Организация на работното време (разискване) 
Председател
Следващата точка е изявлението на председателя на делегацията на Европейския парламент в Помирителния комитет относно организацията на работното време
Mechtild Rothe
Г-жо председател, госпожи и господа, както знаете, помирителната процедура във връзка с Директивата за работното време завърши неуспешно. Съгласно член 65, параграф 5 от Правилника за дейността в такива случаи председателят на делегацията на Европейския парламент в Помирителния комитет прави изявление пред Парламента. Ето защо сега ще опиша накратко развитието на преговорите по Директивата за работното време.
След няколко тристранни срещи и три заседания на Помирителния комитет, на последната сесия малко след полунощ и малко преди крайния срок стана ясно, че няма да можем да постигнем споразумение. Делегацията на Европейския парламент вече беше гласувала и решила с голямо мнозинство от 15 гласа "за", нито един "против" и пет "въздържали се" да се противопостави на последното компромисно предложение на Комисията. Това предложение не беше прието като основа за истински компромис. Същевременно то беше отхвърлено и от Комитета на постоянните представители, който заседаваше в съседната стая. С писмо от 29 април 2009 г. двамата съпредседатели на Помирителния комитет информираха Парламента и Съвета на министрите, че не е възможно да се съгласува общ текст в рамките на крайния срок, определен в член 251, параграф 5 от Договора за ЕО.
Съжалявам много, че двете институции не успяха да намерят общ език. Но ако разгледаме трите проблема, които останаха спорни до края - правото на изключение от седмичното работно време, условията за времето на разположение и за работници с няколко трудови договора - ще видим, че разликите в позициите бяха толкова съществени, че не беше възможно да се постигне споразумение, което да съответства на резолюцията на Европейския парламент от 17 декември 2008 г.
По-специално, Съветът ни най-малко не промени позицията си за правото на изключение. Парламентът предложи няколко компромиса, които биха предоставили на работодателите значителна гъвкавост по отношение на работното време. Парламентът беше особено сговорчив относно условията за времето на разположение, тъй като повечето държави-членки, в случая девет, използват правото на изключение само във връзка с времето на разположение. Но блокиращо малцинство в Съвета предотврати всички опити да се въведе възможност за дерогация. Не беше възприето дори и предложението за прекратяване на правото на изключение.
По отношение на времето на разположение Съдът на Европейските общности реши, че то е част от работното време. Дори и неактивната част от времето на разположение не може да се разглежда, изцяло или частично, като време за почивка, както настояваше Съветът. За делегацията на Парламента беше очевидно, че времето на разположение е необходимо, когато трябва да се продължи работата. Съветът не беше съгласен да приеме това ограничение. Какво следва от това? Ако сервитьорът седи в празния ресторант, това се отчита като неактивно време на разположение и съответно се заплаща различно. Това не бива да се случва. Възприемайки гъвкав подход, Парламентът подкрепи и предложението максималната продължителност на работната седмица от 48 часа да се отнася за работника, а не за трудовия договор. По този въпрос не успяхме дори да се договорим за принципа, който да залегне в съображение към директивата.
За делегацията на Парламента беше ясно, че е по-добре да няма компромис, отколкото да се постигне лош компромис за сметка на работниците. Парламентът представи на Съвета многобройни предложения, докато не счетохме, че сме достигнали границата на допустимото. Но в Съвета имаше група, която не беше готова на никакъв компромис. Смятам също така, че по някои въпроси предложенията на Комисията биха могли да съчетават по-успешно позициите на Съвета и Парламента.
През своя мандат Парламентът прие 389 правни акта по процедурата на съвместно вземане на решение. От тях 24 бяха приети на трето четене след успешно приключила помирителна процедура. Това ясно показва, че съществува междуинституционална култура на сътрудничество. Случаят с Директивата за работното време е първият след влизането в сила на Договора от Амстердам, в който Помирителният комитет не успява да постигне съгласие. Очаквам новата Комисия скоро да представи ново предложение, което, надявам се, ще доведе до постигане на съгласие.
В заключение искам специално да благодаря на секретариата на Помирителния комитет за отличното изпълнение на неговите важни задачи.
Михал СЕДЛАЧЕК
действащ председател на Съвета. - (CS) Г-жо председател, г-н член на Комисията, госпожи и господа, от името на чешкото председателство искам да ви информирам за позицията на Съвета за приключването на преговорите относно измененията на Директивата за работното време. Както несъмнено знаете, Съветът цели четири години обсъжда измененията на тази директива и след много сложни преговори достигна до обща позиция за нейното съдържание.
Квалифицирано мнозинство от държави-членки се съгласи ключовият спорен въпрос относно правото на изключение да остане в директивата, но при строго определени условия, които значително да ограничат прилагането на тази опция. Съветът например предложи при право на изключение да се намали максималната работна седмица от 78 часа на 60 или 65 часа и да се забрани право на изключение при подписване на трудов договор, или да се ограничи до една година валидността на съгласието на работниците за право на изключение. Целта на Съвета беше да се ограничи използването на правото на изключение в държавите-членки и преди всичко да се подобри защитата на работниците, които използват правото на изключение. Съветът считаше, че неговият проект за директивата е добре балансиран документ, който укрепва защитата на работниците, и се надяваше, че той ще се окаже приемлив за Парламента, който трябваше да го приеме на второ четене.
След гласуването през миналия декември чешкото председателство беше наясно, че двете институции имат различно отношение към проекта за директива, но не разглеждаше преговорите като борба за престиж между тях. Вместо това то възприе прагматичен, неидеологизиран и реалистичен подход, отчитайки действителното положение на европейския пазар на труда. Неоспорим факт е, че днес правото на изключение се използва в 15 от всичко 27 държави-членки на ЕС. След месец януари тази година, когато Чешката република пое председателството, ние проведохме много напрегнати преговори на всички нива, опитвайки се да намерим място за евентуален компромис с Парламента. Първата среща на държавите-членки по този въпрос беше проведена в Прага на 13 януари. До днес са проведени поне осем кръга неофициални тристранни преговори, както и три официални заседания от процеса на преговорите. Тук бих искал да благодаря на Комисията, и особено на г-н Шпидла, за специалното съдействие и конструктивния подход в търсенето на възможния компромис при формулиране на текста на директивата. Съветът имаше желание да съгласува и постигне компромис по обща позиция, но въпреки това съгласие не беше постигнато. През изминалите четири месеца чешкото председателство много активно и отговорно провеждаше преговорите с Парламента и предлагаше много компромисни решения по различни проблеми, свързани с директивата, опитвайки се да намери окончателно решение, приемливо и за Съвета, и за Парламента.
Днес мога да заявя, че за да отговори на изискванията на Парламента, Съветът направи редица отстъпки, но Парламентът не ги намери за достатъчни. Например, Съветът беше готов да се откаже от общата си позиция и да възприеме мнението на Парламента, че цялото време на разположение е пълноценно работно време. Съветът също така отстъпи при разискванията относно съвместяването на професионалния и семеен живот във връзка със срока за осигуряване на допълнителна дневна почивка и при формулирането на определението за висши служители; бих могъл да приведа и други примери. Съветът желаеше да постигне споразумение с Парламента по ключовия проблем за правото на изключение и беше готов да възприеме исканията и другите предложения на Парламента, например забраната за право на изключение през изпитателния период и премахването на горната граница за седмичното работно време при право на изключение, въпреки че според нас това би било против интересите на работниците. Ние дори бяхме готови да приемем идеята за въвеждане на регистрация на часовете, отработени в право на изключение. Но Парламентът не измина своята половина от пътя за сближаване с позицията на Съвета.
От името на чешкото председателство искам да изразя искреното си съжаление, че Парламентът не пожела да направи компромис и да приеме преработената директива, която се очаква вече пет години не само от държавите-членки, но и от европейските граждани. Постигането на съгласие по преработената директива би спомогнало за по-добра защита на работниците, за решаване на проблема с времето на разположение и почивките и би разчистило пътя за постепенно ограничаване на правото на изключение в държавите-членки. Но членовете на Парламента, които участваха в комитета за преговорите, бяха глухи за тези предложения. Те отказаха да ги приемат, отказаха да приемат и контрапредложенията на Съвета, и компромисните предложения на Комисията, като вместо това държаха на идеологизираната си позиция. Тъй като Парламентът не пожела да вземе предвид положението в Съвета и реалната ситуация в момента, досегашната директива ще продължи да действа. Използването на правото на изключение няма да е ограничено, няма да се въведе контрол, а работниците ще трябва да продължат да работят по 78 часа на седмица. Отношението на Парламента най-вероятно ще предизвика още по-широко използване на правото на изключение. Днес Европейската комисия получи сигнали от други две държави-членки, които възнамеряват да въведат правото на изключение, и следователно надеждите за бъдещата му забрана стават още по-слаби. Съветът искаше да предотврати това, но Парламентът реши друго.
Владимир Шпидла
Г-н председател, госпожи и господа, искрено съжалявам, че Съветът и Парламентът не успяха да постигнат съгласие на последния етап от преговорите за изменение на Директивата за работното време. Комисията направи всичко в кръга на своите възможности, за да се постигне компромис, като представи редица предложения по всички основни проблеми с цел да подпомогне двете законодателни институции да намерят окончателен вариант. Но в края на краищата Съветът и Парламентът държаха на своите различни позиции относно бъдещето на изключенията и възможността за отказ от участие, и тези различия не можаха да бъдат изгладени.
Разбирам и уважавам желанието на Парламента да сложи окончателно край на използването на изключения. И за мен това би било идеалното решение и ние го включихме в предложението на Комисията от 2005 г. за изменение на директивата. Въпреки това, след продължилите няколко години преговори стана ясно, че този елемент няма да улесни постигането на съгласие в Съвета и няма да преодолее блокиращото малцинство. Твърде много държави-членки просто настояваха да използват индивидуални изключения и да запазят тази възможност в директивата. Ето защо Комисията представи алтернативни предложения за подобряване на правната защита на работниците, които използват изключенията, като по този начин на практика се ограничаваше тяхната употреба. Комисията също така предложи да се въведе постоянен контрол на национално и европейско равнище върху използването на изключенията и да се наложат ограничения върху едновременното използване на няколко изключения, което би намалило стимулите за държавите-членки да разрешават изключения. Твърдо съм убеден, че такъв подход на практика би подобрил условията на работа и, което е по-важно, би укрепил възможността в дългосрочен план държавите-членки да се съгласят да отменят напълно изключенията. Парламентът възприе позицията, че е най-добре напълно да се отмени възможността за отказ от участие. Уважавам мотивите за това решение, но оставам на различно мнение.
Както вече много пъти съм казвал, аз съм твърдо убеден, че невъзможността да се постигне съгласие относно измененията е лош сигнал за европейските работници и предприятия, за европейските институции и следователно за Европа като цяло. Първо, това означава, че проблемът с изключенията не е решен и тяхното използване съгласно досегашната директива ще продължи, без да е определена дата за отменянето им, с много слаби ограничения и без никакъв специален контрол. Знам, че мнозина от вас възразяват, че при това работниците биха работили по 65 часа седмично и напълно споделям тази загриженост, но е факт, че настоящата директива позволява седмичната продължителност на работното време да бъде 70 часа. Второ, въпреки че решението на Съда на Европейските общности относно времето на разположение и допълнителните почивки няма да се промени, смятам, че за съжаление в много случаи то на практика няма да доведе до по-добра защита на работниците. В много държави-членки има отрасли, в които широко се използва времето на разположение и те срещат сериозни затруднения да спазват правилата, произтичащи от решенията по делата SIMAP и Jaeger. Засега резултатът е, че все повече държави-членки започват да използват изключенията, за да решат този проблем. Понастоящем има 15 такива държави и се боя, че след като по въпроса за времето на разположение няма съгласие, и други държави-членки ще започнат да използват отказа от участие, за да спазят решението на Съда на Европейските общности, тъй като не разполагат с друга възможност. С увеличаване на броя на държавите-членки, които използват изключенията, ще става все по-трудно в Съвета да се постигне съгласие за тяхното премахване. Трето, неуспехът на преговорите означава, че редица одобрени от Съвета много важни специални гаранции за работниците в цяла Европа, които сега използват изключенията, няма да са валидни и няма да влязат в сила. И последно, ние пропуснахме и възможността да подобрим мерките за съчетаване на професионалния и семейния живот и да изясним определенията за различните самостоятелно заети лица. Но и двете законодателни институции вече взеха своите решения, като непосредственият резултат от тях е, че няма да има специален контрол на изключенията, както изисква съществуващата директива. Аз приемам тези решения. Заедно с другите членове на Комисията сега ще трябва да обсъдим ситуацията, възникнала в резултат от невъзможността законодателите да постигнат съгласие.
От друга страна, бих искал също да напомня, че продължилите пет години преговори, по време на които бяха представени редица частични предложения и бяха направени много опити да се намери решение, завършиха неуспешно. Това означава, че няма да е лесно да се представи ново предложение, което по чудотворен начин да реши проблемите. Ето защо считам, че е необходимо ситуацията да се анализира много внимателно със социалните партньори. Само след това Комисията би могла да пристъпи към формулиране на ново решение и да предложи друг начин на действие.
Hartmut Nassauer
Г-жо председател, госпожи и господа, преди всичко искам да заявя, от името на групата на Европейската народна партия (Християндемократи) и Европейските демократи, че неуспехът на помирителната процедура във връзка с новото законодателство относно работното време и продължаващото действие на старата правна уредба за работното време не са в интерес на европейските работници.
Искам също да кажа, че не е вярно твърдението, че само Съветът е виновен, а мнозинството членове на Парламента, като рицари в блестящи доспехи, са се жертвали в името на интересите на работниците. Истината е, че и двете страни са виновни. Вярно е, че Съветът не помръдна и на сантиметър от позицията си относно отказа от участие, но мнозинството в Парламента прояви същата липса на гъвкавост, настоявайки, че единственото възможно решение е премахването на възможността за отказ от участие. Поради това двете страни се разминаха като кораби в нощта и резултатът беше лесно предвидим.
Това беше една пропиляна възможност. Беше възможно, например, да се създаде европейски регламент относно времето на разположение, чрез който в цяла Европа да се приеме, че времето на разположение е работно време, както реши Съдът на Европейските общности. За целта беше необходимо мнозинството в Парламента да отстъпи съвсем малко по въпроса за отказа от участие, например когато се определяха условията, при които отказът от участие е допустим - те трябва да са колкото е възможно по-строги - както и кой взема решението за отказ от участие, където следва да участват и двете страни в работния процес. Но нищо от това не се случи. Желанието на всяка цена да се премахне възможността за отказ от участие се превърна в своеобразна "свещена крава". Това беше обратната страна на непримиримото поведение, което не позволи да се приеме новото решение. Сега ситуацията е много безрадостна. Както вече заявих, тя не е в интерес на работниците.
Alejandro Cercas
Г-жо председател, въпреки че безплодните усилия предизвикват униние, бих искал да повторя, че на възможността за отказ от участие трябва да се сложи край, защото тя беше предвидена само за десетгодишен период - който изтече през 2003 г. - и защото отменянето й е изключително важно за здравето на хората, за съвместяването на семейния и професионалния живот, както и за това нашите разисквания да съответстват на тези отпреди половин час и на тези, които ще последват, за зачитане на международните конвенции на Международната организация по труда, за създаване на европейско социално законодателство, за запазване на работническите организации и вярата на гражданите в европейските институции.
Както заяви нашият председател, съгласие не беше постигнато, защото всички предложения на Съвета означаваха връщане назад, в ХІХ век, като трудовото законодателство се превърне просто в двустранен договор между работника и работодателя, без закони или регламенти, без уважение към нищо, освен към така наречения "свободен избор", забравяйки, че работниците и работодателите никога не са поставени на равностойни позиции едни спрямо други.
Това не е правилно; то е само фалшиво обяснение. Парламентът се оживи, предложи най-различни варианти за решаване на реалните проблеми, но проблемът се оказа идеологически. Съветът не пожела да премахне възможността за отказ от участие. Едно малцинство в Съвета искаше възможността за отказ от участие, която беше временна мярка през 1993 г., да стане постоянна и с гласуването в Парламента да се закрепи завинаги, като в тази битка не ни остави надежда и достойнство.
Това се случи, тъй като малцинството просто искаше да поразкраси отказа от участие и да го приеме за постоянно, като разруши един от основните инструменти на европейското социално законодателство. Това е истината, а не, че се е предлагало съкращаване на работното време - съгласно предложението на Комисията и Съвета работното време достигаше 78 часа седмично, защото 60 и 65 часа щяха да се пресмятат за период от три месеца.
Спрете да повтаряте неистини. Спрете да заблуждавате общественото мнение. Признайте, че искахте да направите постоянно това, което беше временно през 1993 г., и че искахте да превърнете изключението в правило.
Предложиха ни отказът да става чрез дерогация, както в член 20; дерогация, а не изключение, т.е. да е нещо нормално. Същевременно предложението беше и неприкрита атака срещу решението на Съда на Европейските общности. То отнемаше правата на лекарите и влошаваше условията им на работа. Предложението нямаше нищо общо с нашата идея или с решението на Съда относно компенсиращите почивки за лекарите. То беше неприкрита атака срещу всички работници. Освен това ни обвиниха, че правим всичко само защото сме в предизборен период. Каква чест е да чуваш гласа на гражданите и работниците!
Ние сме в голяма социална криза; има огромна дистанция между гражданите и нашите институции. За щастие Парламентът не падна на колене пред Съвета. Г-н член на Комисията, за щастие скоро ще бъде избран нов Парламент, нов изпълнителен Съвет, а вероятно ще има промени и в правителствата на държавите-членки. Европейските работници имат надежда: мандатът от 17 декември е запазен и ние ще продължим нашата борба, г-н член на Комисията.
(Ръкопляскания)
Elizabeth Lynne
от името на групата ALDE. - (EN) Г-жо председател, всички знаем, че ситуацията беше патова, но според мен липсата на споразумение е по-добра от лошото споразумение.
Знаехме, че това е неизбежно, но ни трябваше твърде много време да го приемем. Считам, че причината е най-вече желанието на някои членове на Парламента да изглеждат непреклонни в очите на избирателите си.
След като Парламентът прие с мнозинство да се премахне отказът от участие, стана ясно, че не може да се постигне споразумение, защото, както вече чухме, 15 държави го използват.
Подкрепям възможността за отказ от 48-часовото ограничение на седмичното работно време, наложено с Директивата за работното време, стига отказът да е доброволен. По време на работата на комитета се опитах да наложа ограничения, така че отказът от участие да не може да се подписва едновременно с трудовия договор и по всяко време да е възможно оттегляне на решението за отказ от участие. Всъщност такова беше и предложението на Съвета. Това е важно за гъвкавостта, еднакво необходима и на работника, и на работодателя. Защо да забраняваме някой да печели с допълнителен труд, ако той желае това?
Опасенията ми са, че по този начин може хората да бъдат принуждавани да работят нелегално, без защита от законодателството в областта на безопасните и здравословни условия на труд, в това число и от директивата за опасните машини.
Много по-сериозен проблем е наличието на няколко трудови договора за един работник, както и определението за автономна работа. Тук правилата се нарушават много по-често, отколкото при отказа от участие, но Съветът не промени съществено позицията си по тези въпроси, а Парламентът от своя страна не беше настоятелен.
Що се отнася до т.нар. "време на разположение", според мен то изцяло трябва да се счита за работно време. Доволна съм, че Съветът промени позицията си по този въпрос.
Преди пет години в началото на разискванията казах, че трябва да се съсредоточим единствено върху решенията на Съда на Европейските общности по делата SIMAP и Jaeger. Може би в бъдеще ще постъпим така и ще се занимаваме само с положението в здравеопазването.
В заключение искам да кажа, че съм доволна от запазването на възможността за отказ от 48-часовото ограничение, особено заради пожарникарите в Обединеното кралство, които много трудно биха осигурявали защита на населението, ако се премахне възможността за отказ от участие и искам да ги поздравя за проведената кампания.
Elisabeth Schroedter
от името на групата Verts/ALE. - (DE) Г-жо председател, г-н действащ председател на Съвета, г-н Шпидла, в предизборния период би било добре да можем да предложим на европейските граждани директива за работното време, която определя минимални стандарти за здравословни и безопасни условия на труд.
Това щеше да бъде нашият принос за подобряване на качеството на труда. Нашата резолюция щеше да установи минималните изисквания и същевременно гъвкавостта, необходима за решаване на проблемите в болниците. Но Съветът блокира всичко това в течение на няколко седмици и накрая то стана невъзможно. За съжаление, в случая и Комисията носи част от отговорността, защото не съдействаше в процеса на търсене на решение. Предложенията на Комисията грубо потъпкаха трудовото законодателство и поставиха под въпрос това, което обикновено се нарича минимални законови изисквания. Групата на Зелените/Европейски свободен алианс, както и голямо мнозинство от Помирителния комитет не бяха готови да гласуват за узаконяване на експлоатацията.
Добре известно е, че министърът на труда на Германия Олаф Шолц беше един от твърдите противници в Съвета. Напълно сериозно той искаше да въведе изключения в едно дългосрочно решение, които да позволяват хората да работят до 78 часа седмично. В Германия той минава за представител на работниците, а в Брюксел действа като говорител на тези членове на Съвета, които са против интересите на европейските работници. Той заби нож в гърба на социалдемократите.
Ilda Figueiredo
Г-жо председател, ние сме доволни от липсата на споразумение между Европейския парламент и Съвета относно измененията на директивата за организацията на работното време, защото предложенията бяха по-лоши от сегашното положение както по отношение на средната продължителност на работния ден, така и на времето на разположение.
Всъщност Европейската комисия и Съветът се опитаха да създадат условия за обезценяване на труда и да атакуват правото на преговори на професионалните съюзи и колективните трудови договори. Това би могло да се постигне, ако се приеме организацията на работното време и неговото заплащане да се регулират само по административен път, като по този начин се застрашат същността на времето на разположение и правото на почивка - това би било връщане със сто години назад в областта на правата на работниците.
Задължението за пълно заплащане на времето на разположение, включително времето за почивка, както в здравеопазването и службите за неотложна помощ, така и в противопожарните служби и всички други видове дейност остава в сила съгласно сегашната правна уредба.
Ние ще продължим да привличаме вниманието на обществеността към борбата на работниците срещу прословутия отказ от участие и за подобаващо заплащане на техния труд. Ще продължим да настояваме за съкращаване на работния ден без намаляване на заплащането, което по време на рецесия е важно за създаване на работни места и за намаляване на безработицата. Ще продължим също да съдействаме за осигуряване на безопасни и здравословни условия на труд за работниците и за по-добро съвместяване на професионалния и семейния живот.
Ние се стремим към една наистина социална Европа, която да не бъде забравяна веднага след изборите за Европейски парламент.
Derek Roland Clark
от името на групата IND/DEM. - (EN) Г-жо председател, на 18 февруари президентът Клаус отбеляза, че структурата на ЕС е догма, която противоречи на историческия опит.
Държавите-членки имат своите традиции. Те правят нещата по свой начин; това се отнася и за начина, по който работят. Когато изтъкнах това на първото помирително заседание и отбелязах, че държавите-членки не бива да се вкарват в усмирителна риза, един колега запита дали е трябвало да ме поканят. Ето ви демокрация в действие!
В документа, който г-н членът на Комисията представи по-късно тогава, се казваше, че предпочитанията и нуждите на работниците не позволяват да се определи срок за отменяне на отказа от участие. Хубаво е да чуваш ехото!
Както каза президентът Клаус, съществува голяма дистанция между гражданите на ЕС и техните избрани представители, но тя е много по-малка в отделните държави-членки, което прави ЕС недемократичен. Съгласен съм с това и преди всичко искам да представям по-добре гражданите. В края на краищата, на мястото на само четири държави-членки, които подкрепяха отказа от участие през 2004 г. сега има петнадесет. Това означава ли нещо за вас? И членовете на Парламента имат очи да наричат 15 държави от 27 "блокиращо малцинство". Парламентът отказва да види истината!
José Albino Silva Peneda
(PT) Два проблема се откроиха в тези преговори - така нареченото "време на разположение" и клаузата за отказ от участие.
За времето на разположение искам да отбележа, че бяхме много близо до компромис, но в последния момент Съветът необяснимо се отдръпна.
По отношение на отказа от участие Парламентът никога не би приел неопределеното му продължаване, защото на практика това просто би означавало дерегулиране на пазара на труда.
Фактът, че понастоящем 15 държави използват отказа от участие, се дължи на това, че времето на разположение е недостатъчно за действителните потребности. Недостигът е особено голям в областта на здравеопазването. Проблемът беше решен в предложението на Парламента и би намалил броя на държавите, на които се налага да използват отказа от участие. Това беше отбелязано дори и от председателството по време на преговорите.
Абсолютно ясно е, че отказът от участие няма нищо общо с гъвкавостта. Както Парламентът предложи през 2005 г., ако референтният период се направи една година, може да се постигне достатъчна гъвкавост.
Парламентът винаги е защитавал това решение, за да можем поне да определим дата, от която възможността за отказ от участие ще се отмени. Но блокиращото малцинство в Съвета не само приемаше отказа от участие, но и желаеше да направи използването му правило, а не изключение. Искам да ви напомня, че възможността за отказ от участие беше приета през 1993 г., но като недвусмислено изключение.
Госпожи и господа, трудовите договори не могат да се сравняват с другите видове договори, при които страните са равнопоставени. Трудовото законодателство и науката за него съществуват в Европа, защото отдавна е прието, че една от страните е в неизгодно положение и поради това трябва да бъде защитена.
Блокиращото малцинство в Съвета и ясно изразената липса на гъвкавост в отношението му към преговорите искаше да елиминира тази защита, което според мен е абсолютно неприемливо за всеки, който подкрепя фундаменталните ценности, на които се основава европейският социален модел.
Jan Andersson
(SV) Г-жо председател, бих искал да използвам възможността да благодаря на колегите си от преговарящия екип за конструктивното им съдействие. Жалко, че не успяхме да постигнем съгласие. Това се дължи на сегашното положение, при което 15 държави-членки използват отказа от участие. Несъмнено броят им може още да нарасне, а това не е добре.
Бих искал да ви информирам, че по време на преговорите постигнахме и известен напредък. По отношение на времето на разположение и компенсиращите го почивки смятам за напредък общото мнение, че времето на разположение трябва да се отчита като работно време. Вярвам, че по този въпрос бихме могли да постигнем съгласие. Причината да не се договорим беше проблемът с отказа от участие. От едната страна беше Съветът с блокиращо малцинство, което не искаше в никакъв случай да премахне отказа от участие, а от другата - и това често се забравя - голямото мнозинство в Европейския парламент, което силно желаеше да премахне отказа от участие, защото той няма нищо общо със здравето и безопасността. Ние, членовете на Парламента, положихме усилия, направихме дори предложение Съветът сам да определи краен срок. Накрая дори бяхме съгласни просто да определим дата за продължаване на преговорите, на които да се определи крайният срок. Съветът не пожела да приеме дори това. По-нататък преговорите станаха невъзможни. Не е вярно, г-н Седлачек, че Съветът е приел всички искания на Парламента относно условията за отказ от участие. На преговорите през последния ден почти всички предложения бяха отхвърлени. Мога да потвърдя, че в действителност мнозинството иска да се премахне отказът от участие. В Парламента има голямо мнозинство, мнозинство има и в Съвета, но за съжаление малцинството в Съвета решава отказът от участие да остане. Това не ни удовлетворява. Надявам се Комисията да започне отначало, хората да поемат отговорността си и новото предложение да е основано на предмета на директивата, а именно безопасните и здравословни условия на труд, и тогава възможността за отказ от участие ще трябва да се премахне.
Bernard Lehideux
(FR) Г-жо председател, Парламентът и докладчикът бяха принудени да отхвърлят един лош компромис и те постъпиха правилно. Делегацията ни остана вярна на позицията, приета с много голямо мнозинство в пленарната зала, която изискваше да се премахнат всички изключения от законоустановеното работно време.
Но истината е, че само Парламентът се стремеше към напредък в преговорите. Представителите на европейските народи забравиха партийните различия, за да сложат край на анахронизма, наречен отказ от участие. Само ние предлагахме наистина компромисни текстове, които Съветът умело пренебрегваше, също както и Комисията. Съветът и Комисията се включиха в редиците на тези, които яростно се съпротивляват и на най-малкия напредък в областта на правата на работниците в Европа.
Г-н действащ председател на Съвета, ясно е, че вие постигнахте целите си. Съдът на Европейските общности ви задължава да отчитате цялото време на разположение като работно време; поради това не сте загубили нищо по този въпрос. Възможността за отказ от участие, на която държите, все още на практика съществува, тъй като противодействието на прогреса я запази. Новите членове на Парламента, които ще бъдат избрани през месец юни, ще трябва повече от всякога да се борят за цялостно хармонизиране на социалните стандарти.
Dimitrios Papadimoulis
(EL) Г-жо председател, Съветът, ръка за ръка с Комисията, носи пълната отговорност за невъзможността да се намери компромис и причината е проста: Съветът настояваше да приемем компромис, който би увековечил възможността за отказ от участие; Съветът искаше да измами и унижи нас и милиони работници, като превърне временното изключение, предоставено на Великобритания през 1993 г., в постоянно, насочено срещу работниците правило. За щастие голямо мнозинство в Европейския парламент се противопостави на това намерение. Всеки, който се съмнява чия е отговорността, трябва само да чуе изказването на представителя на чешкото председателство: догматичен неолиберализъм, закостеняла идеология, арогантност и нескопосан опит да се измамят европейските граждани.
Г-н Шпидла, нямате право да тълкувате и прилагате изолирано решенията на Съда на Европейските общности; трябва да отчитате цялостната съдебна практика и да започнете процедури за нарушение срещу държавите-членки, които от години не спазват решенията на Съда. Не може да кажете, че ние не правим това, тъй като ние ще изменим директивата. Разберете едно: Парламентът по никакъв начин няма да се съгласи на компромис, при който не се премахва възможността за отказ от участие.
Edit Bauer
- (SK) След първоначалните надежди, че се приближаваме към съгласуване на измененията на директивата за работното време, сега можем наистина само да съжаляваме, че това не се случи. Поне по две причини това не е най-доброто послание към нашия електорат в навечерието на изборите. Първата е свързана с интересни и неочаквани процеси в новите държави-членки.
Някои инвеститори, по-специално от източноазиатски държави, се опитват да въведат не само източноазиатската трудова етика, срещу което работниците искат законова защита, но и поставят началото на ново явление на трудовия пазар: опит да се заменят местните работници с работници от Източна Азия, които са свикнали с друга култура на труда и с неограничено работно време. В условията на текущата криза и увеличаващата се безработица несиметричността на отношенията работодател-работник става все по-изразена. Това още повече налага да се ограничи продължителността на работното време, като се има предвид и необходимостта от осигуряване на свободи на работниците.
Вторият проблем, който остава нерешен и който е със сериозни последствия за новите държави-членки, е начинът на отчитане на времето на разположение. В съществуващите условия, макар и да не искаме, сме принудени да използваме отказа от участие, защото без него не можем да гарантираме основните медицински услуги. Г-жо председател, не искам да обвинявам, но се надявам през следващия мандат да намерим приемливи решения на тези неотложни проблеми.
Roberto Musacchio
(IT) Г-жо председател, госпожи и господа, провалът на Директивата за работното време беше неизбежен. Съветът запази предизвикателната си позиция, както вече чухме в тази зала, като пренебрегна резултата от гласуването в Парламента, който се повтори и на второ четене няколко години по-късно. Бих искал да кажа на г-жа Lynne, че ние се представяме пред електората с тези гласувания, тъй като наистина имаме мандат от електората.
Тревожна е целта на този екстремизъм. Съветът иска да запази както възможността за отказ от участие, така и годишното изчисляване на работното време. Искам да обърна внимание на члена на Комисията и на Съвета, че 78-часова работна седмица се получава чрез отлагане на периодите на почивка, предвидени в текстовете, подкрепяни от Съвета. Поради това положението е по-лошо, отколкото според досегашната директива; честно казано, трудно е да се разбере какво е отношението на Съвета към труда и условията на труд, както и към професионалните съюзи и трудовите договори.
Ако продължим да използваме отказа от участие, ако не работим за хармонизиране на условията на труд, ние няма да работим за Европа, а срещу нея; с други думи - ще създаваме условия, които отслабват социалната тъкан на Европа и ще пречим на решаването на действителните проблеми, причинили настоящата криза.
Поради това отговорността за неуспеха носи единствено Съветът. Парламентът изпълни своя дълг.
Juan Andrés Naranjo Escobar
(ES) Г-жо председател, признаването на неуспеха е първата стъпка към възможността за постигане на успех. Помирителната процедура наистина се провали, но не и шансът да възстановим диалога, започвайки от днес.
Основната трудност не се състоеше в практическото прилагане на индивидуалната дерогация от правото на 48-часова работна седмица, защото точно с тази цел Парламентът предложи дълги преходни периоди; проблемът се коренеше в твърде различните гледни точки при създаването на правна уредба на Общността, чиято крайна цел е осигуряване на здравословни и безопасни условия на труд. Допълнителен проблем беше и регламентирането на времето на разположение в съответствие с решението на Съда на Европейските общности.
По отношение на основния проблем за отказа от участие считам, че предложението на Съвета беше правно противоречиво и най-вече против това, което бих нарекъл съществени елементи за една Европа, която не може и не следва да изоставя социалната си насоченост, за да не загуби своята идентичност. Беше немислимо да се включи в законодателството на Общността общ, постоянен закон, който противоречи на препоръките на Комисията в социалната й програма, приканващи държавите-членки да спазват конвенцията на Международната организация по труда. Съгласие можеше да се постигне и чрез работа върху комплекта изключения и общи правила; в допълнение, бихме могли да използваме възможностите на социалните партньори, които, ако се оставят да действат свободно, могат да осигуряват справедливи и ефективни споразумения.
Накратко, предложенията на Парламента съдържаха решения, които можеха да осигурят това, от което се нуждаят търговските дружества, т.е. гъвкавост за приспособяване на работното време към променливото работно натоварване, защото е вярно, че няма два еднакви отрасъла или две еднакви дружества в даден отрасъл, а и защото ние - и особено моята страна, която държи тъжния рекорд за най-висока безработица в Европейския съюз - се нуждаем нашите търговски дружества да създават повече работни места и да съкращават по-малко работници.
Госпожи и господа, аз съм в числото на тези, които считат, че ни е необходима спешна реформа на социалната система; освен това смятам, че е напълно възможно да се съчетаят икономическата ефективност и надеждата за социален напредък, свободата и справедливостта. Точно поради това ние трябва да установим граници и минимални социални стандарти за всички държави-членки.
Philip Bushill-Matthews
(EN) Г-жо председател, когато бъдещите поколения оценяват този Парламент и работата му по проблема за работното време, предполагам, че ще им е трудно да повярват какво е било поведението на членовете на Парламента по време на тристранните преговори. Ще видят една директива, създадена в началото на 90-те години на ХХ век, когато социалистите бяха най-голямата партия в тази зала и когато левите управляваха в повечето държави-членки; директива, която, макар и добронамерена, отразява стандартната социалистическа догма, че хората не могат да правят самостоятелен избор за баланса между професионалния и личния живот, че политиците винаги знаят най-добре, а европейските политици, разбира се, знаят най-добре от всички други; директива относно работното време, която просто никога не е проработила.
Възможността за отказ от участие, създадена първоначално за Обединеното кралство, постепенно започна да се използва в още 14 държави; от чешкото председателство днес чухме, че поне още две ще се присъединят към тази група. В същото време 21 от 27 държави така и не успяха да приложат директивата в своите национални здравни системи, поради което Комисията представи предложения за решаване на проблема.
Разполагаме с директива, която очевидно не може да се прилага, а каква е реакцията на Парламента? Хората не са прави, държавите-членки не са прави, Комисията греши и всичко трябва да се вкара в еднаква за всички усмирителна риза, която обаче просто не става на никого. Разбираемо е, че Съветът не пожела да отстъпи, защото правителствата на държавите-членки, както и членовете на Парламента, са избрани да разкриват нови възможности пред хората, а не да ограничават техните свободи. Съветът обаче си спомни това, което някои членове на Парламента са забравили.
И така, засега възможността за отказ от участие остава, но остават и проблемите, които се прехвърлят на членовете на Парламента от следващия мандат. Надявам се само новите ни колеги от другата страна на залата да проявят повече здрав разум; да покажат, че се вслушват в гласа на хората, а не да им нареждат какво да правят; да изхвърлят директивата, а не отказа от участие, и да започнат всичко отначало.
Jacek Protasiewicz
(PL) Г-жо председател, г-н член на Комисията, факт е, че след петгодишни напрегнати опити да изменим Директивата относно организацията на работното време днес ние приключваме работата си с провал. Парламентът не успя да се споразумее със Съвета и да приеме ново, по-добро законодателство, което да подобри положението на работниците, например чрез намаляване на максималната седмична продължителност на работното време, допустима със съгласието на работника, от 78 часа на 65 часа.
Със съжаление трябва да кажа - за разлика от изказалите се преди мен, и по-специално тези от лявата страна на залата, че значителна част от отговорността за този завършек пада върху Парламента, който възприе нереалистична стратегия за преговорите. В много европейски държави има поговорка, която гласи, че по-доброто често е враг на доброто. За съжаление, по време на преговорите забелязах, че тази народна мъдрост изглежда е напълно забравена от повечето колеги, и по-специално тези от лявата страна на залата.
Бих искал да отбележа нещо, което никак не ме радва. Ще напомня на Парламента, че на първото заседание на Помирителния комитет предложих да възприемем компромисен подход с довода, че тъй като в повечето държави-членки от години със съгласието на работниците се прилагат гъвкави принципи за организация на работното време, да се очакват радикални промени не е реалистично и това може да доведе до блокиране на преговорите. За съжаление, точно това се случи. Мисля, че до този резултат се стигна, защото мислехме повече за предизборната кампания, отколкото за интересите на европейските работници.
Stephen Hughes
(EN) Г-жо председател, много е странно Съветът да обвинява Парламента за провала на преговорите. Парламентът свърши цялата работа и направи всички компромисни предложения. Към края на деня Комисията представи компромисно предложение, но Съветът не отстъпи и на сантиметър, поради което не следва да обвинява Парламента за неуспеха.
Освен това Philip Bushill-Matthews днес говори за свобода на избора за работниците - свободата да работят толкова часове, колкото желаят. Но, Philip, вижте какво е положението в Обединеното кралство - държавата-членка, която най-отдавна използва отказа от участие. Според проучване на европейската работна сила, там има 3,5 милиона работници, които редовно работят повече от 48 часа седмично. Според същото проучване 58 % от тях - почти 60 % - казват, че биха желали да работят по-малко от 48 часа седмично. 2,2 милиона от тези 3,5 милиона в Обединеното кралство не получават заплащане за допълнителната работа, която извършват всяка седмица. Те не са луди - ясно е, че са принудени да работят допълнително и са поставени в положение, което налага да работят допълнителни часове. Това е истината относно използването на отказа от участие.
Ewa Tomaszewska
(PL) Съветът беше решен да запази за постоянно възможността за отказ от участие и по този начин на практика да удължи седмичното работно време. Съветът демонстрира пълна липса на гъвкавост.
Проблемът за времето на разположение засяга най-вече работещите в областта на обществените услуги и преди всичко в здравеопазването, където удължаването на работното време означава не само по-лоши условия за лекарите и медицинските сестри, но същевременно представлява заплаха за безопасността и здравето на пациентите и повишава вероятността от грешки при лечението, със съответните последствия за гражданската отговорност на лекаря. Свободата на избора по този въпрос доведе до това, че в една болница в град Радом в Полша се наемат на работа само тези, които са съгласни с процедурата. Това означава, че на практика няма свобода на избор.
Разделянето на времето на разположение на активен и неактивен период е опит да се определи като почивка част от времето, което в действителност е прекарано в служба на работодателя - време, прекарано на работното място, което работникът не може да организира самостоятелно. Следователно това на практика е кражба от времето на работника. Няма защо да приемаме предложения, които считаме за вредни.
Jan Cremers
(NL) Г-жо председател, още през 1817 г. социално ориентираният британски предприемач Роберт Оуен поддържал въвеждането на осемчасов работен ден. Според него всеобщо благоденствие е възможно, ако хората работят по осем часа и работата е добре организирана. По-късно, точно преди 125 години, е даден началният тласък за въвеждане на осемчасов работен ден в Съединените американски щати. Едно от демократичните схващания в нашата европейска общност е, че съкращаването на седмичното работно време води към начин на живот, зачитащ човешкото достойнство. За щастие, през последните десетилетия освен това се обръща и засилено внимание на споделянето на трудовите и домашни задължения.
Г-жо председател, в този контекст е наистина срамно, че ние в Европа все още трябва да се борим за ограничаване на максималното седмично работно време. Да искаме работниците систематично да работят допълнително и да налагаме увеличаване на седмичното работно време означава да унищожаваме работни места. Много проучвания показват, че Роберт Оуен е бил прав: да се работи повече от осем часа е непродуктивно. Във време на растяща безработица мнозинството в Съвета и в Комисията пое в напълно грешна посока.
Михал СЕДЛАЧЕК
действащ председател на Съвета. - (CS) Госпожи и господа, разискването беше много интересно. Искам накратко да отговоря на някои от изказванията. Първо искам да напомня нещо, което тук не беше споменато, но трябва откровено да го кажем. Не е ли вярно, че най-високите нива на защита на работниците в света са в Европа? Считам, че това е така, поради което всички приказки за опити да се разруши тази защита или за връщане в ХІХ век просто не са верни. Ние само се опитваме да я пригодим към сегашната икономика и към глобалната икономическа ситуация. Ние не живеем в ХХ век. Сега е ХХІ век и ние работим - не искам да уточнявам броя на часовете, но ние работим непрекъснато. Виждате ли този мобилен телефон и тези компютри? Всеки от нас ежедневно получава съобщения по електронната поща и е нормално да ги получава 24 часа в денонощието. Същевременно никой никога не изчислява колко часа действително работи. Поради това нашият стремеж тук е - става дума за постигане на гъвкавост - просто Европа като цяло да се приспособи към глобалната конкуренция.
Г-н Nassauer, Вие бяхте прав в твърдението си, че можеше да постигнем съгласие по проблемите, например за времето на разположение. Искам да кажа, че по този въпрос Съветът направи много, за да сближи позицията си с тази на Парламента и се съгласи времето на разположение да се счита за работно време, макар че общата позиция беше съвсем друга. Съветът дори предложи на Парламента директивата да урежда само проблема за времето на разположение и да оставим за друг път проблема с отказа от участие, но Парламентът не отговори на това предложение. Г-жа Figueredo каза, че предложенията на Съвета подкопавали положението на работниците, но аз бих искал да напомня нещо важно. Съветът предложи броят на работните часове при използване на отказа от участие да се намали от 78 на 60 или 65, но г-н Cercas не прие и това предложение. Съветът предложи ограничения както на контрола, така и на разрешаването на отказа от участие. Съветът се съгласи с това, но и то не беше прието. Г-н Andersson вероятно се е заблудил, твърдейки, че Съветът не желаел да приеме компромисните предложения на Комисията. Точно обратното - именно Съветът на заседанието на Комитета на постоянните представители одобри тези предложения. Предложеният от Комисията компромис беше приет от Съвета, но не и от Парламента.
Искам също да добавя, че не знам кой с кои представители на обществеността в ЕС е разговарял. Ние също разговаряме с представители на обществеността в ЕС и те ни казват, че искат повече свобода, че не желаят някой да им налага нови задължения и политиците да продължават да се намесват в личния им живот. Наближава двадесетгодишнината на "Нежната революция" - годишнина на края на комунизма в Европа - и хората искат да отбележат тази дата чрез реална защита на своите свободи. Те не искат да им се налагат нови и нови регламенти и задължения.
Г-н Hughes, мисля, че в изказването си достатъчно ясно изброих въпросите, по които Съветът беше готов на компромис, поради което е напълно неправилно да се твърди, че Съветът не бил помръднал и на сантиметър от позицията си. Тъй като докладчикът изрази надежди за промени в европейските правителства, искам да добавя, че трудно мога да си представя - ако такава промяна стане във Великобритания - че едно консервативно правителство ще има позиция, различна от тази на правителството на министър-председателя Браун.
В заключение искам само да кажа, че сме много разочаровани, задето не успяхме да постигнем съгласие, но ако продължавате да отказвате да видите реалното положение - че 15 от 27 държави-членки използват отказа от участие и в много професии има недостиг на работна сила, особено в новите държави-членки, тогава отказът от участие просто трябва да продължи да се използва. Да се върнем към този проблем след 10 години, когато положението в държавите-членки може да е съвсем различно. Нека създадем такива условия, че на държавите-членки да не се налага да използват отказа от участие и може да се изненадаме от бързината, с която ще постигнем компромис.
Владимир Шпидла
Госпожи и господа, по време на разискването бяха изказани аргументи, използвани многократно и обосновано. Смятам това за нормално, тъй като разискването продължи пет години и повлия на всички нас; искам да благодаря на всички основни участници в него. Но остава фактът, че не постигнахме добър или устойчив резултат и вероятно в бъдеще трябва да направим нещо във връзка с това. Искам да отбележа, че обикновено разискването не засягаше други проблеми освен отказа от участие и, може би в доста ограничена степен, времето на разположение. Не обърнахме внимание на много проблеми, например на допълнителните почивки и на измененията относно работата през нощта. На практика всички изменения, които засягат много други въпроси освен времето на разположение и отказа от участие, в известна степен станаха заложници на двата основни проблема. През 1993 г. беше приета директива, която допуска изключението. Тази директива предвиждаше необходимостта от известни корекции, но не фокусирани само върху отказа от участие, а на директивата като цяло. През 2003 г. Съдът на Европейските общности реши, че времето на разположение, прекарано на работното място, трябва да се счита за работно време. Решението е логично и за мен е напълно разбираемо. След това решение броят на държавите-членки, които използват отказа от участие, рязко нарасна. Причината е много проста. В повечето държави-членки времето, прекарано на работното място, не се считаше за истинско работно време и от момента, в който то трябваше да се отчита като част от установеното работно време, държавите.членки започнаха да използват отказа от участие, за да спазват директивата.
Госпожи и господа, както вече казах, положението е сложно и със своя вътрешна динамика. През петте години на подробни разисквания бяха изпробвани практически всякакви възможни решения. Но аз смятам, че разискването още не е приключило и е необходимо да продължим търсенето на други решения, защото ситуацията в момента е неудовлетворителна. Няколко са причините да не сме доволни от съществуващото положение и те съвсем не се ограничават само с времето на разположение (което аз считам за най-важния проблем) и отказа от участие, който несъмнено също е съществен въпрос. Другите причини включват нощното работно време, допълнителния отпуск и още редица въпроси, които могат, и според мен постепенно трябва, да бъдат проучени, за да се подобрят безопасността и опазването на здравето на работниците, тъй като предмет на тази директива са именно безопасните и здравословни условия на труд. Организацията на работното време, регламентирана с директивата, включва тази конкретна страна на проблема, а не само универсалния аспект.
Госпожи и господа, двете законодателни институции не успяха да постигнат съгласие след сериозни разисквания, продължили пет години. Ние сме там, където бяхме в началото и поради това трябва да потърсим друг път за постигане на напредък. Комисията, в рамките на своите задължения, е готова за това.
Mechtild Rothe
Г-жо председател, помолих за възможност да направя няколко кратки коментара, които считам за необходими.
Действащият председател на Съвета г-н Седлачек ни каза, че Съветът е приел предложението от началото на миналата седмица. Трябва ясно да заявя, че информацията, която ни беше дадена на тристранната среща, беше съвсем друга. Получихме информация, че предложението на Комисията няма да бъде прието, че няма да може да се извършва отказ от участие през пробния период и шестмесечният срок няма да се приеме. Освен това ни дадоха да разберем, че времето на разположение няма да се разглежда като необходимо продължение на работното време. Казаха ни и точно това, което чухме тук - че има желание да се поеме отговорност. Това не съвпадаше с позицията на Парламента. Бих искала отново да подчертая, че това беше информацията, която получихме. Проблемът може да е в това, че Вие дойдохте по-късно, едва след полунощ, но ние наистина получихме тази информация.
Второ, г-н Bushill-Matthews създаде впечатлението, че преговорите са били предубедени и едностранчиви. Бих искала да обясня едно нещо. Делегацията за преговорите включваше докладчика г-н Cercas, председателя на комитета, докладчика в сянка г-н Silva Peneda от групата на Европейската народна партия (Християндемократи) и Европейските демократи, и мен. Ние бяхме единодушни по всички въпроси. Правилникът гарантира, че моята група няма мнозинство в делегацията за Помирителния комитет. Резултатите бяха съвсем ясни: 15 гласа "за", нито един "против" и 5 "въздържали се". Днешното разискване ясно показа, че голямо мнозинство в Парламента подкрепя тази позиция. Не бих искала някой да остане с впечатлението, че преговорите са били предубедени.
Председател
Разискването приключи.
Писмени изявления (член 142)
Csaba Őry  
в писмена форма. - (HU) Г-жо председател, госпожи и господа,
Съжалявам, че законодателният процес за изменение на Директивата за работното време приключи без успех. Това показва липсата на консенсус между Съвета и Парламента по един от ключовите проблеми, свързани с условията на труд. Отхвърлянето от Съвета на компромисно решение, потвърдено на две четения в Парламента и подкрепено от групи от целия политически спектър - както отляво, така и отдясно - става точно когато в цяла Европа се увеличава броят на съкратените работни места, големи предприятия едно след друго обявяват плановете си за съкращения и все повече от парите на данъкоплатците се използват за укрепване на банките, които са в бедствено положение, и за смекчаване на неблагоприятните последствия от икономическата криза.
Освен това упоритото настояване на Съвета да се запази отказът от участие имаше и друго неблагоприятно последствие - тъй като помирителната процедура с Парламента завърши с провал, не беше постигнато и успешно решение на проблема за времето на разположение при лекарите, въпреки че законодателите на ЕС вече бяха много близо до съгласие и приемане на компромисно решение. Постигането на съгласие по този въпрос би било много по-благоприятно и за двете участващи страни, отколкото да продължат правното боричкане. Въпреки че никой не оспорва по същество решенията на Съда на Европейските общности, положението все още е странно, тъй като на лекарите се налага непрекъснато да предприемат правни действия срещу поддръжниците на институциите, за да могат да упражняват правата си.
Потискащо е, че в година, така наситена с икономическо и социално напрежение, каквато е 2009 г., Съветът не прояви склонност да реши един от ключовите проблеми относно регулирането на работното време на равнище ЕС.
