
Rübig
Fru formand, jeg har i denne uge set et par både lægge til her i Parlamentet og har underrettet sikkerhedstjenesten. Der var sproglige vanskeligheder med at forstå hinanden, men også telefonforbindelsen var så dårlig, at det næsten var umuligt at forstå hinanden. Jeg vil gerne anmode om også her i Parlamentet at tydeliggøre nummeret på sikkerhedstjenesten, så man kan anmelde en hændelse hurtigt og effektivt.

Formanden
Hr. Rübig, vi vil meget gerne videregive dette nummer. Når De nu nævner det, må jeg sige Dem, at vi stod over for nogle meget store vanskeligheder i går. Nogle demonstranter, for man kan ikke kalde dem besøgende, skabte store problemer. Jeg vil gerne fastslå, at vores sikkerhedstjeneste virkelig reagerede meget hurtigt og meget effektivt, og at vi takket være denne effektivitet kunne få hold på tingene. Det vil jeg gerne lige slå fast her i mødesalen.

Zorba
Fru formand, jeg har hørt, at man i Præsidiet i disse dage diskuterer spørgsmålet om sprog og tolkning efter optagelsen af ansøgerlandene. Som De ved, er det et emne, der ligger os alle på sinde, og spørgsmålet er især politisk og kan ikke begrænses til administrative foranstaltninger, så derfor vil jeg gerne bede Dem om at orientere os om de eksisterende tanker og om den måde, De forestiller Dem, at vi alle vil kunne deltage i den forhandling, der bliver nødvendig.

Formanden
Tak, fru Zorba, de retningslinjer, som De hentyder til, bliver godkendt af Præsidiet i september, og indtil da har grupperne mere end rigelig tid til at drøfte dem. Jeg mener, at det er meget vigtigt, at de har tid til dette.

Wuermeling
Fru formand, tillad mig at komme med en bemærkning, nu hvor spørgsmålet om sprogbestemmelserne allerede har været på tale to gange. Jeg vil gerne gøre opmærksom på, at sprogbestemmelserne er reguleret i forretningsordenen. Ifølge denne afgør Parlamentet selv i sidste ende sprogspørgsmålet her i salen, og derfor er alle bekymringer i denne anledning - også med hensyn til at inddrage Præsidiet - fuldstændigt ubegrundede.

Topmøde mellem G8-landenes stats- og regeringschefer
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er Kommissionens redegørelse om topmødet mellem G8-landenes stats- og regeringschefer.
Jeg vil straks give ordet til kommissær Patten.

Patten
Fru formand, jeg er glad for at få mulighed for at tale om G8-topmødet. Efter forslag fra det italienske G8-formandskab skal det kommende topmøde i Genova fokusere både på globale udviklingsproblemer og andre vigtige problemer, f.eks. miljø og fødevaresikkerhed. Kommissionen støtter fuldt ud denne fokus på topmødet. G8-landenes stats- og regeringschefer har til hensigt, at Genova bør sende et stærkt signal om, at G8-landene tager deres egne borgere og udviklingslandenes bekymringer alvorligt.
G8 fortsætter bestræbelserne fra Okinawa sidste år, men vil nu behandle udviklingslandenes problemer langt mere seriøst. Inden for dette område mener Kommissionen, at topmødet bør behandle følgende nøglespørgsmål. For det første bekæmpelsen af smitsomme sygdomme, hvor EU går foran. Handlingsplanen mod bekæmpelse af smitsomme sygdomme blev vedtaget af Rådet tidligere på året. Jeg er glad for at kunne fortælle, at FN's Generalforsamling sidste uge vedtog at etablere en global sundhedsfond i overensstemmelse med Kofi Annans krav, hvorefter det forventes, at G8-medlemmerne vil yde politisk og finansiel støtte til den foreslåede fond. Kofi Annan deltager i et "forsoningsmøde" mellem G8 og de andre ledere i Genova, hvilket vil øge opmærksomheden på den globale sundhedsfond.
Der er mange udestående emner, og vi skal være sikre på, at fondens fokus og forvaltning stemmer overens med målsætningerne i EU's handlingsplan. Men det er både naturligt og forventeligt, at der i Genova sendes et stærkt signal om europæisk støtte på dette område.
For det andet er der problemerne med den tredje verdens gæld. G8 gik tidligt i spidsen med HIPC-initiativet i forbindelse med de fattigste landes gæld, og vi bør nu forsøge at gå videre. Romano Prodi og premierminister Guy Verhofstadt henviste til Rådets afgørelse i maj, som efterlyser en fuldstændig gældslempelse for alle de resterende lån, som er ydet på særlige vilkår til de mindst udviklede lande i henhold til første, anden og tredje Lomé-konvention.
For det tredje er der spørgsmålet om markedsadgang for de mindst udviklede lande. Vi støtter fuldt ud det italienske G8-formandskabs tiltag til at udvide debatten til ud over gældssanering at omfatte bekæmpelse af fattigdom. Især bør der være større fokus på forholdet mellem bekæmpelse af fattigdom og handel. I denne sammenhæng skal især initiativet om "alt, undtagen våben" naturligvis nævnes, og Kommissionen insisterer på, at andre G8-medlemmer følger trop ved, at alle produkter fra de mindst udviklede lande gøres told- og kvotefrie.
Hvad angår miljøet, ønsker G8-landenes stats- og regeringschefer at diskutere klimaændringerne. Dette bliver præsident Bushs første G8-topmøde. Kommissionen, og helt sikkert også de andre europæiske deltagere, vil meget gerne diskutere vores bekymring over USA's holdning til klimaændringerne og ratifikation af Kyoto-protokollen. Vi vil arbejde på at sikre, at kommunikéet indeholder en tydelig henvisning til de videnskabelige beviser for at understrege, hvor vigtigt det er hurtigt at indføre internationale foranstaltninger for at begrænse klimaændringerne.
Vi vil gentage vores faste mål om at få Kyoto-protokollen ratificeret og vores håb om, at den genindkaldte sjette partskonference om rammekonventionen om klimaændringer, som skal afholdes i Bonn, kan finde en metode, som gør det muligt for USA at holde fast ved processen.
Hvad angår fødevaresikkerhed, vil Kommissionen arbejde for, at G8-konklusionerne bl.a. skal henvise til forsigtighedsprincippet. Vi er fortsat fast besluttet på at gøre systemerne lydhøre over for offentlighedens voksende bevidsthed omkring fødevaresikkerhed, eventuelle risici i forbindelse med fødevarer og den hurtige udvikling inden for bioteknologi. Det er ikke de eneste punkter på dagsordenen for tredages-mødet. Ud over de overordnede emner vedrørende udvikling, miljø og fødevaresikkerhed, vil der være en diskussion af regionale emner med fokus på Mellemøsten og Balkan samt konflikterne i Afrika. Disse emner diskuteres på udenrigsministrenes møde, som jeg deltager i lige før stats- og regeringschefernes møde.
G8-topmødet efterfølges sædvanen tro af et G7-møde, det vil sige uden Rusland, hvor de overordnede emner vil være verdensøkonomien, herunder oliepriserne og den finansielle arkitektur. Den japanske premierminister Koizumi vil fremlægge sine planer om strukturreformer i slutspurten op til valget i Japan. Stats- og regeringscheferne vil ligeledes diskutere handel for at sende en klar og entydig besked om starten af en ny runde på Verdenshandelsorganisationens fjerde ministerkonference i Doha i november.
G7 vil ligeledes diskutere nuklear sikkerhed i forbindelse med situationen i Rusland og behovet for at fastholde lånetilsagnene over for Ukraine efter nedlukningen af kernekraftanlægget i Tjernobyl til opførelsen af K2R4-reaktorerne.
Det er blevet sædvane for G8-landene at fastlægge et forsoningsmøde med visse ledere fra udviklingslandene. I denne omgang har de italienske værter inviteret ledere fra Sydafrika, Nigeria, Mali, Algeriet, Bangladesh og El Salvador til at deltage i en arbejdssession og en middag, som primært skal fokusere på strategien til bekæmpelse af fattigdom og den globale sundhedsfond. Som jeg nævnte tidligere, vil FN's generalsekretær også deltage i denne del af topmødet sammen med præsidenten for Verdensbanken og lederne af Verdenshandelsorganisationen (WTO), Verdenssundhedsorganisationen (WHO) og FN's Organisation for Ernæring og Landbrug (FAO).
G8 er ikke en organisation eller en institution. Den er ikke baseret på en traktat og har ikke noget sekretariat. G8-gruppen er en årlig sammenkomst af demokratisk valgte stats- og regeringschefer i verdens førende nationer. Europa-Kommissionen er inviteret til at deltage, ikke mindst i lyset af dens handel og andre forpligtelser på vegne af hele Unionen. Romano Prodi har som tidligere til hensigt optimalt at udnytte denne mulighed for at videregive EU's synspunkter og holdninger. Men det er ikke nok, at nogle af verdens stats- og regeringschefer mødes for at diskutere disse emner indbyrdes. De skal lytte til tredjelandene og det civile samfunds bekymringer, hvorefter en dialog kan påbegyndes. Det er grunden til, at G8 i stigende grad iværksætter arrangementer og møder med tredjelandene og det civile samfund sideløbende med topmødet.
Jeg har allerede nævnt forsoningsmøderne med andre ledere. Sidste år oprettede japanerne et ngo-center i Okinawa. Italienerne fortsætter i år med et antal møder, som allerede har været holdt eller skal afholdes på aftenen før topmødet. Kommissionen har stor erfaring via egne forbindelser og konsulationer med det civile samfund. Vi har været ivrige efter at dele vores viden med G8-medlemmerne, og vi håber, at opmuntringen til denne form for dialog vil fortsætte og bliver videreudviklet fremover.
Jeg vil gerne komme med et sidste synspunkt. Ligegyldigt hvor enig eller uenig man er med visse repræsentanter fra det civile samfund i nogle af emnerne, f.eks. globalisering, synes jeg, det er yderst vigtigt at føre en åben dialog, som ikke skæmmes af gadevold. Nogle af de scener, som vi har været vidne til i forbindelse med de seneste topmøder og møder, har desværre gjort det mere vanskeligt for egentlige repræsentanter for det civile samfund at formidle deres holdninger til de tilstedeværende stats- og regeringschefer. Det synes jeg, er en tragedie. Det forringer tydeligvis den sag, som disse egentlige ngo'er ønsker at fremstille, og jeg håber virkelig, at de fremsætter deres synspunkter, og at de, som tidligere har udøvet vold, forstår budskabet.

Brunetta
Fru formand, jeg vil gerne takke kommissær Patten for hans redegørelse. Jeg kan dog ikke lade være med at give udtryk for min dybe beklagelse over, at Parlamentet ikke har taget højde for en bred debat - der måske kunne afsluttes med et fælles beslutningsforslag - om dette vigtige emne, som vores samfund og vores befolkninger lægger så stor vægt på. Det er paradoksalt, at et topmøde med en dagsorden, hvor man er så lydhør over for spørgsmålene om den globale ledelse, er genstand for en så uhæmmet og ubegrundet kritik. Det er tydeligt, at der er og har været et problem, ikke bare et kommunikationsproblem, men også et problem med den demokratiske deltagelse, og det er ikke den deltagelse, som de voldelige globaliseringsmodstandere ønsker, men derimod de nationale parlamenters deltagelse.
Det er således ikke kun markedet, der bliver drøftet i Genova, tværtimod. I dagsordenen fokuseres der nemlig i høj grad på fattigdomsbekæmpelse. Fattigdomsbekæmpelse er først og fremmest ensbetydende med arbejde og en ligelig fordeling af den rigdom, som globaliseringsprocessen medfører. Som økonom vil jeg gerne minde globaliseringsmodstanderne om, at rigdommen skal skabes, før den kan fordeles. Hvis ikke EU's målsætning om fuld beskæftigelse skal betegnes som et rigt samfunds rent egoistiske plan, skal denne målsætning give sig udslag i en global målsætning om at lade handelsliberaliseringen være ledsaget af nogle aktive beskæftigelsespolitikker, der kan gøre samfundene aktive og således også skabe social integration, idet man overvinder den såkaldte "digitale kløft", uddanner de menneskelige ressourcer og støtter iværksætterne. Prioriteringen af arbejdet skal indebære, at alle sikres et minimumsbeskyttelsesniveau. Fattigdomsbekæmpelse er også ensbetydende med en forbedring af samarbejdet mellem Verdensbanken, Valutafonden, ILO og WTO med det formål at tilpasse politikkerne for makroøkonomisk stabilitet og socialpolitikkerne til hinanden.
Som man kan se, er der sket store ændringer i forhold til de topmøder, der fandt sted midt i 1970'erne. Sådan som kommissær Patten mindede om, vil de stats- og regeringschefer, som den italienske præsident er vært for, på første dag af topmødet i Genova møde FN's generalsekretær, Kofi Annan, Europa-Kommissionens formand, Prodi, den fungerende rådsformand, Verhofstadt, direktøren for FAO, WTO, WHO og Verdensbanken samt Nigerias, Sydafrikas og Algeriets præsidenter, som har udarbejdet støtte- og udviklingsplanen for Afrika.
Topmødet mellem G8-landene er uden tvivl et eksempel på global ledelse, som må og skal forbedres, men som allerede i dag bygger på et meget bredere grundlag end i 1970'erne og 1980'erne.

Napoletano
Fru formand, den 20. juli i Genova vil hele verdens øjne hvile på G8-landene og deres behandling af den krævende dagsorden, der indeholder punkter som fattigdom, miljø og aids-bekæmpelse. Jeg håber, at brugen af ressourcer og midler til G8-topmødets afholdelse er proportional med evnen til at finde nogle passende løsninger på de aktuelle problemer. Italien har forsøgt at forberede disse spørgsmål bedst muligt, og det lader til, at den nye regering vil fortsætte, hvor den gamle regering slap. Her tænker jeg på, at 20% af verdens befolkning bruger 83% af jordens ressourcer, og at 1,3 milliarder mennesker må leve for en dollar om dagen. Og her tænker jeg på jordens klima.
Der hersker ingen tvivl om disse topmøders berettigelse. Alligevel har et sådant forum - som vi i øvrigt er klar over ikke har nogen reelle beføjelser - et meget alvorligt repræsentationsunderskud, og når jeg taler om repræsentationsunderskud, hentyder jeg ikke bare til repræsentationen af de fattigste lande - som er et meget alvorligt problem - men f.eks. også på EU's egen repræsentation. Alt dette må således ikke gå ud over nødvendigheden af at gøre internationale organer som FN, FN's Økonomiske og Sociale Kommission, Verdenshandelsorganisationen og ikke mindst Valutafonden og Verdensbanken troværdige, effektive og demokratiske for at få nogle institutioner, der er i stand til at genskabe sammenhængen mellem politik og økonomi og mellem administrationen og markedet, når det gælder de globale tendenser, der hidtil har fremmet liberaliseringen af kapitalbevægelser og udbytte fra spekulation i forbindelse med direkte investeringer.
Hvad dagsordenen angår, bør man efter min mening drøfte spørgsmålet om de fattigste landes udlandsgæld og også gå et skridt videre gennem forslaget om "alt undtagen våben". Den Internationale Arbejdsorganisations strategi bør støttes, og der bør udarbejdes en dagsorden om værdigt arbejde for at undgå at dømme de fattigste lande til hovedsagelig at vinde markedsandele ved hjælp af social dumping. Kyoto-protokollen bør ratificeres, og vi bør støtte de afrikanske landes aids-bekæmpelsesstrategi - f.eks. Sydafrikas strategi - ved hjælp af den fond, som kommissær Patten mindede os om.
Vil disse beslutninger blive truffet i Genova? Det håber vi, og presset fra den store og brogede bevægelse er efter vores mening vigtig i den forbindelse. Jeg er dog ligeledes af den opfattelse, at volden ikke bare er en uacceptabel politisk udtryksform, uanset hvilken side den kommer fra, men at den i den sidste ende tager sigte på at dække over det egentlige indhold - hvilket kommissær Patten har ret i - og på at bruge mediedækningen af disse begivenheder til nogle anarkistiske formål, der ikke har noget at gøre med løsningen af disse problemer.

Dybkjær
Fru formand, i sidste uge deltog jeg i en konference i Stockholm, hvor ordstyreren fra Afrika i den plenarsektion, hvor jeg havde et indlæg, indledte mødet med efter anmodning fra sine afrikanske venner at sige følgende: "I was asked to bring back to Africa the cure for AIDS, the cure for poverty, the cure for political conflict and the cure for non-availability of information technology - the four diseases that are increasing the already wide gap between North and South". Og det var jo ikke uden grund, han sagde det. I 1960 havde de rigeste 20% af verdens befolkning en indtægt, der var 30 gange større end den indtægt, de fattigste 20% havde. I 1990 var tallet 60, i 1997 var det 74, og der er ingen tvivl om, at det er vokset siden 1997. Ifølge oplysninger i "The Economist" den 16. juni har verden flere rige mennesker end nogensinde før.
Den kedelige konklusion, som han drog efter mødet, var: "So it seems that I have to return to Africa without the cure for our four ongoing major crises". Vi har her et problem med mange af vores møder. Hvor meget lykkes det egentlig at flytte? Vi kan kan håbe på, at G8-mødet, hvor EU-landene enkeltvis, Kommissionen og formandskabet er repræsenteret, måske kan være med til at flytte lidt. Lykkes det ikke at få nogle mere markante resultater frem fra disse møder, så kan vi jo frygte, at globaliseringsfrygten bliver værre, og at vi derfor ser endnu større demonstrationer. For det er jo en del af problemet, at mennesker i al almindelighed simpelthen mener, at denne globalisering er af det onde, mens vi politikere er af den mening, at det sådan set burde være et gode, og ved, at det kunne være et gode. Men vi mangler at se resultaterne, og vi får dokumentation for større og større forskelle.
Jeg håber altså, at vi får taget fat på nogle af de virkelige problemer. Derfor vil jeg meget opfordre Kommissionen - og det bliver altså ikke hr. Patten, men åbenbart hr. Prodi - til virkelig at sætte fokus på udviklingslandenes desperation, for det er jo verdens største problem i dag. Når man diskuterer oprettelse af en fond, at lave gældssanering osv., må man også huske at tale om "additional money", altså ekstra penge, så vi kommer ud over den situation, at det er de samme penge, der cirkulerer rundt i systemet, og som aldrig bliver udbetalt.

Lucas
Fru formand, jeg tager med glæde imod kommissær Pattens forsikring om, at bekæmpelse af fattigdom bliver et nøglepunkt på G8-dagsordenen. I teorien er G8-regeringerne forpligtet til at nå FN's udviklingsmål inden 2015, herunder især almen grunduddannelse. For et år siden på verdens uddannelsesforum i Dakar, lovede de samme regeringer, at alle lande, som virkelig ønsker at tilbyde uddannelse til alle, ikke skal opgive på grund af manglende økonomiske midler. Det er fine ord, men hvor er pengene, og hvor er gældslempelsen?
G8 bør annullere enhver gæld til IMF og Verdensbanken for lande, som er forpligtet til at nå udviklingsmålene inden 2015. De samme målsætninger deles af hundreder af grupper i det civile samfund i hele EU, og tusindvis af enkeltpersoner er så engageret i disse forhold, at de vil rejse til Genova for at deltage i fredelige demonstrationer for at få verden til at forstå, at disse forhold kræver øjeblikkelig handling.
Til sidst håber jeg, at verdens medier vil lytte til dem og fremstille deres bekymringer og give mindre opmærksomhed til den lille gruppe, som kan være involveret i vold, men som alt for ofte drukner de mange tusinde fredelige, men passionerede demonstranters egentlige bekymringer.

Bertinotti
Fru formand, efter vores mening er det nye ved topmødet i Genova ikke, at G8-landene mødes, men derimod demonstrationerne. Mange samfundskræfter og politiske kræfter - heriblandt vores parti - betragter G8-møderne som uberettigede og som et udtryk for en alvorlig tendens til at træffe vigtige beslutninger på overstatsligt niveau. Vi er ikke de eneste, der mener dette. Hele den katolske kirkes bispestand i værtsregionen har nemlig også givet udtryk for denne opfattelse. Efter tragedien i Göteborg havde det været fornuftigt at aflyse G8-mødet. Nogle gange er det klogt at lade være med at vise sin egen styrke. Vi risikerer at bombe Europa flere århundreder tilbage, nemlig til dengang ordensmagten skød på demonstranterne, som på daværende tidspunkt var fra arbejderbevægelsen. Disse G8-møder er efterhånden nogle nyttesløse magtdemonstrationer, hvor man forherliger sin egen magt, men mange tror ikke længere på disse møder. De tror ikke længere på disse møder, fordi globaliseringen ikke kan skjule de skader, den gør rundt omkring i verden. Den indebærer efterhånden nogle risikofaktorer, den gør skævheden mellem nord og syd større, den løser ikke problemerne med fattigdom og sygdom, og den skaber en dyb og udbredt usikkerhed omkring menneskehedens fremtid og naturens skæbne. Derfor er det G8-modstanderne og det civile samfunds bevægelser, som taler til verden i dag. Det er de rige landes unge, som gør sig til talsmænd for verdens fattige lande og deres befolkninger, og som støder på ubesvarede spørgsmål om demokrati og deltagelse og anmodninger fra mennesker, miljø og samfundskræfter, som kræver social retfærdighed.
Demonstranternes motto er, at det er muligt at skabe en bedre verden. Dette motto er udgangspunkt for den kamp, som arbejderne kæmper for beskæftigelse og løn, og som bønderne kæmper for et anderledes landbrug og en løsning på hungersnøden i verden, og det er udgangspunkt for alle vigtige spørgsmål. Hvor er EU henne? EU er tavs. Vi kan efter min mening lære meget af, at en stor religiøs magt som den katolske kirke er bedre til at tackle EU's tavshed og gøre sig til talerør for anmodningerne fra dette store kontinents civile samfund, eftersom den katolske kirke kritiserer dette topmødes manglende berettigelse og den manglende evne til at administrere de vigtige moderniseringsprocesser i verden.

Segni
Fru formand, der er i de sidste par uger blevet foretaget nogle opinionsundersøgelser i Italien, og et af resultaterne af disse undersøgelser var til min store overraskelse, at de fleste italienere deler G8-modstandernes bekymringer. Det betyder bestemt ikke, at de fleste italienere bifalder den vold, man har oplevet ved tidligere lejligheder, og som vi frygter vil gentage sig. Jeg er naturligvis ikke voldstilhænger, og det er flertallet af italienere heller ikke, men dette resultat betyder, at man i Italien - og sandsynligvis også i mange andre lande i verden - i virkeligheden er dybt bekymret over en måde at globalisere verden på, som ikke indgår i en stor del af befolkningens forventninger. Det ville være en stor fejltagelse at tro, at det er et spørgsmål om at være højre- eller venstreorienteret. Det er et spørgsmål, som vedrører nogle grundlæggende spørgsmål for menneskeheden, og jeg vil endda sige, at det er et spørgsmål, der i høj grad vedrører netop dem med en liberal kultur - som jeg tilhører - eftersom en af vores store bekymringer er risikoen for, at globaliseringen af økonomien finder sted uden nogen regler, hvilket måske ville have nogle meget uheldige konsekvenser.
EU har nogle store muligheder og et stort ansvar i den forbindelse. Det har nogle store muligheder, for i dag opstår der i virkeligheden en række tendenser og idéer i EU, som i det mindste delvist kunne være et svar på globaliseringsspørgsmålene. Når det gælder menneskerettighederne, miljøbeskyttelsen, respekten for minoriteterne og borgernes integration, mangfoldigheden og accepten af mangfoldigheden, er EU umiddelbart enigt, og det i stor udstrækning. Det kan vi se af den næsten fuldstændige enighed om Kyoto-protokollen og af kampen mod dødsstraf og for menneskerettighedernes overholdelse. Og det kan vi også se af den samhørighedspolitik, som vi fører, og som måske stadig ikke er tilstrækkelig, men som under alle omstændigheder er vigtig. Dette viser samtidig vores ansvar, for som det er i dag, er disse resultater ikke politiske resultater. I dag er det ikke nemlig ikke EU, men udelukkende de enkelte lande, som står frem og slår disse idéer fast over for resten af verden. Det indtryk, man får af EU på topmødet i Genova, er faktisk, at EU er fraværende, og vi risikerer således, at verdens største og eneste supermagt stjæler billedet. Det er selvfølgelig ikke denne supermagts egen skyld, for det er netop, fordi EU er fraværende og ikke optræder som et kontinent, der lægger en anden linje, hvor man dog tager hensyn til en stor del af menneskehedens bekymringer.
Der er således to ting, vi skal gøre, og den ene er at gå mere i dybden med dette aspekt og dette spørgsmål. Jeg tror, at der er nogle meget vigtige ting, som vi selv kan gøre. Det gælder f.eks. forslaget om at, EU står sammen og kun taler med én stemme på det næste topmøde om miljøet, og at vi arbejder videre med den interne samhørighed. Der er også et problem med hensyn til midlernes forøgelse. Det ville være en stor fordel, at EU satte en større del af sine midler af til en politik, der allerede har haft en vis succes, nemlig den politik, der tager sigte på at forbedre visse områder, som er dårligt stillet. Her er det dog også nødvendigt med en samlet politisk indsats. Hvis de enkelte lande optræder hver for sig, sådan som det har været tilfældet hidtil, kommer de til at stå svagt i international sammenhæng. Hvis det derimod lykkes os at nå videre med den europæiske integration og at sørge for, at det i nogle af verdens vigtige forsamlinger ikke er de enkelte europæiske lande, der taler, men hele EU, er vi ikke kun med til at løse EU's problemer, men hele verdens problemer.
Den italienske regering gør en god indsats for at komme i dialog med alle samfundskræfterne. Jeg vil gerne tilføje noget i den forbindelse, nemlig at den også burde give de andre lande et stort skub i den rigtige retning for at fremme den europæiske integration, så de idéer og forhåbninger, man med rette arbejder videre med, bliver bekendtgjort af en, som har den fornødne styrke. Det kan ikke være nogen af medlemsstaterne, for det er EU i sin helhed, der skal arbejde videre med dette.

Cappato
Hr. kommissær, globaliseringen skal så vidt muligt være en globalisering af rettigheder og friheder. Derfor er ikke mindst forslaget om "alt undtagen våben" en rigtig god idé. Det er et kommissionsinitiativ, som tager sigte på en unilateral ophævelse af tolden for de fattigste lande. Dette er en løsning, der giver økonomisk frihed, og den skal gennemføres fuldt ud, også fordi man på denne måde bedre kan svare dem, som mener, at globaliseringen er skyld i hele befolkningers og dele af jordens fattigdom og udnyttelse, befolkninger, som udnyttes af deres tyranner og af nogle oftest lukkede og selvforsynende økonomier. Det er således ikke rigtigt, at økonomisk frihed og åbne markeder ruinerer befolkningerne. Her er det initiativ, der tager sigte på en unilateral ophævelse af tolden, fundamentalt set ud fra et politisk synspunkt.
Det er dog også fundamentalt med en globalisering af rettighederne. Det er nødvendigt, at nogen i dette forum minder ikke bare de deltagende lande, men også resten af verden om, at dødsstraffen bør afskaffes, og at der bør indføres et universelt moratorium for dødstraf i hele verden, ligesom man også bør minde om de 60 ratificeringer af Den Internationale Straffedomstol og den globale kamp mod lemlæstelsen af kvinders kønsdele. Dette er nemlig en form for globalisering, som borgerne vil bifalde.
Der opstår således et problem, som jeg ikke vil kalde et lovstridighedsproblem, men derimod et problem, som skyldes de manglende regler og procedurer. Det skal ikke kun være de ikke-statslige organisationer og de såkaldte repræsentanter for det civile samfund, der deltager, for det er et spørgsmål, der vedrører alle borgere. Hvorfor så ikke prøve at lægge G8-debatten ud på nettet, så alle kan få kendskab til den? Det gælder både dagsordenen, forhandlingerne, beslutningerne og de, der træffer beslutningerne. Denne viden skal udbredes. G8 er ikke en institution, men er alligevel forpligtet til offentliggørelse af og gennemsigtighed i sit arbejde og sine beslutninger.

Van den Berg
Fru formand, kommissær Patten, om godt to uger mødes verdens ledere i Genova. Samtaleemne er globaliseringen og ganske særligt bekæmpelse af fattigdom, miljø og konfliktforebyggelse.
Gaderne i Genova vil igen fyldes med demonstranter. Desværre vil billederne af mindretallet af ballademagere og stenkastere igen få stor tv- og medieopmærksomhed. Jeg fordømmer dette mindretal, for en sten er hverken højreorienteret eller venstreorienteret, en sten er simpelthen destruktiv. Men protesten fra flertallet af fredelige demonstranter, der demonstrerer mod et verdenshandelssystem, som fører til en ulige fordeling af rigdom, støtter jeg. Verdenshandlen har aldrig floreret mere end nu. Det er derfor stadig chokerende, at de 20 rigeste lande i gennemsnit tjener 37 gange mere end de 20 fattigste lande. En kløft, som for 40 år siden kun var halvt så dyb.
Fattige lande, og ganske særligt den fattige befolkning i disse lande, har ingen fordel af den verdensomspændende velstand. Næsten halvdelen af verdens befolkning må klare sig med et beløb på mindre end 2 dollar om dagen, og en femtedel af verdens befolkning lever under den internationalt anvendte absolutte fattigdomsgrænse på 1 dollar om dagen. I dette lys er og bliver det absolut uacceptabelt, at udviklingslandene tvinges til at åbne deres markeder for vores produkter, mens alle mulige handelsbarrierer i Vesten viser sig at være en uovervindelig forhindring for udviklingslandene.
EU har foretaget den første åbning med et prisværdigt initiativ: "Alt undtagen våben". Europa skal gå længere. Jeg opfordrer først og fremmest alle andre vestlige industrielle stormagter, som nu på en skandaløs måde svigter, såsom USA, til at følge Europas initiativ.
En ny WTO-runde er endvidere kun troværdig, hvis det virkelig bliver en udviklingsrunde. Verdenshandel til gavn for bekæmpelse af fattigdom. Det vil endelig være et virkelig kraftigt incitament til en retfærdig fordeling af rigdommen. Men der er brug for meget mere. På grund af manglende politiske, bindende tilsagn vil de internationale aftaler såsom universel adgang til grundskoleundervisning og grundlæggende sundhedspleje i 2015 ikke blive overholdt. Også i 2001 er der 130 millioner børn, der aldrig går i skole, og 150 millioner andre børn, der begynder i grundskolen, men holder op, inden de kan læse og skrive.
Aids-epidemien forårsager et uhørt socialt sammenbrud i udviklingslandene. Finansielle tilsagn i Genova om en international fond for fattigdomsrelaterede sygdomme er naturligvis rosværdige og frem for alt godt nyhedsstof, men det er stadig de berømte dråber, der får bægeret til at flyde over, når de samme donorer ikke engang overholder de internationale aftaler, nemlig 0,7% af bruttonationalindkomsten til udviklingsbistand. Det gælder også for medlemsstater som England og Tyskland, men frem for alt for USA med 0,1%.
I Genova vil der også blive talt om ustabiliteten på de finansielle verdensmarkeder. Det forekommer mig at være godt, hvis de forsamlede verdensledere tilslutter sig det belgiske formandskabs plan om at undersøge mulighederne for en Tobin-afgift på yderst mobil international kapital. Denne form for beskatning, der bl.a. hånes af USA, kan netop forhindre finansielle kriser, og indtægterne derfra kunne dernæst anvendes til udviklingsprojekter.
Jeg vil bedømme G8-mødet ud fra, om der virkelig afgives politiske, bindende tilsagn om at indlede bekæmpelsen af fattigdommen. Det kræver energiske foranstaltninger, overholdelse af eksisterende internationale aftaler og viljen til at sætte de globale interesser over de til tider meget snævert formulerede nationale økonomiske eller industrimæssige interesser.

Modrow
Fru formand, topmøderne mellem G8-landene var begyndt at ligne en rutinesag. Det har ændret sig. Stadig flere mennesker erkender, at de fjerner sig fra de økonomiske og finansielle spørgsmål, at de begynder at indtage rollen som en slags verdensregering. Det vækker mistro og også afvisning. Det kan godt være, man klager over FN's svagheder, men FN er dog legitimeret af det internationale samfund, hvilket også gælder UNCTAD, som dog imidlertid har fået bevilget tornerosesøvn.
Til gengæld har G7- og G8-landene udelukkende på grundlag af deres økonomiske magt og deres generelle styrke givet sig selv mandat til at styre udviklingen i verden. Den dermed forbundne støtte af neoliberalistisk politik bremser ikke, men udvider derimod kløften mellem nord og syd, lige som den får udviklingslandenes fattigdom og gæld til at vokse hurtigere. Den der, som det sker, kriminaliserer globaliseringsmodstanderne - jeg tager afstand fra vold i denne forbindelse - skjuler og forveksler dog årsag og virkning. Det er nødvendigt med alternativer til den neoliberalistiske politik, ikke politimæssige nødberedskaber eller sågar tilsidesættelse af aftaler om ind- og udrejse. Det, der er nødvendigt, og det, som også Unionen skal engagere sig i, er respekten for borgernes interesser, og netop dette skal vi kræve og ikke give spillerum for det der udøves nu.

Sacconi
Fru formand, i en italiensk avisartikel i dag udtaler kommissionsformand Prodi, at når det gælder bæredygtig udvikling, er konklusionerne fra topmødet i Göteborg et godt eksempel på, at globaliseringen kan styres i retning af målsætninger om en omfordeling af rigdommen i verden og om miljøbeskyttelse.
Jeg vil koncentrere mig om det sidste punkt. Det er rigtigt, at man med konklusionerne fra Göteborg integrerer miljøaspektet i det økonomiske og sociale aspekt. Miljøbeskyttelse er ikke længere bare et moralsk spørgsmål, men giver også mulighed for en ny bølge af innovation, der skaber vækst og arbejdspladser. Den politiske værdi af dette er tydelig, og det er et punkt, som medlemsstaterne ikke kan komme uden om, hvilket også gælder for ansøgerlandene og tredjelandene. Umiddelbart efter de amerikanske udtalelser om, at USA sætter spørgsmålstegn ved Kyoto-protokollen, er dette en sand hensigtserklæring i forbindelse med de kommende internationale møder, som netop finder sted i Genova, men som mere specifikt finder sted i Bonn og herefter i Johannesburg i 2002. Men det, der er sagens kerne, er, at selv om man på disse store internationale topmøder når frem til sådanne vigtige resultater, lykkes det ikke at kommunikere med de bevægelser, der går under navnet "Seattle", og man efterkommer især ikke borgernes meget stærkere, stiltiende og udbredte ønske om sikkerhed. Dette ønske udgør den del af isbjerget, man ikke kan se, mens toppen af dette isbjerg er den brogede protestbevægelse.
Hvorfor er det sådan? Hvorfor er det så vanskeligt - for ikke at sige umuligt - at få en dialog i gang? Undertiden bliver disse topmøder ganske vist til et mediecirkus, som ikke længere kan accepteres. Men jeg tror også, at folk har mistet tilliden til politikernes evne til at holde den slags løfter. Det er der flere årsager til, og disse årsager vedrører også os. Da man skulle gøre ordene til handling, besluttede man også i Göteborg at udsætte det til en anden dag. Der blev således ikke truffet beslutning om et Råd om bæredygtighed, der blev ikke fastlagt nogen tidsfrister, og der var ingen konkrete henvisninger til gennemførelsen af nogle mere miljøvenlige bestemmelser. Hvornår bliver det så til noget?

Cossutta
Fru formand, det er nødvendigt med en anden styring af økonomien end den, vi har nu, og den skal ikke være i hænderne på nogle få personer, men skal være underlagt demokratisk kontrol. Ligesom alle andre økonomiske processer er globaliseringen ikke nogen naturlig kendsgerning, men en verdensomspændende proces, som man kan sammenligne sig med ved at tage højde for magtforholdet på alle niveauer. Det er således nødvendigt, at vi får indflydelse på styringen af denne proces, idet vi følger en demokratisk indfaldsvinkel, hvor befolkningerne og regeringerne får deres kontrollerende og administrative rolle igen. Vi vil derfor være til stede i Genova for at afholde en fredelig demonstration mod G8, og der er ingen, som kan fratage os denne ret til at demonstrere. Vi er i øvrigt klar over, at der er en alvorlig fare forbundet med de organiserede kræfter, som har vold og sammenstød som deres erklærede målsætning, og derfor beder vi alle dem, der deltager i demonstrationen, om allerede nu at tage offentligt og utvetydigt afstand fra uansvarlige gruppers handlinger og gøre en konkret indsats for at isolere og neutralisere provokatørerne.

Randzio-Plath
Fru formand, G8-topmødet er i virkeligheden et forsøg på at finde politiske svar på globaliseringen af markederne, som jo er en realitet. Vi har ikke brug for disse politiske svar. Det ville dog også glæde mig, om vi en gang for alle kunne gøre G8-topmødernes regnskab op og se, om aftalerne på G8-topmøderne har givet resultater. Må jeg minde om blot et enkelt særligt problem, nemlig om børn i væbnede konflikter og deres beskyttelse. På dette område er vi jo desværre ikke kommet meget videre, selv om der også engang blev indgået en aftale om dette på et G8-topmøde.
Ud over det meget vigtige spørgsmål om, hvordan vi kan hjælpe de fattigste udviklingslande, er spørgsmålet om forbedrede verdenshandelsbestemmelser som et middel til at forbedre situationen i udviklingslandene med rette også på dagsordenen. I denne forbindelse ville jeg ønske, at også G8-topmødet gav udtryk for et ønske om at skabe internationale konkurrencebestemmelser inden for rammerne af verdenshandelsreguleringen, og at dette ikke begrænsede sig til ganske bestemte verdensregioner. Dette er endnu vigtigere i en tid, hvor et topmødeemne, som hidtil ikke har været på dagsordenen, bestemt ligeledes bliver genstand for samtale og diskussion, nemlig afmatningen i den verdensøkonomiske udvikling. Jeg håber dog meget, at de deltagende regeringschefers optimisme vil medføre, at konjunkturen igen får et opsving, for vi har ubetinget brug for varig vækst både i USA og i andre verdensdele, og også Europa er jo afhængig af udviklingen i de andre verdensregioner.
I denne sammenhæng vil jeg gerne endnu en gang plædere for, at stats- og regeringscheferne sætter en ny finansiel arkitektur på dagsordenen. Vi har brug for finansiel stabilitet på markederne. Hvis den ikke eksisterer, påvirker det verdensøkonomien og vores egen økonomi negativt. I denne forbindelse skal stats- og regeringscheferne også ytre ønske og stille krav om, at den private sektor deltager i løsningen af kriser på finansielle markeder. Jeg vil gerne endnu en gang understrege, at stabilitet på det finansielle marked er et offentligt gode, bestemt også for alle menneskers velbefindende.

Patten
Jeg vil gerne komme med to korte svar i denne forhandling. Der er to forhold, som bør være indlysende for alle os demokrater med interesse i emner som global social lighed, men som ikke desto mindre er vigtige at fremhæve.
Alle i denne korte, men interessante forhandling, med én uheldig undtagelse, har først og fremmest kunnet skelne tydeligt mellem vold og åben diskussion af disse vigtige emner, som vil være på dagsordenen i Genova. Der er en reel fare ved indimellem at antyde, at der er en moralsk ligeværdi mellem folk, som tager til sådanne konferencer med en elefanthue i baglommen, forberedt på vold mod politiet og mod andre folks ejendom, som de ikke synes om, og de demokratisk valgte stats- og regeringschefer, som mødes i byen, hvor demonstrationerne finder sted. Hvis man ikke kan fastholde den skelnen, synes jeg virkelig, man er ude på et skråplan.
Jeg tror ikke, at nogen regering kunne have gjort en større indsats for at involvere det civile samfund i diskussionen af begivenhederne i Göteborg. Men vi var alligevel vidne til voldsscener på gaderne i den ellers så fredelige by. Derfor mener jeg, at det er vigtigt, at en demokratisk valgt forsamling som denne sender en meget klar besked om, at der er ikke nogen moralsk ligeværdi mellem voldelige demonstranter og valgte repræsentanter.
For det andet vil jeg ikke besvære Parlamentet med en detaljeret redegørelse for min holdning til globalisering, men jeg vil gerne fremhæve et indlysende argument. Selv om de fleste denne gang har klaret sig bedre under globaliseringen med kombinationen af åbne markeder og teknologi, er alt for mange fattige i de rige lande og alt for mange fattige lande ladt i stikken. Alt for mange fattige står ikke over for globaliseringens muligheder, men globaliseringens udfordringer. Ulemperne ved globaliseringen er smitsomme sygdomme, narkotikasmugling, ulovlig menneskesmugling, grænseoverskridende kriminalitet, miljøforringelse og ren og skær knugende fattigdom. Den eneste måde, hvorpå problemer som nedgangen i bistanden i løbet af 1990'erne kan løses, er gennem en multilateral indsats. Og hvordan der kan ydes en multilateral indsats uden at afholde møder mellem stats- og regeringscheferne i verdens rigeste lande som i Genova senere på måneden, går over min forstand!
Det er nødvendigt, at verdens demokratiske stats- og regeringscheferne mødes for at sætte fokus på problemerne og for at prøve at fremme en løsning. Problemet er ikke, at disse topmøder afholdes, selv om jeg gerne så, at medierne fokuserede mere på de diskuterede emner i stedet for de omkringliggende begivenheder. Problemet er snarere at sikre, at verdens borgere har fuld tiltro til berettigelsen og troværdigheden af de institutioner, som prøver at følge op på topmøderne. Det får de kun, hvis vi bliver bedre til at lave mere vedvarende multilaterale løsninger. Når vi skal diskutere Kyoto-protokollen i Genova, er det derfor vigtigt, at vi kan enes om foranstaltninger på klimaændringsområdet for at undgå sammenbrud af det meget vigtige arbejde, som det internationale samfund har gjort for at tackle en stor forandring.
Jeg kan ikke forstå dem, som mener, at G8-møderne ikke skal afholdes. Jeg havde også tænkt mig at kommentere Fausto Bertonottis synspunkt om kirkernes rolle. Da jeg er medlem af den omtalte kirke, har jeg nogle forslag til, hvordan den kan bidrage mere til debatten om almengyldige menneskerettigheder og til debatten om social lighed, men da Fausto Bertonotti desværre ikke var i stand til at blive til denne forhandlings afslutning, vil jeg sætte mig ned.

Formanden
Forhandlingen er afsluttet.

Fritidsfartøjer
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A5-0218/2001) af Callanan for Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerpolitik om forslag til Europa-Parlamentets og Rådets direktiv om ændring af direktiv 94/25/EF om indbyrdes tilnærmelse af medlemsstaternes love og administrative bestemmelser om fritidsfartøjer.

Callanan
Det er interessant, hvordan Parlamentet uden problemer bevæger sig fra global økonomisk politik og internationale topmøder til tekniske forskrifter om udstødnings- og støjemissioner fra fritidsfartøjer i Europa. Der kan man se, hvor varierende de behandlede emner er. Det er min kraftige overbevisning, at vi i Europa skal være yderst forsigtige med at overregulere, hvor vi skyder spurve med kanoner og indfører unødvendig, tung og bureaukratisk lovgivning. For at sætte dette direktiv i perspektiv er fritidsfartøjer i EU ansvarlige for mindre end halvdelen af 1% af alle udstødningsemissioner i Unionen, og hvis det viser sig, at denne lovgivning har så kraftig indvirkning på ejere af mindre både, at disse både uden grund drives væk fra farvandene, vil dette uheldigvis blot forøge mange af vores borgeres utilfredshed med Europa.
I mit eget land har vi en meget blomstrende lille kanalbådsindustri, som kommissær Patten netop henviste til. Som tidligere parlamentsmedlem fra det sydvestlige England kender han industrien særdeles godt. Den består af mange historiske fartøjer og er et meget stort potentiale for turisme. Vi må omhyggeligt sikre, at industrien ikke går nedenom og hjem på grund af overregulering. Industrien består af mange små virksomheder og entusiaster. Formålet med dette forslag er at fuldende det indre marked og beskytte de europæiske brugerne og tredjeparters sundhed, hvilket virkelig er prisværdige mål.
Som jeg tilkendegav, har jeg dog en række betænkeligheder ved måden, som forskrifterne er opbygget på. For det første er der punktet om tilbagevirkende kraft. Jeg mener, at tilbagevirkende love ofte er meget dårlige love, som er yderst uretfærdige for nuværende brugere og industrier, der er vokset op med gældende lovgivning. Dernæst kommer de ofte til at virke som et urimeligt incitament. Ifølge dette direktiv er det f.eks. helt lovligt at have en gammel båd med en gammel forurenede motor forudsat, at man ikke udskifter motoren med en nyere og måske mere ren motor med en større mærkeeffekt. Hvis man gør det, og tydeligvis forbedrer miljøet herved, er man underlagt disse forskrifter og skal muligvis betale meget høje omkostninger for at bringe båden i overensstemmelse hermed. Jeg kan ikke se, at forskrifter, som udformes på denne måde, gavner nogen. Derudover bliver det meget vanskeligt at forestille sig, hvordan de skal håndhæves i praksis uden at have kontrollører ved hver oplagsplads, havn, flod og kanal i Europa, hvilket vi helt sikkert ikke ønsker.
Jeg vil gerne gå videre og sige lidt om nogle af de stillede ændringsforslag. Jeg vil ikke nævne dem alle (til Parlamentets lettelse). Socialdemokraterne har ved Bernd Lange stillet et forslag (30), som blev vedtaget af Miljøudvalget. Formålet med forslaget er at indføre en ny tabel med strengere grænseværdier for fritidsfartøjer, der sejler på drikkevandssøer. Jeg kan godt forstå, hvorfor forslaget er stillet, men jeg mener, at det vil være yderst problematisk. Det vil være meget vanskeligt at gennemføre i praksis, udgøre en handelsbarriere og være helt i strid med Kommissionens hensigt om at harmonisere det indre marked, som derved vil blive yderligere opdelt. Jeg håber, at Parlamentet tænker sig godt om, før det støtter dette ændringsforslag. De foreslåede grænseværdier i Bernd Langes ændringsforslag er meget strenge, især for to- og firetaktsmotorer. De er teknisk vanskelige at gennemføre, og eventuelle fordele er ikke særlig store. Jeg er sikker på, at problemerne i en eller to søer i Tyskland og Østrig kan løses, men at indføre disse grænseværdier i hele Europa, hvor de ofte vil være unødvendige, løser dem ikke. Det vil medføre, at producenter kun fremstiller motorer til deres egne lokale markeder i deres eget land, og jeg opfordrer Parlamentet til at stemme imod disse ændringsforslag.
Jeg vil også gerne sige et par ord om Bernd Langes ændringsforslag 48 om måling af støjniveau. Uden at gå i detaljer med forslaget, vil den nye foreslåede metode give mange problemer, især hvis der opstår et akut problem, f.eks. bølgeslag, der medfører en enkeltstående støjmåling, som vil være meget svær at gentage dag efter dag, og derfor meget vanskelig at gennemføre i praksis.
Dette forslag kan give begrænsede miljøfordele, men vi skal sikre os, at det ikke sker på bekostning af de hundreder af arbejdspladser i mange små virksomheder i hele Europa og driver mange europæiske borgere væk fra de farvande, som de har sejlet på i mange hundrede år.

Schnellhardt
Hr. formand, mine damer og herrer, fritidsfartøjer er i hele EU hovedsageligt beregnet til fritidsbrug, og jeg tror også, det vil blive ved med at være sådan i de næste par år. Denne type fritidsaktivitet er ekspanderet meget i de seneste år. Således udgør EU's bestand af både mere end 3,5 millioner motorbåde, og den er stigende. Hvis man f.eks. lægger sejlbåde og robåde til, giver det en båd for hver 70 borgere.
Brugen af fritidsfartøjer er - i den forbindelse vil jeg godt sige ordføreren lidt imod - ikke helt uproblematisk. Ganske vist er udstødningsværdierne i forhold til den totale udstødningsemission fra andre motorer i EU meget lave. På personbils- og lastbilområdet har vi i de sidste par år opnået mange forbedringer, og derfor skal vi også tilstræbe væsentlige forbedringer på fritidsfartøjsområdet.
Især mennesker, som bor ved stærkt trafikerede farvande, giver konstant udtryk for at blive forstyrret af støj fra motorbåde også uden for forbudstiden. Jeg mener, at det springende punkt netop er, at vi skal sænke støjniveauet for disse fritidsfartøjer. Især for folk, der søger ud til vandet i fritiden for at slappe af, og for naboerne til disse farvande er dette en meget generende faktor, netop også på grund af stigningen i antallet af fritidsfartøjer.
Man skal heller ikke undervurdere den støj, der opstår, når en hurtigsejlende båd hvirvler vand op. Ved gennemførelse af dette direktiv bliver støjen og udstødningsemissionen vel også reduceret. Jeg mener også, at de undtagelser, som udvalget har foreslået, er rigtige. Især undtagelserne for historiske både og både, der er fremstillet til eget brug, finder jeg rimelige. Fremstillingen af disse både er ofte meget tidskrævende og kan betragtes som en fritidsaktivitet. Det skal vi bevare.
Fritidsfartøjer anvendes dog også - hvilket jeg allerede har nævnt - i områder, hvor mange søger hen i fritiden for at slappe af. Derfor er det især vigtigt kontinuerligt at sænke støjgenerne. Det er efter min mening forkert også fortsat at gøre større undtagelser på dette område. Men jeg mener, det er rigtigt, at man med respekt for nødvendigheden af harmonisering giver medlemslandene mulighed for tillade mere restriktive regler for farvande, der tjener til forsyning af drikkevand. Det har ikke noget med begrænsninger at gøre, det er derimod et skridt hen imod sænkning af omkostningerne.

Lange
Hr. formand, hr. kommissær, kære kolleger, jeg mener, at hr. Schnellhardt har nævnt det vigtigste. Det udstyr, det drejer sig om i denne forbindelse, nemlig fritidsfartøjer og frem for alt også vandscootere, anvendes udelukkende i fritidsøjemed. De er altså ikke ubetinget nødvendige for vores samfund, men derimod en fritidsaktivitet for borgerne. Hvis man ikke belaster miljøet, fordi det er nødvendigt for samfundet, men alene fordi det er en fritidsglæde, skal denne form for udstyr være så rent og støjsvagt som overhovedet muligt. Derfor er det både rigtigt og nødvendigt at forbedre dette direktiv på nogle punkter.
Hr. ordfører, det drejer sig ikke om traditionelle kanalfartøjer i Storbritannien, det drejer sig ikke om skibe, som er bygget til eget brug og ikke bliver markedsført. De udgør ikke det afgørende problem, og for dem har vi lavet undtagelser. Det afgørende problem er fritidsfartøjerne og - jeg nævner det endnu en gang - især vandscootere, som produceres i stort tal, og som anvendes i farvande, der tjener til rekreation og udvinding af drikkevand.
For så vidt har vi på disse områder brug for meget strenge regler, der overfører den teknik, som vi jo allerede har taget til os og gennemført for mobile maskiner - for personbiler, for lastbiler - til motorer i fritidsfartøjer. Det kan man ikke gøre fra den ene dag til den anden. Det er også fuldstændigt klart. Der er brug for en vis overgangsperiode, det er vi alle realistiske omkring, og den indrømmelse må vi give producenterne. Men den teknologiske ændring er nødvendig, således at fritidsaktiviteterne så vidt muligt er forbundet med mindre udstødningsgas og mindre støj.

Thors
Hr. formand, kommissærer, dette er et direktiv, som f.eks. den finske fritidsbådsindustri har efterlyst, eftersom det er vigtigt, at vi har ensartede regler. Det er vigtigt, at vi tager hensyn til den udvikling, der er på området, f.eks. med firetaktsmotorer, og det gør Kommissionen i forslaget. Jeg tror, at Kommissionens forslag, sammen med de forbedringer, vi tilfører det her, vil mindske udslippet væsentligt. Man taler om, at udstødningsgasserne vil blive halveret. På den måde vil vi kunne bidrage til at forbedre det følsomme vandmiljø.
Som finne, ikke nødvendigvis som repræsentant for ELDR-Gruppen, må jeg sige, at jeg derimod er bekymret over det todelte system, som ordføreren foreslår. I øvrigt synes jeg, at han på mange punkter har fremsat et realistisk forslag, der korrigerer visse fejl i Kommissionens forslag, og som tager hensyn til omkostningerne og historiske både. Selv har jeg en over 30 år gammel båd i mit bådehus, som ikke vil kunne leve op til disse normer. Jeg anser den for at være en historisk båd. I den henseende er det et godt forslag, men en opdeling, der indebærer, at der gælder forskellige regler for indsø og hav, er ikke god. F.eks. kan man i det land, som den ansvarlige kommissær og jeg kender bedst, på én dag anvende den samme båd både i indsø og hav. Når en båd bliver bygget, ved man ikke, hvor den skal sejle. Jeg synes derfor, at ændringsforslag 15 er umuligt, og det er også det, som ordføreren selv henviser til.
Der er meget mere, der skal gøres for fritidsbådssektoren. Jeg havde også gerne set, at vi i denne sammenhæng havde berørt septiktankkravet. Jeg tror nemlig, at det, i hvert fald efter vores forhold i Østersøen, er et af de mest problematiske miljøspørgsmål i forbindelse med bådindustrien. Jeg takker ordføreren for et godt forslag. Det er med interesse, at vi har noteret os, hvad Kommissionen nu har lagt frem. Det er vigtigt for arbejdet med at forbedre vandmiljøet. De problemer med grundvandet, som hr. Lange tog op, tror jeg dog, at man skal løse der, hvor de finder sted, og det har vi andre juridiske instrumenter til.

De Roo
Hr. formand, fritidsfartøjer larmer temmelig meget, og de forurener enormt meget. I min by, Amsterdam, lugter nogle dusiner af småbåde meget mere end de titusindvis af biler.
Det er derfor positivt, at Kommissionen vil forbedre dette efter kraftig opfordring fra den skandinaviske og den tyske bådindustri. Kommissionens beskedne forslag er imidlertid afsvækket af et flertal af de kristelige demokrater og De Liberale i Miljøudvalget. Gruppen De Grønne har stillet et korrigerende ændringsforslag. Vi regner med, at de kristelige demokrater og De Liberale, som har en positiv holdning til miljøet, vil vågne op og ikke længere vil følge den konservative ordfører, hr. Callanan. Hvis de alligevel gør det, er det en skamplet på Europa-Parlamentets grønne våbenskjold. Det er endnu værre, at vi i Amsterdam og andre steder i Europa fortsat vil blive belemret med larm og lugt fra fritidsfartøjerne på og omkring vandet.

Liikanen
Hr. formand, jeg vil gerne starte med at takke Martin Callanan og Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerpolitik for denne omfattende betænkning. Den kommer på det rigtige tidspunkt for de europæiske borgere, nu hvor de forbereder deres ferie og dagligt kan støde på problemet.
Motorstøj og luft- og vandforurening er et mere og mere udbredt irritationsmoment inden for fritidsaktiviteter. Jeg læste for nylig i avisen, at man tidligere slet ikke fokuserede på forskning og teknologi i forbindelse med støjforurening, og det er grunden til den forsinkede udvikling.
Mens udstødningsemissioner fra fritidsfartøjer er forholdsvis små i sammenligning med den samlede forurening i miljøet, forøges forureningens effekt af den måde, som fritidsfartøjerne benyttes på. Der er sat mål for støjforurening, da motorbåde ofte bruges i områder, hvor folk ønsker at slappe af. Rekreative områder uden ubehagelig støj er en vigtig, men sjælden national ressource, som bør beskyttes. Det har ført til indførelsen af forskellige emissionskrav i de forskellige medlemsstater. Derfor sigter den foreslåede lovgivning på at undgå en opdeling af det indre marked og samtidig sikre forbrugerbeskyttelsen i sundheds-, sikkerheds- og miljømæssig henseende.
Kommissionens forslag er et godt eksempel på synergien mellem miljø- og industripolitikker, der bidrager til en bæredygtig udvikling. Der findes tilsvarende lovgivning i USA om udstødningsemissioner fra udenbordsmotorer på fritidsfartøjer. Environmental Protection Agency er i færd med at udarbejde lovgivning om indenbordsmotorer og hækmotorer i fritidsfartøjer i den transatlantiske erhvervsdialogs regi. Denne dialog deltager jeg også i. Martin Callanan og Udvalget om Miljø­ og Sundhedsanliggender og Forbrugerpolitik bør lykønskes med ændringsforslagene, som sigter mod at forenkle støjmålingsprocedurerne, indføre overensstemmelsesvurderingsomkostninger for SMV og præcisere kravene i tilfælde af ibrugtagne motorer.
Kommissionen kan acceptere de ændringsforslag, som sigter mod at præcisere og forbedre den oprindelige ordlyd vedrørende delvis færdige fartøjer og vejrforhold, samt de ændringsforslag, der forenkler støjmålingsprocedurerne. Kommissionen kan principielt acceptere ændringsforslagene om skelnen mellem hækmotorer, om formler til støjmålingsprocedurerne og om tydeliggørelse af dækningen af ibrugtagne motorer. Selv om vi generelt ikke finder forslagene problematiske, vil vi gerne undersøge de foreslåede værdier og definitioner nærmere.
Hvad angår de institutionelle aspekter, påtænkes det i forslaget i overensstemmelse med reglerne om komitologi, at der nedsættes et forskriftsudvalg til at behandle en række standardspørgsmål vedrørende tilpasning af tekniske bestemmelser til den tekniske udvikling, herunder foranstaltninger vedrørende udviklingen i grænseværdier for udstødnings- og støjemission. Et forskriftsudvalg er derfor vigtigt for en effektiv gennemførelse og regelmæssig opdatering af en række særlige tekniske elementer i det foreslåede direktiv. Det vil derfor være i strid med komitologiafgørelsens sigte mod forenkling at igangsætte en ændringsprocedure for uvæsentlige bestemmelser, som er underlagt regelmæssig gennemgang. Derfor kan Kommissionen ikke acceptere de ændringsforslag, der kræver ophævelse af denne bestemmelse vedrørende komitologi, da de strider imod Kommissionens gennemførelsesbeføjelser i henhold til artikel 202 i traktaten.
Nogle af parlamentsmedlemmerne, f.eks. Bernd Lange, har udtrykt bekymring for at tage yderligere skridt med hensyn til emissionsgrænseværdier, hvorfor vi i lyset af efterfølgende forhandlinger sikkert kan finde en acceptabel formel for at kunne imødegå denne bekymring. Kommissionen vil overveje, hvordan der bedst tages højde for udviklingen i grænseværdier for udstødnings- og støjemission. F.eks. kan spørgsmålet om eventuelle yderligere reduktioner i emissionsgrænseværdierne afklares i den rapport, som skal forelægges Europa-Parlamentet og Rådet i henhold til artikel 2 i Kommissionens forslag.
Jeg er overbevist om, at yderligere samarbejde mellem Europa-Parlamentet, Rådet og Kommissionen vil føre til en afbalanceret løsning, der medfører store fordele for miljøet og det indre marked, og samtidig begrænser yderligere byrder for SMV.
Afslutningsvis kan Kommissionen acceptere ændringsforslag 1, 6, 14, 18, 19, 22, 27-29, 37, 39, 41 og 44. Derudover kan Kommissionen principielt acceptere ændringsforslag 3, 5, 7, 8, 12, 13, 21, 23, 35 og 36. Endvidere kan Kommissionen delvis acceptere ændringsforslag 10, 43 og 45. Derimod kan Kommissionen ikke acceptere ændringsforslag 2, 4, 9, 11, 15, 16, 17, 20, 24-26, 30-34, 38, 40, 42 og 46-50.

Formanden
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i dag kl. 12.00.

Bistand til hjemstedsfordrevne i udviklingslandene i Asien og Latinamerika
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A5-0228/2001) af Carrilho for Udvalget om Udvikling og Samarbejde om forslag til Europa-Parlamentets og Rådets forordning om foranstaltninger på området bistand til hjemstedsfordrevne i udviklingslandene i Asien og Latinamerika.

Carrilho
Hr. formand, hr. kommissær, kære kolleger, vi har her at gøre med et problem, der er blandt de mest dramatiske ved dette århundredes begyndelse, nemlig de mange mennesker, der fordrives fra deres hjemsted på grund af voldelige konflikter. I min betænkning kan man finde nok så bekymringsvækkende data, men de seneste skøn viser, at situationen er blevet endnu værre. I de seneste to år er mere end fem millioner mennesker blevet tvunget til at forlade deres hjem, og tallet på hjemstedsfordrevne sættes nu til mere end 30 millioner mennesker, heraf dels flygtninge, der søger ly i andre lande, dels fordrevne, der må søge tilflugt i sikrere egne af deres land. Det værst ramte kontinent har hidtil været Afrika, men situationen i Asien er også blevet alvorligere. Man behøver blot se på Afghanistan og flygtningelejrene i Pakistan, men der er også stadig problemer på Timor, selv om Østtimor tager vigtige skridt i sin opbygning af uafhængighed og demokrati. Hvad angår Latinamerika, er situationen i Colombia blevet ganske uholdbar, og vi kunne også nævne andre dramatiske tilfælde, men det væsentlige står mere end klart.
Hvad har vi så gjort ved disse forhold? I 1984 tog Europa-Parlamentet initiativ til oprettelse af en budgetpost for bistand til flygtningene i Asien og Latinamerika, men det var først i 1997, at der blev skabt et retsgrundlag herfor. Hvad er så formålet med denne bistand? Vi ved alle, at der er budgetposter for nødhjælp, som f.eks. ECHO-programmet og andre lignende, om jeg så må sige, horisontale bistandsprogrammer. De begrænser sig imidlertid til de første seks måneder, eftersom deres opgave er at sikre den egentlige overlevelse.
Den bistandsform, som denne betænkning omhandler, har netop til formål at udfylde det tomrum, der er mellem nødhjælp og udviklingsbistand. Sagen er jo, at de ramte befolkninger i mange tilfælde, selv om selve deres overlevelse er sikret, endnu ikke organisatorisk har kræfter til at modtage udviklingsbistand - undertiden, fordi der også kan mangle de nødvendige politiske strukturer. Der er i Parlamentet bred enighed om vigtigheden af denne type bistand, hvilket vedtagelsen af Howitt-betænkningen i 1996 bevidner. Forordningen af 1997 udløb imidlertid i 1999. Hvad modtog Parlamentet så mere end et år efter? Et forslag til forordning magen til den foregående, men med et mindre budget. Det skal også bemærkes, at Kommissionens mangelfulde planlægning har betydet, at Parlamentet har måttet behandle sagen inden for en helt udsædvanlig kort tidsfrist. Vi har kun nået det, vi skulle, takket være samarbejdet med mange ngo'er og folk, der på vegne af Kommissionen og Rådet har fulgt denne sag.
Parlamentet har ikke kun bestræbt sig for mere fleksibilitet, tydeligere koordination og større grundighed i evaluering og gennemførelse af bistanden, men har også kæmpet for at tilføre denne forordning større sammenhæng i samarbejds- og udviklingspolitikkerne ud fra de politiske forpligtelser, som EU har påtaget sig. Netop af hensyn til sammenhængen bliver den øgede bevilling af stor betydning, idet vi fra 36 millioner euro i 2001 kommer op på 55 millioner euro pr. år i de næste tre år. Vi mener dog ikke, at disse midler er tilstrækkelige, men det skal fremhæves, at der er tale om et vigtigt og positivt politisk signal på det internationale plan, også for ngo'ernes arbejde og FN's Flygtningehøjkommissariat.
Tillad mig endvidere at henlede opmærksomheden på, hvor påtrængende det er, at EU får en integreret flygtningepolitik. Vores strategiske mål må være at hindre, at disse situationer igen og igen opstår. Vi må satse på konfliktforebyggelse og på at få skabt sådanne levevilkår, at lokalbefolkningerne spares for det drama at blive fordrevet fra deres hjem. Vi må prioritere samarbejds- og udviklingspolitik inden for EU's udenrigspolitik, også som en vigtig legitimeringsfaktor for den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik. Det belgiske formandskab har ved at vælge Afrika som en af dets prioriteringer taget skridt i den retning, hvilket vi glæder os over. Vi håber også på Kommissionens og Rådets støtte hertil, netop fordi en indsats af denne art giver det fælles europæiske projekt yderligere indhold.

Gill
Hr. formand, jeg vil gerne indlede med at lykønske ordføreren. Som hun sagde, er denne betænkning vigtig, da den sigter mod at hjælpe hjemstedsfordrevne befolkningsgrupper eller med andre ord flygtninge, fordrevne personer og hjemvendende personer i Asien og Latinamerika.
Som talsmand for Budgetudvalget vil jeg gerne understrege behovet for en hurtig godkendelse af dette program, så vi ikke mister bevillingerne for i år. Parlamentet har altid gået ind for separate aktioner for hjemstedsfordrevne på baggrund af de helt specielle omstændigheder, der venter dem, hvilket ordføreren også har skitseret.
Jeg har visse forbehold over for forvaltningsudvalgets funktioner. Jeg synes, at der bør være et ændringsforslag, der erstatter forvaltningsudvalget med et samrådsudvalg for at gøre det lettere for Kommissionen at efterleve sit ansvar for at gennemføre budgettet. En af mine største bekymringer er, at retsgrundlaget for disse aktioner udløb i slutningen af december 2000. Jeg ved ikke, hvorfor Kommissionen har udsat dette nye forslag så længe, især da vi kun fik tildelt en etårig forlængelse i 1999. Jeg har stadig ikke fået et passende svar herpå.
Hvis vi ønsker at bruge bevillingerne bedre, er det ikke acceptabelt, at Kommissionen sender hvert eneste projekt i udvalg. Det er vigtigt, at udvalget kan koncentrere sig mere om de årlige arbejdsplaner og om evalueringen.
Endelig har Kommissionen ikke i disse poster medtaget noget referencebeløb i lovgivningen. Dette er fuldt forsvarligt, da programmets karakter foreskriver, at ethvert forsøg på at forudsige fremtidige behov vil være formålsløst.
Jeg henstiller, at vi godkender betænkningen.

Blak
. Hr. formand, jeg er stærk tilhænger af et program, som skal hjælpe de mange flygtninge både i Asien og Latinamerika. Overordnet set er programmet en succes. Jeg vil gerne rose ordføreren for at have taget fat på alle de vigtigste problemer og takke hende, fordi hun har overtaget alle mine ændringsforslag. En af vor tids største menneskelige katastrofer finder sted i Afghanistan. Jeg er derfor glad for at se, at de fleste midler går til hjemstavnsfordrevne herfra. Over 50% af støtten går i øjeblikket til flygtninge fra Afghanistan. Der findes mellem 500.000 og en million fordrevne i Afghanistan, og næsten 2,6 millioner lever i nabolandene Iran og Pakistan. Disse mennesker er nogle af de værst stillede i verden, og det gælder især kvinderne. Vi kender alle de uhyggelige billeder af spøgelsesagtige tilslørede kvinder, som bliver skudt ved det mindste tilløb til oprør.
Der er dog brug for en forstærket kontrol med programmer som dette. Jeg har tilføjet, at Olaf skal have mulighed for at foretage kontrol på stedet. Jeg har også bedt Kommissionen om at svare på, om EU's bistandspenge til bl.a. Afghanistan er blevet kanaliseret gennem et illegalt pengenetværk ved navn Havela. Havela er et lukket hemmeligt verdensomspændende netværk, der inden for et døgn kan overføre store beløb til alle steder i verden. Overførslerne sker uden bilag og kan derfor aldrig spores. Man anser netværket for at være en dominerende faktor i global pengehvidvask. Til en vis grad helliger målet midlet, når vi har med en så alvorlig og katastrofal situation at gøre som i Afghanistan, men vi skal have metoderne frem i lyset, og jeg har derfor spurgt Kommissionen, om de synes, det er i orden, at EU's bistandsmidler bruges til at skjule hvidvask og midler fra narko og menneskesmugling.

Deva
Hr. formand, jeg er meget glad for, at skyggeordføreren henstiller denne betænkning til Parlamentet og lykønsker Maria Carrilho med en fremragende betænkning. Sidste år var jeg ordfører på denne betænkning, da vi udvidede budgetposten med nogle måneder.
Jeg er også glad for, at kommissæren er til stede her til morgen for at svare i forhandlingen, da jeg ønsker at forelægge ham en god idé. Står vi ikke i en ret mærkelig situation? På den ene side har vi asylsøgere, som kommer til Europa for at søge hjælp, beskyttelse og støtte, og på den anden side har vi fordrevne personer, som bor i lejre i lande som Afghanistan og i hele verden. Det er de samme folk, og den sammenhæng skal vi have for øje. De personer, som kommer hertil, er faktisk den samme slags personer, som bor i lejre. Hvis vi kan hjælpe dem med at blive genbosat, giver vi dem ikke kun grundlæggende hjælp, men vi hjælper også med at løse et stadigt større problem i Europa.
Men min gode idé har ikke noget med dette at gøre. Det drejer sig om Montevideo-konventionen. Jeg vil gerne spørge kommissæren, om han kan forestille sig en ny fremgangsmåde? Efter møderne i Helsinki og Harare yder vi nu bistand til lande på basis af menneskerettigheder, god ledelse m.m. Der er dog 59 civile konflikter i verden, som skaber hjemstedsfordrevne, og mange af disse konflikter drejer sig om tyveri af naturlige ressourcer, grådighed og diktatorer, som ønsker at køre løbet på deres egen måde.
Vi anser dog hvert land som en ligeværdig suveræn nation. Jeg synes, at det er mærkeligt, at vi på den ene side behandler folk med en vis mistro, når vi yder bistand, men når vi anerkender et lands nationale suverænitet, anvender vi Montevideo-konventionen og siger, at alle lande er suveræne. I det daværende britiske imperium, især i Indien, var det en tradition at give kanonsalut til de forskellige maharajaer og rajaher afhængig af deres opførsel. Det er på tide, at vi ser på, hvordan vi anerkender det, vi kalder national suverænitet, og hvordan vi behandler såkaldte uafhængige nationer. Vi skal skelne mellem lande, præsidenter og regeringer, som er demokratiske og opfører sig civiliseret, og lande, som er diktatoriske eller brutale. Så kan vi give forskelle former for "kanonsalutter" til de sidstnævnte lande, så ikke alle behandles ens.

Howitt
Jeg sender en varm tak til Maria Carrilho, min veninde og kollega. Jeg stod for denne betænkning i det sidste Parlament. Men hun har været fantastisk dygtig til at videreføre det arbejde, som jeg og Nirj Deva tidligere har været involveret i, og jeg takker hende inderligt og ønsker hende tillykke med arbejdet.
Jeg vil gerne fremsætte tre bemærkninger. For det første er det vigtigt at sige til Kommissionen, at vi i Parlamentet, efter at have fastsat budgetposten, har vedtaget nogle vigtige principper, som vi gerne ser overholdt i forbindelse med måden, den skal gennemføres på, hvilket styrker vores forpligtelse til non-refoulement. Der har tidligere været tilfælde, hvor vi kunne være beskyldt for meddelagtighed ved tvungen hjemsendelse. Det er absolut ulovligt i folkeretten, og Kommissionen må være vagtsom på dette punkt. Vi må sikre os, at denne budgetpost bruges kreativt. Dermed skal vi ikke kun yde synlig støtte til lejrene, rent vand m.m., men også den mindre synlige hjælp, som er så kritisk i flygtningesituationer, herunder psykologisk og social bistand og rådgivning, støtte i spørgsmål om reproduktiv sundhed og især støtte til handicappede flygtninge. Jeg vil gerne tilslutte mig Neena Gills synspunkter om komitologi, hvor det er særligt skadeligt for denne budgetpost. Jeg tror, at kommissær Patten er enig med mig heri.
For det andet vil jeg gerne gentage over for kommissær Patten, at det er mærkeligt, at Kommissionen ikke har fremskaffet penge til Latinamerika i dens budgetudkast, især da Colombia har 2,1 million fordrevne personer. Han gør et godt stykke arbejde på nødhjælpsområdet, men det er afgørende, at internt fordrevne personer i det land kan vende sikkert og beskyttet tilbage, og det er underligt, at de ikke tager højde for det i deres planer.
Endelig fortalte kommissær Patten os selv her i Parlamentet, da han fremlagde 12-måneders forlængelsen, at den ikke vil blive forsinket igen. Han lyttede til vores synspunkter, og alligevel er det sket igen. Det er vigtigt, at vi sikrer, at reformen er på rette spor. Det betyder, at disse emner bliver behandlet meget tidligere, end vi igen ser i dag. Jeg tror, at han er lidt flov over at komme på et så sent tidspunkt igen i dag.

Dybkjær
Hr. formand, fra G8 til fritidsfartøjer, fra fritidsfartøjer til hjemstedsfordrevne. Det kan man roligt kalde en vis spredning af emner. Det er der sikkert gode grunde til, uden at jeg skal komme nærmere ind på, hvad jeg mener. Men indtil jeg hørte hr. kommissær Liikanen kommentere fritidsfartøjerne, så var jeg ret overbevist om, at det var fritidsfartøjerne, der ville vinde debatten i pressen. Men efter at jeg hørte kommissær Liikanens indlæg, er jeg trods alt lidt mindre sikker på det. Det lykkedes ham virkelig at få talt emnet ned.
Ved den tidligere debat om G8-mødet, diskuterede vi jo nytten af de globale møder. Som kommissær Patten stærkt understregede, er de vigtige, men det er nok så vigtigt, at der sker en opfølgning af disse møder, og man kan vel sige, at dette er et af eksemplerne på en sådan opfølgning. Det er også et af eksemplerne på, hvor - kan man næsten sige - kedelig konkret demokratiets arbejde også er, og hvor det derfor er svært for demokratiet at konkurrere med de mere voldelige, spektakulære globale demonstrationer. Ikke desto mindre er dette arbejde fuldstændig nødvendigt.
Men forslaget understreger vel også meget tydeligt, at det eneste virkelig effektive middel, vi har i denne sammenhæng, er en effektiv forebyggelse, og det havde jeg gerne set understreget lidt mere. Derudover viser forslaget, og det synes jeg er en god ting, nødvendigheden af at inddrage ngo'erne i arbejdet. Uden dem kan det ikke lykkes for os. Så skal jeg blot slutte med at sige, at i lighed med, hvad den tidligere taler Blak sagde, så synes jeg også, at det at iagttage udviklingen i Afghanistan er helt fortvivlende. Jeg kan tydeligt huske første gang, jeg hørte om det i radioen. Man bliver mere og mere desperat, når man ser på udviklingen, og også desperat over, at det internationale samfund har så få muligheder for at gribe ind i tide.

Schörling
Hr. formand, Verts/ALE-Gruppen vil naturligvis gratulere ordføreren. Vi støtter til fulde hendes forslag i denne betænkning. Jeg vil ikke gå i detaljer, jeg vil bare sige, at vi alle venter på, at Kommissionens omfattende forslag om Asien og Latinamerika snart kommer - til efteråret, hvis jeg har forstået det ret.
Mere generelt vil jeg kritisere Kommissionen og Rådet for, at de har vist os et eksempel på meget dårlig forberedelse inden lovgivningsprocessen, og det har medført, at udbetalingen af de begrænsede midler, der er til rådighed til udviklingsstøtte, i høj grad er blevet forsinket. Nu venter mange hjælpeorganisationer og ikke-statslige organisationer desperat på at få penge. Sådan skal det absolut ikke være!
Jeg vil også minde Kommissionen om, at man på topmødet i Göteborg påtog sig at bidrage til en global bæredygtig udvikling, bl.a. ved at sørge for, at FN's mål for bistand, 0,7% af BNP, bliver en realitet. Jeg vil gerne spørge Kommissionen om, hvorvidt der er planer for, hvordan dette konkret skal finde sted, eftersom Tyskland nu er nede på 0,25% af BNP, og at det kun er Sverige, Danmark og Luxembourg, der har opnået målet eller ligger over det. Hvilke planer er der for, hvordan man konkret vil opnå dette? Jeg synes faktisk, at det er skammeligt, at Tyskland nu er nede på omtrent det samme niveau som USA.

Miranda
Hr- formand, det spørgsmål, som vi nu har til debat, om de hjemstedsfordrevne befolkninger i Latinamerika og Asien, er overordentlig vigtigt og relevant, og jeg vil gerne give udtryk for min fulde støtte til ordførerens bestræbelser i almindelighed og i særdeleshed til, at der hurtigt opnås et kompromis med Rådet, så de konkrete bistandsforanstaltninger kan blive til realiteter.
Jeg vil dog også gerne understrege, at jeg er skuffet over, at Rådet insisterer på en frist - oven i købet kort - for, hvor længe denne forordning skal gælde. Problemet med flygtninge og fordrevne er et strukturelt og globalt problem, der ikke løses med specifikke og kortfristede foranstaltninger. Rådet forhindrer med sin ubøjelighed på dette felt et strategisk perspektiv, der jo i øvrigt var til stede i Kommissionens oprindelige forslag. Vi er nødt til at kritisere Rådet for denne holdning.

Maij-Weggen
Hr. formand, allerførst vil også jeg udtrykke min anerkendelse af fru Carrilhos betænkning og naturligvis også af vores første ordfører hr. Devas bidrag. Jeg er egentlig fuldstændig enig med den holdning, som han har skitseret.
Grunden til, at jeg har bedt om ordet her, er, at jeg vil henlede opmærksomheden på en specifik situation, nemlig situationen i Indonesien, navnlig på Molukkerne. Jeg gør dette, fordi det af betænkningen fremgår, at de fleste penge fra Unionen til flygtninge og fordrevne i Indonesien er anvendt på Timor. Jeg har selvfølgelig al mulig forståelse herfor i betragtning af de dramaer, som har fundet sted der, og alt det arbejde, som endnu skal gøres. Men på Molukkerne er situationen i mellemtiden meget alvorligere. Der drejer det sig om mere end 300.000 mennesker, som er flygtet fra den ene ø til den anden på grund af voldshandlinger, først og fremmest begået af ekstremistiske muslimer fra Laskar Jihad-bevægelsen og illoyale dele af den indonesiske hær og politiet. Den 20. maj blev ni mennesker dræbt og 17 såret i Belakang Soya og Karan Pajang, og også derefter er volden bare fortsat.
Mennesker fra de kristelige samfund flygter også, fordi de tvinges til at lade sig omvende til Islam. Der har endda fundet tvungne omskæringer sted. I Irian Jaya finder lignende voldshandlinger sted.
Jeg anmoder således Kommissionen om ikke blot at anvende midlerne til Indonesien på Timor, men også på de fordrevne og flygtningene på Molukkerne og på Irian Jaya.
Jeg vil gerne have en reaktion fra Kommissionen på denne anmodning. Endvidere vil jeg understrege, hvor vigtigt det er, at EU samarbejder med UNHCR og ligeledes med ngo'erne. Det har fru Dybkjær fuldstændig ret i, for disse må jo udføre det praktiske arbejde. I denne forbindelse vil jeg gerne have at vide af Kommissionen, om problemerne med UNHCR nu er løst, det vil sige, om UNHCR nu får flere midler af Kommissionen. For mens antallet af flygtninge og fordrevne stiger, falder UNHCR's budget. Det kan da egentlig ikke forsvares.

Belder
Hr. formand, jeg vil gerne tilslutte mig det, som fru Maij-Weggen sagde i sit indlæg om Molukkerne. Nu vil jeg sige noget om fru Carrilho's betænkning. Heri fremsættes der en række væsentlige kommentarer til Kommissionens forslag. Med kritikken af den manglende kohærens i den europæiske politik endnu i frisk erindring synes jeg, at navnlig ændringsforslag 3 og 4 er meget vigtige. Nødhjælp er også en del af denne udviklingspolitik, og den skal passe til de almene målsætninger i EU's udviklingspolitik.
Organisationer, som beskæftiger sig med udviklingsaktiviteter i gråzonen mellem nødhjælp og udviklingsbistand, risikerer sommetider at komme til at sætte sig mellem to stole. For nylig blev jeg konfronteret med dette i forbindelse med en nederlandsk organisation for udviklingsbistand. Desuden er der ofte tale om rystende situationer i denne bistands målgrupper. Netop derfor vil jeg gerne tilslutte mig ordførerens opfordring til opretholdelse af denne budgetpost.

Martínez Martínez
- (ES) Hr. formand, jeg vil opfordre Dem til at støtte min kollega Maria Carrilhos betænkning, som har til formål at forbedre en forordning, som vi mener er vigtig. Europa bør gøre alt, hvad der er muligt, for at hjælpe de hjemstedsfordrevne i dette tilfælde i Latinamerika og Asien. Vi bør hjælpe dem, som tvinges til at forlade deres hjemegn på grund af ekstrem fattigdom, krige, forskellige undertrykkende og tvingende omstændigheder og på grund af den civile magts interne opløsningskonflikter og foragt for demokratiet som grundregel for sameksistens.
EU bør på internationalt plan gøre en politisk bestræbelse for, at staterne kan udbrede en fleksibel fortolkning af Genève-konventionerne og endda fremme nye instrumenter for international ret, som kan beskytte disse mennesker på intern flugt. EU's medlemsstater og EU selv skal som donorer ufortrødent bruge alle midler, for at de lande, som vi samarbejder med, kan garantere sikkerheden og respekten for borgernes menneskerettigheder.
Naturligvis bør påtagelsen af det ansvar, som påhviler Unionen på dette område, tilsvarende føre til en sammenhængende budgetmæssig bestræbelse, som allerede burde afspejles i budgettet for 2002. Men sammen med den øjeblikkelige og presserende politiske og finansielle handling for at hjælpe de ofre, som er rykket op med rode, må vi ikke glemme behovet for at angribe selveste roden i problemet.
Vores bestræbelser på mellemlangt og langt sigt bør indrettes på udryddelse af fattigdom, konsolidering af retsstaten og demokratiet overalt, hvilket er i stand til at forsone udvikling og social retfærdighed. Det vil sige velfærd og stabilitet således, at alle kan leve værdigt i sit eget land.

Patten
Dette har været en kort, men interessant forhandling. Jeg vil gerne kommentere nogle af de synspunkter, der blev fremsat, selv om jeg er sikker på, at der bliver mulighed for at følge op på Nirj Devas tale om suverænitet ved andre lejligheder. Inger Schörling spurgte, hvad vi gjorde for at få medlemsstaterne til at overholde FN's mål om udviklingsbistand. Hvis Inger Schörling havde deltaget i dagens forhandling om G8, ville hun have hørt, hvor stor forståelse jeg har for hendes formål, men den diskussion skal overlades til medlemsstaternes regeringer og parlamenter, som stemmer om disse regeringers offentlige udgifter. Jeg har stor forståelse især på baggrund af den reducerede bistand i 1990'erne.
Hanja Maij-Weggen ved, at jeg deler hendes bekymring om situationen i Indonesien, ikke mindst situationen i Molukkerne og nogle af de andre øer og provinser. Jeg kan forsikre Hanja Maij-Weggen om, at vi vil tildele 3 millioner euro til Molukkerne næste år og i de kommende år, hvis det er nødvendigt.
Men jeg vil gerne indlede den væsentlige del af min tale med at lykønske Maria Carrilho med betænkningens kvalitet. Jeg er godt klar over de vanskelige arbejdsforhold og tidspresset. Analysen, konklusionerne og ændringsforslagene i betænkningen er efter Kommissionens mening af bedste kvalitet og bidrager i høj grad til at forbedre Kommissionens oprindelige forslag. Det siger jeg uden forbehold. Vi deler alle bekymringerne og henstillingerne i det ærede medlems betænkning. Jeg vil også gerne takke Budgetudvalget og Budgetkontroludvalget for deres bidrag til denne forhandling.
Den 21. juni fejrede det internationale samfund 50-års fødselsdagen for Genève-konventionen af 1951 om flygtninges retsstilling. Desværre var der ikke så meget at fejre. Der er i dag mere end 22 millioner hjemstedsfordrevne i verden, og tallet er stigende. Hver dag fordrives tusinder af familier fra deres hjem på grund af krig, sult og fattigdom lige fra Afghanistan - og jeg skal nok se nærmere på Freddy Blaks synspunkter - til Colombia og fra Balkan til området med de store søer. Vi ved, at det internationale samfund er påvirket af donortræthed. FN's Flygtningehøjkommissariat kæmper for at finde ressourcer til at klare disse menneskelige tragedier og har for nylig reduceret sin hjælp. Som svar til den ærede dame er vi involveret i diskussioner ikke alene med FN's Flygtningehøjkommissariat, men også med andre FN-organisationer, for at prøve at få et mere fornuftigt finansielt forhold til dem.
Det er et godt tidspunkt at fastslå, at Europa-Kommissionen fortsat vil øremærke finansielle og menneskelige ressourcer til at hjælpe hjemstedsfordrevne tilbage til deres hjem, og til at de kan starte et nyt liv og leve fredeligt og sikkert. Parlamentet har besluttet at sende et politisk signal herom ved at foreslå at forhøje de finansielle ressourcer, og vi bifalder dette forslag. Siden 1997 har der været afsat mere end 200 millioner euro til at finansiere projekter i hele Asien og Latinamerika til fordel for hjemstedsfordrevne. Der er brugt penge på at hjælpe flygtninge med at bo anstændigt i lejre, vende tilbage til deres hjemland eller genbosætte sig i et tredje land og blive selvforsynende. Budgetposten har finansieret projekter til beskyttelse i værtslandet af hjemstedsfordrevne på vej hjem og ved ankomst til deres endelige destination. Den har hjulpet værtssamfund med at acceptere og integrere hjemstedsfordrevne. Vigtigst af alt har den sikret tilstedeværelsen af det internationale samfund i den svære overgang fra humanitær bistand til langvarig udvikling - som Nirj Deva fremhævede - ved at genopbygge hjem og skoler, sikre adgang til drikkevand og kunstvanding, forbedre sundheds- og uddannelsesniveauet, etablere kreditfaciliteter og genoprette økonomisk aktivitet.
Evalueringen fra 2000 bekræftede, at budgetposten er yderst relevant og bør fortsættes, selv om der var tegn på en række ledelsesmæssige svagheder, som Kommissionen har taget hånd om i reformen om ekstern bistand. Hvad angår de specifikke ændringsforslag, som Parlamentet har stillet, er Kommissionen enig i alle de foreslåede ændringer. Vi værdsætter for det første styrkelsen af menneskerettighederne i forordningen, dernæst præciseringen af forordningens rolle ved fortsat bistand, rehabilitering og udvikling, for det tredje styrkelsen af kontrolovervågningen og rapporteringsfunktionerne, og endelig styrkelsen af forordningens fredsopbyggende og konfliktstyrende dimensioner i lighed med Kommissionens meddelelse om konfliktforebyggelse, som for nylig blev vedtaget.
Hvad angår forordningens varighed, foreslog Kommissionen oprindeligt, at forordningen burde være gældende for en ubegrænset periode for at undgå periodiske diskussioner om et spørgsmål, som desværre ikke synes at forsvinde og heller ikke væsentligt at ændre karakter. Vi besluttede dog, at december 2004 er et meget rimeligt kompromis, især da vi har til hensigt at ændre forordningen om Asien og Latinamerika, og vi vil undersøge muligheden for at indarbejde spørgsmålet om hjemstedsfordrevne i en enkelt geografisk forordning.
Endelig tager vi højde for Parlamentets ønske om at få tildelt flere finansielle ressourcer end allerede fastlagt til de handlinger, som skal finansieres i medfør af denne forordning. Igen vil jeg gerne takke ordføreren for hendes fremragende arbejde, og jeg håber, at vores programmer således på dette meget vigtige område bliver både mere generøse og bedre målrettet og styret.

Formanden
Mange tak, hr. kommissær.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i dag kl. 12.00.
(Mødet udsat kl.11.50 og genoptaget kl. 12.00)

Mayer, Hans-Peter
Hr. formand, jeg stiller forslag om, at alle parlamentsmedlemmer til enhver tid kan besøge deres besøgsgrupper med kørselstjenesten, og dette i en radius på 25 kilometer fra Europa-Parlamentet. Hidtil har man kun måttet køre 20 kilometer, hvilket svarer til en radius på 15 km. Det er i betragtning af de mange grupper, som rejser tusindvis af kilometer for at komme hertil, for lidt. Jeg anmoder om, at der tages passende skridt i denne retning.

Formanden
Hr. Mayer, dette spørgsmål har vi allerede talt om i går. Jeg vil dog bede Dem om at stille dette spørgsmål skriftligt til kvæstorerne.

Knolle
Hr. formand, i går eftermiddag fandt der en demonstration sted foran parlamentsbygningen. Demonstranterne brugte i den forbindelse enorme lydanlæg, nærmere bestemt højttalere. Dette uudholdelige høje spektakel begrænsede ikke kun mig, men også andre kolleger i at udøve vores mandat. Jeg beder Dem om at sørge for, at demonstranter for det første får påbud om at holde sig væk fra Parlamentets område, som i går, og at demonstranter får forbud mod at opstille lydanlæg i området omkring Parlamentet.
For at undgå misforståelser må jeg gøre opmærksom på, at jeg er fortaler for friheden til at demonstrere. Jeg understreger udtrykkeligt, at parlamentsmedlemmers musikalske besøgsgrupper med deres musikalske udfoldelser i Parlamentet og i Parlamentets atrium er en berigelse.

Formanden
Det har vi noteret os, hr. Knolle.

Dell'Alba
Hr. formand, vi går nu i gang med nogle meget vigtige afstemninger ved navneopråb. Kan De forsikre os for, at vores kollega Brienza i dag er opført på listen over registrerede medlemmer?

Formanden
De ansvarlige tjenestegrene garanterer for, at dette er tilfældet, hr. Dell'Alba.
Vi går nu over til afstemning.

AFSTEMNING
Bourlanges
Hr. formand, jeg havde forstået, at eksekutivudvalget oven på den lidt livlige forhandling, som vi havde i går i mødesalen med kommissær Schreyer, skulle komme med en redegørelse, inden vi gik over til afstemningen. Jeg gik ud fra, at De var informeret herom, og derfor håber jeg, at kommissæren vil komme med en redegørelse, i det mindste hvis det var hans hensigt.

Fischler
Ordføreren anmodede Kommissionen om at tage stilling til den del af ændringsforslag 25, der vedrører forslagets artikel 18, stk. 2. Denne del vedrører EF-ansatte, som er udstationeret til forvaltningsorganet og andre ansatte, der rekrutteres af forvaltningsorganet. Michaele Schreyer fastslog i gårsdagens forhandling, at Kommissionen ikke kunne fastsætte en minimumsprocent for de tjenestemænd, som udstationeres af Kommissionen til forvaltningsorganet, og derfor ikke kunne acceptere ordførerens foreslåede 25%.
Kommissionen udstationerer et tilstrækkeligt antal tjenestemænd til forvaltningsorganet til at opfylde jobkravene. Michaele Schreyer kan dog bekræfte, at andre tjenestemænd rekrutteres på grundlag af kontrakter, som kan forlænges.
Den sidste del i det nævnte ændringsforslag om kontraktens art samt forpligtelser og kvalifikationer kan også accepteres. Jeg håber, at denne udtalelse kan hjælpe med til at få vedtaget Jean-Louis Bourlanges' betænkning, så forslaget kan vedtages af Rådet hurtigst muligt. Jeg takker ham for det fremragende arbejde på området.

Bourlanges
Jeg takker kommissæren for hans redegørelse, der afgør en meget vigtig sag, nemlig at agenturernes personale ikke kommer til at stå i en situation med usikre arbejdsforhold og utilstrækkelig kvalitet. Jeg tror, at dette er et meget vigtigt spørgsmål.
Jeg vil benytte mig af lejligheden til at tilføje, at vi har haft en meget forsinket drøftelse med repræsentanten for Den Socialdemokratiske Gruppe, hr. van Hulten, og - jeg taler med hans tilladelse - Den Socialdemokratiske Gruppe kunne, i modsætning til dens hidtidige plan, acceptere at støtte på den ene side ændringsforslag 13, der var blevet godkendt af Budgetudvalget, og på den anden side 3. og 4. del af ændringsforslag 25, som kommissæren lige har henvist til.
Jeg siger dette, således at der ikke skal være nogen misforståelser, og således at hr. van Hulten, hvis jeg har misfortolket hans hensigter, kan rette op herpå, men på denne måde får vi en langt mere samlet afstemning i Europa-Parlamentet.

Van Hulten
Hr. formand, lige inden denne afstemning begyndte, sagde hr. Bourlanges, at han ikke er så god til tal, og det har han lige bekræftet, for det ændringsforslag, som jeg nu kan støtte ham i, er ændringsforslag 8 og ikke ændringsforslag 13. Men jeg tror, at vi taler om det samme emne. I anledning af kommissærens meddelelse kan jeg også oplyse, at vi nu kan tilslutte os en stor del af ændringsforslag 25, nemlig 1., 3. og 4. del. I modsætning til, hvad der står på vores stemmeliste, går vi ind for ændringsforslag 8 og tre dele af ændringsforslag 25.
(Forslaget til lovgivningsmæssig beslutning vedtoges)
Betænkning (A5-0232/2001) af Niebler for Udvalget om Industripolitik, Eksterne Økonomiske Forbindelser, Forskning og Energi om forslag til Europa-Parlamentets og Rådets beslutning om et regelsæt for radiospektrumpolitikken i Det Europæiske Fællesskab (KOM(2000) 407 - C5-0449/2000 - 2000/0187(COD))
(Forslaget til lovgivningsmæssig beslutning vedtoges)
Betænkning (A5-0219/2001) af McKenna for Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerpolitik om forslag til Europa-Parlamentets og Rådets henstilling om gennemførelsen af integreret kystzoneplanlægning i Europa (KOM(2000) 545 - C5-0474/2000 - 2000/0227(COD))
(Forslaget til lovgivningsmæssig beslutning vedtoges)
Betænkning (A5-0218/2001) af Callanan for Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerpolitik om forslag til Europa-Parlamentets og Rådets direktiv om ændring af direktiv 94/25/EF om indbyrdes tilnærmelse af medlemsstaternes love og administrative bestemmelser om fritidsfartøjer (KOM(2000) 639 - C5-0529/2000 - 2000/0262(COD))
(Forslaget til lovgivningsmæssig beslutning vedtoges)
Betænkning (A5-0228/2001) af Carrilho for Udvalget om Udvikling og Samarbejde om forslag til Europa-Parlamentets og Rådets forordning om foranstaltninger på området bistand til hjemstedsfordrevne i udviklingslandene i Asien og Latinamerika (KOM(2000) 831 - C5-0758/2000 - 2000/0338(COD))
(Forslaget til lovgivningsmæssig beslutning vedtoges)
Betænkning (A5-0244/2001) af Brok for Udvalget om Udenrigsanliggender, Menneskerettigheder, Fælles Sikkerhed og Forsvarspolitik om forslag til Rådets afgørelse om makrofinansiel bistand til Forbundsrepublikken Jugoslavien KOM(2001) 277 - C5-0231/2001 - 2001/0112(CNS))
(Forslaget til lovgivningsmæssig beslutning vedtoges)
Beslutningsforslag (B5-0480/2001) om den fælles markedsordning for frugt og grøntsager
(Forslaget til beslutning vedtoges)
Betænkning (A5-0193/2001) af Wuori for Udvalget om Udenrigsanliggender, Menneskerettigheder, Fælles Sikkerhed og Forsvarspolitik om menneskerettighederne i verden 2000 og Den Europæiske Unions menneskerettighedspolitik (11317/2000 - C5-0536/2000 og C5-0628/2000 - 2000/2105(INI))
(Forslaget til beslutning vedtoges)
Betænkning (A5-0223/2001) af Cornillet for Udvalget om Borgernes Friheder og Rettigheder og Retlige og Indre Anliggender om respekten for de grundlæggende rettigheder i Den Europæiske Union (2000) (2000/2231(INI))
(Forslaget til beslutning vedtoges)
STEMMEFORKLARINGER
Betænkning af Haug og Ferber (A5-0239/2001)

Dell'Alba
Hr. formand, jeg tager ordet, fordi Europa-Parlamentet i dag med denne ret forvirrende afstemning - hvilket også skyldes, at der skulle stemmes om nogle vigtige forslag - forærede, tilbagebetalte eller rettere gav tilladelse til tilbagebetalingen af 12 milliarder euro - helt nøjagtigt 11 milliarder og 600 millioner - til medlemsstaterne, fordi man ikke har anvendt dette beløb i budgettet for 2000. Efter min mening er alt dette dog latterligt. Vi har fulgt denne praksis i flere år, og ikke alene kontrollerer vi ikke indtægterne, vi giver også medlemsstaterne lov til at få alle disse penge igen eller trække dem fra det indeværende års bidrag. Når udvidelsen bliver en realitet, når vi får problemer med at få budgettet til at slå til, og når det bliver nødvendigt for os hele tiden at skaffe nye midler, duer dette system efter min opfattelse ikke. Det er et system, hvor medlemsstaterne ikke alene nægter at følge de udgiftslofter, som man tog højde for i Edinburgh, og som blev bekræftet i de finansielle overslag, men også kræver de penge tilbage, der i stedet kunne genanvendes på en hensigtsmæssig måde, sådan som det er tilfældet med et hvilket som helst statsbudget, hvor pengene desværre ikke bliver tilbagebetalt til borgerne, men genanvendt. Med denne protest vil jeg gerne understrege, at vi stemte imod betænkningen.

Caullery
Forslaget til TÆB nr. 3, som er stillet i betænkningen af Haug, sigter hovedsageligt mod at modificere OLAF's og Europa-Kommissionens arbejdsstyrke. Hvad angår Kontoret for Bekæmpelse af Svig, tilpasser det ændringsforslag, som er stillet af Budgetudvalget med Budgetkontroludvalgets samtykke, en i vores øjne rosværdig fordeling af faste og midlertidige stillinger, og dette TÆB kræver i sin helhed ikke nogen særlige bemærkninger.
TÆB nr. 4 omhandler især saldoen for regnskabsåret 2000 og planlægger også at øge de ekstra betalingsbevillinger til de vestlige Balkanlande ud fra saldoen for 2000 ved at forhøje dem fra 350 til 450 millioner, nemlig 70 millioner mere til Balkanlandene og 30 millioner mere til ekstra økonomisk bistand til Forbundsrepublikken Jugoslavien. Ordføreren godkender indtægtssiden af dette TÆB, det vil sige tilbagebetaling til medlemsstaterne af 7,5 milliarder euro, der stammer fra overskuddet fra regnskabsåret 2000, hvilket vi stemmer for. Gruppen Union for Nationernes Europa kan imidlertid ikke overtage ordførerens holdning, når denne forkynder, at Europa-Parlamentet ikke har ret til at give sit besyv med, når det drejer sig om budgettets indtægsside.
Den anden betænkning af Haug om situationen vedrørende Den Europæiske Unions egne indtægter i 2001 genopliver mindst lige så effektivt debatten om forhøjelse af indtægterne, eftersom den vurderer, at EU skal være mindre og mindre afhængig af overførsler fra medlemsstaterne, og at systemet med egne indtægter skal ændres for at opnå økonomisk selvstændighed. Beslutningen fastslår også, at det endelige mål med reformen skal være at skabe en "autonom indtægtskilde" for Europa, og den støtter indførelsen af en direkte europæisk skat, samtidig med at den anmoder om, at Europa-Parlamentet bliver fuldt inddraget i budgetproceduren, særligt hvad angår indtægtssiden.
Den franske delegation for Gruppen Union for Nationernes Europa modsætter sig samtlige af disse utidige forslag, som i øvrigt er i modstrid med traktaten.
(Indlægget forkortet i henhold til forretningsordenens artikel 137)

Gallagher
I relation til tillægs- og ændringsbudget nr. 3 for 2001 vil jeg gerne henvise til et ændringsforslag, som jeg stillede på vegne af min gruppe, UEN, i Budgetudvalget, men som desværre ikke blev vedtaget. Ændringsforslaget omhandlede budgetpost A-3015, som bruges til at finansiere Det Europæiske Kontor for Mindre Udbredte Sprog.
Jeg er glad for at få mulighed for at forklare mit ændringsforslag. Mange kolleger er bekendt med kontorets fremragende arbejde med at fremme beskyttelsen af mindre udbredte sprog og minoritetssprog. Dette bliver endnu mere vigtigt i forbindelse med udvidelsen på grund af den kulturelle og lingvistiske mangfoldighed i mange af ansøgerlandene.
Som mange af jer nok ved, forsøger Kommissionen at pålægge kontoret betingelser, som vil medføre lukning af afdelingen i Dublin. Kontoret blev oprettet for nogle år siden på den irske regerings initiativ, og samfinansieres stadig af den irske regering. Sekretariatet var oprindeligt samlet i Dublin, selv om der for nogle år siden blev åbnet et sekretariat i Bruxelles, som skulle varetage forbindelse med EU-institutionerne. Jeg har været i kontakt med den irske minister, som er ansvarlig for sprogspørgsmål, og jeg tror, at det vil være meget vanskeligt for den irske regering at fastholde samme interesseniveau for kontoret, hvis kontoret bliver nødsaget til at lukke sekretariatet i Dublin.
Nordiske kredse har også udtrykt bekymring over dette, da kontoret er aktivt inden for sprogaspekterne i Langfredagsaftalen.
Jeg tror, at Kommissionen prøver at tilsidesætte Parlamentets ønske ved at pålægge sådanne betingelser for bevillingen, og som følge deraf har jeg foreslået at indføje en direkte henvisning til sekretariaterne i Dublin og Bruxelles i fodnoten. Når den nye budgetprocedure begynder næste september, vil jeg igen forsøge at vinde støtte til et sådant forslag. Her ønsker jeg blot at gøre kollegerne opmærksom på Kommissionens rænkespil, som jeg tror kan få skadelige følgevirkninger.
Betænkning af Haug (A5-0238/2001)

Fatuzzo
Hr. formand, om brugen af Europa-Parlamentets egne indtægter vil jeg gerne sige - og det siger jeg både på vegne af det Pensionistparti, som jeg repræsenterer, og på vegne af de beslægtede franske, hollandske, spanske, svenske, slovenske, bulgariske og lettiske pensionistpartier, der også har givet mig lov til at tale på deres vegne - at jeg åbent støtter forslaget om, at EU indfører sin egen EU-skat, og at denne skat ikke skal øge borgernes skattebyrde, men at den tværtimod skal indebære en reduktion af den skat, som borgerne betaler i medlemsstaterne. Kun på denne måde vil borgerne betragte EU som noget positivt.

Blak og Lund
Vi har i dag stemt imod alle opfordringerne til at indføre en direkte EU-skat. Vi mener ikke, at en egentlig EU-skat vil være nogen god idé. Det er meget tvivlsomt, om en sådan EU-skat vil styrke befolkningens tilknytning til og begejstring for EU-samarbejdet. En eventuel EU-skat ville indgå i et komplekst samspil med de nationale skatter, og man kan frygte, at det ville blive vanskeligt for de nationale regeringer at kontrollere det samlede skattetryk. Det er derfor ikke muligt at garantere, at indførelsen af en EU-skat ikke vil medføre yderligere skattebyrder for skatteyderne. Indførelsen af en EU-skat ligner også et skridt i udviklingen af et mere føderalt EU, hvilket hverken vi eller et flertal blandt de europæiske befolkninger er tilhængere af.

Markov
Min gruppe mener som mange andre kolleger og eksperter, at EU's afsatte midler i budgettet for 2000-2006, især set i lyset af udvidelsen af EU, ikke er tilstrækkelige til, for blot at nævne et par eksempler, at stabilisere situationen på Balkan, at løse problemerne på beskæftigelsesområdet og at stabilisere de sociale systemer. Det er derfor legitimt at sætte problemet med ekstra indtægtskilder i EU på dagsordenen.
Fru Haug foreslår i sin betænkning at afskaffe det hidtidige system af overførsler fra medlemsstaterne og at ændre systemet med egne indtægter, så der opnås finansiel autonomi i EU. Hun kræver, at der indføres en europæisk skat som direkte indtægt.
Dette initiativ kan vi ikke støtte i vores gruppe.
Det hidtidige system med procentuel indbetaling af en værdi af bruttonationalproduktet bygger på et princip, som er essentielt for det økonomiske og sociale sammenhold i EU - solidaritetsprincippet. At opgive dette princip ville være det samme som at rive grundlaget under EU væk. Det kan vi ikke acceptere.
Vi forholder os konstruktivt til idéen om at supplere EU's nuværende finansieringssystem med yderligere indtægtskilder i form af europæiske skatter, som ikke må virke skattemæssigt undergravende i EU's medlemslande. Vi tænker i denne forbindelse f.eks. på indførelsen af en Tobin-skat som afgift for afkastet ved finanstransaktioner, indførelsen af en CO2-afgift i hele Europa for virksomheder. Det sidste ville også have en positiv effekt på gennemførelsen af en fremtidsorienteret miljøpolitik, idet det ville give et øget pres for at få mere miljøvenlige energiproduktionsmetoder og støtte Kyoto-protokollen.
Desuden mener vi, at de hidtidige finansielle bestemmelser skal ændres, så de midler, som ikke er blevet opkrævet af medlemslandene, ikke bliver ført tilbage til medlemslandene, men derimod forbliver i det europæiske budget. Samtidig gælder det om at gennemføre en mere streng finansiel disciplin, f.eks. ved at de endnu ikke udbetalte forpligtelsesbevillinger bortfalder efter senest tre år, hvis modtageren af ydelsen ikke har gjort krav på den. Det vil sige, at beslutningen om godkendelse af ydelsen skal laves om.
Af disse grunde kan min gruppe ikke stemme for betænkningen.

Martinez
Ved at øge antallet af frihandelszoner og toldfritagelser under en fælles ordning med unilaterale præferencer og toldlettelser for de 49 mindst udviklede lande under påskud af at indføre "alt undtagen våben" og især ved at underlægge sig kravene fra imperiets herskere, lige fra GATT til WTO, har Europa-Kommissionen savet den økonomiske gren over, som det europæiske budget sad på, nemlig de toldafgifter, som i 60'erne udgjorde mere end 55% af Fællesskabets midler, men som i dag ikke udgør mere end ca. 14%.
Desuden er den fælles landbrugsafgift på import af landbrugsprodukter fra Commonwealth, Mellemamerika eller andre steder ved at forsvinde med afskaffelsen af den fælles landbrugspræferenceordning, som den beskyttede. Den står nu kun for omkring 2% af Fællesskabets indtægter.
Og derfor er det nu sådan, at EU-budgettet kun får 17% af sine indtægter fra told- og landbrugsafgifter. Men eftersom disse to historiske indtægtskilder var de eneste, som udelukkende var Fællesskabets egne, og som gjorde det økonomisk uafhængigt af medlemsstaterne, gør faldet i disse afgifter det fælles budget afhængigt af overførsler fra de nationale stater.
Dette kan ses på størrelsen af BNI-afgiften, som er den fjerde historiske indtægt på EU-budgettet, og som kun går tilbage til 1988. Denne stadig stigende afgift, som allerede udgør mere end 45% af Fællesskabets midler, kan reelt reduceres til at være et klassisk statsligt bidrag til finansieringen af en international organisation.
Vi er derfor nu kommet i den overraskende situation, at Europa-Kommissionen, hvis hjerte banker for føderal integration, har ført en international toldpolitik, der har reduceret Unionen til at være en organisation, der finansieres som enhver anden mellemstatslig organisation under den mest mellemstatslige form for international lovgivning.
(Indlægget forkortet i henhold til forretningsordenens artikel 137)

Sacrédeus
Jeg har stemt imod betænkningen. De svenske Kristelige Demokrater støtter ikke punkt 5 og 11, hvor det foreslås, at EU skal have ret til at udskrive skatter.
Vi vil ikke øge antallet af skatteniveauer i samfundet for borgerne. De svenske skatteydere betaler skat til kommunen, amtet og staten. At skabe endnu en skatteinstans, en europæisk, vil i det lange løb uvægerligt resultere i et øget skattetryk. Det er en udvikling, som vi ikke vil støtte.
Hvis EU bliver det, der i betænkningen kaldes økonomisk uafhængig, vil det også føre til politisk uafhængighed fra medlemslandene og deres regeringer med alle de farer og den mangel på kontrol, som det vil føre med sig. En sådan udvikling vil vi ikke støtte.
Betænkning af Costa Neves (A5-0241/2001)

Miranda
Kommissionens foreløbige budgetforslag, der ikke går højere end 1,06% af EU's BNI, er virkelig udtryk for et historisk minimum, og det kan netop derfor ikke accepteres, alene på grund af den udgiftsreduktion, som det står for, ikke mindst i samarbejdet med mindre udviklede tredjelande, og man bemærker, at ikke engang Østtimor undgår disse generelle nedskæringer.
Man forbavses derfor over betænkningens kompromissøgende tone og over dens manglende strategi og prioriteringer i forhold til en udvidelse, der omtales flere steder, for ikke at nævne de sociale spørgsmål, som ganske er blevet glemt. EP burde være modigere og ikke blot falde til føje, som det endnu en gang sker. Fremlæggelsen af det fjerde (!) tillægsbudget i denne samling viser, hvilket budgetmæssigt kaos Fællesskabet befinder sig i, og det viser ligeledes, at vi havde ret, da vi sidste år fremsatte forslag om at forkaste budgettet.
Hvis man imidlertid skal tro Haug-betænkningen, ville alt være løst med en EU-skat! Vi anser et sådant forslag for en falsk problemstilling. Ud over de principspørgsmål, som dette forslag rejser, er det vigtigt at understrege, at Fællesskabets budgetbyrde først og fremmest skæres ned på grund af stabilitetspagtens restriktive retningslinjer. Det er hér, de rigtige svar skal findes. Herudover skal det sikres, at medlemsstaterne deltager i overensstemmelse med deres relative velstand - altså på grundlag af BNI - og at borgerne pålægges skat på et retfærdigt grundlag. Solidaritet er et grundlæggende princip, som også angår de indtægter, der skal dække Fællesskabets budget.
Betænkning af Niebler (A5-0232/2001)

Fatuzzo
Vi befinder os i 2005, hr. formand. Den ene pensionist spørger den anden: "Hvad ser du i fjernsynet?" "Jeg ser udsendelser med dans, shows og flotte piger." "Nej, hør nu her", svarer den anden pensionist, "den slags er tiden løbet fra. Jeg ser Fatuzzo's European Show hver aften. Det er et show med parlamentsmedlemmet Fatuzzo, som forstår sig på pensioner, og som fortæller pensionisterne, hvordan deres pension kan blive større. Jeg vil også anbefale dig at se Fatuzzo's European Show." Dette sker takket være fru Nieblers betænkning, som tager sigte på tildelingen af de radiospektre, der forhåbentlig også kommer til at sørge for informationen af borgerne i almindelighed og pensionisterne i særdeleshed.
Betænkning af McKenna (A5-0219/2001)

Ortuondo Larrea
Hr. formand, vi har netop vedtaget min kollega Patricia McKennas betænkning, og jeg må ganske vist indrømme, at vi har færdigbehandlet en god tekst, som udførligt medtager alle de omstændigheder og problematikker, som rammer vores kystzoner, såvel geografisk, miljø- og biodiversitetsmæssigt som økonomisk, socialt og kulturelt samt underholdnings- og forlystelsesmæssigt. Jeg savner blot en mere tydelig og engageret henvisning til turistmængden og navnlig til de ulovlige bygninger, der er blevet bygget med spekulation for øje ved mange af Spaniens kyster - og ligeledes i andre stater - som byggemæssigt er en tydelig aggression og en trussel mod miljøbalancen. Jeg tror, at de respektive regeringer bør handle beslutsomt og standse konsekvenserne af deres manglende kontrol med disse ulovlige bygninger.
Endelig vil jeg tilkendegive min utilfredshed med ikke at have fået godkendt mit forslag om, at den tekst, vi lige har vedtaget som en simpel henstilling, skulle være et fællesskabsdirektiv, som kunne tvinge medlemsstaterne til at rette sig efter det og gennemføre det i deres respektive nationale lovgivninger.

Fatuzzo
Hr. formand, som repræsentant for Pensionistpartiet stemte jeg med glæde for dette forslag fra Europa-Parlamentet, men det gjorde jeg også som genoveser, og fordi jeg er født i Genova. Det var således ikke kun, fordi jeg er repræsentant for Pensionistpartiet. I Italien, i Genova og langs hele Liguriens kyst sker der desværre tit det, når det regner flere dage i træk, at alle huse, beboelser, forretninger og lokaler, der ligger i stueetagen, bliver oversvømmet. Jeg håber og ønsker, at dette er begyndelsen på en virkeligt hensigtsmæssig EU-politik for kystområderne, en politik, der er til gavn for de europæiske borgere, som bor ved de europæiske kyster.

Figueiredo
Betænkningen analyserer kritisk forslaget til henstilling om gennemførelsen af integreret kystzoneplanlægning i Europa og foreslår forskellige ændringer, som vi for størstedelen kan støtte. Det gælder kystzonernes betydning, årsagerne til den nedbrydning og ødelæggelse, der foregår visse steder, og de nye trusler fra den globale opvarmning og klimaændringerne, der måske er den største trussel mod de europæiske kystområder. Man bør imidlertid også nævne, at nedgangen i fiskeriaktiviteterne og den hermed forbundne beskæftigelse, som er et grundlæggende element i den socioøkonomiske struktur i mange fiskeriafhængige områder, gør disse regioner særdeles sårbare.
Selv om henstillingen, som ordføreren siger det, er et vigtigt første skridt hen imod beskyttelse af Europas kystzone, er det vigtigt, at medlemsstaterne også yder deres indsats, og at der sker samordning mellem de forskellige instrumenter, der benyttes. Vi har imidlertid visse forbehold over for de foranstaltninger, som ordføreren foreslår, især hvad angår en bindende fælles strategi, da medlemsstaternes rolle og indgrebsmuligheder i denne sammenhæng ikke er tilstrækkelig klargjort.

Meijer
Mellem de lavvandede dele af havet langs kysterne, den såkaldte fastlandssokkel, og de lavtliggende kystområder er der kun ringe højdeforskel. Mange af disse områder er i tidens løb ændret fra land til hav eller fra hav til land, med eller uden menneskers målrettede indgriben. Takket være den amerikanske præsident Bush og de store olieselskaber risikerer sådanne områder på ny at blive ændret fra land til hav, for så længe den kunstige opvarmning af jorden fortsætter, vil indlandsisen smelte yderligere, og havoverfladen vil stige yderligere. Netop i disse lavtliggende kystområder er en stor del af verdens befolkning koncentreret, og der ligger de vigtige økonomiske centre. Ikke blot otte millioner nederlændere og to millioner flamlændere vil mister deres boligområde, men også indbyggerne på Po-sletten i Italien, Les Landes i den sydvestlige del af Frankrig, dele af byer som Helsinki, København, London, Hamburg, Barcelona, Lissabon og Thessaloniki. Foruden befolkningskoncentrationer ligger der også særlige naturområder i kystzonerne såsom lagunerne ved den franske kyst og Vadehavet i Nederlandene, Tyskland og Danmark, som vedvarende trues på grund af udvidelse af havne- og industriområder. Jeg er fuldstændig enig med fru McKenna i, at der er behov for en meget større beskyttelse af kystzonerne, end Kommissionen foreslår.

Sudre
Det sociale mønster i mange kystområder er i de seneste år blevet ændret af omstruktureringen af fiskerisektoren og det traditionelle landbrug. Selv om nogle regioner har oplevet, at den oprindelige befolkning er udvandret, mærker de fleste kystområder et øget globalt demografisk pres og betydelige sæsonudsving i befolkningstallet, som hovedsageligt er forbundet med turismen.
Større anlægsarbejder, som er nødvendige for urbaniseringen og udviklingen kan være en trussel mod kystmiljøet, hvis de udføres uden et tilstrækkeligt kendskab til kystens dynamik, idet de kan fremskynde kysterosionen. I øvrigt ødelægger hav- og jordforureningen i højere og højere grad jord- og drikkevandsressourcerne.
Kystområderne tiltrækker tilbagevendende problemer og konflikter. Mangelen på en samlet forvaltning af hav- og jordressourcerne skaber alvorlige spændinger mellem de forskellige sektorer som f.eks. fiskeri, landbrug eller service, hvilket betyder, at der trækkes veksler på den bæredygtige udvikling i kystområderne.
Kommissionens forslag til strategi er en interessant tilgang til emnet, der skal løse de grundlæggende problemer i kystområderne, som tilsyneladende er manglende information, utilstrækkelig opbakning i befolkningen om projekterne, dårlig koordinering hos de forskellige ansvarlige for egnsplanlægningen og mangelen på en egentlig partnerskabsaftale, der inddrager de omhandlede økonomiske sektorer, de regionale og lokale myndigheder og de interregionale organisationer i beslutningsprocesserne.
Imidlertid må strategien for kystområderne nødvendigvis være et af de første eksempler på iværksættelse af retningslinjer, som er udarbejdet i "udviklingsplanen for EU's område", eftersom de principper, der er defineret heri, selvfølgelig er gældende for Unionens kystområder. Det kunne endda være en udmærket lejlighed til at bringe fornyet energi til en særligt passiv EFFU, hvis egentlige resultater endnu er meget begrænsede.
Endelig vil jeg gerne sige, at jeg er enig med dem, der beklager, at Kommissionens forslag ikke tager hensyn til klimaændringerne, på trods af at de synes at bevirke en stigning i havenes vandstand og et øget antal storme, som på afgørende vis medvirker til at øge risikoen for oversvømmelse, kysterosion og -sætning.
Selv om man først nu begynder at være bevidst om de nye udfordringer, som kystområderne står over for i de kommende årtier, kan den integrerede planlægning i kystområderne anstændigvis ikke ignorere dem.
Betænkning af Callanan (A5-0218/2001)

Fatuzzo
Hr. formand, for et par dage siden var jeg på ferie ved havet for at tage sol, og det gjorde jeg på en yacht. Jeg var ikke alene, for jeg var bl.a. sammen med en smuk, solbrændt pige, som tog sol på dækket. Hun hed Marilyn, og hun var fascinerende og meget sympatisk. På et tidspunkt sagde hun til mig: "Du er jo medlem af Europa-Parlamentet! Kan du så fortælle mig, hvorfor der ikke er noget EU-flag sammen med det nationale flag på yachter og lystfartøjer?" Jeg måtte forsikre hende for, at jeg, når jeg stemte for denne betænkning, ville anbefale en vedtagelse af, at også EU-flaget skal hejses på lystfartøjer.
Betænkning af Brok (A5-0244/2001)

Alavanos
I forbindelse med afstemningen om makrofinansiel bistand til Jugoslavien vil jeg gerne give udtryk for min støtte til hjælpeforanstaltningerne, som dog er minimale i forhold til de ødelæggelser, NATO's angreb har påført Jugoslavien. Men samtidig vil jeg gerne give udtryk for min kategoriske fordømmelse af den måde, som donatorernes bistand er blevet brugt til at vige uden om og lade hånt om Jugoslaviens forfatningsprocedurer ved at stille Milosevic for domstolen i Haag. Der er tale om økonomisk afpresning, og det krænker enhver betydning af international ret.
Naturligvis bærer Milosevic et kæmpe ansvar for de forbrydelser, der er sket i Eksjugoslavien, og selvfølgelig skal han stilles for retten, men denne sammenkobling af finansiel bistand og provokatoriske handlinger, der overtræder forfatningen, oven i købet uden at den demokratisk valgte præsident Kostunitsa ved noget om det, i et lands indre anliggender, samtidig med at det modtager bistand, det fordrejer og undergraver karakteren af EU's hjælpeprogrammer.

Krivine og Vachetta
Vi støtter selvfølgelig genopbygningen og udviklingen i Forbundsrepublikken Jugoslavien. Men denne betænkning slører fuldstændigt, hvilke ødelæggelser NATO's bomber har forårsaget i Den Tidligere Republik Jugoslavien. Værre endnu, den afslører med en forbavsende og stærkt kynisk perspektivændring i sine begrundelser, at den nedværdigende situation i Den Tidligere Republik Jugoslavien skulle skyldes "konflikten med NATO i 1999".
Vi kan ikke stå inde for en politik, der udnytter den økonomiske støtte til at anklage Forbundsrepublikken Jugoslavien for at opføre sig som en bananrepublik på det politiske og økonomiske plan uden at hjælpe med til hverken at åbne serbernes øjne for de forbrydelser, som især Milosevic har begået i det serbiske folks navn eller til opbyggelsen af en retsstat eller for øvrigt støtte ICTFY's troværdighed som uafhængig juridisk instans i forhold til de politiske magter samt endelig genopbygningen af landet med et minimum af social samhørighed og en genoprettelse af det fredelige forhold mellem de forskellige folkeslag. Alt dette betyder, at vi har afholdt os fra at stemme.

Meijer
Min tilslutning til at stille penge til rådighed for Jugoslavien betyder på ingen måde, at jeg tilslutter mig forudsigelige forsøg på at indlemme landet i NATO, underkaste økonomien udenlandske interesser eller underordne montenegrinernes og kosovoernes rettigheder under forbindelserne med regeringen i Serbien, som uventet har vist sig samarbejdsvillig. Det forarmede og bombarderede Jugoslavien har brug for mange penge, og den tidligere præsident fortjener at blive straffet for undertrykkelse, krig og udemokratisk styre. Efter at han var stillet for en national domstol, var det derfor nærliggende, at han også blev stillet for en international domstol. Hvad der sker nu, har ikke ret meget at gøre med ret, men snarere med en delstats premierministers salg af en politisk rival, i strid med den føderale regering og højesteret. Først efter at Milosevic i torsdags var overført til Haag, blev der i fredags stillet et enormt beløb til rådighed. Man skal åbenbart først tabe krigen og regeringsmagten og få økonomien til at gå bankerot for at kunne blive dømt som krigsforbryder. Det er aldrig vinderne, der dømmes, men kun taberne. Det er absolut nødvendigt at stille penge til rådighed som skadeserstatning for krigen i 1999, men nu ser det først og fremmest ud til at være et middel til at belønne velvillige myndigheder og dermed straffe andre. Jeg er bange for, at de mange involveredes manglende forståelse og nationalisme derved blot vil vokse.
Beslutningsforslag (B5-0480/2001) om den fælles markedsordning for frugt og grøntsager

Patakis
Selv om beslutningen er vag, er vi principielt enige, og vi vil stemme for den, fordi den giver udtryk for det synspunkt, at man skal styrke støtteforanstaltningerne til fordel for johannesbrød og nødder, som er hører til gruppen for frugt og grøntsager.
Men vi vil gerne påpege vores uenigheder på de punkter, hvor beslutningen bliver mere specifik.
Vores første uenighed går på producentorganisationerne, som vi er modstandere af, eftersom de undergraver andelsforetagenderne. Selv i de tilfælde, hvor andelsforetagenderne bliver producentorganisationer, opstår der mange problemer, eftersom andelsforetagenderne i vores land beskæftiger sig med flere forskellige afgrøder, ligesom også landmændene, mens producentorganisationerne kun omfatter et bestemt produkt. Det medfører, at der skal være mange producentorganisationer i det samme andelsforetagende, og hvis de fungerer regelret, sådan som forordningen foreskriver, så bliver andelsforetagendet i praksis opsplittet i lige så mange dele som de produkter, det beskæftiger sig med. Problemet ville blive løst, hvis man gav medlemsstaterne ret til selv at anerkende landmændenes organisationer, og hvis forordningerne omtalte andelsforetagenderne ligeværdigt side om side med producentorganisationerne. Men det sker ikke, og EU anerkender kun producentorganisationerne som landbrugssammenslutninger med en udemokratisk lovramme.
Den anden uenighed går på den store betydning, som beslutningen lægger på producentorganisationernes driftsprogrammer. Vi er ikke uenige i disse programmer, men vi anser dem for at være af andenrangs eller tredjerangs betydning. Når vi taler om en mere effektiv produktstøtte, mener vi bedre interventionspriser, flere tilskud og beskyttelse mod masseimport. Driftsproblemet, der begrænser miljøforureningen, er glimrende, men i sig selv forbedrer det ikke støtten til landmandens indtægt.
Betænkning af Wuori (A5-0193/2001)

Korhola
Hr. formand, jeg har ikke tænkt mig at tilslutte mig den permanente garde af afstemningsfortolkere, i går blev tidsplanerne bare overskredet, og desværre kom jeg for sent til behandlingen af Wuoris betænkning. Betænkningens betydning understreges blot af, at EU's menneskeretspolitik nu klart er i en udviklingsfase. Grundlaget for den er en ufravigelig opfattelse af menneskeværd, for uden menneskeværd eksisterer der heller ikke menneskerettigheder.
Det er vigtigt, at man rapporterer mindst lige så effektivt og åbent om EU's interne problemer som om problemer i tredjelande. Da jeg for halvandet år siden rejste spørgsmålet om politivold som et internt menneskerettighedsproblem i EU, kan jeg nu ikke lade være at rejse dette på linje med ytringsfriheden, som udvalget anser for et hovedpunkt. Der er grund til at analysere nyhedsformidlingen om de opståede voldshandlinger i forbindelse med topmødet i Göteborg lige så grundigt som selve begivenhederne. Med lige så stor sorg som jeg læste om de tilskadekomne, oplevede jeg den temmelig kritikløse attitude, som journalisterne lagde for dagen under nyhedsformidlingen af begivenhederne. Borgernes og også pressens ytringsfrihed er svær at forsvare troværdigt, hvis denne frihed i stigende grad anvendes uforsvarligt. Hvis EU er en globalt vigtig menneskerettighedsaktør, er også EU's borgere vigtige modeller for andre landes regeringer med hensyn til, hvad en gennemførelse af frihederne i praksis kan betyde.

Fatuzzo
Hr. formand, jeg stemte naturligvis for hr. Wuoris betænkning om menneskerettighederne i EU, men jeg er overbevist om, at EU bør gøre en større indsats. Her i Parlamentet i Strasbourg taler man ofte om menneskerettighederne i hele verden, men i EU fortsætter vi med at yde finansiel bistand til lande, hvor der ikke er nogen respekt for menneskerettighederne. Jeg vil gerne opfordre Parlamentet og EU-institutionerne til at holde op med at give så meget som en enkelt euro til de lande i verden, der ikke respekterer menneskerettighederne.

Caudron
Det kan ikke siges tit nok. EU skal fremme menneskerettighederne og demokratiet aktivt i alle de aktiviteter, den gennemfører over hele verden. Overholdelsen af menneskerettighederne skal være et prioritetsområde for alle EU's aktiviteter, bl.a. i dens bestræbelser på konfliktforebyggelse. Faktisk er det vigtigt, at Unionen, som man siger, "eksporterer" fælles værdier som principperne for frihed, demokrati, overholdelse af menneskerettighederne og de grundlæggende frihedsrettigheder samt retsstatsprincippet, der udgør dens grundlæggende principper. Jeg insisterer imidlertid på det faktum, at den skal respektere den nationale suverænitet og ikke falde i den fælde, der hedder indblanding.
De europæiske institutioner skal blive enige om at udtænke mere effektive midler. Ordføreren foreslår, at Rådet og Kommissionen opstiller nogle mere målrettede fælles strategier for menneskerettighedsanliggender.
Hvad angår EU's formandskab, opfordrer vi det til at sørge for, at dets arbejdsprogrammer automatisk indeholder nogle afsnit, der omhandler veldefinerede politikker og handlingsplaner til fremme af menneskerettigheder og demokrati. Der skal hvert år fastlægges nogle specifikke prioritetsområder, som ledsages af gennemførelsesstrategier. Disse strategier skal være genstand for en årlig revision og sikre kohærensen mellem de forskellige anvendte fællesskabspolitikker.
Hvad angår Europa-Parlamentet, synes det mig at være vigtigt at forbedre dets egne strukturer til behandling af sager om menneskerettigheder. Jeg er positivt indstillet over for forslaget om at udnævne en særlig "repræsentant", der kunne være en næstformand for Udvalget om Udenrigsanliggender. Han skulle beskæftige sig med alle spørgsmål om menneskerettigheder og sikre behandlingen af de individuelle sager om overtrædelse af disse rettigheder.
(Indlægget forkortet i henhold til forretningsordenens artikel 137)

Krivine og Vachetta
EU befinder sig i en dårlig position med hensyn til at give lektioner i menneskerettighedsanliggender. Den påberåber sig bl.a. menneskerettighedserklæringen fra 1948 og konventionen om økonomiske, sociale og kulturelle rettigheder - men overholder dem ikke. Hvad har den gjort for at sætte en stopper for den skandaløse åreladning, som tilbagebetalingen af gælden er for de sydlige lande? Medlemsstaterne betaler ikke de nødvendige beløb til WHO til bekæmpelse af aids eller tuberkulose, fordi statsgælden skal reduceres. Maastricht-kriterierne forpligter. For at forebygge konflikter, bygger en "mere konsekvent kriseforebyggelsespolitik" på at uskadeliggøre de multinationale benzinselskaber som f.eks. Total Fina Elf, hvis rolle som urostifter i det sydlige Sudan eller i Congo bliver mere og mere udtalt.
I øvrigt er det yderst vigtigt, at EU snarest overholder asylretten og konventionen fra 1951 ved at afskaffe "venteområder" og "asylcentre" og ikke med "strengere visumkrav", som betænkningen foreskriver. Og det er ikke nok at "beklage", at sigøjnerne er ofre for alvorlig diskrimination. Man må give dem asyl og fordømme kollektive udvisninger som f.eks. Belgien har praktiseret. Kun ved at sikre fri bevægelighed og ved en politik, der giver de illegale indvandrere ret til at opholde sig i landet, er det muligt at overholde asylretten og på effektiv vis bekæmpe menneskesmugling.
Hvad angår pressefrihed og bekæmpelse af en "for stor mediekoncentration", får man et lærerigt billede af det liberale Europas tvetungede tale ved at betragte det populistiske rovdyr, der står i spidsen for Italien.

Uca
Jeg har stemt for Wuoris betænkning om Den Europæiske Unions menneskerettighedspolitik. Jeg bifalder kravet om en bedre EU-strategi i menneskerettighedsspørgsmål over for tredjelande og ansøgerlande. Ved forhandlingerne om optagelse kommer økonomiske spørgsmål i første række, hvorimod menneskerettighedsspørgsmål ikke prioriteres nær så højt.
Jeg har stemt imod ordførerens ændringsforslag nr. 10, fordi afsnittet med opfordringen til den tyrkiske regering om at garantere mere end 3 millioner flygtninges tilbagevenden stryges. Jeg har besøgt et par flygtningelejre i det sydøstlige Tyrkiet, og jeg har set den menneskelige elendighed. Flygtninge skal ikke ignoreres, heller ikke i en betænkning om menneskerettigheder.
Jeg vil gerne tilføje til Wuoris betænkning, at der ud over det kristne mindretal i Tyrkiet, som nævnes i artikel 90, også findes et religionssamfund, yazidierne, som ikke anerkendes. I officielle dokumenter som f.eks. dåbsattester sættes der i stedet for yazidisk et kryds, eller der skrives slet ingenting som tegn på den manglende anerkendelse. Enhver har ret til fri udøvelse af sin religion, og derfor opfordrer jeg til anerkendelse af alle religionssamfund i Tyrkiet.

Van Orden
De britiske konservative er stærke tilhængere af ægte menneskerettigheder og har derfor stemt for Wuori-beslutningen. Mange af os er dog uenige i en række elementer i beslutningen, f.eks. omdefineringen af menneskerettigheder (punkt 50, 51, og 72), den uafvejede fordømmelse af Tyrkiet (punkt 88 og 89), misforståelsen af arten af og status for kastebaseret diskrimination i Indien (punkt 106 m.m.) og opfordringen til juridisk bindende kriterier for våbeneksport (punkt 113).
Betænkning af Cornillet (A5-0223/2001)

Kratsa-Tsagaropoulou
Hr. formand, jeg vil gerne lykønske hr. Cornillet, selv om han ikke er til stede, for med indholdet i sin betænkning har han givet os et rigt og varieret oplysningsmateriale om respekten for menneskerettighederne i EU, samtidig med at han sender et klart budskab til de europæiske regeringer og befolkninger om, at EU holder fast på at være et område med frihed, retfærdighed og socialt sammenhold og respekt for chartret om de grundlæggende rettigheder.
Men min gruppe, de græske parlamentsmedlemmer i Det Europæiske Folkepartis Gruppe, og jeg personligt har nogle indvendinger til den endelige tekst, og derfor stemte vi forskelligt, nogle stemte imod, og andre stemte blankt, bl.a. jeg selv. Vores indvendinger drejer sig om indvandreres politiske rettigheder og stemmeret og det faktum, at vi mener, at det vigtigste i dag er den politiske vilje hos de europæiske organer til at vedtage, udstikke og implementere en fælles asyl- og indvandringspolitik og medlemsstaternes arbejde på at skabe egnede forhold for en social optagelse af indvandrerne, uanset hvor de kommer fra. Stemmeret og politiske rettigheder kan blive den naturlige og historiske udvikling, men før vi kan ende med en troværdig løsning, må vi først igennem et stykke tid med forhandlinger, kommunikation og dialog forståelse med borgerne.
Et andet emne, vi gør indvendinger imod, er den officielle anerkendelse af homoseksuelles registrerede partnerskab, for vi er af den mening, at det ikke kun har forbindelse med seksuel frihed, men også påvirker familieinstitutionen, som ligger de europæiske borgere meget på sinde, og som befæstes i chartret om de grundlæggende rettigheder.

Fatuzzo
Hr. formand, jeg stemte imod hr. Cornillets betænkning om borgernes rettigheder i EU. Hvorfor gjorde jeg det? Det gjorde jeg, fordi man efter min mening ikke respekterer de ældres rettigheder i EU. Sådan er det i det mindste i mange af EU's 15 medlemsstater. Man respekterer efter min mening ikke de ældres rettigheder, når vi bliver syge, fuldstændigt handicappede og ikke kan klare os selv. Hvis vi er heldige, bliver vi passet i hjemmet af vores familiemedlemmer, og hvis vi er mindre heldige, kommer vi på plejehjem, hvor man gør, hvad man kan. Vi skal under alle omstændigheder betale denne pleje af vores egen lomme og med vores egen formue - hvis vi har en - og det skal vi efter alt det, som vi har ydet hele livet i form af arbejde, skatter og bidrag. I EU bør vi også reelt og konkret beskæftige os med de svageste ældres rettigheder.

Borghezio
Hr. formand, jeg vil gerne give udtryk for min tilfredshed med den historiske beslutning, Europa-Parlamentet i dag har truffet om at vedtage to meget vigtige ændringsforslag. I disse ændringsforslag fastslår man et frihedsprincip og opfordrer Italiens regering og parlament til at ophæve artikel 13 i den italienske forfatning om huset Savoyens mandlige arvingers eksil. Som piemonteser vil jeg også give udtryk for min personlige glæde og tilfredshed med denne beslutning. Det er en vigtig og velbegrundet beslutning, eftersom vi står over for det sidste tilfælde, hvor en kongefamilies medlemmer har måttet leve i eksil i mere end 50 år efter artiklens vedtagelse, og denne kongefamilies historie - lige fra Emanuele Filiberto til Mafalda af Savoyen - har dybe rødder i Europas historie. Den artikel, vi anmoder om at få ophævet, er i strid med de grundlæggende frihedsrettigheder, som alle EU-landene går ind for, og den går ud over nogle italienske borgere, som for den enes vedkommende ikke engang var født, da artikel 13 blev vedtaget.

Gollnisch
Eftersom vi taler om menneskerettigheder, vil jeg endnu en gang tale om rettigheder for alle intellektuelle, som vover at give deres egne meninger til kende inden for de historiske videnskaber, hvilket leder dem til f.eks. at genbehandle visse aspekter af Anden Verdenskrig og koncentrationslejrenes rædsler. Rædsler, som desværre i dag udnyttes dagligt og på smertelig vis i politisk eller økonomisk øjemed, hvilket har meget lidt til fælles med ofrenes minder.
Faktisk er der på nuværende tidspunkt tusinder af historikere, sociologer, forskere, universitetsansatte eller helt almindelige borgere i Europa, som forfølges af den simple grund, at de har villet gennemføre en fri forskning inden for de i øvrigt skiftende dogmer, som de officielle forfattere agter at diktere.
Som i 1999 vil jeg give et enkelt eksempel fra Rhône-Alpes-regionen, hvor vores ordfører hr. Cornillet kommer fra. Hr. Plantin, en ung historiker uden midler, og som jeg ikke kendte, blev dømt for den simple forbrydelse at have nævnt nogle værker, der retter op på nogle historiske fejltagelser, som ingen seriøs historiker længere er tilhænger af, i en bibliografi til et lærd tidsskrift, som han redigerer. Han blev anholdt. Hans computer blev konfiskeret. Alle de sædvanlige lakajforeninger, som havde indgivet begæring mod ham, opnåede svære erstatninger fra ham selv og fra hans trykker, en simpel håndværker.
Dommerne ved appelretten i Lyon, Dominique Fournier, Jean-Luc Gouverneur og Marie-Odile Théolleyre, har desuden forbudt ham at udgive sit arbejde i en dom, der er de stalinistiske domstole værdig. Rådgiverne ved kassationsretten, Bruno Cotte, Christine Chanet og Guy Joly, har svigtet deres opgave ved ikke i foreliggende tilfælde at anke det tydelige misbrug af loven om ungdomsblade.
Hvad mere er, har professorerne Régis Ladous og Claude Prudhomme under pres og helt ulovligt opført sig så tåbeligt og odiøst, at de med 11 års forsinkelse har annuleret godkendelsen af hr. Plantins specialeopgave, som de helt overlagt havde givet karakteren "Meget tilfredsstillende".
Og alt dette foregår i det 21. århundrede i Frankrig som i andre europæiske lande! Denne forfølgelse øger selvfølgelig blot den tvivl, der hviler på de officielle dogmer. Den er uværdig og uacceptabel. Den må ophøre øjeblikkeligt.

Kauppi
Jeg er yderst tilfreds med, at Cornillets ellers fortrinlige betænkning har fået tilføjet nogle præciseringer, som har at gøre med anerkendelsen af parforhold mellem personer af samme køn. For nogle spørgsmåls vedkommende kunne man godt nok have ønsket sig endnu videregående holdninger i betænkningen. Jeg hentyder f.eks. til adoptionsret for homoseksuelle og lesbiske par. Problemer med menneskerettighederne for de seksuelle mindretal er endnu i dag beklageligt ofte hverdagskost i EU's medlemslande. Specielt anser jeg det for vigtigt med henvisningerne til ansøgerlandenes lovgivning og til, at man tager hensyn til en ligelig behandling af borgerne også i forskellige parforholds- og familiemodeller under udvidelsesforhandlingerne.

Krivine og Vachetta
Nogle af Cornillet-betænkningens henstillinger er uomtvisteligt positive. Udvidelsen af stemmeretten til også at omfatte folk uden for Fællesskabet, afskaffelsen af Aznar-protokollen, som er en sand benægtelse af asylretten, en ubegrænset anerkendelse af flygtningestatusen, som f.eks. indbefatter alle de forfulgte i Algeriet, foranstaltninger mod den diskrimination, der foregår mod sigøjnerne, samt anerkendelse af de homoseksuelles rettigheder er alt sammen foranstaltninger, som vi støtter.
Ikke desto mindre holder de gode intentioner ikke altid hele vejen. Interneringscentre og modtageområder er i virkeligheden fængsler, som ikke kalder sig ved deres rette navn, og hvor levevilkårene er umenneskelige. At "begrænse tilbageholdelsen til et maksimalt tidspunkt" er en utilstrækkelig henstilling, som fastholder asylansøgerne og de illegale indvandrere i en kriminel rolle.
De mindreårige bør ikke udsættes for denne nedværdigende tilbageholdelse, som artikel 32 har til hensigt at mildne for dem.
For at give ofrene for menneskehandel og slaveri mulighed for at gøre sig fri af deres plageånder, må man dekretere nogle generelle bestemmelser i Europa. En permanent opholdstilladelse ville være langt mere effektiv mod udnyttelse end den "midlertidige opholdstilladelse (...) for undersøgelsens og retsprocedurernes varighed". Hvis motiverne og ændringsforslagene til stemmeretten eller de homoseksuelles rettigheder fastholdes, stemmer vi for denne betænkning. Ellers undlader vi at stemme.

Lulling
Jeg har undladt at stemme om betænkningen om de grundlæggende rettigheder i EU, fordi visse kræfter i dette forum endnu en gang har misbrugt betænkningen til at få bekræftet den teori, ifølge hvilken en medlemsstat ikke overholder de grundlæggende rettigheder i EU, hvis den ikke ændrer sin lovgivning for at tillade homoseksuelle ægteskaber og give de homoseksuelle par samme rettigheder som de gifte heteroseksuelle par. Dette går for vidt.
Man må give de ugifte heteroseksuelle par og de homoseksuelle par muligheden for at løse visse problemer i forbindelse med deres situation, f.eks. i form af indgåelsen af en aftale.
Men der kan ikke være tale om at give dem de samme rettigheder, f.eks. hvad angår social sikring, status som længstlevende ægtefælle og skatte- og adoptionsspørgsmål, som et ægtepar, med eller uden børn.
De ugifte par har meget nemmere ved at gå fra hinanden, og det er billigere for dem, mens skilsmisseprocedurerne altid er komplicerede, bekostelige og tunge. En lovgivning som den, der er fastlagt i betænkningen, ville i sidste ende diskriminere de gifte heteroseksuelle par. Det må ikke ske.
I et afsnit om det europæiske statsborgerskab forsøger man at få folk til at anerkende, at en medlemsstat overtræder de grundlæggende rettigheder, hvis den ikke giver borgere fra tredjelande, som lovligt har opholdt sig på statens territorium i mindst tre år, stemmeret og ret til at blive valgt til Europa-Parlamentet og ved kommunalvalgene.
Stemmeretten opnås på grundlag af en gensidig aftale mellem de borgere i Unionens medlemsstater, der opholder sig i en anden medlemsstat. Portugiserne kan stemme og lade sig vælge i Luxembourg, og jeg ville kunne gøre det samme, hvis jeg boede i Portugal. Men hvorfor skal man give f.eks. en algierer stemmeret i en medlemsstat, hvis en borger i denne medlemsstat ikke har stemmeret i Algeriet?
Jeg kan ikke være enig i disse krav, bortset fra at det drejer sig om områder, som angår civile rettigheder og politiske rettigheder, som hører under den nationale suverænitet. Hver medlemsstat kan frit tildele sådanne rettigheder til borgere fra tredjelande og tilbyde sådanne løsninger til sine borgere. Der kan ikke være tale om, at Europa-Parlamentet fordømmer de medlemsstater, som beslutter ikke at gøre det.

Sacrédeus
Som svensk kristelig demokrat har jeg stemt imod de punkter (78 og 82-84), der sigter mod at styre medlemslandenes lovgivning på det familiepolitiske område. Dette er et nationalt anliggende, i lighed med subsidiaritetsprincippet, der ikke er på sin plads i en betænkning om menneskerettigheder i Europa.
Jeg har også stemt imod punkt 119 og 120 om valgbarhed til Europa-Parlamentet for personer, der ikke har statsborgerskab i et af medlemslandene. Ansvar og forpligtelser skal hænge sammen med rettigheder og valgbarhed. Det burde være et indlysende princip og en indlysende regel.
Betænkning af Wuori (A5-0193/2001) og betænkning af Cornillet (A5-0223/2001)

Korakas
To betænkninger om henholdsvis menneskerettighederne i verden (Wuori-betænkningen) og om respekten for de grundlæggende rettigheder i EU (Cornillet-betænkningen) er blevet forhandlet i dag her i Parlamentet. Det drejer sig om to provokerende tekster både med hensyn til det, der omtales i dem (hovedsageligt i Wuori-betænkningen), og det, man undgår at omtale (hovedsageligt i Cornillet-betænkningen).
Wuori-betænkningen støtter lige fra begyndelsen EU's imperialistiske natur, så man skal ikke lade sig snyde, idet den siger, at "princippet om national suverænitet ikke bør beskære EU's ret til sågar at gribe ind med henblik på at bremse grove krænkelser af menneskerettighederne". Befolkningen på Balkan og andre steder i verden har betalt og betaler stadig dyrt for denne EU's "gudbenådede" mission. Tusindvis er døde, endnu flere er blevet forurenet af bomberne med forarmet uran, Den Tidligere Jugoslaviske Republik er endt som gidsel for de "uovervindelige" albanske ekstremister, og lande er blevet protektorater, hvor de europæiske monopoler og deres politiske talsmænd hærger. Den forkastelige bortførelse for nylig af den tidligere præsident Milosevic, hvilket var en direkte hån mod landets forfatning og præsident, og udleveringen af ham til Den Internationale Krigsforbryderdomstol i Haag, der er direkte nedsat til formålet, er sigende eksempler på, hvordan EU oplever forsvaret af menneskerettighederne. Men betænkningen går videre endnu og opfordrer til, at der nedsættes nye, internationale krigsforbryderdomstole med hensyn til Tjetjenien, Østtimor og Irak.
Beredskabsordningen til konfliktforebyggelse, altså eurohæren, anses for et grundlæggende redskab inden for rammerne af EU's strategi, mens man vedtager en politisk institutionalisering af "kloge" sanktioner i stedet for "blinde" sanktioner. Uden at man på nogen måde nævner de forbryderiske følger, som erklæringen af embargoen, som EU effektivt medvirkede til, har haft for Iraks befolkning, foreslår man med en utrolig ufølsomhed eventuelt også at indføre embargo mod andre lande under påskud af eksisterende krænkelser af den menneskelige værdighed.
Til trods for betænkningens mangesidighed skjuler den ikke, hvad den prioriterer og ville vælge. Mens den f.eks. direkte kritiserer Cubas socialistiske regering for undertrykkelse af den "frie" journalistik, er den taktfuld og forsigtig over for Tyrkiet og Ukraine, selv om alle ved, at der sidder adskillige journalister i Tyrkiets fængsler, og at der blev myrdet en journalist i Ukraine ved det sidste valg.
I betænkningens udførlige omtale af Tyrkiet hører man ikke et ord om den sultestrejke, der fortsætter i de tyrkiske fængsler eller om ofrene for den tyrkiske uforsonlighed.
Af alle disse grunde har parlamentsmedlemmerne fra Grækenlands Kommunistparti stemt imod betænkningen.

Formanden
Afstemningen er afsluttet.
(Mødet udsat kl. 14.05 og genoptaget kl. 15.00)

Aktuel og uopsættelig debat
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er debatten om aktuelle og uopsættelige spørgsmål af væsentlig betydning.

Dødsstraf i verden
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er forhandling under ét om følgende beslutningsforslag:
B5-0486/2001 af Méndez de Vigo m.fl. for PPE-DE-Gruppen;
B5-0497/2001 af van den Berg m.fl. for PSE-Gruppen;
B5-0504/2001 af Malmström og Rutelli for ELDR-Gruppen;
B5-0484/2001 af Frassoni m.fl. for Verts/ALE-Gruppen;
B5-0512/2001 af Manisco m.fl. for GUE/NGL-Gruppen;
B5-0527/2001 af Dupuis m.fl. for TDI-Gruppen
om dødsstraf i verden og om indførelse af en "Europæisk dag imod dødsstraf".

Frassoni
Hr. formand, eftersom der er meget få emner, som vi er enige om i hele EU, og eftersom dødsstraffen er et af disse emner, bør vi efter min mening for det første være tilfredse med og stolte over det initiativ, som Parlamentet og Det Europæiske Råd har taget til at afholde en konference om dødsstraf den 22. juni. For det andet bør vi erklære, at det nu er på tide at gå videre til næste etape, nemlig forberedelsen af FN's Generalforsamling og den eventuelle vedtagelse af en resolution om et moratorium for dødsstraf. Dette er efter min mening vores næste opgave i de kommende måneder, og jeg håber, at det belgiske formandskab er på vores side, sådan som det lovede her i Parlamentet i går.

Méndez de Vigo
Hr. formand, fru Frassoni har ret, når hun siger, at vi i dag står samlet om dette spørgsmål. Men for 20 år siden var vi sikkert ikke enige. Altså er vi nået videre. I dag står EU sammen imod dødsstraf, og det afspejles i EU's charter om grundlæggende rettigheder, hvor der i artikel 2 tales om retten til livet. Jeg kan huske, dengang vi drøftede dette charter, at der var mange i forsamlingen, som sagde til os: Det er usammenhængende at sige, at dette charter stiles til Unionens institutioner - og det husker De uden tvivl, hr. formand - og samtidig bede om at afskaffe dødsstraf, når EU ikke kan dømme nogen til døden.
Det er rigtigt, der var en mangel på sammenhæng. Men vi påtog os ansvaret, fordi vi mente, at chartret skulle anerkende de værdier og principper, som understøtter den europæiske opbygning. Og jeg må sige, hr. formand, at jeg for kort tid siden, mens jeg fløj hertil, læste nyheden om, at Tyrkiets udenrigsminister havde sagt, at Tyrkiets forfatning skulle reformeres, fordi det var nødvendigt at afskaffe dødsstraffen for at komme med i EU, således som det står i chartret om grundlæggende rettigheder. Jeg mindedes titlen på en film, der vandt en Oscar, "Livet er smukt", og så forstod jeg, at vores arbejde fra tid til anden bærer frugt.
Derfor tror jeg, hr. formand, at vi europæere ikke alene bør give udtryk for vores ønske om at få afskaffet dødsstraf, men at vi har ret til og er forpligtet til at blande os i andre landes anliggender således, at de kan gøre det samme. Vi tager derfor hensyn til en beslutning fra en kongres, der blev afholdt i Strasbourg for to uger siden, og har i denne beslutning - som jeg er sikker på, Parlamentet vil støtte enstemmigt - bedt om indførelsen af en særlig dag imod dødsstraf. En europæisk dag, som jeg håber snart bliver en verdensomspændende dag, for jeg tror, der er grund til at have håb. Min gode veninde Ana Palacio, som læser alt, der offentliggøres, gav mig i dag lederen fra Herald Tribune, hvor en højesteretsdommer, fru O'Connor, som altid er gået ind for dødsstraf, i dag siger det modsatte.
Hr. formand, jeg tror, at vi, hvis de intelligente mennesker ændrer mening, kan vinde denne kamp i hele verden.

Van den Berg
Hr. formand, dødsstraf er uetisk, fordi mennesker ikke må berøve andre mennesker livet. For ofte bliver uskyldige mennesker dømt til døden, og straffen er uigenkaldelig, og en senere appel er ikke længere mulig, selv om der er nye beviser. Dødsstraffen er uværdig og i strid med det universelle princip om retfærdighed.
For nylig er Joaquín Martínez løsladt i USA, og vi har også set ham her i Parlamentet, efter at han havde været fængslet i adskillige år. Det er blevet tydeligt, at alt, hvad der kunne gå galt, også var gået galt i denne sag. Ifølge Amnesty International blev der i 2000 henrettet mindst 1.475 fanger, og mere end 3.000 gange blev der idømt dødsstraf. Kina, Iran, Saudi-Arabien og USA har ansvaret for 88% heraf. Den første verdenskongres mod dødsstraf fandt sted fra den 21. til den 23. juni i år i Strasbourg. 87 lande i verden har dødsstraf, som ofte mindreårige og også udviklingshæmmede er ofre for.
Vi beklager i høj grad, at lande, som ofte har en meget høj standard på menneskerettighedsområdet, alligevel har valgt at opretholde dette middel, dødsstraffen, og henrette uskyldige mennesker, således som det ofte viser sig, mens det tilmed også ofte fremgår af statistikkerne. Frem for alt i USA er det meget tydeligt, at sociale og racemæssige aspekter spiller en stor rolle.
Vi er også særdeles bekymrede over, at de involveredes organer derefter udbydes til salg. Jeg er enig med hr. Méndez de Vigo i, at det ville være overordentlig godt at indføre en europæisk dag mod dødsstraffen.
Lad mig henvise til punkt 4 i beslutningsforslaget, hvori der står, at vi opfordrer det belgiske formandskab til på ny at forsøge at sætte en resolution om afskaffelse af dødsstraffen under afstemning på mødet i FN's Generalforsamling i september. Vi håber, at formandskabet på alle EU-landenes vegne er i stand til at opnå tilstrækkelig støtte hertil, således at resolutionen også kan vedtages denne gang.

Malmström
Hr. formand, hr. kommissær, ingen er uvidende om den afsky, som Parlamentet har over for dødsstraf, hvor den end forekommer. Europa-Parlamentet fører en lang og stædig kamp imod denne barbariske straf, og vi ved, at vi har en god allieret i kommissær Patten. Hr. kommissær, vi værdsætter virkelig Deres indsats på dette område. Vores fælles kamp har resulteret i, at ansøgerlandene et efter et har afskaffet dødsstraffen. Dette krav er ufravigeligt, hvis man vil være med i det europæiske fællesskab. Det er på høje tid, at også Tyrkiet afskaffer dødsstraffen - uden tøven.
Til tider kan det føles ørkesløst at kæmpe imod dødsstraffen, når verden ser ud, som den gør. Min kollega nævnte for et øjeblik siden tallene for, hvordan det ser ud i verden. Det er vigtigt at være opmærksom på, at 90% af alle henrettelser finder sted i kun fire lande. Allerværst er Kina med over 1.000 henrettelser bare i år.
Det er også dybt tragisk, at det er nødvendigt at sætte USA på samme liste som diktaturerne. Gang på gang har vi appelleret til USA's regering for at få dem til at udstede et moratorium for dødsstraf og for at få dem til at stoppe med at dømme teenagere og mentalt handicappede til døden. Alene mistanken om, at én eneste person er blevet uskyldigt henrettet - og det, ved vi, er sket i USA - burde være nok til at afskaffe dødsstraffen.
Der er dog et lille lys for enden af tunnellen. Det er glædeligt, at der sker en vis, om end langsom, forskydning i den offentlige mening i USA. I løbet af 1990'erne har 30 lande også afskaffet dødsstraffen. Her i Strasbourg blev der afholdt en vellykket konference for to uger siden. Både EU og Europarådet kæmper utrætteligt videre.
For yderligere at styrke indsatsen for bekæmpelse af dødsstraf og sørge for, at denne sag altid vil være på dagsordenen, foreslog min kollega hr. Rutelli for et år siden her i Parlamentet en fælles europæisk dag mod dødsstraf. Vi kan markere den hvert år, indtil dødsstraffen er afskaffet overalt. Det er glædeligt, at Parlamentet går ind for denne idé, og jeg håber, at Rådet og Kommissionen vil samarbejde med Parlamentet for at få indført en sådan dag.

Manisco
Hr. formand, jeg vil fatte mig i korthed. Det har været min opfattelse gennem de sidste fem år, at Parlamentet fungerer som en slags diskussionsklub, når dette dramatiske emne, nemlig den altid skræmmende dødsstraf, sættes på dagsordenen. Alle tilkendegiver deres fordømmelse og retfærdige harme, men når der skal træffes foranstaltninger vedrørende visse landes ligegyldighed, sløvhed og insisteren på at fastholde disse barbariske institutioner, skifter stemningen, da det tydeligvis er et spørgsmål om penge. Handelsforbindelser er meget vigtige for alle, og selv om det er godt at frasige sig synden, skal vi identificere synderne.
Derfor vil jeg meget gerne tilføje navnene på synderne i denne beslutning, som skal vedtages. For det første Folkerepublikken Kina. I går og i dag kunne vi læse om 15 kvinders såkaldte "selvmord" i en koncentrationslejr.
For to år siden vedtog Parlamentet beslutninger om handel med organer, som blev transplanteret fra henrettede folk. Nu skal vi f.eks. overveje ikke at stemme entusiastisk for, at De Olympiske Lege gives til Folkerepublikken Kina uden forbehold. Og det samme gælder for USA. Det er grunden til, at jeg har stillet to ændringsforslag til vores beslutning.

Dupuis
Hr. formand, hr. kommissær, kære kolleger, tillad mig først og fremmest at komme med en indledende bemærkning. Vores beslutning taler om 87 lande, hvori dødsstraffen stadig eksisterer. Jeg tror, at dette tal - som vi har fået af Amnesty International - er unøjagtigt. Det drejer sig i virkeligheden om 71 lande, der fortsat anvender dødsstraf, og jeg mener, at det er en vigtig forskel, i betragtning af at det internationale samfund tæller 180 lande, hvilket betyder at flertallet af dødsstrafmodstandere er langt større, end tallene fra Amnesty International antyder.
I øvrigt mener jeg heller ikke, at man skal betragte Amnesty International som en form for bibel, som har svar på en hel række spørgsmål, eller som en repræsentant for civilsamfundet, hvilket overhovedet ikke er tilfældet. Det er en forening, som gør et vist stykke arbejde, og som også fortjener - mener jeg - at vi en gang imellem kaster et - eller flere - kritiske blikke på dem.
Dernæst mener jeg - som Monica Frassoni og også hr. van den Berg og hr. Manisco har sagt - at vores problem består i at ankomme til FN's Generalforsamling med en beslutning om et moratorium. Problemet er ikke at ophæve døden, selv om jeg tror, at der indimellem er ønsker, som går i den retning. Vores problem er at ophæve dødsstraffen, fordi vi vurderer, at det er muligt at opnå retfærdighed uden at gøre brug af den. Problemet består altså i et moratorium, i et helt igennem verdsligt initiativ, der sigter mod at få de andre stater til at overveje de argumenter, der taler imod dødsstraf, og på verdslig og lærd vis at konkludere, at der ikke længere er behov for at tage sådanne instrumenter i brug. Derfor tror jeg, at vi har en vigtig opgave foran os i de kommende uger, således at vi med det belgiske formandskab kan nå frem til at fremlægge en beslutning om et moratorium i New York.

Sauquillo Pérez del Arco
Hr. formand, i EU skal vi støtte enhver handling, der taler til fordel for afskaffelsen af dødsstraf. De abolitionister, der var samlet i Strasbourg til den første verdenskongres mod dødsstraf, kan regne med al vores aktive støtte - og det ved de, de kan.
En europæisk dag mod dødsstraf - sagde hr. Méndez de Vigo, og jeg er enig - er en god idé, men det er ikke tilstrækkeligt. Vi bør også fremme, at fællesskabsinstitutionerne og EU's medlemslande i sin yderste konsekvens holder fast ved den overbevisning, der uden tvivl genspejles i alle vores lovgivninger, om, at dødsstraf er i modstrid med retsvidenskaben, og at den svarer til andre historiske rædsler som slaveri. EU burde derfor, som vi beder om i beslutningen, betragte afskaffelsen af dødsstraf som et vigtigt element i forbindelserne til tredjelande, og det burde afspejles i overensstemmelse hermed i internationale aftalers konklusioner, i støtteprogrammer og i samhandlen.
Jeg vil ikke tale - det har vores kollega van den Berg allerede gjort - om, hvilken fejltagelse der er at henrette mindreårige og fysisk handicappede, og jeg vil heller ikke komme ind på sagerne om uskyldigt dømte. Jeg vil heller ikke komme ind på tallene, som jeg synes er irrelevante, for hr. Dupuis har ret i det, han netop sagde. Et enkelt tilfælde er i sig selv rædselsfuldt. Afskaffelsen af dødsstraf er et afgørende princip i den civilisation, vi lever i i dag, og ingen kan fratages livet via en dom. Derfor støtter jeg såvel denne beslutning som den europæiske dag mod dødsstraf, men jeg mener, at vi skal nå lidt videre med alt vores arbejde for at få afskaffet dødsstraffen.

Sylla
Hr. formand, kære kolleger, jeg vil også gerne takke ophavsmændene til den første internationale kongres imod dødsstraf, som jeg tror har været kronen på værket for dødsstrafmodstanderne over hele verden. I de tre dage har man fuldført et yderst vigtigt stykke arbejde, og jeg vil også gerne her takke for vores formands personlige engagement. Hun har sammen med sin kollega i Europa-Rådet sendt en appel til staterne om et verdensomspændende moratorium for henrettelser, et moratorium, der er blevet underskrevet af 40 lande, som er til stede her i denne mødesal.
At kæmpe for en ophævelse af dødsstraffen - det er blevet nævnt her - er at kæmpe for at styrke den menneskelige værdighed og at udvide menneskerettighederne. Jeg tror, at EU gør en indsats herfor og skal fortsætte sine bestræbelser, men jeg tror også, at det af og til er vigtigt, at man fejer for egen dør i en forsamling som FN. Hermed mener jeg, at lande som Tyrkiet, Rusland og Armenien, der er medlemmer af Europa-Rådet, og som anmoder om tiltrædelse af EU, skal ophæve dødsstraffen i deres respektive straffelovgivninger. Det er efter min mening en ufravigelig betingelse for deres tiltrædelse og en garanti for, at det grundlæggende princip om menneskerettigheder respekteres på EU's territorium.
Dernæst tror jeg, som Robert Badinter understregede, at debatten har gjort nogle stormende fremskridt. 100 lande har allerede ophævet dødsstraffen. Og selv i USA var tæt ved 80% af befolkningen for dødsstraf for blot en fem-seks år siden. I dag er det kun 66%. Det betyder, at vi er tættere på en sejr, og så meget desto bedre.
Men det forhindrer ikke, at der findes en anden meget symbolsk sag i kampen mod dødsstraffen, nemlig Moumia Abou Jamals sag. Blandt de 3.700 personer, som endnu i dag befinder sig på dødsgangene i USA, er Moumia Abou Jamal et symbol, fordi han sidder i fængsel og på dødsgangen på grund af sin sorte hudfarve, og i den retning får han mig lidt til at tænke på Nelson Mandelas kamp. Han er i fængsel, fordi han var en intellektuel forfatter, og derved minder han mig en smule om Solsjenitsyn, og fordi han vovede at skrive på et tidspunkt, hvor man ikke skrev om Philadelphia-politiets korruption. Og endelig var han militant, en aktivist, som man siger på engelsk.
Af disse tre årsager befinder han sig i dag på dødsgangen, og jeg tror, at det ville være et fantastisk signal, hvis et land som USA, der kalder sig det største demokrati i verden, ophævede dødsstraffen og besluttede sig for at frigive Moumia Abou Jamal. Forestil Dem, hvilken indflydelse det ville have på lande som Kina og andre lande, der ganske åbenlyst fortsætter med at udføre denne barbariske praksis!
Jeg sætter hele min lid til, at det belgiske formandskab vil fremme den idé, som støttes fuldt ud herfra.

Uca
Hr. formand, kære kolleger, alle medlemsstater har forpligtet sig til at overholde menneskerettighedserklæringen og dermed til at være imod dødsstraf. Dødsstraf strider imod retten til liv og er uværdigt. I 2000 blev der ifølge Amnesty International henrettet 1457 mennesker, heraf 85 i USA, 1000 i Kina, 75 i Iran og 123 i Saudi-Arabien. I Iran blev en kvinde i sidste uge dømt til døden på grund af ægteskabsbrud. Det minder mig om Middelalderen. Jeg er forarget og forfærdet over denne grusomhed. I Tyrkiet har der godt nok ikke været eksekveret dødsdomme siden 1984, men der er stadig mennesker, som dømmes til døden. Netop i en stat, som stræber efter medlemskab i EU, kan det ikke accepteres. Tyrkiet skal afskaffe dødsstraffen for at blive optaget i EU. Enhver eksekvering af dødsstaffen kan ramme en uskyldig. Det har der allerede været enkelte eksempler på.
Jeg er især berørt af den debat, der i øjeblikket føres i Rusland, om at genindføre dødsstraffen. Fem år efter den sidste henrettelse er der stadig flere, som går ind for at genindføre dødsstraf for terrorister og narkohandlere. Jeg vil gerne minde Rusland om, at det ved sin tiltrædelse til Europarådet for fem år siden forpligtede sig til at afskaffe dødsstraffen. Også Armenien og Tyrkiet skal efterkomme denne forpligtelse som medlemmer af Europarådet. I juni fandt den første verdenskongres mod dødsstraf sted i Strasbourg. Jeg bifalder denne type foranstaltninger, hvor man forsøger at finde veje til at afskaffe dødsstraffen. Jeg betragter dødsstraffen som en barbarisk foranstaltning. Dødsstraf er grusom og inhuman. Jeg fordømmer alle 87 lande, som stadig har dødsstraf, og opfordrer de ansvarlige til at afskaffe dødsstraffen.

González Álvarez
Hr. formand, jeg synes også, vi skal takke fru Fontaine. I den spanske presse læste vi en artikel, som jeg tror udmærket afspejler Parlamentets overbevisning imod dødsstraf. Jeg ved ikke, om artiklen blev offentliggjort i andre europæiske lande.
Desuden, hr. formand, vil jeg her minde om, at jeg i de to øvrige tilfælde, hvor jeg talte imod dødsstraf, omtalte en spanier, som sad på dødsgangen i USA, Joaquín José Martínez. Vi fik lejlighed til at tale med ham og hans forældre i sidste uge, og blandt de hårrejsende detaljer, de fortalte os, figurerer de 100 millioner pesetas, som de var nødt til at indsamle for at få deres søn frigivet. Denne situation er fælles for USA's mindretal.
Jeg må indrømme, at jeg aldrig troede, han ville blive frigivet, og jeg er glad for at have set ham her i live. Jeg synes, dødsstraf er umenneskeligt, hr. formand. 88% af disse dødsstraffe koncentreres i fire lande, som Europa bør tale med, så man kan holde op med at slå lovligt ihjel. Vi bør ligeledes benytte os af vores tilstedeværelse i FN, som man altid har gjort, for at tale imod dødsstraf.

Patten
Jeg bifalder, at EU-institutionerne går sammen for at arbejde hen mod en afskaffelse af dødsstraffen og er glad for, at Parlamentet igen går forrest på dette punkt.
Som Parlamentet ved, har både Rådet og Kommissionen sat afskaffelse af dødsstraffen øverst på dagsordenen. Rådet stræber efter at gennemføre EU's retningslinjer, hvor dødsstraffen stadig eksisterer. EU opfordrer til, at anvendelsen heraf gradvis begrænses, og slår kraftigt til lyd for, at den gennemføres i overensstemmelse med minimumsstandarder.
EU vil desuden, hvor det er relevant, presse på for at indføre moratorier. Det er måske en hjælp, hvis jeg giver en detaljeret gennemgang af retningslinjerne i vores politik om dødsstraf over for tredjelande. Ifølge retningslinjerne bør emnet nævnes, hvis det er passende, under en politisk dialog med disse lande. Det blev f.eks. nævnt under vores sidste møder med USA.
Retningslinjerne fastslår, at der bør træffes foranstaltninger, når der er en trussel om, at dødsstraffen bliver genindført, eller at et officielt eller faktisk moratorium vil ophøre. Retningslinjerne gør det klart, at støttende foranstaltninger eller offentlige udtalelser bør udarbejdes, når et land tager skridt mod afskaffelse. Vi indikerer i disse retningslinjer, at individuelle foranstaltninger bør foretages, når det tyder på, at minimumsstandarderne ikke er overholdt på dette område. F.eks. når der er mangel på juridiske beskyttelsesforanstaltninger, når dødsstraffen anvendes over for personer, som var mindreårige, da forbrydelsen blev begået, over for gravide, mødre med små børn eller psykisk syge, og når dødsstraffen anvendes for ikke-voldelige forbrydelser eller overtrædelser i forbindelse med meningsforskelle og samvittighed samt økonomisk kriminalitet.
I den nyligt vedtagne meddelelse om menneskerettigheder og demokratisering identificerede Kommissionen kampagnen til afskaffelse af dødsstraffen som et af de fire prioritetsområder i de kommende år i overensstemmelse med det europæiske initiativ vedrørende demokrati og menneskerettigheder. Vi har allerede støttet en række projekter på dette område ved at mobilisere den offentlige mening mod dødsstraf over hele verden. Vi håber, at dødsstraffen går over i historiebøgerne som en straf, der ikke hører hjemme i den moderne tidsalder. Som et eksempel vil jeg gentage det, det ærede medlem sagde for lidt siden. Jeg kan næsten ikke tro, at jeg læser i en avis fra 2001, at kvinder i Iran igen dømmes til døden ved stening.
Jeg er enig med det ærede medlem, at den første verdenskongres om afskaffelse af dødsstraffen i Strasbourg den 21. og 22. juni 2001 var en meget vigtig begivenhed. Skønt jeg ikke selv kunne deltage, blev jeg repræsenteret af Kommissionens tjenestegrene, som holdt et indlæg på mine vegne. Jeg kan forstå, at udsagnene fra de personer, som deltog i kongressen for at beskrive, hvordan de i årevis ventede på at blive henrettet, før de blev frikendt, var meget bevægende og særligt værdifulde. Jeg tror også, at kongressen gjorde gavn både ved at fremhæve de vanskelige problemer i forbindelse med afskaffelse af dødsstraffen og ved at indsamle forslag til en række innovative politiske strategier, især fra de amerikanske deltagere. Det var interessant at høre det ærede medlems bemærkninger om dem, der for nylig har skiftet side inden for dette emne.
Jeg vil også gerne benytte lejligheden til at takke formanden for hendes initiativ til at invitere en række parlamentsformænd samt deltagere fra kongressen til at deltage i den indtrængende anmodning fra Europa-Parlamentet i Strasbourg den 22. juni. Dette var en væsentlig del af kongressen, hvor parlamenternes vigtige rolle i afskaffelsen af dødsstraffen blev fremhævet. Anmodningen, som blev vedtaget i Strasbourg ved denne lejlighed, vil tjene som et vigtigt referencedokument i vores fortsatte bestræbelser på at afskaffe dødsstraffen. Jeg er sikker på, at Parlamentet og andre europæiske institutioner fortsat give dette emne topprioritet og den fokus, som det fortjener, så længe det er nødvendigt.

Formanden
Mange tak, hr. kommissær Patten.
Forhandlingen under ét er afsluttet.
Afstemningen finder sted kl. 18.30.

Beijings anmodning om at blive vært for De Olympiske Lege 2008
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er forhandling under ét om følgende beslutningsforslag:
B5-0487/2001 af Thomas Mann og Maij-Weggen for PPE-DE-Gruppen;
B5-0498/2001 af van den Berg for PSE-Gruppen;
B5-0505/2001 af Malmström m.fl. for ELDR-Gruppen;
B5-0524/2001 af Frassoni og Wuori for Verts/ALE-Gruppen;
B5-0525/2001 af Dupuis m.fl. for TDI-Gruppen
om Beijings anmodning om at blive vært for De Olympiske Lege 2008.

Mann, Thomas
Hr. formand, kære kolleger, hr. Patten, De er meget velbevandret på dette område. I næste uge beslutter IOC, hvilket land der skal afholde De Olympiske Lege i 2008. Kina, som i øjeblikket søger anerkendelse på alle politiske fronter, betragter sig selv som den mest løfterige kandidat. De, der mener, at Beijing ikke endnu en gang må møde modgang efter de mislykkede ansøgninger om 2000 og 2004, har ikke tænkt langsigtet nok.
Kinas politik har ikke noget at gøre med ånden i De Olympiske Lege. Der bliver trådt på menneskerettighederne, menings- og demonstrationsfriheden hindres med aggressive metoder. I over 50 år har Tibet været besat. Mindretal som uigurer og mongoler begrænses i deres rettigheder og mister kulturel identitet. Retfærdige retssager forhindres. Dødsstraffen, som netop er blevet debatteret, idømmes og eksekveres ofte offentligt til afskrækkelse.
Politik og sport kan netop ikke adskilles. Hvordan denne begivenhed, hvor verdens unge mødes, med over 100.000 tilskuere og et millionpublikum i radio og tv er blevet misbrugt, det så vi i Berlin i 1936. Folkets glæde var ægte, organisationen perfekt, og alligevel blev dette positive billede brugt som instrument af naziregimet, hvilket skulle skabe anerkendelse for diktaturet. Boykotten af De Olympiske Lege i 1980 i Moskva efter Den Røde Armés indmarch i Afghanistan var der meget delte meninger om - og med rette. Men det skabte jo en fælles erkendelse. Enhver krænkelse af folkeretten må man ikke lade gå upåagtet hen.
I Kinas tilfælde beklager vi i PPE-DE-gruppen også den årelange tilintetgørelse af skove, forurening af floder, ukontrolleret udstødning af emissioner, så økosystemet næsten er ved at vælte omkuld. Fortalere for dyrenes beskyttelse er med rette foruroligede over en grusomhed, som man næsten ikke kender den. I Kina spærres 7.000 bjørne pinefuldt inde i trange bure, og mens de er i live udvinder man igen og igen galdevæske til fremstilling af kosmetiske og medicinske produkter. Det findes der ingen undskyldninger for.
Der er altså en række argumenter imod at lade Kina afholde De Olympiske Lege. Er der virkelig nogen her i salen, der mener, at det skulle kunne lykkes at ændre situationen på syv år? Kina må jo gerne ansøge igen, og det vil være en værdig vært for De Olympiske Lege, hvis det selv sørger for andre forudsætninger ved at holde op med at krænke menneskerettighederne og slå ind på demokratiets og retsstatens vej. Først når Kina er blevet en del af vores internationale værdifællesskab, kan IOC i næste uge eller i fremtiden med god samvittighed sige ja til en sådan ansøgning.

Van den Berg
Hr. formand, det er nu omkring 12 år siden, at studenternes protest og krav om demokrati på blodig vis blev slået ned på Den Himmelske Freds Plads. I denne periode var kommissær Patten meget aktiv i Hongkong i en anden rolle og meget kendt for sin indsats for menneskerettigheder. Man kunne sige, at den konservative tendens egentlig fra den tid har domineret i Kina i forhold til de reformvenlige, og at Kina egentlig stadig er ved at søge en vej ud af det dødvande, som man dengang definitivt kom ud i. Historisk set kunne man sige, at disse to tendenser naturligvis stadig findes, men at man i de forløbne år alligevel har besluttet, at det kommunistiske parti fortsat skal spille en central rolle i det politiske centrum, egentlig en meget klassisk, gammeldags rolle, og at man samtidig i høj grad skal åbne økonomien. Der er naturligvis meget store spændinger mellem disse to tendenser, hvilket også medfører overordentlig store uligheder i landet. Det er tydeligt, at Kina i sidste instans ikke kan fortsætte ad denne vej.
Jeg synes, og det synes min gruppe også, at vi egentlig har brug for en dobbelt strategi, nemlig med engagement, samarbejde, samtaler og politik, for til syvende og sidst vil de på denne kongres i 2002, som for dem er et skridt mod en ny generation, være nødt til at tage nye skridt. Også de er nødt til i et så stort verdensrige, som har ambitioner om at stå på fremtidens verdensscene og også spille en rolle der, at indtage en anden holdning. Men i De Olympiske Leges ånd og på baggrund af vores holdning og værdier i Europa med hensyn til menneskerettighederne kan vi i dag umuligt støtte Kinas kandidatur. Derfor har vi i vores gruppe også kritik af Kina, og derfor støtter vi kritikken af Kina. Jeg tror, at engagement netop også indebærer, at man er tydelig og taler åbent. Derfor støtter vores gruppe dette beslutningsforslag. Kina er ikke mørkets rige, men med hensyn til menneskerettighederne er der virkelig meget, der skal ændres, inden landet kan komme i betragtning som kandidat for De Olympiske Lege.

Formanden
Efter at hr. kommissær Patten flere gange er blevet tiltalt som kineser, er det vist på tide at gøre opmærksom på, at han engang var guvernør i Hongkong. Måske er det ikke alle, der er bekendt med det, måske især ikke vores gæster. Jeg gør altså opmærksom på dette, for at de kan forstå, hvordan det hænger sammen.

Malmström
Hr. formand, på fredag i næste uge skal der stemmes om, hvem der skal arrangere OL i 2008. De Olympiske Lege er en lejlighed for mænd og kvinder fra alle steder i verden til at mødes for at konkurrere på lige vilkår, i en ånd af fred og samarbejde nationerne imellem. Sådan lyder ordene på trods af, at en stor del af de lande, der deltager, er brutale diktaturer, der foragter både demokrati og menneskerettigheder. Den Olympiske Komité har et ansvar for at profilere de tanker, der ligger bag OL. Vi har fra ELDR-Gruppens side krævet, at Den Olympiske Komité opstiller retningslinjer for de lande, der skal arrangere OL, retningslinjer, der inkluderer respekt for menneskerettighederne og for demokratiske principper.
En af topkandidaterne til OL er Beijing. Beijing er hovedstad i et af verdens mest hårdføre diktaturer. Undertrykkelse af anderledes tænkende, tortur, censur af medier og internettet og flere henrettelser end i alle andre lande til sammen er bare nogle af eksemplerne på, hvordan det kinesiske styre forsøger at holde befolkningen i skak. Okkupationen og undertrykkelsen af Tibet fortsætter. Religiøse mindretal må ikke praktisere deres religion. Der har i to år foregået en systematisk forfølgelse af udøvere af Falun Gong. Titusindvis af Falun Gong-udøvere er blevet arresteret og tortureret, i nogle tilfælde til døde. I disse dage er 15 kvinder i en kinesisk arbejdslejr blevet tortureret til døde, og myndighederne siger, at det var selvmord.
Man skal ikke blande idræt og politik, hedder det fra dem, der vil have, at Beijing skal arrangere OL. Det er imidlertid præcis, hvad det kinesiske styre gør. Propagandaværdien for det kinesiske styre ville være enorm, hvis Beijing skulle få OL, og det ville mindske det pres, der er på landet, for at få det til at ændre sin politik.
I en udtalelse om Beijings kandidatur til OL skriver Den Internationale Olympiske Komité følgende: "Den strenge statslige kontrol i Beijing er en fordel, der formodentlig vil forbedre den operative effektivitet i OL-organisationen". At kalde undertrykkelsen for "en fordel" er hårrejsende!
Menneskerettighedsaktivister af alle slags er enige i deres krav om ikke at lade Kina arrangere OL. En beslutning om at afholde OL i Kina er et brud på hele OL-tanken. Den Liberale Gruppe vil derfor appellere til alle medlemmer af Den Olympiske Komité om at stemme nej til Beijing på fredag.

Frassoni
Hr. formand, Olympiaden er en begivenhed, der får det bedste frem i menneskeheden og viser os de ædleste sider af det menneskelige væsen. Hvis vi i dag opfylder Kinas ønske om at være værtsland for De Olympiske Lege, svarer det til, at vi med de olympiske ringes og alle flagenes smukke farver kaster et slør over henrettelserne, forfølgelserne af enhver samfundskritiker, de materielle ødelæggelser, ødelæggelserne af miljøet og de deportationer, der finder sted i Kina, og som der bestemt ikke bliver færre af, men som man efter min mening tværtimod opmuntrer til med denne ligegyldighed fra det internationale samfunds side. Det betyder i hvert fald ikke, at vi er glade for denne situation. Forhåbentlig kommer der en dag, hvor vi kan være glade eller rettere begejstrede for Olympiadens afholdelse i Kina, men denne dag er endnu ikke kommet, og den ligger langt ude i fremtiden. Vi er nødt til at være konsekvente. Efter det, mine kolleger har sagt, tror jeg ikke, at jeg behøver at sige mere, for dette er endnu et emne, som hele Parlamentet er enigt om. Jeg håber, at man lytter til os.

Dupuis
Hr. formand, vores beslutning begynder med at understrege - og jeg citerer Det Olympiske Charter - at "olympismens mål er overalt at stille sporten til rådighed for menneskets harmoniske udvikling med henblik på at fremme skabelsen af et fredeligt samfund". Lucio Manisco har for et øjeblik siden nævnt spørgsmålet om handel med organer, og jeg husker, at vi måtte kæmpe hårdt i Europa-Parlamentet for at vedtage en beslutning. Vi blev bogstaveligt talt regnet for tossede og for at opfinde hele sagen. I dag er vores aviser fyldt med direkte vidneudsagn fra læger, som har deltaget i denne handel, og i dag er der ikke længere nogen, der kan benægte fakta.
Lige som ingen længere selvfølgelig kan benægte fakta omkring henrettelserne eller den semantiske ændring, der er foregået i Kina, hvor man i dag bruger ordet selvmord om at slå andre ihjel. Man har "begået selvmord" på 15 unge piger i de seneste par dage i Kina, flere hundrede aktivister fra bevægelsen Falun Gong har været "udsat for selvmord" i løbet af de sidste par uger og måneder. I Tibet fortsætter alt som før, og den, der står i spidsen for alle dem, der håber, at 2002 er året, hvor Kina vil få en ny leder, er ingen andre end den forhenværende kinesiske guvernør i Tibet, som er velkendt for sin politik, der var både destruktiv og omfattede systematisk indespærring.
Jeg er meget glad for at have hørt hr. van den Berg og Thomas Mann, og jeg mener, at der er mere end rigelig grund til, at man i det mindste overvejer, at det er ubelejligt, og jeg gentager, ubelejligt at afholde De Olympiske Lege i Beijing. Selvfølgelig håber vi alle, at det snart bliver belejligt, og ikke blot belejligt, men velkomment at afholde De Olympiske Lege i Beijing, men i dag har vi langt fra nået dette resultat, og det tror jeg også, hr. kommissær Patten, skyldes denne kritiske dialog, som altid minder mere om en aktiv spillen under dække med det siddende regime i Beijing.

Van den Bos
Hr. formand, hvis den store sportsfest De Olympiske Lege fejres et sted, må der være noget at fejre. Det er ikke tilfældet i Kina. Menneskerettighedssituationen er ikke forbedret siden indledningen af den politiske dialog med EU. Tværtimod, undertrykkelsen af politiske modstandere af regimet fortsætter uformindsket. Dissidenter forsvinder ofte for en latterlig lang periode bag lås og slå. I vid udstrækning idømmes lovovertrædere dødsstraf efter en meget kort proces.
De kinesiske magthavere er overordentlig bange for den ikkevoldelige og fredelige religiøse Falun Gong-bevægelse. Tilhængere af denne bevægelse arresteres, tortureres, lukkes inde på psykiatriske anstalter eller henrettes vilkårligt. For nylig var der atter 15 kvinder, der blev tortureret til døde i en arbejdslejr. Tibet er systematisk berøvet sin egen karakter.
Miljø- og dyrevelfærdssituationen er afskyelig. Det er overordentligt naivt at antage, at store internationale sportsarrangementer og politik kan forblive adskilt. De moderne Olympiske Leges forhistorie viser meget tydeligt, hvordan sportsfesten kan misbruges til at give et politisk regime prestige. Den globale medieopmærksomhed har kun fået disse muligheder til at øges. Først og fremmest stater, som godt kan bruge, at der pyntes stærkt på deres internationale omdømme, vil benytte lejligheden til at opnå en ny olympisk rekord i politisk udnyttelse af denne begivenhed.
Den kinesiske befolkning vil ikke få ret meget glæde af det. Legene koster omkring 20 milliarder dollar, en del af Peking ødelægges, og indbyggerne jages ud af byen.
Kinas økonomiske sammenfletning med verden gør, at også liberale normer og værdier kan komme ind i landet. Derfor er der håb. Mere velfærd vil i sidste instans føre til større politisk frihed. Kinesere er tålmodige mennesker. For at arrangere Legene skal de have tålmodighed og sørge for, at der er noget at fejre i Kina.

Ribeiro e Castro
Hr. formand, kære kolleger, min opfattelse afviger fra flertallets her i Parlamentet. Jeg har kunnet tilslutte mig hovedparten af de udsagn, som Thomas Mann og andre kolleger er fremkommet med. Jeg har stemt for, og jeg agter fortsat at gøre det, alle de beslutningsforslag, der fremsættes her om Kinas overtrædelser af menneskerettighederne, om forfølgelser af troende og om situationen i Tibet. Men jeg mener, at denne beslutning går i den forkerte retning, fordi jeg har den opfattelse, at hvis Beijing bliver udvalgt til at afholde De Olympiske Lege, vil det virke til støtte for reformkræfterne, og at De Olympiske Lege vil kunne markere en meget vigtig forandring. Det er min opfattelse. Jeg føler mig ikke på anklagebænken for meddelagtighed, jeg vil blive ved med at forsvare menneskerettighederne i Europa-Parlamentet, og jeg er i hvert fald ikke nogen propagandist for den kinesiske regering. Jeg mener, at det er forkert at isolere Kina. Vi bør blive ved med at kritisere her og i de rette internationale sammenhænge. Vi kan ikke isolere en nation på 1,3 milliarder mennesker. Jeg var allerede imod den kinesiske isolationisme, da den for nogle årtier siden blev forsøgt af de kinesiske myndigheder selv, og jeg er også imod den, hvis det er os, der forsøger at gennemføre den. Vi har jo i øvrigt et meget illustrativt eksempel i situationen på Cuba, som USA stædigt har opretholdt embargo imod i årevis. De har ikke opnået noget som helst, og vi ser, hvorledes den amerikanske embargo tværtimod er den vigtigste støtte for, at Fidel Castro kan videreføre sit diktatur på Cuba. Dette angiver, hvordan jeg vil stemme, og hvorfor min gruppe ikke tilslutter sig dette forslag til beslutning, fordi vi mener, at det går i den forkerte retning for dem, der støtter reformer i Kina.

Patten
Beslutningen om, hvilket land skal være vært for De Olympiske Lege 2008 træffes af Den Internationale Olympiske Komité i Moskva den 13. juli. Jeg har en del kendskab til den Internationale Olympiske Komités arbejdsmetoder. Jeg stod over for komitéen i 1990 og støttede det fremragende tilbud fra Manchester om at være vært for De Olympiske Lege. Det var en af de gange i mit liv, hvor jeg har kæmpet med vejrmøller, men jeg ved en smule om IOC's arbejdsmetoder. Hele EU og Kommissionen tager ikke stilling til, om legene bør afholdes i Kina eller andre steder. Beslutningen ligger hos Den Internationale Olympiske Komité, selv om jeg godt kan forstå, hvorfor det ærede medlem har så stærke synspunkter om emnet.
Jeg behøver ikke forklare over for Parlamentet, at jeg deler de tilkendegivne bekymringer om mennskerettighedssituationen i Kina, hvilket jeg vender tilbage til om lidt. Jeg har altid været tilbageholdende med at blande handelsmål og menneskerettighedsmål, og jeg mener, at man heller ikke skal blande sport og menneskerettigheder. På begge punkter er problemet, at man sjældent når, men snarere kløjs i målene. Da jeg var guvernør i Hongkong, var jeg dybt involveret i denne debat og diskussionen om menneskerettigheder og demokratisering. Jeg tog hvert år til Washington for at tale for, at Kina skulle tildeles mestbegunstigelsesstatus, og jeg kritiserede helt sikkert ikke Kinas tidligere tilbud om at være vært for De Olympiske Lege.
Jeg indrømmer, at det i særlige tilfælde kan være en hjælp at træffe foranstaltninger med hensyn til sport. Man kan f.eks. ikke sige andet, end at de trufne foranstaltninger i relation til Sydafrika i løbet af årene med apartheid var en hjælp, især fordi den hvide befolkning i Sydafrika lagde stor vægt på sportslige forbindelser.
Hvad angår De Olympiske Lege, vedgiver jeg gerne, at der findes nogle skrækeksempler på misbrug af den olympiske ånd. En taler nævnte De Olympiske Lege i 1936, hvor min nu afdøde svigerfar løb, men man bør også nævne De Olympiske Lege i Seoul. Man kan ikke finde mange demokrater i Seoul, som argumenterede for, at afholdelsen af De Olympiske Lege i Seoul havde forsinket jagten på demokrati og menneskerettigheder, snarere det modsatte, så diskussionen er måske en smule vanskeligere, end nogle af de ærede medlemmer nævnte. Dette er et ret subjektivt emne, men jeg fremlægger ikke sagen ud fra uengageret medvirken, for at bruge et udtryk fra det ærede medlem. Jeg gør det ud fra moderat, men ikke fuldstændig, overbevisning.
Hvis Beijing vælges som vært for legene, bliver de kinesiske myndigheder helt sikkert nødt til at tage imødekommende og nødvendige skridt, hvis de overhovedet vil have en chance for at leve op til den uovertrufne præstation fra sidste års vært, Sydney. Det er f.eks. utænkeligt, at et værtsland for legene vil eller kan forhindre landets borgere og gæsterne i at få adgang til nyhederne om selve legene på internettet. Da jeg besøgte Kina for et par uger siden, et yderst interessant besøg, var hverken BBC eller CNN's websteder tilgængelige. Det tror jeg ikke vil være muligt under et OL.
Jeg har adskillige gange over for Parlamentet talt om dialogen om menneskerettigheder mellem Den Europæiske Union og Kina. Jeg er enig i, som det ærede medlem sagde, at vi skal sikre os, at dialogen faktisk fører til fremskridt, og at den ikke udvikler sig til en meddelagtighed i misbrug af menneskerettigheder, som han sagde. Vores dialog med Kina er uden tvivl den mest komplekse og vidtspændende dialog om menneskerettigheder, som vi har haft med noget land. Det er også kun passende i en diskussion med et land, hvor så mange overtrædelser desværre fortsat finder sted.
EU prøver konstant at samarbejde med Kina for at gøre dialogen mere effektiv og for at få en større reel påvirkning på menneskerettighedssituationen på stedet. Vi opmuntrer og støtter Kina til hurtigt at ratificere og gennemføre FN's konvention, og vi tilskynder fortsat til samarbejde med FN's højkommissær for menneskerettigheder. Vi bifalder den hensigtserklæring, som Kina har underskrevet med Mary Robinson, men vi håber, at de nu vil gennemføre den.
Inden for denne dialog vil vi fortsat kræve handling på de områder, som er vigtigst for os, f.eks. undertrykkelse af politiske systemkritikere, undertrykkelse af religionsfrihed, den frygtelige og overdrevne brug af dødsstraf i "strike-hard"-kampagnen, behandlingen af etniske minoriteter, herunder i Tibet, og vilkårlig fængling. Under mit sidste besøg i Kina nævnte jeg også rapporterne om tortur og den dårlige behandling af medlemmerne af Falun Gong-bevægelsen, og vi skal også tage fat på andre emner. Der er stigende bekymring for misbrug af psykiatri i forbindelse med systemkritikere og medlemmer af religiøse grupper i Kina.
Jeg anbefaler en artikel i Asian Wall Street Journal, som opsummerede Robin Monroes akademiske forskning. Robin Monroe er en meget anerkendt Kina-iagttager og forfatter til den formentlig bedste bog om Den Himmelske Freds Plads, Black Hands of Beijing. Jeg anbefaler den til Parlamentet.
Jeg deler Parlamentets bekymringer for miljøet i Beijing og generelt i Kina, og om den påvirkning, som forberedelserne til legene kan have på byen. Da jeg besøgte Kina i maj, mødte jeg en række ægte kinesiske ngo'er, som arbejder med miljøspørgsmål. Jeg fik den klare opfattelse, at det bliver umuligt for Kina at opfylde sine miljøbeskyttelsesmål uden frivillig bistand fra det civile samfund. Det er nødvendigt at lempe reglerne om etablering og funktion af de ægte folkelige ngo'er for at udnytte en milliardbefolknings energi og engagement. Det samme gælder for alle lande eller byer, som er vært for De Olympiske Lege.
Sydney blev en succes på grund af borgernes helhjertede engagement i at afholde legene og gøre dem til en succes for resten af verden. Alle OL-værtslande har et problem, hvis de ikke får borgernes støtte. Jeg tror ikke, at jeg er naiv. Jeg ved, at der stadig er store problemer, men jeg tror, at det er højst utænkeligt, at lande som Kina, selv om der egentlig ikke findes noget land som Kina, men at lande med en autoritær og undertrykkende regering som i Kina umuligt kan være vært for De Olympiske Lege, uden at det har en betydelig indvirkning på landets civile samfund.

Formanden
Mange tak, hr. kommissær.
Forhandlingen under ét er afsluttet.
Afstemningen finder sted i dag kl. 18.30.

Menneskerettigheder
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er forhandling under ét om følgende beslutningsforslag:
Ekstraordinært møde i FN's Generalforsamling om børns rettigheder - B5-0483/2001 af Wuori m.fl. for Verts/ALE-Gruppen;
B5-0490/2001 af Van Hecke m.fl. for PPE-DE-Gruppen;
B5-0495/2001 af Collins m.fl. for UEN-Gruppen;
B5-0496/2001 af van den Berg for PSE-Gruppen;
B5-0506/2001 af Thors m.fl. for ELDR-Gruppen;
B5-0513/2001 af Boudjenah m.fl. for GUE/NGL-Gruppen.
Religionsfrihed i Vietnam
B5-0482/2001 af Belder m.fl. for EDD-Gruppen;
B5-0488/2001 af Nassauer m.fl. for PPE-DE-Gruppen;
B5-0499/2001 af van den Berg for PSE-Gruppen;
B5-0507/2001 af Maaten for ELDR-Gruppen;
B5-0521/2001 af McKenna og Wuori for Verts/ALE-Gruppen;
B5-0514/2001 af Sjöstedt m.fl. for GUE/NGL-Gruppen;
B5-0521/2001 af Dupuis m.fl. for TDI-Gruppen.
Sydafrika
B5-0489/2001 af Marques og Smet for PPE-DE-Gruppen;
B5-0500/2001 af van den Berg for PSE-Gruppen;
B5-0509/2001 af Andreasen og van den Bos for ELDR-Gruppen;
B5-0522/2001 af Rod m.fl. for Verts/ALE-Gruppen;
B5-0515/2001 af Miranda m.fl. for GUE/NGL-Gruppen:
B5-0511/2001 af Queiro og Ribeiro e Castro for UEN-Gruppen.
Belarus
B5-0481/2001 af Belder for EDD-Gruppen;
B5-0491/2001 af Sacrédeus og Posselt for PPE-DE-Gruppen;
B5-0501/2001 af Wiersma for PSE-Gruppen;
B5-0508/2001 af Ludford og Väyrynen for ELDR-Gruppen;
B5-0523/2001 af Schroedter for Verts/ALE-Gruppen;
B5-0516/2001 af Seppänen for GUE/NGL-Gruppen.
Situationen for de burundiske flygtninge i Tanzania- B5-0494/2001 af Ferrer for PPE-DE-Gruppen.

MacCormick
 Hr. formand, det er med stor glæde, at jeg anbefaler Parlamentet at vedtage hele beslutningen. Anerkendelse af børns rettigheder er af stor betydning, og jeg kan med stolthed sige, at jeg for 25 år siden offentliggjorde en artikel, der på en vis måde var med til at fremskynde sagen. Jeg vil dog ikke beskæftige mig med hele forslaget til beslutning i dag. Jeg vil beskæftige mig med et bestemt problem, som tages op i det ændringsforslag, min gruppe har stillet.
Jeg er gammel nok til at have børn over 25 år. Jeg ser besøgende i tilhørerlogerne, som er omkring de 25. Ligesom mange andre kan jeg blot forstille mig, hvordan det må være at få sit 20 dage gamle barn flået ud af hænderne for aldrig at se det igen, selv at være fængslet i fem år og blive udsat for tortur og anden grusom behandling, for derefter at bruge resten af sit liv i frihed på at lede efter sit forsvundne barn.
I går gæstede Sara Méndez fra Uruguay Parlamentet for at fremme sin sag om sit forsvundne barn eller få oplysninger om sin søn Símon, der 20 dage gammel blev flået ud af hænderne på hende efter hendes ulovlige tilfangetagelse i Buenos Aires i 1976. Det er forfærdeligt, og vi bør tilføje en klausul til dette beundringsværdige forslag til beslutning, der opfordrer myndighederne i Uruguay til at anerkende det forfærdelige ved menneskers forsvinden, samt myndighedernes naturlige pligt til at sørge for, at børn bringes tilbage til deres forældre, og at de stopper denne skandaløse praksis, som er en skændsel for landet. Jeg håber, at beslutningsforslaget bliver vedtaget, så vi får markeret vores holdning.

Hermange
Hr. formand, således har FN 10 år efter det første verdenstopmøde om børn besluttet at gøre status. I september 2001 var det normalt, at vores gruppe fremlagde en beslutning for at bevidne sit engagement i forbindelse med topmødet, som vores gruppe altid har gjort.
Jeg husker, at det var en tid, hvor det var vanskeligt at bruge ordet "børn" i Europa-Parlamentet. Først efter Dutroux-sagen var det muligt at frigøre nogle budgetposter og godkende en række beslutninger for vores børn. Vi har således opnået succes på en række områder. Vores seneste succes var henvisningen til børn i chartret om grundlæggende rettigheder, og sammen med andre medlemmer af Europa-Parlamentet, især under ledelse af Mary Banotti, vandt vi nogle sejre.
Det var derfor vigtigt, at vi forud for topmødet huskede på vores engagement og vores beslutsomhed, og at vi også huskede på nødvendigheden af endnu en gang at engagere sig stærkt i børnesagen, ikke blot i Europa, men også i resten af verden, for vi ved, at der for øjeblikket er 600 millioner børn i verden, hvis familier lever for mindre end 1 dollar om dagen, at uddannelse, sundhed og fejlernæring af børn er reelle problemer, og at vi derfor må mobilisere os.
Derfor foreslår vi i vores beslutning at tilbyde en institutionel ramme for børnesagen, nemlig for det første at de forskellige beslutninger, som vi træffer, kan få indflydelse på børnepolitikken og familiepolitikken, for det andet at vi i Kommissionen kan få en børneenhed, og for det tredje at en særlig udsending koordinerer de forskellige børnepolitikker.
Faktisk mener vi, hr. formand, at det er vigtigt at kunne skabe en europæisk solidaritetsfond til fordel for verdens børn.

Ribeiro e Castro
Hr. formand, kære kolleger, vores gruppe glæder sig over dette initiativ og den brede enighed, som det har kunnet lade sig gøre at samle omkring kompromisforslaget, der medtager de tanker, som var centrale i vores eget udkast til beslutning, nemlig en stor bekymring for de frygtelige forhold, der omgærder mange væbnede konflikter, og den brutale og rå brug af utallige børn, der indrulleres som soldater i ganske ung alder. Vores fordømmelse heraf kommer klart til udtryk.
Jeg vil imidlertid også gerne foreslå nogle ændringer, som jeg anmoder Parlamentet om at støtte, fordi jeg synes, at beslutningen har en mangel, da den ikke omtaler familien, og når vi taler om børn, bør vi også medtage familien. Det er indlysende, at vi i disse beslutninger altid er tilbøjelige til at bekymre os om de allerværste forhold som f.eks. sygdomme, hjælpeløshed, børn som soldater, som jeg just har nævnt osv. Det er dog sådan, at børn normalt lever i en familie, og en politik til gavn børn må også ifølge subsidiaritetstanken være en politik til gavn for familien. Som jeg ynder at sige det, a World fit for children må være en verden, der også gavner familien, a World fit for family. Jeg vil også gerne sige, at jeg blev rørt over hr. MacCormicks indlæg, og at vi vil støtte hans ændringsforslag. I går på forligsmødet var vi i tvivl om, hvorvidt vi burde omtale et specifikt tilfælde, men hans indlæg har overbevist mig, fordi også i Portugal er forsvundne børn og familiernes forfærdelige sorg (der er tilfælde, der har varet i årevis i Portugal) noget, der bekymrer os, fordi stat og politi ofte står så magtesløse. I disse tilfælde er der en så hjerteskærende smerte, en så frygtelig sorg, at Parlamentet bør sige nogle ord om det.

Van den Berg
Hr. formand, Sara Mendez var - som nogle kolleger også sagde - i denne uge her i Parlamentet. Sommetider er det godt i et bredt beslutningsforslag og i en bred plan lige at zoome ind på noget, som er ganske konkret.
En, som mere end 24 år efter begivenhederne stadig leder efter sin søn, Simon. Militærpersoner i hendes land har frataget hende et liv i absolut frihed, men de nyder selv stadig denne frihed. Jeg mener, det er berettiget - og jeg påskønner, at vores formand, fru Fontaine, også har støttet dette - at vi støtter hende, fordi det skaber tydelighed over, hvem disse mennesker er. For hvis vi i retsordenens internationale helvede i sidste instans kommer til at se, at denne internationale retsorden er blevet stærk, skyldes det sådanne modige individuelle mennesker, som har holdt ud så længe. Derfor håber jeg, at vi, på tværs af partierne og uden hensyntagen til diskussioner med hinanden, om lidt vil støtte de ændringsforslag, som er stillet herom.
Et andet punkt vedrører den fakultative protokol. Jeg vil også gerne spørge kommissæren om noget i denne forbindelse. Nu har 29 lande undertegnet den. Deriblandt er også alle 15 EU-medlemsstater. Protokollen indebærer, at børn ikke inddrages i væbnede konflikter ved at blive udnyttet og brugt som børnesoldater. Der er kun fire lande, som har ratificeret den. Der er brug for mindst 10 for også at lade den træde i kraft. Der er altså et meget stort behov på vores side for at sige: Udøv også pres på Rådet, på de forskellige organisationer i Europa og på landene for at få dem til at skrive under, således at vi kan opnå en succes her.
Til slut vil jeg sige, at jeg på ét punkt har en anden opfattelse end vores kolleger fra PPE-DE-Gruppen. Ikke af deres ændringsforslags indhold om familien. Det påskønner jeg i høj grad. Det er vi ikke uenige om. Men inden for rammerne af barnets rettigheder havde vi en fornemmelse af, at behandlingen af temaet familie fortjener særskilt opmærksomhed og ikke som sådan hører ind under dette. Vi vil ikke stemme imod. Vi vil hverken stemme for eller imod, fordi vi indholdsmæssigt ingen indvendinger har imod de tekster, som De har foreslået.

Beysen
Hr. formand, hr. kommissær, kære kolleger, forventningerne til det belgiske formandskab er med rette høje. I hvert fald kan det belgiske formandskab spille en bemærkelsesværdig rolle med hensyn til at få menneskerettighederne respekteret ligesom ved fastsættelsen af en fælles EU-holdning i anledning af det særlige FN-møde om børns rettigheder.
Det burde anerkendes generelt, hvis det skulle lykkes det belgiske formandskab at få EU til at tale med én stemme. Det kan bygge videre på de bestræbelser, som det svenske formandskab allerede har gjort sig for at træffe beslutning om en fælles strategi.
Indholdsmæssigt bør det frem for alt understreges, at der bør indgås bindende aftaler om fri adgang til undervisning for alle børn og om garanti for ydelse af sundhedspleje.
Europa-Parlamentet bør lægge ekstra vægt på børns situation i ansøgerlandene, i særdeleshed i Bulgarien og i Rumænien. For øvrigt kunne det være afgørende, hvis Europa-Parlamentet tager initiativ til at indføje børns rettigheder i menneskerettighederne i al almindelighed. For øvrigt vil jeg også opfordre til, at der i anledning af bilaterale udvekslinger mellem europæiske medlemsstater og tredjelande systematisk lægges vægt på børns situation i tredjelande. Uden tvivl vil denne strategi bære frugt, hvis den anvendes konsekvent.

Sylla
Hr. formand, hr. kommissær, om man vil det eller ej, er vi ifølge Den Internationale Arbejdsorganisation indirekte ansvarlige for den skæbne, som 250 millioner børn mellem 5-14 år lider. De fremstiller tæpper i Nepal eller luksusfodtøj i Thailand, de arbejder på kaffe- og kakaoplantager i Afrika, og alt sammen går det til eksport og kommer os til gode.
I Europa er udnyttelsen sværere at definere. Lærepladser giver anledning til misbrug af de unges fritid, man bruger børnemodeller, og man er på nakken af de unge sportstalenter, som gør os lykkelige foran fjernsynet. Hertil kommer det, der går os alle sammen på, nemlig seksualforbrydelserne, som kan ødelægge et helt liv, og pornografi og prostitution. Jeg mener, at vi fra nu af må stå urokkeligt fast. At tvinge børn til at arbejde er en hindring for deres intellektuelle, fysiske og psykiske udvikling, og jeg mener ikke, at vi kan fortsætte med at acceptere lande, der underskriver konventioner og på den vis skaffer sig selv nogle labels, når vi ved, at det for dem er lige så let som at klø sig i nakken.
Det mindste, man kan bede om på konferencen i september, er retten til uddannelse, at alle børn har ret til fritid, og at alle børn kan blive informeret om deres rettigheder. Det skal vi i det mindste opnå. Hvis vi ikke opnår det, betyder det reelt, at børns rettigheder er ligesom et par strømper. Når de er beskidte og hullede, ender de i skraldespanden.

Banotti
Hr. formand, hr. kommissær, lad mig starte med at sige, hvor glad jeg er over, at det belgiske formandskab har gjort spørgsmålet om børns rettigheder til en del af sit program. Det fortjener den største ros. Vi har store forventninger til dette formandskab, og vi vil nøje følge den videre udvikling.
Jeg er også enig med fru Hermange, som ganske rigtigt påpegede, at man indtil for ganske nylig slet ikke kunne nævne spørgsmål om børn i Parlamentet. Vi fik hele tiden fortalt, at spørgsmål om børn ikke lå inden for traktaternes kompetenceområde, og at vores bekymringer for deres velfærd lå uden for Parlamentets rækkevidde. Nu kan vi heldigvis diskutere dette. Lige så længe jeg har været medlem af Parlamentet, har vi kunnet se de kummerlige forhold, som mange af verdens børn lever under. Beslutningsforslaget i dag er en lang klagesang over børns lidelser. Ikke så langt herfra opfattes børn stadig som en vare, f.eks. i forbindelse med international adoption. Vi burde skamme os over, at vi i EU har vedtaget flere love om dyrevelfærd, end vi har om børns velfærd. Hvis jeg skulle blive angrebet for at sige dette, vil jeg tilføje, at jeg også støtter lovgivning om dyrevelfærd. Men situationen er skammelig.
Der er sket politiske fremskridt. Man vil f.eks. kunne se, at vi i beslutningsforslaget opfordrer til, at der oprettes et organ i Kommissionen, som skal se på børns rettigheder og lovgivningen på området, så vi kan vurdere betydningen for børns vilkår, og hvordan det påvirker deres familier. Jeg er meget glad for at kunne anbefale beslutningen til Parlamentet. Jeg er glad for at kunne støtte Sara Méndez og hendes forsvundne barn. Gennem mit arbejde i Parlamentet har jeg oplevet, hvordan så mange børn lider under afsavnet af begge forældre og den kærlighed, de kan give, ofte på grund af egoisme og manglende forståelse for barnets tarv.

Mann, Thomas
Hr. formand, FN's konvention om barnets rettigheder er indtil videre blevet vedtaget af 191 lande. Målet for det ekstraordinære møde i FN's Generalforsamling i september i New York skal være, at denne konvention ikke blot ratificeres af samtlige lande, men derefter også gennemføres. Et væsentligt element i kampen mod børnearbejde. Børn betragtes alt for ofte som en investering i familiens overlevelse. Forældre og børn, som aldrig har fået en uddannelse, ender som en naturlig konsekvens i fattigdoms- og gældsfælden.
Børn, der fra en tidlig alder udsættes for de hårdeste kropslige belastninger, mister ikke alene ubesværethed og identitet, men ofte hele deres barndom. Jeg har oplevet børn, der ikke kunne blive mere end 14 år gamle. UNICEF anslår, at der hvert år sælges 200.000 børn i det vestlige og centrale Afrika til arbejde på plantager. På verdensplan udnyttes 2 millioner børn - frem for alt piger - mellem 5 og 15 år af sexhandlere. Der er dog begrundet håb om en bedring. Det har jeg oplevet positive førstehåndseksempler på i Indien og Nepal. Rugmark Foundation gør det således muligt for børn, hvis forældre arbejder på tæppefabrikker, at få en kvalificeret uddannelse. Disse ngo'er er grundlagt i fællesskab af tyske udviklingshjælpeorganisationer og tæppefabrikanter.
Med rette bærer disse tæpper kvalitetsmærket "Fremstillet uden brug af børnearbejde". I mellemtiden har 10% af de indiske eksportører med held bestræbt sig på af få en Rugmark-licens. Det er det første skridt i den rigtige retning. Vedvarende succes opstår dog først, når forbrugerne ændrer holdning og efterspørger netop disse produkter.
Et andet eksempel, som indgyder håb, kommer fra Brasilien. For 11 millioner børn fra de fattigste familier er der indført skoleløn. Dette særlige program er planlagt for 10 år, og med 850 millioner euro om året nyder børn endelig godt af betalt undervisning. Eksempler som de få, jeg har nævnt her, bør danne skole i hele verden for børnenes skyld.

Religionsfrihed i Vietnam

Belder
Hr. formand, der er ingen religionsfrihed i Vietnam. Dette beslutningsforslag understreger denne alvorlige uheldige situation. Den forsvarer jo religionsfrihed for buddhistiske trossamfund, som ikke anerkendes af de vietnamesiske myndigheder.
(Formanden fratog taleren ordet)

Formanden
Hr. Belder, undskyld mig, men jeg tror, at kommissæren ville komme med et indlæg til den foregående dagsorden.
Men, hr. kommissær, De er i princippet sat på dagsordenen til at tale sidst i forhandlingen. Ønsker De virkelig at tale nu?

Patten
Jeg vil kort sige, at det er en stor fornøjelse at lytte og tage del i debatten ikke mindst på grund af min ven hr. MacCormicks velfremførte indlæg.
Det er en vigtig debat som led i forberedelserne til FN's særlige samling om børn. Sammen med medlemsstaterne støtter Kommissionen en fremgangsmåde, der tager udgangspunkt i børns rettigheder samt Børnekonventionen. Siden 1992, det vil sige i næsten 10 år, har alle samarbejdsaftaler mellem EU og tredjelande indeholdt en klausul, der definerer menneskerettigheder, som en grundlæggende og væsentlig del af aftalerne. Det indbefatter børns rettigheder og respekten for de grundlæggende arbejdsnormer, som er indeholdt i ILO's otte grundlæggende konventioner. Kommissionen støtter kraftigt det internationale samfunds bestræbelser på at afskaffe børnearbejde i hele verden. I denne forbindelse støtter Kommissionen især ILO's arbejde, der i 1999 førte til vedtagelsen af en konvention, der forbød de værste former for børnearbejde, hvilket også blev nævnt under debatten.
Den 15. september 2000 understregede Kommissionen sin støtte til ILO's forsøg på at bekæmpe børnearbejde med vedtagelsen af en henstilling til medlemsstaterne om at ratificere den nye konvention. Selv om EU ikke har specifik kompetence i forhold til børns rettigheder, anerkender Europa-Kommissionen i sin overordnede politiske fokus på fattigdom og udsatte grupper, at børn er en særlig udsat gruppe, og bekymringerne om børn så vel som menneskerettigheder og ligestilling af kønnene er en integreret del af Kommissionens udviklingspolitiske mål om bekæmpelse af fattigdom, specielt inden for sektorer som uddannelse og sundhed.
Eftersom der ikke er direkte fokus på børn i udviklingssamarbejdet, har ECHO gjort børn til et proritetsområde i den humanitære hjælp i år. Fremme af børns rettigheder prioriteres også højt i forbindelse med støtte under Det Europæiske Initiativ vedrørende Demokrati og Menneskerettigheder, hvor fremme af børns rettigheder er udset som et af indsatsområderne dette års budget.
Som supplement til EU's intervention i internationale fora, f.eks. FN, yder Kommissionen massiv støtte til projekter, som har til formål at hjælpe børn i konfliktområder, og problemet blev omtalt adskillige gange. Siden starten af 2000 har vi ydet mere end 40 millioner euro i støtte til projekter til hjælp for og beskyttelse af børn i væbnede konflikter. Kommissionen er således en aktiv bidragyder til støtte for børns rettigheder både på det politiske og det praktiske plan. Jeg takker for Deres overbærenhed, hr. formand, men jeg anser det for så vigtigt et område, at jeg er nødt til at sige dette.

Formanden
Det gjorde De helt ret i, hr. kommissær.
Vi vender altså tilbage til religionsfriheden i Vietnam, og mødets formandskab undskylder flovt at have taget ordet fra hr. Belder. Vi vil nu i de næste 2½ minutter lytte dobbelt opmærksomt til hr. Belder i hans egenskab af forslagsstiller.

Belder
Hr. formand, det var umagen værd lige at vente på den ærede kommissær Pattens indlæg.
Der er ingen religionsfrihed i Vietnam. Dette beslutningsforslag understreger denne alvorlige uheldige situation. Det forsvarer jo religionsfrihed for buddhistiske, romerskkatolske og protestantiske trossamfund, som ikke anerkendes af de vietnamesiske myndigheder. De trossamfund inden for disse tre trosretninger, som anerkendes af staten, minder om det ældgamle kommunistiske mønster. De kontrolleres nemlig af de vietnamesiske myndigheder. Et andet bevis på, at de vietnamesiske borgere ikke har religionsfrihed.
Denne forfatningsstridige situation skyldes direkte arten af landets politiske situation. Tilsyneladende er de kommunistiske autoriteter i Vietnam uformindsket paniske for enhver fri gruppe- eller meningsdannelse. Indtil nu har de vietnamesiske myndigheder indoktrineret sine borgere med rent antireligiøse forestillinger.
Inden for denne almene, ufrie samfundsmæssige kontekst indtager protestanterne på det centrale højland i det sydlige Vietnam en særlig stilling. De er udsat for en dobbelt social diskriminering eller, hvad der er endnu værre, forfølgelse. Som medlemmer af forskellige etniske mindretal er de bogstaveligt talt blevet trampet på af kinh, de såkaldte ægte vietnamesere, som bilder sig ind, at de er bedre.
Dertil kommer, at en massiv migration af kinh til det centrale vietnamesiske højlands frugtbare arealer i de sidste 15 år simpelthen har været og stadig er ensbetydende med ordinært tyveri af jord for de indfødte etniske mindretal. Denne fratagelse af rettigheder er ikke-kinh, som anses for underordnede og tilbagestående kristne, bare nødt til at acceptere!
Vietnam ønsker at være med på internationalt plan. Se landets deltagelse i ASEM-processen. Det er derfor logisk, at Rådet og Kommissionen alvorligt gør Hanoi opmærksom på den rystende mangel på religionsfrihed i landet. Jeg opfordrer dem derfor kraftigt til at gøre det. Det går ikke an at forankre religionsfrihed konstitutionelt og gøre det modsatte i praksis. Stalins og ligesindedes tid må da være forbi nu!

Posselt
Hr. formand, for mange mennesker forekommer Vietnam at være meget langt væk. Men her sidder f.eks. kollega Mayer, repræsentant for Niederbayern, en af de regioner med mest fremgang midt i Europa. Man kan sige, at Niederbayern grænser op til Vietnam, for hvis man tager fra Niederbayern ind over den tjekkiske grænse til Böhmen, ser man de store vietnamesiske markeder med alle de følger, som markederne har i grænseområdet. Dette viser, hvor mange flygtningebølger der har været i de sidste 30 år fra Vietnam til Centraleuropa, og det viser, hvor lille vores verden er blevet, og hvor tæt forbundet alt er.
Under det sidste møde i Parlamentet talte hr. Modrow fra GUE/NGL-Gruppen om de store forbrydelser i Asien i det 20. århundrede. Han talte i denne forbindelse om Tyskland, USA og Japan. Men han glemte tilsyneladende, at de største forbrydelser i Asien i det 20. århundrede blev begået af kommunister, nemlig af de Røde Khmerer, Stalin, Lenin i den østlige del af Sovjetunionen, i Kina og ikke mindst også i Vietnam, hvor mennesker i årtier efter den grusomme Vietnamkrig blev forfulgt og også endnu den dag i dag forfølges. Vietnam er et kommunistisk land, hvor der stadig sker grove krænkelser af religionsfriheden.
Vi går ind for at være i kontakt med Vietnam, og vi går ind for erhvervsmæssig kontakt med Sydøstasien. Men vi mener, at det økonomiske samarbejde kun er velfunderet, hvis det bygger på retsstaten og demokrati. Vietnam er hverken en retsstat eller et demokrati. Vi skal støtte den reformproces, som knapt nok er kommet i gang, massivt, idet vi gør det klart, at religions- og samvittighedsfrihed, frihed for buddhister, katolikker og protestanter, som bliver forfulgt og fængslet på brutal vis, er vores målestok for samarbejde med dette land. Kun hvis der er sikret religionsfrihed, og kun hvis disse standarder overholdes, kan Vietnam komme på tale som vores partner.

McKenna
Lad mig indledningsvis sige, at det ikke er antikommunisme. Det ville være rart, hvis kommunisme og religiøs overbevisning kunne eksistere side om side, og mennesker skal have ret til at udtrykke deres religiøse overbevisning, hvis de bor i et kommunistisk land.
Det er helt tydeligt, at det ikke er tilfældet i Vietnam. I beslutningsforslaget henvises der til to meget gamle buddhistiske munke, som i 20 år har været i husarrest for deres fredelige støtte til menneskerettigheder, demokrati og religionsfrihed. Det er fuldstændig uacceptabelt. Problemet i Vietnam bunder også i, at overvågning af menneskerettigheder i landet ikke er tilladt, og at uafhængige overvågningsgrupper af menneskerettigheder stadig nægtes adgang til landet. Vi må presse Vietnam til at løslade alle fanger, der fængsles eller tilbageholdes for på fredelig vis at udtrykke deres religiøse og politiske overbevisning.
Vi bør ligeledes bede vietnameserne om at indstille chikanen af fanger og overvågningen af løsladte fanger. Derudover skal landet revidere sin straffelov, hvad angår bestemmelserne om national sikkerhed, så det sikres, at lovene ikke kan finde anvendelse på mennesker, der blot udøver deres ret til ytringsfrihed. Landet bør også ændre det administrative tilbageholdelsesdirektiv, der giver mulighed for at tilbageholde personer i op til to år. Det er helt uacceptabelt.
En af de ting, som jeg er meget skuffet over, er, at der ikke henvises til den vietnamesiske nationalforsamlings nylige beslutning om at støtte planerne om at bygge en dæmning i den nordlige provins. Det kan ende med at blive Sydøstasiens største vandkraftsprojekt, hvilket muligvis vil betyde tvangsflytning af mere end 100.000 mennesker.
Jeg ville ønske, at de ville overveje de internationale aspekter af denne beslutning i forhold til de enorme sociale og miljømæssige problemer, som projektet vil medføre.

Dupuis
Jeg tror, Patricia McKenna, at vores ven Bernd Posselt mener de kommunistiske regimer og ikke kommunisterne, hvilket er noget lidt andet.
Som nogle af Dem måske ved, har jeg foretaget en kort rejse til Vietnam for nylig. Det drejede sig om at ledsage den ærværdige Quang Do, som er den forenede buddhistiske kirkes nummer to, til det indre af landet for at hente patriarken og bringe ham til Saigon, hvor han endelig kunne få den lægebehandling, som hans helbredstilstand kræver.
Patriarken har været indespærret i 20 år. Han blev frigivet i 1997, og på trods af denne frigivelse er han stadig under "administrativt" opsyn. Han kan stadig ikke frit bevæge sig omkring eller udøve sin religion. Vores aktion blev afbrudt, for der er i vore dage flere politifolk end munke i kirkerne og de vietnamesiske pagoder. Personligt så jeg i løbet af den dag, jeg tilbragte i denne pagode, to munke. Det lykkedes mig at se to munke og mindst 10 politifolk, og på det tidspunkt, da begivenhederne tog fart, så jeg endnu flere dukke op fra gaden, politifolk, som selvfølgelig var i civil.
Det fortæller jeg for at beskrive situationen i Vietnam for Dem, en situation, som ikke kun gælder for Saigon. I mere end en snes andre pagoder fulgte munkene den ærværdige Quang Do på vej. De blev stoppet, meget ofte af bøller, der tævede dem. I andre tilfælde var det politimænd, der tvang dem med tilbage til deres pagoder.
Sådan ser virkeligheden ud i dagens Vietnam. Sådan ser virkeligheden ud, endnu en gang, for et regime, der kalder sig reformvenligt, men som ikke udsteder en eneste reform, og jeg mener på baggrund heraf, at dette er en betydningsfuld beslutning. Den er også betydningsfuld, fordi den opfordrer Delegationen for Forbindelserne med Medlemslandene af ASEAN, Landene i Sydøstasien og Republikken Korea til at begive sig til Vietnam og foretage en præcis vurdering af situationen omkring religionsfrihed i landet.
Jeg opfordrer alle vores kolleger til over for delegationsformanden, hr. Nassauer, at insistere på, at denne rejse skal finde sted inden for de nærmeste dage eller uger og ikke måneder. Det er en hastesag, og det gælder livet og friheden, i det mindste et minimum af frihed, for disse personer.
Jeg vil også bede Kommissionen og Rådet om at henvende sig til de vietnamesiske myndigheder for at minde dem om, at der findes eksempler på ekskommunistiske lande som f.eks. Polen og Ungarn, hvor de kommunistiske klasser har forstået nødvendigheden af reformer. De eksisterer stadig som politiske styrker i dag. I andre lande har disse kommunistiske klasser ikke forstået det, og de er blevet fejet af banen. Jeg mener, at det er et vigtigt budskab, som man snarest muligt bør bringe videre til de vietnamesiske myndigheder.
Sydafrika

Marques
Hr. formand, på det plagede afrikanske kontinent og i særdeleshed for hele det sydafrikanske subkontinent er Republikken Sydafrika en afgørende faktor for den politiske stabilitet og udvikling, som i dag er af endnu større betydning på grund af den yderst alvorlige krise, som nabolandet Zimbabwe er sunket ned i. Sydafrika viser os, at der findes en vej fremad for Afrika, at der er et alternativ til elendighed, underudvikling, despoti, korruption og dårlig regeringsledelse. Vi er dog også bekendt med de meget alvorlige problemer, som Sydafrika selv er ramt af: den ekstremt høje forekomst af aids, den ekstremt høje arbejdsløshed, fattigdom og graverende social ulighed, økonomisk stagnation og et rystende niveau af voldskriminalitet. Jeg fremhæver voldskriminalitetens forfærdelig tragiske konsekvenser for det sydafrikanske folk, kvinderne i særdeleshed, men også for de indvandrede europæere.
Sydafrika vil ikke kunne klare de enorme vanskeligheder, som det står i, uden det internationale samfunds støtte og solidaritet. Det er med tilfredshed, at vi konstaterer, at EU her spiller en vigtig rolle, da Unionen sammen med sine medlemsstater er ansvarlig for 70% af den internationale bistand. EU's samarbejde med Sydafrika råder således i perioden frem til 2006 over ca. 9.020 millioner euro, hvortil skal lægges et tilsvarende finansieringsbeløb fra Den Europæiske Investeringsbank, hvor hovedmålene er fattigdomsbekæmpelse, støtte til økonomisk og social udvikling, oprettelse af arbejdspladser, fremme af den private sektor samt konsolidering af demokrati og retsstat. Der må imidlertid inden for dette samarbejde udtænkes nye indsatsformer og ske styrkelse af de eksisterende foranstaltninger, der har direkte betydning for kriminalitetsbekæmpelsen, f.eks. foranstaltninger til organisatorisk og institutionel støtte af politistyrken og til modernisering og styrkelse af retsvæsenet. Vi håber, at dette ambitiøse samarbejdsprogram, der skal gennemføres til den sidste euro, vil være til afgørende hjælp for Sydafrika i løsningen af de alvorlige problemer, som det kæmper med.

Ribeiro e Castro
Hr. formand, kære kolleger, i starten af 80'erne fulgte vi så godt som alle, hvis ikke ligefrem alle, lidenskabeligt og henrevet, hvorledes overgangen i Sydafrika gik for sig. Vi har alle på nethinden og i hukommelsen den eksemplariske måde, hvorpå præsidente Nelson Mandela gennemførte den, og det er jo ikke tilfældigt. Overgangen i Sydafrika hyldedes med tildelingen af Nobels fredspris til to præsidenter, apartheidsystemets sidste og så præsident Nelson Mandela, det afrikanske kontinents store figur. På det seneste er der imidlertid en stigende kritisk situation, som har meget alvorlig betydning for kriminaliteten. Det er et afgørende spørgsmål, der er til stor bekymring for de portugisere, som bor dernede. Inden for de sidste fire år er der blevet myrdet 400 portugisere, og blot i år er der blevet myrdet 14 portugisere, som er EU-borgere, og det vækker stor uro i det portugisiske samfund i Sydafrika, det vækker stor uro i Portugal, og ofte kan den uro, som disse hændelser vækker, ikke gives en uhildet behandling i denne debat. EU's indsats kan være af stor nytte i hjælpen til Sydafrika for at imødegå dette problem, fordi den økonomiske og sociale krise, der betinger kriminaliteten og dennes udvikling, er helt afgørende for at holde Sydafrika på den vej, der vækker vores beundring, eller ulykkeligvis også for at ødelægge det eksperiment, som vi alle håber, kan triumfere med succes.

Sylla
Hr. formand, hr. kommissær, man siger ofte, at historien gentager sig, og det ser efter min mening ud til at være sandt, hvad angår Sydafrika. Vi ved alle, hvad dette land har været igennem. Det har været igennem år med social adskillelse og apartheid, som har efterladt uudslettelige indtryk. I dag er landets kriminalitet og problemer først og fremmest knyttet til disse år med social elendighed og adskillelse, som det har gennemlevet.
På trods heraf forbereder landet sig i dag på at være vært for den internationale konference imod racisme. I dag kæmper Nelson Mandela imod racismen mod de farvede. I dag har dette land på trods af alt vundet en afgørende sejr over lægemiddelindustrien, som har besluttet ikke at give landet medicin, og i hvert fald at den sydafrikanske befolkning ikke skal have adgang til trestofbehandlingen eller til AZT, som er lægemidler, der i dag er i stand til at redde landets befolkning.
Så nu er det min tur til at gentage mig selv og sige til Dem, at jeg fortsat vil holde fast i, at det vigtigste ligger i at afskaffe tredjeverdenslandenes gæld, give mænd og kvinder mulighed for endelig at kunne leve et værdigt liv og bruge disse penge på uddannelse og sundhed, som er selveste grundlaget for at få landet på fode igen. Vi må holde op med at liste om den varme grød og tage fat på de egentlige spørgsmål efter års apartheid. I dag må vi bekæmpe den sociale adskillelse, og dette går gennem afskaffelsen af gælden i disse tredjeverdenslande og bl.a. i Sydafrika.

Schroedter
Hr. formand, Sydafrika fjerner sig, det har mine kolleger allerede nævnt, mere og mere fra vores håb om, at landet kan udgøre en stabil faktor i Afrika. Den enorme fattigdom i store dele af befolkningen, som går hånd i hånd med den enorme udbredelse af aids og også med narkotika og sortbørshandel, har virkelig grund til at forurolige os. Er vi ikke klar over, at fattigdom og eksistensnød er en kriseårsag netop i Afrika? Der er efterspørgsel efter kriseforebyggelse, som vi så ofte har talt om i de sidste par uger, hvilket vil sige udviklingsprogrammer til selvhjælp for den sorte befolkning, sundhedssikring, støtte af prævention i sundhedsvæsenet og frem for alt også støtte af uddannelsesvæsenet, inden det er for sent. Det har vi diskuteret længe nok.
Vi har også diskuteret noget andet, nemlig forbuddet mod våbeneksport til lande, hvor fattigdom kan forstyrre freden i samfundet. Desværre har Rådet ikke holdt dette løfte over for Europa-Parlamentet. Sverige leverer sammen med Tyskland, Storbritannien og Italien våben for 43 milliarder i indenlandsk valuta til Sydafrika. Alle hensigter, som blev formuleret her, nemlig at præsentere konfliktforebyggelsesprogrammer uden våbeneksport, har den svenske regering vel glemt alt om.
Og ikke kun det. Det hele er tillige blevet spundet ind i en bestikkelsesskandale i den sydafrikanske regering. Det viser, at den adfærdskodeks for våbeneksport, som vi har, stadig har huller, og at vi stadig ikke kan anvende den som instrument til virkelig konfliktforebyggelse. Det skal vi arbejde på. Der skal være klare kriterier og gennemsigtige mekanismer, så sådan noget ikke sker en gang til.

Martínez Martínez
Hr. formand, den tekst, vi skal vedtage, indeholder efter min mening elementer, som kunne forekomme selvmodsigende. Vi gentager vores støtte til Sydafrikas regering, men samtidig beder vi den bestræbe sig yderligere på en række områder som forbedring af levevilkårene for den sorte befolkning, reduktion af uligheder, jobskabelse, respekt for minoriteterne, bekæmpelse af kriminalitet samt forebyggelse og behandling af aids.
Når vi på denne måde lægger pres på de sydafrikanske myndigheder, skjuler vi på den ene side det ansvar, som påhviler mange af vores lande og den såkaldte vestlige verden i den kolossalt uretfærdige situation, som sydafrikanerne i den demokratiske genopbygning af sit samfund skulle tage udgangspunkt i.
På den anden side virker det, som om vi lader forstå, at landets regering ikke gør alt, hvad der står i dens magt for at løse de problemer, vi påpeger, og denne vurdering ville være endnu en uretfærdighed fra vores side.
Det er netop dette, Pretoria-regeringen prioriterer, og det, at de efterhånden får løst disse problemer, gør dette land til en acceptabel model for hele det afrikanske kontinents sydlige del. Jeg synes, det er vigtigt at understrege vores forståelse for denne ofte modige og innovative bestræbelse, som Sydafrika gør sig, med betydningsfulde sejre som den, landet f.eks. netop har opnået på aids-området over for den store lægemiddelindustri.
Men derudover vil jeg gerne påminde om, at jeg var ordfører, da vi sidste år drøftede aftalen om handel, udvikling og samarbejde med Sydafrika, og jeg mindes ikke ud fra denne debat, at EU særligt storsindet skulle have overvejet vores bidrag til at forbedre den sydafrikanske regerings muligheder for at klare alle disse store udfordringer. Og nu er det netop os selv, som kræver større effektivitet af dem. Naturligvis bør vi stadig være vagtsomme, men uden at glemme de store problemer, som Sydafrika står over for. Vi bør navnlig omsætte disse bekymringer i et solidarisk samarbejde, som giver sydafrikanerne flere muligheder for at klare målsætningerne, som derudover passer sammen med vores egne krav.

Lage
Hr. formand, kære kolleger, hr. kommissær, i dag er afropessimismen på mode, undertiden ud fra forhastede generaliseringer. Men i dette ocean af ustabilitet, krig og uendelige konflikter, som f.eks. det plagede Angola, kunne en regional magt sikre et minimum af orden og fred i det sydlige Afrika - Sydafrika. Der skete et sandt politisk mirakel i dette land, som vi stadig tydeligt husker, da det gik fra apartheid til demokrati. Sydafrika valgte demokratiet fredeligt og gjorde en ende på årtiers raceundertrykkelse. Sydafrika står desværre i dag over for de alvorlige problemer, som allerede her er blevet omtalt, lige fra voldskriminaliteten, som truer med at kvæle det, til den frygtelige sygdom aids. Men forandringerne indgav Sydafrika store forhåbninger. Mandelas visdom og prestige gav Sydafrika en uforlignelig autoritet i verden. Hans politiske arvinger står nu med et stort ansvar over for historien og de værdier, som Mandela har efterladt dem. Sydafrika kan kun blive en magt, der vejer positivt i regionens og verdens skæbne, hvis det ikke glider ud i racemæssig eller etnisk konfrontation.
Indvandrersamfundene lever i angst og frygt. Det portugisiske samfund, et af de største og meget ramt af volden, har sågar haft mod til at gå på gaden og kræve beskyttelsesforanstaltninger. Det er nødvendigt at støtte Sydafrika, hr. formand og kære kolleger, at hjælpe det uden formynderi til at udvikle sig og bekæmpe usikkerhed, konfliktmodsætninger, voldelig død og myrderier. Driften ud i vold ville være en tragedie ikke kun for Sydafrika, men for Europa og for verden. Blandt de mange beslutninger, som Europa-Parlamentet har vedtaget, er dette en af de vigtigste og mest vedkommende. Portugiserne og de andre europæere, der bor i Sydafrika, vil så kunne mærke, at Europa ikke overlader dem til deres skæbne, og kunne holde håbets flamme i live, men det er frem for alt Kommissionens og medlemsstaternes diplomati, der mest effektivt kan gøre resten. Jeg erindrer her om den store franske filosof, Montaigne, der engang sagde, at det enkelte menneske i sig bærer hele menneskehedens vilkår. På sin vis er det menneskehedens vilkår, der står på spil i dette store land.
Belarus

Belder
Hr. formand, det er spændende tider for præsident Lukasjenko. Om godt to måneder afholdes der præsidentvalg i hans land, Hviderusland. Ikke uden grund er det magtbegærlige hviderussiske statsoverhoved noget bekymret over udfaldet. Lykkes det f.eks. oppositionen at enes om én kandidat? Er den desuden i stand til at udvikle en samarbejdsstrategi for det voksende antal kritikere i Lukasjenko-lejren?
Desuden kan Lukasjenkos russiske kollega Putins neutrale holdning heller ikke behage ham. Endvidere ser de seneste meningsmålinger heller ikke beroligende ud for ham. Endelig sætter de skarpe beskyldninger fra to højtplacerede magistrater i den hviderussiske offentlige anklagemyndighed både præsidenten selv og landets nuværende offentlige anklagemyndighed i et meget dårligt lys. Det forlyder, at specielt oprettede mordkommandoer på deres ordre har likvideret ikke færre end 30 borgere i perioden 1998-2000. Blandt disse er så prominente savnede personer som den tidligere hviderussiske indenrigsminister Zakharenko, oppositionspolitikeren Gontjav og den hviderussiske tv-reporter Zavadskij.
For frem for alt at sikre sit genvalg skyer autokraten i Minsk intet middel for på forhånd at neutralisere sine politiske konkurrenter - i statsmedierne fremstillet som folkets fjender og kriminelle. Det er ikke mærkeligt, at mere end halvdelen af befolkningen i meningsundersøgelser siger, at de ikke forventer et retfærdigt, frit præsidentvalg den 9. september.
Jeg gentager, at det er en forståelig holdning. For alle bestræbelser i denne retning - konkret et netværk af lokale, officielt registrerede observatører, aktivt støttet af OSCE-missionen i Minsk - forsøger Lukasjenko at modvirke. Se i denne forbindelse i særdeleshed præsidentens dekret af 12. marts, som blev godkendt af parlamentet den 7. juni.
I betragtning af den indflydelse, som Moskva kan udøve på udviklingen i Minsk, ville deltagelse af russiske observatører i en OSCE-mission til overvågning af præsidentvalget den 9. september være anbefalelsesværdig. Jeg vil gerne have at vide, om kommissær Patten vil tage initiativer i denne retning.

Sacrédeus
Jeg vil henvende mig til kommissær Patten og bede ham og alle andre om at være opmærksomme på punkt 7, der handler om Hviderusland. I dette punkt opfordrer Europa-Parlamentet den russiske regering og præsident Putin til inden for rammerne af den politiske union mellem Rusland og Hviderusland at støtte et demokratisk flerpartisystem og en pluralistisk udvikling i Hviderusland.
Det er muligt at påvirke Hviderusland via Rusland. Den politiske union, der faktisk eksisterer mellem disse to lande, skal vi i EU udnytte på enhver måde. Vi har stor tiltro til kommissær Patten, og vi ønsker, at han i alle sammenhænge gør opmærksom på dette inden for rammerne af Unionen.
Lad mig til sidst sige, at ved parlamentsvalget i Hviderusland i oktober 2000 fik 25% af kandidaterne afslag på at stille op. Det illustrerer, hvilket styre vi har med at gøre.

Marset Campos
Hr. formand, for det første vil jeg påpege, at Udvalget om Udenrigsanliggender for to år siden bad mig om at udarbejde en betænkning om EU's forhold til Belarus, og jeg må indrømme, at jeg virkelig har lyst til at afslutte den så hurtigt som muligt og med et positivt resultat.
I forbindelse med mit besøg i Belarus har jeg ved flere lejligheder fået et pessimistisk indtryk, som ingen forhåbninger giver. Det er et autoritært egoistisk regime, hvor oppositionen ikke har nogen mulighed for at komme til orde. Og oppositionen spænder fra de demokratiske kommunister over socialdemokratiet til det kristne demokrati inden for en ramme af manglende frihed, som jeg har sagt gentagne gange.
Den fortsatte krænkelse af menneskerettighederne er også meget bekymrende. Derfor synes jeg, at Kommissionen, EU, Rådet og Parlamentet skal sende et klart budskab sammen med OSCE og Europarådet, således at Belarus' regering kan vedtage demokratiske regler og give befolkningen håb.

Schroedter
Hr. formand, igen kan jeg tilslutte mig det, de foregående talere har sagt, og jeg kan sige, at vores fremtidige naboland Belarus stadig langt fra er i nærheden af at være et demokrati, og demokratiet er nu en gang grundlaget for sameksistensen i Europa. Med beklagelse må vi slå fast, at selv de fire grundlæggende betingelser, som vi har stillet til forberedelsen af præsidentvalget, ikke overholdes. Oppositionen forfølges og kriminaliseres stadig. Den får stadig ikke fri og fair adgang til medierne, især ikke til det statslige fjernsyn. Der er endnu ikke kommet nogen afklaring på savnede personer, frem for alt hr. Gontjav og den russiske kameramand Zavadskijs skæbne, for hvem der nu bliver holdt en mindeuge blandt journalister.
Jeg vil især gerne henvise til tilfældet med professor Bandasjevskij, som i årevis har gjort en stor indsats for at oplyse befolkningen i de områder, som er forurenet på grund af Tjernobyl. Fordi han sagde sandheden, og fordi han modsatte sig genbeboelse af disse områder, sidder han nu i fængsel og er blevet dømt til 8 års fængsel. Forstil Dem lige det. Det kan vi ikke acceptere.
Belarus er en konstant udfordring for det europæiske diplomati. Vi skal være kritiske i de tilfælde, hvor det er nødvendigt, men vi skal også støtte på de områder, hvor det er muligt. Belarus er af strategisk betydning for EU, og derfor skal vi gøre alt for, at demokratiske tilstande vender tilbage til dette land.

Posselt
Hr. formand, i Hviderusland drejer det sig om mere end blot situationen i et trods alt vigtigt land. Det drejer sig om udviklingen i hele den østlige del af Europa. Paven har lige været i Ukraine, og befolkningen var heftigt for og imod. Ganske vist ikke med hensyn til konfessionerne, som det altid hævdes, for alle konfessioners proeuropæiske kræfter hilste hans besøg velkomment, antieuropæere kritiserede ham. Den russiske patriark Alexej tog til Hviderusland, men ikke for at kritisere undertrykkelsen af menneskerettighederne og religionsfriheden, derimod for med støtte fra staten at reklamere for en genetablering af statsfællesskabet mellem Rusland, Ukraine og Hviderusland. Dette eksempel viser, at det drejer sig om en vigtig politisk sporændring i landet. Derfor er det vigtigt at støtte den hviderussiske befolknings frihed og at sørge for demokratiets og retsstatens indtog. Efter Milosevics fald er det sidste virkeligt kommunistiske diktatur i Europa det hviderussiske regime. Det er meget vigtigt - i den forbindelse vil jeg gerne frem for alt støtte kollega Schroedter, som gør en massiv indsats for denne sag - at sørge for, at samvittighedsfangerne og de politiske fanger bliver løsladt, at oppositionen endelig får en fair chance, og at der i sidste ende kan gennemføres frie valg i Hviderusland, så også dette land kan komme tilbage dertil, hvor det siden sin histories begyndelse har hørt til, nemlig til europæernes fællesskab.

Situationen for de burundiske flygtninge i Tanzania

Khanbhai
Hr. formand, hutuer fra bantufolket udgør den største stamme i Burundi med en befolkning på 6 millioner. Tutsierne fra niloticfolket udgør mindretallet, men de dominerer regeringen og hæren. Disse polariseringer af stammer, som vi ofte ser i Afrika, er en af hovedårsagerne til interne konflikter ikke kun i Burundi, men også i nabostaterne.
Burundis hutupræsident blev myrdet i 1993, og i løbet af en måned blev mere end 100.000 civile dræbt. Yderligere 150.000 civile er siden da blevet dræbt. Over en halv million mennesker har på nuværende tidspunkt søgt tilflugt i flygtningelejre i Tanzania. Den Demokratiske Republik Congo har oplevet en tilsvarende konflikt. Her er op imod 2 millioner civile blevet dræbt eller meldt savnet i løbet af de sidste to til tre år. I Afrikas Horn, Øst- og Centralafrika, der omfatter 12 lande, er 20 millioner mennesker fordrevet fra deres hjem og deres landsbyer.
Disse mennesker var fattige, før konflikten brød ud. I dag er de endnu fattigere. De har ingen uddannelse, ingen adgang til lægehjælp, intet job og intet hjem. De er totalt afhængige af Verdensfødevareprogrammet, hvad angår mad, og de er bange for lederne af flygtningelejrene, hvor de bor. Det er derfor ikke overraskende, at disse flygtningelejre er yngleplads for sygdomme, utilfredshed og uroligheder. Unge mænd og kvinder lokkes til at slutte sig til de vilde bander. Disse uskyldige og desperate mennesker, som før var helt almindelige civile, og højst sandsynlig landmænd, er nemme at overtale til at lade sig træne og væbne til støtte for bandelederes begærlige kamp om magten. Fredsaftalerne fra Lusaka og Arusha har ikke ført til en afslutning på vold og interne konflikter. Hjemsendelse af flygtninge er ikke tilfredsstillende, fordi folk ganske enkelt er bange for at vende hjem til ødelagte landsbyer, der hærges og terroriseres af bander.
Hvordan kan vi tillade, at disse millioner af fordrevne, disse desperate flygtninge, skal leve som tiggere i flygtningelejre? Hvordan kan vi slukke konfliktens og borgerkrigens flammer i disse udviklingslande? Containere fulde af medicin, telte, mad, tæpper og andre nødvendigheder bringer midlertidig lindring, men det er langt fra nok.
Vi skal udvise langt større handlekraft og tage vores strategi op til fornyet overvejelse. Vi skal først og fremmest sørge for, at de fattige får del i den lokale økonomi i landdistrikterne, så de kan købe jord og få mulighed for at skabe et nyt liv. For det andet skal vi sørge for, at de udstyres med den rette teknologi, der passer til tredjeverdenslande, så de kan starte lokale virksomheder og på den måde bryde deres afhængighedsforhold til os. Vi skal tage vores strategi op til fornyet overvejelse og omvurdere kvaliteten og erfaringen, hvad angår vores ambassadører og repræsentanter, og se på, om det er muligt at anvende lokale eksperter med international erfaring og kompetence til at rådgive os, handle på vegne af os og forvalte vores begrænsede ressourcer så effektivt som muligt.
Vi må give os i kast med denne opgave så hurtigt som muligt. Jeg har stor tiltro til, at kommissær Patten og kommissær Nielson vil føre an, og jeg håber, at de vil arbejde sammen om at sikre, at de næste 10 år i EU's historie udnyttes bedre end de sidste 40 år, hvor jeg føler, at meget tid og mange kræfter er blevet spildt.

Patten
For det første, hvad angår Vietnam, kan jeg sige, at jeg deler parlamentsmedlemmernes bekymring over menneskerettighedssituationen især efter den seneste udvikling i landet. Det ser ud til, at den vietnamesiske regerings politiske og økonomiske fremskridt siden vedtagelsen af forfatningen i 1992 nu er aftagende eller sågar på vej i den forkerte retning, og særligt i forhold til politiske rettigheder.
Ligesom for andre lande er EU's politik over for Vietnam at tilskynde til og støtte fortsat fremskridt inden for menneskerettigheder og demokratisering og at udtrykke bekymring, både offentligt og privat, hvor krænkelser af rettigheder eller en forværring af situationen observeres. I forbindelse med Vietnam lægger EU stor vægt på ytrings- og religionsfrihed. Den vietnamesiske forfatning sikrer tros- og religionsfrihed, og i de seneste år har regeringen i flere tilfælde arbejdet sammen med Den Katolske Kirke. Der står også i forfatningen, at man ikke må krænke tros- og religionsfrihed eller benytte sig af disse friheder til at handle mod landets love eller politikker. Denne bestemmelse afspejler tydeligvis de vietnamesiske myndigheders ønske om at kontrollere reformhastigheden og at fastholde grebet om befolkningen under omstillingsfasen. Det er samtidig en klar begrænsning af meningsfriheden, og der er også begrænsninger i reglerne for pressen. De nævnte sager i dagens forhandling handler for mig mere om meningsfrihed end religionsfrihed, en rettighed, som EU selvfølgelig anser for at være lige så væsentlig. Fader Ly har offentligt bedt FN om ikke at ratificere den bilaterale handelsaftale med Vietnam under henvisning til spørgsmålet om menneskerettigheder.
Der er også forlydender om tilsvarende opfordringer fra medlemmer af Den Forenede Buddhistiske Kirke i Vietnam. Disse opfordringer er klart i strid med regeringens politik og er svære at tolerere i et samfund, der ikke er vant til offentlige protester. Det, Vietnam har brug for, er at fortsætte udviklingen af sit reformprogram, så regeringen lærer at håndtere flere forskellige synspunkter på én gang og at sætte pris på, at der er plads til meningsforskelle i landets regeringssystem. Vi vil fortsætte med at støtte fremskridt og benytte enhver lejlighed til at henlede opmærksomheden på vigtigheden af meningsfrihed.
Artikel 1 i samarbejdsaftalen mellem Det Europæiske Fællesskab og Den Socialistiske Republik Vietnam, som blev underskrevet med regeringen i Vietnam i 1995, fastsætter, at respekten for menneskerettigheder og demokratiske principper er selve grundlaget for samarbejdet. Vi vil om kort tid afholde et møde i Hanoi i EU's og Vietnams Blandede Kommission, hvor alle aspekter af forbindelserne tages op til vurdering, herunder den fælles respekt for menneskerettigheder.
I mellemtiden vil Kommissionens delegation sammen med de medlemsstater, som er repræsenteret i Hanoi, tage del i alle EU's tiltag vedrørende menneskerettigheder over for den vietnamesiske regering samt i de periodiske diskussioner om menneskerettigheder, som EU-missionerne fører med de vietnamesiske myndigheder. Jeg kan forsikre Parlamentet om, at vi i dette forløb fortsat vil tage særlige bekymringer og personsager op, og vi vil fortsætte med at opfordre til tiltag for at forhindre krænkelser af menneskerettighederne i Vietnam. Det er de punkter, jeg vil fremføre på min rejse til Vietnam senere på måneden. Jeg ville gerne have omtalt et punkt, som hr. Dupuis har rejst, men da han desværre ikke er til stede, vil jeg undlade det.
Det andet emne, jeg vil beskæftige mig med, er Sydafrika. Kommissionen deler Parlamentets synspunkt om, at samarbejdet mellem EU og Sydafrika skal søge at afhjælpe de eksisterende uligheder, der stammer fra tiden med apartheid, og arbejde videre på at forbedre levevilkårene for befolkningen gennem programmer målrettet mod beskæftigelse, sundhed, uddannelse og boligbyggeri. Det er, hvad Det Europæiske Program for Genopbygning og Udvikling handler om.
Vi deler Parlamentets bekymring over det store og presserende behov for bekæmpelse af hiv/aids-problemet i Sydafrika, og som jeg sagde i formiddags under debatten om det kommende G8-møde, er jeg sikker på, at det vil være et af emnerne i Genova.
Kommissionen er også enig i, at der er behov for at skabe mere sikre forhold i Sydafrika som en forudsætning for et fredeligt samfund og for økonomisk udvikling. Vi frygter, at kriminaliteten ikke blot er en trussel mod landets indbyggere og samfundsstruktur, men også mod Sydafrikas omdømme i udlandet, hvilket kan afskrække udenlandske investeringer. Det kan få store konsekvenser for økonomien generelt.
Som Parlamentet er bekendt med, er hovedområderne under vores nuværende flerårige vejledende programmer for 2000-2002 bekæmpelse af fattigdom gennem støtte til sociale basistjenester, støtte til den private sektor, konsolidering af retsstaten samt fremme af menneskerettigheder. Kommissionen har finansieret to programmer, der støtter det sydafrikanske politikorps. Det seneste er i øjeblikket under iværksættelse.
Selv om det er rigtigt, at vi ikke oprettede nye projekter eller programmer sidste år inden for sundhedssektoren, så iværksatte vi Støtteprogram til den offentlige sundhedssektor 2000, som blev aftalt i 1999. Programmer, som vi overvejer at finansiere i 2001, omfatter et større sundhedsprogram om grundlæggende sundhedspleje, der også dækker hiv/aids i udvalgte provinser.
Forberedelserne til planlægningen af de næste flerårige vejledende programmer starter snart, og de vil strække sig over det næste år. I planlægningsfasen vil Kommissionen lægge stor vægt på de bekymringer og interesser, som Parlamentet har givet udtryk for.
Jeg vil nu bevæge mig videre til Hviderusland. Lad mig sige, hvor vigtigt det er for Parlamentet at drøfte dette emne, og jeg kan kun tilslutte mig flere af medlemmernes udsagn om vigtigheden af at udtrykke vores bekymring om Hviderusland over for Den Russiske Føderation. Det har vi gjort både før og nu, og det vil vi fortsætte med. Jeg hilser denne tiltrængte debat velkommen. Jeg takker parlamentsmedlemmerne for at gøre opmærksom på den stærkt foruroligende situation i Hviderusland. Kommissionen deler de alvorlige bekymringer, som kommer til udtryk i beslutningsforslagene, som vi drøfter her i dag. Jeg slutter mig til Parlamentets opfordring til præsident Lukasjenko om at få vendt den alarmerende tendens til øget autoritært styre og at gennemføre resolutte tiltag til forbedring af menneskerettigheder, pressefrihed og demokrati.
Det betyder på kort sigt særligt at sikre frie og retfærdige valg og tage hul på problematikken om oppositionslederes forsvinden samt politiske fanger. Et styrket samarbejde med OSCE er et væsentligt skridt i den retning.
Præsidentvalget den 9. september er landets næste demokratiske lakmusprøve, og vi følger OSCE-ODIHR-forhandlingerne om oprettelsen af en international valgobservatørmission. Der er visse - og jeg understreger visse - opmuntrende tegn på større enighed blandt oppositionspartierne. Dog tyder alt på, at myndighederne igen vil dumpe til den store eksamen i demokrati ligesom ved parlamentsvalget i oktober 2000, hvor landet meget skuffende ikke levede op til OSCE's betingelser.
EU har en klar holdning. Så længe den uholdbare situation fortsætter, vil EU ikke overveje et tættere økonomisk og politisk samarbejde med Hviderusland. Så længe der ikke er klare tegn på forbedring, vil EU's finansielle bistand begrænse sig til direkte støtte til de kræfter, der arbejder for at fremme civilsamfundet og demokratiske principper, og humanitær hjælp, hvor der er behov for det.
EU har fordømt regeringens seneste dekret om ekstern finansiering af ngo'er, og vi vil hurtigst muligt undersøge, hvilken betydning det har for vores hjælpeprogrammer. Personligt er jeg tilhænger af, at vi indstiller den nuværende begrænsede hjælp i stedet for at være underlagt myndighedernes godkendelse.
Den restriktive politik om politisk dialog har ikke forhindret EU i ved gentagne lejligheder at lufte vores dybe bekymring over prominente offentlige personers mystiske forsvinden eller fængsling af politiske grunde. EU har senest omtalt sagerne om den tidligere indenrigsminister, Jurij Zakharenko, den tidligere formand for valgkomitéen, Viktor Gontjav, forretningsmanden Anatolij Krasovskij og fotografen, som blev nævnt under debatten, Dmitrij Zavadskij. Det er foruroligende, at der på trods af presset ikke er sket fremskridt i sagerne. Drøftelserne i dag har bragt en ny sag frem i lyset. Fængslingen af professor Bandasjevskij på grund af hans arbejde med de alarmerende samfundsmæssige- og miljømæssige konsekvenser af Tjernobyl-katastrofen. EU's missionschefer i Hviderusland har for nylig foretaget en undersøgelse af Tjernobyl-katastrofens helbredsmæssige konsekvenser for befolkningen. Kommissionen indgår gerne i en drøftelse med medlemsstaterne om EU's reaktion på disse foruroligende forlydender, og hvordan vi skal reagere på professor Bandasjevskijs fængsling på baggrund af de stærke følelser, der er kommet til udtryk her i Parlamentet.
Jeg har intet imod at forsvare en retfærdig, men hård linje over for Hviderusland, det er blot en skam, at det er nødvendigt. Hviderusland ligger i hjertet af Europa og har potentiale til at blive en vigtig politisk og økonomisk partner for EU, specielt efter udvidelsen. Det er det positive budskab, som vi hele tiden skal sende til den hviderussiske befolkning. På den måde kan vi støtte de kræfter i samfundet, som presser på for at få indført de reformer, som er så vigtige og uundgåelige.
Endelig vil jeg henlede opmærksomheden på hr. Khanbhais væsentlige tale om en række vigtige emner, der var udløst af burundiske flygtninges situation i Tanzania. Kommissionen er bekymret over de manglende fremskridt med fred i Burundi. Det kan vi ikke undgå. Vi er bekymrede over den fortsatte vold mod civilbefolkningen, som er et resultat af de vedvarende sammenstød mellem hæren i Burundi og oprørsbevægelserne. For at være helt ærlig er der under de nuværende omstændigheder ikke udsigt til, at burundiske flygtninge fra lejre i Tanzania frivilligt kan hjemsendes, og tvungen hjemsendelse er næppe tilrådeligt.
Den fortsatte og voksende tilstedeværelse af store flygtningegrupper fra Burundi i Tanzania skaber spændinger mellem de to regeringer. Der var i slutningen af maj ca. 523.000 flygtninge i lejre i det vestlige Tanzania, hvoraf over 383.000 var fra Burundi.
Især den tanzaniske regering beskyldes for ikke at forhindre burundiske oprørere i at benytte flygtningelejrene som baser for deres angreb. Som reaktion på de seneste beskyldninger fra regeringen i Burundi har Tanzanias præsident, Mkapa, foreslået straks at indlede en tvungen hjemsendelse af alle flygtninge uden hensyntagen til sikkerhedssituationen i Burundi.
Regeringen i Tanzania har siden hen forsikret FN's Flygtningehøjkommissariat om, at der ikke skal herske tvivl om dens politik over for flygtninge fra Burundi, og forpligtede sig ved samme lejlighed til at respektere tidligere forpligtelser om at bane vejen for en gradvis frivillig hjemsendelse, når sikkerhedsforholdene i Burundi tillader det.
Hvad angår EU, bidrager Kommissionen med 25 millioner euro til gennemførelsen af UNHCR-planen om frivillig hjemsendelse af flygtninge fra Burundi, som iværksættes, når situationen har stabiliseret sig. For nærværende er Kommissionen i gang med at gennemføre de fornødne foranstaltninger for at hjælpe regeringen i Tanzania med at håndtere flygtningesituationen i landet. Via Kontoret for Humanitær Bistand, ECHO, finansierer Kommissionen mere end en tredjedel af den samlede humanitære bistand til flygtninge i Tanzania. Sidste års ECHO-budget for bistand til flygtninge i Tanzania var næsten 27 millioner euro, og i år er budgettet øget til over 32 millioner euro.
Hr. Khanbhai påpegede også en række vigtige emner om styringen af EU's bistands- og udviklingsprogrammer samt EU's repræsentation i Afrika og i andre dele af verden. Jeg ser frem til ved lejlighed at drøfte disse emner med ham og Parlamentet, ikke mindst i lyset af den meddelelse om EU's delegationstjeneste, som Kommissionen lige har offentliggjort.

Formanden
Mange tak, hr. kommissær.
Forhandlingen under ét er afsluttet.
Afstemningen finder sted kl. 18.30.

Illegal udnyttelse af naturressourcer i Den Demokratiske Republik Congo
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er forhandling under ét om følgende beslutningsforslag:
B5-0485/2001 af Maes, Isler Béguin og Lucas for Verts/ALE-Gruppen om illegal udnyttelse af naturressourcer i Den Demokratiske Republik Congo (DRC);
B5-0492/2001 af Van Hecke for PPE-DE-Gruppen om rovdrift på naturressourcer i Den Demokratiske Republik Congo;
B5-0502/2001 af van den Berg, Sauquillo Pérez del Arco og Carlotti for PSE-Gruppen om illegal udnyttelse af naturressourcer i Den Demokratiske Republik Congo (DRC);
B5-0510/2001 af van den Bos og Dybkjær for ELDR-Gruppen om illegal udnyttelse af naturressourcer i Den Demokratiske Republik Congo (DRC);
B5-0517/2001 af Miranda, Vinci og Sylla for GUE/NGL-Gruppen om illegal udnyttelse af naturressourcer i Den Demokratiske Republik Congo (DRC).

Sörensen
Hr. formand, kære kolleger, jeg vil ganske særligt henlede opmærksomheden på en problematik, som udgør en del af en strøm af ulykker, som oversvømmer en hel region, en million mennesker. Den Demokratiske Republik Congo ødelægges i øjeblikket af krig. Og denne krig drejer sig først og fremmest om landets betydelige naturrigdomme. I årevis er landet blevet brugt og misbrugt, og en befolkning er sat ud af spillet på grund af den indbringende udvinding af, hvad naturen har at byde på der.
Krig er en fortrinlig lejlighed til at gøre meget indbringende forretninger, fordi der sjældent er tale om nogen kontrol eller noget ansvar. Det sandsynligvis tydeligste eksempel i dag er udvindingen af og handlen med coltan, et materiale, uden hvilket ingen af os i den grad kunne kommunikere mobilt og betragte dette som en selvfølge. Vi betaler latterligt lidt for dette materiale, selv om regionens befolkning i dag for første gang i historien kæmper med en alvorlig hungersnød.
Den krig, som nu hersker, tillader ikke blot såkaldt "legal" udnyttelse af denne type, men også meget mindre tilslørede plyndringer. Det er desuden tydeligt, at den indbringende handel med uran og atomaffald næsten udelukkende kommer vestlige interesser til gode. Vi kan også stille os selv spørgsmål om de vestlige ambassaders og deres omgivelsers rolle.
Jeg vil særligt henlede opmærksomheden på et aspekt af denne langvarige, uheldige situation. I årevis har de europæiske lande og USA udvundet uran, som bl.a. har tjent til rædslerne i Hiroshima og Nagasaki. Oven i købet dumpes vestligt atomaffald i den samme region. Det radioaktive affald fra 1960'erne og 1970'erne udgør stadig en uomtvistelig direkte trussel for befolkningen. Det er derfor opmuntrende, at premierminister Verhofstadt i går udtalte sig ambitiøst om en løsning på situationen i regionen. Det må imidlertid ikke forblive tomme ord.
Ophøret af den kolde krig og våbenkapløbet betyder, at kravet om standsning af handlen med uran og atomaffald ikke er et overdrevet, men et yderst rimeligt krav, et krav, der så at sige som en selvfølge er et resultat af de normer, som Europa opstiller for sig selv.

Deva
Hr. formand, konflikten i Den Demokratiske Republik Congo handler om adgang til, kontrol over og handel med centrale mineralressourcer. Landets rigdom virker tiltrækkende på de grådige nabolande. De seks nationer, der er indblandet i konflikten, er fælles om ansvaret for ulovlighederne, og det gælder også de mennesker i andre lande, som har bidraget til udnyttelsen. Er langvarig regional ustabilitet en pris, der er værd at betale for kortsigtet tyveri? Ved siden af de udenlandske hæres røveri, plyndring og pengeafpresning ser de kriminelle karteller Den Demokratiske Republik Congo som et svagt led. FN's panel af eksperter advarer om, at de kriminelle karteller har forgreninger og forbindelser over hele verden, og at de udgør det næste store sikkerhedsproblem i regionen.
Jeg vil gerne spørge kommissæren om, hvad forskellen er mellem Milosevic' etniske udrensning i nabolandene og de afrikanske lederes plyndring og drab på 2,5 millioner af deres congolesiske naboer. Hvornår ser vi nogle af disse ledere på anklagebænken i Haag? For mig at se er der ingen forskel mellem de forskellige former for drab med undtagelse af, at den ene er hvid og den anden sort. Når FN's endelige konklusioner offentliggøres, bør EU og FN reagere ved at overveje en indefrysning af de finansielle aktiver, der tilhører oprørsbevægelserne, lederne af de kriminelle karteller og udenlandske magter, som ikke trækker sig tilbage.
Vi fra PPE-DE-Gruppen i Parlamentet ønsker hurtig handling for at hindre ødelæggelsen af Den Demokratiske Republik Congo. Det ironiske er, at den rigdom, der stjæles fra congoleserne, kunne danne grundlag for ægte langvarig vækst og stabilitet i regionen. Men det forudsætter, at de afrikanske ledere nedlægger våbenene.
Med vores historiske forbindelser med Afrika - især under det belgiske formandskab - er der glimrende muligheder for, at gøre noget meget snart.

Van den Berg
Hr. formand, ekspertpanelets rapport om den ulovlige udnyttelse af naturressourcer er særdeles modig. Normalt er sådanne rapporter ikke så tydelige med hensyn til navne, men heri nævnes navnene på de forskellige ansvarlige. Hvad det angår, er det også en usædvanlig anvendelig rapport. Den gør det også klart, at både regeringschefer i regionen og naturligvis en række af krigsherrerne i de pågældende lande og en række industrier i Europa med ulovlige eksport- og importhandlinger, i hvert fald for så vidt angår det anvendte materiale, i fællesskab bærer et stort ansvar. Rapportens anbefalinger er klare og tydelige. Den er egentlig den anden rapport efter Fowlers diamantrapport. Den giver os mulighed for som internationalt samfund også at operere temmelig effektivt.
Nu har hr. Verhofstadt i denne uge sagt her, at hvis vi havde dette i Europa, ville det være blevet kaldt en verdenskrig. Det antal mennesker, som rammes af denne katastrofe, er særdeles stort. Jeg tror derfor, det er berettiget - hvis man handler tilsvarende og anvender de samme kriterier - også nu i Congo at anvende de kriterier, som vi anvender andre steder. Vi er i stand til det, for vi kender en række af virksomhederne. Disse kan vi indlede drøftelser med. Vi kender en række af regeringerne, som vi har forbindelse med. Vi må også gerne udøve et kraftigt pres på dette punkt. Det er et indviklet spil. Det er tydeligt. Uganda, Rwanda, Congo, den nye debat, Lusaka-aftalerne og en efterfølgende dialog. Men hvis vi ikke fjerner kilden, finansieringen af våbenhandlen og våbenstriden, vil det fortsætte der. Vi kan tørlægge hele området. Jeg ville anse det for overordentlig vigtigt, hvis Kommissionen, og egentlig hr. Patten sammen med sin kollega Solana, tænker over en måde, hvorpå vi inden for rammerne af FN's Sikkerhedsråd kan foretage visse specifikke handlinger for at udøve et effektivt pres for også at standse dette.
På dette punkt har jeg endnu én bemærkning til det belgiske formandskab. Verhofstadt har, da han i denne weekend var på stedet, meget hurtigt, sammen med minister Reynders og andre, frigivet bevillinger, som var blokeret. Nu forstår jeg godt, at der er behov for at få parterne til at indlede drøftelser og få dem i bevægelse. Samtidig skal man naturligvis være forsigtig. At stille bevillinger til rådighed og samtidig undlade at stille strenge krav og i mellemtiden lade den ulovlige udnyttelse af naturlige ressourcer fortsætte er ikke den mest troværdige måde. Jeg går ind for - og det har vi også lært af erfaringerne, og på dette punkt behøver vi ikke stå tilbage for amerikanerne - at vi er strenge og tydelige. Egentlig det samme, som vi har sagt under tidligere debatter, nemlig et stærkt engagement, men vi skal også være strenge og tydelige og stille vores krav til vores egen industri, vores egne medlemsstater og de seks involverede lande. Jeg håber og forventer, at De vil støtte det belgiske formandskab således, at det også vil føre til nogen effektivitet på dette punkt.

Van den Bos
Hr. formand, det er trist, at EU først synes at give Congo virkelig politisk prioritet nu, hvor Belgien er formandskabsland. Balkan og Mellemøsten kræver al opmærksomhed. Viser dette i virkeligheden ikke, at strategiske og geografiske overvejelser i sidste instans er vigtigere for EU end udelukkende humanitære overvejelser? Set ud fra menneskelig elendighed er der jo for Unionen al mulig grund til meget intensivt at beskæftige sig med Congo. Der er allerede gået mere end 1½ millioner menneskeliv tabt i landet. I hundredtusindvis af mennesker er jaget på flugt, og omkring 28 millioner mennesker er undertrykt, plyndret og voldtaget under den militære besættelse.
En svag central myndighed er ikke i stand til at styre det enorme land med dets mange naturrigdomme. Congo er yderst sårbart over for ubarmhjertige nabolande, som med militær vold systematisk berøver landet for dets vigtigste indtægtskilder. Udbyttet ser befolkningen intet til.
Det er vanskeligt at forklare, at EU har ladet Rwanda, Uganda og Burundi gå deres brutale gang og gennem udviklingsbistand sætter dem i stand til at fortsætte deres besættelse. Også Angola, Zimbabwe og Zambia deltager uden nogen hæmninger i voldshandlingerne i landet. Det er på høje tid, at der stilles tydelige betingelser over for disse udenlandske udbyttere. Udviklingsbistanden kan kun fortsættes, hvis alle udenlandske tropper forlader landet. Også vestlige virksomheder, som er involveret i den ulovlige udnyttelse af congolesiske rigdomme, bør fordømmes. Også de bidrager til fortsættelsen af krigen.
Af Kabila kan det forventes, at han omsider sætter gang i en intercongolesisk dialog og gennemfører demokratiseringsprocessen. Det er det belgiske formandskabs og Kommissionens opgave at vinde EU definitivt for befolkningens skæbne i Congo.

Patten
Kommissionen er meget bevidst om de oplysninger, der henvises til i de beslutningsforslag, der er fremsat for Parlamentet, og i pressen vedrørende den illegale udnyttelse af naturressourcerne i Den Demokratiske Republik Congo. Disse oplysninger er i vid udstrækning blevet bekræftet af Kommissionens forhandlingspartnere på stedet, herunder ikke-statslige organisationer samt i en foreløbig FN-rapport, som en række af de ærede medlemmer har henvist til. Det ærede medlem henviste til den rapport i sin tale, i hvilken han argumenterede kraftigt for en international kriminalret, som skulle dække hele verden, ikke ulig Domstolen i Haag, der fokuserede på Balkan.
Rapporten omfatter den illegale udnyttelse af naturressourcerne og anden rigdom i Den Demokratiske Republik Congo. Den blev forelagt FN's Sikkerhedsråd af generalsekretær Kofi Annan den 14. april 2001 og var genstand for en ophedet debat. Generalsekretæren besluttede at udvide mandatet for de eksperter, der udarbejdede rapporten, med tre måneder, så de kunne bidrage endnu mere til forskningen og oplysningerne. Rapporten bliver et vigtigt udgangspunkt for det internationale samfund, som er nødt til at tage stilling til den.
De stridende parters fortjeneste ved de forskellige former for minedrift i Congo må nødvendigvis indvirke på ødelæggelsene i Kivu-provinsen. Nedgangen i regionen begyndte under præsident Mobutu og skyldes flere ting, hvor en af de vigtigste er etniske spændinger. Situationen blev kraftigt forværret efter folkedrabene i Rwanda og Rwandas indgriben i begge landets krige, som oprindeligt blev udkæmpet for at sikre de ydre grænser. Det internationale samfund er bekendt med forbindelsen mellem økonomiske interesser og fortsættelsen af krigen i Kivu-provinsen. Den eneste holdbare løsning er ikke desto mindre at fremskynde fredsprocessen og etablere legitime institutioner, som kan regulere udnyttelsen af ressourcerne. Det er det mål, som Kommissionen støtter via sine aktiviteter i Den Demokratiske Republik Congo. Det er i den sammenhæng, at vi forestillede os en gradvis genoptagelse af støtten sammen med gennemførelsen af Lusaka-aftalen og udviklingen af dialogen med Congo.
De ærede medlemmers, og især hr. van den Bergs, argumenter fokuserede på forholdet mellem den illegale handel med visse varer og konflikten. Vi kender til de problemer, der er opstået i forbindelse med diamanter andre steder og våbenhandlen. Det er særdeles vigtigt, at vi så vidt muligt tager initiativer i begge henseender og følger op på dem. Det er grunden til, at vi har været så aktive i FN-regi med hensyn til håndskydevåben, og vi skal udnytte Fællesskabets beføjelser, når vi kan og sammen med medlemsstaterne effektivt håndtere den illegale handel med bl.a. diamanter, som har skabt så stor lidelse og fattigdom i især Afrika, men også i andre lande.

Formanden
Mange tak, hr. kommissær.
Forhandlingen under ét er afsluttet.
Afstemningen finder sted kl. 18.30.

Jordskælv i Peru
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er forhandling under ét om følgende beslutningsforslag:
B5-0493/2001 af Salafranca Sánchez-Neyra for PPE-DE-Gruppen om jordskælvet den 23. juni 2001 i Peru, Chile og Bolivia;
B5-0503/2001 af Medina Ortega og Linkhor for PSE-Gruppen om jordskælvet den 23. juni 2001 i Peru;
B5-0518/2001 af Puerta m.fl. for GUE/NGL-Gruppen om jordskælvet i Peru;
B5-0519/2001 af Muscardini for UEN-Gruppen om jordskælvet i Peru;
B5-0520/2001 af Lipietz og Nogueira Román for Verts/ALE-Gruppen om jordskælvet i Peru.

Ojeda Sanz
Hr. formand, byen Arequipa bliver aldrig den samme igen. De tab af menneskeliv, der er sket der, de økonomiske skader og ligeledes de uoprettelige ødelæggelser i den historiske og storslåede kulturarv i denne overordentligt smukke by har overrasket os alle.
Det sydlige Peru gennemlever en dramatisk situation på grund af jordskælvet den 23. juni. De ødelæggende virkninger har forårsaget over 100 døde, over 1.000 sårede og har ødelagt mere end 10.000 boliger, hvilket har gjort over 40.000 mennesker hjemløse i provinserne Arequipa, Moquegua og Tacna.
Jordskælvet har ligeledes forårsaget store ødelæggelser i det nordlige Chile og Bolivia. De økonomiske skader har sat disse regioner mere end 20 år tilbage i tiden. Katastrofens omfang påvirker infrastrukturerne og den økonomiske udvikling. Flere egne, landsbyer, bydele, bykvarterer og veje er blevet ødelagt af jordskælvet.
Stillet over for en sådan katastrofe har den internationale solidaritet, og navnlig den europæiske solidaritet, ikke ladet vente på sig. EU's humanitære kontor mobiliserede sig på rekordtid, og jeg vil gerne lykønske de ansvarlige i Kommissionen med den hurtige indgriben med en pakke foranstaltninger, som lige fra de første timer dækkede handlinger til fordel for fødevarehjælp, midlertidigt husly, forsyning af produkter til rensning af vandet og udlevering af lægemidler. I denne henseende er jeg også stolt over solidariteten fra den spanske regering og befolkning, som har bidraget meget storsindet.
På nuværende tidspunkt skal vi se fremad, og genopbygnings- og genoprettelsesplanerne bør koordineres hurtigt og effektivt. Med henblik herpå burde der udarbejdes en strategisk meddelelse, som kan omfatte alle aspekter vedrørende koordinering af støtten og de nævnte genopbygnings- og genoprettelsesplaner for de berørte områder.
Denne triste menneskelige tragedie kan give anledning til, at latinamerikanerne kan stå mere samlet og beslutsomt, når de skal løse deres talrige problemer, og ligeledes, at de eventuelt mere solidarisk kan knytte nogle stærkere bånd i den regionale integrationsproces.

Medina Ortega
Hr. formand, såvel kommissæren, hr. Patten, som Europa-Parlamentets medlemmer kender til Perus situation, og den foregående taler, hr. Oreja, har udmærket sammenfattet situationen.
Parlamentets beslutning tager udgangspunkt i Kommissionens hurtige indgriben, og jeg vil også lykønske Kommissionen, og navnlig kommissæren, med denne hurtige indgriben.
Imidlertid er formålet med vores beslutning at minde om, at denne første bistand formodentlig er utilstrækkelig, hvis man tager hensyn til katastrofens omfang. Netop i disse dage har vi her haft besøg af Perus nyvalgte præsident, hr. Alejandro Toledo, som mødtes med parlamentsmedlemmer og ligeledes med Kommissionen, og han har over for dem givet udtryk for sine behov.
Vi synes ikke, det er det rette tidspunkt at vedtage en beslutning om Perus økonomiske politik, og i denne henseende mener vi ikke, det er fornuftigt at støtte det ændringsforslag, som Verts/ALE-Gruppen stiller, da vi mener, det er et emne, som kræver lidt mere udførlighed. Vi mener navnlig ikke, at det er det rette tidspunkt at sige til Perus regering, hvordan den skal udarbejde sit budget for 2002. Men uafhængigt af beslutningens samlede indhold håber vi, at Kommissionen i de kommende uger og måneder tager hensyn til den særlige situation i dette land, som har været igennem en temmelig kritisk periode, rent forfatningsmæssigt og økonomisk, og som nu efter en upåklagelig valgproces ser ud til at have igangsat genopbygningen af demokratiet og med hele befolkningens tillid. Vi håber, at Kommissionen fortsætter arbejdet ud fra disse perspektiver, og jeg gentager, uafhængigt af, hvad der gøres her.
Der er noget, som kommissær Patten er temmelig ømfindtlig over for, og det er, i hvilken grad fællesskabsbistanden er effektiv. Tilsyneladende er de økonomiske midler, som var forudset til Latinamerika, ikke tidligere blevet brugt fuldstændigt effektivt. Kommissær Patten har fra begyndelsen af sit mandat været bekymret over effektiviteten i forvaltningen. Vi vil gerne - selv om det er tidligt - på nuværende tidspunkt vide, om den bistand, som Fællesskabet sender, opnår sit resultat og ligeledes, hvilke foranstaltninger han forudser for udviklingen af den efterfølgende bistand. Samtidig med at man tildeler bistand, er det vigtigt at følge op på den, og at Kommissionen meddeler os, om denne bistand, som vi godkender, og som betales med bidragydernes penge, i virkeligheden skaber positive resultater.
Desuden gentager jeg, at jeg tilslutter mig lykønskningerne til Kommissionen og kommissær Patten. Jeg håber, at Peru i denne nye fase kan finde en vigtig allieret i Kommissionen og i EU, og at Kommissionen snart kan stille forslag om bistanden til Perus opsving og om støtten til samarbejdet med Andesfællesskabet, der, som vi ved, ikke alene har problemer i Peru, men også i andre lande.

Mayol i Raynal
Hr. formand, jeg vil gerne tilføje nogle yderligere betragtninger om den humanitære beslutning, som vi har underskrevet.
Det er faktisk nødvendigt at forsøge hurtigst muligt at løse nogle af de problemer, som er opstået efter dette frygtelige jordskælv den 23. juni i år. Følgerne af jordskælvet er netop blevet beskrevet af de foregående talere. Dem vil jeg ikke komme tilbage til, dem kender vi. Vi må blot huske på, at rystelserne nåede op på 8,3 på Richter-skalaen. Det siger alt.
Desværre findes der ikke nogen Richter-skala til at måle styrkegraden af de institutionelle, økonomiske, sociale og kulturelle ødelæggelser, som er et resultat af Alberto Fujimori og hans håndlanger Vladimiro Montesinos' næsten 10 år lange diktatur. I en mødesal i Parlamentet, som befinder sig herinde ved siden af, tegnede Alejandro Toledo, den kommende præsident for Peru, så sent som i forgårs en skitse uden indrømmelser over forholdene i sit land. Han beskrev for os, hvordan institutionerne lå i ruiner, og økonomien var dødstruet. Han fortalte os, at han ville tage fat på genopbygningen fra den dag, han blev indsat, hvilket skal ske på Perus nationaldag den 28. juli. Han sagde især, at han var stærkt imod straffrihed for de mennesker, der havde skabt denne situation.
Vi mener også, at det ville være på sin plads at anmode om udlevering af eksdiktatoren, Alberto Fujimori, fra Japan, og at han og hans kompagnon kan dømmes i Peru. Vi anmoder om at få nedsat det "Sandhedsudvalg", som kandidaterne lovede os, og om, at udvalget placerer et ansvar og foretager den deraf følgende udrensning i de bevæbnede styrker, som har støttet diktaturet, samt erstatning for de penge, som diktaturet har stjålet fra det peruvianske folk, det vil sige 43 milliarder dollars, der sandsynligvis slumrer i en eller anden europæisk bank. Faktisk ville det være fint, hvis vores institutioner kunne undersøge, om disse penge, som er stjålet fra det peruvianske folk, rent faktisk befandt sig i vores banker.

Patten
Som Parlamentet ved, ramte et kraftigt jordskælv det sydlige Peru den 23. juni 2001. De nyeste tal fra FN's kontor for koordination af humanitære anliggender tyder på, at op mod 190.000 mennesker er berørt og 35.000 hjem beskadiget eller helt ødelagt. Kommissionen har sendt hjælp til katastrofeområdet via Det Europæiske Fællesskabs Kontor for Humanitær Bistand, ECHO, og jeg sætter pris på hr. Medinas venlige bemærkninger.
Kommissionen reagerede hurtigt. En beslutning om humanitær hjælp på 1,15 millioner euro blev truffet to dage efter jordskælvet for at afhjælpe ofrenes akutte behov. Det er faktisk første gang, Kommissionen gør brug af sit nye system til hurtig reaktion ved humanitære katastrofer, som trådte i kraft for mindre end to uger siden.
Derudover er der allerede fem nødhjælpsoperationer i gang. Røde kors i Spanien bidrager med fødevarehjælp og anden nødhjælp til 1.000 familier til et beløb af 250.000 euro. Oxfam bidrager med 200.000 euro til foranstaltninger til oplagring og uddeling af vand og til sanitet. Red Barnet bidrager med 300.000 euro til tæpper og telte. Médicos del Mundo bidrager med 100.000 euro til tæpper, medicin, vandtanke, og presenninger til nødly. Internationalt Røde Kors yder 300.000 euro til nødly, fødevarehjælp, støtte til redningsarbejdet i forbindelse med sundhed, vand, og sanitet samt andre nødhjælpsforsyninger. Sådan anvendes midlerne til katastrofehjælpen, og jeg mener, at pengene er anvendt fornuftigt.
Ifølge oplysninger fra selve katastrofeområdet har der været stor opbakning fra international side, og det ser ud til, at de akutte behov er dækket. Ikke desto mindre vil Kommissionens tjenestegrene fortsætte med at overvåge situationen i tilfælde af, der skulle være behov for yderligere hjælp.
En forhandling om en beslutning om jordskælvet i Peru er måske ikke den mest hensigtsmæssige baggrund for at drøfte den politiske situation i Peru, men jeg vil alligevel understrege, at vi er særdeles tilfredse med de tiltag, vi ser i Peru, samt bestræbelserne fra landets overgangsregering på at afholde åbne og frie valg efter de politiske skandaler, som det ærede medlem beskrev så godt i sin jomfrutale. Jeg glæder mig til at høre meget mere til ham i fremtiden. Af en jomfru at være, var det en meget livlig jomfru!
EU-observatørdelegationen for valgene var særdeles positiv. Ligesom de ærede medlemmer drøftede jeg katastrofen og den europæiske reaktion med præsident Toledo under hans besøg i Parlamentet i tirsdags. Jeg ønsker at rose overgangsregeringen og befolkningen i Peru for den modenhed, de har udvist i denne situation og for den støtte og samarbejdsvilje, som vores folk i området er blevet mødt med.
Jeg havde under præsidentens besøg lejlighed til at fortælle ham, at ca. 60 millioner euro til programmer til bekæmpelse af fattigdom, der blev tilbageholdt på grund af valget i 2000, nu frigives. Vi ønsker at iværksætte projekterne hurtigst muligt. Jeg kan sagtens følge hr. Medinas tankegang. De ønsker at få sat skub i projekterne så hurtigt som muligt, og jeg ved, at bekæmpelse af fattigdom står øverst på den nye præsidents dagsorden.
Vi ønsker også at indlede en dialog med den nye regering, så vi kan drøfte planerne for vores fremtidige hjælp. Præsidenten understregede selv sin forpligtelse til at reformere retssystemet og at sikre, at landets institutioner er underlagt faste retsregler som udgangspunktet for en velfungerende retsstat. Efter min mening er det her den rigtige vej frem, og vi vil se en tilskyndelse til større private investeringer i Peru samt større tiltro fra det internationale samfund.
Vi sender vores dybeste medfølelse til alle, som er ramt af det forfærdelige jordskælv, som i det mindste har givet Parlamentet endnu en lejlighed til at udtrykke vores solidaritet med de demokratiske kræfter i Peru og vores støtte til den nye peruvianske regering.

Formanden
Mange tak skal De have, hr. kommissær.
Forhandlingen under ét er afsluttet.
Afstemningen finder sted kl. 18.30.

Resultaterne af de flerårige udviklingsprogrammer for fiskerflåden
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A5-0188/2001) af Busk for Fiskeriudvalget om årsberetning fra Kommissionen til Rådet og Europa-Parlamentet om resultaterne af de flerårige udviklingsprogrammer for fiskerflåden ved udgangen af 1999 (KOM(2000) 738 - C5-0107/2001 - 2001/2056(COS)).

Busk
Hr. formand, hr. kommissionsmedlem, jeg vil gerne takke mine kolleger i Fiskeriudvalget for den store interesse og opbakning, som min betænkning om de flerårige udviklingsprogrammer for fiskerflåden har været genstand for. Det viser, at det er en meget vigtig betænkning. Der er meget fornuft i de flerårige udviklingsprogrammer, som Kommissionen har foreslået. Det altoverskyggende problem er, at udviklingsprogrammerne ikke bliver implementeret i medlemslandene. Derfor får vi aldrig at vide, om udviklingsprogrammerne er en succes eller ej. Det er ganske enkelt ikke acceptabelt, at de ikke bliver ført ud i livet i deres helhed. Ifølge Kommissionen er der 7-8 medlemslande, som ikke overholder udviklingsprogrammerne. Lægger man hertil de lande, som ikke har noget fiskeri, er der ikke mange lande tilbage, som efterlever de fælles beslutninger.
Vi har kort og godt en alt for stor fiskerflåde i EU til alt for få fisk. Der har netop været fiskestop i Nordsøen af torsk, og det viser klart, at der er nogle meget svage led i kæden, når det gælder den fælles fiskeripolitiks evne til at sikre et bæredygtigt fiskeri. De europæiske fiskere har krav på en mere stabil fiskeri- og kvotepoliti, sådan at de kan tilrettelægge deres erhverv derudfra. Et af de vigtigste instrumenter til at sikre et bæredygtigt fiskeri er netop at sørge for, at fiskerflådens størrelse svarer til mængden af de fisk, der kan fanges. De teknologiske fremskridt medfører et endnu større behov for, at fiskerflåderne reduceres. Vi er jo nu i den kedelige og beklagelige situation, at det ikke er lykkedes at genforhandle en fiskeriaftale med Marokko. EU's overkapacitet, hvad angår fiskeriflåden, er derfor meget sårbar.
Jeg ser frem til, at Kommissionen anvender de nye instrumenter i form af artikel 6 og artikel 10 i Rådets forordning, som jo giver Kommissionen mulighed for at tilbageholde støtte til henholdsvis fornyelse og modernisering af fiskeriflåden. Det er naturligvis trist, at der ikke er et større incitament i medlemslandene til at implementere de beslutninger, som de selv samme lande har været med til at træffe i fællesskab, og at nogle lande føler sig hævet over at skulle implementere udviklingsprogrammerne med henvisning til, at de ikke overskrider kvoterne. Det finder jeg er dybt beklageligt. Man fristes næsten til at foreslå, at der burde indføres et belønningssystem til de lande, som efterlever de fælles beslutninger og reducerer fiskeriflåden.
Jeg er nødt til at kritisere udformningen af Kommissionens årsberetning, som er umulig at læse, medmindre man er ekspert på området. De forskellige data er fremført uden kommentarer om, hvor troværdige de er. De står endda skrevet ind i beretningen på en sådan måde, at det næsten overlades til læseren selv at fortolke tallene og dermed drage de tolkninger, som man nu måtte mene er rigtige. Årsberetningen er med andre ord ikke læsevenlig, og den giver absolut ikke noget overblik over situationen. Der mangler f.eks. en tabel med en overskuelig sammenligning af de enkelte medlemslandes status. Det er desværre et ret så dårligt udgangspunkt forud for reformen af den fælles fiskeripolitik i år 2002. Der ligger derfor, hr. kommissær, et meget stort arbejde forude for Kommissionen, når et nyt og bedre udviklingsprogram for reduktion af fiskerflåden skal iværksættes, og implementeringen heraf skal gennemføres i alle medlemslande.

Fraga Estévez
Hr. formand, for det første vil jeg lykønske hr. Busk med et glimrende stykke arbejde. Vores gruppe vil støtte denne betænkning fra første til sidste linje. Derudover takker jeg for det samarbejde, som vi hele tiden har haft med ham i forbindelse med dette arbejde.
Betænkningen giver endnu en gang udtryk for Parlamentets anmodning om, at Kommissionen på eksemplarisk og virkeligt afskrækkende vis sanktionerer mod de medlemsstater, som gentagne gange bryder de målsætninger for flåden, som er blevet pålagt dem, for således én gang for alle at undgå, at de generelle målsætninger for fællesskabsflåden altid er genstand for tvivl på trods af de meget store sociale og økonomiske ofre, som nogle af medlemsstaternes regioner, som traditionelt overholder kravene, må bringe. Denne manglende overholdelse af de flerårige udviklingsprogrammer har fået Kommissionen til at stille et forslag om at forlænge FUP IV indtil slutningen af 2002, idet den desværre fastlægger en række betingelser, som er helt uacceptable.
I et nyt forsøg på at tilpasse flåden til ressourcerne glemmer Kommissionen igen, at der er lande, som i det store hele har opfyldt kravene, og stiller et globalt forslag, som straffer alle med trusler om flere ophugninger og i den hensigt at fjerne støtten til modernisering af flåden.
Som jeg har sagt adskillige gange før (sidste gang her ved forrige plenarforsamling), er strukturstøtten til modernisering den eneste garanti for at opretholde en konkurrencedygtig flåde og sikre de bedste kvalitetsbetingelser for Fællesskabets fiskeriprodukter og livskvalitet og sikkerhed for vores besætninger. Kommissionen forstår det ikke således, og fuldstændigt isoleret fra virkeligheden holder den fast ved en afskaffelse af denne støtte, og kort sagt siger det nye FUP-instrument bogstaveligt, at den artikel, som tillader at modernisere, vil blive fjernet af sikkerhedsmæssige grunde.
I forbindelse med revisionen af den fælles fiskeripolitik taler Kommissionen meget om at lytte til de involverede parter og om at tale med sektoren og administrationerne. Gentagne gange har alle disse parter enstemmigt gjort det helt klart, at de betragter moderniseringsbudgetterne som uundværlige. Af alle disse grunde beder jeg kommissæren forklare mig grunden til dette forslag.

Lage
Hr. formand, kære kolleger, hr. kommissær, den fælles fiskeripolitik har en vanskelig og undertiden utaknemmelig opgave, nemlig at forlige interesserne hos en aktivitet, der er lige så gammel som menneskeheden, med bevarelse af fiskeressourcerne og havets økosystemer. Den fortsatte nedbrydning af fiskeressourcerne vil på langt sigt true de europæiske fiskeres overlevelse og arternes bevarelse. Og uden fisk, som La Palice sagde det så rigtigt, er der ikke noget fiskeri. Der må derfor handles med omtanke, som hr. kommissær Fischler har sagt det, og der må tabes nu for at vinde økonomisk og miljømæssigt på langt sigt. Fællesskabsflådens overkapacitet, af haveksperterne beregnet til 40% ifølge grønbogen om den fælles fiskeripolitiks fremtid fra marts 2001, er en af de vigtigste årsager til det alt for store pres, som fiskeriet lægger på fiskebestandene. Det skal imidlertid heller ikke overses, at andre aktiviteter end fiskeriet, især turismen og forskellige typer forurening, bidrager til et forværret havmiljø.
De flerårige programmer til reduktion af fiskeriflåderne er derfor en vigtig del af de tiltag, der er sat i værk for at beskytte de arter, som er udsat for faretruende udnyttelse. Disse programmer, der er særdeles komplekse og vanskelige at gennemføre, har som primært formål at skabe ligevægt mellem bestande og fangst, ikke at undertrykke nogen. Den permanente reduktion af flåderne imødeses selvfølgelig med ængstelse af fiskerne og fiskeindustrien. Derfor må der være strenghed og åbenhed i gennemførelsen og loyal optræden fra alle parter. Resultaterne fra 1999 er imidlertid sølle og skuffende. Jeg vil derfor gerne fremhæve de anbefalinger, som findes i hr. Busks betænkning, der kræver, at Kommissionen og medlemsstaterne vedtager klare og præcise kriterier for måling af fartøjer kapacitet og fiskerflådernes kategorier, således at udviklingen af de respektive flåder og indholdet af Fællesskabets fartøjsfortegnelse i hvert af de flerårige udviklingsprogrammer kan kontrolleres. Medlemsstaterne bør have mod til at respektere de vedtagne begrænsninger. Fiskeriet må i stadig større omfang blive en aktivitet, der ikke driver rovdrift, men som er til gavn for havet og livet der.

McKenna
Hr. formand, nu står vi igen i samme situation. Adskillige medlemsstater lever ikke op til deres forpligtelser om at reducere fiskerflåden, og endnu en gang gør vi ingenting for at rette op på det. Hr. Nicholsons betænkning om torskebestanden i Det Irske Hav viser tydeligt den fejlslagne fremgangsmåde i flådeforvaltningen.
Kommissionen foreslår at forlænge de flerårige udviklingsprogrammer (MAGP) med et eller flere år, så vi kan drøfte fiskerflådepolitikken i forbindelse med grønbogen. Det støtter vi. Det er en god idé. Vi har imidlertid behov for grundige overvejelser i forbindelse med fiskerflåden. Vi er enige med Kommissionen i, at fiskerflåden er for stor og bør reduceres. Vi føler også, at Rådet snart må vågne op til den virkelige verden, da Rådet tilsyneladende ikke anser det for at være nødvendigt.
Som et skridt i den rigtige retning støtter De Grønne idéen om sanktioner over for lande, som ikke lever op til deres juridisk bindende forpligtelser om at reducere fiskerflåden. Vi bliver nødt til at tage problemet alvorligt og også se på de lande, der hævder at leve op til deres forpligtelser i henhold til MAGP, så vi sikrer, at de ikke registrerer deres skibe under andre flag. Vi må sikre os, at de på langt sigt efterlever intentionerne i MAGP.

Van Dam
Hr. formand, fiskerflådens struktur bestemmes af en regions socioøkonomiske omstændigheder, af den samlede tilladte fangstmængde (TAC) og af kvoten i kombination med tekniske foranstaltninger. Det flerårige udviklingsprogram (FUP) har i denne helhed i for høj grad virket som mål og i for ringe grad som middel. Målet er at opretholde fiskebestandene på en bæredygtig måde. Hvis en medlemsstats fiskerflåde overholder sin kvote, har den dermed opfyldt det vigtigste mål. At true med en nedskæring af kvoten, hvis FUP's målsætninger ikke nås, skyder over målet. Man får så den mærkelige situation, at fiskerflåder, som når FUP-målsætningen, men strukturelt overfisker, ikke straffes, mens fiskerflåder, som ikke overfisker, straffes, blot fordi deres motorkapacitet er for stor. Hvad det sidstnævnte angår, er det et stort fremskridt, at der i 1999 for første gang er taget hensyn til lande, som regulerer deres flådekapacitet gennem en ordning med havdage, med andre ord kapacitet, som begrænses af aktivitet. Desværre er der stadig ingen ende kommet på den forvirrende mængde enheder, som flådekapaciteten udtrykker som bruttoregisterton, bruttoton og kilowatt fremdrivningseffekt. Det er en illustrering af den manglende fremsynethed med hensyn til flådestrukturen og af Kommissionens ufleksible fiskeripolitik, at der indtil nu endnu ikke er fundet en god enhed for flådeaktiviteten. Med den fortsatte fangsteffektivitet er der et stort behov for en uomtvistelig indikator for fangst pr. enhed fiskeriindsats. En større motorkapacitet behøver på den anden side ikke tyde på en større fiskeriindsats, når vi tager i betragtning, at også frysekapaciteten på nogle skibe kræver ekstra motorkapacitet.
Et bæredygtigt fiskeri kan kun opnås, hvis der inden for de tilladte fangstmængder er mulighed for en effektiv flåde. Subsidier til nye skibe forstyrrer dermed markedets virkning og opmuntrer til en udvidelse af kapaciteten. Jeg opfordrer derfor Kommissionen til at bringe disse subsidier til ophør, og jeg ved, at jeg her støttes af de nederlandske fiskere.
Kommissionens fiskeripolitik har brug for opbakning fra fiskerne, hvis den skal have en chance for at lykkes. FUP må ikke betragtes som et løsrevet instrument med målsætninger, der er uafhængige af de andre politiske foranstaltninger såsom TAC og kvoter. Ved at give fiskerne mulighed for i deres producentorganisationer selv at udforme politikken inden for en EU-lovgivningsramme kan der opstå en sådan opbakning. Disse producentorganisationer er dernæst ansvarlige for fordelingen af kvoterne, gennemskueligheden af landingerne af fisk og registreringen af skibene.

Berthu
Hr. formand, hr. kommissær, jeg vil udtale mig på vegne af min kollega, Dominique Souchet, ved at fremlægge den holdning, som han forsvarede i Fiskeriudvalget, og som også er min holdning.
Denne årsberetning virker - uanset ordførerens meritter og anstrengelser - hvert år repetitiv, konventionel og temmelig frugtesløs. Det indholdsløse i denne øvelse understreger, hvis der skulle være behov for det, det indholdsløse i en proces, nemlig processen for FUP, det vil sige de flerårige udviklingsprogrammer, der først og fremmest resulterer i svigagtige handlinger, som favoriserer nogle flåder på bekostning af de andre. Udenlandske opkøb af nærmest ophugningsmodne fartøjer, som skrottes og således udløser uretmæssige kilowattreserver, har fra starten forvansket mekanismen. Denne perversitet er ligefrem i nogle stater blevet en nationalsport. Det giver altså ikke meget mening at beklage sig i det uendelige over den ringe kvalitet af FUP's statistiske data. Og at gå ind på Kommissionens tankegang om straf og sanktioner til medlemsstaterne - som reelt ville ramme erhvervet - ville være farligt. Det, vi har brug for, er ganske enkelt at tage til efterretning, at de flerårige udviklingsprogrammer er slået fejl, i stedet for at forsøge at forlænge disse ineffektive og uproduktive programmers levetid kunstigt.
På trods af deres høje omkostninger har disse flerårige udviklingsprogrammer ikke opfyldt deres målsætning. Oven i de samlede tilladte fangstmængder - TAC - var de allerede fra starten dårligt planlagt, og de puster nyt liv i markedet for brugte skibe på bekostning af især unge selvstændige fiskere, der er i færd med at gå ind i erhvervet. Alle anerkender denne fejltagelse i det skjulte. Det ville være sundt at have modet til at anerkende den offentligt og drage konsekvenserne af den. Den vigtigste konsekvens burde være, at man i den nye fælles fiskeripolitik samtidig med afskaffelsen af de flerårige udviklingsprogrammer planlagde en omlægning af den bæredygtige forvaltning af ressourcerne på baggrund af en ny TAC-ordning og optimerede og bedre tilpassede, flerårige kvoter, som er baseret på forædlede ressourcevurderinger, opnået takket være en betydeligt større videnskabelig forskning og erhvervsfiskernes tætte tilknytning til processen.
Ved at ville beholde de flerårige udviklingsprogrammer risikerer Kommissionen at begive sig ind på et galt spor, og det vil vi gerne advare den mod. Det er ikke på denne måde, at den opnår at forsone fiskerne med den fælles fiskeripolitik.

Nicholson
Lad mig starte med at takke ordføreren. Ligesom jeg har han fået det store problem på halsen at beskæftige sig med en særdeles teknisk betænkning og samtidig komme med en løsning. Min betænkning vil blive behandlet senere. Jeg vil benytte lejligheden til at lykønske ham med en fremragende betænkning. Jeg synes ikke altid, at medlemmerne af Parlamentets Fiskeriudvalg får den ros, de fortjener, for deres arbejde og resultater, og det samme gælder Kommissionen.
Jeg er nødt til at spørge Kommissionen, og vi burde alle spørge os selv om, hvorfor de flerårige udviklingsprogrammer for fiskerflåden ikke er gennemført. Vi kan sagtens klage over det, men jeg mener, vi er nødt til at spørge "hvorfor?". Hovedårsagen til, at programmerne ikke er gennemført, er, at medlemsstaterne og de nationale regeringer langt hen ad vejen ikke er indstillet på at tilvejebringe den nødvendige finansiering til en omstrukturering af en industri, som vi alle ved og er enige om, skal omstruktureres.
Indtil vi finder en måde at opfordre alle medlemsstater til at gøre dette, er der ingen mening i, at én medlemsstat gør det. Der er heller ingen mening i, at to, tre, fire eller fem medlemsstater gør det. Det skal omfatte alle medlemsstater, ellers ender det med gensidige beskyldninger medlemsstaterne imellem om, hvem der gør hvad. At medlemsstaterne ikke har været i stand til give emnet den prioritet, det fortjener, er sandelig noget, vi er bekymret over. Jeg er tilbøjelig til at sige til kommissæren, at uanset hvad han kalder det, eller hvordan han opnår det, så mener jeg, at han skal gribe fat om nældens rod og ufortrødent arbejde videre og forsøge at tvinge medlemsstaterne til at fremvise de resultater, som alle er enige om, er nødvendige, og få klarlagt, hvilke konsekvenser det vil have for industrien.
Medlemsstaterne siger en ting og Kommissionen en anden. Vi har videnskabsmænd, der siger noget tredje, og i midten af det hele står fiskerne og fiskeindustrien og ved ikke, hvem de skal lytte til.

Hudghton
Hr. formand, det er afgørende, at indsatsen inden for fiskeri - og jeg mener indsats i modsætning til kapacitet - tilpasses fiskeressourcerne. Medlemsstaterne skal også være forpligtet til at opfylde deres målsætning om reduktion af fiskerflåden, så jeg bifalder den generelle ånd i Busk-betænkninen. Desværre indeholdt et ændringsforslag i udvalget en henvisning til Cunha-betænkningen og gav anledning til princippet om sanktioner i form af automatisk reduktion af fiskekvoter, hvilket er i strid med EU's acquis. Som det blev fremført af Kommissionen i Parlamentet ved en tidligere lejlighed, så er automatisk reduktion i kvoterne for lande, der ikke opfylder målsætningerne, en alvorlig underminering af den fælles fiskeripolitiks grundlæggende princip om relativ stabilitet.
Sanktioner i form af kvoter er upraktisk og uretfærdig og straffer fiskere for medlemsstaternes fejl. Kvoter skal baseres på videnskabelige forudsætninger og målsætninger om bevarelse af bestande og må ikke misbruges til automatiske sanktioner. Derfor anmoder jeg om en særskilt og delt afstemning om tekstens artikel 4, og jeg opfordrer medlemmerne til at forkaste alle henvisninger til Cunha-betænkningen og til at sikre, at effektive sanktioner målrettes mod dem, som har forpligtet sig til at opfylde MAGP-målsætningerne. Det er jo medlemsstaternes regeringer og ikke fiskerne.

Fischler
Hr. formand, ærede parlamentsmedlemmer, mine damer og herrer, først vil jeg gerne takke Dem, hr. Busk, for deres udmærkede betænkning. De flerårige udviklingsprogrammer er, som vi alle ved, vigtige redskaber i fiskeripolitikken. Det giver jeg Dem fuldstændig ret i. I årsberetningen oplyses det, at de flerårige udviklingsprogrammers mål på den ene side har været alt for uambitiøse, og at selv disse beskedne mål på den anden side kun til dels er blevet overholdt.
Nu vil jeg gerne komme ind på to hovedkrav i betænkningen, nemlig målingen af skibe og sanktionerne for medlemsstater, som ikke overholder de flerårige udviklingsprogrammers mål.
For det første kræver De, hr. Busk, klare og præcise kriterier for kapacitetsmålingen. Formelt er det sådan, at vi i 1994 med forordning nr. 3259 indførte en fælles definition på tonnage, som gælder i hele Fællesskabet. Ifølge denne forordning skulle medlemsstaterne inden 1995 oplyse om den anslåede tonnage, og de har en frist frem til 2003 til at få målt alle fartøjer efter de fælles bestemmelser og oplyse om de faktiske værdier.
Vi har dog indtil videre kun modtaget anslåede værdier og skal nu hen ad vejen udskifte dem med de faktiske værdier. Det vil altså sige, at vi inden udgangen af 2003 skal arbejde med en blanding af korrekte måledata og anslåede værdier. Også for maskineffekten findes der formelt harmoniserede definitioner. I denne forbindelse har vi dog problemer med kontrollen, fordi fartøjernes faktiske maskineffekt ofte er højere end den deklarerede maskineffekt eller efterfølgende bliver øget.
Denne praksis skal vi standse, og Kommissionen vil dette efterår arrangere en workshop med eksperter fra medlemsstaterne for at finde løsninger på dette problem. Men helt ærligt, det er faktisk berettiget ligeledes at sætte spørgsmålstegn ved, om disse to kriterier, nemlig maskineffekt og tonnage, rent faktisk er de eneste mulige og mest egnede kriterier til at vurdere et skibs fiskeindsats korrekt.
Jeg har i hvert fald til hensigt at stille dette spørgsmål igen i forbindelse med overvejelserne om reformen af den fælles fiskepolitik og også at undersøge det nærmere.
For det andet, hr. Busk, kræver De effektive sanktioner over for de medlemsstater, der ikke har efterkommet deres forpligtelser ifølge de flerårige udviklingsprogrammer. De henviser i denne forbindelse til de tidligere beslutninger i Parlamentet vedrørende Cunhas betænkning om samme emne. Det er jeg helt enig med Dem i. Vi har brug for mere effektive sanktioner med en tilsvarende virkning. Den hidtil mest effektive metode, hvis man ikke skal gå rettens vej, har været indefrysningen af den offentlige støtte til flåden. Men det har selvfølgelig overhovedet ingen virkning i de medlemsstater, hvor der i forvejen ikke ydes støtte, som det f.eks. er tilfældet i Nederlandene eller i Storbritannien.
Den eneste retslige mulighed ved overskridelse af de flerårige udviklingsprogrammers mål er EF-Domstolen/indledelsen af en traktatbrudssag. Vi har også forberedt anlæggelsen af sådanne traktatbrudssager mod flere medlemsstater, og vi vil nu indlede dem, fordi der ellers overhovedet ikke er nogen mulighed for at skabe større disciplin på dette område.

Formanden
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 18.30.

Torskebestanden i Det Irske Hav
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A5-0213/2001) af Nicholson for Fiskeriudvalget om forslag til Rådets forordning om ændring af forordning (EF) nr. 2549/2000 om yderligere tekniske foranstaltninger til genopbygning af torskebestanden i Det Irske Hav (ICES-afsnit VIIa) (KOM(2001) 165 - C5-0140/2001 - 2001/0083(CNS)).

Nicholson
Hr. formand, jeg takker for den støtte, jeg modtog under udarbejdelsen af betænkningen. Som jeg antydede under den tidligere forhandling, er dette en teknisk betænkning. Nogle gange kræver det teknisk indsigt at forstå problemerne til bunds. Jeg takker også Kommissionen.
Vi beskæftiger os til en vis grad med spørgsmålet om kasse 7(A) i Det Irske Hav, som i den seneste tid har været lukket et par gange med fiskernes medvirken. Det bifalder jeg stærkt. Drøftelserne tog udgangspunkt i debatten om, hvad der skete i Nordsøen. Området blev også lukket, da nordmændene arbejdede på projektet, og forskere fremførte nye konklusioner, som ikke havde betydning for industrien. Denne betænkning hjælper også de franske fiskere.
Den virker sammen med planen for genopbygning af torskebestanden i Det Irske Hav. Det er nu anerkendt, at vi har et problem med torskebestanden. Man har imidlertid ikke kunnet nå til enighed om, hvordan man skal genopbygge bestanden. Jeg håber meget, at undersøgelsen og forslagene, som man når frem til i samarbejde med fiskerne, vil hjælpe fiskeindustrien, fiskerflåden og dem, som arbejder til søs. Betænkningen er meget teknisk, som tidligere nævnt. Den omhandler bl.a. forskellen på dobbeltgarn med en tykkelse på 4 mm, der svarer til enkeltgarn med en tykkelse på 6 mm på fangstposerne til fangstnettene.
Jeg håber, at videnskabsmændene har ret, og at der sker forbedringer på området. Vi er alle nødt til at acceptere, at det her handler om beskyttelse af ungtorsk i Det Irske Hav. Jeg håber, at foranstaltningerne vil give resultater. Hvis vi skal genopbygge fiskebestanden, så skal ungtorsk have mulighed for at vokse og udvikle sig, hvis vi skal genoprette industrien.
Et område, jeg er ser lyst på, er udviklingen i samarbejdet og dialogen mellem Kommissionen og industriens parter. Det kan kun bifaldes fra alle sider. Vi har alle vores rolle at udfylde i sagen. Fiskere, medlemsstater, videnskabsmænd og Kommissionen. Hvis vi skal opnå resultater, er det vigtigt, at alle parter ved, hvad de respektive parter står for. Alle skal arbejde sammen, hvis vi skal opnå resultater. Jeg vil gerne have, at kommissæren her i aften bekræfter, at dette samarbejde fungerer på bedste vis og så godt, som han kunne ønske. Måske kan han foreslå måder til at forbedre samarbejdet på særligt i de kommende måneder, når vi til jul skal fastsætte de samlede tilladte fangstmængder og kvoter for de områder, og vi kan i den forbindelse uden tvivl se frem til store problemer.
Kommissæren er nok klar over, at Det Irske Hav de sidste to år har været lukket ved gydetid for at genopbygge bestanden. Fiskerne i området har samarbejdet fuldt ud, og det samme har de gjort i år med hensyn til Nordsøen. Er disse nye metoder effektive? Kan De fortælle os, om man har opnået de ønskede resultater, hvad angår videnskabsmændene?
Der er en voksende forståelse for, at det her er et problem. Men er vi på vej til at løse problemet? Har vi valgt de rigtige metoder og foranstaltninger? Alle de nye foranstaltninger medfører ekstra omkostninger på et tidspunkt, hvor vi har reduceret fiskeriet og har en flåde, der i nogen grad er i økonomiske vanskeligheder. Vi har alvorligt brug for industriens støtte til nedlukninger, reduktion af fiskerflåden og fisketid, så vi i det mindste kan give de tilbageværende fiskere i branchen et håb om overlevelse.
Jeg håber, at kommissæren vil opfordre til samarbejde, som jo er nødvendigt. Det er grundlaget for denne tekniske aftale. Jeg håber også, at kommissæren vil tilskynde til samarbejde mellem kommissærens stab og industriens parter. Det er vejen frem.

Stevenson
Lad mig starte med at lykønske min ven og kollega, Jim Nicholson, med hans betænkning. Tekniske foranstaltninger til genopbygning af torskebestanden i Det Irske Hav er meget vigtige og har store konsekvenser for fiskerne i Skotland, som ihærdigt forsøger at finde metoder til at genoprette torskebestanden i Nordsøen. Derfor følger vi spændt resultaterne af foranstaltningerne i Det Irske Hav.
Som alle ved, er fiskebestandene i Nordsøen næsten forsvundet, hvilket tvang Kommissionen til for første gang at indføre nødforanstaltninger, da den i 12 uger lukkede for torskefiskeriet i et område på 42.400 km2 og gennemførte nødforanstaltninger for at beskytte den nordlige kulmulebestand. Den engang så stolte skotske fiskerflåde, der i 1970 landede 400.000 t torsk om året i de skotske havne, er nu underlagt begrænsninger om samlede tilladte fangstmængder (TAC) og kvoter på blot 20.000 t om året. Det er en uholdbar situation.
Kommissionens grønbog om en reform af den fælles fiskeripolitik, der har fået bred støtte fra industrien, indeholder forslag om at fastholde 6-12-sømilezonen for at beskytte kystnært fiskeri, at opretholde de vellykkede fredningszoner som Shetlandskassen og at fastholde princippet om relativ stabilitet for at begrænse adgangen til Nordsøen. Kommissionen har også foreslået at overdrage visse aspekter af fiskeriforvaltningen til regionale udvalg for at inddrage hele spektret af aktører, f.eks. fiskerne og videnskabsmændene, i en rådgivende funktion.
Alle disse foranstaltninger kan stærkt anbefales, og de vil være med til at genopbygge fiskebestandene og øge antallet af ungfisk. Men, som ordføreren har påpeget, er det også nødvendigt at gennemføre en række tekniske foranstaltninger, f.eks. om maskestørrelser. Alene af den grund er jeg bekymret over, at vi fortsat tillader industrifiskeri af tobis og sperling i Nordsøen. Industrifiskeri er fuldstændig uforeneligt med udviklingen af bæredygtigt fiskeri. Hvordan kan vi tvinge fiskerne til at anvende 110 mm maskestørrelser til torsk, kuller og hvilling i EU's område fra den 1. januar 2002, når vi fortsat tillader rovfiskere uhæmmet at fiske alt op med deres finmaskede net? Vi er nødt til at sætte en stopper for denne ødelæggende praksis, og jeg håber, at Kommissionen vil træffe de nødvendige forholdsregler til kontrol af industrifiskeriet som en del af den overordnede reform af den fælles fiskeripolitik.

Hudghton
Hr. formand, dette er et meget nødvendigt teknisk forslag, og jeg støtter fuldt ud Nicholson-betænkningen og de forslag, den henviser til. Taler vi generelt om genopbygningsplaner, er det naturligvis ikke kun Det Irske Hav, der har oplevet et katastrofalt fald i fiskebestanden. Nordsøen har også måtte opleve overfiskeri af bestande, som har ført til delvise lukninger og en ny genopbygningsplan for torske- og kullerbestandene.
Der er et udtalt behov for, at man i forbindelse med fiskeriforvaltning tager hensyn til eksisterende lokale økosystemer og regionale forskelle. Jeg vil hævde, at den overordnede fremgangsmåde ikke har haft den ønskede effekt på faldende bestande og en langsom genopbygning, hvis den overhovedet har haft en effekt.
Derfor er regional forvaltning vejen frem. I tillæg til de kortsigtede tekniske forslag, som omtales i denne type betænkning, bør vi tilslutte os Kommissionens grønbog, som i langt højere grad bygger på regionale og bevarende initiativer. I denne forbindelse bifalder jeg også forslag om at tilvejebringe yderligere midler til et generelt stop som en nødvendig del af kontrolværktøjerne til bevarende foranstaltninger, der går hånd i hånd med genopbygningsplanerne. Et generelt stop med kompensation er også vigtig for bevarelsen af den fælles fiskeripolitiks sociale rolle.
I Skotland anerkendes behovet for genopbygning af alle aktører, men fiskerne skal have den økonomiske og sociale beskyttelse, som de har behov for, for at tilskynde dem til at handle ansvarligt. Jeg opfordrer derfor Kommissionen til at sikre, at der etableres en kompensationsordning for et generelt stop, der ikke er afhængig af medlemsstaternes luner, for at sikre mere lige vilkår mellem fiskeindustrien i de forskellige medlemsstater, der fra tid til anden påvirkes af genopbygningsplaner.

Fischler
Hr. formand, mine damer og herrer, jeg kan gøre det meget kort. For det første vil jeg gerne takke hr. Nicholson for hans betænkning. For det andet vil jeg gerne slå fast, at Kommissionen bifalder hele indholdet af betænkningen.
Videnskabsmændene er kommet til det resultat, at dobbeltgarn med en tykkelse på 4 mm svarer til enkeltgarn med en tykkelse på 6 mm, for så vidt angår selektivitet. Der synes derfor ikke at være nogen grund til at forhindre anvendelsen af dobbeltgarn med en tykkelse på 4 mm i Det Irske hav. Vi har derfor tilpasset vores bestemmelser i overensstemmelse med dette.
Jeg takker Dem for den positive modtagelse af Kommissionens forslag.

Formanden
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted kl. 18.30.
(Mødet udsat indtil afstemningen kl. 18.30)

AFSTEMNING
Formanden
Vi går nu over til afstemningen.
Betænkning (A5-0213/2001) af Nicholson for Fiskeriudvalget om forslag til Rådets forordning om ændring af forordning (EF) nr. 2549/2000 om yderligere tekniske foranstaltninger til genopbygning af torskebestanden i Det Irske Hav (ICES-afsnit VIIa) (KOM(2001) 165 - C5-0140/2001 - 2001/0083(CNS))
(Forslaget til lovgivningsmæssig beslutning vedtoges)
Beslutningsforslag (B5-0327/2001) af Jackson for Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerpolitik om EU's strategi for Bonn-konferencen om klimaændring (COP-6, del 2)
(Forslaget til beslutning vedtoges)
Betænkning (A5-0214/2001) af Sjöstedt for Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerpolitik om Kommissionens meddelelse om sikker minedrift: En opfølgning af de seneste mineuheld (KOM(2000) 664 - C5-0013/2001 - 2001/2005(COS))
(Forslaget til beslutning vedtoges)
Betænkning (A5-0188/2001) af Busk for Fiskeriudvalget om årsberetning fra Kommissionen til Rådet og Europa-Parlamentet om resultaterne af de flerårige udviklingsprogrammer for fiskerflåden ved udgangen af 1999 (KOM(2000) 738 - C5-0107/2001 - 2001/2056(COS))
(Forslaget til beslutning vedtoges)

STEMMEFORKLARINGERBeslutningsforslag af Jackson (B5-0327/2001)

Krivine og Vachetta
Vi stemmer for beslutningsforslaget om EU's strategi med henblik på Bonn-konferencen om klimaændringer. Faktisk er den svaret på et påtrængende spørgsmål, idet den bekræfter ønsket om at forhandle videre om Kyoto-protokollen på trods af præsident Bushs ensidige afvisning af den. Den indeholder også nogle positive artikler som den, der endnu en gang bekræfter nødvendigheden af at fremme en "ren udvikling" ved at støtte teknikker, der udelukker atomenergi, stordriftsudnyttelse af fossile brændstoffer og udnyttelse af kulminer. Eller den, der fremmer interne politikker og foranstaltninger til reducering af drivhusgasser i stedet for anvendelsen af "fleksible mekanismer" (for hvilke beslutningsforslaget foreslår et loft på 50%). Eller f.eks. den, der hinsides forsigtige formuleringer kræver, at WTO underlægger sig nogle miljømæssige prioriteringer, som besluttes uden for dennes rækkevidde på en international konference med det formål at forhindre de lande, der ikke overholder Kyoto-protokollen, i at opnå konkurrencemæssige fordele.
Dette beslutningsforslag viser, i hvor høj grad situationen er blevet forringet i dag. Unionens rolle er blevet reduceret til et forsvar af Kyoto-protokollen, der imidlertid langt fra var nogen god protokol. Kyoto favoriserer faktisk mekanismerne i et skævt marked. Protokollen godkender de gentagne nederlag, som miljøpolitikken har oplevet siden konferencen i Rio, under pres fra de etablerede interessegrupper og fortalerne for økonomisk liberalisme. Man kan ikke være tilfreds med denne tingenes tilstand.

Thomas-Mauro
Ingen er i dag i stand til at bevise, at de klimaændringer, som optager vores tanker, ikke er et resultat af en naturlig klimacyklus, som har udviklet sig siden tidernes morgen på vores planet.
Det er sandt, at den voksende luftforurening er uomgængelig, årsagerne hertil skyldes menneskelige handlinger, og vi skylder os selv at planlægge udarbejdelsen af en effektiv politik til beskyttelse af det europæiske og internationale miljø. I betragtning heraf støtter jeg idéen om hjælp til udviklingslandene, som vil give dem mulighed for at sikre respekten for miljøet.
Jeg går ind for at ansvarliggøre staterne og for et bødesystem i tilfælde af brud på forpligtelserne, men jeg deler ikke idéen om at indsætte en "inspektør", der sanktionerer staterne i henhold til kriterier, som jeg ikke kan acceptere, og som bl.a. udelukker atomenergi.
Til gengæld bør vi, hvis vi er stringente, uden tøven og ved hjælp af skatteincitamenter udvikle ikke-forurenende energier som f.eks. biobrændstoffer.
Min konklusion er, at vi må stå fast på de mål, der skal nås, men være fleksible med hensyn til, hvilke midler vi anvender for at nå disse mål.
Betænkning af Sjöstedt (A5-0214/2001)

Bordes og Cauquil
De to seneste mineuheld, som blev nævnt i begrundelsen, har været miljøkatastrofer, der har rakt langt ud over de regioner, hvor uheldene fandt sted.
I tilfældet Baia Mare trak hovedaktionæren, en australier, sin kapital tilbage, da katastrofen opstod, og vaskede sine hænder angående ødelæggelsen af fauna og flora i Tisza og en stor del af Donau.
Hvis man vil undgå, at denne form for katastrofer gentager sig, skulle man som minimum indføre en bindende lovgivning, der ikke blot lægger ansvaret for de forvoldte skader over på mineselskaberne, men også på alle deres ejere og alle deres aktionærer med risiko for beslaglæggelse af samtlige deres ejendele og kapital inklusive den kapital, der er investeret i andre sektorer.
Det fører ikke til noget at fremsætte simple ønsker eller endda henstillinger, hvis man ikke sætter spørgsmålstegn ved den fredhellige ejendomsret i de tilfælde, hvor udøvelsen af den har katastrofale konsekvenser for en hel befolkning og ikke blot for nutiden.
Vi har stemt for visse af forslagene i denne tekst, men vi har afholdt os fra at stemme om hele teksten på grund af dens vankelmodige karakter.

Krivine og Vachetta
Sjöstedt-betænkningen følger op på en meddelelse fra Kommissionen og behandler et meget vigtigt spørgsmål, som alt for ofte er blevet ignoreret, nemlig mineaktiviteternes påvirkning af miljøet. Den bygger sine konklusioner på to meget alvorlige uheld, som har fundet sted for nylig, nemlig i Doñana i Spanien i en mine, der producerer metalkoncentrater, og i guldminen Baia Mare i Rumænien.
Stillet over for den himmelråbende mangel på aktuelle regler og standarder for overvågning drejer det sig grundlæggende om at revidere Fællesskabets miljøpolitik for endelig systematisk at omfatte mineaktiviteterne (og i særdeleshed forvaltningen af deres affald). Det drejer sig således om klart at definere ansvaret, hvad angår de mineselskaber, der i dag misbruger de rummelige bestemmelser.
Vi stemmer for Sjöstedt-betænkningen.
Betænkning af Busk (A5-0188/2001)

Figueiredo
Ordføreren lægger stort vægt på at få kapaciteten af medlemstaternes flåder reduceret og at få oprettet sanktionsmekanismer, der tvinger medlemsstaterne til at "opfylde bestemmelserne om en reduktion af fiskerflåden i henhold til de flerårige programmer" (FUP). Han gør også opmærksom på, at ikke alle medlemsstaterne har opfyldt FUP's bestemmelser. Han ønsker derudover mere præcise kriterier for måling af flådernes kapacitet. Desværre nævner ordføreren ikke, hvilke medlemsstater der ikke har opfyldt FUP's mål. Portugal har været et af de lande, der straks har overholdt FUP's kriterier, men uden som andre medlemsstater at benytte anledningen til at modernisere eller ligefrem udbygge sin fiskerflåde.
På baggrund af grønbogen om den fælles fiskeripolitiks fremtid må det være sådan, at de medlemsstater, der allerede har gennemført omfattende reduktioner, ikke bliver udsat for flere reduktioner i fremtiden, hvor der også bør tages hensyn til ligevægten mellem en medlemsstats konsum af fisk og dens flådes kapacitet. Derudover betyder en nedsat fiskeriindsats ikke direkte ophugning af fartøjer. Denne reduktion kan ske gennem bedre fangstteknikker eller ved forbudsperioder med erstatning til de berørte i tilfælde af oplægning.

Formanden
Afstemningen er afsluttet.

Afbrydelse af sessionen
Formanden
Jeg erklærer Europa-Parlamentets session for afbrudt.
(Mødet hævet kl. 18.45)

