Højtideligt møde - Georgien
Formanden
Hr. præsident, mine damer og herrer, ærede gæster og venner! Jeg vil gerne byde hjertelig velkommen til Georgiens præsident Mikheil Saakashvili.
(Bifald)
Dette er ikke præsident Saakashvilis første besøg i Parlamentet. Han var her for fire år siden, og han var også i Bruxelles i 2004 lige efter sit valg til præsident for Georgien. I dag er en særlig dag. I dag, den 23. november, er det syvårsdagen for Rosenrevolutionen, den ublodige revolution, der førte til nye tider i både Georgien og hele Sydkaukasus. I næsten 60 år har EU bevæget sig ad den vej, som Georgien også nu har valgt at slå ind på, nemlig vejen mod varig fred, velfærd og frihed uden trusler. Præsident Saakashvili modtog sin første undervisning i Kiev. Derefter studerede han på europæiske og amerikanske universiteter og har også været i Strasbourg, hvor han studerede, modtog æresbevisninger og efter sigende fandt sig en hustru. Så det er særlig by for hr. Saakashvili.
De sidste syv år har ikke været nemme for Georgien. Georgiens territoriale integritet er blevet krænket. Jeg vil gerne minde om, at vi i maj i år vedtog en beslutning om at opfordre Rusland til at respektere vilkårene i våbenhvilen og trække sine styrker tilbage fra georgisk territorium.
(Bifald)
For fire år siden sagde hr. Saakashvili her i Parlamentet, at georgierne ikke kun er en af de ældste nationer i Europa, men at de også er intenst interesserede i europæisk integration. Det er denne tilgang til internationale anliggender, de fortrækker. Jeg er sikker på, at denne entusiasme ikke er mindre i dag end for fire år siden. Her i Parlamentet og EU tillægger vi demokratisering stor vægt. Standarderne for demokratisering og demokrati er meget høje, og det gælder også standarderne for det frie marked. Menneskerettigheder, retsstaten og pressefriheden kræver reformer - såvel af forfatningssystemet som af valgsystemet og retssystemet. For et øjeblik siden talte jeg om disse ting med Georgiens præsident, og vi blev enige om, at det ikke er en let proces, men at den er vigtig, hvis vi skal ligne hinanden, og hvis vi skal arbejde lettere sammen.
Jeg er også glad for, at Georgien hurtigt er kommet over den økonomiske krise. EU har også spillet en rolle her, idet vi rakte en hjælpende hånd. I dag er Georgien igen inde i en fase med hastig økonomisk vækst. I EU er vi ivrige efter at se et stabilt Georgien i god udvikling, men vi er også ivrige efter, at det gælder hele den sydkaukasiske region. Georgien kunne være den perfekte model for overgang til et demokratisk system med et frit marked, beskyttelse af menneskerettigheder og en fungerende retsstat. Derfor er det, som hr. Saakashvili har at foreslå og sige til os i dag, så vigtigt. Vi er glade for, at De er her, og vi vil gerne bede Dem tale. Ordet er Deres, hr. præsident.
(Bifald)
Mikheil Saakashvili
Hr. formand! Jeg er ydmyg over for den store ære, som De med Deres indbydelse viser mit land, og jeg vil gerne takke Dem og alle de politiske grupper for denne enestående mulighed. Som vi bemærkede i vores indledende drøftelser, var jeg her for fire år siden, så det er ligesom med OL. Jeg er her igen fire år senere. Forhåbentlig præsterer jeg bedre denne gang.
Jeg kom her for at aflevere et budskab om håb og for at afgive et højtideligt løfte. Jeg kom her for at bekræfte, at fred - en retfærdig og varig fred - er mulig i min region, og at vi har brug for Europa til at bidrage til den.
I århundreder har de kaukasiske bjerge været et geopolitisk mysterium og et forførende paradoks. En region, hvor det enkelte menneske og den enkelte sjæl var fri, men hvor borgerne var undertrykte, hvor kulturerne var tolerante, men hvor regeringerne skabte kunstig opsplitning, hvor folk aldrig holdt op med at føle sig dybt europæiske, men hvor imperiernes mure gjorde Europa til fjernt fantasibillede, hvor mænd og kvinder stræbte efter fred, men krige syntes uundgåelige.
Jeg er kommet for at sige, at vi må have bragt de tider til ophør, at samarbejde må erstatte rivalisering, og at der skal foregå forhandlinger og ikke retorisk krigsførelse.
I alle de urolige hjørner af vores verden er Europa-Parlamentet et symbol på håb. Det er et slående bevis, at selv den grusomste konflikt kan løses, og at fred er enhver politisk risiko værd.
Netop dette sted ville ikke findes, hvis ikke modige ledere midt i de rygende ruiner og omgivet af død og berettigede krav om hævn havde valgt at sætte en stopper for århundreders krige og igangsætte det mest ambitiøse og fascinerende politiske eksperiment i vor tid, nemlig europæisk forening. Dette parlament, som ikke er opdelt efter nationalitet, men i politiske grupper, opfylder den vision, som Victor Hugo så veltalende udtrykte ved den internationale fredskongres i Paris i 1849.
Lad mig citere den store digter på hans eget sprog:
(FR) Der vil komme en dag, hvor alle nationer på dette kontinent - uden at miste deres særlige kvaliteter eller deres glorværdige individualitet - vil smelte sammen i en højere enhed og danne det europæiske brodersamfund.
Der vil komme en dag, hvor der ikke vil findes andre slagmarker end sindets åbne markedsplads for idéer.
Der vil komme en dag, hvor kugler og bomber vil blive erstattet af afgivelsen af stemmer, af almindelig stemmeret for alle folk, af de ærværdige afgørelser truffet af et stort, suverænt senat, som vil være for Europa, hvad Parlamentet er for Det Forenede Kongerige, hvad Rigsdagen er for Tyskland, og hvad Nationalforsamlingen er for Frankrig.
De fleste af Hugos samtidige mente, at han nærede en barnlig drøm, også da han holdt denne tale. Det tog over hundrede år og to verdenskrige, før historien lyttede til ham.
Mine damer og herrer, det er på tide, at Hugos stemme giver genlyd og høres også i min region. Det er på høje tid, at denne broderskabets stemme overdøver lyden af kanoner og hadske udråb. Det er på høje tid, at freden i Europa når frem til Kaukasus.
(Bifald)
Og det er vores ansvar som politiske ledere at tage modige initiativer for at få dette til at ske.
Det er nøjagtig syv år siden, at Rosenrevolutionen indledte en ny rejse mod den europæiske familie til en gammel nation, mit elskede Georgien. Den 23. november 2003 overtog hundrede tusinder af borgere med forskellig regional, religiøs og social baggrund fredeligt gaderne og Parlamentet. Ikke en eneste rude på knust, og ikke en eneste genstand blev stjålet fra bygningen. De gjorde mere end at støde et korrupt, bagstræberisk regime fra magten. De igangsatte, hvad økonomerne i London for nogle uger siden kaldte en mental revolution.
Som mange her i Parlamentet vil vide, har der været to måder at komme ud af kommunistregimernes greb på efter Sovjetunionens frigørende sammenbrud: den europæiske og den nationalistiske. Retsstaten og frygtstaten. Kort sagt: Václav Havel og Slobodan Milošević.
Da partiets tyranni var ovre, stod opdelingerne, korruptionen, hierarkierne, bureaukratiet, kynismen og autoritetstroen, som bar det sovjetiske samfund, stadig intakte tilbage. For syv år siden var Georgien formelt set en uafhængig stat, men den lå stadig i frygtens og hadets verdensdel. Grænserne omkring sovjetmentaliteten blev ikke ophævet, og Sovjetunionen fandtes stadig i folks sind og sjæl. Kun en mental revolution kunne føre til en europæisk omdannelse af vores samfund.
Det er det budskab, som vi georgiere har taget med os til denne region. Det er det budskab, som udløste så megen vrede mod os blandt dem, der ville bevare imperiet, men det er det budskab, som har gjort Georgien til et reformlaboratorium i vores region. Da vi lavede Rosenrevolutionen, var vi medlemmer af studenterorganisationer, oppositionspartier og civilsamfundsgrupper, som alle var forenet i en fælles drøm om at gøre vores dysfunktionelle, tidligere sovjetland, der var ubegribeligt forkrøblet af korruption og kriminalitet, til et europæisk demokrati.
Sovjetunionen byggede på princippet om retten til at regere. Folk blev kunstigt sat op mod hinanden i alle samfundslag og på alle områder. I enhver republik blev de forskellige religiøse, sociale og etniske grupper gjort til permanente rivaler, og politik blev forstået som kunsten at manipulere og indgyde frygt og had. Dette forklarer, hvorfor tidligere kommunistledere så let blev til nationalister på Balkan såvel som i Kaukasus, i Østeuropa såvel som i Rusland. For syv år siden var Georgien stadig opdelt i isolerede lokalsamfund, som frygtede hinanden. Nogle ekstremister udnyttede statens svaghed til at udstøde mindretal.
Vores første opgave var derfor at inddrage multikulturalisme og forskelligheder. Vi har udviklet et bekræftende handlingsprogram på alle områder fra videregående uddannelse til retshåndhævelsesorganer. Sovjetunionen havde endnu et karaktertræk, nemlig absolut centralisering. For syv år siden var Georgien stadig fuldstændig koncentreret om sin hovedstad, og vi igangsatte et storstilet decentraliseringsprogram, investerede i infrastrukturer til regionaludvikling og gav lokale myndigheder hidtil usete beføjelser. Som følge heraf blev forladte regioner nu de meste slående eksempler på vores udvikling.
Indtil Rosenrevolutionen blev alle vigtige regionale principper udstukket af præsidenten, så mens andre genoprettede den famøse hierarkiske magtstruktur og aflyste selvstyret i alle regionerne, overførte vi systematisk magt til regionalt valgte organer. Denne politik har for nylig ført til det første direkte valg af borgmesteren i hovedstaden Tbilisi i maj og beslutningen om at flytte forfatningsdomstolen til byen Batumi og vores parlament til Georgiens andenstørste by Kutaisi i det centrale Georgien.
Sovjetunionen handlede om kontrol og korruption - en overvægtig og ineffektiv stat. Vores første skridt var derfor at opløse KGB og fyre hele politistyrken ...
(Bifald)
... sammen med tolderne og skatteopkræverne, men også at åbne vores økonomi og uddannelsessystemet.
Visionen, der var vejledende for alle disse skridt, kunne sammenfattes i et enkelt symbol. Ved siden af ethvert georgisk flag på enhver offentlig bygning hængte vi et europæisk flag. Det gjorde vi for at vise, hvor vi ville hen med vores reformer i Georgien.
Vores fredelige revolution har naturligvis haft sin mængde af fiaskoer og mangler. Naturligvis har vi begået fejl, men som den store opfinder af europæisk kosmopolitisme og en af mine yndlingsfilosoffer Immanuel Kant skrev om den franske revolution, kan man ikke forberede sig på frihed, førend man faktisk er fri. Det, Immanuel Kant mente, var, at man ikke kan lære på forhånd, hvordan man regerer eller endda opfører sig i frihed, ved at læse i en bog. Man kan kun lære det gennem egne succeser og fiaskoer.
Vi har oplevet fiaskoer, og vi har lært af dem, men vi har også oplevet overraskende succeser. Georgien er netop blevet valgt af Verdensbanken som den bedste økonomiske reformator i verden gennem de seneste fem år og rangerer nu som nr. 12 i verden og nr. et blandet central- og østeuropæiske lande - og især i den postsovjetiske verden - hvad angår uhindret adgang til at drive virksomhed. Georgien, der engang var epicentret i den postsovjetiske mafia, gjorde større fremskridt imod korruption end noget andet land i verden fra 2004 til 2009 i henhold til EBRD og Transparency International. Georgien rykkede nemlig ca. 70 pladser frem på TI's liste, og tilfældigvis samtidig røg Rusland den modsatte vej med ca. 70 pladser. Vi mødtes på midten, og jeg husker ikke, at de hilste, men det var sådan, det gik.
Jeg værdsætter kun disse lister, fordi de afspejler og opbygger den sociale og mentale omlægning, der skete i vores land - den mentale revolution, som jeg henviste til tidligere. Georgiske borgere tænker ikke længere på deres stat som en tidligere sovjetstat. De ser den, dømmer den og kritiserer den som et europæisk demokrati. En sådan forandring rækker langt ud over lederne og partierne, der førte an i Rosenrevolutionen. Det er noget, som enhver ejer, og som ingen kan undertrykke, hverken vi eller nogen andre.
En sådan revolution fører til det forbløffende faktum i vores del af verden, at institutionerne systematisk bliver mere populære end politikerne. Vi har lige gennemført en omfattende politireform, og ifølge den seneste Gallupundersøgelse kom politiet ud med en score på 86 % i befolkningstillid - før var den 5 %. Det samme gælder præsidentembedet, vores parlament og andre institutioner i landet. Det var det stik modsatte billede før i tiden. Det fortæller virkelig noget om, at institutionerne er mere populære end lederne, og at landet bevæger sig i den rigtige retning.
Der er meget endnu at gøre. Naturligvis er vi mere opsat end nogensinde på at køre videre ad reformvejen. Vi er klar over, at et demokrati er en løbende proces.
Selvfølgelig var det ikke alle, der var lige begejstrede for vores alternative demokratiske model. Jeg mødte arg modstand blandt de revisionistiske kræfter, som stadig opfatter Sovjetunionens fald som den værste katastrofe i det 20. århundrede. De indførte en fuldstændig embargo mod min nation i 2006. Før da var der en fuldstændig energiembargo i 2005. De deporterede vores borgere, bombede gentagne gange vores territorium frem til 2008, hvor de invaderede os. I dette øjeblik holder disse styrker stadig 20 % af det georgiske landområde besat i åbenlys strid med international ret og våbenhvileaftalen af 12. august, som kom i stand takket være den indsats, som min gode ven og en stor europæisk leder, den franske præsident Nicolas Sarkozy gjorde, mens han var formand for EU.
I dette øjeblik har Georgien stadig op mod 500 000 internt fordrevne og flygtninge, som ikke kan vende hjem, fordi nogle mennesker opildnet af en gammel imperialistisk tankegang besluttede at byde det 21. århundrede velkomment ved at arrangere en etnisk udrensningskampagne og bygge en ny Berlinmur, der delte vores land.
Hvordan reagerede vi på disse aggressioner? For det første gennemførte vi til fulde våbenhvileaftalen og gik længere end, hvad vi havde forpligtet os til, uden en eneste gang at bruge Ruslands afvisning af at overholde aftalen som påskud. I august roste formanden for EU's observatørmission, den tyske Hansjörg Haber, offentligt den georgiske tilbageholdenhed og vores indsatsstrategi som værende konstruktiv enegang. Når tanks og missiler står opstillet 50 km fra en hovedstad, vil det være på høje tid for mange regeringer at råbe, at de er belejret, der er ikke tid til at være fri, og det er en luksus at have demokrati - som de ikke har råd til - og de begynder at vakle i deres modstand og opfordre til såkaldt statslig enhed. Vi gjorde lige det modsatte. Vi opbyggede under disse omstændigheder demokrati med pistolen for panden.
Foran jerntæppet, som besættelsesstyrkerne har bygget rundt om regionen Abkhasien, i den lille havneby Anaklia, som var et voldeligt ingenmandsland for nogle få år siden, bliver der i øjeblikket bygget et nyt turistområde med smukke hoteller og sandstrande. Nogle foreslår, at vi skal standse op og vente, til situationen er løst, og først da starte på at bygge, når grunden er mere solid, mindre vakkelvorn og mindre farlig. Vores filosofi er stik modsat. Vi opfører bygninger, ikke fordi de står på stærk og solid grund, men fordi vi ved at bygge dem til sidst vil gøre grunden stærkere.
I Anaklia begyndte en ny udviklingsfase i 2005, efter at den allerede var blevet ødelagt to gange af konflikten i 1993 og 1998. I 2008 blev den atter fuldstændig ødelagt. Alle de nye bygninger blev brændt ned af invaderende russiske tropper, herunder diskoteker, caféer, ungdomsherberger og andre hoteller. Nogle få uger senere begyndte byggearbejdet igen.
En stor digter og berømt russisk systemkritiker Alexandr Galich, en af de otte helte, som demonstrerede på Den Røde Plads i 1968 imod invasionen af Prag, var ophavsmand til denne berømte sætning: Отечество в опасности! Наши танки на чужой земле! hvilket betyder: "Hjemlandet er i fare, vores tanks har invaderet et fremmed land." Han skrev en anden strålende sentens om Georgien, som jeg atter citerer på russisk: Прекрасная и гордая страна! Ты отвечаешь шуткой на злословье! hvilket betyder omtrent: "Strålende og stolte land, du smiler blot ad mudderkastning."
(Bifald)
Sidste gang jeg besøgte Anaklia, så jeg en række diskoteker så livlige, som man kan se hvor som helst i Europa, hvor unge dansede, lige som hvis de var på Ibiza eller i St Tropez. Den eneste forskel var, at diskotek "18", som vi gik ind på, var det sidste diskotek på stranden. Nøjagtig fem meter derfra står en mur, hvor der på den anden side sidder væbnede besættelsesstyrker, og derefter er der næsten 100 km øde mørke. Lad mig spørge: Hvad er mere absurd end en ny Berlinmur på en subtropisk sandstrand ved bredden af Sortehavet?
Kort sagt forstår vi, at fred er i vores fremmeste interesse, og vi er overbeviste om, at der ikke er noget alternativ til fred. Ved at sætte freden på spil ville vi risikere alt, hvad vi har opnået, og alt, hvad vi ønsker at opnå i de kommende år.
Jeg er kommet her for at bekendtgøre et nyt skridt i vores politik om konstruktiv enegang. Jeg er her for at tage et initiativ, som jeg håber med Deres hjælp vil afhjælpe spændingerne og muliggøre igangsættelsen af seriøse forhandlinger. Før jeg ankom, tænkte jeg grundigt over tingene. Jeg rådførte mig også med mine venner, amerikanske og europæiske allierede og folk i regionen, og den georgiske regering anser allerede sig selv for at være bundet af våbenhvileaftalen af 12. august og har hele tiden forstået, at våbenhvilen naturligvis forbyder brug af magt.
Men for at bevise, at Georgien er fuldt forpligtet til en fredelig løsning på konflikten med Den Russiske Føderation, taler vi i dag om det ensidige initiativ, vi har taget til at erklære, at Georgien aldrig vil bruge magt til at trænge den russiske besættelse tilbage og genoptage kontrollen med de besatte områder. Georgien vil kun bruge fredelige midler i sin stræben efter besættelsesfrihed og genforening.
Selv om Den Russiske Føderation nægter at trække sine besættelsesstyrker tilbage, selv om deres udsendte militser mangedobler deres overtrædelser af menneskerettighederne, vil Georgien kun holde fast i retten til selvforsvar, hvis vi blive angrebet på ny og invaderet i de 80 % af georgisk territorium, som stadig er under den georgiske regerings kontrol.
Jeg vil sende de relevante breve til FN's generalsekretær, OSCE's generalsekretær og EU's ledelse og tydeligt anføre, at vi forpligter os til ikke at bruge magt for at genoprette kontrollen med vores ulovligt delte land, hverken imod besættelsesstyrkerne eller deres stedfortrædere - selv om FN's charter måtte give os lov til det.
Mit løfte her i dag udgør en ensidig erklæring fra en stat i henhold til international ret. Dette initiativ er langt fra let at tage i et land, som er delvist besat og har 500 000 internt fordrevne og flygtninge. Det udgør og udvider vores politik om konstruktiv enegang. Jeg er klar til en dyb, altomfattende dialog med min russiske modpart.
Vi vil naturligvis fortsætte med at deltage i Genèveforhandlingerne, idet vi håber, at vores løfte i dag vil overbevise Den Russiske Føderation om at stoppe med at blokere for disse forhandlinger. Men vi må også have den politiske dialog sat i gang. Dertil har vi brug for, at det internationale samfund gør det klart for de russiske ledere, at situationen i dag er helt lovløs og uholdbar.
For at presse dem til at drøfte et kompromis er det afgørende at få meldt tydeligt ud om, hvordan virkeligheden ser ud i marken. Derfor beder vi om, at den russiske militære opbygning inden for Georgiens internationale grænser bliver kaldt ulovlig besættelse af et suverænt territorium. Mange europæiske nationer samt USA har allerede gjort det. For hvis ikke det er militær besættelse, hvad er det så? Er det militær turisme, når titusindvis af tropper, missiler og tanks ulovligt er mobiliseret mod en, og en del af ens befolkede territorium er fjernet?
De brutale kampagner, som har udstødt hundreder af tusinder af georgiske borgere fra de besatte landområder, bør kaldes ulovlig etnisk udrensning. Hvis vi ikke fordømmer denne etniske udrensning, hvorfor skulle besættelsesmagten så nogensinde overveje at give dem lov til at vende tilbage til deres hjem, byer og landsbyer?
Selv om krigens første offer altid er sandheden, er sandheden altid det mest solide grundlag for fred. Vores konstruktive ensidighed og løftet, jeg netop har afgivet, vil ikke få den forventede virkning, hvis De som vores europæiske venner ikke fortæller sandheden. Hvis De ikke fortæller sandheden, hvem vil så? Jeg kom her i dag med ydmyghed for at fortælle, at vi og måske hele regionen dybest set er afhængige af Dem.
Vores region har oplevet mange krige i nyere tid. Det er på tide - for at omskrive Hugo igen - at erstatte kanoner med rundborde. Vores region har haft sit eget Warszawa, Coventry, Oradour-sur-Glane, og det er på tide at bygge videre på vores fælles afvisning af krig og ødelæggelse. Det er på tide at sige, at vi aldrig må opleve et Groznyj igen, en regional hovedstad med 400 000 indbyggere, der er blevet udslettet fra jordens overflade. Det er på tide at sige, at vi aldrig igen må se mennesker udvist af deres hjem og deporteret på grund af deres nationalitet, tro eller oprindelse, som det skete i mit eget land såvel som i andre lande i regionen.
Jeg er klar til at arbejde med den russiske ledelse for at sikre, at dette ikke sker igen, og at vi får vendt konsekvenserne af krigen og skabt betingelserne for fred. Mure som den, der deler Georgien, vil ikke blive omstyrtet med bomber, men med borgernes engagement i opbygningen af et frit, forenet, demokratisk land og af verdenssamfundets engagement i at håndhæve international ret, og det er den ambition, vi aldrig vil slippe. Vi vil aldrig opgive vores ambition om at genforene vores land og etablere det som en fri demokratisk nation med fredelige midler.
Det er bemærkelsesværdigt, at ikke en eneste tidligere sovjetrepublik trods det enorme pres og de mange trusler fra Moskva har anerkendt denne amputering af Georgien. Det viser - til nogles store overraskelse og vrede - at de gamle tider er endegyldigt forbi. Det viser, at de tidligere, fangne nationer fra sovjetdagene med alle deres forhindringer og problemer er blevet stærke uafhængige stater, som fastlægger deres egen politik. Ingen - kort sagt - vender tilbage til Sovjetunionen.
Vores region har truffet et valg. Der er erklæret krig for at stoppe denne bevægelse, men tanks kan ikke vende historiens retning, og det er på tide, at imperialismens langvarige og pinefulde tømmermænd får en fredelig afslutning. Jeg opfordrer derfor de russiske ledere til at træffe fremtidens valg. De kunne spille en sådan stor positiv rolle i den løbende forandring af vores fælles region og acceptere andre lande som partnere og ikke vasalstater.
Vi ønsker alle - og jeg ønsker personligt - Rusland som partner og ikke som fjende. Ingen har en større interesse end vi i at se Rusland blive til et land, som virkelig begår sig i enighed med andre nationer, overholder internationale love og - ofte forbundet hermed - respekterer grundlæggende menneskerettigheder. Derfor støtter jeg helhjertet den indsats, som europæiske og amerikanske ledere udfolder for at få Rusland ind i et mere konstruktivt forhold. Vores konflikt har ikke afkølet følelserne mellem vores to befolkninger. Jeg vil gerne sige til det russiske folk, at de altid vil være velkomne i Georgien som partnere, turister, studerende, forretningsfolk, journalister eller blot som venner - men ikke som besættelsesstyrker.
(Stort bifald fra salen)
Mine damer og herrer! Jeg vil gerne slutte min tale med et citat af præsidenten for den første georgiske republik, Noe Zhordania. Som De måske ved, var Georgien i 1918 den første europæiske socialdemokratiske republik, der nogensinde er udråbt, og vi er meget stolte af det. Vi har stærke kvinderettigheder og andre stærke sociale rettigheder indskrevet i vores forfatning. Nogle få dage før den røde hær invaderede Georgien, udtrykte Zhordania vores europæiske valg: "Hvad henter vi fra de europæiske nationers kulturelle vifte? Over 2000 års national kultur, et demokratisk system og naturrigdom."
Rusland gav os chancen for at gå tilbage og få militært liv. Vi sagde til Rusland, at vi er på vej mod Europa, og vi ønsker Rusland med os på vejen mod Europa. I dag taler en anden georgisk præsident til Dem med samme budskab om kærlighed til europæiske idéer og værdier. Det er sjældent, at en nation får samme chance to gange i historien. Jeg kom her i dag for at fortælle Dem, at vi vil benytte os af denne lejlighed og gøre, hvad vi kan for at fuldbyrde vores europæiske skæbne.
Formanden
Præsident Saakashvili! Deres budskab i dag var meget vigtigt for os alle, men det var også meget vigtigt for det kommende OSCE-topmøde i Astana i Kasakhstan den 1. og 2. december, altså om en uge. Først og fremmest var det af afgørende betydning for hele Deres region, for Kaukasus, både Syd- og Nordkaukasus. Vi har altid vidst, at De var modige - nu kan vi også sige, at De er fornuftige. Mod og fornuft bør altid følges ad.
