! Men jeg tror ikke, at det er tilstrækkeligt. Det er også nødvendigt, at de observerede forsømmelser sanktioneres og først og fremmest, at den britiske regerings økonomiske ansvar inddrages, som beretningen for Det Midlertidige Undersøgelsesudvalg kræver det.

Goepel
Hr. formand, når vores Parlament takket været Maastricht har tilkæmpet sig ret til et kollektivt mistillidsvotum som et parlamentarisk våben, bør ethvert medlem af denne øverste europæiske folkerepræsentation omgås denne ret på en ansvarsfuld måde. I afstemningen om Medina-beretningen stemte 16 medlemmer af undersøgelsesudvalget imod et slapt forslag fra den socialistiske gruppe, dvs. den beretning, der foreligger i dag, er uden foreskreven indstilling vedtaget til et betinget mistillidsvotum. Pressen var som bekendt fuld af det. Nu indhenter vi det med tilsvarende beslutninger, som vi vil stemme om i morgen.
Denne - vel at mærke også min - afvisende holdning var ikke noget kneb, heller ikke udtryk for manglende mod, tværtimod! Det omtalte forslag gik ud på et endnu mere afsvækket, ikke tidsmæssigt defineret mistillidsvotum, hvori datoen, nemlig december 1997, skulle streges ud. Og den, der lige fra begyndelsen af undersøgelsesarbejdet, mine damer og herrer, truer med et mistillidsvotum, uanset af hvilken art, og når det så kommer til stykket, så alligevel kun afgiver slappe formuleringer, skader ikke kun sig selv, men hele Parlamentet, for enhver mærker grunden til den nævnte halvhjertethed! Flertallet af de kommissærer, der burde gå, kommer fra den socialdemokratiske gruppes rækker.
I øvrigt, hr. formand, drejer det sig jo først og fremmest ikke om at bevise den siddende Kommissions skyld eller uskyld. Hvad det må dreje sig om for os folkevalgte repræsentanter, er da snarere vores forpligtelse til at give den tryghed tilbage til de europæiske forbrugere, som de forlanger og også fortjener. Med andre ord, vi Europaparlamentarikere gør bedst i sammen med Kommissionen - og ikke imod den - at danne en modvægt til Rådet, og dét i første række på baggrund af de forhandlinger, der for tiden finder sted som led i regeringskonferencen. Det udelukker ikke, at man siger sin mening usminket og åbent. Det er lige præcis, hvad det i dag drejer sig om her i Parlamentet.
Hvad skal der gøres? På grundlag af Medina-beretningens henstilling og Parlamentets beslutning bør Kommissionen nu indhente det forsømte hurtigst muligt og rette op på de uheldige forhold, undersøgelsesudvalget har påvist. Formand Santers udtalelser tyder på, at Kommissionen er villig til det. Skulle dette imod forventning ikke være gennemført inden for en rimelig tid, altså inden udgangen af indeværende år, så bør vi ganske vist ikke bare løfte pegefingeren og true, sådan som det var tilfældet i undersøgelsesudvalgets afstemning, men vi ville ligefrem være forpligtet til at indlede et mistillidsvotum i henhold til EF-traktatens artikel 144!

Kirsten Jensen
Man kan sige mange positive ting om kogalskab. Uden kogalskab ville det have været sværere at få dyrevelfærd ind som et ledende princip i den nye EU-traktat. Hensyn til dyrenes velfærd ville have kunnet forhindre EU's og Storbritanniens accept af en epidemi med hundredtusinder af syge dyr. Uden kogalskab ville det have været sværere at stadfæste, at dyr kun skal have foder, de kan tåle, dvs. at man ikke skal gøre planteædere til kannibaler, som man gjorde det, da vognene med kød- og benmel blev sendt fra fabrikkerne ud til kvægavlerne. Uden kogalskab ville der ikke have været fokus på det faktum, at Storbritannien har smølet utilgiveligt med sin kontrol af kød- og benmelsvirksomheder og ikke har sikret sig, at eksportforbuddet blev overholdt, og har modsat sig, at EU-inspektører undersøgte for kogalskab på deres besøg i Storbritannien. Uden kogalskab ville der ikke have været så megen fokus på det besynderlige komitésystem, som er bestemmende for meget af landbrugspolitikken, og på, at videnskabelige eksperter i virkeligheden betragtes som myndighedernes forlængede arm. Uden kogalskab ville der ikke have været så megen fokus på, at EU beslutter landbrugspolitik på en meget mere lukket måde end anden politik, endskønt landbrugspolitikken er et af de allerældste samarbejdsområder og stadig væk betjener sig af halvdelen af EU's budget. Landbrugsgeneraldirektoratet trænger ganske givet til en ordentlig udluftning. Tiden er løbet fra artikel 43, som Europa-Parlamentet ikke har indflydelse på. Vidnerne fra Kommissionen har hele tiden talt om hensynet til det indre marked, men de har fremlagt forslag på baggrund af artikel 43. Det hænger ikke sammen.
Uden kogalskab ville der ikke være kommet dette gyldne øjeblik, der skal udnyttes til fordel for åbenhed og demokrati. Vi ville ikke have haft undersøgelsesudvalget, der har kunnet fremskaffe mængder af papir, som vi burde have fået automatisk. EU skal have offentlighed i forvaltningen, og kogalskaben hjælper til at illustrere behovet. Uden kogalskab ville der ikke have været den samme drive til fordel for en reel forbrugerpolitik. Forståelsen for, at mærkningsreglerne skal være i orden, er vokset.
Hovedsagen for os nu er en reform, hvor de landbrugsansvarlige rent faktisk tager hensyn til folkesundhed, forbrugernes rettigheder og dyrevelfærd og ikke får en undskyldning for at skubbe ansvaret fra sig. De landbrugsansvarlige skal gøres medansvarlige for en fødevarepolitik. At skaffe fødevarer er trods alt hovedsigtet med landbrugspolitikken, og derfor skal man ikke kunne unddrage sig ansvaret for, at fødevarerne er sunde. Når folkesundheden og forbrugernes rettigheder er hovedsagen, så kan ethvert fornuftigt menneske forstå, at vi skal have den nødvendige tid for Kommissionen og Rådet til at ændre deres rutiner og for regeringskonferencen til at ændre retsgrundlaget. Et mistillidsvotum nu vil fjerne fokus fra den nødvendige reform af EU til fordel for en overfladisk debat om syndebukke, og det ville være hul i hovedet.

Thyssen
Hr. formand, vi har som medlemmer af undersøgelsesudvalget afleveret vort arbejde med oprejst pande, vi har samlet kendsgerninger, vi har afsløret kedelige forhold, påpeget ansvar og formuleret anbefalinger. Nu, hvor vi i plenum skal tage beslutning om den videre politiske retning, håber jeg, at den sunde fornuft fortsat må herske.
Et umiddelbart mistillidsvotum til Kommissionens politik stimulerer naturligvis enkeltes fantasi alene af den grund, at de håber at score på det i medierne, men desværre er det destruktivt på et tidspunkt, hvor vi på konstruktiv vis må give borgerne grund til tillid. Desuden kan den nuværende Kommission ikke lastes for de fejl, som har fået problemet til at eskalere, men derimod Det Forenede Kongerige, de tidligere Kommissioner og Rådet, hvis formandskab glimrer ved sit fravær her. Endelig forlænger et umiddelbart mistillidsvotum vejen til en anden strategi, som ikke tåler opsættelse.
Det, det kommer an på, er ikke at sørge for brød og skuespil for folket, men at bevise, at vi er i stand til at bruge vore magtinstrumenter til det, de tjener til, til at sørge for en politik, som giver den størst mulige garanti for kvalitetslevnedsmidler. Det, det kræver, har allerede været behandlet udtømmende her. Når alle igen forstår, at landmændenes og forbrugernes interesser på langt sigt ligger i forlængelse af hinanden og også handler ud fra det, så er vi igen på rette spor.
Det er også på tide at lade etikken komme til ære og værdighed igen. Etiske overvejelser gør livet lettere, for de udelukker allerede på forhånd en række muligheder. Det er ikke en filosofisk betragtning, som er vældet frem i mig selv, men en overvejelse, formanden i den foregående Kommission gav folk med på vejen på en bio-etisk konference i slutningen af firserne. Jeg overlader det til Dem at dømme om forskellen mellem ord og gerning.
Hr. kommissionsformand, ærede kommissionsmedlemmer, foreløbig stiller vi os tilfreds med Deres hensigtserklæringer, men vi forventer også handling fra Deres side. Omfanget af Deres succes er afgørende for genetablering af omsorgen for almenvellet. Derfor må vi følge Deres adfærd mistroisk, men lad os håbe, at det lykkes for Dem at konkretisere de bebudede reformer og Europa-Parlamentets anbefalinger; vores tillid ved årets slutning afhænger heraf.

Myller
Hr. formand, det var rystende at læse Manuel Medinas udmærkede beretning. Den afslørede det enorme spind, som alle aktører på den ene eller den anden måde var viklet ind i. Bag alt dette anes imidlertid en medlemsstats stærke ønske om altid at bagatellisere BSE-problemet ved endog at lægge prespå de andre institutioner. Det er sørgeligt, at i hvert fald den forrige Kommissions embedsmænd og Rådet bl.a. derfor i mange tilfælde direkte dækkede over den opståede mistanke og dermed forhindrede, at der blev truffet rettidige foranstaltninger til en løsning af problemet. De videnskabelige organer, som er oprettet for at vejlede og føre tilsyn med Kommissionen, senere har vist sig at være meget ensidige, og der er også af Parlamentets undersøgelsesudvalg blevet sat spørgsmålstegn ved deres videnskabelige kompetence. Det største ansvar for BSE-krisen hviler på den britiske regering, men den forrige Kommission bærer også et stort ansvar for hemmelighedskræmmeriet og sagernes skødesløse behandling.
Det er nu nødvendigt hurtigt at træffe de foranstaltninger, som Parlamentets undersøgelsesudvalg har foreslået. Den nuværende Kommission bør frem for alt bedømmes ud fra, hvor alvorligt den tager det ansvar, som den nu får pålagt, og hvor hurtigt den tager fat på undersøgelsesudvalgets forslag om forbedring af administrationen og kontrollen. Det vigtigste er europæernes sundhed. Vi må udrydde kogalskaben og samtidigt sikre, at der ikke sker noget tilsvarende i fremtiden.
Et mistillidsvotum til Kommissionen på nuværende tidspunkt fremmer ikke opfyldelsen af disse målsætninger. De fælles afgørelser og den fælles lovgivning om menneskers og dyrs sundhed bør i fremtiden bygge på så solide og uvildige videnskabelige oplysninger, som det objektivt er muligt. Der bør holdes fast ved de afgørelser, som allerede er blevet truffet, og overholdelsen af afgørelserne bør kunne kontrolleres tilstrækkeligt. Nærhedsprincippet må ikke betyde, at et enkelt medlemsland har ret til at svigte de andre ved ikke at interesse sig for fællesskabsbestemmelserne om menneskers sundhed, men samtidig forlange, at andre lande skal være solidariske i forbindelse med budgettet således, at de andre skal betale regningen.
Dette er en alvorlig påmindelse til regeringskonferencen om de sagsområder, hvor der under ingen omstændigheder bør tillades fleksibilitet. Det er adskillige gange her blevet påpeget, hvad det egentlig handler om, nemlig landbrugspolitikken, hvor man endog tror, at man kan ændre naturen ved at gøre drøvtyggere til kødædere.

Funk
Kære hr. kommissionsformand, mine kære kolleger, jeg vil gerne begynde med Karl Valentin: «Der er ganske vist allerede sagt alt, bare ikke af enhver!«
Et forslag om mistillidsvotum til den nuværende Kommission uden forbehold er ikke noget egnet politisk middel til at tilgodese de resultater, som undersøgelsesudvalget har udarbejdet. Det Midlertidige Undersøgelsesudvalg har ganske vist konstateret alvorlige krænkelser af forbrugerbeskyttelsen, men samtidig er det blevet klart, at der er iværksat for få bestræbelser på at forhindre epidemien i at brede sig med dens katastrofale følger. Eksistensgrundlaget for mange landmænd i Europa er derfor blevet alvorligt forringet, nogle er helt blevet ruineret! Det er i dag endnu ikke blevet sagt. Kødforarbejdende virksomheder er gået fallit, fordi forretningerne med oksekød i perioder har ligget helt stille. Derudover kan der konstateres en foruroligelse hos forbrugerne, som man aldrig før har oplevet i samme omfang.
Det drejer sig her om et samlet ansvar. I spidsen står et medlemsland, som har en stor medskyld i den nuværende misere. Men også Kommissionen og Ministerrådet med de videnskabelige komiteer, hr. kommissionsformand, har groft forsømt deres pligt til at udvise agtpågivenhed.
Undersøgelsesudvalget har klart dokumenteret de respektive myndigheders manglende evne til at gennemføre effektive foranstaltninger til bekæmpelse af epidemien. Med vores beslutningsforslag ønsker vi at begynde på en frisk for at undgå sådanne katastrofer i fremtiden. Skønt Parlamentet med hr. Böge, med mig og mange andre kolleger allerede i 1989/90 forelagde præcise forslag for Kommissionen og Rådet, er der aldrig blevet taget hensyn til dem. Europa-Parlamentet kræver derfor fuldstændig medbestemmelsesret på alle områder inden for landbrugspolitikken, for til en effektiv epidemibekæmpelse hører dyremærkning, klare retningslinjer og udnyttelsesdokumentationer i foderstofproduktionen samt strenge kontroller.
Det indre marked kan kun fungere med tilsvarende lovgrundlag. Med vores beslutning får Kommissionen lejlighed til at indlede en forbedret strategi for epidemibekæmpelse, for beskyttelse af dyrs og menneskers sundhed. Denne chance har De nu, hr. kommissionsformand, nemlig at gøre lige præcis dét sammen med Parlamentet.
Til slut gælder min tak hr. Medina Ortega og vores kollega, hr. Böge. De har præsteret et forbilledligt og udmærket arbejde, og vi har gerne bidraget til det. Nu er det Deres tur til at gøre noget fornuftigt sammen med os!

Colino Salamanca
Hr. formand, vi må, som andre talere har givet udtryk for, lykønske både hr. Böge som formand for undersøgelsesudvalget og hr. Medina med deres arbejde i udvalget.
Jeg tror, at målet om at undersøge påstande om overtrædelser eller fejl og forsømmelser i forbindelse med gennemførelsen og anvendelsen af fællesskabsretten i forbindelse med BSE er nået fuldt ud, og jeg tror, at læsningen af del A af denne beretning giver det bedste svar. Man kan heller ikke se bort fra en tidligere betragtning, der er indeholdt i beretningen, og som omhandler den obstruktion, der er udøvet af Kommissionen og af den britiske landbrugsminister, som sikkert havde kunnet yde et større bidrag til opklaringen af nogle punkter.
Jeg mener, man skal fremhæve tre ting fra ordførerens arbejde. For det første de britiske myndigheders ansvar, både hvad angår de strenge forholdsregler omkring såvel dyrs som menneskers sundhed, deres absolut manglende kontrol i forbindelse med fremstilling af kød- og benmel, deres skødesløshed i forbindelse med forholdene omkring eksporten og det pres, der blev udøvet over for Kommissionen og andre medlemmer af Rådet - og min regering har netop været genstand for et sådant pres - for at hæve og lempe embargoen på kød og senere på gelatine, talg og sæd.
Som ordføreren så udmærket fastslår, drejer det sig ikke så meget om manglen på regler eller lovgivningsmæssige foranstaltninger, men om at man nægter at overholde nogle spilleregler om loyalt samarbejde og gennemsigtighed, som skal regulere forholdet mellem medlemsstaterne i Den Europæiske Union.
For det andet vil jeg fremhæve Rådets ansvar. For det tredje Kommissionens ansvar, hovedsageligt på grund af undervurderingen af BSE-krisen - som er tæt forbundet med kommissær McSharry - hvor man prioriterede situationen på oksekødsmarkedet højere end menneskers sundhed og førte en misinformations- og minimalpolitik. En generel mangel på koordinering mellem de kompetente tjenester, uden at man understregede vigtigheden af beskyttelsen af sundheden i Fællesskabet og i Den Europæiske Union. En manglende gennemførelse af inspektioner.
Kommissionens forvaltning af BSE-krisen har ladet meget tilbage at ønske, og der er begået mange fejl og forsømmelser.
Vi underskriver derfor alle ordførerens henstillinger med henblik på fremtiden, men vi finder det vigtigt at fremhæve i hvert fald to af dem. Den første er nødvendigheden af at Kommissionen og Parlamentet i fællesskab opretter et organ, som overvåger og kontrollerer gennemførelsen af de nødvendige foranstaltninger, herunder dem, som hr. Santer har fremlagt under dette parlamentsmøde. Den anden er at sikre gennemsigtigheden i drøftelserne i de rådgivende videnskabelige komitéer, og generelt ændre reglerne for disse komitéers virksomhed, som skal sikre deres uafhængighed og rådgivende funktion.
Kun hvis vi drager konklusioner fra den måde, krisen er blevet håndteret på, vil vi i fremtiden kunne undgå en gentagelse af de begåede fejl.
Jeg vil slutte, hr. formand. Som ordføreren har sagt, har ingen debat siden oprettelsen af Fællesskabet haft så stor betydning for folks dagligliv. Vi er forpligtet til at afhjælpe den skade, BSE-krisen har gjort på ideen om Europa i den samlede europæiske offentlige mening.

Stenzel
Hr. formand, massedyrehold, massekonsum, masseudryddelse, denne vej ned i afgrunden skal forhindres. Der er ingen tvivl om, at der er sket alvorlige svigt i forbindelse med krisehåndteringen af BSE. I første omgang hos den britiske regering og, som vores gruppeformand Martens har sagt, hos Kommissionen i årene 1990 til 1994. Vi kan derfor ikke komme udenom at sørge for, at Kommissionen som institution udfører sine forpligtelser, og dét i overensstemmelse med PPE's og PSE's fælles beslutning. Her tales der ikke om skyld, der appelleres derimod udtrykkeligt til Europa-Kommissionens ansvar for at omsætte undersøgelsesudvalgets henstillinger. Desuden skal der træffes personalemæssige og disciplinære foranstaltninger inden for tjenestemændenes rækker. At kommissionsformand Santer, at De selv har indrømmet fejl, bestyrker os i den antagelse, at denne Kommission har vilje og også evne til at gøre alt for at undgå en gentagelse af fortidens fejl, for at retfærdiggøre den tillid, som vores gruppeformand Martens har udtalt over for Kommissionen på vegne af de femten delegerede fra PPE. Bekendelsen til fortrinsret for forbrugerbeskyttelse og sundhedspolitik i EU er et vigtigt signal, også for de østrigske borgere.
I særdeleshed vil jeg fremhæve, at Kommissionen har til hensigt fremover kun at benytte forskere, hvis uafhængighed skal være garanteret. Også kontrollen mellem adskillelse og lovgivning er et glædeligt reformskridt. At Europa-Parlamentet som borgernes repræsentant får forøget medbestemmelse inden for sundheds- og forbrugerbeskyttelse samt i landbrugsspørgsmål, noterer vi med tilfredshed, ligeledes at på regeringskonferencen vil artikel 129 blive ændret således, at borgernes sundhed skal prioriteres højere end alle andre interesser. Muligvis er vi i dag blevet vidne til et skift i forholdet mellem Europa-Parlamentet og Europa-Kommissionen. Muligvis kan dette forhold nu placeres på et nyt grundlag efter det gavnlige chok, BSE-krisen udløste.
Ligesom socialdemokraternes gruppeformand, fru Green, er vi også villige til i første omgang at indrømme denne Kommission vores tillid, men vi vil være på vagt i borgernes tjeneste.

Graenitz
Hr. formand, Den Europæiske Unions udvikling afhænger af, om borgerne bekender sig til en europæisk enhed, fordi de føler sig repræsenteret i deres interesser. En politik, der prioriterer erhvervsinteresser højere end borgernes, som sætter markedets funktion over folkesundheden, skuffer de europæiske borgere og sætter dermed til syvende og sidst spørgsmålstegn ved det, de mente at støtte.
Hr. formand Santer, De har i dag talt om en sundhedsunion og proklameret mange ændringer. Men disse ændringer, i det mindste en del af dem, hr. formand Santer, kunne allerede have været indført den gang, Deres Kommission tiltrådte.
Var det virkelig en epidemi som BSE, der skulle til for at få Dem til at gennemføre reformer og skride til handling?
Undersøgelsesudvalgets beretning, for hvis udarbejdelse jeg gerne vil rette en hjertelig tak til hr. Medina, har redegjort for forsømmelser, fejl og mangler og - hvad der er lige så vigtigt - forslag med henblik på fremtiden. Reformer, der er nødvendige for at beskytte folkesundheden, genoprette borgernes tillid og muliggøre en demokratisk kontrol. Men det er ensbetydende med at give kompetencen i levnedsmiddelspørgsmål til det for forbrugerbeskyttelse ansvarlige kommissionsmedlem med alle nødvendige ressourcer! Men det er ensbetydende med at stille artikel 100 A til disposition som retsgrundlag for al levnedsmiddellovgivning! Det er ensbetydende med offentlig adgang til beslutningsgrundlag, transparens i forbindelse med videnskabelige komiteer og rådgivende organer, transparens ved undersøgelsestildeling og organisation af seminarer. Det er ensbetydende med oprettelse af en europæisk parallel til det amerikanske Food and Drug Agency med enhver nødvendig uafhængighed.
Jeg forventer mig derfor, at grønbogen om levnedsmidlernes fremtid, som jo allerede har været bebudet i et år, som nogle af mine kolleger allerede har talt om, allerede indeholder disse nødvendige reformer, for ellers giver det slet ingen mening at diskutere herom. Jeg forventer mig nu, at der handles hurtigt, og at regeringskonferencen udnyttes til at tale med medlemsstaterne om de nødvendige reformer af institutionerne. Af den grund er jeg imod et forslag til mistillidsvotum på nuværende tidspunkt. Hvis der ruller hoveder, er det ikke ensbetydende med, at der reelt kan komme reformer, men uden disse reformer, der er bebudet og forhåbentlig ikke bare er et tomt løfte - og Parlamentet vil følge det meget nøje - kan Den Europæiske Union ikke videreudvikle sig. Men det er da til syvende og sidst det, vi alle ønsker.

Böge
Hr. formand, kort før debatten afsluttes, vil jeg gerne fastholde, at vi alt i alt har haft en diskussion, der absolut har taget højde for krisens alvor og også undersøgelsesudvalgets resultater. Hvis koen er syg i hovedet, hr. formand Santer, kan De ikke forklare nogen, at kødet kan være godt, selvom det var sådan.
Man har slet og ret undervurderet, at de europæiske borgere reagerer meget, meget følsomt i ernæringsspørgsmål - og dem beskæftiger de sig med hver dag - undertiden også hyperfølsomt, at de reagerer langt kraftigere end på mange andre områder, hvor sundhedstrusler muligvis kunne være større.
De har, hr. formand Santer, og det hilser jeg udtrykkeligt velkommen, allerede en gang besluttet en række absolut nødvendige reformer og for det andet bebudet vigtige foranstaltninger. Det vurderer jeg som overordentlig positivt. Desuden vil jeg gerne gøre opmærksom på, at efter et langt tovtrækkeri er der sket en bevægelse i Kommissionen, både i spørgsmålet om forbud mod Avoparcin og ved vurdering af grænseværdier i babymad. Det er så at sige sekundære følger af undersøgelsesarbejderne vedrørende BSE, som vi tager positivt til efterretning. Men på samme måde må jeg konstatere, hr. formand Santer, at der naturligvis findes en vis diskrepans med hensyn til anerkendelse af fejl, vi har fundet frem til, og de mange bebudede foranstaltninger.
Jeg siger det meget tydeligt: Vi kunne have sparet os to måneders undersøgelsesudvalgsarbejde, hvis vi allerede i september ved de første svar vedrørende gelatine havde fået hele sandheden i denne fantomdebat. Og netop sådan kunne vi have udført arbejder mere følgerigtigt, hvis man ikke havde givet os et sløret svar med hensyn til manglende kontroller i årene 1990/94. Dér kunne vi have sparet meget tid. Og dette berettiger fortsat til kritikken vedrørende omgangen med nogle resultater, som vi har fundet frem til.
Men derfor er det så vigtigt - og jeg kommer nu til slutningen, hr. formand - at vi som Parlament ikke fritager os selv for forpligtelsen til nu efter dette fælles anliggende også at fremme tingene i fællesskab og for det andet ikke fritager Kommissionen for den særlige varetagelse i henhold til punkt 7 i den fælles beslutning.

Lambraki
Hr. formand, mens jeg lyttede til hr. Santers udtalelse, så jeg klart følgende billede for mig: Et voldsomt uvejr bryder løs, og et skib er i fare for at blive knust mod klipperne, men i stedet for at slå alarm og forsøge at redde skibet, sidder kaptajnen i sin kahyt og noterer i logbogen, hvilke forsyninger han skal have om bord i næste havn, hvis han når frem.
De argumenter, som hr. Santer fremførte her om den nuværende Kommissions politiske ansvar i forbindelse med gelatine, er blot en gentagelse af, hvad han sagde under den sidste høring før jul; men det er ikke lykkedes ham at overbevise nogen af medlemmerne af undersøgelsesudvalget, som enstemmigt har kendt Kommissionen ansvarlig. Jeg forstår ikke, hvorfor han i dag ikke foreslår en af de foranstaltninger, der er nævnt, nemlig ophævelse af beslutningen om gelatine. Når beslutningen ikke er blevet efterprøvet, skyldes det ikke Kommissionen, men at Det Forenede Kongeriges regering ikke har anmodet om tilladelse til eksport. Dette siger jeg for at præcisere, hvad det er vi taler om.
Vi hørte Kommissionen tale om ændringer i sin arbejdsgang, men ikke noget om uenigheder på grund af kommissærer, som ikke vil acceptere sådanne ændringer, og heller ikke noget om, hvilke ændringer der skal ske med Generaldirektorat VI. Vi er enige i, at der skal bevilges penge til forskning i de nye sygdomme og ikke kun BSE, da det er tydeligt, at vi har gjort vold på naturen i den økonomiske udviklings navn, og derfor får vi hele tiden nye problemer og nye sygdomme, så vi må forske i bekæmpelse af disse.
Under disse undersøgelser var der også en anden ting, der overraskede mig: ifølge traktaten er de 15 medlemslande lige, men vi har måttet konstatere, at nogle lande er mere lige end andre, f.eks. Storbritannien, som modsatte sig EU-kontrollen, hvor Kommissionen accepterede situationen. Alt imens BSE udslettede kvægbestandene i Storbritannien, befandt 34 af de 40 kontrollører - og her må jeg minde Dem om Kommissionens påstand om, at den ikke har kontrollører nok - sig i Grækenland gennem længere tid, og hvad foretog de sig der? De foretog undersøgelser, men det, de undersøgte, var svinepest. Så mange behøvede de imidlertid ikke være om at undersøge svinepest, for det er en kendt sygdom både i Grækenland og i Tyskland, og der var straks indført forbud mod eksport af kød fra alle områder.
I sidste måned mødte vi i Strasbourg moderen til en ung brite, der var død 19 år gammel af Creutzfeldt Jakobsygdommen. Denne kvinde udtalte med stor værdighed: «det eneste, jeg ønsker af Parlamentet, for jeg kan ikke opnå retfærdighed via den britiske regering, er, at De siger mig, hvem der har skylden«.
Jeg synes, at fr. Medinas betænkning, en fremragende betænkning, giver svaret. Det materiale, vi har indsamlet med så stort besvær og under kyndig ledelse af udvalgsformanden, hr. Böge, er efter min opfattelse et materiale, som alle med interesse i sagen kan bruge til at placere et strafferetligt eller civilretligt ansvar, da vi jo ikke har denne beføjelse.

Paisley
Hr. formand, jeg vil gerne have ført til protokols, at der er én del af Det Forenede Kongerige, der har lidt alvorlig uret under det forfærdelige rod, som vi befinder os i, og det er Nordirland.
Ingen del af Fællesskabet har et sporingssystem som dét i Nordirland. Ingen del af Fællesskabet har bedre sundhedsstatistik, og ingen del af Fællesskabet har som Nordirland gjort alt, hvad det kunne, for at rette sig efter, hvad Kommissionen har sagt. Alligevel ser vi, at ikke alene den britiske regering, men også Fællesskabet synder mod denne del af Det Forenede Kongerige. Jeg håber, at Fællesskabet vil mærke sig, hvad jeg har sagt.
Jeg har sagt til kommissæren - og kommissæren var enig med hr. John Hume og mig og hr. Nicholson - at vi var langt foran andre dele af Fællesskabet, for så vidt angår sundhed blandt dyrene. Jeg håber, at man vil råde bod på den store uret, som er blevet gjort imod Nordirland.

Formanden
Tak, hr. Paisley. Ærede medlemmer, med hr. Paisleys indlæg har vi afsluttet talerunden, og jeg er blevet underrettet om, at Kommissionen ønsker at komme med indlæg. Først vil kommissær Fischler komme med et indlæg, dernæst kommissær Bonino og til sidst skal vi høre formanden, hr. Santer.
Jeg har derfor den ære at give ordet til hr. Fischler.

Fischler
Mine damer og herrer, kære parlamentsmedlemmer, vi er nu nået frem til afslutningen på vores debat, der for mig har udmærket sig ved fire ting: Det har været en meget klar debat, en i vid udstrækning meget konstruktiv debat, en - ja, jeg ville sige, den mest højtstående debat, jeg har oplevet i al den tid, jeg er kommet her i Parlamentet - og en uhyre spændende debat.
Mine damer og herrer, formand Santer har klart redegjort for Kommissionens politik, og det behøver jeg ikke gentage nu alt sammen. Denne vores politik er samtidig også svaret på de fleste spørgsmål, der her er stillet. Jeg vil også bestræbe mig på at tage stilling til nogle punkter ganske kort og lige så klart.
Hr. Martens har stillet mig to spørgsmål: Det er for det første gelatine-beslutningen. Hr. Böge har selv sagt i sit indlæg, at der her er tale om en fantomdebat. Det kan jeg kun være enig i, for intet gram britisk gelatine har forladt og vil forlade Det Forenede Kongerige, så længe enhver sikkerhed ikke er garanteret. Gelatine-beslutningen er - og det har jeg også allerede erklæret her i Parlamentet - indefrosset. Kommissionen har ved sin beslutning støttet sig til udtalelsen fra Den Videnskabelige Veterinærkomité, som har udvidet de forskningsresultater, der forelå den gang. Disse resultater har ganske vist ændret sig i mellemtiden. Derfor opretholdes også de factoeksportforbuddet, indtil alle nye spørgsmål er afklaret.
Det andet spørgsmål: Undersøgelsesudvalgets information. Mine damer og herrer, hvilke instruktioner jeg har givet, det har formand Santer citeret her. Jeg tror ikke, jeg fra min side behøver at tilføje mere i den forbindelse. Men hr. Böge har også gjort opmærksom på, hvad der er sagens kerne i dag, nemlig at vi drager en lære af denne debat med henblik på fremtiden, og det gælder os alle! Det er jeg indholdsmæssigt fuldstændig enig i, og jeg vil sågar gerne understrege, at det i dag drejer sig om langt mere end blot spørgsmålet om BSE.
Jeg har i nogle år - også allerede i mit tidligere virke - fulgt et nyt koncept og et nyt udgangspunkt for landbrugspolitikken, hvad der - og det skal også siges - ikke altid støder på udelt tilslutning. Men lad mig komme ind på nogle principper, jeg anser for fundamentale for fremtiden. For det første: Jeg bygger i min politik på koalitionen mellem forbrugeren og landmanden. For det andet: Jeg mener, og det må være klart for os alle, at kvalitet er vigtigere end kvantitet! For det tredje: Miljøbeskyttelse og sundhedsbeskyttelse skal gøres gennemgående. Hvad mener jeg med det? Forbrugeren har i dag ret til, at der garanteres en gennemgående kontrol og en gennemgående kvalitetssikring lige fra stalden eller marken til forbrugerens køkkenbord. Derudover drejer det sig om, at landbruget bekender sig til princippet om bæredygtighed, og det indebærer også et artsrigtigt dyrehold og dyrebeskyttelse.
Mine damer og herrer, det er ikke kun konstateringer og løfter. For jeg har også allerede gennemført en række skridt i praksis. Jeg vil gerne minde Dem om hormonkonferencen, jeg vil gerne minde Dem om konferencen i Cork, jeg vil gerne minde Dem om udvidelsen af forordningen for det organiske landbrug til de animalske produkter, jeg vil gerne minde Dem om mit initiativ til forenkling af hele veterinærlovgivningen eller også om forbuddet mod tremmekalve. Det glæder mig, at adskillige af disse forslag ligeledes er blevet modtaget positivt af Parlamentet, og jeg sætter her også min lid til et videre fremtidigt samarbejde, som også er blevet efterlyst.
I denne forbindelse også lige et par ord om BSE. Jeg vil gerne fastholde, at der her også er taget nogle vigtige initiativer af Kommissionen. Jeg skal minde Dem om: Allerede før man i marts sidste år talte om krisen, blev den såkaldte Weissmann-gruppe nedsat af mig med henblik på udarbejdelse af et nyt forskningskoncept til hele denne sektor. Jeg skal minde Dem om, at det var Kommissionen, der indførte eksportforbuddet i marts. Det var også Kommissionen, der foreslog foranstaltningspakker, som Det Forenede Kongerige skal omsætte, og der ligger også her i huset et forslag på bordet om en forbedret dyremærkning og forbedret mærkning af kødprodukterne. Men én ting er jeg fuldstændig enig i: Vi har brug for meget, meget mere gennemsigtighed. Jeg tror, også her har vores model, sådan som vi f.eks. har organiseret denne hormonkonference, alligevel givet et diskussionsgrundlag for, hvordan man fremover bør omgås sådanne spørgsmål i offentligheden.
En reform af de rådgivende komiteer for landbruget er umiddelbart forestående, og også en kontrol på sundhedsområdet er bragt på bane, sådan som formand Santer allerede har nævnt.
Jeg mener, Kommissionen og Parlamentet skal sammen gå disse nye veje i landbrugspolitikken. Én ting skal stå klart: Vi har til det formål brug for et tillidsforskud, som De har givet os i dag, og jeg vil, i det mindste hvad angår mig selv, gøre alt, hvad der står i min magt for at leve op til det.

Bonino
Hr. formand, mine damer og herrer, jeg vil gøre det temmelig kort ved afslutningen af denne forhandling, for i dag vil jeg først og fremmest dele min sindstilstand med Dem: Der er ingen mirakelløsning, og det er nødvendigt, at alle er bevidste om det. Men der er fra Kommissionens side et fast politisk engagement, et ønske om gennemsigtighed og god vilje.
Den udfordring, som Kommissionen og Parlamentet skal tage op, er enorm: Vi skal opfinde en europæisk kontrolmodel for folkesundheden. Det er en udfordring, netop fordi der ikke er nogen helt færdig model. Nu skal vi vise opfinder- og ansvarsånd.
Efter det, jeg begynder at forstå i denne sag, har vi kun en inspektions- og kontrolkapacitet, der næsten er i sin vorden. Jeg spørger for eksempel mig selv, om det er nødvendigt at gennemgå mandatet for inspektionerne. Jeg spørger også mig selv om den lovgivningsmæssige proces, da det bagefter er nødvendigt med en global sammenhæng: Det er ikke tilstrækkeligt at overføre tjenester fra GD VI til GD XXIV.
De problemer, der skal løses, er således meget omfattende. Mayonnaisen må ikke skille: Vi har ingredienserne, lad os først se, om vi har nok, og lad os derefter omdanne dem til politik, hvilket ikke er en ubetydelig sag. Jeg mener for øvrigt, at man har taget et første skridt på det administrative plan. Formanden sagde det: Netop et første administrativt skridt.
For øvrigt har vi opridset de store linjer; så må vi bare udarbejde dem og få procedurerne til at anvende dem, hvilket er en anden udfordring. En intern undersøgelse er iværksat, der skal bestemme omfanget af de krævede ressourcer. Jeg vil meddele Dem, at jeg er helt parat til at have et første møde med Dem midt i marts, dvs. så snart undersøgelsen er afsluttet. Jeg gør mig ingen illusioner: Om tre uger vil mine ideer ikke være fuldstændig klare, snarere tværtimod. Det er derfor, at jeg anmoder Dem, som parlamentsmedlemmer, om at fortælle, hvilken kontrolpolitik, vi skal iværksætte. Derefter tænker jeg på at vende tilbage for Parlamentet i april måned inden forelæggelse af den officielle meddelelse, som formanden har talt om, for at vi sammen kan søge at definere en model, der kan bringe os på højde med udfordringerne.
Det er for øvrigt ikke kun BSE, det drejer sig om; der findes mange andre sager, som De har henvist til, og som vi er opmærksomme på, for ikke at sige bekymrede om. Der er et lovgivningsmæssigt problem. Man kan gå fra grønbogen til product liability , jeg vil ikke opremse alt. De kender sagens kompleksitet. Vi må bruge al vores energi, vores opfinderkapacitet og vores ansvarsfølelse. Der er allerede flere her, der har erfaring på dette område. Jeg mener, at det er min pligt at drage en lære af alle erfaringerne, om det er på forbrugersammenslutningsniveau eller ministerniveau, som De allerede har kunnet konstatere. Da jeg var til høring for Parlamentet for to år siden blev jeg for øvrigt spurgt om andre kompetencer, men dem havde jeg ikke. Derfor ville det være fornuftigt, at vi blev enige om en kontrolmodel for vores medborgere.
Der er ingen mirakelløsning, som jeg sagde i begyndelsen. Miraklet sker ikke i morgen tidlig, det må man vide. Vi har brug for ressourcer, og hvis vi vil udforme en politik, må vi have midlerne til det. Og jeg regner med Deres støtte, fordi der, som hr. Böge har sagt det, er naturlige alliancer. Så må man få dem til at give resultat til slut. Tak og på gensyn, hvis jeg har forstået det ret.

Santer
Hr. formand, mine damer og herrer, jeg har med stor opmærksomhed lyttet til de mange indlæg i denne vigtige forhandling. Kommissær Fischler og kommissær Bonino har besvaret visse bemærkninger og også meddelt deres sindstilstand på dette stade.
Jeg vil ikke starte denne forhandling igen, som jeg har fundet konstruktiv, men også tung. Jeg vil allerførst gerne sige, at De, parlamentsmedlemmerne, har udført Deres arbejde og forelagt beretningen for Det Midlertidige Undersøgelsesudvalg og også haft en forhandling om denne beretning. Kommissionen, mener jeg at kunne sige, skal gøre den til sin og vil gøre det og fortsætte med det i vores borgeres interesse.
Jeg havde også ligesom Dem ønsket, at Rådet, der er lige så berørt som institution, kunne udtrykke sig her i dag. Udover forskellene i politisk fornemmelse er Parlamentet i sin helhed interesseret i, at aspekterne i forbindelse med sundheden fremover bliver taget mere i betragtning i udarbejdelsen af fællesskabspolitikkerne. Jeg er enig i dette hensyn. Det sagde jeg for lidt siden, og jeg anviste nogle konkrete spor, der kunne følges, i min tale.
Kommissionen vil selv, for øvrigt i lyset af Deres arbejde, gøre alt, hvad, den mener, er nødvendigt i medfør af dens institutionelle privilegier og i den forstand i generel europæisk interesse. Og jeg håber, at andre, EuropaParlamentet, vil have mod til at bryde visse tabuer, når vi taler om fødevarepolitik og også om fremtiden for den fælles landbrugspolitik.
Hr. formand, jeg sagde i min tale, at jeg vil påtage mig Kommissionens ansvar, og det er ikke tomme ord for mig. Jeg vil sige Dem, at med min sjæl og min samvittighed har jeg gjort det i to år i spidsen for Kommissionen. Alle de aktioner, som vi har iværksat siden meddelelsen til det britiske parlament om nye videnskabelige data i marts måned, kommer ind under denne sindstilstand. Der var den umiddelbare beslutning om en total embargo trods voldsomme protester fra London, en embargo, der stadig er i kraft. Der var principbeslutningen om en betinget ophævelse af embargoen mod visse biprodukter på grundlag af de videnskabelige data, som Kommissionen rådede over på tidspunktet. Jeg vil for øvrigt præcisere, at denne beslutning ikke konkret er blevet gennemført af de årsager, som Franz Fischler nævnte for lidt siden. Endelig var der forslaget til en rammeaftale vedtaget med konsensus af Det Europæiske Råd i Firenze, en aftale, der fastsætter yderst strenge regler for enhver eventuel undersøgelse af en ansøgning om en delvis ophævelse eller andet af embargoen.
Til sidst vil jeg gerne gentage, som også fru Bonino lige har sagt, Kommissionens beslutsomhed med hensyn til at samarbejde med Dem med overholdelse af de respektive kompetencer. Jeg vil også gerne benytte lejligheden til at hilse tilbuddet om samarbejde, der er givet, velkommen. Det er sådan, at jeg forstår beretningen, der er forelagt, og som er blevet diskuteret hele eftermiddagen. Som fru Bonino har sagt, erklærer Kommissionen sig parat til regelmæssigt at informere Europa-Parlamentet, om hvordan arbejdet skrider frem.
Måtte der komme noget godt ud af det onde, og Europa blive et bedre sted for sine borgere, det er, mine damer og herrer, mit største ønske.

Formanden
Mange tak, hr. Santer. Ærede medlemmer, med hr. Santers indlæg erklærer jeg forhandlingen under ét om BSE-krisen for afsluttet. Afstemningen om beretningen af Medina Ortega og de otte beslutningsforslag finder sted onsdag kl. 12.00. Afstemningen om mistillidsvotummet finder sted torsdag kl. 15.00.
(Mødet udsat kl. 19.40 og genoptaget kl. 21.00)

Spørgetid (Kommissionen)
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er spørgetid til Kommissionen (B4-0001/97).

Formanden
Spørgsmål nr. 44 af Gary Titley (H-0014/97):
Om: Medlemsstaternes manglende anerkendelse af akademiske og faglige kvalifikationer fra andre medlemsstater
En af mine britiske vælgere, der er en meget kvalificeret sproglærer og gift med en franskmand, har fundet ud af, at hendes kvalifikationer ikke anerkendes af de franske myndigheder. Hun har derfor ikke været i stand til at finde passende arbejde som sproglærer på franske skoler. Hvilke foranstaltninger vil Kommissionen træffe for at sikre gensidig anerkendelse af kvalifikationer i sprogundervisning? Hvad mener kommissæren om de franske myndigheders holdning?

Monti
Kommissionen er opmærksom på det spørgsmål, der er rejst af det ærede parlamentsmedlem. Kommissionens tjenestegrene har modtaget adskillige klager over de vanskeligheder, der møder lærere fra andre medlemsstater i Frankrig.
For så vidt angår lærere gælder direktiv 89/48/EØF om indførelse af en generel ordning for gensidig anerkendelse af eksamensbeviser for erhvervskompetencegivende videregående uddannelser af mindst tre års varighed. Det grundlæggende princip i dette direktiv er, at værtslandet skal tillade en borger fra Fællesskabet at udøve erhverv på dens område, også selvom vedkommende ikke er i besiddelse af det nationale eksamensbevis, der er foreskrevet med henblik herpå, dog på betingelse af, at han er i besiddelse af det eksamensbevis, der er foreskrevet i en anden medlemsstat for at påbegynde eller udøve dette erhverv.
Anerkendelsen giver den vandrende arbejdstager ret til at påbegynde eller udøve det pågældende erhverv på samme betingelser som indehavere af det nationale eksamensbevis. Når antagelsen af lærere sker ved udvælgelsesprøve - således som det er tilfældet i Frankrig inden for den offentlige undervisningssektor - giver anerkendelsen vandrende arbejdstagere ret til deltagelse i udvælgelsesprøven, uden at dette dog er nogen garanti for, at han består den. De franske myndigheder kan desuden kræve, at gæstelærere gennemgår en prøvetid efter de samme regler som franskmænd. De kan dog ikke kræve, at borgere i medlemsstaterne, som allerede er lærere i en anden medlemsstat, følger den franske uddannelse, der kræves for opnåelse af det i Frankrig foreskrevne eksamensbevis.
Dette er realiteten og konklusionen vedrørende denne, og under de givne forhold har Kommissionen i medfør af traktatens artikel 169 iværksat en traktatbrudsprocedure over for Frankrig i anledning af den manglende gennemførelse i forhold til lærere af Fællesskabets regler om gensidig anerkendelse af eksamensbeviser.

Titley
Jeg er meget glad for at høre, at Kommissionen gør noget i denne sag, for den vælger, som jeg nævnte, har en engelsk universitetsuddannelse med fransk og tysk på højt niveau, hun er en fuldt kvalificeret lærer i Det Forenede Kongerige, og hun er MA i tysk. Hendes fejl var at gifte sig med en franskmand og at flytte til Frankrig for at bo dér, hvor man har nægtet hende beskæftigelse som lærer, til trods for, at hun har betydelig undervisningserfaring. Faktisk er den eneste form for beskæftigelse, hun kan få, i franske privatskoler som »animatrice« (legetante), hvilket er en meget lavt placeret form for arbejde.
Situationen er blevet så alvorlig, at damen nu overvejer at tage tilbage med sit lille barn til Det Forenede Kongerige for at finde arbejde og lade sin mand blive tilbage i Frankrig, så hun kun vil besøge ham i skoleferierne. Fyrre års integration er endt med en splittet familie til trods for alle de smukke ord om gensidig anerkendelse af kvalifikationer.
Jeg kan derfor kun tilskynde Kommissionen til at gøre noget effektivt og gøre det hurtigt. Fyrre år efter Romtraktaten er det for dårligt, at vi splitter familier på denne måde.

Monti
Jeg vil gerne endnu en gang efter parlamentsmedlemmets bemærkninger understrege, at Kommissionen gør brug af de foranstaltninger, som der er hjemmel til i traktaten. Der er i øjeblikket to overtrædelsesprocedurer under traktatens artikel 169, og om nødvendigt vil Kommissionen ikke tøve med at bringe sagen for Domstolen.

Spiers
Hr. formand, jeg var også meget tilfreds med kommissærens svar. Hvis man ser lidt bredere på det, vil jeg gerne vide, om han kan sige, hvilke fremskridt, om nogen, man har gjort med at bringe professionelle organisationer inden for andre områder sammen og overtale dem til at anerkende kvalifikationer i alle medlemsstater.
I særdeleshed forekommer der at være et problem med universitetsuddannelser. Professionelle organisationer, f.eks. i Det Forenede Kongerige, anerkender, at en grad i jura fra et britisk universitet i en vis udstrækning opfylder de professionelle kvalifikationer for en sagfører, men det gælder ikke nødvendigvis en grad i jura fra et fransk universitet. Måske er jura ikke det bedste eksempel på grund af de forskellige juridiske systemer. Men det kan være det samme i arkitektur eller andre professioner. Det er klart, at hvis den samme ret til at blive akkrediteret ikke findes i hele Den Europæiske Union, så udgør det en begrænsning af arbejdskraftens bevægelighed og skader det indre marked.

Monti
Ja, det er et meget generelt og vigtigt spørgsmål. Jeg vil give et generelt svar ved at sige, at dette virkelig er et afgørende aspekt af den frie bevægelighed for personer og for effektiv borgerret i Unionen. Vi ser på den slags problemer ved at kombinere tre handlingsstrategier: oplysning, gennemførelse og det at finde ud af, om der er behov for yderligere lovgivning. Med hensyn til oplysning, kender De alle til det program, der vil sætte »Borgerne Først«, hvorigennem vi giver effektiv oplysning til vore borgere om, hvordan de kan arbejde i en anden medlemsstat i Den Europæiske Union. Det er nyttigt, for det giver borgerne disse oplysninger, og giver nyttig feedback om de forhindringer, de faktisk kommer ud for.
Med hensyn til overtrædelser har jeg lige nævnt et tilfælde over for en medlemsstat.
Endelig går det tredje aspekt af vor aktion ud på at finde ud af, om der er behov for yderligere lovgivningsinitiativer. Må jeg minde Parlamentets medlemmer om, at den frie bevægelighed for personer falder inden for den gruppe på højt niveau, som fru Simone Veil er formand for. Med hendes og hendes kollegers hjælp er vi ved at finde ud af, om der kan være behov for yderligere lovgivningsinitiativer på dette område.

Formanden
Spørgsmål nr. 45 af Per Stenmarck (H-0044/97):
Om: Afgiftsfrit salg i EU
I min skriftlige forespørgsel E-3061/96 fremførte jeg det synspunkt, at der burde gennemføres en konsekvensanalyse, før man afskaffede det afgiftsfrie salg om bord på færgerne i trafikken mellem EU's medlemsstater. Jeg spurgte Kommissionen, om den var parat til at gennemføre en analyse fra forskellige synsvinkler.
Af svaret fra kommissær Mario Monti af 20. januar 1997 fremgår det, at det afgiftsfrie salg skal afskaffes den 30. juni 1999. Der vil ikke blive gennemført undersøgelser af, hvilke konsekvenser dette vil få for beskæftigelse, eksportindustri, godspriser og turisme.
Som beslutningstager må man, før en afgørelse træffes, i så vidt omfang som muligt søge at finde ud af, hvilke konsekvenser den vil få.
Hvilke konsekvenser vil afskaffelsen af det afgiftsfrie salg fra og med den 30. juni 1999 få for ovennævnte områder?

Monti
Dette er et tilbagevendende emne af stor betydning, hvorom Kommissionen kun kan bekræfte sit svar på det ærede parlamentsmedlems skriftlige forespørgsel E-3061/96. Kommissionen skal henholde sig til den rådsafgørelse, hvorefter der - fra den 30. juni 1999 - sker afskaffelse af det afgiftsfrie salg inden for Unionen.
Kommissionen ser ingen anledning til at udføre nogen undersøgelse på området. Kommissionen undrer sig dog over, at den berørte erhvervssektor ikke har benyttet sig af den lange frist, der står til dens rådighed, for at udarbejde en tilpasningsstrategi til ophævelsen af de afgiftsmæssige fordele, der følger af dette salg, selvom der allerede er gået fem år siden vedtagelsen af denne afgørelse.
Jeg kan tilføje, at Kommissionen er overbevist om, at blot bebudelsen af en undersøgelse, der ikke er nødvendig, ville give et forkert og uhensigtsmæssigt signal til den berørte branche, der måske yderligere ville udskyde de tilpasninger, der er nødvendige med henblik på at efterkomme den for nu mange år siden vedtagne afgørelse, der skal træde i kraft den 30. juni 1999.

Stenmarck
Hr. kommissær, jeg har stillet dette og en række andre spørgsmål inden for samme område i et forsøg på at finde ud af, om vi lever op til det, vi siger, og om vi er rede til at drage de logiske konsekvenser af det, som vi i enhver forbindelse siger bør gøres. En afskaffelse af det afgiftsfrie salg vil have konsekvenser - det kan man ikke lukke øjnene for. Alligevel har man truffet afgørelse i sagen uden først at have gennemført en ordentlig analyse af konsekvenserne. Det er en sådan, som jeg nu anmoder om bliver foretaget, inden denne afgørelse træder i kraft, og med opsættende virkning på ikrafttrædelsen. Det er jo kun rimeligt, at man ved, hvad man gør.
En række EU-medlemslande har foretaget deres egne analyser af de mulige konsekvenser. Sammenlagt kan der blive tale om en omsætningsnedgang på op til 4 milliarder ecu og et tab af arbejdspladser i EU i størrelsesordenen 100.000. Også selvom dette tal er for højt sat, vil selv halvdelen være en katastrofe, navnlig i betragtning af at vi forsøger at mindske, ikke at øge arbejdsløsheden. Spørgsmålet er: Er vi rede til at acceptere disse konsekvenser, når vi samtidig i andre forbindelser påstår, at vi gør alt for at mindske arbejdsløsheden?

Monti
Jeg skal over for det ærede parlamentsmedlem påpege, at den afgørelse, vi her taler om, er en bindende afgørelse, at alle fornødne oplysninger med henblik på at træffe en afgørelse med fuldt kendskab til forholdene, blev taget i betragtning, at det principielt er fundet uforeneligt med et enhedsmarked, at der eksisterer afgiftsfri områder inden for Fællesskabet, og at der, således som det ofte sker i økonomiske forhold, hvis der er fordele for nogle ved eksistensen af det afgiftsfrie system, bliver tale om meget betydelige ulemper for andre. F.eks. lider den almindelige handel givet tab ved, at der findes afgiftsfrit salg på bestemte steder. Systemet med afgiftsfrit salg griber f.eks. forstyrrende ind i konkurrencen mellem transportmidlerne osv. Alle disse betragtninger indgik i sin tid med fornøden vægt i de trufne afgørelser. Hvad man kan mærke sig, er, at der blev givet en endog særdeles lang tilpasningsperiode, som passende kan tilbringes med ikke igen og igen at foretage undersøgelser af en velkendt situation, men kan anvendes af de pågældende erhvervsdrivende til de tilpasninger og justeringer, som den nye, for længst bebudede situation vil kræve.

Andersson
Hr. formand, jeg har et spørgsmål om samme emne længere fremme. Derfor slutter jeg mig til Stenmarcks spørgsmål. Jeg er enig med Kommissionen i, at dette drejer sig om principperne for det indre marked. Skal man følge disse, er det rigtigt, at afgiftsfrit salg må afskaffes og ikke forekomme i det indre marked. Men undertiden er der konflikt mellem virkeligheden og principperne. Så er spørgsmålet, om man skal insistere på at følge principperne, eller om man skal tilpasse sig den faktisk eksisterende virkelighed.
I dette tilfælde har det svenske søfartsforbund ladet udarbejde en rapport, som jeg har i hånden. Det fremgår af den, at der i Sverige vil forsvinde et stort antal arbejdspladser de steder, hvor man er afhængig af søfart. Jeg, der selv kommer fra en havneby, som kæmper for beskæftigelsen i Europa, og som siger, at Den Europæiske Union har noget at tilbyde på dette område, hvad skal jeg sige til dem, der er beskæftiget inden for søfarten, hvis vi nu afskaffer det afgiftsfrie salg? De vil ikke tro mig, når jeg siger, at jeg ønsker at bekæmpe arbejdsløsheden. Jeg mener, at principperne i dette tilfælde må vige for virkeligheden, eftersom hensynet til beskæftigelsen er, hvad der i øjeblikket må veje tungest i Den Europæiske Union.

Monti
Som De ved, har de store bestræbelser for at opbygge et enhedsmarked et hovedformål, nemlig at gøre den europæiske økonomi mere konkurrencedygtig og dermed fremme beskæftigelsen. Den virkelighed, De minder mig om, er en virkelighed, hvori der i dag givet skaffes arbejdspladser inden for bestemte sektorer som følge af afgiftsfriheden. Men vi må ikke glemme, at der over for disse arbejdspladser går arbejdspladser i andre sektorer, på andre transportområder og inden for handelen i almindelighed, dvs. detailhandlen, uden for det afgiftsfrie område. Følgelig er det netop kravet om at skabe et europæisk enhedsmarked, der bevirker, at vi fjerner disse fordrejninger, der gør enhedsmarkedet mindre funktionsdygtigt, heriblandt naturligvis den fordrejning, der skyldes det afgiftsfrie salg.
Jeg vil desuden gøre opmærksom på, at der på ingen måde i dette tilfælde, f.eks. i lufthavnene, vil ske afskaffelse af det afgiftsfrie salg på ruter uden for Fællesskabet, og jeg ønsker tillige at understrege en af fordelene ved butikkerne og salgsstederne i lufthavnene, som rækker langt ud over den afgiftsmæssige fordel, består i, at man kan henvende sig til et publikum, som har tid til overs, mens de venter på flyene, og som givetvis også ville købe uden hensyn til afskaffelsen af den afgiftsmæssige fordel.

Sjöstedt
Hr. formand, jeg vil gerne først sige, at jeg ikke er nogen stor tilhænger af afgiftsfrit salg som sådan, men jeg er temmelig bekymret over de mulige følger af en afskaffelse af det.
Jeg vil gerne give et meget konkret eksempel: Østersøen krydses af en lang række forskellige færgeruter. Samtlige rederier har problemer med lønsomheden, og afgiftsfrit salg repræsenterer en stor del af disse rederiers indtægter. Mellem Sverige og Finland er der nord for Stockholmsområdet kun én færgerute, nemlig mellem Umeå og Vasa. Det er meget tvivlsomt, om denne rute overhovedet ville kunne overleve, hvis man afskaffede det afgiftsfrie salg. Det ville betyde en afbrydelse af det tætte samarbejde mellem disse regioner, som i øvrigt modtager EU-støtte via Interreg, bl.a. med henblik på samarbejde netop via kommunikationsforbindelserne. Det ville også betyde, at lastbiltrafikken måtte tilbagelægge en afstand der var flere hundrede, måske flere tusind kilometer længere.
Vil Kommissionen gøre noget for, at særligt vigtige kommunikationsforbindelser, som EU i forvejen støtter på forskellig vis, kan overlevelse afskaffelsen af det afgiftsfrie salg, når specielle grunde taler for det?

Monti
Man fremkommer ofte med dette argument, at det afgiftsfrie salg udgør en kilde til finansiering af transportinfrastrukturerne eller visse former for transport, navnlig gennem ofte høje afgifter, som operatørerne af salgsstederne skal betale for at udøve deres aktiviteter inden for disse infrastrukturer, navnlig i lufthavnene, men også i andre infrastrukturer.
Hvad angår det afgiftsfrie salg om bord på færgerne for eksempel, er det ubestrideligt, at det udgør en ikke ringe del af rederiernes indkomst og giver dem mulighed for at få balance i deres driftsomkostninger, måske endda bevare underskudsgivende linjer. Det afgiftsfrie salg kan så give anledning til at virke som en støtte til driften på transportområdet.
Kommissionen mener, at, hvis der skal gives en støtte på fællesskabsplan på dette område, vil det være hensigtsmæssigt at søge specifikke løsninger, der er uafhængige af mekanismerne i den indirekte beskatning. Vi går alle ind for gennemsigtighed, tror jeg. Hvis man mener, at statsstøtte er nødvendig, skal der søges om den, og den skal vurderes og eventuelt godkendes som statsstøtte og ikke på en skjult måde gennem beskatning i strid med principperne for det indre marked.

Formanden
Selv om forretningsordenen ikke tillader to talere, vil jeg undtagelsesvis give ordet til hr. Watts. Jeg gør Dem opmærksom på, hr. Watts, at ifølge forretningsordenen har kun et eller to medlemmer foruden spørgeren ret til at stille spørgsmål.

Watts
Kommissæren nævnte ulemperne ved det toldfrie og angav et antal områder, hvor han mente, at der var en negativ indvirkning f.eks. på detailsektoren og transportsektoren.
Vil kommissæren stille de undersøgelser, der støtter disse påstande, til rådighed for Parlamentet?

Monti
Jeg fremsatte et antal påstande, der er baseret på et antal elementer fra adskillige kilder, der er samlet sammen i tidens løb. Jeg kan bekræfte, at Kommissionen ikke har nogen hensigt om at foretage yderligere undersøgelser. Dette var på den anden side også den holdning, der blev resultatet af en overvejelse af dette spørgsmål for nylig i ØKOFIN-Rådet.

Formanden
Spørgsmål nr. 46 af Kirsten Jensen vil ikke blive behandlet, da emnet allerede er opført på dagsordenen for indeværende mødeperiode. Det vil blive behandlet på fredag.
Da spørgerne ikke er til stede, bortfalder spørgsmål nr. 46, 47 og 48.

Imaz San Miguel
Hr. formand, jeg vil gerne stille Dem et spørgsmål vedrørende forretningsordenen. Kan man overtage et spørgsmål stillet af et andet medlem. Ikke?
Det er i orden.

Formanden
Spørgsmål nr. 49 af Mark Watts (H-1041/96):
Om: Sikkerhed i tunnelen under Kanalen
Kommissionen har uden tvivl kendskab til den alvorlige brand den 19. november 1996 i tunnelen under Kanalen.
Hvilke foranstaltninger har Kommissionen truffet med hensyn til tunnelen under Kanalen, jf. traktatens artikel 75, stk. 1, litra c), «foranstaltninger til forbedring af transportsikkerheden«?
Hvilke henstillinger har Kommissionen rettet til de britiske og franske myndigheder vedrørende sikkerhed i tunnelen under Kanalen, og er der henvist til indretning af godsvognene?
Er Kommissionen foruroliget over, at den britiske regering nægter at offentliggøre sikkerhedsrapporter om tunnelen under Kanalen, og agter Kommissionen at give henstillinger vedrørende offentliggørelse af disse oplysninger?
Vil Kommissionen give en redegørelse vedrørende branden i tunnelen under Kanalen?

Neil Kinnock
Som det ærede medlem måske erindrer, sagde jeg under mødet i Udvalget om Transport og Turisme den 18. december, at Kommissionen tillægger det den største betydning at opretholde et meget højt sikkerhedsniveau, som det sædvanligvis er tilfældet for jernbanetransport. Det er klart, at sikkerheden er et væsentligt mål for den fælles transportpolitik, og det er af afgørende betydning, at alle former for jernbanetransport, herunder Kanaltunnellen, er mindst lige så sikre som konventionel jernbanetransport.
I øjeblikket er Kommissionen ikke opmærksom på noget, der kunne antyde, at der skulle være blevet stillet spørgsmålstegn ved relevant fællesskabslovgivning på grund af ulykken i tunnellen. Når resultatet af forskellige undersøgelser bliver tilgængeligt, kan det blive nødvendigt at overveje spørgsmålet om initiativer fra Fællesskabets side.
Undersøgelser af ulykker i forbindelse med jernbanetransport ligger, som det ærede medlem sikkert ved, helt inden for medlemsstaternes juridiske kompetence. Men jeg kan underrette Parlamentet om, at det direktiv om jernbaneforsendelser af farligt gods, der er blevet vedtaget for nylig, specifikt kræver højere sikkerhedsstandarder end normalt i Kanaltunnellen. Men design af godsvogne er ikke noget, der henhører under Kommissionen.
Endelig mener Kommissionen ikke at vide, at Det Forenede Kongerige har nægtet at stille oplysninger til rådighed, sådan som det ærede medlem antyder. Jeg er opmærksom på det ærede medlems levende og meget aktive interesse for alle spørgsmål, der har at gøre med Kanaltunnellen, og jeg vil bestemt holde ham underrettet om alle udviklinger, der måtte være relevante for ham.

Watts
Jeg vil gerne takke kommissæren for hans grundige svar. Jeg forstår, at han har gjort sit yderste inden for sin kompetence som kommissær for grundigt at se på denne sag, der hvor den falder ind under hans ansvar. Men jeg er sikker på, at han kan forstå min bekymring, når han siger, at han vil kommentere, når der fremkommer rapporter. Vi er f.eks. alvorligt bekymrede for, at den franske undersøgelsesrapport ikke vil blive offentliggjort eller stillet til rådighed for offentligheden, og det er faktisk heller ikke sikkert, at de overvejelser, sikkerhedsmyndighederne for Kanaltunnellen har gjort sig, vil blive gjort fuldt ud tilgængelige, i særdeleshed ikke alle baggrundspapirerne, der havde at gøre med godkendelsen af de halvåbne vogne, som spillede en afgørende rolle for ildens opståen og spredning.
Kan kommissæren ikke tilslutte sig mit ønske om at gøre forestillinger over for den britiske regering om, at den skal give adgang til papirerne i denne sag og tillade offentligheden selv at bedømme, om Kanaltunnellen er sikker eller ej? Det indebærer offentliggørelse af alle de dokumenter, der har at gøre med Kanaltunnellens sikkerhedsmyndigheder. Uden dem mener jeg ikke, at vi kan bedømme, om tunnellen er sikker eller ej.

Kinnock
Hr. formand, jeg er det ærede medlem taknemmelig. Jeg mener, at historien om undersøgelsesrapporter om større ulykker af den art, der fandt sted i Kanaltunnellen, viser, at alle myndigheder, såvel som offentligheden og driftsselskaberne, har den størst mulige interesse i den størst mulige åbenhed. Det er det eneste middel, der kan garantere, ikke blot at lektien bliver lært, men også at det kan ses, at lektien bliver lært.

Formanden
Da spørgeren ikke er til stede, bortfalder spørgsmål nr. 45.
Spørgsmål nr. 51 af Nuala Ahern (H-0023/97):
Om: Kystsamfunds sikkerhed i forbindelse med radioaktive sendinger
Ved den første afskibning af yderst radioaktivt sintret nukleart affald fra Frankrig til Japan i 1995 fandt afskibningen sted, uden at der blev givet oplysninger om den planlagte rute. Ved ankomsten blev det afsløret, at en af dunkene var korroderet, og at der sivede stråling ud.
Med hensyn til den nuværende sending af yderst radioaktivt sintret nukleart affald, som forlod Frankrig i januar 1997, hvilket ansvar har en medlemsstat (f.eks. Frankrig) da til at underrette Kommissionen om den rute, der følges, og har Frankrig underrettet Kommissionen herom, og hvilke foranstaltninger har Kommissionen truffet for at informere og beskytte de kystsamfund, der ligger på ruten, i tilfælde af en nødsituation om bord på skibet, «Pacific Teal«?

Neil Kinnock
Inden for Den Europæiske Union er oplysning til medlemsstaterne og Kommissionen om udskibning af radioaktivt affald sikret gennem følgende to bestemmelser: For det første Rådets direktiv 92/3, der har at gøre med overvågning og kontrol af udskibning af radioaktive stoffer mellem medlemsstater og ind og ud af Fællesskabet. Den fastlægger en procedure til sikring af, at sendinger af radioaktivt affald kun finder sted, efter at alle de involverede stater først har givet deres samtykke på basis af de fornødne informationer. Standardformularer og dokumenter vedrørende anvendelse af dette direktiv blev fastlagt ved Kommissionens afgørelse i oktober 1993. Oplysninger til Kommissionen sikres via rapporter om gennemførelsen af direktivet, der hvert andet år skal forelægges af medlemsstaterne.
For det andet er information om transport over havet af radioaktive stoffer, herunder radioaktivt affald, også dækket af direktiv 93/75. Dette direktiv kræver, at redere og kaptajner på skibe, der medfører farligt eller forurenende gods, giver de kompetente myndigheder i ankomst- eller udskibningsmedlemsstaten detaljerede oplysninger om den rute, skibet med sin ladning agter at følge. Kommissionen får ikke direkte oplysninger om individuelle skibsforsendelser af radioaktive stoffer, og det påhviler heller ikke Kommissionen at informere kyststater i tilfælde af, at der opstår en nødsituation om bord. Det påhviler imidlertid i henhold til direktivet den pågældende medlemsstat at give sådanne oplysninger.

Ahern
Tak for Deres helt eksplicitte svar, hr. kommissær. Jeg forstår, at den australske regering er blevet underrettet om denne ladning. Kan De bekræfte eller benægte dette? Hvis det forholder sig således - og Deres svar synes at antyde, at stater, der er medlemmer af Den Europæiske Union ville få tidligere underretning og give samtykke til skibsladninger, der blev transporteret ad større eller mindre ruter langs deres kyster - kan De så bekræfte, at alle medlemsstater i tilfælde af forsendelse via Kanalen, Biscayabugten, Det Irske Hav, Nordsøen og Den Europæiske Unions kyst ud mod Atlanterhavet ville være blevet underrettet om sådanne skibsforsendelser og ville have givet deres samtykke til dem? Kan De eksplicit bekræfte dette?

Neil Kinnock
Jeg er det ærede medlem taknemmelig. Hvis hun har særlige oplysninger om Australien, ville jeg være glad, hvis hun ville skrive mere udførligt til mig om dem. Det er klart, at vi ikke har nogen kompetence på dette område, men vi har bestemt en interesse i det. Det vil blive suppleret af enhver oplysning, hun kan give.
Med hensyn til hele spørgsmålet om transitskibstransport, så blev der i december 1993 af Kommissionen vedtaget et forslag til Rådets direktiv, som etablerede et europæisk skibsrapporteringssystem - det såkaldte Eurorep. Det har til formål at udstrække kravet om underretning i direktiv 93/75 til alle fartøjer, der medfører farligt eller forurenende gods, og som befinder sig i transit ud for den europæiske kyst på vej mod et land uden for Den Europæiske Union. Men da der ikke er nogen politisk enighed i Rådet om Kommissionens tekst, ligger Eurorep stadig på Rådets bord. En nært forestående ratifikation fra Fællesskabets side af FN's konvention om søret giver et stærkere retsgrundlag for vort forslag med hensyn til international lov, og det vil forhåbentlig tillade genåbning af drøftelserne inden for Fællesskabet af dette forslag. Jeg ser frem til at høre yderligere fra det ærede medlem.

Ahern
Jeg vil bare sige til hr. Kinnock, at jeg bestemt vil skrive til ham, i særdeleshed om oplysningerne om Australien. Men kan han sige, om medlemsstaterne langs ruten faktisk har givet tilladelse til denne transit? Hans svar tyder på, at de har. Har de faktisk gjort det? Kan han fortælle os det?

Neil Kinnock
Jeg vil undersøge dette spørgsmål og give det ærede medlem et præcist svar.

Formanden
Spørgsmål nr. 52 af Florus Wijsenbeek (H-0030/97):
Om: Støtte til en vallonsk transportvirksomhed
Anser Kommissionen det på baggrund af målsætningerne for både kombineret transport og ensartede konkurrencevilkår for passende, at den vallonske regering har ydet transportvirksomheden TTS (Bierset) en støtte på 200 mio BEF til køb af transportmateriel, der overstiger de maksimalt tilladte dimensioner, og som skal anvendes til transport af autodele fra Tyskland?

Neil Kinnock
Kommissionens embedsmænd anmoder først de pågældende medlemsstater om inden for 15 arbejdsdage at give udtømmende oplysninger om støtte. Hvis der ikke kommer noget svar, eller hvis svaret er ufuldstændigt, bliver medlemsstaten så igen bedt om at give detaljerede oplysninger inden for endnu 15 arbejdsdage og bliver på dette tidspunkt af Kommissionen advaret om, at Kommissionen har beføjelser til at udstede et påbud.
På basis af de fuldstændige oplysninger, som gives i svaret, kan Kommissionen beslutte ikke at rejse indvendinger mod støtten eller at anlægge sag efter bestemmelserne i artikel 93, stk. 2, på grund af tvivl eller på grund af manglende oplysninger. Hvis medlemsstaten har ignoreret anmodningen om oplysninger, kan Kommissionen udstede et påbud om at få disse oplysninger. Dette påbud kan også have form en af ordre til medlemsstaten om at høre op med at udbetale støtten, indtil resultatet af undersøgelsen foreligger, eller det kan kræves, at medlemsstaten stiller de oplysninger, Kommissionen har brug for, til rådighed, så den kan træffe en afgørelse i sagen.

Wijsenbeek
Det var det bedste ikke-svar, jeg nogen sinde har fået af Kommissionen. Procedurerne er mig velbekendte. Jeg rejste dette spørgsmål over for Kommissionen med henblik på dette specielle tilfælde og gav de nødvendige oplysninger om, hvad der er sket, fordi jeg gerne ville se Kommissionen indtage en holdning og fortælle os som medlemmer af Parlamentet, om den kan tilslutte sig denne form for statssubsidier eller ikke. Hvis den ikke kan, bør den træffe øjeblikkelige foranstaltninger. Så jeg vil gerne have kommissærens opfattelse af, hvorvidt han anser denne form for støtte for lovlig eller ej.

Neil Kinnock
Kommissionen har ikke været opmærksom på, at der fandtes en sådan form for finansiering, men den har sendt en anmodning om oplysninger til de belgiske myndigheder for at få fastslået, om der finder en statslig støtte sted, som der ikke er givet meddelelse om. Det er vanskeligt at acceptere, at Kommissionen bliver anklaget for at give ikke-svar, når den giver et fuldstændigt og faktuelt svar angående proceduren om statslig støtte. Nøjagtig og sandfærdig information er nøjagtig og sandfærdig information.

Formanden
Spørgsmål nr. 53 af Sören Wibe (H-0043/97):
Om: Anlæg af Bothnia-banen i Nordsverige
Den svenske regering besluttede for nylig at anlægge en ny jernbanestrækning. Første etape skal strække sig fra Sundsvall til Umeå. Banen skal gøre Nordsverige mere tilgængeligt, og det er meningen, at den senere skal skabe forbindelse mellem Nordsverige og Nordfinland. På længere sigt er der planer om en tilslutningsforbindelse helt ud til Murmanskområdet.
Er der mulighed for, at Sverige kan få EU-støtte til anlæg af denne bane, og under hvilken post på EU-budgettet skal denne støtte i så fald søges?

Neil Kinnock
Den botniske bane er ikke med i det transeuropæiske transportnetværk, og hverken Parlamentet eller Rådet har anmodet om, at den skulle medtages under vedtagelsen af retningslinjerne for det transeuropæiske netværk. Da den ikke betragtes som et projekt af fælles interesse i den forstand, det er nævnt i den pågældende lovgivning, kan den ikke få finansiel støtte under budgettet for de transeuropæiske netværk. De regionale midler, der dækker dette område, kan heller ikke anvendes til at medfinansiere projektet, fordi de ikke indeholder noget om transportinfrastruktur og ikke står i noget rimeligt forhold til de sandsynlige omkostninger ved projektet.

Wibe
Jeg takker Kommissionen for svaret, også selvom det var temmelig negativt. Det drejer sig jo om en bane, som ligger uhyre langt, måske op mod 2.000 kilometer herfra. Men den betyder særdeles meget for den pågældende region, især for godstransporten. Jeg forstår ikke kommissæren, når han siger, at dette ikke har noget med vor fælles transport at gøre. Det er jo en bane, som helt klart vil blive brugt til at knytte ikke alene det nordlige Sverige og det nordlige Finland sammen, men i forlængelse heraf også til at forbinde det nordvestlige Rusland med det øvrige europæiske jernbanenet. At banen ikke indgår i de nuværende planer, skyldes udelukkende, at beslutningen om at bygge den først blev truffet for ganske nylig.
Mit naturlige opfølgende spørgsmål til hr. Kinnock er, om det er fuldstændig udelukket, at man ex post facto medtager denne overordentligt vigtige bane i det transeuropæiske jernbanenet.

Neil Kinnock
Jeg er det ærede medlem taknemmelig. For det første er ideen om at medtage den botniske bane i det transeuropæiske netværk ikke - for at bruge hr. Wibes udtryk - udelukket, simpelt hen fordi der skal foretages en revision af retningslinjerne i 1999. Jeg vil også påpege over for ham, at for at et projekt kan overvejes til medtagelse i det transeuropæiske netværk, og dermed opnå en vis sandsynlighed for støtte fra budgettet, skal det støttes eller nomineres af en medlemsstats regering.
Hvis den botniske bane ikke er med i det foreslåede transeuropæiske netværk, er det for det første fordi den ikke er blevet nomineret af en medlemsstat, for det andet fordi den ikke var med, da sagen blev drøftet i Parlamentet, og for det tredje fordi Rådet ved nærmere overvejelse ikke tog den med. Hvis der foreligger et forslag fra den svenske regering, og hvis man følger de foreskrevne procedurer, er det muligt, at den kan medtages. Men det er helt afhængigt af et initiativ fra den pågældende medlemsstat.

Formanden
Spørgsmål nr. 54 af Hans Lindqvist (H-0047/97):
Om: Scandinavian Express Loop
I Sverige og Norge diskuterer man for øjeblikket mulighederne for at forbinde en række svenske og norske byer med en jernbane. Jernbaneprojektet har fået navnet Scandinavian Express Loop, og det er planen, at jernbanen skal danne en ring mellem byerne Stockholm-Östersund-Trondheim-Oslo-Stockholm. Heri indgår også den tidligere diskuterede Atlanterhavsbane. Jernbanerne eksisterer allerede, men skal udstyres til lyntogstrafik. Kan Kommissionen oplyse, hvilke muligheder der er for at opnå EU-støtte til projektet?

Neil Kinnock
Atlantbanen er medtaget i bilag I til beslutningen om fællesskabsretningslinjer for udviklingen af det transeuropæiske transportnetværk som et projekt af fælles interesse. Den sydlige del af denne linje er, som det ærede medlem vil vide, også med i den nordiske triangel, som er et af de 14 prioriterede projekter, man tilsluttede sig ved Det Europæiske Råd i Essen og i det forslag til lovgivning, der er blevet forelagt for og accepteret af Parlamentet.
Linjen er en del af det ambitiøse projekt, der kaldes Scandinavian Express Loop. Som et projekt af fælles interesse bør den svenske del af denne linje kunne få tilskud fra Fællesskabets finansielle støtte under TENbudgetkontoen, men endnu har de pågældende nationale myndigheder ikke anmodet om et bidrag fra Fællesskabet.
På basis af de foreliggende oplysninger ser det ikke ud til, at andre fællesskabsmidler kan anvendes til at finansiere dette projekt. Det ser faktisk ud til, at den svenske del af denne bane vil blive helt finansieret af den nationale jernbaneinfrastrukturmyndighed, Banverket.

Lindqvist
Tak for svaret - det var jo ikke så dårligt endda. Det betyder jo, at den planlægning, som allerede finder sted mellem Norge og Sverige, kan fortsættes, men det var den nok blevet under alle omstændigheder. Hvordan det end forholder sig, er det positivt, at banen indgår i de planer, der kan udløse penge. Der er som sagt tale om en bane, der skal gå i en ring, først fra Stockholm til Östersund og derefter i retning mod Norge, hvor den passerer Trondheim og Oslo, inden den kommer tilbage til Stockholm.
Jeg vil gerne stille kommissæren dette opfølgende spørgsmål: Hvad skal den svenske regering gøre for at skaffe tilstrækkelige midler til denne bane? Har Norge mulighed for at fremme projektet ud over at deltage i Interregsamarbejdet mellem de to lande, som bl.a. omfatter denne bane?

Neil Kinnock
Jeg beklager at måtte sige, at som et resultat af den beslutning, det norske folk har truffet, er dette land ikke medlem af Den Europæiske Union. Derfor kan vi ikke fremsætte nogen anmodninger over for Norge, for så vidt angår en supplerende udvikling af infrastruktur, selv om jeg ved, at det gode forhold mellem Norge og andre lande betyder, at der findes fælles politiske holdninger, for så vidt angår infrastrukturen. Men som følge af resultatet af folkeafstemningen er det desværre ikke en af Kommissionens funktioner at give positive budskaber til dette land.
For så vidt angår støtte fra midlerne fra det transeuropæiske netværk, så er det, som jeg påpegede i et tidligere svar, nødvendigt, at den svenske regering indgiver en ansøgning. Den vil så blive overvejet på behørig vis. Men eftersom dette projekt erkendes at være af fælles interesse, så vil chancerne for, at projektet kan få finansiel støtte fra Fællesskabet, når det er modent til det, være mindst lige så gode som for sammenlignelige projekter.

Wijsenbeek
Er der nogen mulighed for at medtage projekter af transnational betydning af denne slags i de transeuropæiske netværk? Hvis der er, hvordan bør de to berørte regeringer så handle?

Neil Kinnock
Som jeg er sikker på, at hr. Wijsenbeek ved, bør de nok handle positivt og kollektivt på grund af detaljerne i de bestemmelser, der findes i den nuværende lovgivning, på grund af nødvendigheden af en revision i 1999, og på grund af, at disse projekter pr. definition har lange planlægnings- og udviklingsperioder. Jeg håber, at vi i fremtiden overalt kan få flere projekter af virkelig transeuropæisk værdi end i øjeblikket. Derfor håber jeg, at medlemsstaternes regeringer vil huske på deres ansvar for at fremsætte de første forslag og gøre det inden for rammerne af den eksisterende lovgivning og af bestemmelserne om de højst prioriterede projekter inden for de transeuropæiske netværk, og faktisk på basis af hele filosofien bag netværksordningen.

Formanden
Da spørgerne ikke er til stede, bortfalder spørgsmål nr. 55 af Svensson, spørgsmål nr. 56 af Holm og spørgsmål nr. 57 af Billingham.
Spørgsmål nr. 58 af Birgitta Ahlqvist (H-0032/97):
Om: «At lære i informationssamfundet, handlingsplan for et europæisk initiativ på uddannelsesområdet«
Samtidig med at man bør lykønske Kommissionen med det initiativ, den har taget med denne handlingsplan, KOM(96)0471, bør man imidlertid understrege, at visse vigtige betragtninger helt er udeladt. Der er f.eks. intet, der tager sigte på handicappede, som man imidlertid kan medtage blandt dem, der vil få størst fordel af informationssamfundet, da de nye informationsteknologier muliggør en mindskelse, ja endog ophævelse af visse handicaps.
Med HELIOS-programmets ophør forpligtede Kommissionen sig til at integrere de målsætninger, som dette program tilstræbte, i alle dens politikker. Ville det ikke være muligt at indføre denne dimension i den foreliggende handlingsplan tillige med en passende opførelse på budgettet?

Cresson
Handlingsplanen for et europæisk initiativ i uddannelsen sigter mod den primære og sekundære uddannelse. Den omfatter således som målgruppe alle de elever, der går i skole på disse niveauer herunder de handicappede børn. Det er klart, at de nye informations- og kommunikationsteknologier tilpasset uddannelsen kan give en effektiv støtte til de handicappede elevers læreproces, især dem, for hvem det er fysisk vanskeligt at gå i skole, men også dem, der har erkendelsesvanskeligheder. Handlingsplanens gennemførelse er baseret på anvendelse af eksisterende programmer som Esprit, Télématique, Leonardo da Vinci og først og fremmest Socrates i forbindelse med tilhørende beslutninger, procedurer og budgetter.
Hvad angår Socrates, er der i Rådets og Europa-Parlamentets beslutning om vedtagelse af programmet en bestemmelse om en inddragelse af de handicappede personers specifikke behov i disse kapitler. I overensstemmelse med den nye fællesskabsstrategi med hensyn til handicappede, vedtaget af Kommissionen i dens meddelelse af 30. juli 1996 og især dens mainstreaming -koncept, og i betragtning af Rådets beslutning af 20. december 1996 om lige muligheder for handicappede personer, skal iværksættelsen af handlingsplanen for et europæisk initiativ i uddannelsen sørge for at integrere de handicappede personers behov. Der vil også blive taget højde for dette aspekt i opfølgningen af grønbogen om de sociale aspekter i informationssamfundet.

Lööw
Jeg er meget taknemlig over at måtte tage imod svaret. Fru Ahlqvist ligger med høj feber over 2.000 kilometer herfra. Hun er meget ked af ikke at kunne være her.
Det, som hun har villet give udtryk for gennem dette spørgsmål, er, at hun i en i øvrigt god handlingsplan for et europæisk uddannelsesinitiativ savner foranstaltninger for handicappede. Jeg er taknemlig for svaret på spørgsmålet. Jeg synes, kommissær Cresson klart tilkendegiver, at Kommissionen er villig til også at lade de muligheder, som den nye teknologi giver de handicappede, indgå i handlingsplanen. Den nye teknologi kan forbedre fysisk handicappedes muligheder og mobilitet på arbejdsmarkedet og tillade mentalt handicappede og udviklingshæmmede at få kontakt med omverdenen på en helt anden måde.
Nu håber jeg, man under udbudsproceduren for denne handlingsplan virkelig udnytter det faktum, at den nye teknologi for en meget beskeden udgift også kan tilpasses til og udnyttes af handicappede, hvis man på et tidligt tidspunkt lader tager disse aspekter indgå i udbuddet.

Cresson
Ja, det er rigtigt, for øvrigt opfordrer vi til alle de fremskridt, der kan gøres på dette område. Der findes for eksempel nogle computersystemer for blinde, der gør det muligt at udtrykke sig i blindskrift. Der findes et vist antal systemer, også for mennesker der ikke kan bevæge sig, og det er stadig mere avancerede kommunikationssystemer.
Jeg er således helt overbevist, som De sagde, om at vi i forbindelse med Kommissionens procedurer og de overordnede retningslinjer, der allerede er fastlagt i de tekster, som jeg fortalte om for lidt siden, vil kunne gå videre på en meget betydningsfuld og tilfredsstillende måde, hvad angår handicappedes stadig større deltagelse i det generelle informationssystem og vidennetværk.
Der er naturligvis altid fremskridt, der kan gøres, og også i vores forskningssektor, skal vi sætte projekter i gang. I forbindelse med uddannelsesmæssige EDB-programmer for eksempel, hvor vi har en lille celle, der er gået i gang med dette arbejde, kan vi effektivt give helt specielle svar for disse kategorier af personer, fordi der ikke kun er ét handicap.

Formanden
Spørgsmål nr. 59 af Joan Vallvé (H-0034/97):
Om: Gennemførelse af Socrates-programmet
I februar 1996 rettede jeg henvendelse til Kommissionen vedrørende omtale af betragtning 11 i afgørelsen om uddannelsesprogrammet Socrates - i forbindelse med muligheden for at medtage sprog, der uden at være officielle sprog i EU har national status som officielle sprog og anvendes i betydeligt omfang på universiteter, som f.eks. catalansk - i ansøgervejledningen for 1996, hvortil Kommissionen svarede, at der kunne medtages en udtrykkelig henvisning hertil i den planlagte ansøgervejledning for 1997.
Har Kommissionen truffet de nødvendige foranstaltninger til at gøre dette i betragtning af, at det ville være en bedre anvendelse af bestemmelserne i afgørelsen om programmet og i betænkning af Reding vedtaget af Parlamentet i december 1990 om situationen for sprogene i De Europæiske Fællesskaber og catalansk?

Cresson
Med hensyn til gennemførelsen af Socrates-programmet ønsker Kommissionen, at ansøgervejledningerne til fællesskabsprogrammerne skal være enkle og konkrete. Den nuværende tekst i Socrates-vejledningen for 1997 henviser til deltagerlandenes undervisningssprog uden at specificere sprogene. Kommissionens tjenester er i færd med at foretage det nødvendige, således at vejledningen for 1998 udtrykkeligt ud over de elleve officielle sprog i Den Europæiske Union omtaler andre sprog som katalansk, galicisk eller baskisk for udvikling af samarbejdet mellem universiteterne.
Under alle omstændigheder har manglen på denne udtrykkelige omtale hidtil ikke forhindret universiteterne i Katalonien i at være meget aktive i de forskellige aktiviteter i Socrates-programmet, og hvis De ønsker et eksempel, kan jeg fortælle, at de har sendt 3000 studerende ud og har modtaget det samme antal studerende fra universiteter i andre medlemsstater.

Vallvé
Jeg er meget tilfreds med det svar, De har givet. Jeg taler på fransk for at kunne gøre mig forståelig direkte. Under alle omstændigheder ønsker jeg, at Deres løfte, hvorefter der i vejledningen for 1998 henvises til det, der er fastlagt i punkt 11 i Socrates-programmet, får en bedre mulighed for at blive konkretiseret end det svar, som De gav mig for omkring et år siden i februar 1996, hvor De også lovede mig, at denne henvisning ville blive lavet i vejledningen for 1997, men den er der ikke. Jeg håber, at man denne gang tager tingene alvorligt, og at ansøgervejledningen i 1998 vil indeholde en konkret henvisning til det katalanske sprog, hvilket vil være i overensstemmelse med fru Redings beslutning, som vi godkendte i 1990.

Cresson
Ja, hr. Vallvé, jeg kan fuldstændig forpligte mig til, at de forskellige sprog, som jeg har omtalt, og også andre, men navnlig katalansk, faktisk bliver omtalt i den næste vejledning.

Posselt
Hr. formand, jeg har to korte tillægsspørgsmål til fru kommissær. For det første: Ville det være muligt engang at få en oversigt over alle programmer under hendes ansvar, hvori der er taget hensyn til de af Parlamentet berørte anliggender vedrørende mindretalssprog? For der findes immervæk en meget stor befolkningsgruppe i Den Europæiske Union, der er berørt af det. Katalansk er egentlig slet ikke noget mindretalssprog, men et af de større sprog.
For det andet: Vi har jo her besluttet tillægsprotokollerne til associeringsaftalerne for at udvide programmer som SOKRATES og andre til de central- og østeuropæiske stater. Jeg var ordfører, og jeg vil gerne spørge Dem, hvorvidt det allerede er sket, og hvorvidt det er slået an.

Cresson
Det, jeg kan fortælle Dem, er, at det er vanskeligt for mig i dag at give en liste over de steder eller omstændigheder, hvor minoritetssprogene tages i betragtning. Men hvis De ønsker det, kan jeg sende Dem denne liste.
Hvad angår Socrates i forbindelse med de central- og østeuropæiske lande, er denne aktion kun i sin begyndelse, den udvikler sig, og tingene går temmelig tilfredsstillende naturligvis i en passende rytme. Der er mange studerende fra de central- og østeuropæiske lande, der kommer til vores universiteter. Omvendt tager et vist antal studerende fra Den Europæiske Union til universiteterne i de central- og østeuropæiske lande. Men vi er stadig helt i begyndelsen af disse aktioner, der i et vist omfang kan få gavn af et vist antal programmer i hvert tilfælde i forbindelse med Phare.

Formanden
Spørgsmål nr. 60 af Hubert Pirker (H-0036/97):
Om: LEONARDO-programmet
Hvilke forholdsregler vil Kommissionen træffe for at nedbryde barriererne for den udveksling af lærlinge og uddannelsespersonale (lærere og instruktører i virksomheder), der er planlagt i EU inden for rammerne af LEONARDO-programmet til fremme af uddannelse og mobilitet?

Cresson
Hvad angår Leonardo-programmet, er der mange hindringer, eftersom det er Deres spørgsmål, der vedrører de unges og lærernes mobilitet over grænserne. Derfor offentliggjorde Kommissionen i 1996 en grønbog om hindringerne for den transnationale mobilitet i uddannelsen og forskningen med henblik på at fremkalde en bred offentlig debat og udvikle handlingsveje til at fjerne disse hindringer.
Stort set kan man identificere to kategorier af hindringer, der modvirker flytninger og udvekslinger i Leonardoprogrammet. Først lærlingenes juridiske status og spørgsmålet om gennemsigtighed og anerkendelse af faglige kvalifikationer. At opholdsretten for Unionens borgere i et andet land uden opholdstilladelse for øjeblikket er begrænset til tre måneder udgør en hindring for mobiliteten i det omfang, hvor der burde foretrækkes længerevarende praktikophold, der således er mere kvalificerende og naturligvis mere gavnlige for de pågældende unge. I den retning vil Kommissionen stille forslag med henblik på at forbedre forholdene vedrørende ret til ophold, social sikring og beskatning.
Til fremme af en anerkendelse af de faglige kvalifikationer over hele Fællesskabet - gennemførelse af Rådets beslutning af 1985 om sammenlignelighed af de faglige kvalifikationer - er manglen på virkelig udvikling på dette område efter min mening yderst foruroligende, og jeg er helt enig med Dem i Deres bekymringer. Leonardoprogrammet medvirker til at forbedre betingelserne for en bedre gennemsigtighed og anerkendelse af kvalifikationerne, idet flytningerne og de transnationale udvekslinger, der er organiseret i forbindelse med programmet skal ledsages af handlinger med bekræftelse og godkendelse. Leonardo spiller således fuldt ud sin rolle som innovationslaboratorium, der giver os mulighed for at meddele et konkret forslag om formen for den europæiske lærlingestatut.
Men jeg lægger ikke skjul på, at dette problem er yderst kompliceret, at det er meget vanskeligere at lade unge bevæge sig rundt i Den Europæiske Union end varer og kapital, selv om det dog er for borgerne, at Europa er bygget. Og antallet af problemer, som vi på dette område med Leonardo og lærlingene støder på, men også med hensyn til de studerende og de unge arbejdsløse for eksempel, der ikke længere får dagpengeydelser, hvis de forlader deres land, hindringerne i at modtage en lille ydelse, problemet for de unge, der vil følge et praktikophold i et andet land og også problemet for de unge forskere, er meget generelle problemer.
Jeg mener, at Parlamentet faktisk burde give hele sin støtte til, at borgernes mobilitet, især de unges mobilitet, er et absolut nødvendigt element for at blive bevidst om det europæiske statsborgerskab. Man møder også mange hindringer, fordi disse problemer er vandrette problemer og vedrører flere ministerier i en regering: Arbejdsministeriet, socialministeriet nogle gange indenrigsministeriet og undervisningsministeriet. Det er således meget vanskeligt at få medlemsstaterne til at træffe bestemmelser, der er tilfredsstillende.
Hvis vi vil gøre lærlingestatutten til noget levedygtigt, hvis vi ønsker, at lærlingetiden med rotation bliver en slags Erasmus for lærlinge, som det er vores mål, er det klart, at vi alle må mobilisere os, og jeg regner meget med Parlamentet til denne aktion, der er egentlig afgørende med hensyn til europæernes uddannelsespolitik.

Pirker
Madame Cresson, hr. formand, jeg takker for Deres redegørelser. Jeg ser også i praksis, hvor store problemer der er forbundet med at realisere dette storartede LEONARDO-program. Jeg anser det alligevel for umådelig vigtigt at sætte alt det i bevægelse, der overhovedet er mulighed for, for at fremme innovationsoverførsel, mobilitet, videreuddannelse, uddannelse på lærlingeområdet, fordi det også er en præventiv foranstaltning mod eventuel arbejdsløshed, som vi sådan slås med. Derfor glæder jeg mig over engagementet og over, at De også ser, hvor problemerne ligger.
Jeg ser nogle yderligere problemer, for i praksis er det nu engang vanskeligt overhovedet at realisere en informationsudveksling mellem virksomheder, der er villige til at deltage i disse mobilitetsprogrammer, er villige til at udveksle lærlinge, er villige til at udveksle uddannelsespersonale fra et land til et andet. Og jeg ser også i praksis ret store problemer i forbindelse med, om denne udvekslingstid skal fratrækkes i ferie eller i selve uddannelsestiden. Kan De se nogen muligheder for også at nedbryde disse barrierer?

Cresson
Jeg tror, at det problem, De opstiller, er virksomhedernes anerkendelse - hvis jeg har forstået det rigtigt - af den tids- og arbejdsperiode, der er udført af lærlingen i et anden land i Unionen.
Det er klart, at problemet med akkreditering af kompetencerne er et meget aktuelt problem, og det handler ikke kun om lærlingeforhold. Det handler om at vide, hvordan man måler ækvivalenserne mellem de faglige niveauer inden for et og samme fag mellem de forskellige lande.
Vi er i færd med arbejde på det. Hvis De har mulighed for at læse hvidbogen om uddannelse og om det kognitive samfund, har De kunne se, at vi søger at etablere systemer til akkreditering af kompetencer med de forskellige fagbrancher. Vi arbejder for eksempel med Den Europæiske Bankunion eller med et antal faglige sammenslutninger for at gøre det muligt at anerkende kundskaber, ikke alene for lærlinge i begyndelsen af deres læretid, men også gennem hele livet, for en lønmodtager eller en ansat, der ønsker at arbejde i et andet land i unionen, således at det er muligt korrekt at indkredse dennes kompetenceniveau, selv når han har afsluttet sin uddannelse for flere år siden. Det er således en hel problematik, der sættes i gang, som vedrører lærlingeforhold, men også lønmodtagere i hele deres livsforløb.

Formanden
Spørgsmål nr. 61 af Marie-Paule Kestelijn-Sierens (H-0037/97):
Om: Betydningen af klinisk forskning på europæisk plan med sigte på fastlæggelse af en terapeutisk strategi
Udførelse af uafhængig klinisk forskning på europæisk plan med sigte på fastlæggelse af en terapeutisk strategi bidrager i væsentlig grad til optimering af behandlingen af kræft og andre sygdomme, der kræver behandling på flere områder.
Overvejer Kommissionen at lade denne forskning indgå i det femte rammeprogram for forskning og udvikling? Er Kommissionen rede til at tilskynde medlemsstaterne til at forenkle de nationale - ofte meget forskellige - lovmæssige bestemmelser vedrørende denne kliniske forskning og at tilpasse dem mere efter hinanden med sigte på at opnå terapeutiske fremskridt?

Cresson
Hvad angår de europæiske kliniske forsøg, kan kræftforskning - såvel som forskning i mange andre sygdomme - der kræver en tværfaglig indfaldsvinkel, have speciel gavn af forskning, der udføres ved hjælp af kliniske forsøg på mange centre på europæisk plan. Der har således altid været givet en betydelig plads til denne type af forsøg i Unionens programmer for medicinsk forskning.
De kliniske forsøg i mange centre burde fortsat repræsentere et vigtigt aspekt i de aktiviteter, der udføres i medicinsk forskning i det femte rammeprogram. Man burde inden for den dobbelte ramme af nøgleaktionen »At få bugt med virus- og infektionssygdommene« og forskningsarbejdet til støtte for bekæmpelsen af degenerationssygdommene, der er fastlagt i programmet »Find ressourcerne hos mennesket og i økosystemet«, finde et af de seks store programmer, som det femte rammeprogram skulle bestå af, således som det er beskrevet i den meddelelse, der blev vedtaget af Kommissionen den 12. februar.
Problemet med harmonisering af reglerne for klinisk forskning i medlemsstaterne er forskelligt for lægemiddelforsøg og forsøg med andre terapeutiske teknikker som kirurgi, strålebehandling eller de forskellige kombinationsskemaer af disse midler, der i vid udstrækning bruges i bekæmpelse af kræft. Bestemmelserne om lægemiddelforsøg er harmoniseret på fællesskabsplan inden for reglerne om markedsføring af lægemidler, som Fællesskabet formelt er kompetent til.
Det er ikke tilfældet med kliniske forsøg af andre typer, hvor reglerne henhører under medlemsstaternes ansvar. Da Kommissionen ikke kan gribe direkte ind, kan den i dette tilfælde kun opmuntre medlemsstaterne til at tilnærme deres respektive lovbestemmelser i forbindelse med forskningssamarbejde om kræft og andre alvorlige sygdomme; det er et arbejde, som Kommissionen støtter i omfattende grad gennem rammeprogrammet.

Kestelijn-Sierens
Jeg takker kommissionsmedlemmet, fru Cresson, for hendes svar. Jeg har stillet dette spørgsmål på vegne af en institution, nemlig den europæiske kræftforsknings- og kræftbehandlingsorganisation. Det er en europæisk institution, som arbejder i Bruxelles, og som udfører klinisk kræftforskning. Klinisk forskning er afgørende for fastlæggelse af den mest effektive og mest up to date behandling af kræft, og det kommer ikke blot patienterne til gode, men skaber også udsigt til omkostningseffektiv behandling af kræft. Klinisk forskning er således en betydningsfuld og værdifuld metode, både på det medicinske plan, og hvad folkesundheden angår. Jeg mener altså, og jeg takker kommissæren for hendes erkendelse heraf, at en del af den forskning hører hjemme i det faktiske rammeprogram for forskning og udvikling. Hvad aspekterne vedrørende medlemsstaternes forskellige lovgivninger angår, er jeg enig i, at Kommissionen kun kan gribe ind ved at anspore medlemsstaterne. Jeg regner da også med, at Kommissionen vil gøre det på effektiv vis.

Cresson
Ja, det er rigtigt. Jeg kender for øvrigt den organisation, De lige har talt om, den har en meget intens og meget interessant aktivitet.
Den etiske evaluering af de kliniske forsøg styres i hvert land af forskellige lovgivninger eller forordninger, og det er rigtigt, at det drejer sig om et område med national kompetence.
Det, jeg kan meddele Dem, for at prøve at udvikle overvejelserne på dette område, er, at der afholdes en international konference om kliniske forsøg og etik den 9. og 10. september 1997 i Bruxelles. Den vil navnlig behandle problemerne i forbindelse med den etiske evaluering af forskningsprotokollerne for kliniske forsøg.
I forbindelse med rammeprogrammet om biomedicin og sundhed, og mere specielt hvad angår de etiske, sociale og juridiske aspekter i den medicinske forskning, er forskerne desuden blevet opfordret til at forelægge forskningsprojekter om dette spørgsmål.
Jeg mener, at en international konference af denne type, der helt sikkert vil få mange tilhørere, kan, hvis den får succes, gøre det muligt for organisationer, som den De taler om, der er meget aktiv, hos medlemsstaternes regeringer at udbrede ideen om, at det er absolut nødvendigt at nå frem til en harmonisering, der virkelig giver mulighed for at udveksle informationer i et tilstrækkeligt omfang.

Formanen
Spørgsmål nr. 62 af Bernd Posselt, spørgsmål nr. 63 af Maria Izquirdo Rojo og spørgsmål nr. 64 af Hugh Kerr vil blive besvaret skriftligt.
Spørgsmål nr. 65 af Ioannis Theonas (H-0909/96):
Om: Vedvarende nedgang inden for den græske metalindustri og navnlig aktieselskabet Chalivourgiki
Den økonomiske krise har især ramt den græske metalindustri, hvor såvel produktionen som antallet af beskæftigede konstant falder. Efter Grækenlands tiltrædelse af EKSF nedlagde man driften af de to eneste græske højovne, som tilhørte aktieselskabet Chalivourgiki. Senere lukkedes virksomhedens elektriske ovne, og i jernproduktionsafdelingen arbejder man periodisk. Nu skal jernbetonproduktionen også indstilles, hvilket indebærer, at over 2.500 arbejdspladser bliver nedlagt.
Kan Kommissionen oplyse, om den har til hensigt at iværksætte særlige foranstaltninger til bevarelse og udvikling af metalsektoren i Grækenland og navnlig stålproduktionen, som er i fare for at uddø, og vil den træffe beskæftigelsesbevarende foranstaltninger? Har Kommissionen til hensigt at undersøge, om arbejdsgiverne, der siges at have lignende virksomheder i Wales og Schweiz, eventuelt har begået ulovlige handlinger?

Bangemann
Hr. formand, omstruktureringen af stålindustrien er en proces, der kræver en løbende tilpasning af industrien til teknologier og markeder, og Kommissionen har allerede ledsaget denne proces i lang tid, som naturligvis i første række er industriens opgave. Men selvfølgelig har vi brug for en række ledsageforanstaltninger, herunder først og fremmest også sociale foranstaltninger, udenrigshandelspolitiske overvejelser og, om nødvendigt, også programmer for skabelse af nye arbejdspladser.
Vi har sammen med industrien fastslået for to år siden, at vi har en overkapacitet på ca. 19 millioner tons varmvalsede produkter. De er i mellemtiden blevet reduceret med ca. 11 millioner tons, af denne kapacitet er der yderligere 5 millioner tons, der vil falde bort. Det vil sige, vi har ganske vist ikke opnået den størrelse, vi og industrien har anslået, men som stålmarkedet beviser i dag, har afskaffelsen af denne overkapacitet været gunstig for den industri, der er tilbage. Der er ikke faldet yderligere arbejdspladser væk, og industrien arbejder i dag i det store og hele på et tilfredsstillende pris- og mængdeniveau.
Det behøver ikke at holde stik for hver enkelt virksomheds vedkommende, og hvad især angår den græske stålindustri, så kan det godt være, der findes virksomheder, der har større problemer end virksomheder i andre medlemsstater. Naturligvis vil vi yde hjælp i disse tilfælde, og omstillingen gennem programmet RESIDER II til andre muligheder har vi allerede været opmærksomme på. Vi har også på den græske regerings begæring og med en enstemmig beslutning i det sidste industriråd åbnet mulighed for inden for rammerne af den nye stålstøttekodeks at fortsætte den regionale støtte til den græske stålindustri på 50 millioner ecu indtil år 2000, altid naturligvis på betingelse af, at produktionskapaciteten hermed ikke forøges.
Hvad angår de illegale metoder, der berøres i spørgsmålet, så ville det være en fordel, hvis man ville præcisere denne påstand lidt for os. For tit er der i forbindelse med sådanne illegale metoder ikke tale om andet end en mere konkurrencedygtig industri i en anden medlemsstat eller - set ud fra min synsvinkel - også i et tredjeland som Schweiz. Det er ikke altid, der er tale om illegale metoder; tit drejer det sig om, at en konkurrent er bedre end virksomheden i ens eget land, og i det tilfælde er det naturligvis vanskeligt for Kommissionen at hjælpe.

Theonas
Hr. formand, først vil jeg takke kommissæren for hans svar. Jeg synes, jeg får bekræftet, hvad der også lå i mit oprindelige spørgsmål, nemlig at virksomheder som Chalivourgiki i Grækenland har fået kolossale problemer på grund af Den Europæiske Unions politik - først var det EF-politik, derefter EUpolitik. En politik, der begrænser produktionen i Den Europæiske Union med særdeles negative konsekvenser for mit land, idet den eneste virksomhed på området har fået problemer, der har medført gradvis lukning og tab af flere tusinde arbejdspladser.
Men i dag sker der det, at virksomheden hastigt omdannes fra en produktionsvirksomhed til en handelsvirksomhed, selv om der i mit land udføres mange store projekter, der i hvert fald kræver anvendelse af jern, som importeres fra Tyrkiet. Derfor vil jeg gerne have Kommissionen til at se på følgerne af denne politik, hvor virksomheden påstår at have problemer med konkurrenceevnen, men ikke desto mindre flytter produktionen til andre lande, Schweiz, Wales og USA, hvor den opretter fabrikker.

Bangemann
Tillægsspørgsmålet har ikke givet noget nyt aspekt. Jeg har jo allerede sagt: Vi har foreløbig sammen med industrien, og hertil hører også den græske industri, konstateret, at vi har en overkapacitet på 19 millioner tons. Denne overkapacitet giver anledning til problemer. Den presser priserne. Selv meget konkurrencedygtige virksomheder har haft underskud. For fire år siden var der praktisk taget ikke længere nogen, der tjente penge nok til at dække omkostningerne. Altså bestod hovedproblemet i at afvikle denne overkapacitet. Hvor denne overkapacitet skulle afvikles, har vi ikke taget stilling til. Kommissionen har ikke formastet sig til at sige: I Grækenland, i Frankrig eller i Tyskland skal denne eller hin kapacitet nedlægges. Det har industrien selv besluttet, på grundlag af dens konkurrenceevne.
Det gør mig ondt, hvis det lige præcis var i Grækenland, stålindustrien på dette område ikke havde den konkurrenceevne, der var nødvendig til at hævde sig i konkurrencen fra andre lande, men Kommissionen, når den nu skal sørge for lige vilkår i Unionen, kan naturligvis ikke gøre forskel. Vi kan ikke tillade nogen statsstøtte i Grækenland, fordi stålindustrien i Grækenland ønsker at bevare arbejdspladser. Så ville arbejdspladser falde bort i Storbritannien, i Frankrig eller i Tyskland. Vi har et samlet ansvar. Dette samlede ansvar varetager vi, og enhver skal sørge for at være konkurrencedygtig. Det kan jeg heller ikke forskåne en græsk virksomhed for.

Formanden
Spørgsmål nr. 66 af Caroline Jackson (H-1039/96):
Om: Tilsætningsstoffer i levnedsmidler og information af offentligheden
Det fastsættes i artikel 8 i direktiv 94/36/EF , at Kommissionen indleder en kampagne for at give forbrugerne oplysning, således at betydningen af de oftest anvendte E-numre - med angivelse af tilstedeværelsen af særlige tilsætningsstoffer - bliver bedre kendt. Bangemann udtalte i juli 1996, at en undersøgelse herom var blevet afsluttet. Hvad er der sket med denne undersøgelse, og hvad agter Kommissionen dernæst at foretage sig i denne forbindelse?

Bangemann
Jeg ved, at fru Jackson har ret - hun har for øvrigt altid ret. Og naturligvis forespørger hun med rette, hvorfor vi endnu ikke har indledt dette program for forbrugeroplysning. I henhold til teksten i det direktiv, vi har vedtaget, burde vi allerede have påbegyndt dette arbejde sidste år. Problemet er - og jeg beder virkelig fru Jackson om forståelse herfor - at det er vanvittig kompliceret at gennemføre en sådan kampagne for forbrugeroplysning på dette område.
For ikke at begå nogen fejl har vi givet et bureau i opdrag at fortælle os ved hjælp af en undersøgelse, hvordan vi kan gøre det, og hvor vi skal begynde. Denne undersøgelse - jeg ved ikke, om fru Jackson har den, og jeg er gerne villig til at give hende undersøgelsen - kommer til det resultat, som vi også havde frygtet: Vi ved ikke, hvordan vi skal fremlægge oplysningerne for forbrugerne. Der findes forskellige tilsætningsstoffer. Forbrugerne har forståelse for visse tilsætningsstoffer, andre har de overhovedet ingen forståelse for.
Lad os f.eks. tage spørgsmålet om farvestoffer. Farvestoffer, som er tilladt i et vist omfang - også ved beslutning truffet af Parlamentet - anser forbrugerne generelt som helt unødvendige. De siger: Hvad er formålet med at farve et levnedsmiddel? Eller lad os se på spørgsmålet om holdbarhed. Spørgsmålet om holdbarhed kan måske nok forklares for forbrugerne, men de siger: O.k., hvis et produkt ikke er holdbart, så skal det oplyses. Vi ønsker ikke nogen tilsætningsstoffer for holdbarhed.
Det betyder, vi står over for det problem, at det, som vi i fællesskab har besluttet, og som vi i fællesskab anser for fornuftigt, i praksis ikke kan forklares for forbrugerne. Ja, det er nu engang sådan, og man kan ikke gøre det anderledes. Naturligvis kunne man nu sige: Nå, så lad os da stryge det hele, vi tillader ikke længere nogen farvestoffer, vi tillader ikke længere nogen tilsætningsstoffer for holdbarhed og lignende. Det ville føre til en væsentlig forøgelse af prisniveauet, f.eks. hvad angår holdbarheden. Forbrugerne skulle betale væsentlig mere. Det ville de sikkert heller ikke være indforstået med.
Med andre ord: På grundlag af den undersøgelse, vi har indhentet, har vi ikke fået nogen fornuftige retningslinjer for, hvilken strategi vi kan benytte i kampagnen. Det er, Caroline, slet og ret the problem. I hope you can advise me. I do not know what to do.

Jackson
Det lyder som om, jeg kunne få to lønninger her - én som kommissær og én som medlem af Parlamentet.
Er kommissæren teknisk set ikke enig i, at Kommissionen har overtrådt loven? I artikel 8 i direktiv 94/36 hedder det helt klart, at Kommissionen vil påtage sig et offentligt informationsprogram. Kommissærens svar lyder, at det er alt for vanskeligt. Jeg vil gerne spørge ham, om han vil forelægge en plan for dette inden udgangen af 1997? Vil han give os et løfte om, at han vil fremlægge et forslag til en offentlig informationskampagne inden udgangen af 1997, og vil han i denne forbindelse påtage sig at rådspørge forbrugerorganisationerne med hensyn til at medtage oplysninger om de hyppigst anvendte tilsætningsstoffer til fødevarer i en sådan kampagne for bedre oplysning til forbrugerne?
Kommissæren synes at være helt forvirret efter at have modtaget en rapport fra agenturet, som Kommissionen selv har bestilt. Det er virkelig for dårligt, at kommissæren simpelt hen giver mig dette spørgsmål igen og siger, at han ikke ved, hvad han skal gøre, det er alt for vanskeligt. Kommissionen er juridisk forpligtet til at gøre noget.

Bangemann
Jeg nægter ikke, at der foreligger en juridisk forpligtelse. I øvrigt står der i artikel 8, at Kommissionen skal iværksætte en kampagne sammen med forbrugerorganisationerne, Parlamentet, medlemsstaterne og fødevare- og detailorganisationerne for at oplyse forbrugerne om vurderingen og godkendelsesprocedurerne for tilsætningsstoffer i fødevarer. Det prøver vi at gøre. Da vi ikke vidste, hvordan vi skulle tackle problemet, har vi bedt om bistand fra professionelle, og de har anført ting, som medlemsstaterne har gjort, og det har været det helt store kaos.
Jeg vil ikke starte et program på en måde, som er spild af skatteydernes penge, selv om det påhviler mig at gøre det, og jeg nægter ikke, at det er tilfældet. Det er grunden til, at vi har bedt om råd. Naturligvis kan jeg sætte det i gang i morgen. Det er muligt, men jeg er ikke sikker på, at det så bliver en succes. Derfor har Kommissionen tilbudt alle de her nævnte parter - medlemsstaterne, fødevare- og detailorganisationerne og i særdeleshed forbrugerorganisationerne - at drøfte resultaterne fra denne undersøgelse og at forsøge at finde en måde at løse problemet på.
Jeg kan love Dem, at vi er parat til at begynde når som helst, men jeg vil begynde med noget, der er fornuftigt. Det er let at være aktivist. Det er ikke let at være rationel og at forsøge at nå noget. I begyndelsen af min politiske karriere var jeg aktivist, fordi det gav bonus, men ved afslutningen af en politisk karriere føler man, at man bør gøre tingene på en mere velovervejet måde.

Formanden
Spørgsmål nr. 67 af Alan Donnelly (H-1043/96):
Om: Organisationer for Internet-tjenesteudbydere
Kommissionen har på det seneste forelagt en række forslag til retsakter vedrørende Internettet. Er Kommissionen på baggrund heraf ikke af den opfattelse, at det er vigtigt at støtte selve industrien gennem hjælp til at samle de organisationer, der repræsenterer Internet-tjenesteudbydere i EU's medlemsstater og i det øvrige Europa?

Bangemann
Hr. formand, det er fuldkommen korrekt, hvad Alan Donnelly siger: Vi vil kun få succes, ikke kun i forbindelse med Internettet, men også i forbindelse med andre infrastrukturer, hvis udbyderne af content , i første række også tjenesteudbyderne, påtager sig den rolle, de er nødt til at spille. Problemet med at komme i kontakt med denne industri er følgende: Den er endnu ikke sammensluttet så homogent som f.eks. hardware producers eller operators . De har været organiseret i lang tid. De ved, hvad de vil, og de har også established relationships med Kommissionen. Det gælder endnu ikke for tjenesteudbyderne. De er ganske vist i færd med at organisere sig. Først i sidste uge afholdt jeg i to dage en konference med de vigtigste tjenesteudbydere for at konstatere, hvordan de vilkår ser ud, der skal skabes, for at sådanne tjenester kan tilbydes. Det var imidlertid kun en første, uformel kontakt, og vi har brug for flere formelle kontakter.
Vi har nedsat en arbejdsgruppe, der er sammensat af repræsentanter for medlemsstaterne, netoperatørerne, installatørerne, softwareudbyderne, også Internet-tjenesteudbyderne og andre indholdsudbydere. Denne beretning fra arbejdsgruppen er blevet positivt omtalt i Rådets resolution af 28. november. Dermed vil vi kunne fastsætte de første linjer, og vi vil snart indkalde denne arbejdsgruppe på ny.
Mere kan jeg ikke sige i øjeblikket. Men hr. Donnelly har fuldkommen ret, når han siger, vi her har brug for flere formelle kontakter, i særdeleshed også med Europa-Parlamentet. Når vi kan forelægge den beretning, vi udarbejder om illegale og skadende indhold, får Parlamentet forhåbentlig lejlighed til at sige mere om disse spørgsmål, især om selvkontrol, ansvar, filterteknik, evalueringssystemer osv. Den tyske regering har også erklæret sig villig til at afholde en konference til sommer om disse spørgsmål. Kommissionen samarbejder med den tyske regering for også at udnytte denne konference med henblik på ideer, der kan løse dette problem.

Alan Donnelly
Jeg er kommissæren taknemmelig for hans svar og for, at der i de seneste uger er blevet gjort fremskridt med hensyn til uformelle kontakter til udbydere af tjenesteydelser. Men jeg vil gerne henlede hans opmærksomhed på tre ting. For det første har vi altid ment, at jobskabelsesområdet i informationssamfundet må være hos udbyderne af tjenesteydelser. For det andet accepterer vi, at når vi forsøger at have at gøre med små og mellemstore virksomheder i den traditionelle sektor, så siger vi altid, at det er meget vanskeligt at kontakte dem. Det fører mig til punkt tre. Siden det er et marked i udvikling, bør vi da nu forsøge at finde nationale netværk for udbydere af tjenesteydelser, så vi faktisk kan få en dialog med dem.
Det Forenede Kongerige har et meget effektivt netværk af udbydere af tjenesteydelser. Det har tilbudt at stille sig i centrum. Jeg vil gerne spørge kommissæren, om vi med Parlamentets hjælp måske før sommerferien kunne forsøge at organisere endnu et møde med disse mennesker og bruge Det Forenede Kongerige som det samlende centrum.

Bangemann
Jeg nærer ingen betænkelighed ved at organisere en sådan arbejdskonference sammen med Parlamentet for at se på erfaringerne fra Storbritannien. Jeg ved også af egen erfaring, takket være indbydelserne fra aktive medlemmer af Parlamentet - jeg sagde ikke Labour-medlemmer af Parlamentet, jeg sagde aktive medlemmer af Parlamentet - at der i Storbritannien er megen positiv aktivitet på dette område. Så jeg er mere end parat til at gøre dette, selv før det britiske valg.

Formanden
Hermed er pørgetiden afsluttet.
Hr. kommissær, tak fordi De ville komme og besvare vores spørgsmål.

Støtte til transporter med jernbane, ad landeveje og
sejlbare vandveje
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er indstilling ved andenbehandling (A4-0011/97) af Gianni Tamino for Udvalget om Transport og Turisme om Rådets fælles holdning med henblik på vedtagelse af Rådets forordning om ændring af forordning (EØF) nr. 1107/70 om støtte, som ydes inden for sektoren for transporter med jernbane, ad landeveje og sejlbare vandveje (C4-0584/96-95/0204(SYN)).

Tamino
Hr. formand, jeg vil kort erindre om, at der er tale om et dokument, som Kommissionen havde udarbejdet allerede i juli 1995, og som havde til formål at forlænge forordning nr. 1107 af 1970 om støtte, som ydes inden for sektoren for transporter med jernbaner, ad landeveje og sejlbare vandveje for årene 1996 og 1997.
Af dette dokument fremgik det, at det var påtrængende nødvendigt for en kort tid at vedtage denne forlængelse, og der blev redegjort for grunden til, at disse former for støtte fortsat skulle ydes. Jeg vil yderligere erindre om, at det i dette dokument hed, at transportpriserne giver sig udslag i sociale omkostninger, hvilket faktisk var til skade for den kombinerede transport i forhold til vejtransporten, og at det følgelig var påtrængende nødvendigt at forlænge mekanismen for støtte til de intermodale tjenester. I dokumentet påvistes således nødvendigheden af denne støtte.
Nu har Parlamentet, først i Transportudvalget og bagefter i plenum faktisk fundet, at det hastede med at få vedtaget dette forslag til forordning, og i 1995 vedtog Transportudvalget et forslag med forskellige ændringer, der blev vedtaget i februar 1996 af det samlede Europa-Parlament.
De ændringsforslag, der blev indsat ved denne lejlighed, angik navnlig visse aspekter, nemlig nødvendigheden af at fremme mere miljøvenlige transportsystemer og påvise, at der endnu ikke var opnået økonomisk ligevægt mellem de forskellige transportsystemer.
Disse to ændringsforslag blev vedtaget i det fælles forslag, men i virkeligheden forkastedes andre ændringsforslag, som jeg også havde fremsat som ordfører og fandt af stor vigtighed, særlig et ændringsforslag, hvori jeg søgte at påpege de forskellige aspekter vedrørende transportforhold i bjergegne, som f.eks. i Alperne, og som i øvrigt er velkendte. Dette ændringsforslag blev ikke vedtaget i det fælles forslag, og navnlig bortfaldt også de ændringsforslag, der vedrørte problemet om ophævelse eller opretholdelse af artikel 4 i forordning nr. 1107 af 1970.
Førend jeg taler om denne artikel 4, vil jeg gøre en indledende bemærkning. På trods af, at sagen virkelig hastede, og at Europa-Parlamentet havde truffet en beslutning i god tid, har vi på ny måttet drøfte denne retsakt et år efter - dvs. i begyndelsen af 1997 - hvor formålet var at forlænge fristerne til 1996 og 1997. Dette, må jeg sige, giver anledning til en hvis forvirring, og jeg spørger i dag mig selv, hvilken mening det har kun at forlænge for 1997. Er vi sikre på, at man ikke i stedet burde forlænge gyldighedstiden ud over 1997? Fra dette synspunkt opstår problemet om opretholdelse eller ophævelse af artikel 4. Selvom det som hævdes er rigtigt, at artikel 4 faktisk er uden betydning efter direktiv 91/440, gælder det tillige, at artikel 4 vedrører forhold, der gør det muligt at yde denne støtte til de kombinerede transportformer. En ophævelse af artikel 4 i forordning nr. 1107 af 1970 - uden at den bliver erstattet af en anden regel - gør det faktisk vanskeligt eller umuligt at opretholde støtten i den nærmeste fremtid.
Desuden er det Kommissionen selv, der har påvist, at der endnu ikke er opnået økonomisk ligevægt, hvorfor det er nødvendigt at favorisere de mest miljøvenlige systemer. Det spørgsmål, jeg stiller mig selv, er, om det ikke er nødvendigt, at Kommissionen viser en vej, der gør det muligt for os at nå dette mål.
Under disse omstændigheder har Transportudvalget ikke fundet det hensigtsmæssigt at vedtage de ændringsforslag, jeg havde fremsat, og som følge heraf møder vi i plenum med det forslag, som er foreslået af Kommissionen. Jeg er gunstigt indstillet over for dette, men jeg har fundet det hensigtsmæssigt netop for at fremskynde et svar også fra Kommissionen, på ny at fremsætte visse ændringsforslag, særlig for at få oplyst, hvorledes man har tænkt sig at handle for så vidt angår støtten til det kombinerede system i den nærmeste fremtid.

Castricum
Hr. formand, min gruppe vil gerne imødekomme Kommissionens indtrængende anmodning om at vedtage den fælles holdning. Forlængelsen af denne ordning skal faktisk ske hurtigt, ellers er den tilsigtede funktionsperiode 1996 og 1997 helt omme. Den standhaftighed, ordføreren lægger for dagen vedrørende enkelte ændringsforslag, det talte han lige om, og som vi i princippet er enige i, hvad vi også demonstrerede under førstebehandlingen, vil vi ikke honorere ved denne lejlighed.
Den kombinerede transport skal i bogstaveligste forstand videre, og overvejelserne desangående er alle bekendt og allerede omtalt gentagne gange i forskellige varianter. Ordføreren og vi kan glæde os over den kendsgerning, at Kommissionen og forhåbentlig også Rådet er helt enige. Den, som læser Kommissionens meddelelse om et handlingsprogram til gavn for kombineret transport, jeg sammenfatter det lige som Pagt 2, og den, som stadig husker hvidbogens indhold om jernbaner, kan ikke gøre andet end varmt at støtte nødvendigheden af en aktiv politik på det område. Spørgsmålet er i øvrigt, om man ikke er alt for tilbøjelig til at tale om vej/jernbane, når vi taler om kombineret transport, og om man ikke i for høj grad ignorerer sejlads ad de indre vandveje i den forbindelse. Det kan ikke understreges tilstrækkeligt, at en kvalitativt førsteklasses og effektivt arbejdende flåde på de indre vandveje uden overdrevne omkostninger eller investeringer kan bidrage endnu mere til miljøvenlig transport, end det er tilfældet nu.
Til sidst vil jeg gerne spørge kommissæren, hvornår vi kan forvente en fuldstændig revision af forordning 1107/70. Det er et spørgsmål, som knytter lidt an til bemærkninger, som også er fremsat af ordføreren. Det er egentlig sløset at forlænge eksisterende foranstaltninger med tilbagevirkende kraft, og det bør vi i videst mulig udstrækning undgå i fremtiden. Man kan i øvrigt spørge sig selv, om det, også i lyset af Kommissionens meddelelse om Pagt 2, ikke ville være mere overskueligt at anbringe alle former for støtte til kombineret transport i én ordning, og det kan revisionen af 1107/70 måske også blive starten til. Gennemsigtighed kan nok gennemføres betydeligt lettere, end vi alle regner med.

McIntosh
På Det Europæiske Folkepartis vegne vil jeg gerne hilse Kommissionens forslag og kommissæren velkommen her til aften og komplimentere ordføreren, hr. Tamino, for hans behandling af dette forslag.
Forordning 1107/70, med ændringer fra 1992, formulerer mekanismen for støtte til kombineret transport for sidste år og i år, og det er faktisk på tide, at vi her i februar måned endelig ser på denne udvidelse af forordningen.
Det er vigtigt at erkende, at andre transportformer end landevejstransport er handicappede, ikke mindst på grund af den ulige fordeling af infrastrukturafgifter i forhold til transportform og type af anvendelse. Kombineret transport er særlig hårdt ramt her, og det forstår vi i Det Europæiske Folkeparti. Det er vigtigt at se på den nuværende støttemekanisme til intermodal transport igen. Man må tage hensyn til den forskellige situation i forskellige lande.
Kommissionens forslag vil fortsat tillade medlemsstaterne under subsidiaritetsprincippet at udvælge de støtteformer, der er mest passende og som svarer til deres nationale prioritering. Forslagene muliggør derfor national støtte til kombineret transportinfrastruktur til overførselsfaciliteter mellem forskellige former og specialiseret udstyr til intermodal transport.
Mens bevillinger af støtte til kombineret transport vil være undtaget fra den strenge autorisationsprocedure i henhold til artikel 93, stk. 3 i traktaten, vil man kræve, at medlemsstaterne underretter Kommissionen om støtte i form af et årligt overslag ved begyndelsen af hvert år og en derpå følgende rapport ved afslutning af finansåret.
Det tiltrækkende ved den nye forordning er, at den reducerer det bureaukrati, der kræves både af medlemsstaterne og Kommissionen. Det er en kærkommen forandring. Under dette forslag vil det være op til hver enkelt medlemsstat at bestemme, hvilken form støtten skal antage, om nogen. Den Europæiske Union lægger vægt på kombineret transport, men jeg håber, at både kombineret transport og konventionel godstransport vil blive støttet af denne foranstaltning.
Min gruppe tilslutter sig Kommissionens forslag, der formulerer de former for støtte, der er legitime, med henblik på at overvinde de særlige handicap, som udviklingen af intermodal eller kombineret transport frembyder. Der er enighed om, at denne støtte skal gælde på kort sigt og vil have en positiv og gunstig virkning på udviklingen af kombineret transport.
Forslaget om at udvide forordning 1107/70 fortjener Parlamentets støtte, eftersom det netop er denne type af støtte til kombineret transport, som vi mener ligger på linje med Den Europæiske Unions kommende transportpolitik. Det er også et middel til at styrke jernbanernes og de indre vandvejes stilling på det europæiske transportmarked. I det mindste er denne støtte et beskedent bidrag til at give kompensation af hensyn til en bæredygtig transportpolitik, indtil konkurrenceniveauet mellem de forskellige transportformer afspejles i de reelle tilskud og foreslåede harmoniseringsbetingelser.
Afslutningsvis vil vi komplimentere ordføreren for denne betænkning. Det glæder mig meget, at Rådet ved at vedtage den fælles holdning har medtaget to afgørende ændringsforslag fra Parlamentet, og på basis af det bør vi nu vedtage den fælles holdning, og det er mig derfor en stor glæde at anbefale den til Parlamentet.

Wijsenbeek
Også min gruppe støtter naturligvis, som vi alle gør det, de nuværende forslag, som de nu foreligger, og ønsker ordføreren tillykke med dem. Vi er ikke principielt imod de af ham stillede ændringsforslag, men ligesom hr. Castricum lige meddelte, er øjeblikket ikke gunstigt, bestemt ikke nu, hvor kommissæren, og måske kommissæren lige vil komme ind på det, har fået til opgave af Rådet at gå ind i yderligere forhandlinger med Schweiz om den transalpine transport. Min gruppe noterer også med en vis tilfredshed, at der i the common position står, at det overvejes at standse yderligere støtte efter 1997.
Hvorfor? For det første, fordi vi har set, at en ren fortsættelse af støtten til kombineret transport egentlig er ørkesløs gerning. Gang på gang viser det sig, at kombineret transport snarere mister end vinder transportandel. Det ser således ganske enkelt ud til, at transportbrugerens frie valg af transportform faktisk tager overhånd. Det er noget, vores gruppe opfatter som yderst positivt, og som vi således også gerne vil se mere af, dette frie transportvalg. Det udelukker ikke, at min gruppe naturligvis også gerne så, at de miljøvenlige transportformer fik en større andel. Det sker blot ikke, dels fordi liberaliseringen af jernbanerne stadig ikke kommer videre, dels fordi omkostningerne ved omladning er høje, og dels, hr. kommissær, og det vil jeg også gerne høre Deres reaktion på, fordi det på jernbanetransportens bestemmelsessted er umuligt for transportvirksomhederne selv at få lov til at omlade og læsse af på eget ansvar. Det vil vi ligesom hr. Castricum også gerne se nærmere lovgivning om i fremtiden.

Sindal
Hr. formand, kombinerede transportformer eller rettere et system med hver transportform til sin tid er ikke kun et europæisk transportprojekt i forhold til kapacitet og priser for transportkøberne. Det er også et miljøprojekt. Det er et projekt, der modvirker flaskehalse, og som kan gøres økonomisk forsvarligt. Jeg støtter ligesom kollega Castricum Kommissionens initiativer og håber, at Rådet følger op, men jeg efterlyser også en udvidelse af disse initiativer.
Medlemslandene må i højere grad indgå i aktiviteterne, bringes til at forstå, at dette er et fælleseuropæisk projekt, ikke lokale projekter. Strategien har hidtil været, at medlemslandene selv deltager i udpegelsen af indsatsområder, ikke på europæisk plan, men på lokalt plan. Det bør ændres i fremtiden. Der mangler fortsat forståelse for, at dér, hvor hav, jernbane og landevej mødes, er der ofte gode trafikknudepunkter. Overskriften mangler - det, der hedder short sea shipping . Det er en vigtig del af udviklingen af kombinerede transportformer i Europa, og jeg håber, at vi kan blive enige om en forlængelse af programmet, således at det videreføres efter dette år og næste år. For det er jo en gang sådan, at trafik opstår, og så forsøger vi bagefter at regulere den. Det kunne være sjovt, hvis vi på fælleseuropæisk plan kunne forsøge at regulere trafikken, inden den opstår, og give nogle nye tilbud. Markedskræfterne ordner jo ikke dette problem af sig selv. Vi kan holde alle de skåltaler, vi vil, om dette kombinerede transportprojekt. Men der sker ikke noget, før vi kan blive enige på europæisk plan.
Derfor er det ikke blot et spørgsmål om liberalisering, eller privatisering, eller hvad vi ellers kan finde på. Det er et spørgsmål om, hvorvidt vi har mod til at regulere for at skabe disse transportformer, vi ønsker. Jeg ønsker kommissæren held og lykke i Rådet med at overbevise de forskellige ministre om, at disse projekter er værd at satse på.

Jarzembowski
Hr. formand, kære hr. kommissær, kære kommissærmedarbejdere, kære kolleger, der endnu er tilbage i salen, emnet er i sig selv absolut vigtigt nok til at blive drøftet seriøst. Jeg er enig i det meste af det, mine kolleger har sagt. Vi kristelige demokrater støtter den fælles holdning og håber, at kommissæren snart forelægger den forlængede regulering, så vi ikke i 1999 skal tale om den forlængede regulering for 1998.
Tillad mig især at fremhæve to punkter. Jeg mener, at forlængelsen af støtteordningen til fremme af den kombinerede transportform er yderst vigtig, for vi har jo alle den målsætning at forskyde godstransport over lange strækninger mere og mere til jernbane, indre vandveje - og jeg er enig i, hvad den foregående taler har sagt - færge og kystskibsfart, for at vi kan øge transportsikkerheden på vores landeveje i Fællesskabet og bedre skåne miljøet. Vi deler også den anden tanke i den fælles holdning og Kommissionens forslag om at forenkle støttekontrollen for dette område. Men, hr. kommissær, her nærer vi fortsat nogle betænkeligheder. Betænkelighederne går ud på, at vi skal sikre to ting, og jeg spørger Dem, om De kan garantere dem, hr. kommissær, hvis De da ville tage disse to nye tanker op i Deres svar. Det første spørgsmål lyder: Hvordan vil De sikre, hvis de individuelle godkendelser kan undværes for disse støtteprocedurer, at Kommissionen alligevel udøver støttekontrollen med samme omhu? Fritagelse for individuel godkendelse må ikke være fritagelse for støttekontrol, og her ville jeg gerne have garanti fra Dem for, at De vil sørge for det i Deres tjenestegrene.
Det andet spørgsmål lyder: Hvis man opgiver den individuelle godkendelse, hvordan kan man så garantere, at der ved at støtte den ene ikke er en anden virksomhed, en anden by eller en anden region, der belastes, uden at kunne værge sig mod det? For det er praksis; konkurrenterne siger: Jeg får jo slet ikke oplyst, hvilke støttebeløb der ansøges om. Det offentliggøres ingen steder. Hvordan skal jeg give udtryk for mine betænkeligheder ved det, når jeg først får det at vide et år senere? Derfor, hr. kommissær, er vi efter min mening også i forbindelse med den forenklede procedure nødt til at overveje en metode for, hvordan konkurrenter kan blive orienteret og også fremsætte indsigelse, og det er i konkurrenceevnens interesse i stedet for ny konkurrencefordrejning.

Stenmarck
Hr. formand, jeg vil gerne begynde med at takke Tamino for en velskrevet betænkning. Grundlæggende er det min politiske overbevisning, at fri handel og fri konkurrence skaber de bedste forudsætninger, også når det drejer sig om at løse Europas forskellige transportproblemer. Derfor er jeg fundamentalt skeptisk over for økonomisk støtte og tilskud.
Nu, hvor vi er kommet til andenbehandlingen af denne sag, og der foreligger en fælles holdning fra Rådet, tror jeg, man kan sige, at alle forudsætninger er til stede for, at dette kan blive en god afgørelse. Taminos betænkning drejer sig om at styrke den kombinerede transport. Det er indiskutabelt, at denne er af stor betydning; derfor er der al mulig grund til at fremme den. Men det er ikke ligegyldigt, hvordan det gøres. Indsatsen på den kombinerede transports område kan ikke finansieres over stadig højere skatter og endnu højere og mere ujævnt fordelte fragtpriser. I forvejen er der i dag alt for stor forskel på disse fra det ene EU-medlemsland til det andet og det alt for ofte til ugunst for lande, hvor transportafstandene i forvejen er lange og fragtpriserne høje. Denne store og stadigt voksende forskel må ikke blive endnu større. Den kombinerede transport bør derfor primært opmuntres på anden måde end gennem direkte økonomisk støtte. I stedet bør man i højere grad benytte en fremgangsmåde som den, der bl.a. omtales i den hvidbog om at indgyde Europas jernbaner nyt liv, som er blevet forelagt Parlamentet.
Det er et stort problem, at godstransporten på de europæiske jernbanenet hele tiden taber markedsandele. Men dette bør i mindre grad modvirkes gennem støtte af rent økonomisk art end gennem andre former for stimuli. De vigtigste af disse er en forenkling af godstransporten på tværs af de nationale grænser i EU og en friere konkurrence end den, som vi i dag oplever. Når det gælder om at fremme såvel jernbanerne som den kombinerede transport, er de vigtigste beslutninger på dette område derfor ikke dem, som vi træffer her i dag, men dem, som vi har foran os.

Neil Kinnock
Hr. formand, må jeg først takke Parlamentet og ordføreren, hr. Tamino, for hans meget nyttige arbejde med ændringsforslagene til forordning 1107/70 om statsstøtte til transport over land. Resultatet af disse bestræbelser er igen at understrege Parlamentets stærke vilje til at fremme kombineret transport, og det er som altid velkomment.
Ved at vedtage den fælles holdning sikrer Parlamentet, at bestemmelserne i forordning 1107/70 om støtte til kombineret transport forbliver i kraft i år. Men eftersom disse regler udløber den 31. december, må vi naturligvis forberede strukturen for en ny ordning, der kan møde fremtidens krav.
Med dette formål for øje arbejder mine embedsmænd i øjeblikket på en rapport om den nuværende støtte fra medlemsstaterne på basis af svar, som de har givet på et spørgeskema fra Kommissionen. Resultatet af dette arbejde vil naturligvis give et bedre grundlag for revisionen af forordning 1107/70 på nøjagtig den måde, hr. Castricum ønskede. Naturligvis vil det glæde mig, når tiden er inde, at få en detaljeret meningsudveksling med Parlamentet om, hvorledes vi kan etablere en juridisk ramme, der vil tillade fortsat og passende fremme af kombineret transport. På dette tidspunkt vil det være relevant at diskutere hr. Castricums ide i forbindelse med kombineret transport.
PACT-programmet vil blive udvidet til også at omfatte skibstransport i kystnære farvande, og jeg håber, at hr. Sindal vil se det som et vidnesbyrd om vor fortsatte vilje i Kommissionen til at udvikle dette vigtige aspekt af kombineret transport. I mellemtiden vil jeg sige til hr. Jarzembowski, at jeg er enig med ham, når han understreger nødvendigheden af en effektiv overvågning og rimelige betingelser, og han kan være helt sikker på, at Kommissionen ikke bare vil fortsætte sine nuværende bestræbelser, men hele tiden se på mere effektive og energiske måder at nå de resultater, han ønsker, på.
Med hensyn til den betænkning, Parlamentet har fået forelagt, noterer jeg, at hr. Tamino, som han sagde, har genfremsat to ændringsforslag, som både Kommissionen og Rådet har forkastet ved førstebehandling. Jeg må underrette det ærede medlem om, at efter Kommissionens opfattelse er begge ændringsforslag fortsat uhensigtsmæssige. Jeg håber derfor, at han ikke vil fastholde dem, men vil tilslutte sig anbefalingen fra Udvalget om Transport og Turisme om at vedtage den fælles holdning uden ændringer, sådan som hr. Wijsenbeek har argumenteret for.
Jeg udtrykker min taknemmelighed for den fortsatte konstruktive holdning hos de ærede medlemmer med hensyn til at støtte udviklingen af kombineret transport, og jeg ser meget frem til næste stadium af forberedelsen af fremtiden.

Wijsenbeek
Hr. formand, jeg har stillet to præcise spørgsmål til kommissæren angående losning og angående Schweiz. Jeg håber, at jeg får et mere detaljeret svar senere.

Neil Kinnock
Hr. formand, jeg vil tale detaljeret om Schweiz i udvalget, hvor jeg ved, at det ærede medlem vil være til stede i næste uge. Jeg tænkte, at jeg kunne gemme det til ham som en sen valentins-, men tidlig påskegave.

Formanden
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted onsdag kl. 12.00.

Investorgarantiordninger
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A4-0047/97) af Janssen van Raay for EuropaParlamentets delegation til Forligsudvalget om Rådets fælles holdning fastlagt med henblik på vedtagelse af Europa-Parlamentets og Rådets direktiv om investorgarantiordninger (C4-0058/97-00/0471 (COD)).

Janssen van Raay
Hr. formand, jeg konstaterer med glæde, at kommissæren, hr. Monti, har indfundet sig ved siden af hr. Kinnock; salen synes tom, min kære ven, men jeg kan forsikre Dem om, jeg er nemlig lige gået gennem Parlamentet, at 300 medlemmer fascineret følger vores forhandling foran tv-skærmen på deres kontor, hr. Monti. Det er det ene punkt. Vi nyder således fuld opmærksomhed fra Parlamentets side.
For det andet vedrører den væsentligste bemærkning, jeg vil fremsætte, Maastricht-forligsprocedurens store succes. Jeg fæstner mig ved, at vi under det irske formandskab - det var den sidste forligsprocedure via hr. Montis egen og den irske ministers personlige indgriben - opnåede et succesrigt kompromis. Jeg har her i eftermiddag fulgt forhandlingen om kogalskaben fuld af betagelse, fordi Nederlandene plages af svinepesten. Jeg tænkte ved mig selv, at hvis Amsterdam I eller Maastricht II kunne føre til, at denne forligsprocedure i Maastricht I indføres på alle vore samarbejdsområder, vil vi have gjort store fremskridt. For det, den nederlandske minister, hr. Van Aartsen, sagde, er naturligvis ulogisk: Han kan ikke først hilse foranstaltninger over for England velkommen for så derefter at begynde at brokke sig over Kommissionen, hr. Monti, som efter min oprigtige nederlandske overbevisning med fuld ret har truffet foranstaltninger over for mit land, hvor det drejer sig om folkesundheden og forbrugernes interesser. Det eneste, hr. Van Aartsen skulle have gjort, var at sørge for, at alle svineavlere holdes fuldstændig skadesløse. Men Kommissionen fortjener et kompliment fra Dem selv, fra hr. Santer, i modsætning til den tidligere Kommission. Det, jeg vil sige, er: Blot vi også dér havde haft en forligsprocedure, hvor Kommissionen havde arbejdet direkte med i forhold til Rådet, ville det have været meget lettere at få det løst.
Lad mig sige til alle: Vi er yderst tilfredse. Vi forhandlede til allersidste øjeblik, det ved De, for at forsøge at få Parlamentets vision igennem. Rådet overtog takket være Dem en lang række af Parlamentets ændringsforslag. Det væsentlige for mig i enhver situation er, at vi så at sige er The House of Representatives og Rådet Senatet, og at Kommissionen udfylder en utroligt betydningsfuld rolle derimellem. Vi skal os to imellem sørge for, at der vedtages europæisk lovgivning, og at den er acceptabel for alle.
Elementerne i Delors-pakken forekommer ikke så væsentlige punkt for punkt. Investorgarantiordningen forekommer heller ikke så væsentlig ved første øjekast. Men som den store lovgivningspakkes hovedhjørnesten har vi at gøre med et yderst betydningsfuldt stykke lovgivning for forbrugerne, for investorerne. Naturligvis er det efter vor mening en skam, at eksportforbuddet, om man så må sige, ikke er afskaffet. Vi havde meget hellere set, at landene med den højeste beskyttelse af investorerne kunne konkurrere end lande, som ikke har det. De ved, hr. Monti, at vi til sidste øjeblik sagde: Indfør den ændring. Men da generaladvokaten i Tysklands sag mod Kommissionen og Rådet havde konkluderet over for os, at der ikke kunne blive tale om det, sagde vi: Så opgiver vi kampen. Vi regner med, og det er egentlig mit væsentligste punkt, at Kommissionen i investorernes interesse hurtigst muligt sørger for, og det er et af de ændringsforslag, som er overtaget i kompromiset med det irske formandskab, at der i alle Den Europæiske Unions lande, i dette tilfælde blandt andet også i Grækenland, indføres den højst mulige beskyttelse. Vi regner inderligt med Deres medvirken. I hvert fald takker jeg hr. Monti inderligt for den personlige rolle, han også har spillet for at opnå kompromiset med det irske formandskab.

Oddy
Jeg vil gerne komplimentere ordføreren, fordi han så dygtigt har styret denne lovgivning igennem tre behandlinger her i Parlamentet og gennem forligsproceduren. Trods det ringe antal medlemmer, der er til stede i aften, er dette et meget vigtigt stykke lovgivning. Det beskytter små sparere og deres opsparing.
Små sparere er rygraden i banksektoren. Små sparere spinker og sparer. Der er stor frygt i den europæiske økonomi i øjeblikket, frygt for tab af arbejdspladser, frygt for, hvad der vil ske i alderdommen, frygt for, hvad der vil ske, hvis folk har perioder med sygdom, frygt for, hvad der vil ske med børnene. Opsparing foretages med henblik på alderdommen, til sikring i sygeperioder, til at hjælpe børn gennem deres studier og til at hjælpe børnebørnene. Masser af opsparing kan udvikle sig til en personlig tragedie for de pågældende familier. Denne lovgivning beskytter disse små sparere. Uden opsparing har vi ingen investeringer. Så denne lovgivning er af helt afgørende betydning, både for Europas velstand som helhed og for de enkelte familiers velstand.
Jeg takker ordføreren og Kommissionen for at have forelagt dette beskyttelsesdirektiv for de europæiske forbrugere, der sparer op.

Mosiek-Urbahn
Hr. formand, mine damer og herrer, vi alle ved, hvilke problemer de sociale sikringsordninger for tiden må kæmpe med i hele Europa. Det ængstelige spørgsmål, om vores pension er sikker fremover, beskæftiger i dag ikke kun tyskere, men flere og flere borgere i Unionen. Staternes appel om mere privat pension er ikke til at overhøre. Her er det nærliggende, at en og anden bestemmer sig for lovende investeringer i værdipapirer, en lige så følsom som risikofyldt finanssektor.
På denne baggrund får direktivet om investorgarantiordninger aktuelt mere betydning. Det drejer sig først og fremmest om beskyttelse af småinvestorer. Derfor må det hilses velkommen, at der nu efter en sej kamp mellem Rådet og Europa-Parlamentet er fundet et kompromis, der åbner vejen for, at direktivet kan træde i kraft. Én gang mere har den fælles beslutningsprocedure med indkaldelse af Forligsudvalget stået sin prøve.
Småinvestorer skal lige så tillidsfuldt som i deres hjemland kunne købe værdipapirtjenesteydelser hos filialer af værdipapirfirmaer i Fællesskabet eller inden for rammerne af den grænseoverskridende tjenesteydelsestrafik. Derfor skal der i alle medlemsstater eksistere investorgarantiordninger, der i det mindste for småinvestorer sikrer en harmoniseret mindstebeskyttelse i tilfælde af, at et værdipapirfirma ikke er i stand til at opfylde sine forpligtelser over for investorkunderne.
For kreditinstitutter har vi for længst fastsat en sådan beskyttelse ved lov - selvom ordningerne er helt anderledes. Den harmoniserede mindstegaranti på 20.000 ecu pr. investor er rimelig til at beskytte småinvestorernes interesser. Det er også rimeligt at tillade medlemsstaterne at foreskrive, at investor skal bære en del af de eventuelle tab. Men til det indre marked hører konkurrence, og hermed kommer jeg til direktivets hovedkritikpunkt. Ordføreren er allerede udførligt kommet ind på det.
Efter Rådets opfattelse bør dækningsbeløb og -omfang, der tilbydes af de forskellige garantiordninger, ikke gøres til et instrument i konkurrencen. Rådet frygter forstyrrelser på markedet, hvis filialer af værdipapirfirmaer tilbyder en højere dækning end det værdipapirfirma, der er godkendt i etableringsstaten. I den ordning, Rådet har foreslået, ser Europa-Parlamentet i klart sprog et eksportforbud for tjenesteydelser for værdipapirfirmaerne i de lande, hvis ordninger tilbyder en højere dækning end i etableringsstaten. Alene den omstændighed, at denne ordning, nemlig eksportforbuddet, er begrænset indtil 31. december 1999, har fået Europa-Parlamentet til at slå ind på en vej, der fører til et kompromis på dette punkt.
Det skal fremhæves, at Europa-Parlamentet inden for rammerne af Forligsudvalget har opnået, at der ydes kompensation på grundlag af værdipapirernes respektive markedsværdi, og at afviklingen af kompensationen skal ske hurtigst muligt. Dermed tager det kompromis, der er fundet frem til, hensyn til aspekterne om at beskytte investorerne og bevare tilliden til de finansielle ordninger. Det er et vigtigt bidrag til fuldbyrdelse af det indre marked, og min gruppe anbefaler derfor at stemme for dette kompromis.

Wijsenbeek
På ét minut kan jeg naturligvis ikke gå i detaljer med indholdet i det af ordføreren så mesterligt udvirkede kompromis. Tillykke.
John Kenneth Galbraith bebudede engang i en høring i det amerikanske senat, at de dengang herskende høje børskurser ikke kunne vare ved. I samme øjeblik raslede kurserne ned. Jeg går ud fra, at jeg ikke vil øve samme indflydelse, men med de nuværende høje kurser kan vi imidlertid antage, at de ikke vil vare ved, og at de en af dagene tager sig et ordentligt dyk. Nu, hvor investorerne har fundet vej til børsen i denne situation, går vejen dertil ofte gennem investeringsselskaber. Det er derfor ganske udmærket, og det siger jeg endnu en gang ordføreren, men også kommissæren, hjertelig tak for, at formuedannelse og risikotagning også udbredes til dem, som ikke deltog heri tidligere. Det har jeg som liberal sandelig lov at glæde mig over, og jeg er glad for, er der nu er indført en vis garanti for småinvestorer.

Ullmann
Hr. formand, kære hr. kommissær, først vil jeg gerne rette en tak til Parlamentets delegation og først og fremmest ordføreren. Hvad der er forelagt som resultat af forligsproceduren, er et fornuftigt kompromis. Grundene er jo indlysende. Det var obligatorisk at udstede et direktiv i overensstemmelse med den frie bevægelighed for kapital i henhold til artikel 7 A, stk. 2, i EF-traktaten, og der skulle etableres en kompatibilitet med direktivet om indskudsgarantiordninger.
Indvendingerne mod nødvendigheden af direktivet under påberåbelse af subsidiaritetsprincippet og spørgsmålet om eksportforbuddet udgjorde kerneproblemet. Netop striden om sidstnævnte er efter min bedømmelse det bedste argument for direktivet.
Det var nødvendigt at modvirke mulige markedsfordrejninger. Med forslaget om en begrænsning af eksportforbuddet til 1999 er der også her fundet et acceptabelt kompromis. Det passende svar på dette afbalancerede forslag kan kun være Parlamentets vedtagelse.

Monti
Hr. formand, måske er salen som bemærket af hr. Janssen van Raay ikke særlig fyldt i aften, men jeg finder, at de indlæg, der er fremkommet, virkelig har kastet lys over alle sider af dette så vigtige og godt løste problem. I denne anledning vil jeg på Kommissionens vegne og personlig sige tillykke. På Kommissionens vegne, fordi vi har haft et godt eksempel på en god forligsprocedure, og på egne vegne takke ordføreren, hr. Janssen van Raay og samtlige medlemmer af hans delegation for det arbejde, de har udført med henblik på at nå frem til en aftale med Rådet i december 1996 om et regelsæt af så stor betydning.
Betydningen af dette direktiv ligger i, at det sammen med direktivet om tjenesteydelser på investeringsområdet og direktivet om bankers og investeringsselskabers soliditet - som allerede er gældende - vil blive en af de vigtigste søjler på enhedsmarkedet for værdipapirsektoren. Jeg finder, at fru Oddys, fru Mosiek-Urbahns, hr. Wijsenbeeks og hr. Ullmanns indlæg virkelig har fremhævet de forskellige dimensioner af det enhedsmarked, som vi er ved at opbygge for borgeren, et marked der følgelig takket være et direktiv som dette kan give borgerne, sparerne, også de små, større spillerum på værdipapirmarkederne. Desuden styrker det forbindelsen mellem opsparing og investering og bevirker således vækst inden for den europæiske økonomi til gavn for fremtidens generationer, ligesom det skaber en mekanisme for tillid. Der er således tale om en tilsyneladende teknisk og tilsyneladende grå retsakt, men den forekommer mig at være af stor økonomisk og social betydning. Jeg siger derfor på ny Parlamentet tak for den afgørende rolle, det har spillet for opnåelsen af dette resultat.

Formanden
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted onsdag kl. 12.00.
(Mødet hævet kl. 23.20)

