Genoptagelse af sessionen
Formanden
Jeg erklærer Europa-Parlamentets session, der blev afbrudt fredag den 25. oktober, for genoptaget.

Parlamentets sammensætning
Formanden
De østrigske og de finske myndigheder har meddelt mig listen over deres respektive landes medlemmer, som er blevet valgt ved valgene den 13. oktober i Østrig og den 20. oktober i Finland. Den fuldstændige navneliste finder De i protokollen fra mødet i dag.
Jeg byder de nye kolleger og også de gamle, som er blevet genvalgt, hjertelig velkommen her i EuropaParlamentet!
Vi glæder os til at samarbejde med Dem. For at De kan begynde med det samme, vil jeg minde Dem om, at ifølge artikel 7 i forretningsordenen deltager ethvert medlem, hvis mandat endnu ikke er prøvet, eller for hvem der ikke er truffet afgørelse om en eventuel indsigelse, i Parlamentets og dets udvalgs møder med fulde rettigheder.
Jeg vil endnu en gang sige hjertelig tak til de afgående østrigske og finske medlemmer af vores Parlament for det arbejde, de hidtil har præsteret, og det gode samarbejde og ønsker dem held og lykke for fremtiden i deres lande!
(Bifald)
Velkomstord
Formanden
Det er mig en stor glæde at kunne byde velkommen til konferencen af formænd for de politiske grupper i CDU og CSU i de tyske forbundsstater og Forbundsrepublikken Tyskland, som har taget plads i den officielle loge. Delegationen ledes af hr. Alois Glück. Hjertelig velkommen!

Godkendelse af protokollen
Formanden
Protokollen fra mødet i går er omdelt.
Hvis ingen gør indsigelse, betragter jeg den som godkendt.
(Protokollen godkendtes)

Novo
Hr. formand, kære kolleger, nogle katastrofer berører, på grund af deres karakter eller betydning, alle borgere i Den Europæiske Union. Det er tilfældet med den brand, der i torsdags hærgede rådhuset i Lissabon, hovedstaden i mit land. I løbet af få timer fortærede flammerne en stor del af dette værdifulde neoklassiske arkitektoniske kunstværk, et demokratisk symbol for byen Lissabon og en national kulturarv af stor historisk og kulturel betydning. Uden at dette berører det forslag til beslutning, som vi har fremsat og gerne ser behandlet og vedtaget på torsdag, tror jeg, at jeg fortolker alle de tilstedeværendes følelser, når jeg anmoder Dem om, hr. formand, at De på Europa-Parlamentets vegne tager initiativ til at sende et solidaritetsbudskab til byens myndigheder, i særdeleshed til byrådsformanden, som indtil for nylig var vores kollega her i Parlamentet, til alle byrådsmedlemmerne og til Lissabons befolkning. Jeg er overbevist om, at formanden vil efterkomme denne anmodning. På forhånd tak.

Formanden
Hr. kollega, det er med stor beklagelse, at Parlamentet har modtaget Deres underretning om branden på Lissabons rådhus. Jeg vil endnu i denne uge sende en sympatitilkendegivelse til Lissabons borgmester og give udtryk for, hvor meget Parlamentet beklager dette tab.

Kouchner
Der findes rent faktisk hastesager, som ikke tåler spildtid, hr. formand. Vi står her over for en sådan sag på det menneskelige, politiske og moralske plan. I Zaire er der nu 1.200.000 flygtninge på vejene. Også selv om der gøres en indsats fra Kommissionens, Rådets og hele Europas side, hvilket jeg glæder mig over, tæller hvert minut, hr. formand. Jeg beder Dem om ikke at spilde tiden, som det sker i andre instanser. Hver time, hver dag, der går, betyder yderligere titusindvis af dødsfald.
Hr. formand, jeg beder Dem om uden at lave alt for meget rod i dagsordenen for denne mødeperiode, der allerede er temmelig overbelastet, at behandle denne sag så hurtigt som muligt, om at henvende Dem til FN's generalsekretær, således at drøftelserne kan finde sted hurtigst muligt. Vi kan ikke hurtigt nok finde en løsning på denne internationale hastesag. Vi må sikre, at en delegation fra vort Parlament hurtigst sendes til stedet, hvor det hidtil ikke har været repræsenteret, og vi ønsker, at denne delegation helt undtagelsesvist skal ledes af Dem, hr. formand, for at vise, hvilken værdi vi tillægger denne tragedie.

Formanden
Hr. kollega, jeg går ud fra, at Deres anliggende deles af det store flertal her i Parlamentet. Jeg vil skrive til FN's generalsekretær herom. I øvrigt gør jeg opmærksom på, at punktet er på Parlamentets dagsorden for onsdag. Min skrivelse til generalsekretæren er uafhængig af forhandlingen; jeg vil blot gøre opmærksom på, at Parlamentet på onsdag diskuterer selve situationen og de foranstaltninger, som vi forventer iværksat af Den Europæiske Union.

Janssen van Raay
Hr. formand, til forretningsordenen, artikel 109, stk. 3. Generalsekretær Vinci husker uden tvivl Parlamentets reaktion, da der fandt voldsomheder sted i denne sal. Jeg var ordfører for Udvalget for Forretningsordenen, Valgs Prøvelse og Medlemmernes Immunitet, som har tilføjet den sidste sætning - der på mit forslag er vedtaget af Parlamentet - og som lyder sådan: «Generalsekretæren drager med bistand fra Parlamentets sikkerhedstjeneste omsorg for, at denne disciplinære forholdsregel straks føres ud i livet.« Torsdag under forrige mødeperiode - jeg går ikke i detaljer og nævner ingen navne - foregik der uden for denne sal et håndgemæng, som har skadet Parlamentets anseelse, og som har ført til, at alt det gode, som Parlamentet foretog sig, veg pladsen i den nederlandske presse. Som ordfører for denne artikel vil jeg gerne forelægge det spørgsmål, om den også kan anvendes uden for Parlamentets mødesal. Jeg vil gerne vende tilbage til denne sag over for Dem.

Formanden
Hr. kollega, De har mulighed for at fremsætte et forslag, som så vil blive videresendt til Udvalget for Forretningsordenen, Valgs Prøvelse og Medlemmernes Immunitet.
Vi kan ikke nu midt i et møde ændre forretningsordenen. Artikel 109, stk. 3, er helt entydig; her er der kun tale om plenarsalen.

Hallam
Hr. formand, jeg beklager at måtte tage ordet for det, der kunne forekomme at være en uvæsentlig bemærkning til forretningsordenen, men jeg mener, at det er rimeligt at informere parlamentsmedlemmerne om, at fru Hardstaff og jeg for ca. 20 minutter siden opdagede to fotografer, som havde stærke teleobjektiver og var ved at tage billeder inde i et medlems kontor fra tilbygningen. Vi kontaktede dem og bad dem om at forsvinde, vi fik sikkerhedsvagterne til at bede dem om at forsvinde. Der ser ikke ud til at være nogen regel, på grundlag af hvilken vi kan bede personer, som krænker privatlivets fred for parlamentsmedlemmer, om at forsvinde.
Jeg vil gerne, at De øjeblikkeligt iværksætter en undersøgelse af, hvorfor disse personer får lov til fortsat at fotografere vore kontorer, og også informerer mig om, hvilke regler der nøjagtigt findes for fotografer i denne bygning - de ser ud til at have frie tøjler, og det er ikke på sin plads.

Formanden
Hr. kollega, jeg forstår Deres problem. Jeg vil bede Dem give mig et kort skriftligt notat om det, så jeg har et grundlag at gå videre på.

Ephremidis
Hr. formand, dette drejer sig om et etisk, humanistisk og politisk spørgsmål. Vi ved alle, at der er en linje på Cypern, som adskiller de to samfund, og som bl.a. går uden om Nicosia. På denne linje er der et bestemt sted, hvor beboerne i enklaven i det besatte område ifølge en gammel aftale kan passere, så de kan kommunikere med deres slægtninge i de frie områder på Cypern og på denne måde også få lægehjælp, for i de besatte områder er dette meget svært, for ikke at sige umuligt. For en uge siden lukkede de tyrkiske myndigheder denne overgang med det resultat, at et forældrepar befinder sig i det frie område, hvor de havde sociale og andre ærinder, og nu ikke kan vende tilbage, og deres mindreårige børn er ladt hjælpeløse tilbage i det besatte område.
Jeg vil bede Dem, hr. formand, om at bruge Deres beføjelser til at gøre noget for at få denne egenrådige foranstaltning ophævet.

Formanden
Hr. kollega, det var ikke til forretningsordenen, og jeg tillader nu ikke andre indlæg til forretningsordenen. Jeg har endnu en lang række meddelelser, jeg endnu skal give. Jeg er af den opfattelse, at de skal færdigbehandles først.

Lulling
Hr. formand, jeg vil blot gøre Dem opmærksom på, at for lidt siden var en fotograf igen i færd med at fotografere os lige uden for salen, mens vi underskrev tilstedeværelseslisten.
Jeg vil bede Dem afskaffe denne uskik. Da sikkerhedspersonalet ikke var til stede, har jeg selv gjort fotografen opmærksom på, at det ikke var acceptabelt. Jeg beder Dem derfor enten sætte tilstedeværelseslisten op her i salen - bag Dem er der rigelig plads - eller sørge for, at denne snagen her i Parlamentet bliver endelig afskaffet.

Formanden
Fru Lulling, der findes fastlagte regler for fotografering her i Parlamentet. Det er f.eks. forbudt at filme og fotografere i restauranterne. I princippet har det dog hidtil været tilladt at tage billeder i Parlamentets lobby og andre rum. Hvis dette skal laves om, skulle reglerne herfor ændres, hvilket kræver en drøftelse i Præsidiet. Jeg har ikke mandat til selv at ændre reglerne, før en sådan drøftelse i Præsidiet har fundet sted.

Green
Hr. formand, ligesom Dem har jeg absolut ikke noget imod kamerafolk eller andre, som åbent fotograferer mig, når jeg skriver mig på tilstedeværelseslisten. Jeg gør mit arbejde her. Lad dem venligst snarere videregive den kendsgerning, at vi udfører vort arbejde, end noget som helst andet.

Formanden
Mine damer og herrer, skal vi nu ikke snart starte på vores drøftelser?

Ændring af forretningsordenens artikel 49
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A4-0348/96) af Manzella for Udvalget om Forretningsordenen, Valgs Prøvelse og Medlemmernes Immunitet vedrørende Europa-Parlamentets forretningsordens artikel 49 (årsprogram for lovgivningen).

Manzella
Hr. formand, kære kolleger, i alle demokratiske parlamenter er tilrettelæggelsen af lovgivningsarbejdet givet det mest ømtålelige berøringspunkt mellem regeringsinstitutionerne og de folkevalgte forsamlinger. Man kan sige, at denne forbindelse afspejler og er målestok for, i hvilket omfang et parlament som lovgivende organ deltager i den politiske styring i en konstitutionel retsorden. Der kan være tale om en monistisk opfattelse af regeringen, dvs. at den alene er den udøvende magt for flertallet i Parlamentet, eller der kan være tale om det modsatte, den dualistiske ordning, når regeringen derimod er selvstændig i forhold til den repræsentative forsamling. I alle tilfælde er disse to opfattelser netop karakteriseret ved udformningen af programmet for arbejdet i parlamentet.
Europa-Parlamentet har som bekendt ikke noget selvstændigt lovgivningsinitiativ, når man ser bort fra den meget vage procedure, der er omhandlet i traktatens artikel 138 B, foruden naturligvis muligheden for initiativ ved fremsættelse af ændringsforslag. Netop derfor er forholdet til de andre unionsinstitutioner i lovgivningsmæssig henseende af helt original karakter.
Jeg vil hermed sige, at Parlamentet i sammenligning med de øvrige institutioner på dette punkt, uden at man bryder med de nuværende institutionelle beføjelser bør have en mere markant profil i udformningen af hele lovgivningen. Denne stilling inden for processen vil således gøre det muligt for Parlamentet på denne måde at deltage i udstikningen af Unionens politiske kurs, som det imidlertid synes udelukket fra på det statiske kompetenceplan. Dette er grunden til det forslag om ændring af artikel 49, jeg har den ære at forelægge forsamlingen. Det erstatter bestemmelserne i trepartserklæringen - fra Rådet, Kommissionen og Parlamentet - og giver udtryk for en dynamisk deltagelse fra Parlamentets side på lige fod med de øvrige institutioner i selve udarbejdelsen af programmet.
Det centrale punkt i denne deltagelse er fastsættelsen ved beslutning af de vigtigste politiske målsætninger for lovgivningsprogrammet. Med denne stilling i processen, som vil gøre det muligt for Europa-Parlamentet at træffe beslutninger, som bliver stadig vigtigere i politisk henseende, vedrørende tidspunktet for lovgivningsarbejdet, vil det komme helt ind i sfæren for fastlæggelsen af Unionens politiske initiativer, selvom det strengt taget ikke har noget lovgivningsinitiativ.
Heraf følger, selvom det ikke udtrykkeligt fremgår af ordlyden af vort forslag, at der forud for denne beslutning efter det almindelige princip om forberedelse af Parlamentets beslutninger skal gå et arbejde med analyse og udvælgelse i de kompetente udvalg. Dette arbejde vil senere gøre det muligt for Parlamentet på grundlag af en tekst, der forelægges af Delegationsformandskonferencen at fastlægge de politiske prioriteringer på grundlag af de forslag, der er fremsat af Kommissionen.
Dette arbejde med analyse, planlægning og udvælgelse vil foregå over en vis tid, der ligger mellem oktober og december, og i dette tidsrum skal årsprogrammet vedtages. Dette arbejde i Parlamentet vil blive lettet ved indførelse af en pligt for Kommissionen til at betegne forslagene både med behørig henvisning til retsgrundlaget og i henseende til alle oplysninger, som i øjeblikket er for hånden vedrørende de økonomiske konsekvenser, overholdelsen af principperne om subsidiaritet og spørgsmålet om sagernes hastende karakter.
Efter de ændringsforslag, der er stillet, skal det således fastlagte årsprogram, der navnlig således indeholder fastlæggelsen af de forhold, som prioriteres politisk af Europa-Parlamentet, underkastes en halvårlig revision ved begyndelsen af hver ny rådsformandsperiode. En sådan smidig programlægning efter de skiftende formandskaber forekommer mig helt logisk og fornuftig, og jeg kan således gå ind for de hertil sigtende ændringsforslag.
Jeg finder derfor, hr. formand, kære kolleger, at Europa-Parlamentet med denne ændring af vor forretningsorden, som den allerede er nået frem til inden for rammerne af et loyalt samarbejde mellem institutionerne og med Kommissionens tilslutning, vil få en mere synlig rolle inden for styret af Unionen.

Fayot
Hr. formand, vi behandler i dag vor kollegas, hr. Manzellas, betænkning, der er en revision af forretningsordenens artikel 49. Jeg vil gerne lykønske vor kollega med denne betænkning, for han har gjort sig mange overvejelser over emnet.
Hr. formand, forholdene er som følger: Kommissionen fremlagde sit program i oktober, som den plejer. Parlamentet udarbejdede et beslutningsforslag til dette program, og Formandskonferencen brugte derefter mange uger og måneder på at forhandle med Kommissionen. Denne forhandling har ligeledes inddraget embedsmænd og en af Kommissionen udpeget kommissær. Som vanligt var der meget snak frem og tilbage, før et dokument endelig kunne offentliggøres i De Europæiske Fællesskabers Tidende. Jeg fremsatte allerede nogle kommentarer under forhandlingen om arbejdsprogrammet for i år. De kan sikkert huske, at arbejdsprogrammet i 1995 blev offentliggjort i De Europæiske Fællesskabers Tidende i august. I 1996 blev det offentliggjort sammesteds i maj. Med et arbejdsprogram, der er udformet på den måde, kan man ikke styre Kommissionens aktivitet og heller ikke vort Parlaments politiske aktivitet.
Formanden for Parlamentet har derfor bedt Udvalget for Forretningsordenen, Valgs Prøvelse og Medlemmernes Immunitet om at foretage en radikal forenkling af forretningsordenens artikel 49.
Hr. formand, vor gruppe er enig i denne forenkling, der skal finde så bred anvendelse som muligt. Vi mener, at Kommissionen for fremtiden skal fremlægge sit arbejdsprogram, for eksempel i oktober. Derefter skal Parlamentet og Parlamentets udvalg gennemarbejde de forskellige spørgsmål i den forbindelse, således at et beslutningsforslag kan ligge klar i december, hvori vi angiver de aktioner, som Parlamentet finder vigtigst for det kommende år.
Under alle omstændigheder mener jeg, at Parlamentet ud over arbejdsprogrammet har andre muligheder for at gribe ind på det lovgivningsmæssige plan. Med traktatens artikel 138 B får Parlamentet således en vis initiativret. Jeg mener, at Parlamentet i højere grad skal benytte sig af denne initiativret, end det er tilfældet nu.
Hr. formand, vor gruppe er fuldstændig enig i hr. Manzellas betænkning, der sigter mod størst mulig forenkling. Han ønskede at hindre, at denne forenkling under afstemningen om ændringsforslagene ændres, så artiklen bliver for kompleks i forhold til, hvad definitionen af Kommissionens arbejdsprogram kræver.

Brendan Donnelly
Hr. formand, jeg vil gerne indlede med at komplimentere hr. Manzella for en fortræffelig betænkning, som, hr. formand, meget omhyggeligt er efterkommet den anmodning, som De og de øvrige gruppeformænd fremsatte tidligere på året med henblik på at få et mere kompakt, effektivt og gennemsigtigt system i forbindelse med Parlamentets udtalelse om Kommissionens lovgivningsprogram. Jeg takker hr. Manzella for dette, og vi i PPE-Gruppen vil støtte hans betænkning.
Jeg vil gerne sige et par ord om de stillede ændringsforslag. Der er en række ændringsforslag fra PSE-Gruppen, som blev forkastet i udvalget - ganske vist med et snævert flertal - og som nu er blevet genfremsat. Jeg håber, at det bliver muligt sammen med dem, der er ansvarlige for disse ting i PSE-Gruppen, at opnå enighed, så vi sikrer, at der opnås det fornødne flertal under afstemningen i morgen. Det ville være en skam, hvis det bedste viste sig at være det godes fjende, og hver især blot stemte for sit eget ændringsforslag, og det i sidste instans ikke lykkedes os at få det rigtige ændringsforslag.
Jeg går personligt stærkt ind for, at ændringsforslag nr. 3 af hr. Manzella bibeholdes. Jeg mener, at det i sammenligning med det alternative ændringsforslag fra PSE-Gruppen - ændringsforslag nr. 8 - er mere kompakt, kortere og i vidt omfang er i overensstemmelse med det, De anmodede om, hr. formand. Jeg håber, at det bliver muligt at holde fast ved dette oprindelige forslag fra hr. Manzella.
Ligeledes har jeg og min gruppe stillet ændringsforslag nr. 13, hvorefter Parlamentet hvert halve år skal reevaluere de fremskridt, der er gjort i forbindelse med lovgivningsprogrammet.
Jeg kan huske, at da jeg arbejdede for lord Cockfield, tillagde han det stor betydning, at udviklingen i forbindelse med gennemførelsen af 1992-programmet blev fulgt nøje. Det er en hensigtsmæssig selvdisciplin, og jeg håber, at vi bliver i stand til at indføre det som led i vor behandling af lovgivningsprogrammet.
Endelig ser jeg, at De blandt hr. Manzellas ændringsforslag med rette har accepteret et ændringsforslag med henblik på at lade tekst udgå. Strengt taget er dette i strid med forretningsordenens artikel 125. Men jeg er sikker på, at det er rigtigt af Dem at have accepteret dette ændringsforslag, og nu, hvor jeg har set denne anomali, vil jeg stille et ændringsforslag til artikel 125 for at gøre det klart, at når vi taler om ændringer af selve forretningsordenen, er ændringsforslag med henblik på at lade særlige artikler eller særlige dele udgå fuldt ud acceptable. Det fremgår ikke klart af den nuværende forretningsorden, men det bør det gøre.
Med den slutbemærkning vil jeg gerne endnu en gang komplimentere hr. Manzella og sige, at jeg sammen med min gruppe vil stemme for hans betænkning i morgen.

Gutiérrez Díaz
Hr. formand, mine damer og herrer, det er opfattelsen i vores Gruppe, at Europa-Parlamentets forretningsorden bør sikre, at vedtagelsen af Kommissionens årsprogram for lovgivningen sker på grundlag af principperne om enkelhed, gennemsigtighed og effektivitet.
Med henblik herpå mener vi, at fremgangsmåden med Europa-Parlamentets og Kommissionens fælles fastlæggelse af lovgivningsprogrammet bør erstattes af en tættere og styrket interinstitutionel dialog i form af en regelmæssig undersøgelse af lovgivningsprogrammet fra Formandskonferencens side.
Efter vores mening har Forretningsordensudvalget ikke udmøntet disse principper i teksten men har valgt at lade det afsnit udgå, som omhandlede Formandskonferencens og Udvalgsformandskonferencens medvirken. Resultatet er ganske vist en enkel og overskuelig tekst, der dog kan vise sig at være utilstrækkelig til at sikre, at Parlamentet får en virkelig kontrolbeføjelse over lovgivningsprogrammet, en kontrol, som selvsagt er et af fundamenterne for vores politiske virke som Parlament.

Dell'Alba
Hr. formand, kære kolleger, i denne betænkning, som givet er blevet behandlet med stor ansvarsfølelse af hr. Manzella, er vi særlig gået imod et valg, som synes truffet i denne. Jeg vil derfor benytte mig af den resterende taletid for at forsøge at forklare ordføreren og mine kolleger, hvor farligt det efter min opfattelse er at følge denne vej, dersom visse af de ændringsforslag, der har til formål at lette den, ikke vedtages.
Vi har i løbet af nogle år sammen med Kommissionen, og vi håber også at gøre det med Rådet - det forekommer mig i øvrigt, at dette er sket en enkelt gang på fem eller seks år - indledt en lidt egenartet procedure, hvori Kommissionen og Parlamentet deltager under store vanskeligheder - hvilket jeg godt er klar over. Men jeg gør mig tillige klart, at vi er stødt på en hårdnakket modstand fra Kommissionens side med hensyn til i praksis at gennemføre, hvad den selv er indgået på, eller med andre ord har Kommissionen meget ofte erklæret sig enig i lovgivningsprogrammet, og derefter til tider undladt at tage hensyn til det. Vi har været så skuffede over denne procedure, at vi med denne betænkning har ønsket at ændre den, gøre den mere effektiv ved en afstemning i det samlede Parlament, en foranstaltning, som er hensigtsmæssig og helt berettiget, og som svarer til Kommissionens arbejdsprogram og derefter til lovgivningsprogrammet ved en afstemning her i salen, dvs. en procedure, som også vi finder særdeles vigtig og betydningsfuld i politisk henseende. Hvad vi derimod som gruppe finder lidet hensigtsmæssigt eller endog givet skadeligt for Parlamentet, er at gå et skridt tilbage og begrænse sig hertil uden at opretholde den opgave, der til syvende og sidst tilkom Dem, hr. formand, nemlig at forhandle med Kommissionen og således som vi altid har håbet på, i overværelse af Rådet, om dette lovgivningsprogram, således at der blev tale om et program, som var aftalt med de øvrige institutioner. Dette aspekt forsvinder i en vis forstand ved ændringen af artikel 49, mens vi i mindst to andre artikler i den nuværende forretningsorden, som ikke ændres, finder dette krav, denne vilje til at nå frem til et lovgivningsprogram, der er aftalt i fællesskab. Derfor har vor gruppe fremsat ændringsforslag, men det står mig klart, at disse ikke er blevet effektivt oversat til visse sprog, f.eks. italiensk. Meningen med ændringsforslaget, hr. Manzella, er naturligvis at fastholde tanken om, at der skal være samvirke mellem institutionerne ved fastlæggelsen af dette lovgivningsprogram, men at vi finder en ren og skær beslutning truffet her i salen utilstrækkelig, og at den ikke giver Parlamentet og Dem, hr. formand, mulighed for at forhandle med Kommissionen. Det er derfor, vi tillige i andre mindre ændringsforslag finder det af betydning at fastholde denne ordning og indføre den i en anden og ændret skikkelse, der omhandler det væsentlige i hr. Manzellas forslag, men under tilføjelse af denne væsentlige uddybelse.

Papoutsis
Hr. formand, som regel blander Kommissionen sig ikke i forhandlinger, der vedrører Parlamentets egen forretningsorden; men i dette tilfælde berøres Kommissionen indirekte. Jeg tror, det er vigtigt med et aktivt samarbejde om de forslag, hr. Manzella forelægger Parlamentet. Jeg kan indlede med at forsikre Parlamentet om, at Kommissionen er villig til at indgå i et sådant samarbejde og også til at følge de aftaler op, som er indgået indtil nu.
Hvis jeg skal komme med et par kommentarer til selve betænkningen, vil jeg på vegne af kommissionsformanden, hr. Santer, og min kollega, hr. Oreja, gerne fremhæve det yderst konstruktive samarbejde, der har været om dette spørgsmål, et samarbejde mellem Kommissionen, formanden for Parlamentet - Dem, hr. formand - formanden for Udvalget for Forretningsordenen, hr. Fayot, og ordføreren, hr. Manzella, ligesom jeg vil fremhæve den store rolle, Udvalget for Forretningsordenen spillede på det møde, hvor hr. Oreja gjorde rede for Kommissionens standpunkt. Efter færdiggørelsen af årsprogrammet for lovgivningen for 1996 var der generel enighed mellem Kommissionen og Parlamentet om, at de gældende procedurer trængte til en grundig revision. Det var den almindelige opfattelse, at der var behov for en enklere og mere politisk procedure. Den betænkning, Parlamentet har til behandling i dag, er udtryk for denne fælles samarbejdsvilje, og derfor vil jeg give den Kommissionens fulde støtte.
Derfor har vi også kun få kommentarer. Vi synes, det er et fornuftigt forslag, at artikel 49 generelt nævner, at de tre institutioner - også Rådet - deltager i fastlæggelsen af lovgivningsprogrammet. Jeg tror, der var stillet et ændringsforslag for at præcisere, at de enkelte institutioner deltager i fastlæggelsen inden for rammerne af deres beføjelser. Desværre mente Udvalget for Forretningsordenen, at det var indlysende, og vedtog ikke forslaget. Jeg vil imidlertid gerne fremhæve denne tolkning af den nye artikel 49.
Kommissionen kan acceptere kravet om, at vi forelægger vort årsprogram i oktober, sådan som vi har gjort i år - selv om jeg ærligt må indrømme, at det betyder en meget stram tidsplan for os. Jeg mener, at forslaget om, at den nye artikel 49 kun omtaler lovgivningsmæssige forslag og internationale aftaler, er en forbedring og samtidig også en simplificering.
Vi vil også nævne kravet om, at alle de dokumenter, der forekommer i lovgivningsprogrammet, skal angive retsgrundlaget. Dette er et gammelt problem, som vi stadig har visse forbehold overfor. En anden ting er det nye krav om oplysninger om nærhedsprincippet og de finansielle følger. Også her har vi som bekendt visse forbehold. Det vil være svært at være præcis, før forslaget er gennemarbejdet i alle detaljer. Jeg tror, at en bestemmelse om, at sådanne oplysninger så vidt muligt skal gives, imødekommer det forbehold, Kommissionen har givet udtryk for, og som jeg her lige ville præcisere for Dem.
Til sidst vil jeg sige, at vi efter min opfattelse sidder med et godt forslag, som vi kan arbejde videre med, og jeg tror også, vi vil nå frem til et godt resultat.

Formanden
Mange tak, hr. kommissær!
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 12.00.

Bistand til hjemstedsfordrevne
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er indstilling ved andenbehandling fra Udvalget om Udvikling og Samarbejde om Rådets fælles holdning (C4-0374/96-95/0162(SYN)) fastlagt med henblik på vedtagelse af Rådets forordning om aktioner på området bistand til hjemstedsfordrevne befolkningsgrupper i ALAudviklingslandene. (Ordfører: Howitt).

Howitt
Hr. formand, i fredags modtog jeg en meddelelse om en alvorligt syg kvindelig flygtning og hendes spædbarn, som er medlemmer af det indfødte samfund Rohingya, og som var flygtet fra Burma til en flygtningelejr i Bangladesh. En hjælpearbejder, som kendte moderen, fortalte mig, at hendes barn i slutningen af juli havde fået stillet diagnosen alvorligt underernæret og var under nøje lægetilsyn.
Moderen og spædbarnet blev interviewet med henblik på repatriering - repatriering til et land, der er kendt som en af verdens værste overtrædere af menneskerettighederne, et land, der er berygtet for sine drab, massefængsling og tvangsarbejde, hvor hjemvendende, som er blevet tvunget til at oprette bosættelser lige inden for grænsen, udsættes for trusler fra det burmanske militærs side og har mistet ethvert håb om forsoning.
Jeg fik at vide, at dette burmanske flygtningebarn var så sygt, at det kunne ses med det blotte øje, at hun ikke kunne overleve en repatriering, men hjemsendelsen blev gennemført, og fire dage senere blev det meddelt, at barnet var død. Forhandlingen i dag, denne lovgivning og den europæiske bistand, den støtter, skal tilkendegive, at vi er fast besluttede på at undgå sådanne tragiske historier. Der skal øjeblikkeligt ydes humanitær bistand til dem, der flygter fra forfølgelse, og som står tilbage uden noget som helst. Men den europæiske bistand skal også hjælpe flygtningene med at genopbygge deres sundhed og levebrød og igen at bosætte sig i deres samfund eller skabe et nyt liv, et liv med et reelt håb om en sikker fremtid. Når verden iagttager flygtningenes skæbne i det østlige Zaire, der er inddraget i en etnisk konflikt, som de ikke selv har valgt, må den første prioritet være friheden for frygten for vold. Det er derfor, vi genfremsætter vore ændringsforslag med hensyn til, at den europæiske bistand aldrig må modarbejde princippet om ikke-udvisning. Flygtningenes hjemvenden skal være frivillig, i modsat fald vil Europa ikke hjælpe. Vi iagttager stadig dem, der er ansvarlige for de 15.000 tidligere vietnamesiske bådfolk, som bor i Hong Kong. Det er derfor, overholdelsen af menneskerettighederne og forsoning skal danne grundlag for programmerne - også respekten for jordrettigheder i lande som Guatemala, hvor 70 % af den jord, der kan dyrkes, besiddes af kun 2 % af befolkningen.
Vi ser med tilfredshed på, at vore ændringsforslag fra førstebehandlingen vedrørende forebyggelse af konflikter, miljøhensyn, bekæmpelse af seksuel vold og støtte til værtssamfundene er blevet medtaget i lovgivningen. Men ved fastsættelsen af principper for disse programmer for allerførste gang er der fortsat vigtige udeladelser. Hvorfor henvises der ikke til flygtningenes egen deltagelse og til målrettet støtte til kvinder, handicappede og andre samfundsgrupper, hvilket er en væsentlig forudsætning for, at disse programmer bliver en succes? Hvorfor begrænse støtte til grundlæggende behov på sundhedsområdet, når der også er behov for langtidsrådgivning med henblik på at læge de psykologiske men efter konflikterne? Hvis bevidstgørelse i forbindelse med landminer kan medtages i forordningen vedrørende humanitær bistand, hvorfor så ikke her? Når haitianske forældre blev tilbage og sendte deres børn afsted i både, så de kunne få asyl, hvorfor nægter man at yde støtte, således at disse børn kan blive genforenet med deres forældre?
Europa finansierer sådanne projekter og har gjort det i ti år. I f.eks. den nordlige provins Bokeo i Laos støtter vi for øjeblikket 1.200 hjemvendende i to landsbyer ved at hjælpe dem med at bygge deres egne hjem og en skole samt med vandingsprojekter og minerydning. I aften drejer det sig ikke om administration i Europa. Vi bør se nærmere på, hvad vi forsøger at gøre på stedet, lytte til flygtningenes og hjælpeorganisationernes egne erfaringer og vedtage nye forordninger på grundlag af det, vi virkelig forsøger at gøre i praksis. Navnlig bør Rådet opgive sin stædige fastholdelse af, at disse programmer først skal godkendes af et bureaukratisk komitologiudvalg at type IIIa. Den nye Komité for Fødevarehjælp koster alene allerede 153.000 ECU pr. år, midler, som kunne brødføde sultne mennesker. Med hensyn til flygtningeprogrammerne fremgår det af svaret på min forespørgsel, at et ud af fire bistandsprojekter til fordel for flygtninge vil skulle vedtages via denne nye besværlige procedure. Dette vil medføre, at afgørelserne forsinkes i mindst tre måneder, og de to personer, der er ansvarlige for at administrere programmerne, vil skulle udarbejde 70.000 sider ekstra papirarbejde om året - 70.000 - dette er vanvittigt! Lad os høre op med føre politik i Europa på bekostning af flygtningenes liv i hele verden: 53 mio flygtninge og rodløse personer i hele verden, hvilket svarer til den samlede befolkning i mit land, Storbritannien, en ud af 115 personer i verden, som er tvunget på flugt. Dette er absolut den største udfordring, som menneskeheden står over for i dag. Lad os under vore drøftelser vise, at vi forstår omfanget af denne udfordring. Lad os i vore afgørelser vise, at vi reagerer værdigt.

Vecchi
Hr. formand, bistanden til flygtningene og de hjemstedsfordrevne har i de seneste år fået fundamental betydning for de mere almindelige former for udviklingspolitik og genoprettelsen af freden.
Som det med rette er understreget i hr. Howitts betænkning, som vi fuldt ud går ind for, er der tale om at samordne en aktion for overholdelse af folkerettens regler og beskyttelsen af menneskerettighederne ved positive handlinger, der tilsigter at styre de politiske og humanitære aspekter af de krisesituationer, som viser sig konkret.
Vedrørende det første aspekt er det vigtigt at fremhæve, at Genève-konventionen og Bellagio-protokollen sikrer asylretten og retten til »ikke at blive afvist« for alle, som med rette frygter for deres sikkerhed i deres hjemlande.
Den direkte indgriben til fordel for hjemstedsfordrevne befolkninger skal derfor ske i overensstemmelse med de mest effektive og indbyrdes sammenhængende kriterier i overensstemmelse med målene for en politisk løsning af de humanitære kriser og genoprettelse af de tidligere tilstande med henblik på en varig udvikling og eventuelt frivillig hjemvenden eller tilbagesendelse af flygtningene.
Flygtningene og de hjemstedsfordrevne er ikke nogen anonym masse; der er tale om enkeltpersoner, der skal hjælpes og på ny motiveres til at møde nutidens og fremtidens krav.
Vurderingen af de menneskelige ressourcer og beskyttelsen af de svageste blandt flygtningene og de hjemstedsfordrevne skal prioriteres for at undgå, at de med tiden får uudholdelige levevilkår, og at de problemer, der har ført til, at de flygtede, bliver uløselige.
Den forordning, vi her drøfter, kan, dersom den kommer til at indeholde de ændringsforslag, som vi er klar til at stemme for, gøre det muligt at opkvalificere Den Europæiske Unions virke til fordel for de hjemstedsfordrevne fra Asien og Latinamerika, selvom den naturligvis ikke kan erstatte en mere effektiv politisk optræden fra Den Europæiske Unions side.

Liese
Hr. formand! For det første vil jeg også på min gruppes vegne takke ordføreren, hr. Howitt. Det drejer sig om flygtningeskæbner i Asien og Latinamerika. Alle disse flygtninge lider under dårlige levevilkår. Ved et personligt besøg for lidt over et år siden har jeg selv været vidne til situationen i Mellemamerika og har også set kommissionsstøttede projekter, hvor flygtninge bliver hjulpet af EU og NGO'er. Det er bestemt ikke rart at tænke tilbage på disse billeder af mennesker, som bliver fordrevet, som har mistet alt, hvad de ejede, og som nu langsomt skal genopbygge og klare sig på en eller anden måde.
Disse mennesker får hjælp fra Kommissionen og NGO'er, som bliver finansieret af denne budgetpost, og denne hjælp er sandelig også nødvendig. Fremfor at lægge hindringer i vejen for dem, som tager initiativer på stedet og hjælper, bør vi lette deres opgave så vidt muligt og støtte dem.
Derfor ønsker jeg endnu en gang at komme ind på et specielt problem, som jeg lagde mærke til under det tidligere nævnte privatbesøg - og også ved et delegationsbesøg i Nicaragua arrangeret af Europa-Parlamentet. Der er enorme problemer forbundet med de projekter, som bliver finansieret af denne budgetpost, for så vidt det drejer sig om fremskaffelse af materiel. Vi fik konkret beretning om, at NGO'er og også Kommissionen havde problemer med at fremskaffe biler, fordi der til disse projekter fortrinsvis skulle indkøbes europæiske produkter. Dette kan der måske være gode grunde til, men det er forbundet med store problemer, da leverancerne af europæiske produkter er yderst komplicerede på grund af manglende infrastruktur og reservedele.
Jeg vil derfor endnu en gang understrege, at vi skal være meget fleksible og også acceptere produkter fra andre oprindelseslande, hvis der opstår problemer eller vores egne produkter er ekstraordinært dyre. Det er jo ikke først og fremmest den europæiske økonomi, vi vil fremme med denne budgetpost, hvilket også ville være uforsvarligt; det er disse mennesker, vi vil hjælpe. Hvis vores hjælp til disse mennesker forringes, fordi vi opbygger bureaukratiske forhindringer, så er målet med denne budgetpost ikke nået.
Jeg havde oprindelig indgivet et ændringsforslag. Jeg tror dog, jeg bør trække det tilbage, da jeg har tiltro til, at Kommissionen tolker det kompromis, som Rådet har fremsat til dette punkt, så fleksibelt, at såvel NGO'er, der arbejder på stedet, som Kommissionens medarbejdere på stedet kan være fleksible og ikke bliver hindret af overflødigt bureaukrati i at yde hjælp til disse mennesker.

González Álvarez
Hr. formand, vores gruppe kan fuldt ud tilslutte sig hr. Howitts betænkning, såvel hvad angår henvisningen til de ændringsforslag, som er blevet medtaget i den fælles holdning ved førstebehandlingen af forslaget til forordning, der omfattede betydelige fremskridt med henblik på medtagelse af miljøhensyn, forebyggelse af konflikter og bekæmpelse af problemet vedrørende seksuelle overgreb, som understregningen af nødvendigheden af at genfremsætte visse - efter vores mening absolut nødvendige - ændringsforslag.
Efter min mening er de følgende fire ændringsforslag de vigtigste: garanti for et grundlæggende sundhedsvæsen, særlig bistand til de mest sårbare grupper, som f.eks. kvinder, børn og den oprindelige befolkning, inddragelse af de lokale værtssamfund og af alle de berørte grupper i gennemførelsen af bistandsprogrammerne og endelig spørgsmålet om komitologiprocedurerne. Også vi mener fortsat, at udvalgene skal være af rådgivende karakter, aldrig før har det været så klart som i dag, at manglen på beslutningsevne og det tungt arbejdende bureaukrati bidrager til at skabe skandaløse situationer som den, der i øjeblikket eksisterer i Zaire, og følgelig insisterer vi på, at Kommissionen overtager ændringsforslaget desangående.

Telkämper
Hr.formand, hr. Howitt har her fremlagt en vigtig betænkning om flygtningesituationen. Vi støtter denne betænkning, hvilket vi også var enige om i udvalget. Hr. Howitt nævnte lige, at der skulle være 53 millioner flygtninge. Jeg tror, der er mange flere. Tallene svinger mellem 200 og 500 millioner, alt efter hvem man betegner som flygtning, f.eks. om miljøflygtninge skal medregnes. Mange mennesker på jordens sydlige halvkugle glemmer vi helt. Og herved berører jeg et indenrigspolitisk problem.
Tit lader vi slet ikke flygtninge fra syden komme ind i vores lande. Terminologien ændrer sig: Begreberne asyl og beskyttelse mod tvangsrepatriering bliver efterhånden omskrevet på en sådan måde, at vi ikke længere overholder disse menneskers menneskerettigheder. Hvis en flygtning skal have en erklæring fra et diktatorisk regime om, at han er flygtning, så vil denne erklæring ikke blive givet. Altså bør vi her være mere liberale.
Reintegration af flygtninge i deres eget land er vigtig. Men det er nødvendigt at skabe forudsætningerne herfor. Hr. Howitt kom ind på problemet med minerne. Vi har brug for mange flere midler for virkelig at kunne rydde de udlagte miner, så befolkningen kan færdes frit. Vi har ligeledes brug for jordrettigheder til dem, der frivilligt vender hjem, rettigheder, som de havde før. Det må vi støtte. Over for Kommissionen er de bureaukratiske forhindringer allerede nævnt. Jeg håber, vi kan finde en løsning, at vi som Parlament kan fortsætte vores kontrolfunktion, og at befolkningen i lejrene - 80 % kvinder og børn - kan regne med deres rettigheder og ikke skal lide under seksuelle eller andre overgreb. Det er her, Kommissionens forpligtelse ligger.

Vanhecke
Hr. formand, støtten fra Den Europæiske Union til de fordrevne befolkningsgrupper i Latinamerika og Asien er ikke nogen let sag. Et teoretisk fælles standpunkt vedrørende flygtningeproblemerne i to så forskellige verdensdele, her nævner ordføreren med rette Afghanistan og Guatemala, må naturnødvendigt være meget generelt. Man kan for øvrigt stille sig selv det spørgsmål - jeg stiller i hvert fald mig selv det spørgsmål - om et regeringssamarbejde på ad hoc-basis, altså problem for problem, ikke ville være fornuftigere, mere effektivt og omkostningsbesparende. I hvert fald når selv ordføreren taler om, og jeg citerer på ny: «Komitologiens bureaukratiske mareridt.«
Når det er sagt, vil jeg gerne benytte lejligheden til at fremsætte to principielle betragtninger vedrørende flygtningeproblemet i almindelighed, allerede fordi ordføreren - ganske overflødigt - finder det nødvendigt at rette skytset mod den såkaldte racisme og det såkaldte fremmedhad i Den Europæiske Union.
Den første principielle betragtning er, at man må stræbe efter at anbringe flygtninge i lande med en kultur, der i det væsentlige svarer til kulturen i oprindelseslandet, altså helst i direkte nabolande. Det betyder, at Europa ikke skal give adgang til sit territorium for ikke-europæiske flygtninge. Der kan altid være menneskelige grunde til den undtagelse, der bekræfter reglen, men reglen må være der, og den skal anvendes effektivt. For hvis man ikke gør det, kommer der en dag, hvor vore befolkninger ikke mere er parate til at vise solidaritet med rigtige flygtninge, fordi de med rette er vrede over de falske flygtninges bedrag. Det er i Europa, når det kommer til stykket, 99 ud af 100 tilfælde.
Den anden principielle betragtning går ud på, at man må stræbe efter, at flygtninge så hurtigt som muligt vender tilbage til deres oprindelsesland, og i hvert fald så snart de kan gøre det uden reel fare for deres liv. For vi må gå ud fra, at tilstedeværelsen af store grupper af flygtninge ofte er en meget stor byrde for asyllandenes oprindelige befolkninger og somme tider også er en fare for deres egen identitet og en kilde til farlige konflikter. Man behøver i øjeblikket bare at se, hvad der sker i Rwanda og i Zaire, for at gøre sig dette klart.
Jeg beklager, at jeg ikke kan finde de to fundamentale principper, som jeg har fremført, i hverken de parlamentsdokumenter eller de rådsdokumenter, som vi har liggende foran os.

Kouchner
Hr. formand, først vil jeg sige, hvor højt jeg værdsætter vor kollegas, hr. Howitts, dokument, og hvor trist jeg er over, at det er så aktuelt. Fra 1970 til 1990 er antallet af flygtninge tidoblet. Mere end 20 millioner, det vil sige 10.000 mennesker, der hver dag tvinges til at flygte. Tre fjerdedele af disse 10.000 ulykkelige mennesker er kvinder og børn. Antallet af mennesker, der er tvunget til at tage til andre dele af deres land, er 24 millioner. FN har gennemført flere fredsaktioner i de sidste fem år end i de første 30 år af sin levetid.
Jeg er navnlig glad for, at forfatteren understreger kravet om fleksibilitet. Det er altid nødvendigt. Vi har nogle alt for tunge procedurer, det har alle sagt, og det er alle enige om. Jeg vil end ikke tale om den komitologi, bare ordet gør mig bange. Som forfatteren insisterer jeg på at sætte programmet for flygtninge ind i en politisk udviklingssammenhæng, ellers kommer der flere og flere flygtninge. 80 % af disse flygtninge kommer fra de mindst udviklede lande, og jeg vil gerne gøre opmærksom på, at det overvejende flertal af dem hovedsagelig bliver modtaget af deres fattige nabolande, ikke af os. Tværtimod burde vi vise mere solidaritet.
Det er rigtigt, at denne betænkning indeholder nogle tekniske aspekter, som jeg gerne ville have understreget, men jeg vil gå lige til sagens kerne, idet jeg ligesom hele Udviklingsudvalget naturligvis accepterer, at ændringsforslagene genfremsættes. For så vidt angår flygtninge, har vi opfundet et virkelig beundringsværdigt begreb: humanitær voyeurisme. Vi ved, hvad der sker, vi forventer, det bliver værre - og vi gør ingenting.
Jeg vil gerne erindre om, at man tre gange har bedt os om at gøre noget for flygtningene i Zaire: I forbindelse med folkedrabet i Rwanda, da der var brug for politi i flygtningelejrene, og da præsident Nyerere sammen med resten af OAU bad os om at intervenere i Burundi. Vi gjorde ingenting. Så man kan ikke længere tale om flygtninge - denne byrde, der hviler på alle stater og navnlig de fattigste, men også på det internationale samfund - uden at tale om forebyggelse, og jeg takker hr. Howitt for at have gjort det. Forebyggelse, det betyder forebyggelse af massakrer, gribe ind inden, ikke, som vi måske gør, det vil sige, når de alle er døde.

Torres Couto
Hr. formand, også jeg vil gerne takke hr. Howitt for hans vigtige betænkning om et problem, som desværre i den seneste tid konstant har været på dagsordenen for vores politiske debat, nemlig den desperate situation for hjemstedsfordrevne. Forebyggende foranstaltninger er påkrævet. Det er absolut nødvendigt, at der gøres en forebyggende diplomatisk indsats, men det er også af allerstørste vigtighed, at der træffes en række foranstaltninger og indføres politikker, som kan hjælpe de berørte befolkninger med at finde en vej frem, som kan hindre, at de skal leve under de uhyrlige forhold, som vi kun kender alt for godt, og som vi dagligt konfronteres med gennem tv.
Efter min mening bør vi udøve selvkritik på grund af vores manglende handleevne. Europa har ikke levet op til sin rolle og er langt fra på højde med, hvad der kunne forventes af det; det må påtage sig en langt mere aktiv rolle og ikke alene angribe problemet vedrørende hjælp til hjemstedsfordrevne fra en humanitær synsvinkel, men således at det indgår som led i reelle udviklingspolitikker, som bliver mere og mere sjældne, og i antal, og hvis praktiske resultater bliver mindre objektive.
Nærværende betænkning kan efter min mening - hvis Kommissionen og Rådet tager behørigt hensyn til Udviklingsudvalgets ændringsforslag - etablere en første grundlæggende ramme, der skaber håb om, at flygtningeproblemet fremover kan angribes på en mere relevant måde og få en mere menneskelig dimension. Jeg vil navnlig understrege de ændringsforslag, der omhandler bestræbelserne på at forebygge konflikter, princippet om ikke-forskelsbehandling, miljøhensyn og de hjemvendendes integrering i det lokale økonomiske og sociale miljø, indføjelse af begrebet menneskerettigheder i bistandsprogrammerne - hvilket efter min mening er et grundlæggende spørgsmål - samt særlig bistand til de mest sårbare grupper. Disse spørgsmål kræver en meget aktiv indsats, for der er ingen tid at spilde i en så følsom sag som denne.

Papoutsis
Hr. formand, mine damer og herrer, jeg vil gerne indlede med at komplimentere ordføreren, hr. Howitt, for det fremragende dokument, han fremlægger her i dag, samt takke for det tætte og gode samarbejde, vi har haft under hele forberedelsesfasen. Endvidere vil jeg straks erklære, at Kommissionen finder det forslag, vi fremlægger i dag, absolut tilfredsstillende.
Dette forslag til lovgivning vil reelt skabe en klar juridisk referenceramme, en ramme, som vil give Kommissionen mulighed for at fortsætte sine aktiviteter til gavn for hjemstedsfordrevne befolkninger i Asien og Latinamerika. Vi vil fortsætte vore bestræbelser på at yde særlig støtte til befolkninger, der har forladt deres land eller hjemsted efter konflikter eller interne uroligheder. Ligeledes vil vi fortsætte vore bestræbelser på at støtte befolkninger, der har brug for særlig bistand efter den humanitære bistand, indtil der er mulighed for at iværksætte programmer med de klassiske udviklingsaktiviteter. Jeg tænker her på den bistand, der er nødvendig, for at de hjemstedsfordrevne kan få mulighed for at sikre deres økonomiske uafhængighed og integrering eller reintegrering i det sociale og økonomiske netværk i det nye værtsland eller det land, de vender hjem til.
Forslaget indeholder bestemmelser om et omfattende net af samarbejdspartnere fra FN-organisationer til internationale ikke-statslige organisationer, fra regeringer til lokale myndigheder. Det indeholder også en bredt spektrum af aktioner: aktioner, som drejer sig om basale fornødenheder, opbygningen af en grundlæggende struktur på sundhedsområdet, genetablering af den lokale infrastruktur. Det indeholder ligeledes aktioner, der vedrører støtte til kreditinstitutter, så de økonomiske aktiviteter kan komme i gang igen, og endelig indeholder det aktiviteter henvendt specielt til kvindelige forsørgere samt aktiviteter til beskyttelse af miljøet.
Alle disse aktiviteter imødekommer behovet for intervention på fleksible måder, så man både imødegår situationer, der hele tiden ændrer sig, og situationer, der kræver et effektivt og hurtigt svar fra det internationale samfund for at undgå, at befolkningen udsættes for flere lidelser. Men de tager også højde for nødvendigheden af at foregribe risikoen for, at den interne fred i disse lande ikke vil kunne genoprettes eller vil blive forsinket, hvis den aktuelle situation trækker ud.
Det er med tilfredshed, at Kommissionen konstaterer Parlamentets stærke tilslutning til denne strategi. Derfor er Kommissionen også i stand til at acceptere en del af de ændringsforslag, som er foreslået af Europa-Parlamentets Udviklingsudvalg som led i andenbehandlingen.
Især kan Kommissionen acceptere ændringsforslag nr. 1, 2 og 3, som indfører henvisninger i lovteksten til principper, bl.a. princippet om ikke-forskelsbehandling, princippet om ikke-udvisning, princippet om oprettelse af demokratiske strukturer og inddragelse af de berørte grupper i evalueringen af behovene. Vi kan desuden acceptere ændringsforslag nr. 7, som indfører en stærkere koordination med medlemsstaterne og gennemførelsesparterne, ligesom vi kan acceptere ændringsforslag nr. 13, der kræver, at Europa-Parlamentet gøres bekendt med evalueringsrapporterne.
Kommissionen kan endvidere acceptere ændringsforslag nr. 4, hvis man fjerner ordet »frivillige« i beskrivelsen af de aktiviteter, der skal støttes. På dette punkt er Kommissionen nødt til at slå sit standpunkt fast. Det er klart, at en tilbagevenden skal ske med de involverede befolkningers frie vilje. Vi finder det imidlertid nødvendigt, at vi, såfremt der er tale om tvungen repatriering, hvilket desværre ikke kan udelukkes eller undgås, stadig har mulighed for at anvende den pågældende lovtekst og de tilknyttede budgetmidler til at støtte de befolkninger, der udsættes for en sådan krænkelse af grundlæggende principper.
Kommissionen kan desværre ikke acceptere ændringsforslag nr. 5 i dets nuværende formulering vedrørende teknisk bistand og undersøgelser. Der er ingen problemer i at acceptere favoriseringen af eksperter fra modtagerlandet; men begrænsningen af undersøgelser, revisioner og kontrol til 3 % af aktionens samlede omkostninger mener vi er overdrevet. Der er tilfælde, hvor omkostningerne til de undersøgelser, revisioner og evalueringer, som er nødvendige for aktionernes succes, vil overstige ovennævnte procentdel af det samlede beløb. Ændringsforslag nr. 6, som indfører en forpligtelse til regelmæssig udveksling af informationer mellem Kommissionen og de øvrige samarbejdspartnere samt en samordning med Europa-Parlamentets kompetente udvalg og de ikke-statslige organisationer, kan heller ikke accepteres. Det skyldes, at disse principper ikke harmonerer med den alvorlige mangel på personale og konkrete midler, som Kommissionen må imødegå. Ændringsforslag nr. 8 og 9 vedrører komitologi og foreslår, at kravet om, at projekter, hvor omkostningerne overstiger 2 mio ecu, skal forelægges for et medlemsstatsudvalg af type 3A, fjernes. Kommissionen kan tilslutte sig det synspunkt, som ordføreren giver udtryk for i sin begrundelse, nemlig at det drejer sig om langt mere vidtspændende spørgsmål, som sandsynligvis skal gøres til genstand for en interinstitutionel aftale. Netop derfor har Kommissionen besluttet ikke at inddrage de pågældende ændringsforslag i sit forslag.
Imidlertid kan Kommissionen kun støtte - og med stor begejstring - det kompromis, som ordføreren foreslår, nemlig at vi vender tilbage til det oprindelige forslag om en finansiel tærskel på 5 mio ecu. Under alle omstændigheder mener Kommissionen, at hvis et medlemsstatsudvalg skal deltage i beslutningsproceduren, må det være udvalget for »udviklingslande i Asien og Latinamerika«, der blev nedsat i 1992 i henhold til forordning 443.
Endelig kan Kommissionen heller ikke acceptere ændringsforslag nr. 12, ifølge hvilket Kommissionen inden drøftelserne om de overordnede retningslinjer hører myndigheder, deltagende organisationer og støttemodtagerne i de tredjelande, hvor aktiviteterne skal finde sted. En sådan forpligtelse er alt for bindende og helt uforenelig med de midler og personale, som Kommissionen råder over. Det ville risikere at forårsage forsinkelser under behandlingen og følgelig også under gennemførelsen af det årlige bistandsprogram for hjemstedsfordrevne befolkninger.
Hvad angår deltagelse af parlamentsmedlemmer, kan Kommissionen hertil sige, at udvalgene sammensættes horisontalt af Rådet. Dette er et spørgsmål om institutionel ligevægt, som kan tages op i andre sammenhænge, f.eks. regeringskonferencen.
Med disse kommentarer vil jeg endnu en gang takke ordføreren hr. Howitt, samt alle andre medlemmer, der har deltaget i forhandlingen.

Formanden
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 12.00.

Miljøforanstaltninger i udviklingslandene i
forbindelse med bæredygtig udvikling
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er indstilling ved andenbehandling (A4-0340/96) fra Udvalget om Udvikling og Samarbejde om Rådets fælles holdning fastlagt med henblik på vedtagelse af Rådets forordning om miljøforanstaltninger i udviklingslandene i forbindelse med bæredygtig udvikling (C4-0373/96-95/0161(SYN) (Ordfører: Taubira-Delannon).

Kouchner
Hr. formand, det er sikkert nogle lokale problemer, som alle kender til, der har hindret vor kollega, fru Taubira-Delannon, i at komme fra Guyana til Strasbourg. I min egenskab af formand for Udvalget om Udvikling og Samarbejde vil jeg derfor med stor glæde træde i stedet for hende, jeg er bare ikke nær så charmerende og sikkert heller ikke så vidende.
Jeg vil gerne erindre om, at denne sag skal ses i en ganske særlig sammenhæng. I traktatens artikel 130 U og 130 R hedder det, at Fællesskabets politik på udviklingsområdet skal fremme en bæredygtig social og økonomisk udvikling i udviklingslandene, og blandt disse mål skal Fællesskabet bidrage til på internationalt plan at fremme foranstaltninger, der sigter mod at løse regionale og internationale miljøproblemer. Det er et enormt program!
Dette forslag til forordning sigter mod at sikre princippet om en bæredygtig udvikling og gøre det lettere at tage hensyn til miljødimensionen i de fattige landes udvikling. Det er det mål, der søges opfyldt i forslagets artikel 1, der sigter mod, at budgetpost B7-6200, der blev oprettet i 1982 på Parlamentets initiativ, skal have et retsgrundlag.
Jeg vil gerne understrege nogle punkter i den sammenhæng. Siden 1980 har 1, 5 mia. mennesker i 15 lande oplevet en enorm økonomisk vækst, det vil sige en fjerdedel af verdens befolkning. I omtrent 100 lande, der bebos af en fjerdedel af verdens befolkning, har der til gengæld været tilbagegang og stagnation. I 70 af disse lande er den gennemsnitlige indtægt lavere end i 1980, og i 43 heraf er den lavere, end den var i 1970. Der findes 358 milliardærer her i verden, og deres formue i dollars overstiger den samlede årlige indtægt i lande, der repræsenterer næsten halvdelen af verdens befolkning. Vandforsyningen i udviklingslandene er faldet med to tredjedele siden 1970.
Det er de problemer, fru Taubira-Delannon understreger i sin betænkning, hvor hun opfordrer Fællesskabet til at arbejde for en bæredygtig udvikling. En milliard mennesker har ikke adgang til drikkevand; 1, 7 milliarder mennesker har intet kloaksystem, hvilket af epidemiologiske grunde kan få katastrofale følger for den offentlige sundhed. Ørkendannelsen koster Afrika 9 mia. om året, 42 mia. på verdensplan. 200 mio. mennesker er berørt af den stigende ørkendannelse. 20 mio. hektar tropiske skove er alvorligt beskadigede eller helt ødelagt. Alle disse forhold viser, at den nuværende udvikling ikke kan være bæredygtig.
Den Europæiske Union er den største handelsmagt i verden, den største bidragyder til udviklingsbistand, hvor den yder omtrent 40 %, men også en af dem, der forurener mest. Udviklingslandene bidrager derimod fire gange mindre med forurenende stoffer end industrilandene, selvom deres befolkning er fire gange større. I år 2000 vil der være 15 byer med mere end 11 mio. indbyggere; 13 ligger i udviklingslandene.
Fru Taubira-Delannons betænkning omhandler ikke alene natur og naturbevarelse, den sigter især mod at forsvare mænd og kvinder i udviklingslandene og at hjælpe lokalbefolkningen, der ignoreres både psykologisk, socialt og politisk i udviklingsprogrammerne; men vi skal finde en løsning på de problemer, jeg nævnte før, nemlig vand, sundhed, energi, urbanisering osv.
Forfatteren søger med hele Udviklingsudvalgets billigelse af styrke den regionale dimension ud over grænserne, ikke kun på nationalt plan. Hun understreger manglen på midler og koordination mellem programmerne, hvilket alle sektorer lider under. De skal gøre en stor indsats for at bevare miljøet i en bæredygtig udvikling. På konferencen i Rio så vi, hvor stærke ideerne var, hvor stor interessen var, men meget hurtigt faldt interessen, og vi så, hvor meget lettere det ofte er at tale om miljø, ja endog om et bestemt aspekt heraf, nemlig det, der berører os, vesterlændingene. Når man til gengæld taler om udvikling, så er der pludselig ingen tilbage, hvis De tillader, at jeg siger det, hr. formand. Og det bevises jo tydeligt af den opmærksomhed, som Budgetudvalget og Parlamentet generelt vier udviklingsaspektet under budgetforhandlingerne; det fører en konstant forringelse af udviklingsbudgettet med sig. Hvordan kan man tale om miljø i sådan en situation?
Den skæbne, der er blevet de ændringsforslag, som Parlamentet vedtog under førstebehandlingen, til del, er jo næsten at gøre nar af emnet. Der var stillet 44 ændringsforslag, og næsten alle kom fra udvalget. De blev alle forkastet undtagen et. Man kan næsten fristes til at tro, at det er undsluppet Rådets opmærksomhed, eller at det ikke er blevet læst - eller også er det dårligt. 1 ud af 44. Vi har genstillet ændringsforslagene. De fleste af ændringsforslagene sigtede mod at udvide Rådsforordningens anvendelsesområde. Det er for øvrigt af den grund, at Rådet forkastede dem, med det påskud, at der kun var begrænsede midler til rådighed på budgettet. Ordføreren, fru Taubira-Delannon, foreslår, at de ændringsforslag, som Parlamentet vedtog under førstebehandlingen, og som Rådet har forkastet, stilles igen.
Desuden har Rådet indført nye bestemmelser, der hovedsagelig vedrører forordningens varighed og referencegrundlaget. Rådet ønsker, at denne forordning skal være gældende i tre år, hvorimod Kommissionen foreslår ubegrænset varighed. Her støtter ordføreren Kommissionen, idet hun som den mener, at en langsigtet indsats er nødvendig på miljøområdet, og at der ikke må være en tidsbegrænsning på forordningen. Rådet foreslår et referencegrundlag på 45 mio. ECU, det vil sige 15 mio. årligt. Også her mener ordføreren som Kommissionen, nemlig at det ikke er nødvendigt at fastsætte et finansielt referencegrundlag. Hun foreslår at slette denne reference.
Vedrørende komitologi havde Kommissionen foreslået at overdrage ansvaret for en udtalelse om de foreslåede aktioner til ALA-, MED- og FED-udvalgene, rådgivende udvalg af type 1 - der er vist ingen uden for Parlamentet, der ved, hvad disse akronymer betyder. Sikken god idé! Men også her foreslår Rådet helt klassisk et forvaltningsudvalg af type 3a; ordføreren er af den opfattelse, at vi skal støtte Kommissionens forslag, som Udviklingsudvalget også støtter, det vil sige et rådgivende udvalg. Selv de onde ler.

Pimenta
Hr. formand, mine damer og herrer, som formanden for Udviklings- og Samarbejdsudvalget sagde, er dette program oprettet af Europa-Parlamentet for at imødekomme de forpligtelser, som Den Europæiske Union har indgået i forbindelse med FN's konference om miljø og udvikling i Rio.
Desværre har Ministerrådet aldrig støttet programmet, og i årevis har den omhandlede budgetpost manglet det nødvendige retsgrundlag. Det er en yderst vigtig budgetkonto, som giver mulighed for at yde støtte til lokale initiativer iværksat af lokale myndigheder og ikke-statslige organisationer. Det er en specifik budgetpost til støtte for en bæredygtig udvikling.
Ministerrådet gør sig skyldigt i et eklatant hykleri, når det ved førstebehandlingen af fru Taubira-Delannons betænkning under påberåbelse af manglende budgetmidler afviser Europa-Parlamentets forslag, som sigter mod at udvide aktionsområdet for budgetkontoen og programmet, og samtidig i forbindelse med budgetproceduren for 1997 forsøger at nedskære budgettet til samme program.
Rådet hævder således på den ene side, at programmet ikke kan udvides, fordi der ikke er penge til det, og samtidig forsøger det i forbindelse med budgetproceduren at nedskære det beskedne beløb på 15 mio ECU, som budgetkontoen er forsynet med. Det var Europa-Parlamentet, der i sidste måned ved førstebehandlingen genopførte de små 15 mio ECU.
Kære kolleger, de menneskelige tragedier i Rio de Janeiros og Cairos slumkvarterer, ødelæggelsen af skovene, som sidste år nåede op på en absolut rekord siden konferencen i Rio i 1992, den menneskelige elendighed, børnene i Afrika, fra Rwanda til Sudan, som hver dag passerer revy for vore øjne, kræver handling fra vores side, men alligevel er Den Europæiske Union ude af stand til at stable et økonomisk troværdigt program på benene til at gøre en indsats i disse dele af verden.
Som ordfører for Miljøudvalget tilslutter jeg mig det, som formanden for Udviklingsudvalget sagde i sit indlæg. Vi må støtte ændringsforslagene i fru Taubira-Delannons betænkning og indtage en utvetydig kritisk holdning til Ministerrådets hykleri på dette område, der drejer sig om fremme af en bæredygtig udvikling.

Vecchi
Hr. formand, de forpligtelser, det internationale samfund har påtaget sig på topmødet i Rio de Janeiro i 1992, og tillige alle de mest indgående analyser af tilstanden her på jorden bevirker, at vi må gå ind for, at virket for det naturlige miljø prioriteres stadig højere ved fastlæggelsen af udviklingsstrategierne. Der er tale om et verdensomfattende problem, som skal angribes med stor energi, både i nord og i syd.
Ved beskyttelsen og udnyttelsen af økosystemet kan og må man naturligvis ikke se bort fra de betragtninger om nødvendigheden af at sikre menneskeheden, og særlig befolkningerne i de fattigste lande, værdige leve- og udviklingsvilkår.
Men for at der ikke skal opstå noget modsætningsforhold mellem miljø og udvikling, må der ske en ændring i økologisk retning af økonomien, som man indtil i dag i højere grad har behandlet i erklæringer end i konkrete valg. I virkeligheden fortsætter man i dag med at nedbryde det naturlige miljø uden at forfølge selv de mest beskedne mål for en menneskelig udvikling.
Det er dog en stor sejr for Europa-Parlamentet, at Den Europæiske Unions virke inden for samarbejdet med ulandene i de seneste år er begyndt at omfatte også et virke på miljøområdet, men formålet med den bæredygtige udvikling skal samtidig være et gennemgående element i alle de eksisterende former for politik og interventioner.
Det forslag til forordning, vi her har til andenbehandling, skal tillige omfatte de ændringsforslag, der er fremsat af Parlamentet, og dette skal ske med henblik på bedre at møde de store miljømæssige udfordringer.
Det kan imidlertid kun vække bekymring, at de økonomiske midler, der er afsat hertil, meget vel kan vise sig at blive blot symbolske. Ikke desto mindre opfordrer vi Parlamentet til at vedtage de ændringsforslag, som er stillet af Udvalget om Udvikling og Samarbejde, også som en tilskyndelse til intensivering og opgradering af det virke for miljøet og den bæredygtige udvikling, som Den Europæiske Union kan udfolde sammen med sine partnere i den sydlige del af verden.

Günther
Hr. formand, jeg vil til at begynde med takke ordføreren, som har udarbejdet denne betænkning med megen akribi. Også antallet af ændringsforslag viser, at Udvalget om Udvikling og Samarbejde har taget dette emne meget seriøst og har arbejdet intensivt med det.
Vi er alle klar over, at der tidligere blev gjort for lidt på dette felt, og at miljøaspektet ikke altid har fået tilstrækkelig opmærksomhed. På den anden side møder vi en udvikling, som vi næppe vil kunne bremse, når jeg tænker på de planer, et land som Kina har, hvad angår motorisering. Jeg tør vædde på, at denne motorisering ikke vil ske med den allernyeste teknologi, men snarere med den teknologi, som den kinesiske befolkning har råd til på tærsklen til en teknologisk udvikling.
Vi taler i denne betænkning om bæredygtige miljøforanstaltninger. Jeg tror, at bæredygtighed skal være et kriterium for alle udviklingsforanstaltninger, hvor vi end gennemfører dem, om det nu er i sundhedssektoren, i uddannelsessektoren eller, som her, i miljøsektoren. Taleren før mig har allerede gjort opmærksom på, at vi også i Udvalget om Udvikling og Samarbejde har forsvaret budgetpost B7-504, og jeg håber, vi holder fast ved denne post.
Med de beløb kan vi naturligvis ikke forbedre miljøet i hele verden, men vi vil jo i første række bruge dem til at fremme pilotprojekter. I vores ændringsforslag, som vi har fremsat igen, har vi da også frem for alt gjort opmærksom på de lokale initiativer. Det betyder dog ikke, at man skal fritage udviklingslandenes regeringer for deres ansvar. Vi ved alle, hvor svært nogle af disse regeringer har det med problemerne med miljøbeskyttelse og specielt med en bæredygtig miljøbeskyttelse.
Forsømmelser fra regeringens side kan ikke opvejes af lokale initiativer. Det er ikke acceptabelt, at regeringer for eksempel tillader storstilede skovrydningsprogrammer, og at de lokale initiativer på den anden side er ansvarlige for beplantning af skov. Jeg spørger også mig selv, om vi med sådanne brochurer, som jeg ikke engang ved, om de er fremstillet af træfrit papir, effektivt kan bakke op om bevarelsen af et sundt og biologisk ulasteligt miljø.

Baldi
Hr. formand, kære kolleger, man har på Europa-Parlamentets initiativ indført budgetpost B76200 med henblik på fremme af inddragelsen af miljødimensionen i udviklingsprocessen i ulandene og bidrage til forbedring af de lokale befolkningers levevilkår. Det nøgleord, der benyttes, er en »bæredygtig« og ikke en »varig« udvikling, hvilket betyder at lægge en dæmper på de nuværende modeller for udvikling, produktion, forbrug og adfærd med henblik på gradvis at dirigere menneskets aktiviteter og udviklingen i retning af bæredygtige, dvs. acceptable, former, der gør det muligt at leve i et miljø under gode forhold, der samtidig sikrer et godt niveau af socialt velfærd og offentlig sundhed for alle.
Målet er givet ambitiøst, og om det vil blive nået, afhænger af samordningen og sammenhængen inden for de politiske strategier, som agtes iværksat, samt en effektiv integration af miljødimensionen i alle de øvrige former for politik med henblik på i videst muligt omfang at begrænse de uafvendelige former for pres, der bidrager til at udmarve de naturlige ressourcer og følgelig forværrer miljøets tilstand og tillige sænke livskvaliteten.
Det virke, der skal udfoldes, skal tage fem sektorer i betragtning, hvis karakteristiske træk er direkte forbundet med hinanden, nemlig industrien, energien, transportområdet, landbruget og turismen. Dette nye instrument skal følgelig forene evne til forandring, fleksibilitet og effektivitet med henblik på skabelse af omfattende og fornyende virkninger i ulandene.
Jeg siger ordføreren for betænkningen og tillige ordføreren, formanden for udtalelsen fra Udviklingsudvalget, tak. Vi er enige i, hvad de er understreget om de kvalitative fremskridt, der fremgår af dette forslag, men vi må naturligvis begræde, at der kun er afsat så få midler, nemlig 15 MECU. Vi støtter derfor ordføreren, også når hun foreslår under andenbehandlingen på ny at fremsætte samtlige ændringsforslag fra førstebehandling - alene med undtagelse af ændringsforslag 1.

Eisma
Hr. formand, det virker, som om miljøpolitikken i den sidste tid har tabt noget af sin kraft. Vi tager munden fuld, når det gælder betydningen af integration af miljøet på andre politiske områder, men i mellemtiden skærer vi ned på den ene efter den anden af de budgetposter, der skulle tjene denne integration. I maj - det ved vi alle - godkendte Parlamentet 44 ændringsforslag, som netop skulle forbedre integrationen af miljø og udviklingssamarbejde, og Rådet har kun støttet tre af disse ændringsforslag. Dernæst finder jeg det højst mærkværdigt, at Rådet har begrænset projekternes løbetid til tre år. Hvordan kan man få det til at rime med, at der netop er brug for en langsigtet indsats på dette område? Det må også undre os meget, at Rådet kun har stillet 45 mio. ECU til rådighed, dvs. 15 mio. ECU årligt. Dette beløb må bestemt forhøjes, og jeg finder da også, at ændringsforslaget fra Udvalget om Udviklingssamarbejde om at forhøje budgettet med 50 mio. ECU i år 2000 absolut fortjener støtte. Det er nødvendigt at sætte disse økonomiske midler ind netop for at fremme bæredygtigheden i udviklingslandene. Det drejer sig om skovhugst, erosion, forurening og ørkendannelse. Men vi må prioritere. Jeg er derfor enig med ordføreren i, at vi især må rette vor politik mod nyskabende projekter, for eksempel solenergi, og eksperimenterende projekter. Vi må naturligvis også tage de lokale miljøkrav og behov i betragtning. Det er alt sammen klart. Vi må heller ikke kun tage sigte mod landistrikterne, men også mod de store byer med deres vældige affaldsproblemer.
Man må håbe, at Rådet nu ved andenbehandlingen alligevel vil acceptere Parlamentets henstillinger og omsætte ordene til handling, når det gælder hensynet til en bæredygtig udvikling.

Telkämper
Hr. formand, ordføreren har fremlagt en betænkning, som der er lagt megen flid i, en betænkning, som er nødvendig, fordi der på budgetpost B7-5040 anmodes om midler i et omfang, som vi slet ikke har til rådighed. Hun har redegjort for, hvad disse midler skal bruges til, nemlig til oplysning, pilotinitiativer, basisgrupper, NGO'er, foreninger, den bæredygtige økonomi, byplanlægning, fremme af lokale initiativer, nedbringelse af klimaskadelige påvirkninger, økonomien, bevarelse af arternes mangfoldighed og meget mere.
Vi har dog på denne budgetpost kun 15 millioner ecu for en treårsperiode. Det er efter min mening mindre end peanuts. Det er ikke kun et figenblad, det er ikke engang latterligt, det er beskæmmende! Denne budgetpost er uvederhæftig i betragtning af vores miljøødelæggelser i disse lande. Når der i betænkningen står, at vi vil indføre en grøn nationaløkonomi - grøn i betydningen bæredygtighed - så gad jeg vide, hvor meget miljø der i grunden ødelægges alene ved den måde, vi i Den Europæiske Union tænker og udøver økonomi og politik på.
Jeg behøver slet ikke at gå så langt som fru Günther og henvise til Kina. De har selvfølgelig ret, bilproduktionen i Kina er skadelig, men hvem er det, der producerer dér? Som tysk statsborger ved jeg, at det vil være MercedesBenz, det vil være Volkswagen, det vil være Porsche. Det er den logik, som vi her forfølger med de transeuropæiske net. Den kapital, vi investerer dér, kommer tilbage til os, fordi vi liberaliserer markederne, og fordi vi over hele verden spreder et økonomisk system, som netop fremmer denne produktionsform.
I Rio blev det nævnt, at vi ville begrænse C02 -emissionen fra trafikken, og hvordan er situationen i dag? Situationen er den, at intet af det, der blev lovet for at nedbringe emissionerne, er nået. Vi ved, at disse emissioner i år 2020 vil have nået en fordobling. Tænk blot på den enorme gæld, som oparbejdes, hvis man i Manila starter med at opføre et kernekraftværk i en udgravning og derefter må opgive at bygge videre på grund af jordskælv i området, mens folk må bære omkostningerne, dvs. vores industris omkostninger. Hvordan skal de kunne gøre det med disse 5 millioner ecu?
Hvis vi vil føre udviklingspolitik, så er det her, vi skal begynde, netop på disse forskellige områder. Så skal vi begynde med Shell i Nigeria, hvor jorden er forurenet, vores import af regnskovsprodukter til Fælleskabet, som er skyld i forurening af drikkevandet, energiproduktionen og bilproduktionen.

Andrews
Hr. formand, jeg komplimenterer ordføreren for hendes fortrinlige betænkning. Jeg støtter fuldt ud hendes ændringsforslag.
Princippet om bæredygtig udvikling er af afgørende betydning for velfærden i udviklingslandene. Medlemmerne vil erindre, at Europa-Parlamentet i 1982 tog initiativ til en særlig budgetpost, der havde til formål at tilskynde udviklingslandene til at tage hensyn til miljødimensionen som led i udviklingsprocessen og bidrage til at forbedre levevilkårene for de lokale befolkninger. En af de ting, vi især kan beklage, er de få finansielle midler, der er sat til side til støtte for dette forslag.
Jeg er sikker på, at det irske formandskab er enig med ordføreren i spørgsmålet om finansiering, som er skændig. Forslaget sigter mod at forlænge det femte handlingsprogram på miljøområdet indtil udgangen af dette århundrede. Tiden er inde til, at det politiske tilsagn om støtte til programmet gentages.
Den Europæiske Union har en stadig vigtigere rolle at spille med hensyn til at bidrage til at beskytte miljøet, ikke kun på fællesskabsplan, men også i udviklingslandene. I hovedkonklusionen i Det Europæiske Miljøagenturs vurdering, som blev udarbejdet som en del af processen med at revidere EU's femte handlingsprogram på miljøområdet, fremhæves følgende prioriteter: for det første, selv om der gøres fremskridt med hensyn til at nedsætte visse belastninger af miljøet, er det ikke nok til at forbedre miljøets generelle kvalitet eller gøre fremskridt mod bæredygtighed, for det andet, hvis vi ikke får fremskyndede politikker, vil belastningerne af miljøet fortsat indebære en urimelig byrde for menneskenes sundhed og miljøets bæreevne, for det tredje, de foranstaltninger, der hidtil er blevet truffet, vil ikke føre til en fuld integrering af miljøhensyn i de økonomiske sektorer eller til en bæredygtig udvikling. Vi skal på alle niveauer fortsat virke til fremme for en større bevidsthed i offentligheden om behovet for at beskytte og forbedre miljøet. Der er behov for en bedre forvaltning og beskyttelse af miljøet. Desværre stilles de nødvendige finansielle kilder ikke til rådighed. Som hr. Telkämper og andre medlemmer sagde, er det skændigt og en skandale. Jeg håber, at Rådet vil tage sin holdning til dette op til fornyet overvejelse.

Goerens
Hr. formand, vi bør være forsigtige med at forvente for store resultater af gennemførelsen af Rådets forordning om udviklingsforanstaltninger i udviklingslandene i forbindelse med en bæredygtig udvikling.
Det sagde vor kollega, hr. Kouchner, også for lidt siden. Ganske vist er de mål, der sigtes mod i forordningen, særdeles prisværdige, for så vidt som Unionen påtænker at sikre en veritabel miljø-geostrategi. Derfor skal dette forslag til forordning også betragtes som et supplement til de eksisterende støtteordninger, -mekanismer, - procedurer og -aktioner. Men man er fristet til at sige, at denne forordnings ambitiøse mål kun overgås af de begrænsede budgetmidler til at opfylde dem. De omtrent 15 mio. ECU, der er afsat for en treårsperiode, kan kun betragtes som et symbolsk beløb i den rigtige retning.
Hr. formand, selv hvis der var tale om mange flere budgetmidler end dem, jeg netop har nævnt, ville Unionens strategi for en bæredygtig udvikling støde mod mange mangler og huller, der findes i det internationale samfund. Hele det internationale samfund bør arbejde i den retning, der skitseres af ordføreren, ikke kun Den Europæiske Union. Især skal Kommissionen med al dens indflydelse påvirke de forskellige fora, der består af de vigtigste aktører på den internationale scene, især USA, Japan og hvad ved jeg, så vi kan fremme og støtte den tanke, der er grundlaget for disse betænkninger.
Her tænker jeg navnlig på den næste forhandlingsfase om den internationale handel. Hr. formand, lad os håbe, at ordet bæredygtig, der er knyttet til denne betænkning, vedrører udviklingen og ikke kun det symbolske beløb, der foreslås på budgetområdet til at gennemføre den politik, vi alle så inderligt ønsker.

Papoutsis
Hr. formand, mine damer og herrer, først vil jeg gerne takke hr. Kouchner, formanden for Udvalget om Udvikling og Samarbejde, for hans indledende tale og fremlæggelse af den betænkning, der er udarbejdet.
Ånden fra Rio-konferencen og handlingsprogrammet for det 21. århundrede præger EU-samarbejdet om udvikling. I henhold til traktatens artikel 130 U er formålet med vore aktiviteter på dette område at fremme en bæredygtig økonomisk og social udvikling i udviklingslandene og særlig i de mest ugunstigt stillede blandt disse. Unionen forfølger dette mål via vore udviklingsprogrammer og projekter samt via forhandlinger på globalt plan.
Den Europæiske Union har forpligtet sig til at sætte miljøproblemerne blandt de øverste politiske spørgsmål på dagsordenen, indtil den opnår den brede konsensus, som er nødvendig, for at den kan gå videre. På denne baggrund er det vigtigt med en grundig forberedelse af det særlige møde, som FN's Generalforsamling holder i juni 1997, og som vil være helliget evalueringen af resultaterne af Rio-konferencen. De finansielle midler og en institutionel reform af overvågningsmekanismerne vil stå øverst på dagsordenen. De foranstaltninger, der bør gennemføres på grundlag af forordningen om miljøforanstaltninger for udviklingslandene, indgår som et klart led i denne internationale ramme. De vil yde bistand som supplement til andre fællesskabsmidler og vil styrke de aktiviteter, der gennemføres af medlemsstaterne, samt de aktiviteter, der sættes i gang på internationalt plan, da de vil kunne optimere samarbejdet på miljøområdet og fungere som katalysator. Den erfaring, vi har opnået indtil nu, vil forbedre Unionens samlede udviklingsbistand og betyde støtte i større målestok via de traditionelle konti på fællesskabsbudgettet.
På Kommissionens vegne vil jeg gerne takke Dem for det fremragende arbejde, Parlamentet her har gjort, og navnlig ordførerne, fr. Taubira Delannon for Udvalget om Udvikling og Samarbejde og hr. Pimenta for Miljøudvalget. Deres store erfaring, men også den politiske vilje, De tydeligvis har, er med til at fremme et godt samarbejde mellem Kommissionen og Europa-Parlamentet. Den massive støtte, vi får fra Europa-Parlamentet, har medvirket til, at Den Europæiske Union er blevet en grundlæggende faktor inden for området bæredygtig udvikling, og jeg er overbevist om, at de ændringsforslag, der er til behandling i dag, vil resultere i en væsentlig forbedring af forordningen om miljøforanstaltninger i udviklingslandene.
Af disse årsager er Kommissionen i den heldige situation at kunne acceptere 34 af de 44 ændringsforslag, der er stillet. Specielt kan Kommissionen delvist acceptere ændringsforslag 7, 19, 31, 32, 35 og 40-42. Kommissionen kan acceptere ændringsforslag 1, 2, 4-6, 8-18, 21-24, 26, 33, 34, 36 og 39-44 i deres helhed. Kommissionen sætter stor pris på den kendsgerning, at mange ændringsforslag tager sigte på at fremhæve vigtigheden af information og et snævert samarbejde med de lokale samarbejdspartnere og initiativtagere. Disse ændringsforslag, der forsøger at behandle en side af afgørende betydning for projekternes og programmernes brugbarhed, vil medføre en væsentligt bedre formulering af teksten til forordningen.
Et andet centralt spørgsmål i Parlamentets ændringsforslag er inddragelsen af nye prioriteter og nye emner. Bl. a. demografiske spørgsmål, sundhed, farligt affald og miljømæssige konsekvenser bør inddrages i gennemførelsen, da de indgår som vigtige elementer i bæredygtig udvikling. Endvidere vil der blive lagt vægt på bistanden til udviklingslandene, så de kan imødegå de problemer, som defineres i de internationale konventioner, navnlig via forebyggende foranstaltninger og anvendelsen af vedvarende energikilder, så klimaforandringerne kan begrænses. Derimod kan Kommissionen ikke acceptere ændringsforslag nr. 3, 20, 25, 27-30, 37, 38 og 43; og jeg vil gerne give en nærmere forklaring på Kommissionens standpunkt. I nogle tilfælde skyldes Kommissionens tilbageholdenhed simpelthen formuleringen. Hvad de centrale dele af forslagene angår, omfatter nogle af dem, f.eks. nr. 19, 20, 28 og 30, elementer, som vil medføre en stivhed, der ikke harmonerer med målet om at iværksætte innovative aktiviteter på miljøområdet. Andre af ændringsforslagene, f.eks. nr. 30, 41 og 42, vil føre til nye proceduremæssige begrænsninger, især med hensyn til kravene om udveksling af information mellem institutionerne. Vi finder dette uhensigtsmæssigt og tror, det vil gå ud over forvaltningen af budgetmidlerne, især på grund af de begrænsede menneskelige ressourcer i Kommissionens tjenestegrene.
Endelig vil mange af ændringsforslagene enten kræve en ændring af Kommissionens gældende procedurer, f.eks. ændringsforslag nr. 40, eller vil gå ud over Kommissionens ret til at tilrettelægge sin aktivitet, som f.eks. ændringsforslag nr. 38.
Vi kan alle være enige om, at der er opnået mange resultater fire år efter FN-konferencen om miljø og udvikling. EU-bistanden har flere og mere væsentlige relationer til prioriteterne i konferencens handlingsprogram for det 21. århundrede. Og der er taget vigtige foranstaltninger for at forbedre det miljømæssige udbytte af EU's bistandsprogrammer. Kommissionen er overbevist om, at en vedtagelse af nærværende forordning om miljøforanstaltninger i udviklingslandene vil supplere dette EU-middel til forbedring af miljøet.

Formanden
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 12.00.

AIDS i udviklingslandene
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er indstilling ved andenbehandling (A4-0341/96) fra Udvalget om Udvikling og Samarbejde om Rådets fælles holdning fastlagt med henblik på vedtagelse af Rådets forordning om foranstaltninger på området HIV/AIDS i udviklingslandene (C4-0372/96-95/0164(SYN) (Ordfører: André-Léonard).

André-Léonard
Hr. formand, fattigdom og risiko for at blive smittet med AIDS går desværre hånd i hånd. Vi skal handle hurtigt, for kampen mod udbredelse af denne epidemi er en kamp mod uret. Det anslås i dag, at 17 millioner mennesker er smittet med HIV-virus, og i henhold til WHO's skøn vil dette tal nå op på 40 millioner inden år 2000 - og det endda ifølge til den optimistiske hypotese.
Epidemien rammer både nord og syd, men det er i vid udstrækning udviklingslandene, der er hårdest ramt, for her findes 80 % af de smittede. Til gengæld er der helt sikkert en ulighed i behandlingen, og det rammer syden. Følgerne af epidemien er allerede meget alvorlige i nogle lande i Afrika og Asien, for den rammer først og fremmest den aktive del af befolkningen, og det er derfor selve kernen i det socioøkonomiske net, der rammes.
I 1986 iværksatte WHO et verdensdækkende program til bekæmpelse af AIDS. Europa tog over i 1987 og 1988. Dette program er blevet udvidet til at omfatte alle udviklingslande.
Der er blevet finansieret 220 projekter i 85 lande, hovedsagelig med midler fra Den Europæiske Udviklingsfond, der praktisk talt er det eneste instrument, som muliggør iværksættelsen af en fælles udviklingspolitik over for udviklingslandene. I snart ti år har det internationale samfund kæmpet for at begrænse epidemiens følger. Det, vi har lært af denne kamp, gør det muligt at finde strategier for fremtiden.
Som ordfører har mit ønske været på grundlag af de erfaringer, der er indhøstet, at definere de prioriteter, vi skal følge for at sikre, at AIDS-epidemien i udviklingslandene ikke bliver så skæbnesvanger. Derfor skal vi give dette støtteprogram første prioritet. På grund af de sparsomme tilgængelige midler, hvis beskedne omfang vi beklager, skal vi altså koncentrere os om forebyggelse. Den store mangel på midler er blevet et slags ledemotiv for den europæiske udviklingspolitik, også selv om Europa er den største bidragyder til udviklingsbistanden.
Unionen har allerede ydet 320 mio. ECU i kampen mod AIDS i udviklingslandene, men lad os nu ikke narre os selv. Selv hvis der blev udviklet et nyt produkt til bekæmpelse af sygdommen, ville dets enorme pris hindre os i at behandle de mange millioner HIV-positive i den tredje verden. De tal, man har hørt, er 15.000 USD pr. år pr. patient. Vi skal derfor koncentrere vor indsats om forebyggelse, især i de fattigste lande, så meget, det er muligt, og investere massivt i de lande, hvor epidemien endnu ikke eller næsten ikke har gjort sit indtog, for det er dér, at chancerne for at bremse op for sygdommen er størst.
Forebyggelsen skal især koncentreres om de fattigste befolkningslag og risikogrupper, da det er dem, der reagerer bedst på informationskampagner. Information om seksuel sundhed er især forbundet med de råd, som familiemødre og unge kvinder får, men de skal også henvendes til den mandlige del af befolkningen, for den undervurderer problemet. Programmets effektivitet afhænger af en kraftig forøgelse af midlerne, ud over et ægte politisk engagement på alle niveauer og et aktivt samarbejde mellem alle berørte personer.
Derfor må vi beklage, at udviklingsbudgettet er blevet skåret ned. Vi skal medvirke til at dæmme op for epidemien gennem en strategi, der tager hensyn til de problemer, som er forbundet med manglende udvikling, nemlig fattigdom, overbefolkning og fejlernæring. Det er manglen på uddannelse, der er den hovedansvarlige for disse svøber. Hvis kampen skal lykkes, skal vi fuldt ud integrere oplysning om AIDS og forebyggelse i de almindelige sundhedsprogrammer. Vi skal også have uddannet et tilstrækkeligt antal sundhedsarbejdere, hvis arbejdet skallykkes. De berørte grupper skal have let adgang til oplysning og især til de konkrete midler i form af massiv distribution af forebyggende midler, enten gratis eller meget billige.
Det er familieplanlægningscentrene, der skal oplyse befolkningen om svangerskabsforebyggelse, og hvordan man beskytter sig mod AIDS. I min betænkning har jeg ønsket at omdefinere målgrupper og risikogrupper. Målgrupperne kan for eksempel være politikere, repræsentanter for de religiøse samfund, undervisere samt sundheds- og uddannelseseksperter. Disse grupper skal overtales til at samarbejde frivilligt, hjælpe med til at påvise sygdommen og vejlede i anvendelse af beskyttelsesforanstaltninger.
Jeg vil gerne understrege beskyttelsen af børn. Gadebørn er undertiden tvunget til at prostituere sig, fordi de ikke har andre måder at tjene penge på. De børn, der er hårdest ramt, er dem, der selv er ramt eller har mistet deres forældre på grund af AIDS. Dem er der i hundredtusindvis af i verden.
Jeg vil gerne afslutningsvis sige, at takket være programmer for bekæmpelse af kønssygdomme er det lykkedes for Tanzania at nedbringe antallet af smittetilfælde med 42 %. Disse resultater er virkelig opmuntrende. Jeg vil også takke NGO'erne, der jo kan komme i kontakt med de mest sårbare befolkningsgrupper. Endelig vil jeg gerne anmode om, at Parlamentet gør alt for - og også sætter en ære i - at få vedtaget ændringsforslag nr. 18 vedrørende gennemførelsen af en undersøgelse, som har til formål at se på muligheden af at etablere en solidarisk ordning, så vi kan få udlignet den enorme forskel i behandlingsmuligheder mellem nord og syd.
Det bliver mere og mere sandsynligt, at det lykkes at finde et middel mod AIDS i de kommende år. Disse lovende medicinalprodukter skal være tilgængelige for alle uden diskrimination mellem rige og fattige befolkninger, uden racemæssig, etnisk, kulturel eller religiøs forskel. Sygdom kender som forurening ingen grænser, det må vi gøre os klart, for det drejer sig om jordens fremtid.

Glenys Kinnock
Hr. formand, den nylige konference i Vancouver blev rent faktisk kaldt »En verden, et håb«, men det fremgik hurtigt meget klart, at der er to verdener, når det drejer sig om at bekæmpe denne sygdom. Som ordføreren klart tilkendegav, er de to verdener forskellige på grund af den fattigdom, der findes i udviklingslandene. Enhver medicinsk landvinding, som gøres, er forbundet med særdeles store omkostninger, omkostninger, som 90 % af de personer, der er ramt af AIDS, ganske enkelt ikke har råd til.
En zimbabwisk kvinde, som talte på konferencen, sagde, at konferencen burde omdøbes til »Tredje verden, ingen håb«, og det var hendes opfattelse af den forskellige situation. Som fru André-Léonard sagde, er der vundet nogle kampe. Vi har set ændringer på uddannelsesområdet, som har medført forbedringer både i Thailand og i Uganda. Vi har set, at VTU-programmet i Tanzania også har haft en betydelig indvirkning: Befolkningsundersøgelsen der viste et fald på 42 % i den gruppe, der blev undersøgt. Der er også nye foranstaltninger i forbindelse med fødsler, som også har en god virkning på de infektioner, som spædbørnene har som følge af en AIDS-smittet forælder. Reduktionen er på noget i retning af 8 %, hvorfor dette også er noget, der er værd at se nærmere på.
Vi bør stille følgende spørgsmål: Hvorfor oplever vi stigninger i Botswana, Asien og Sydafrika? Hvad sker der i disse lande, og hvorfor sker det? Jeg var i Burma i weekenden. Her erkender man ikke rigtigt eksistensen af AIDS, og enhver prostitueret, som man finder ud af bærer et kondom på sig, bliver fængslet og idømt en fængselsdom på et år som følge heraf. Vi skal også have at vide, hvorfor mange af vore projekter stadig ikke rigtig erkender kvinders sårbarhed og, som Kommissionen allerede har sagt i en anden forbindelse, meget ofte er 'kønsblinde'. Jeg vil gerne have at vide af Kommissionen, hvilke undersøgelser der er blevet foretaget med hensyn til at tilbyde beskyttelse, som kvinder kan anvende, de medikamenter, som kan anvendes til at beskytte kvinder, og arbejder vi sammen med medicinalindustrierne med henblik herpå?
Vil Kommissionen afslutningsvis arbejde sammen med medicinalvirksomhederne med henblik på at nedbringe medicinpriserne i henhold til visse licensaftaler, da dette klart er af afgørende betydning for enhver metode, vi anvender til at bekæmpe udbredelsen af HIV og AIDS?

Liese
Hr. formand, jeg vil på PPE's vegne også i dette tilfælde takke ordføreren, fru André-Léonard, for hendes arbejde. Jeg tror, vi er enige på mange områder, og vi er kommet frem til mange kompromiser og forbedringsforslag til Rådets fælles holdning.
AIDS i udviklingslandene er et emne, som for tiden måske ikke har mediernes store bevågenhed. Det bliver i hvert fald ikke diskuteret så meget i offentligheden. Det er ikke desto mindre en daglig katastrofe, som udspiller sig dér, og det er vigtigt, at vi her som Europa-Parlament også giver en klar melding om, at dette emne ligger os på hjerte.
Det er flere gange blevet nævnt, at der synes at være opnået et gennembrud i behandlingen. Men for det første står det langt fra klart, hvad denne behandling fører til på lang sigt, og for det andet vil befolkningen i udviklingslandene muligvis aldrig få råd til denne behandling. Vi må klart erkende, at her må gøres noget. Vi må forsøge at hjælpe alle mennesker. Vi kan dog ikke betragte prævention, forebyggelse, som det vigtigste element, og derfor bør vi også i højere grad bruge midler fra denne budgetpost. Vi bør her også glemme ideologien - det siger jeg rent ud; vi ved alle, at kondomer er nøglen til løsning af dette problem og det vigtigste middel til prævention. Også derfor er ændringsforslag nr. 12 vigtigt, og Europa-Parlamentet skal her klart tilkendegive, at kondomer er en nøgle til løsning af problemet.
Men det er ikke nok, som det så tit siges, at uddele kondomer. Vi skal tage alle de problemer med ind i overvejelserne, som er årsag til, at folk ikke bruger kondomer. Vi må heller ikke hævde, at kondomer er det eneste middel til at undgå AIDS. Det er nemlig videnskabeligt forkert. Der er stadig folk - og det skal vi bare gøre os klart - som ikke benytter kondomer, fordi de ikke har skiftende seksuelle forhold.
Vi skal dog også tage os af de andre, og derfor må ændringsforslag nr. 12, som også har vores gruppes accept, helt klart støttes.
Jeg er ordføreren og alle kolleger taknemmelig for, at vi her har diskuteret emnet fri for ideologier, og at der heller ikke er kommet beskyldninger mod for eksempel kirken. Der var jo ændringsforslag fremme i den retning, som dog ikke er blevet genfremsat. Vi skal hellere - som det er nævnt i ændringsforslaget - gå ind i en dialog med trossamfund, som er imod anvendelse af prævention. Der findes i alle trossamfund fornuftige folk, som arbejder med problemets rod, og det bør vi støtte.

Ojala
Hr. formand, jeg vil erindre om, at AIDS i stigende grad er et problem for kvinder. Ifølge undersøgelser har kvinder en større risiko for at få AIDS, efter at de er blevet smittet med HIV. Kvindernes risiko er 2-4 gange større end mændenes. Kvinderne overfører også smitten til den næste generation. Der er altså en sammenhæng mellem udbredelsen af AIDS og kvindernes status. Hvis kvinderne lever i et forhold, hvor de er økonomisk og socialt afhængige, har de heller ikke mulighed for at stille krav til deres partners seksuelle adfærd. Ved FN's verdenskonference om kvinders forhold blev det klart slået fast, at forbedring af kvinders situation, dvs. styrkelsen af kvinders status såvel økonomisk som samfundsmæssigt, er en nødvendig forudsætning for at få AIDS under kontrol. I Rådets fælles holdning, der nu er til behandling, er støtte til kvinder medtaget som en af foranstaltningerne til bekæmpelse af AIDS. Også de ændringsforslag, som fru André-Léonard har stillet i sin betænkning med hensyn til fremme af mændenes ansvar i disse spørgsmål, er helt på sin plads. Nu bør der sørges for, at der ved gennemførelsen af denne beslutning og udvælgelsen af støtteprojekterne lægges tilstrækkelig vægt på foranstaltninger, der har til formål at forbedre kvinders status. Det har nemlig vist sig, at de bedste resultater opnås, hvis AIDS-spørgsmålet integreres bl.a. i projekter inden for den primære og sundhedsplejen i forbindelse med svangerskab og fødsel, og at projekterne ikke gennemføres uafhængigt af hinanden.

Telkämper
Hr. formand, fru André-Léonard har her fremsat en vigtig og konkret betænkning. Jeg har den opfattelse, at det er et vigtigt krav, at midlerne fra budgetposten stilles til rådighed for innovative aktioner. Offentlighedsarbejde, kommunikation, oplysning og uddannelse er vigtige forudsætninger for at forhindre en yderligere udbredelse af AIDS. Det er nødvendigt at fremme udviklingen af metoder til at stille en tidlig diagnose. En styrkelse af sundhedssektoren og den sociale sektor, det er alt sammen noget, vi kan støtte.
Et meget væsentligt punkt, jeg synes, vi bør støtte, er en undersøgelse af mulighederne for en solidarisk ordning til fordel for HIV-smittede patienter i de fattigste lande, ligesom samarbejdsvilje og udvekslingssamarbejde på det lægevidenskabelige plan synes vigtig. Andre vigtige områder, som vi må støtte for at hjælpe disse mennesker, er fremme af ikke-diskrimination, bekæmpelse af stigmatisering eller ghettoisering. Foranstaltninger, som sigter mod at reducere udbredelsen - specielt prævention - er vigtige, og jeg vil til slut fremsætte et konkret forslag: Vi har her i Parlamentet allerede flere gange tilskyndet til at fremme salget, til at markedsføre og udlevere kondomer gratis. Det er også blevet foreslået, at der sættes en produktion af kondomer i gang i Afrika. Jeg vil derfor tilføje: De turister, som flyver fra norden til syden, skal alle - mand som kvinde - i lufthavnene modtage en pakke med kondomer og en informationsbrochure om følger af og årsager til AIDS.

Schmid
Hr. formand, AIDS er en alvorlig fare for den tredje verden. Antallet af smittede personer er ikke blot stigende i Afrika, men også i Asien og Latinamerika. Bortset fra de lidelser, sygdommen medfører, har vi problemet med et stigende antal forældreløse børn, et overbelastet sundhedsvæsen og det faktum, at det specielt er den seksuelt aktive generation, som samtidig er den erhvervsaktive generation, der rammes. Rådets fælles holdning er, som den foreligger, ikke acceptabel for os. Den indeholder godt nok en verbal tilslutning til kamp mod AIDS, men på afgørende punkter viger Rådet tilbage fra realiteterne.
Hvad vil det sige? For det første: De afsatte midler til finansieringen - 45 millioner ecu over 3 år - er på kort sigt utilstrækkelige. Enhver, som har forstand på det, ved, at vi ville have brug for ti gange så stort et beløb. Alle yder for lidt, også USA, Golfstaterne og Japan. Men det bliver ikke bedre, hvis vi går foran med et dårligt eksempel.
For det andet: Parlamentet har krævet, at der lægges speciel vægt på massemedierne og oplysning via massemedierne. Det er i særdeleshed vigtigt i lande med en høj andel af analfabetisme og begrænsede personaleressourcer til oplysningskampagner. Rådet har beklageligvis afvist dette. Det er ikke acceptabelt.
For det tredje: Her i Parlamentet har vi ved et kompromis mellem socialister og kristelige demokrater fundet en formel, som kan beskrives således: Vi ønsker, at Den Europæiske Union starter en dialog med de trossamfund, som af religiøse grunde hidtil har afvist brug af kondomer. Det har man sløjfet. Jeg ville have haft forståelse for det, hvis Rådet havde sagt, at det ikke hører hjemme i et regulativ, men at Rådet samtidig havde besluttet sig for en dialog. Men Rådet har slettet punktet uden at sætte noget i stedet, og det er at lukke øjnene for kendsgerningerne.
Hvis en bygningsarbejder i Afrika er langt væk fra sin familie i tre måneder, så kommer han før eller siden til at tænke på andet end rosenkrans og Gud. Når han kommer tilbage, smitter han sin kone, og så har vi sygdommen i landsbyen. At stryge denne passage er at være virkelighedsfjern. Jeg har været medlem af Parlamentet i sytten år. Jeg har aldrig observeret, at alle kolleger her i Parlamentet om aftenen går til ro alene med godnatbønnen, selvom vi her kun er fem dage væk fra vores familier.

Formanden
Mange tak, hr. Schmid. Nogle af de anførte eksempler kunne friste til et par kommentarer, som jeg som formand dog må afholde mig fra at fremsætte.
Hr. Kouchner har ordet i to minutter.

Kouchner
Hr. formand, jeg trækker mig, ordet er meget velvalgt til dette emne. Jeg vil gå lige til sagens kerne og sige, at jeg var meget glad over at høre det, fru André-Léonard sagde om sin betænkning - og også over at have læst den. Den er meget vigtig.
Intet er vigtigere end at trodse tabuerne, som hr. Liese sagde, og at kalde en skovl for en skovl. Men De ved jo, hvordan tendensen er i vore dage. Fordi det går bedre i de rige lande, har man tendens til at mistænke de fattige lande og sige, nå, ja, men så kommer det sikkert også til at gå godt dér. Nej, vi må ikke narre os selv! Man kan bare nævne et par tal om levealderen. Vi har hørt i dag, at man ikke ved, at dødeligheden blandt de mest aktive, de unge, dem, der arbejder, men også dem, der lever et enkelt liv, er så høj, at levealderen i visse stater i Afrika falder; den falder således med 10 år i Zambia, 8 år i Tanzania, syv år eller mere i Rwanda osv. Det betyder, at befolkningen rammes i dens daglige liv.
Jeg vil gerne understrege et punkt, nemlig at man kunne have styrket dialogen, og som tidligere sundhedsminister har jeg i al hemmelighed modtaget henvendelser fra nonner, der ønskede at redde, at bevare liv. Det kunne være blevet en meget god dialog! Jeg er glad for, at hr. Schmid nævnte det. Men for ikke at komplicere sagen, må vi udnytte lejligheden her, det vil sige vedtage ændringsforslag nr. 18.
Dette ændringsforslag har vi drøftet indgående med Kommissionen. Den var bange for, at vi i vort forsøg på at sikre behandlingsmæssig solidaritet pludselig stod over for to verdener, to personer, to sygdomme, at der var dem (især hos os), der har penge til at den nye kombinationsbehandling, som er meget dyr, men også til andre behandlingsformer. I Frankrig koster sundheden 12.000 FFR pr. år pr. person. I Afrika er det 10 dollars. Vi skal søge at løse problemet sammen, det siger jeg især til Kommissionens repræsentant; vi skal arbejde sammen for ikke kun at forholde os teoretisk til tingene, for, som fru Kinnock sagde, at søge at få laboratorierne til at sænke deres priser, ved at gøre noget hos os selv og sikre, at de forebyggende systemer hos os deltager i arbejdet, og for at få oprettet en solidaritetsfond, måske med midler fra Europa. Denne idé skal drøftes, så vi ikke mere skal udsætte os for den skam, det er at sige til landene i den tredje verden: I kan ikke blive behandlet, det er for dyrt for jer. Så spred bare sygdommen. Vi skal nok blive behandlet. Som hr. Liese sagde, kender vi ikke fremtiden, men denne kombinationsbehandling er et stort fremskridt. Vi skal samarbejde, så den behandlingsmæssige solidaritet ikke er begrænset til Parlamentet.

Papoutsis
Hr. formand, mine damer og herrer, jeg vil først og fremmest takke Parlamentet for den omhu, hvormed det har behandlet dette forslag til forordning om foranstaltninger på området bekæmpelse af AIDS i udviklingslandene, som nu har været til andenbehandling.
En særlig tak skal rettes til ordføreren, fr. André-Leonard, for hendes betænkning, som er af højeste kvalitet, men også til Parlamentet generelt. Det er Kommissionen magtpåliggende at fortsætte sine aktioner til støtte for udviklingslandene, så de så effektivt som muligt kan bekæmpe følgerne af den AIDS-epidemi, der breder sig på foruroligende vis i de fattigste lande. Det fællesskabsprogram, der indledtes i 1987 i snævert samarbejde med de øvrige bistandsydere, navnlig Verdenssundhedsorganisationen, har gradvist udviklet sig fra et nødhjælpsprogram til et strukturelt og bredt tiltag.
De seneste drøftelser om forslaget til forordning, både under Parlamentets førstebehandling og i Rådet, har vist en fælles interesse for udviklingen af fællesskabsinterventioner på dette område, interventioner, som først og fremmest er koncentreret om 5 mål.
For det første begrænsning af AIDS-smitte og udbredelsen af andre seksuelt overførte sygdomme via forebyggelse. Og som svar på fr. Kinnocks spørgsmål vil jeg sige, at der netop nu er en undersøgelse i gang i samarbejde med medicinalindustrien med henblik på at opnå det højest mulige forebyggelsesniveau. Med hensyn til udgifterne er det ikke noget, vi ser på lige nu, men hensigten er, via endnu en undersøgelse og et permanent samarbejde med medicinalindustrien, også at opnå det lavest mulige omkostningsniveau.-For det andet styrkelse af sundhedssektoren og de sociale instanser for mere effektivt at kunne imødekomme de øgede krav, der følger med smittens udbredelse.-For det tredje støtte til regeringer og samfund, så de bliver bedre i stand til at tage hensyn til de socioøkonomiske konsekvenser af AIDS-epidemien.-For det fjerde udvikling af videnskabelige uddannelser.-Og til sidst bekæmpelse af diskrimination og social og økonomisk udelukkelse af AIDS-ramte personer.Med hensyn til ændringsforslagene er Kommissionen i stand til at acceptere flere af disse, som enten har til formål at præcisere og belyse karakteren af de aktioner, der skal støttes, og midlerne til deres gennemførelse, eller som vedrører proceduren for godkendelse af de enkelte projekter. Vi kan derfor acceptere ændringsforslag nr. 1, som medtager andre seksuelt overførte sygdomme i forordningens anvendelsesområde, ændringsforslag nr. 2, som fremhæver den innovative karakter af de aktioner, der skal støttes fra den pågældende budgetpost, første del af ændringsforslag nr. 11, der understreger nødvendigheden af at fremme bedre undersøgelsesmetoder, ændringsforslag nr. 18, der indfører en analyse af de mekanismer, som skal føre frem til en forbedret behandling af AIDS-ramte, ændringsforslag nr. 6 og 25, der fjerner referencebeløbet, og ændringsforslag nr. 26, der vedrører åbningen for de andre udviklingslandes deltagelse i udbud og aftaler.
Kommissionen er endvidere i stand til at acceptere ændringsforslag nr. 28, første del, der omhandler teksten i Kommissionens forslag med hensyn til hvilken type udvalg der skal udtale sig om de enkelte projekter. For andre ændringsforslags vedkommende er det Kommissionens opfattelse, at indholdet af disse allerede er taget i betragtning i forslaget til den fælles holdning. Der er tale om ændringsforslag nr. 4, 7, 9, anden del af nr. 11, ændringsforslag nr. 13, 16, 17 og 19. Selv om der er andre ændringsforslag, der ville kunne accepteres rent indholdsmæssigt - og hvor vi er enige i indholdet - er vi nødt til at have en anden formulering. Jeg tænker her på ændringsforslag nr. 5, 12, 14, 15, anden del af nr. 20, nr. 21 og 27.
Derimod kan Kommissionen ikke acceptere ændringsforslag nr. 3, 8, 10, første del af nr. 20, nr. 22, 23, 24, anden del af nr. 28 samt ændringsforslag nr. 29. Nogle af disse ændringsforslag lever reelt ikke op til fællesskabsprogrammets målsætninger og metoder. Der er her tale om ændringsforslag nr. 8, som antyder en begrænset respekt for de kulturelle og religiøse særegenskaber og således ikke lever op til programmets strategi, der overvejende drejer sig om fremme af dialogen inden for de relevante områder.
På samme måde finder vi ikke den præcise definition af særligt udsatte og sårbare grupper - flygtninge og indvandrere - som ændringsforslag nr. 10 og første del af nr. 20 forsøger at indføre, særligt passende, idet den risikerer at defavorisere og samtidig stemple de pågældende befolkningsgrupper. Ændringsforslag nr. 3, som fremsætter den teori, at HIV ikke er den eneste årsag til AIDS, kan ikke accepteres, da den er bevisligt videnskabeligt ukorrekt.
Desuden er der et antal ændringsforslag, som Kommissionen ikke kan acceptere, fordi de medfører for mange begrænsninger med hensyn til forvaltningen, f.eks. ændringsforslag nr. 22 og 24, eller fordi de giver institutionelle problemer, f.eks. anden del af ændringsforslag nr. 28, der drejer sig om Udvalgets offentlige møder.
Endelig er der ændringsforslag, der ikke kan accepteres, fordi man ikke mener, at de svarer til virkeligheden og den måde, interventionerne på AIDS-området fungerer på. Dette er tilfældet med ændringsforslag nr. 23 om det finansielle bidrag fra lokale partnere og ændringsforslag nr. 29, der er et forslag om brede samråd om fastsættelsen af de generelle retningslinjer.
Mine damer og herrer, jeg vil gerne takke for den interesse, De i Parlamentet viser for denne konkrete problematik, og understrege Kommissionens intentioner om at fortsætte sine bestræbelser på at imødegå den væsentlige udfordring, som AIDS-smitten repræsenterer.

Formanden
Mange tak, hr. Papoutsis.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted tirsdag kl. 12.00.

Energieffektivitet - Gas og elektricitet
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er forhandling under ét om:
indstilling ved andenbehandling (A4-0350/96) fra Udvalget om Forskning, Teknologisk Udvikling og Energi om Rådets fælles holdning med henblik på vedtagelse af Rådets beslutning om et flerårigt program for fremme af energieffektiviteten i Fællesskabet - SAVE II (C4-0375/96-95/0131(SYN)) (Ordfører: Bloch von Blottnitz); -betænkning (A4-0268/96) af McNally for Udvalget om Forskning, Teknologisk Udvikling og Energi om forslag til Rådets direktiv om indførelse af rationelle planlægningsmetoder i elektricitets- og gasdistributionssektoren (KOM(95)0369 - C4-0030/96-95/0208(SYN)).
Bloch von Blottnitz
Hr. formand, den store forskel på det, der bliver sagt, og det, der bagefter bliver gjort, er særdeles slående hos Rådet! Jeg vil blot igen minde om de vidtgående forpligtelser efter Rio og Berlin. Det vil blive vores fornemste opgave, det er vores vigtigste opgave, det er en udfordring etc. at bringe CO2 -emissionen tilbage til 1990- niveauet.
Det eneste program, som EU for tiden har, for blot at tage tilløb til at opfylde disse krav, er SAVE II. Hvis nogle nu tror, at Rådet giver det sin fulde støtte, bliver de slemt skuffede. Allerhelst ville Rådet lade hele dette program sygne hen. Det er endnu mere uforståeligt, når en analyse fra Kommissionen f.eks. viser, at energiforbruget indtil år 2000 vil stige med 1 % om året, og ikke nok med det, at op til 70 % heraf vil skulle dækkes ved import fra tredjelande.
Nu ved vi jo, at den billigste energiform er at spare på energien. Og hvis nogen tror, der er afsat specielt mange penge til dette formål, bliver vedkommende igen svært skuffet. I stedet bruger Rådet SAVE II som alibi, det sygner ligefrem hen. Kommissionen havde planlagt udgifter på 150 millioner ecu over fem år. Det er altid noget, selvom det ikke er meget. Rådet mener derimod, at budgettet kun må være 45 millioner ecu og helst endnu mindre. Kigger jeg på budgetposten i 1997 for tobak, så står der 1.032 millioner ecu for et år! Jeg ønsker ikke at diskutere det her og komme ind på de programmer, vi har på sundhedsområdet! For at anskueliggøre, at rygning er skadelig, ofrer vi millioner på det. Det er eksempler på, at der undertiden gøres virkelig tåbelige ting her i huset.
Jeg vil også minde om, at vi engang havde et program, som hed TERMIE II. Også det program har Rådet skammeligt ladet sygne hen. Formålet med TERMIE II var at indføre vedvarende energi - en nyttig energikilde, men lobbyorganisationerne har som altid stillet sig i vejen herfor, og så sker der ikke noget.
Rådets fælles holdning savner enhver form for klare målsætninger eller planlægning. Den er generel og uforpligtende. Med hensyn til evalueringerne af SAVE II, så ser det for mig ud til, at man i dag gennemfører evaluering for derefter at gøre det stik modsatte. For eksempel findes der stadigvæk ingen lovgivning for opvarmning af bygninger eller for bilers benzinforbrug.
Hvordan går det i det hele taget med kraftvarmeproduktionen? Ved evalueringen af SAVE I har de lovgivningsmæssige foranstaltninger klart vist sig at være de mest effektive. Vi kunne om nødvendigt acceptere færre penge, men måtte så i stedet bede om flere lovgivningsmæssige foranstaltninger. Det, der nu er planlagt og skal gennemføres, er derimod fjolleri og slår ikke til over for vores opgaver! Generelt er energifrådseriet enormt i hele EU. Hvis vi virkelig seriøst ville spare på energien, kunne vi de næste fem år spare 30-40 %, alene på opvarmning af huse, ved f.eks. kraftvarmeproduktion. Som det er nu, opvarmer vi også atmosfæren. Hvad angår vores bilpark, gælder stadigvæk, jo større jo bedre. Bilerne bruger 10-20 l pr. 100 km. Det er alt sammen meningsløst og ligefrem kriminelt over for næste generation.
Af alle disse grunde har Udvalget om Forskning, Teknologisk Udvikling og Energi genfremsat - og det skal udvalget have megen tak for - de samme ændringsforslag, som Parlamentet omsider vedtog næsten enstemmigt ved førstebehandlingen. Jeg vil endnu en gang gøre opmærksom på, at vi til syvende og sidst ville opnå dobbelt udbytte, hvis vi gennemførte seriøse energibesparende foranstaltninger, nemlig at nedsætte energiforbruget og dermed spare udgifter. Tænk på, hvad det koster os at genoprette miljøet! Desuden ville det uden tvivl resultere i titusinder af arbejdspladser. Vi lader, som om vi i EU havde fuld beskæftigelse. Så vidt jeg ved, er det modsatte tilfældet!
Der er mange gode grunde til, at vi endelig skulle lade fornuften råde i vores handlinger. Jeg fatter ikke, hvorfor det ikke sker, men jeg er jo heller ikke nogen stærk lobbyist, jeg arbejder blot for nogle fattige miljøorganisationer, som endnu ikke har tilstrækkelig indflydelse her. Derfor fortsætter vi i den gamle slendrian, og der sker ingen ændringer af betydning.

McNally
Hr. formand, jeg komplimenterer fru Bloch von Blottnitz for hendes indlæg. Jeg vil læse en støtteerklæring op for hende. Det hedder heri: «Vi støtter SAVE II-programmet. Det er rationelt og fornuftigt og yder et værdifuldt bidrag til Kommissionens og medlemsstaternes arbejde i forbindelse med energieffektivitet.« Hun vil blive forbavset over at høre, at dette er den britiske regerings officielle synspunkt. Som hun siger, hvis den virkelig mente dette, hvorfor gik den så ikke ind for flere penge til programmet? Men Parlamentet forsøger under budgetbehandlingen netop at gøre dette. Jeg tror, at der hersker enighed herom i hele Parlamentet.
Jeg mener, at det er særlig vigtigt at understrege de regionale aspekter af SAVE II. Dette er en mekanisme, der er ideel til at indføre disse foranstaltninger i regionerne, byerne og på øerne. Jeg er enig med fru Bloch von Blottnitz i, at forslagene om udvalg er fuldstændig forkerte og vil forhindre, at arbejdet foregår på den måde, vi ønsker. Jeg er også enig med hende i, at lovgivningen er den måde, hvorpå men bedst kan få en holdnings- og adfærdsændring i Den Europæiske Union.
Dermed vender jeg mig til forslaget til direktiv om rationelle planlægningsmetoder, en skrækkelig titel. Det lyder som noget fra Sovjetunionen. Men det er på ingen måde afskrækkende og vanskeligt. Det er et meget, meget let direktiv - i boksesprog et fluevægtsdirektiv. Udvalget om Forskning, Teknologisk Udvikling og Energi har ændret det i betydelig grad. Jeg må sige, at noget af den kritik, der blev rejst af Kommissionens dokument, var berettiget, idet der herskede en vis forvirring mellem termer som integreret ressourceplanlægning og andre termer. I sin ændrede form er det virkelig et dokument, der kan bidrage med noget. Det skal behandles på baggrund af det kommende indre marked for elektricitet og efterfølgende for gas. I den forbindelse er det eneste, der siges, at vi gerne vil have udarbejdet planer, som vurderer ressourcealternativer på et ensartet, forud aftalt økonomisk grundlag. Medlemsstaterne vil i meget høj grad frit kunne beslutte, hvordan disse planer skal indføres, hvem der skal indføre dem, hvordan de skal vurderes osv. Det er rettet mod husholdninger og små virksomheder. De store virksomheder har allerede fundet ud af, at man skal spare på energien.
Efter min opfattelse er dette et spørgsmål vedrørende det indre marked, navnlig i den forbindelse. Jeg mener, at det retsgrundlag, som Kommissionen har foreslået, er forkert. Jeg ved, at Udvalget om Retlige Anliggender og Borgernes Rettigheder på et møde, hvori der ikke deltog ret mange, kom til et andet synspunkt, men jeg kan ikke tilslutte mig dette. Jeg mener, at Retsudvalget igen skal se nærmere på dette direktiv og det, som det tilsigter at gøre. Jeg holder således fast ved min anmodning om en ændring af retsgrundlaget. Men det er også et særdeles vigtigt miljøspørgsmål, som påvirker klimaændringerne. Der er en potentiel besparelse på 20 % i forbindelse med energiefterspørgslen i det store og hele fra husholdningernes og de små virksomheders side. Dermed vil man forhindre emissionen af 2 tons CO 2 pr. person pr. år. Vi vil spare 20 % i forbindelse med en unødvendig import af brændsel. Det vil koste os 20 % mindre i kapitalinvesteringer til at bygge kapacitet til energiproduktion og - transmission. Vi vil skabe arbejdspladser, pengene vil ikke blive spildt på energi og vil kunne anvendes til andre ting, som hjælper økonomien.
Nye medlemsstater, som ønsker at tiltræde EU, vil skulle opfylde planlægningsstandarderne, som vil gøre dem i stand til at komme væk fra deres nuværende ret forfærdende situation med hensyn til energispild. Ideen er, at gas- og elektricitetsdistributørerne sælger varme huse, kolde køleskabe og en garanti for, at tv'et og hårtørreren fungerer. De sælger ikke så mange elektroner og varmeenheder som muligt. De tjener ikke deres penge på den måde. Vi skal have et system, som gør det muligt for dem at levere varmen og kulden osv. og stadig tjene penge.
Vi ved, hvordan det skal gøres. Der er intet stort mysterium med hensyn til, hvordan vi kan udnytte energien mere effektivt: Teknologien er særdeles velkendt, og det er selvfølgelig en teknologi, der kan eksporteres, det er noget, som vi kunne sælge i hele verden.
Husholdningerne har ikke selv tilstrækkelig motivation til at være energieffektive. Det er derfor meget vigtigt, at vi inddrager distribueringssektoren, hvis vi ønsker, at disse millioner af husholdninger i hele EU skal ændre adfærd. Jeg må sige, at store og magtfulde energiproducenter har været obstruktive og bevidst fremstillet dette direktiv forkert. Vi har foretaget ændringer på grundlag af deres forslag. De er stadig ikke tilfredse. De vil ærlig talt aldrig blive tilfredse.
Der har været visse forslag om, at en henstilling snarere end et direktiv ville være hensigtsmæssig. Nej, det er ikke tilfældet! Frivillighedens vej har ikke fungeret og vil ikke fungere. Der skal være mere end blot tilskyndelser og smukke ord.
Dette er en mulighed for at sætte lidt realitet bag vore smukke ord i Rio, som ikke kan gentages i Kyoto uden en adfærdsændring fra vor side. Jeg spørger derfor Kommissionen: Hvordan forholder den sig? Hvad vil den gøre for at sikre, at den meget følsomme tankegang i dette direktiv formidles til medlemsstaterne på en måde, som får dem til at erkende fordelene og høre op med at være obstruktive? Dette er meget vigtigt for Parlamentet, således at vi kan gøre det, jeg nævnte tidligere - med hensyn til arbejdspladser, konkurrenceevne, miljø - og gøre det på en måde, som medlemsstaterne støtter. Kommissæren står over for den udfordring at sikre, at dette sker.

Haug
Hr. formand, mine damer og herrer, De har hørt det: Vi, Parlamentet, støtter SAVE II-programmet, fordi Den Europæiske Union med Rådets redegørelser på konferencerne i Rio og Berlin i det mindste politisk har forpligtet sig til at iværksætte foranstaltninger til miljøbeskyttelse. Om ikke andre, så vil Parlamentet opfylde disse forpligtelser og overholde, hvad der er lovet. Vi har brug for et betydeligt bidrag til en mere rationel udnyttelse af energien, hvis vi virkelig ønsker eller i det mindste tilstræber at have nedbragt CO2 -emissionerne til 1990-niveauet inden år 2000. Men for at nå det, har vi brug for flere penge end programbudgettet på 45 millioner, som Rådet har foreslået som et referencebeløb.
For Budgetudvalget er specielt ændringsforslag nr. 5, 12 og 13 til den fælles holdning vigtige.
Ændringsforslag nr. 5: Vi støtter opfordringen til at undgå dobbeltarbejde og tilslutter os en tæt koordinering af SAVE med de øvrige energiprogrammer.
Ændringsforslag nr. 12: Vi er som under førstebehandlingen af den opfattelse, at normhierarkiet kræver den præcisering, at beføjelsen til administration af aktionen og således budgetplanen overdrages af Traktaten til Kommissionen, og at denne bestemmelse ikke må svækkes af en artikel i forretningsordenen.
Ændringsforslag nr. 13: Vi er imod dette blandede udvalg af type 1 og type 2. Dette forsøg på renationalisering af fællesskabspolitikker ville kun øge administrationsomkostningerne. Vi har jo allerede ved førstebehandlingen sagt god for, at der for at spare omkostninger kun er én repræsentant fra hver medlemsstat til stede i det rådgivende udvalg.
Vi ønsker nemlig at spare. Men netop i tider med krav om øget sparsommelighed er det tvingende nødvendigt at gennemføre et meningsfyldt program og med så mange penge, at der opnås et virkelig signifikant bidrag til miljøbeskyttelsen.
Vi har netop hørt det fra fru von Blottnitz og fru McNally: Vi er bekendt med, at de nationale budgetter er trængt på grund af lavere skatteindtægter som følge af den høje arbejdsløshed og de dermed forbundne stadig stigende udgifter. Innovation i økonomi og forskning er et svagt punkt: Derfor burde vi gribe chancen. Det er nemlig bevist, at investeringer i nedsættelse af energiefterspørgslen skaber mange flere arbejdspladser end andre ligeværdige energiforsyningsprojekter. En energibesparende strategi har positiv indvirkning på nettobeskæftigelsen.
Beskæftigelse betyder skatteindtægter, og skatteindtægter aflaster budgettet. Som De ser, kan man nogle gange spare mere ved at bruge flere penge fornuftigt på en budgetpost end ved at kaste sig mere eller mindre hæmningsløst ud i en sparerunde!

Watson
Hr. formand, jeg vil gerne komplimentere fru McNally for det, jeg mener er en fortræffelig betænkning, og for den meget gode høring, hun arrangerede om dette emne i Parlamentet. Hun er kommet ind på mange af de grunde, der ligger bag hendes forslag. Jeg ønsker ikke at gå i detaljer med de statistiske data, men det er klart, at vi kunne spare 20 % af vor import af fossilt brændsel - energi til en værdi af omkring 12 mia £ hvert år - hvis vi vedtager den form for forslag, der er forelagt her. Vi kunne reducere CO2 -emissionerne, vi kunne sænke virksomhedernes omkostninger, vi kunne skabe arbejdspladser inden for de energibesparende industrier - skønsmæssigt omkring 3, 4 mio årsværk.
Da Udvalget om Økonomi, Valutaspørgsmål og Industripolitik behandlede denne betænkning, var det væsentlige spørgsmål for os, hvorvidt rationelle planlægningsmetoder var forenelige med et liberaliseret energimarked og med fælles bestemmelser for et indre energimarked. Det fandt vi, at de var. Erfaringerne på grundlag af SAVEprogrammet, støtten fra industrien og fra de 34 forsyningsselskaber, der har gjort forsøg med dem, viste os, at der kan gøres meget. Men der er en naturlig konservativ holdning blandt energiselskaberne. Vi behøver nogle rammer, som gør det juridisk og økonomisk muligt for distributører at skifte rolle fra vareleverandører til tjenesteydelsesleverandører, og som tilskynder dem til at gå i denne retning.
Jeg mener, at Kommissionen bør foretage en analyse af mulighederne for jobskabelse i forbindelse med investeringer i energibesparende teknologier, og der opfordres hertil i den udtalelse, mit udvalg har udarbejdet. Men vi beklager også, at Energiministerrådet ikke har drøftet spørgsmålet om rationelle planlægningsmetoder særlig indgående. Vore regeringer ser ud til hovedkulds begive sig ind på et liberaliseret energimarked i drømmen om et marked, hvor afsætningen af mere og mere energi betyder større og større velstand. Vi har nu i mere en 20 år vidst, at vi ikke kan fortsætte på denne måde. Vi kan ikke lade vore energiministre henfalde til et anfald af kollektivt hukommelsessvigt, hver gang de mødes i Bruxelles. Jeg anmoder indtrængende om støtte til denne betænkning.

Lannoye
Kommissionens forslag, der sigter mod at indføre teknikker for rationel planlægning i aktiviteterne inden for energipolitik, er et godt forslag. Det er vi vist alle enige om. Under alle omstændigheder er hensigten god, og jeg er enig i den analyse, som ordføreren har foretaget af de nødvendige forbedringer. Jeg er sikker på, at vi alle støtter hende i forsøget på at styrke dette forslag.
Hvorfor er det et godt initiativ? Der er tre argumenter, som beskrives uddybende i Kommissionens begrundelse. Den bedste anvendelse af de til rådighed værende midler, den største energimæssige uafhængighed og især den mindste indvirkning på miljøet, når man bruger mindre energi produceret af fossile brændstoffer. Jeg vil gerne minde om, at Kommissionen og Rådet har forpligtet sig til at stabilisere CO2 -udslip i år 2000 på 1990-niveau. Men vi ved, og Kommissionen har også indrømmet, at det mål ikke kan nås, hvis politikken ikke bliver ændret. Hvis man altså ikke ændrer ved en række vigtige mekanismer i miljøpolitikken og energipolitikken, kan denne forpligtelse ikke overholdes.
Jeg vil også minde om, at blandt andre Parlamentet har givet udtryk for at gå længere for at sikre, at man i 2005 for at mindske drivhuseffekten reducerer CO2 -udslippet med 20 %. Hvordan kan man under de omstændigheder, som Kommissionen gør, fremlægge en ambitiøs, relevant begrundelse og så stille så beskedne forslag? For disse forslag til foranstaltninger er meget beskedne. På den ene side lader de initiativet påhvile medlemsstaterne, på den anden skal distributionsselskaberne overtales til at gå i en bestemt retning. Med en så vag holdning lykkes det for det første bestemt ikke at få gennemført dette initiativ, det lykkes da endnu mindre at opnå det resultat, man ønsker inden for miljøbeskyttelse.
Jeg er for øvrigt overrasket over, at nogle medlemmer, nogle grupper, endog foreslår, at det ikke skal være et direktiv, men blot en henstilling. Jamen, det er da topmålet af inkonsekvens! Vi skal bestemt have et stærkt direktiv og et rammedirektiv. Det foreslår ordføreren med rette.
Og så lige nogle kommentarer, før jeg slutter. Jeg mener, at det er vigtigt at gøre opmærksom på, sådan som vi gør med ændringsforslag nr. 10, at vi skal have brudt den vertikale integration af energiforsyningen, især elektricitet, hvis vi vil opnå resultater. Hvis producenter, distributører og sælgere er en og samme virksomhed, er det svært at se, hvordan man kan nå frem til et virkelig effektivt resultat med dette direktiv.
Derfor understreger jeg vigtigheden af ændringsforslag nr. 10, som jeg håber bliver vedtaget.

Desama
Hr. formand, jeg vil ikke tale særlig længe om problemet med SAVE II. Jeg synes, Erin McNally sagde alt det, der skal siges om den støtte, Den Socialistiske Gruppe giver fru Bloch von Blottnitz' betænkning. Jeg ville have fortalt fru Bloch von Blottnitz en lille spøg, men da hun ikke er til stede, vil jeg gøre det under private former, hvis det ikke generer Dem.
Vedrørende fru McNallys betænkning om rationel planlægning af ressourcerne vil jeg gøre opmærksom på et problem. Jeg er ikke overrasket over, at visse grupper gerne vil erstatte direktivet med en henstilling, selv om jeg er imod det og rent personligt i lighed med Den Socialistiske Gruppe ønsker et direktiv.
Vi er enige om, at det er nødvendigt at styre både udbud og efterspørgsel på energiområdet, men vi skal en gang for alle vælge en vej, også selvom det bliver en middelvej. Man kan ikke både sige, at man ønsker, at det indre marked for elektricitet bliver så liberaliseret som muligt og så bagefter sige, som Kommissionen gør, at vi skal have en integreret - eller rationel, som man sige nu - planlægning af energiressourcerne. Disse to ønsker er grundlæggende modstridende.
Jeg har naturligvis sat mig ind i rapporten fra Wuppertal-instituttet, og hvis der er nogen, der ikke synes, at der er en modsætning i det, jeg nævnte før, er det, fordi det indre marked kun bliver liberaliseret i begrænset omfang - og det glæder mig personligt - og fordi den rationelle planlægning i høj grad er ønsketænkning. Ja, hvis sagen forholder sig sådan, så der ganske rigtigt ikke noget modsætningsforhold. Men vi må sikre, at Kommissionen ikke trækker for meget i den ene eller den anden retning i fremtiden. Det bliver ikke tilfældet nu, og det vil vi gerne takke kommissæren for, men det kan ikke nytte, at spændingen mellem de to poler bliver for kraftig, for så bliver uforeneligheden virkelig grundlæggende.
Det var også interessant at vide i denne sag, på hvilket niveau man skal finde problemet med den integrerede planlægning. Her vil jeg gerne stille kommissæren et helt personligt forslag. Han kunne overveje, om følgende var en hensigtsmæssig løsning: Når direktivet om det indre marked er vedtaget, kunne man i en udtalelse fra Kommissionen betragte begrebet rationel planlægning som noget, der var de offentlige selskabers ansvar. Det kunne tilskynde en del distributions- eller produktionsselskaber til at gå i den retning, Kommissionen ønsker.
Vi støtter naturligvis de ændringsforslag, fru McNally har stillet, og som er vedtaget i Udvalget om Forskning, Teknologisk Udvikling og Energi, for de bibringer forslaget større præcision, især i forbindelse med en evaluering af de økologiske og sociale omkostninger. Også her vil jeg sige, at denne henstilling i høj grad er et skridt i retning af harmonisering, som Parlamentet jo ønsker.

Argyros
Hr. formand, de centrale mål for det flerårige SAVE-program er væsentlige. De andre talere har været inde på dem, og jeg skal undlade at gentage dem. Jeg vil blot fremhæve to konkrete elementer i det nye SAVE-program, som er værd at nævne. For det første bygger det på evalueringen af det første program og styrker den igangværende aktion, dvs. pilotprogrammerne; og for det andet indfører det nye foranstaltninger til forbedring af den løbende evaluering. Det er to egenskaber ved SAVE-programmet, som vi finder særdeles vigtige.
Programmet opstiller mange og komplekse målsætninger. Derfor foreslog man også en væsentlig forhøjelse af budgettet. Vi er nødt til at anerkende, at målenes mangfoldighed måske vanskeliggør en klar bedømmelse af prioriteterne og gør gennemførelsesprocessen mere kompliceret, hvorimod en mere klar og disciplineret fastlæggelse af målene bedre ville kunne garantere effektiviteten. Og skønt programmet forsøger at undgå netop denne mulighed, vælger nogle af ordførerens ændringsforslag en række aktioner af retslig karakter. I vor politiske gruppe spørger vi, om dette er den bedste løsning til at imødegå de aktuelle energi- og miljøproblemer, eller om ordførerens insisteren på at indføre lovgivning gør programmet mere ufleksibelt. Programmets reelt meget ambitiøse mål må nødvendigvis blive svækkede af Rådets forslag om en finansiel nedskæring til 45 mio ecu, dvs. 9 mio i årlige udgifter, i stedet for de 150 mio, som Kommissionen oprindeligt havde foreslået. Med beklagelse må vi konstatere, at denne så at sige dødbringende finansielle nedskæring ikke alene betyder, at vi kommer meget langt væk fra Rådets oprindelige, storstilede erklæringer om en langsigtet miljøpolitik i overensstemmelse med de internationale konferencer i Rio og Berlin, men også amputerer enhver mulighed for en effektiv indsats fra Unionens side i beskyttelsen af miljøet og forbedringen af energipolitikken. Det er derfor beklageligt, at Parlamentet ikke har påtaget sig et aktivt medansvar for udformningen af budgettet og ikke har forsøgt at genforhandle spørgsmålet med Rådet før vedtagelsen.

Vieira
Hr. formand, mine damer og herrer, SAVE II-programmet, som, hvad principper og mål angår, viderefører SAVE I-programmet, som udløb i december 1995, er et meget vigtigt program, der ligesom det første program er et led i bestræbelserne på at øge energieffektiviteten og undgå en yderligere stigning i CO2 emissionerne, hvis skadevirkninger for vor klode er velkendte.
Energi- og miljøspørgsmål er på dagsordenen, og der er også andre grænseflader, som det efterhånden er påtrængende nødvendigt at drøfte, uddybe og planlægge i fællesskab, først og fremmest grænsefladerne energimiljø-transport, miljø-landbrug, energi-industri-miljø og miljø-turisme.
Forslaget til Rådets beslutning om et flerårigt program for fremme af energieffektiviteten er i de overordnede linjer et godt dokument, der opstiller klare målsætninger vedrørende forbedring af energieffektiviteten og - energiintensiteten og rationel udnyttelse af energien. Det omfatter et bredt spektrum af foranstaltninger og aktioner, som berører de forskellige medlemsstater og regioner. Der er blot det men, og her går min gruppe imod fru Blottnitz' indstilling, at de i forslaget om SAVE II anførte budgetmidler for den femårige periode 1996-2000 er alt for knappe, idet de bør være på mindst 150 mio ECU. I betragtning af at der er iværksat så mange initiativer, hvis anvendelsesområde eller succes er mildest talt diskutabelt, men som råder over fyldestgørende budgetmidler, er det uacceptabelt, at et program af så stor betydning - også for den fremtidige balance her på jorden -, kun får tildelt så begrænsede midler.
Endvidere bør SAVE II omfatte flere aktioner, bl.a. inden for forskning, demonstration, information og uddannelse samt teknisk og teknologisk samarbejde. Også niveauet for samfinansiering af offentlige og private investeringer i energisektoren kan og bør forhøjes for de randområder og øregioner, hvor udviklingsniveauet også på dette område er meget lavere end det europæiske gennemsnit.

Plooij-Van Gorsel
Hr. formand, ærede kolleger, hr. kommissær, det er med glæde, at jeg på vegne af Den Liberale Gruppe komplimenterer de to ordførere for deres udmærkede betænkninger.
Unionens energipolitik står i denne uge højt på dagsordenen i Strasbourg. Vi godkender hele seks betænkninger vedrørende energi, heraf to lovgivningsmæssige. Hensigtsmæssig energianvendelse eller energibesparelse er det generelle mål i alle betænkningerne. Men budgettet, der skal virkeliggøre målsætningen, har Rådet reduceret til 45 mio. ECU for femårsperioden. Det viser umiddelbart, hvordan energi og miljø er prioriteret i Europa. Den fremtidige energisituation i Europa og i verden bestemmes først og fremmest af miljøproblematikken. Jeg spørger Dem, hr. formand, hvorfor har vi så ikke i Unionen en integreret fælles politik for energi og miljø? Hvorfor taler vi her i Parlamentet til stadighed om energi og miljø, som om det er to adskilte områder? Den separate behandling i denne uge af alle energibetænkninger på den ene side og handlingsprogrammet på vej til en bæredygtig udvikling på den anden side er et eksempel herpå. Som om vi ikke her i Europa får smidt miljøomkostningerne i hovedet igen med lige så store beløb i form af energiomkostninger.
Set i dette lys finder min gruppe det da også uforståeligt, at Rådet holder SAVE-programmet hen med en narresut i form af et drastisk nedsat budget. Den Liberale Gruppe støtter da også ordførerens ændringsforslag om at slette den økonomiske referenceramme i den fælles holdning. Parlamentets budgetmæssige beføjelser bør forblive uantastede.
Så til fru McNallys betænkning. Rationelle planlægningsteknikker inden for elektricitets- og gasdistributionssektoren er vigtige instrumenter til nedsættelse af CO2 -emissionen. Energileverandører og - distributører kan stimulere forbrugerne til at bruge mindre energi.
I nogle medlemslande, bl.a. i Nederlandene, hersker der tvivl om nødvendigheden af dette direktiv. I disse lande er forsyningsvirksomhederne allerede aktive på disse områder. Men i de fleste medlemslande foretages der ikke noget for at fremme hensigtsmæssig og effektiv energianvendelse. Derfor finder min gruppe en europæisk lovgivning nødvendig, og den støtter fru McNallys betænkning. Jeg er tilfreds med de forhold, som hr. Watson lige før fremdrog på dette område.
Og så til mit sidste punkt. Jeg har allerede sagt, at den fremtidige energisituation bliver bestemt af miljøproblematikken, men den bestemmes også af det tiltagende forbrug i udviklingslandene. Det stiller krav om alternative energikilder. De fossile brændstoffer slipper op, og de forårsager CO2 -emission og måske klimaændringer. Alternativet udgøres af de vedvarende energikilder. Disse er dog i øjeblikket for dyre til, at man kan sætte dem massivt ind, derfor opfylder denne mulighed endnu ikke de krav, som en bæredygtig energiforsyning stiller. Så meget mere er der grund til at tage alvorligt fat på de vedvarende energikilder. Dette, kære kolleger, ville vidne om fremsyn, når det gælder energiforsyningen, og en vision om et bæredygtigt miljø. Set fra et liberalt synspunkt er dette en bæredygtig mulighed.

Izquierdo Collado
Hr. formand, jeg vil begynde med at takke begge ordførere og dernæst fremsætte nogle kommentarer til fru McNallys betænkning. Her i Parlamentet behandler vi ret så mange betænkninger, der henleder opmærksomheden på vores manglende opfyldelse og lidet konsekvente holdning til planerne og de indgåede forpligtelser i forbindelse med topmødet i Rio. Nu behandler vi så et direktiv, der med henblik på indførelse af rationelle planlægningsmetoder til forbedring af energieffektiviteten primært beskæftiger sig med det kvantitative aspekt af energiforbruget, og jeg gør udtrykkeligt opmærksom på, at der i dette direktiv ikke er tale om vedvarende energiformer. Det er en anden debat. Her drejer det sig om planlægning med henblik på forbedring af energieffektiviteten i forbindelse med anvendelse af de mest brugte - og forurenende - energiformer.
Andre betænkninger tager fat på problemet vedrørende komponenternes kvalitet med sigte på at nedbringe forureningsgraden i forbindelse med f.eks. svovl-emissioner og andre emissioner i forbindelse med benzinfremstilling.
Jeg vil understrege, at jeg ikke kan acceptere at vi ikke gør noget. De foranstaltninger, som Rådet foreslår, er i visse henseender særdeles hårde over for virksomhederne i den omhandlede sektor med omkostninger, der beløber sig til tusinder af millioner ECU, og som omfatter omlægning af raffineringsanlæg, osv. Jeg vil i den forbindelse fremhæve, at fru McNally har undgået at falde for fristelsen til at give skruen en ekstra omgang i forhold til den enighed, der er opnået i Rådets fælles holdning, hvilket vi ellers normalt gør her i Parlamentet. Hun har således undgået at udnytte problemstillingen vedrørende rationelle planlægningsmetoder til at tilføje nye ingredienser, der kan opfattes som led i en kamp mod industrien. Det tjener efter min mening fru McNally til ære, og jeg vil gerne takke hende for denne betænkning.

Mombaur
Hr. formand, mine damer og herrer, hvis politikken regulerer alt, hvad der kan være meget godt, så begår den en fejl. Og hvis Den Europæiske Union regulerer alt, hvad der kan være meget godt, så begår den en særlig fejl, da den i forvejen desværre tit giver anledning til kritik. Det er den risiko, der er ved dette direktivforslag om en integreret ressourceplanlægning. Dette uforståelige begreb skjuler noget, der i og for sig er godt.
Energiforsyningsselsskaber skal ikke kun investere i forsyning, men også i en effektiv udnyttelse af energi. Det vil sige, de skal ikke blot sælge, men også yde service. Det sker naturligvis allerede mange steder i ansvarsbevidste virksomheder, omend efter vores og min mening i for ringe grad. Derfor ville det være klogt at vedtage en passende henstilling, at gå efter gode eksempler og konkurrence. Men når de nye forskrifter, altså et direktiv på EU-plan, svinger pisken, så er der i al korthed brug for fire bemærkninger.
For det første tilgodeser forslaget ikke subsidiaritetsprincippet, som vi skal stræbe efter.
For det andet er forslaget synonymt med ny planlægning, myndigheder, kontrol, altså bureaukrati, med mange nye faste stillinger, som skal finansieres af skatteyderen.
For det tredje, og det skal her siges tydeligt, er det oprivende at være vidne til, hvorledes man her i Parlamentet af og til omgås og jonglerer med forskellige retsgrundlag, i dette tilfælde endda mod Retsudvalgets votum. Man ser altså ikke så meget på, om forudsætningerne for et bemyndigelsesgrundlag er til stede, men mere på, om det er til gavn for alle dem, der træffer afgørelse herom, eller ej. Jeg håber, EF-Domstolen på et eller andet tidspunkt tager sig af denne sag.
Fjerde bemærkning: Når jeg så også læser om, at energiforsyningsselskaberne vil oprette to selskaber til tredjepartsfinansiering, så spørger jeg mig selv helt alvorligt, hvad vi i Europa har så mange banker og sparekasser til! Skal denne opgave nu også overtages af energiforsyningsselskaberne?
Mine damer og herrer, kort sagt: Vi anser dette anliggende for rigtigt, retsgrundlaget er derimod forkert. Hele vores gruppe vil derfor afstå fra at stemme.

Guinebertière
Hr. formand, en evalueringsrapport om SAVE I-programmet bekræfter, som mine kolleger har sagt, at der er god grund til fælles handling på dette område, som især sigter mod at mindske CO2 emissionerne i atmosfæren og sikre energibesparelser. Desværre konstateres det ligeledes i rapporten, at resultaterne er for beskedne. Det skal dog indrømmes, at SAVE I-programmet kun har fået tildelt et beløb på 35 mio. ECU, hvilket jo er ret beskedent. Resultaterne afspejler derfor et rimeligt forhold mellem kvalitet og pris.
I dag er vi i færd med andenbehandlingen af fru Bloch von Blottnitz' betænkning, hvor man igen har stillet forslagene fra førstebehandlingen. Jeg vil gerne stille følgende spørgsmål: Kan SAVE II-programmet med de beskedne midler, der hidtil har været til rådighed, opfylde de nye mål? Jeg minder om, at Den Europæiske Unions energipolitik omfatter ikke mindre end femten programmer, der helt klart fortjener en bedre indbyrdes koordinering. De har alle deres særtræk, men de vedrører alle energi. I mine øjne bør vi sikre, at alle disse programmer og de midler, de medfører, når frem til de regionale og lokale brugere, så vi virkelig kan øge bevidstheden hos offentligheden og sikre, at der gennemføres konkrete, målelige foranstaltninger. Jeg har selv været formand for en regional energifond, så jeg ved, hvor vigtige disse midler er.
Vi er i dag vidner til, at Kommissionen og Rådet er kommet på afveje. Sammen forøger De antallet af fællesskabsinitiativer, sammen foreslår De at udvide dem eller måske snarere at åbne dem for landene i Centralog Østeuropa, og sammen skærer De ned på de økonomiske midler. Politik er et valg. Hvis et program viser sig nyttigt, skal det have de nødvendige midler, og både mål og midler skal være realistiske. Femogfyrre millioner ECU kan ikke opfylde disse mål! Politisk vilje må nødvendigvis omsættes til økonomisk forpligtelse.

Blokland
 Hr. formand, jeg vil egentlig blot stille nogle spørgsmål i denne sag. Det største spørgsmål, jeg har, er egentlig: Eksisterer dette kommissionsforslag stadigvæk? Det forlyder nemlig, at det i Rådet er afvist af alle femten medlemslande.
Mit vigtigste spørgsmål er altså rettet til Kommissionen: Hvilken status har forslag KOM (95) 369 i dette øjeblik? Det spørgsmål forekommer mig meget vigtigt i forbindelse med den videre behandling af McNally-betænkningen.
Vi har i dette forslag at gøre med en kompleks sag. Termerne RPM eller rationelle planlægningsmetoder og DSM, dvs. Demand Side Management , altså efterspørgselsstyring, anvendes gladeligt på skift i forslaget og i ændringsforslagene.
Det finder jeg ikke særlig heldigt. Hvad synes Kommissionen om ideen om at omforme hele forslaget til en slags anbefaling til medlemslandene om at iværksætte Demand Side Management ?
McNally-betænkningen tilslutter sig lovgivningsforslaget. Jeg synes, at det er et voldsomt middel, når det gælder noget, som i virkeligheden især skal varetages af det private erhvervsliv. Det er samtidig det, jeg kritiserer kommissionsforslaget for. Kræver denne sag virkelig lovgivning? I mit eget land - Nederlandene - er man allerede nået langt med hensyn til Demand Side Management . Den omstilling af distributionsselskaberne til en slags leverandører af tjenesteydelser på energiområdet, som Kommissionen har for øje, er her allerede en kendsgerning.
Mit vigtigste spørgsmål er dog stadigvæk: Eksisterer forslaget, eller eksisterer det ikke mere? Og i bekræftende fald, hvad har Kommissionen i lyset af Rådets holdning tænkt sig at gøre med sit forslag og Parlamentets ændringsforslag?

Papoutsis
Hr. formand, mine damer og herrer, hvad SAVE II-programmet angår, vil jeg gerne indlede med at takke ordføreren, fr. Bloch von Blottnitz, for hendes vigtige bidrag til Rådets fælles holdning.
Vi ved alle, at de manglende fremskridt med hensyn til energiafgiften er en af årsagerne til, at vi udviklede SAVE II som et initiativ, der både kan betragtes som bredere, men også mere omfattende. SAVE II-programmet er naturligvis ikke den eneste foranstaltning på energiområdet, som Unionen bør vedtage for at opfylde sine forpligtelser, hvad angår nedbringelse af CO2 -emissionerne.
Sideløbende med energibesparelsen bør vi fremme udnyttelsen af de vedvarende energikilder. Og her vil jeg gerne benytte lejligheden til at meddele Parlamentet, at jeg allerede har fremlagt Kommissionen et forslag til udvikling af en integreret strategi for fremme af de vedvarende energikilder, som forhåbentlig vil få Kommissionens godkendelse i næste uge. Naturligvis vil jeg sørge for, at der bliver lejlighed til at drøfte dette med EuropaParlamentet i den nærmeste fremtid, både med Udvalget om Forskning, Teknologisk Udvikling og Energi og naturligvis også i Parlamentets plenarforsamling. Jeg kender jo Parlamentets særlige interesse i dette område.
I dag er vi alle enige om, at det er tvingende nødvendigt - og ikke kun set ud fra en miljøbeskyttelsessynsvinkel - at vi overbeviser borgerne, industrien og beslutningstagerne om hensigtsmæssigheden af at investere i energieffektivitet. Hvis vi udnytter de store muligheder, der er for energibesparelser, vil kunne begrænse vor energiafhængighed, vi vil kunne give vor industri en saltvandsindsprøjtning, sænke de offentlige udgifter og fremme anvendelsen af ny energiteknologi. Og sidst, men ikke mindst, vil vi kunne skabe et væsentligt antal nye arbejdspladser og bidrage til oprettelsen af en ny industrigren, som beskæftiger sig med investeringer i rationel energiudnyttelse.
SAVE II-programmet vil fortsat fremme mærkning med oplysninger om energiforbrug samt standarder for energiforbrugende maskiner. Vi vil fortsætte med at koordinere og supplere det arbejde, som medlemsstaterne gør med hensyn til energieffektivitet og forbedret udveksling af informationer. Vi vil ligeledes styrke sammenhængen mellem regionerne ved at forbedre overførslen af knowhow om energibesparelsesstrategier fra områder med stor kapacitet, hvad angår energieffektivitet, til områder, der ikke er så langt fremme på dette område. Endvidere vil vi forsøge at skabe et energistyringspotentiel i disse regioner, byer og landsbyer, som kan støtte og fremme bestræbelserne på at forbedre energieffektiviteten der, hvor den vil give størst udbytte og er nærmest forbrugeren. Endelig vil vi hele tiden overvåge den fremgang, der sker på energieffektivitetsområdet.
Og her vil jeg gerne fremhæve ordførerens synspunkter, der falder helt i tråd med Kommissionens holdning til programmets budget. SAVE II er Unionens svar på de miljø- og energimæssige udfordringer. Det står dog klart, at et program med et femårigt budget på 45 mio ecu ikke vil løse nogen problemer. SAVE II-programmet er imidlertid et vigtigt redskab, som kun vil give resultater, hvis det har alles fulde støtte. Derfor beder jeg Dem se SAVE II-programmet som en supplerende aktion til medlemsstaternes initiativer og vil også bede Dem, sammen med os, arbejde for, at vi får den nødvendige forhøjelse af programmets budget. Og det gælder ikke kun Kommissionen; men også de forpligtelser, som de politiske ledere i Den Europæiske Unions medlemslande har indgået, vil være vanskelige at realisere.
For nu at gå over til ændringsforslagene vil jeg endnu en gang fremhæve det store bidrag, ordføreren hermed har leveret, og det vil jeg gøre med meddelelsen om, at Kommissionen uforbeholdent kan acceptere de tre ændringsforslag nr. 6, 7 og 11, der vedrører det vejledende budget, og desuden ændringsforslag 4. Endvidere kan vi acceptere dele af eller omformuleringer af ændringsforslag nr. 1, 5, 8, 9, 12, 13, 14 og 15. Hvad angår ændringsforslag 13, vil jeg gøre Dem opmærksom på, at Kommissionen kan tilslutte sig forslaget om et type 1udvalg uden den grænse, der var foreslået; men den kan ikke acceptere de andre ændringer, der vedrører Kommissionen. Kommissionen har mulighed for at foreslå lovgivningsmæssige foranstaltninger til forbedring af energieffektiviteten i EU - og agter også at gøre det - men først når alle andre muligheder er udtømt, f.eks. frivillige aftaler med industrien.
Endvidere vil jeg sige generelt, at lovgivningsmæssige initiativer fra Kommissionens side ikke er betingede af programmets godkendelse. Derfor er de dele af ændringsforslag nr. 4, 8, 9 og 15, der vedrører forstærkede lovgivningsmæssige initiativer fra Kommissionens side, ikke nødvendige i dette forslag. En del af ændringsforslag nr. 9 samt hele ændringsforslag 10 vedrører nye aktioner, af mindre interesse, og disses finansiering. Disse aktioner er delvist omfattet af Kommissionens forslag, eller de falder uden for rammerne af dette. Derfor kan Kommissionen ikke acceptere disse ændringsforslag.
Desuden begrænser en del af ændringsforslag nr. 14 og hele ændringsforslag 16 fleksibiliteten i programmets forvaltningsprocedurer og kan heller ikke accepteres. Kommissionen kan heller ikke acceptere ændringsforslag nr. 2, fordi SAVE I-programmet ifølge evalueringen har bidraget til at forbedre energieffektiviteten i EU. Endelig kan Kommissionen heller ikke acceptere ændringsforslag nr. 3, da vi mener, at 1, 5 % er et alt for ambitiøst mål, som det vil være meget vanskeligt at opfylde.
Og her vil jeg endnu en gang takke Parlamentet for den indsats, det har gjort med formuleringen af sit standpunkt i dag, hvorved det baner vejen for programmets endelige vedtagelse på det næste møde i Rådet (energi) den 3. december.
Med hensyn til fr. McNallys betænkning om rationelle planlægningsmetoder vil jeg først takke ordføreren for den virkelig fremragende betænkning, hun har fremlagt. Forslaget til direktiv om indførelse af rationelle planlægningsmetoder i elektricitets- og gasdistributionssektoren er et særdeles vigtigt forslag, som knytter sig til politikken for energieffektivitet samt Unionens strategi for begrænsning af CO 2 -emissioner, og derfor er det også indirekte knyttet til realiseringen af vore miljømålsætninger.
Direktivforslaget kræver, at elektricitets- og gasdistributionsselskaberne indfører planlægningsmetoder, der tager hensyn til alle valgmuligheder med hensyn til energikilder, herunder også efterspørgselsstyring, samtidig med at de vurderer muligheden for at imødekomme efterspørgslen. Jeg vil også gerne understrege, at direktivet fuldt ud anerkender de offentlige servicevirksomheders forskelligheder inden for EU og giver medlemsstaterne stor frihed i opfyldelsen af direktivets krav. Anvendelsen af de nye planlægningsmetoder vil give de offentlige servicevirksomheder mulighed for at vurdere investeringerne ud fra en efterspørgselssynsvinkel og tage hensyn hertil, ligesom der skal tages hensyn til forsyningssikkerheden. Jeg tror, at dette vil fremme investeringer i energieffektivitet, samtidig med at det vil hindre investeringer af tvivlsom effektivitet på forsyningsområdet. En vedtagelse på EU-plan af denne fremgangsmåde vil efter vor opfattelse give økonomiske fordele for de offentlige virksomheder og deres kunder, ligesom der vil være almene fordele for hele samfundet. I denne ånd fremlægger Kommissionen direktivet i dag, og det glæder mig meget, at Parlamentet stort set kan tilslutte sig direktivets målsætninger. Kommissionen er sikker på, at der findes et stort uudnyttet potentiale for energibesparelser. Udviklingen af en økonomisk bæredygtig energieffektivitetsindustri vil ikke kun give miljø- og energimæssige fordele, men også skabe beskæftigelse og eksport. Anvendelsen af disse nye analysemetoder vil fungere som et rent supplement til de forslag vedrørende det indre marked, der tager sigte på at skabe en handlekraftig og konkurrencedygtig forsyningsindustri.
Og her vil jeg gerne sige som svar på hr. Desamas bemærkning, at det er et meget interessant forslag, De kommer med, og vi vil muligvis undersøge det nærmere for at se, om vi efter vedtagelsen af direktivet om det indre marked for energi vil kunne betragte disse aktiviteter som en offentlig tjenesteydelse.
Med den vægt, som det nye tiltag for forsyningsvirksomhederne lægger såvel på konkurrenceevne som på forbrugerservice, er det nødt til at indføre nye redskaber til planlægning, redskaber, hvormed der kan foretages en meget mere nøjagtig vurdering af det brede spektrum af investeringer, som den øgede konkurrence vil føre med sig. Jeg håber, at Kommissionens forslag til et direktiv på dette område vil fremskynde vedtagelsen af disse nye analytiske redskaber.
Hvad angår Parlamentets ændringsforslag, mener jeg, at de er en væsentlig forbedring af forslaget. Især kan vi acceptere ændringsforslag nr. 5, første del, ændringsforslag 6, 7, 8, 9, 10 og ændringsforslag 12, anden del. Vi kan desuden acceptere størstedelen af ændringsforslag nr. 13, blot ikke den del, der vedrører udnævnelsen af de kompetente myndigheder og omtalen af planer. Vi kan imidlertid ikke acceptere ændringsforslag nr. 1, 2, 3, 4 og anden del af ændringsforslag nr. 5, da de henviser til artikel 100 A som retsgrundlag. Artikel 130 S er det vedtagne retsgrundlag for denne foranstaltning. Ændringsforslag 11 kan heller ikke accepteres, da kravet om, at forbrugernes omkostninger ikke må øges, kan skabe tvivl. Efterspørgselsstyringen bør påhvile dem, der har udbytte heraf. Første del af ændringsforslag nr. 12 kan ikke accepteres, da der ikke er grundlag for et kvantitativt mål for en sådan foranstaltning. Anden del af ændringsforslag 13, som vedrører afsnit a), kan heller ikke accepteres, da vi mener, at medlemsstaterne bør træffe deres beslutninger om de kompetente myndigheder i overensstemmelse med deres lovgivningsmæssige særegenheder. Og endelig kan femte del af ændringsforslag 13, der vedrører anvendelsen af lovgivningsmæssige mekanismer, heller ikke accepteres, da en regulering på netop dette punkt efter vor opfattelse gør foranstaltningen meget begrænsende.
Jeg vil endnu en gang takke fr. McNally for hendes betænkning og støtte til vort forslag. Og til det spørgsmål, fr. McNally stillede mig, vil jeg sige, at når vi står her i dag og drøfter forslaget i Parlamentets plenum, sker det på trods af den store opposition og modstand, vi har haft under hele processen med udarbejdelsen af dette forslag, både internt i Kommissionen, men også efter Kommissionens vedtagelse fra forskellige andre sider, en modstand, som vi dog ikke lader os skræmme af. Vi vil fortsætte vort arbejde, vi vil forsøge at informere medlemsstaterne så meget som muligt, så vi overbeviser regeringerne om, at dette direktiv kan være en fornuftig foranstaltning, en fornuftig beslutning for energisektoren på europæisk plan. Derfor er mit svar på Deres spørgsmål: ja, jeg tager den udfordring op, De giver mig, jeg påtager mig mit ansvar og fortsætter dette arbejde, og jeg håber, at vore bestræbelser vil blive kronet med held, hvilket imidlertid afhænger af Deres bidrag, Deres støtte og Deres aktive indsats.

Formanden
Mange tak, hr. Papoutsis.
Forhandlingen under ét er afsluttet.
Afstemningen finder sted tirsdag kl. 12.00.
(Mødet hævet kl. 20.30)

