Andra toppmötet mellan EU och Afrika (Lissabon, 8 - 9 december 2007) (debatt)
Talmannen
Nästa punkt är rådets och kommissionens uttalanden om det andra toppmötet mellan EU och Afrika (Lissabon, 8-9 december 2007).
Manuel Lobo Antunes
rådets ordförande. - (PT) Herr talman, herr kommissionsledamot Michel, mina damer och herrar! Det andra toppmötet mellan EU och Afrika som ägde rum förra veckan i Lissabon var tveklöst en framgång och markerade början på en ny förbindelse mellan Europeiska unionen och Afrika baserad på en strategisk dialog. Nästan 80 stats- och regeringschefer, talmännen för Europaparlamentet och det panafrikanska parlamentet och företrädare för det civila samhället sände starka budskap till EU-medborgarna, till det afrikanska folket och till världen.
Den nya förbindelsen mellan EU och Afrika konkretiseras genom de dokument som antogs vid toppmötet, vilka enligt min mening är av hög kvalitet: den gemensamma strategin, handlingsplanen och Lissabonförklaringen. Dessa dokument innehåller redogörelser för de specifika detaljerna för förbindelserna mellan EU och Afrika. Den nya strategin främjar för det första multilaterala kanaler och strävar för det andra efter att på ett integrerat sätt hantera förbindelsens alla olika dimensioner. Strategin visar vilken skillnad EU kan göra, framför allt i jämförelse med andra internationella aktörer.
Behandlingen av Afrika som en partner i den strategiska dialogen återspeglades också i den metod som användes vid såväl förberedelserna inför toppmötet som vid utarbetandet av de dokument som skulle antas vid toppmötet. Strategin - för första gången en verklig gemensam strategi - och handlingsplanen var resultatet av ett intensivt och djupgående arbete med Afrika, framför allt med Afrikanska unionen, och utarbetades och slutfördes slutligen av en gemensam expertgrupp.
Jag måste vid denna tidpunkt betona Europaparlamentets konstruktiva roll i processen med att utarbeta dokumenten och förbereda toppmötet i Lissabon. I den gemensamma strategin fastställs fyra sammanlänkade områden av gemensamt intresse: fred och säkerhet, demokratiska styrelseformer och mänskliga rättigheter, handel och regional integration och utveckling. För den inledande perioden 2008-2010 föreskrivs i handlingsplanen åtta partnerskap på områden av gemensamt intresse som främst syftar till en positiv inverkan på de afrikanska medborgarnas och EU-medborgarnas dagliga liv.
Vid toppmötet i Lissabon bekräftades de viktiga förändringarna i EU, Afrika och i världen. I dagens EU med 27 medlemsstater skiljer sig de utrikespolitiska prioriteringarna och tillvägagångssätten i hög grad åt. Afrikanska unionen träder fram som en efterfrågad diskussionspartner för EU, med en agenda som också omfattar frågan om mänskliga rättigheter och goda styrelseformer. Det finns också en utbredd uppfattning om att en rad globala utmaningar, som exempelvis fred, säkerhet och internationell handel, kräver gemensamma åtgärder från det internationella samfundets sida, vilket följaktligen skulle motivera uppkomsten av nya samarbetsformer. Detsamma kan sägas när det gäller att hitta svar på de problem som drabbar både EU och Afrika, framför allt klimatförändringens effekter, förvaltning av energiresurser och migrationsflöden.
Afrika och EU förstår att det finns ett behov av att föra upp sin förbindelse till en ny nivå, och vid toppmötet blev denna gemensamma önskan tydlig och otvetydig. Det andra toppmötet mellan EU och Afrika får dock inte framställas som vägens ände, utan snarare som en vändpunkt i förbindelserna mellan de två kontinenterna.
Den uttryckliga hänvisningen till uppföljningsmekanismerna för de beslut som fattats är därför av särskild vikt, framför allt för att garantera ett medellångsiktigt och långsiktigt perspektiv. Utöver införandet av ett treårsintervall för dessa toppmöten, planeras sektorsvisa minister- och expertmöten för de olika områdena i handlingsplanen, tillsammans med regelbundna kontakter mellan EU-kommissionen och Afrikanska unionens kommission. Det civila samhället, de icke-statliga organisationerna, fackföreningarna, företagarforumen och tankesmedjorna kommer dock också att ha en mycket viktig roll när det gäller tillämpningen och övervakningen av de planerade åtgärderna.
Slutligen måste jag betona Europaparlamentets och det panafrikanska parlamentets centrala betydelse när det gäller att genomföra det nya partnerskapet. De befintliga banden mellan EU:s och Afrikas parlamentsföreträdare måste nu stärkas. Liksom ni säkert känner till gläder sig ordförandeskapet mycket över det gemensamma uttalandet av de båda parlamentens talmän vid det andra toppmötet mellan EU och Afrika. Det får inte finnas något tvivel om att en ny och mycket spännande väg har öppnats i förbindelserna mellan EU och Afrika efter toppmötet i Lissabon.
Louis Michel
ledamot av kommissionen. - (FR) Herr talman, herr minister, mina damer och herrar! Det gläder mig att kunna informera er om resultaten från toppmötet i Lissabon. Det finns inte mycket mer att tillägga eftersom jag anser att rådets ordförande har beskrivit resultaten på ett utmärkt sätt. Jag vill också gratulera det portugisiska ordförandeskapet till att ha arrangerat och anordnat detta toppmöte - eftersom jag anser att det verkligen behövdes - och särskilt till dess stora framgång.
Det är uppenbart att ett nytt och tydligt budskap fördes fram vid toppmötet: budskapet om en radikal förändring av förbindelserna mellan Afrika och EU. Toppmötet i Lissabon markerade liksom redan sagts antagandet av en ny gemensam vision inom ramen för en gemensam strategi, ett politiskt partnerskap mellan ohämmade, befriade och pragmatiska likvärdiga parter, och ett gemensamt ansvar. Detta sagt antog man också vid toppmötet åtta strategiska planer för att specifikt tillämpa denna nya vision.
Vid toppmötet fördes intensiva, omfattande och högkvalitativa debatter som gav en fingervisning om den nya karaktären hos vår förbindelse, och därmed om dess genuina och väsentligen politiska natur. Ja, vi diskuterade Zimbabwe, och många nya europeiska ledare, som exempelvis ordförande Barroso och kansler Merkel, klargjorde att Robert Mugabes politik är helt oacceptabel, att vi inte kan tolerera överträdelser av de mänskliga rättigheterna och att den politik som förs i landet skadar reformsträvan på den afrikanska kontinenten. Många afrikanska ledare delar denna kritik, och jag anser att EU borde ge sitt fulla stöd till afrikansk medling under överinseende av Sydafrikanska utvecklingsgemenskapen (SADC) och under ledning av president Mbeki.
Ja, vi talade om Darfur och om den oacceptabla humanitära och säkerhetsmässiga situationen, och vi kritiserade den sudanesiska regeringens samarbetsovilliga inställning. Vid ett trojkamöte med Sudans president klargjorde vi våra förväntningar och krav på att han ska fatta ett beslut om att tillåta en snabb utplacering av hybridstyrkan för att snarast möjligt sätta stopp för det våld som vi vet sker där. Det bör som regel noteras att demokrati, styrelseformer och mänskliga rättigheter inte längre är tabu, och många afrikanska länder har slagit in på vägen mot framsteg, som de säger, inte för att bemöta EU:s förväntningar, utan sitt eget folks förväntningar.
Ja, vi talade också om ekonomiska partnerskapsavtal och ja, överenskommelser nåddes med många afrikanska ledare. Ordförande Barroso och jag förklarade gång på gång vilka frågor som verkligen ligger bakom de ekonomiska partnerskapsavtalen. Vi förklarade också att den verkliga utmaningen på kort sikt är att utarbeta interimsavtal, inte ekonomiska partnerskapsavtal, före den 1 januari för att garantera förenlighet med WTO:s bestämmelser och därmed förhindra att de länder som inte hör till de minst utvecklade länderna hamnar i en mer ogynnsam situation än före den 1 januari 2008. Jag hörde exemplet med Elfenbenskusten, som skulle ha förlorat omkring 750 miljoner euro i råvaruhandel om landet inte hade utarbetat interimsavtalet. Ordförande Barroso föreslog att diskussioner om ekonomiska partnerskapsavtal nästa år borde hållas på högsta nivå med alla berörda regioner, med målet att ingå avtal som syftar till en rimlig ekonomisk integration.
De här frågorna är naturligtvis komplicerade. Vi diskuterade dem utan rädsla för motsättningar. Detta kommer naturligtvis att ge vårt nya partnerskap en kvalitet och ett djup, men från och med i morgon kommer vi att stå inför den ännu större utmaningen med att omvandla denna nya politiska vision till specifika åtgärder. Det är vår politiska plikt att lägga fram specifika resultat senast 2010, med andra ord när vi återigen träffas för det tredje toppmötet mellan EU och Afrika. Vi har en kollektiv skyldighet att skapa resultat.
Den gemensamma strategin och den första handlingsplanen utgör färdplanen för vårt partnerskap och delar upp det i mycket specifika, operativa och tematiska mål, liksom talmannen sa. Dessa två gemensamma dokument som antogs vid toppmötet välkomnades enhälligt tack vare deras kvalitet och deras ambitiösa karaktär. Denna framgång är resultatet av en mycket lång period av förberedande arbete som inleddes i december 2005 med ett meddelande från kommissionen om en strategi för Afrika, som 2007 blev den gemensamma strategin för EU och Afrika.
Europeiska kommissionen avser helt och hållet att ta sitt ansvar under tillämpningsfasen. Det är dock inte enbart kommissionens ansvar att se till att strategin blir en framgång. Medlemsstaterna och våra afrikanska partner måste se till att deras mekanismer blir fullt ut användbara. Ett av Europas främsta ansvarsområden när det gäller att tillämpa detta partnerskap kommer att bestå i att avsätta medel för finansieringen. Jag vill påminna er om att medlemsstaterna åtog sig att betala ut ytterligare 20 miljarder euro per år senast 2010. De senaste resultaten visar att vi är på rätt väg, men att de aktuella goda resultaten är tämligen relativa om vi beaktar effekten av skuldavskrivningar i vissa länder.
För det andra är en bättre arbetsfördelning mellan givarna en mycket viktig aspekt. Därför är uppförandekoden om arbetsfördelning ett mycket viktigt inslag.
För det tredje vill jag också påminna er om att medlemsstaterna i Gleneagles åtog sig att avsätta en miljon euro per år för Aid for Trade, av vilket hälften ska betalas till Afrika. Det handlar om offentliga politiska åtaganden. Jag vill påminna er om detta eftersom dessa inslag kommer att stärka genomförbarheten och genomförandet av de strategiska planerna.
Jag har ytterligare en åsikt om denna fråga: det är nu tydligt att utrikes- och utvecklingsministrarna inte får ha ensamrätt till kommissionens och medlemsstaternas åtagande. Jag vill att vi ska institutionalisera principen om gemensamma och regelbundna sektorsvisa ministermöten angående dessa frågor. Sektorsministrarna, till exempel på områdena för vetenskaplig forskning, handel, jordbruk och ekonomi, kan naturligtvis göra ett enormt bidrag till den nya förbindelsen med de afrikanska länderna.
Liksom jag förklarade vid Europaparlamentets och det panafrikanska parlamentets konferens i Lissabon, förlitar vi oss också i hög grad på att Europaparlamentet och de afrikanska och europeiska nationella parlamenten ska samla in och sprida de civila samhällenas åsikter och förväntningar. De demokratiska aktörernas och de afrikanska och europeiska civilsamhällenas centrala betydelse för det strategiska partnerskapet och dess tillämpning är också ett nyskapande inslag som jag hoppas kommer att skapa ett genuint partnerskap med inriktning på människor. Anförandena av Europaparlamentets och det panafrikanska parlamentets talmän inför stats- och regeringscheferna markerade det officiella genomförandet.
Jag vill också tala om för er att jag vederbörligt noterade begäran från era kolleger i det panafrikanska parlamentet om finansiellt stöd för denna institution med tanke på dess självständighet. Vi kan naturligtvis tänka oss att tillsammans med budgetmyndigheterna överväga en mer direkt tillgång till finansiering. Jag upprepar min förhoppning om att vi en dag ska kunna införliva Europeiska utvecklingsfonden i budgeten, för jag anser att det vore rätt och riktigt för er att genomföra er demokratiska kontrollfunktion i processen med att tilldela offentliga utvecklingsmedel.
Före toppmötet sa jag att den huvudsakliga utmaningen vid toppmötet skulle vara att slå an rätt ton för detta politiska partnerskap mellan EU och Afrika och sända ett tydligt budskap om en ohämmad, gemensam och pragmatisk relation. Jag tycker att detta är exakt det budskap som sändes vid toppmötet i Lissabon. Liksom Portugals premiärminister José Socrates sa, känner jag på mig att det kommer att finnas ett före Lissabon och ett efter Lissabon i förbindelserna mellan EU och Afrika.
Maria Martens
för PPE-DE-gruppen. - (NL) Herr talman, herr kommissionsledamot, mina damer och herrar! Toppmötet ligger bakom oss, och det var ett historiskt tillfälle och en vändpunkt för våra förbindelser med Afrika. Grunden för vår förbindelse har verkligen förändrats: från dominans till samarbete, från monolog till dialog. Det är rätt att tala om ett partnerskap mellan likvärdiga parter. Både EU och Afrika har trots allt ett ansvar när det gäller Afrikas utveckling. EU ansvarar för EU-politiken och de afrikanska regeringarna ansvarar för sin politik.
En gemensam strategi, baserad på gemensamma värderingar och ömsesidig respekt och anpassad till människors välfärd, behövdes i högsta grad. En gemensam strategi behövdes också för att vi tillsammans skulle kunna hantera de problem som drabbar båda kontinenterna. Det gläder mig att toppmötet inte togs över av Robert Mugabe. Situationen i Zimbabwe är oacceptabel och det är rätt att hans politik kritiseras hårt. Toppmötet handlade dock inte bara om Zimbabwe. Andra katastrofer pågår i Afrika som kräver många offer. Tänk bara på Darfur och Somalia och låt oss inte glömma Kongo.
Herr talman! Parlamentet antog sitt betänkande om strategin i oktober. Europaparlamentets och det panafrikanska parlamentets gemensamma uttalande undertecknades vid parlamentets möte inför toppmötet. Båda talmännen presenterade uttalandet vid toppmötets öppningssammanträde. Parlamenten borde verkligen inte bara ha en roll när det gäller att utarbeta strategin, utan de borde också ha en viktig roll vid övervakningen av strategins tillämpning.
Angående handlingsplanen är den tyvärr fortfarande vag, liksom frågorna om finansiering och parlamentens strukturella deltagande. Jag gläder mig över kommissionsledamotens löften om detta. I handlingsplanen nämns seminarier, studier och utvärderingar. Det är ju mycket viktigt, men i slutändan handlar det om att visa resultat. Vi vet alla att det finns tillräckligt med vatten, expertkunskap och pengar för att göra vardagen i Afrika bättre. Mycket beror på den politiska viljan. Låt denna strategi bli en verklig ny början till en hållbar utveckling i Afrika.
Josep Borrell Fontelles
för PSE-gruppen. - (ES) Herr talman! Också jag vill gratulera det portugisiska ordförandeskapet. Det var helt fel att världens största handelsenhet och världens fattigaste kontinent under sju år inte träffades för att samtala. Den stötestenen är nu avskaffad. Toppmötet har ägt rum och stora framgångar har tveklöst nåtts, varav den första var att toppmötet faktiskt ägde rum.
Parlamenten, och särskilt Europaparlamentet, är redo att föra upp vår inspiration på scenen som vi säger på spanska, det vill säga omvandla våra ord till handling. Jag beklagar dock, herr kommissionsledamot, att hänvisningen till parlamentsdimensionen endast var tomma ord, eftersom inga av våra krav vid det tidigare toppmötet om särskilda åtgärder eller medel för att utveckla parlamentens roll införlivades i slutsatserna från toppmötet.
Trots det kommer parlamentet att fortsätta sitt arbete och peka på områden där vi inte har lyckats så bra. Det måste sägas att vi inte har lyckats så bra med de berömda ekonomiska partnerskapsavtalen. Vad som har hänt är att vi har en ohämmad förbindelse mellan likvärdiga parter. Vissa afrikanska ledare har tydligt påtalat problemen med vissa av de metoder som vi häftigt har förespråkat. Det räcker inte att ha rätt, eller att ha skäl att göra något. Vi måste nå en överenskommelse. Överenskommelser är överenskommelser och kan inte likställas med ett påprackande. Vi måste arbeta hårdare och bättre för att nå överenskommelser på de jämlika grunder som vi tillkännagav i toppmötets anda. Denna oenighet i fråga om handeln kommer att gå till historien som ett av de utmärkande dragen för detta toppmöte.
Det andra utmärkande draget var mänskliga rättigheter. Innehåll var det ont om också i det sammanhanget. Ja, herr kommissionsledamot, ni diskuterade Darfur, men inte mycket. Inte mycket nej, och faktiskt nästan inte alls, eftersom vissa av oss här tvingades skriva till er för att påminna er om att frågan inte stod med på dagordningen, och att det var en skam att Afrika och EU skulle träffas utan att diskutera Darfur. Återigen oroade man sig, men man bekymrade sig egentligen inte mycket i praktiken. Liksom vi påmindes om i morse borde vi verkligen oroa oss, men vi måste också bry oss mycket mer, och också på ett mer effektivt sätt.
(Applåder)
Thierry Cornillet
för ALDE-gruppen. - (FR) Herr talman, herr kommissionsledamot, mina damer och herrar! Jag vill återigen ta upp det interparlamentariska mötet mellan det panafrikanska parlamentet och Europaparlamentet och kommentera två frågor där en gemensam vision behövs inom ramen för en gemensam strategi. Liksom när det gäller kärlek är ord inte nog: vi behöver handling och bevis. Därför anser jag att det finns två områden där vi skulle kunna tillämpa en gemensam vision och verkligen göra den till en del av en gemensam strategi.
Den första punkten är budgetkontroll, liksom ni sa herr kommissionsledamot. Vår uppgift är att kontrollera utbetalningar och därför är det absolut grundläggande, och upp till oss, att införliva Europeiska utvecklingsfonden (EUF) i budgeten på ett sådant sätt att en parlamentarisk kontroll kan utövas. Våra utbetalningar är naturligtvis inbetalningar för våra kolleger i de afrikanska parlamenten. Det är avgörande att de kan använda nationella parlamentariska kontroller för att hantera inkommande medel, vilka ofta kan vara en viktig hävstång i deras nationella politik, framför allt i en politik med budgetstöd. Det är därför hög tid att se till att införliva EUF i budgeten och att ge dem budgetkontrollmekanismer, om nödvändigt med stöd.
Min andra punkt rör gemensamma åtgärder inom ramen för internationell humanitär rätt. Den internationella humanitära rätten nonchaleras och undertrycks, liksom ni sa herr kommissionsledamot, och det är helt oacceptabelt, och det är ofta på grund av det oerhört förvånande skälet att ett krig pågår. Den internationella humanitära rätten är just en lag som endast tillämpas i en krigssituation: det är inte en lag för fredstider. I denna fråga kan vi alltså alla, Europaparlamentet och det panafrikanska parlamentet tillsammans, insistera på att alla personer som någonsin har överträtt den internationella humanitära rätten, särskilt under en maktkamp, inte ska ursäktas, och på att vi sedan ska kunna påföra de ansvariga personerna sanktioner. Dessa sanktioner kommer dock att tjäna ett verkligt syfte och kommer endast att uppfattas korrekt om de genomförs på plats i Afrika och om den typ av passiva delaktighet som vi ibland iakttar i dessa fall minskar. Jag tror att våra parlamentskolleger skulle bli hedrade om vi inledde en gemensam reflexion om denna fråga.
Eoin Ryan
för UEN-gruppen. - (EN) Herr talman! Jag vill börja med att gratulera ordförandeskapet, kommissionsledamot Michel Barnier och de afrikanska ledarna till de framsteg som gjordes under toppmötet. Även om vi ofta har en negativ inställning menar jag att vi åstadkom en hel del bra saker under toppmötet.
Partnerskap var det tema som växte fram under toppmötet. Det var ett toppmöte mellan jämlikar. Vi måste dock se till att detta inte bara är retorik. Låt oss omsätta denna utfästelse om partnerskap i praktiken. För detta ändamål bör vi både kräva att våra partner har samma normer när det gäller mänskliga rättigheter som vi och behandla dem som jämlikar när det gäller handelsfrågor och ekonomiska frågor.
Vi vill inrätta ett nytt strategiskt partnerskap med Afrika som bidrar till en fredlig och säker framtid för Afrikas folk, till ökade investeringar, ökad tillväxt och ökat välstånd genom en stramare budgetram och som vilar på en gemensam vision för Afrika.
Före toppmötet hyste man en del farhågor beträffande president Robert Mugabe - enligt min mening gick dock budskapet fram till honom klart och tydligt - och beträffande avtal om ekonomiskt partnerskap. Det gladde i alla fall mig när kommissionsledamot Michel Barnier sa att han och ordförande José Manuel Barroso om och om igen hade förklarat fördelarna med detta. Jag vill återigen tacka honom för det möte som jag och andra grupper hade med honom. De var mycket tydliga med vilka fördelar avtal om ekonomiskt partnerskap skulle ha för Afrikas ekonomiska framtid på längre sikt och självklart för Afrikas folk.
Jag vill återigen gratulera alla som medverkade vid toppmötet och jag menar att vi har vunnit i styrka och gjort stora framsteg.
Marie Anne Isler Béguin
för Verts/ALE-gruppen. - (FR) Herr talman, herr rådsordförande, herr kommissionsledamot! Jag vill börja med att säga att vi i Europaparlamentets delegation deltog vid två toppmöten: först parlamentets möte inför toppmötet med våra kolleger från det panafrikanska parlamentet, och sedan vid det officiella toppmötet. Herr rådsordförande! Jag tror inte att ni känner till vilken status vi hade där, vilket var den förödmjukande statusen som observatörer: Europaparlamentets ledamöter hade inte tillträde till det officiella toppmötet, trots att de hade gjort ett bra arbete vid tidigare tillfällen. Jag vill verkligen att parlamentet ska veta detta och jag anser att vi som Europaparlamentsledamöter företräder EU-medborgarna på samma sätt som stats- och regeringscheferna. Därför vore det rätt om också vi fick delta vid nästa toppmöte.
Det officiella toppmötet var dock ett strålande initiativ, och det är bra att veta att det har ägt rum efter sju års misslyckade försök. Jag anser dock att den viktigaste lärdom vi kan dra av toppmötet är att den afrikanska kontinenten slutligen emanciperas och organiserar sig som en afrikansk enhet, och det är verkligen goda nyheter. Det påminner mig om de diskussioner vi förde med kommissionsledamoten vid vårt parlamentsmöte inför toppmötet, där vi betonade motsägelsen mellan å ena sidan den politiska uppvisningen av EU:s vision och den nya strategin för dess partner, och å andra sidan EU:s påtryckningar för att se till att de ekonomiska partnerskapsavtalen ingås. Jag vill nu fråga kommissionsledamoten om statusen för dessa partnerskap, dessa interimsavtal som ska ingås, för jag måste påminna er om att de afrikanska länderna förkastade denna typ av avtal och påtryckningar.
Slutligen vill jag ställa ytterligare en fråga om ett tämligen angeläget område: kärnkraft. Gruppen De gröna vill ställa följande fråga: varför inleddes kärnkraftssamtal med de afrikanska länderna? De afrikanska länderna behöver nu förnybar energi. Vår teknologi, vår solenergi och våra solcell- och vindkraftsystem är verkligen lämpliga för Afrika. Vad berodde det då på, framför allt med tanke på att vi känner till vilka problem detta kan medföra, som exempelvis med Iran för tillfället? Vad är orsaken, herr vice ordförande? Detta är en mycket viktig fråga. Jag vill också veta vilket land som tvingade EU att införa kärnkraftsfrågan i strategin. Var det min president, kärnkraftens globala försäljningsrepresentant? Detta är helt otroligt. Vad Afrika nu behöver är förnybar energi.
Luisa Morgantini
för GUE/NGL-gruppen. - (IT) Herr talman, mina damer och herrar! Jag tycker att vi kan vara nöjda med resultatet från mötet i Lissabon. Afrika visar till sist, trots dess meningsskiljaktigheter - och vi har trots allt våra egna meningsskiljaktigheter - att det är enat och kan övervinna det förmyndaraktiga förhållande som uppstår mellan givarländerna och mottagarländerna.
Att skapa ett politiskt, ekonomiskt och socialt partnerskap ingår i vår strategi. Vi kan därför vara nöjda över att vad vi har förespråkat i våra dokument ända sedan Romfördraget 1957 i dag blir verklighet. Alpha Oumar Konaré sa att Afrika vill utarbeta sin egen dagordning: detta är tämligen ovanligt, och jag hoppas att det verkligen innebär att Afrika tar på sig ansvaret för att gemensamt bekämpa fattigdomen, ökenutbredningen och sjukdomar. Kritik mot de ekonomiska partnerskapsavtalen har länge framförts i Europaparlamentet, och enligt min åsikt borde vi komma ihåg att inte bara sociala grupper utan också de afrikanska regeringarna nu framför sådan kritik och att vi därför borde försöka att hitta alternativ.
Det panafrikanska parlamentet och Europaparlamentet har nu trätt in på området med beslutsamhet, med ett gemensamt uttalande, och detta är tämligen sällsynt. Detta kommer dock också att innebära en utmaning när det gäller den politik som ska föras tillsammans med det civila samhällets organisationer.
Gerard Batten
för IND/DEM-gruppen. - (EN) Herr talman! Robert Mugabe hävdade att han vunnit en diplomatisk seger i Lissabon eftersom han hade ”besegrat britterna”. På sätt och vis hade han rätt. I stället för att själv delta i konferensen skickade Gordon Brown baronessan Valerie Amos som, med all respekt för baronessan, är en förhållandevis obetydlig person i den brittiska regeringen. Likaledes skickar han sin springpojke David Miliband till Lissabon på torsdag för att underteckna Lissabonfördraget.
Det ankom på Angela Merkel att tillrättavisa Robert Mugabe genom den underbara, nästan brittiska underdriften att Zimbabwe skadar bilden av det nya Afrika. Det kan man utan tvekan säga!
Gordon Brown borde ha deltagit i konferensen och tagit tillfället i akt att säga rent ut till Robert Mugabe att han är en blodtörstig tyrann som inte har något i ett modernt samfund med civiliserade nationer att göra. Det skulle ha gett en röst till förtryckta zimbabwier och ha krävt verkligt ledarskap - vilket är anledningen till att det inte hände.
Koenraad Dillen
(NL) Herr talman, mina damer och herrar! Vi måste ha modet att se sanningen i vitögat. Toppmötet mellan EU och Afrika förra helgen var faktiskt ett misslyckande och man behöver inte gå så långt för att finna orsaken. Det går ju bra att göra fina uttalanden om ett nytt strategiskt partnerskap, men faktum är, liksom jag sa i Lissabon, att ett tillfredsställande partnerskap mellan EU och Afrika måste bygga på delade värderingar och principer, som demokrati, mänskliga rättigheter och goda styrelseformer. Det är inte alls fallet i dag.
EU rullar ut röda mattan för Khadaffi och Mugabe: för Khadaffi för att säkra lukrativa avtal och för Mugabe så att de andra partnerna inte ska förolämpas. Om Afrikanska unionens medlemsstater fortsätter att stödja diktatorn Mugabe öppet kommer frågan uppstå om vad deras egna löften om demokrati och mänskliga rättigheter egentligen är värda. Jag säger det därför igen: om EU borde ha sänt en signal vid detta toppmöte var det signalen om att endast demokratiska system som bygger på rättssäkerhet kan garantera ett bättre öde och att utvecklingsstödet borde villkoras av uppfyllandet av dessa villkor.
Luís Queiró
(PT) Herr talman! Vi kommer inte att få reda på om toppmötet mellan EU och Afrika var värt besväret förrän 2010, då nästa toppmöte kommer att hållas, beroende på om de frågor som diskuteras då är nya eller desamma som i dag. Det kommer att vara kriteriet och tidpunkten för att bedöma resultatet av vad som skedde i helgen i Lissabon. Under tiden kan vi dock göra en viss bedömning.
Detta toppmöte presenterades som ett toppmöte för dialog, för verkligt bilateralt partnerskap och för ett gemensamt delat ansvar. Det är värdiga mål. I den nya förbindelsen mellan EU och Afrika kan det inte finnas en enda ledare, eftersom afrikanerna måste ansvara för sitt eget öde. Det är upp till oss, de europeiska grannarna, att vara generösa och konsekventa i vårt utvecklingsbistånd. Om vi 2010 är på god väg att nå millennieutvecklingsmålen och om vi har färre dödsfall, minskad hungersnöd, större respekt för de mänskliga rättigheterna, en ökad rättvis handel och utveckling, då kommer detta toppmöte att ha varit en framgång. Om samma diktatorer fortfarande har makten och om samma överenskommelser fortfarande ingås och medför fördelar för mycket få, då kommer det tyvärr att ha varit ett förlorat tillfälle.
Alain Hutchinson
(FR) Herr talman, herr kommissionsledamot! Efter toppmötet mellan EU och Afrika vill jag göra ett antal kommentarer som ett slags sammanfattning av detta viktiga möte. Liksom kommissionsledamoten sa tycks resultatet av toppmötet verkligen vara positivt.
Till att börja med har vi i månader eller ännu längre uppmanat kommissionen att se över dagordningen och innehållet i de ekonomiska partnerskapsavtalen. Vid varje tillfälle har kommissionen eller dess företrädare svarat att vår kritik inte delades av några afrikanska regeringstjänstemän eller partner, och att vi endast vidarebefordrade, jag kommer nämligen ihåg svaret, de egensinniga argumenten från ett antal stora icke-statliga organisationer. I Lissabon gav den stora merparten av de afrikanska stats- och regeringscheferna omfattande kritik angående förhandlingarnas metod och innehåll. Ett tydligt krav ställdes på att man borde ta sig tid att ingå rättvisa och balanserade överenskommelser i enlighet med EU:s åtaganden om afrikansk utveckling.
Vi har nu under lång tid uppmanat kommissionen att garantera en verklig samstämmighet mellan sina olika politiska linjer. Vi håller med om att flera årtionden av europeiskt utvecklingssamarbete med Afrika har misslyckats, men vi vidhåller att gränserna för detta samarbete ständigt har dragits upp av kommissionen, som på ett område tagit tillbaka vad det gett på ett annat. Efter mötet i Lissabon är det därför uppenbart att det inte handlar om att ersätta handel med samarbete, utan om att se till att båda dessa politikområden eftersträvar samma mål med hållbar utveckling.
Beträffande livsmedelssäkerhet, kampen mot sjukdomar, mänskliga rättigheter och migration, framför allt stöd för mer bräckliga stater, har vi också ständigt uppmanat kommissionen att göra mer och bättre saker för och med Afrika. Vi förstår att det kommer att ske från och med nu, och det är bra. Man kan dock inte längre bortse från att parlamentets krav är samma krav som ställs av vanliga afrikanska medborgare, och också av deras politiska företrädare. Vi gläder oss därför över att parlamenten, som så länge ignorerats i denna process, slutligen har inkluderats. Vi hoppas att nästa toppmöte kommer att ge oss möjligheten att bedöma den nya strategins effektivitet snabbare och utan alltför stor fördröjning, så att vi kan bekräfta om målen och resultaten är lämpliga.
Miguel Portas
(PT) Detta toppmöte ägde rum för att det portugisiska ordförandeskapet insisterade på det och för att Afrikanska unionen gjorde en chansning. De inom EU som ville förminska toppmötet på grund av att Robert Mugabe skulle närvara i Lissabon har förlorat. De som tar emot Saudiarabiens kung i London med all vederbörlig pompa och ståt har dock inte rätt att tala om mänskliga rättigheter. Samtidigt som toppmötet ägde rum kritiserade många medborgarrörelser dessa falska ord och handlingar av dem som inte närvarade vid mötet men också av dem som var där.
I Portugal gjorde toppmötet det möjligt för människor att tala om Afrika och dess problem, och enbart av det skälet var det värt ansträngningen. De som har lyssnat till ordförandeskapet och kommissionen kommer dock att tro att detta var ett verkligt historiskt tillfälle, ett tillfälle med ett före och ett efter, vilket är en tydlig överdrift. För portugiserna var detta faktiskt ett slags Lusotropikalistisk provinsialism, vilket framgår av den europeiska pressen. Framsteg gjordes: den största framgången var faktiskt att de afrikanska länderna utarbetade sin egen dagordning. I alla andra hänseenden fanns dock en gapande klyfta mellan ordens meningslöshet och de magra resultaten. Detta toppmöte var bättre än toppmötet i Kairo, men det var knappast så svårt! Vad som är svårt är att acceptera ett gemensamt ansvar när man utgår från den fixa idén med ekonomiska partnerskapsavtal.
Michael Gahler
(DE) Herr talman! Det är bra att toppmötet mellan EU och Afrika har ägt rum. Nu ser vi saker och ting tydligare. Vi har en strategi och en första handlingsplan. Vi i Europaparlamentet kommer att övervaka deras genomförande noggrant. Som ordförande för delegationen för förbindelserna med det panafrikanska parlamentet kan jag tala om för er att vi kommer att göra det tillsammans med våra afrikanska kolleger.
Beträffande goda styrelseformer utfärdade vi ett gemensamt uttalande vid vårt parlamentariska möte inför toppmötet där vi framförde vår övertygelse om att åtgärder för att stärka de afrikanska parlamentens kapacitet skulle göra det möjligt för dessa institutioner, som tidigare ignorerats, att effektivt bidra till goda styrelseformer och granskningen av politikens genomförande. I detta syfte måste tillräckliga resurser öronmärkas i kommissionens och medlemsstaternas specifika program.
Angående mänskliga rättigheter ser vi att Afrika sluter leden när berättigad kritik av villkoren i specifika länder framförs i EU. Spridda kommentarer från delegater som tog avstånd från Robert Mugabes politik före toppmötet ersattes av en enad front vid själva toppmötet. Jag vill tacka Tysklands kansler Angela Merkel för hennes tydliga kommentarer om Zimbabwe på allas våra vägnar.
Beträffande de ekonomiska partnerskapsavtalen anser jag dock att vi har ett verkligt problem. EU kan inte sträva efter att åstadkomma en verklig upplösning av Sydafrikanska utvecklingsgemenskapen eller Södra Afrikas tillunion genom att ingå interimsavtal med vissa länder och inte med andra. Angående denna fråga är president Mbekis argument objektiva, medan han i fråga om Zimbabwe tycks vara mer partipolitisk. Beträffande de ekonomiska partnerskapsavtalen uppmanar jag rådet att ge kommissionen ett mer flexibelt förhandlingsmandat, så att oönskade effekter som avbrutna handelsflöden för länder som inte hör till de minst utvecklade länderna inte uppstår den 1 januari, enbart på grund av att de nuvarande handelsavtalen löpt ut.
Ja, förenlighet med WTO:s bestämmelser är nödvändigt, men det måste också vara möjligt att använda en viss kreativitet för att nå det. Ibland kan stoppuret sättas på stopp under en begränsad tid. Alla våra länder är trots allt också WTO-medlemmar.
Glenys Kinnock
(EN) Herr talman! Som Michael Gahler sa hamnade toppmötet utan tvekan lite i skuggan av dessa kärva förhandlingar om avtal om ekonomiskt partnerskap, vilka trots kommissionens och rådets strävan efter ett gott partnerskap har lett till ansträngda förbindelser.
Flera statschefer tog upp sin oro, däribland Afrikanska unionens ordförande Alpha Oumar Konaré, som sa att kommissionen spelade ut de afrikanska regionerna mot varandra. Vid mötet i rådet (allmänna frågor och yttre förbindelser) denna vecka rekommenderade man inte - vilket var lite av en besvikelse för somliga av oss - den flexibilitet som flera av oss efterfrågar, särskilt gentemot andra än de minst utvecklade länderna, och detta trots att, vad jag har förstått, i synnerhet Storbritannien och Nederländerna yrkade på detta. Ändå hänger damoklessvärdet över huvudet på ledarna för andra än de minst utvecklade länderna, och vi kan inte ens föreställa oss de ekonomiska och sociala konsekvenser och den ekonomiska chock som de står inför.
En del frågor har ännu inte tagits upp när det gäller avtal om ekonomiskt partnerskap, utvecklingsstöd, ursprungsregler och åtaganden med anknytning till jordbrukssubventionernas effekter. Allt detta efterfrågades av stater i Afrika, Västindien och Stillahavsområdet (AVS) i allmänhet och Afrika i synnerhet. Kommissionen kan inte bara säga att de bland oss som kritiserar avtalen om ekonomiskt partnerskap på något sätt går i de icke-statliga organisationernas ledband, att människor har vilselett och gett AVS-staterna felaktiga upplysningar samt att kommissionen endast försöker följa Världshandelsorganisationens regler. Den typen av argument håller verkligen inte med tanke på den farliga situation som andra än de minst utvecklade länderna befinner sig i.
Avslutningsvis vill jag säga att EU-medborgarna inte kommer att acceptera att fattiga länder under 2008 får det ännu sämre än i dag, och vi kan inte bara se på och låta det hända. Vi kräver att kommissionen är flexibel.
Gabriele Zimmer
(DE) Herr talman! Låt mig nämna några resultat från toppmötet som jag anser mer än något annat visar på avsaknaden av en konsekvent utvecklingspolitik. De goda ramar som skapades för uppfyllandet av millennieutvecklingsmålen och klimatmålen raseras återigen genom de allt större påtryckningarna i fråga om förhandlingarna om ekonomiska partnerskapsavtal och i ännu högre grad, genom en energipolitik som styrs av konglomeratens behov.
Frihandelsavtal ska tvingas fram med enskilda partner, vilket kommer att göra att också etablerade regionala ekonomiska områden i Afrika återigen segmenteras. På området för energipolitik är det enda intresset att tjäna de stora europeiska investerarnas intressen, och kampanjen för att exportera kärnkraftverk till Afrika är enligt min åsikt en skandal.
Angående migrationshantering har ni återigen gjort betydande löften. Dessa strider dock mot de utkast till direktiv om selektiv migration som kommissionsledamot Frattini lagt fram. Jag anser att det finns ett brådskande behov av att dra tillbaka dessa utkast, eftersom mobiliteten och den fria rörligheten mellan EU och Afrika annars skulle förbli en önskedröm.
Marie-Arlette Carlotti
(FR) Fru talman! Afrika och EU förde politiska diskussioner på högsta nivå i Lissabon, och det är mycket goda nyheter. Detta sagt vill jag vara säker på att de talar samma språk, och framför allt i tre viktiga frågor. Till att börja med, ett partnerskap mellan likvärdiga parter. Alpha Konaré sa i forumet att Afrika inte behöver vare sig välgörenhet eller förmynderi. Detta bekräftas genom Lissabonförklaringen: vi kommer att inrätta ett partnerskap mellan likvärdiga parter. EU har dock ofta tagit relativt lätt på detta åtagande eller tagit till sig delar av det genom att införa sin egen dagordning närhelst dess intressen äventyrats: terrorism, migration och för tillfället ekonomiska partnerskapsavtal.
För det andra, ett partnerskap mellan olika folk. Vi förväntar oss också att åtgärder vidtas på detta område. Det nya partnerskapet måste föra samman de civila samhällena mer systematiskt och också folkens företrädare, med andra ord parlamenten, framför allt genom att bidra till de afrikanska parlamentens kapacitet. Det är budskapet i Europaparlamentets och det panafrikanska parlamentets gemensamma uttalande, och jag hoppas att detta budskap kommer att hörsammas.
Slutligen när det gäller migration: EU och Afrika hade i Lissabon tillfälle att sända en tydlig politisk signal som skulle ha placerat mänskliga rättigheter i fokus för vårt partnerskap. Jag tycker verkligen att Lissabon tyvärr var ett bortslösat tillfälle. Fokus i den nya strategin ligger fortfarande på att skydda gränser snarare än på invandrares rättigheter. Det innebär att EU kan fortsätta att nonchalera invandrares rättigheter på olika platser, eftersom unionen faktiskt har gjort mycket få åtaganden i sin handlingsplan om ”migration, rörlighet och sysselsättning”.
Ana Maria Gomes
(PT) Toppmötet mellan EU och Afrika genomfördes tack vare det portugisiska ordförandeskapets diplomatiska och politiska uthållighet. EU har konstaterat att toppmötet var en framgång, men det är tveksamt om Afrika kommer att göra detsamma, särskilt de män och kvinnor som kämpar mot förtryckande kleptomanregimer. De vet att merparten av deras företrädare inte har någon som helst avsikt att hålla sig till vad man legitimt enades om vid toppmötet. Det kommer att vara det portugisiska ordförandeskapets uppgift att i framtiden pröva den gemensamma strategi och den handlingsplan som antagits.
Eftersom de förfärliga tragedier som Afrika upplever i Darfur och Somalia endast nämndes som hastigast vid toppmötet måste vi gå vidare med praktiska åtgärder. När kommer EU-styrkor att gå in i Tchad, vilket utlovades till förra sommaren? När kommer EU att vidta kraftfulla åtgärder mot Sudans regering, som hindrar den hybridstyrka som FN:s säkerhetsråd beslutat om från att skydda civilbefolkningen i Darfur? När kommer EU-trupper eller annan hjälp att sändas in för att få de invaderande etiopiska trupperna att dra sig tillbaka från Somalia, vilket FN:s säkerhetsråd beslutat?
Anordnandet av toppmöten berättigar inte att man tillåter så brådskande frågor att glömmas bort, eftersom detta gör att EU:s trovärdighet ifrågasätts av miljontals afrikaner och EU-medborgare. Vi måste visa att det är viktigare att skydda liv i Sudan, Somalia, Östra Kongo och andra länder i Afrika än att underteckna avtal i brottslingen Khadaffis tält.
Manuel Lobo Antunes
rådets ordförande. - (PT) Fru talman, herr kommissionsledamot! Jag ska vara lika uppriktig som vissa ledamöter har varit, vissa mer än andra. Toppmötet mellan EU och Afrika var en succé. Utan att vara begränsad av en skriftlig text vill jag göra några kommentarer. Jag kommer mycket väl ihåg att när vi i början av det portugisiska ordförandeskapet, eller faktiskt under förberedelserna inför det portugisiska ordförandeskapet, sa att anordnandet av ett toppmöte mellan EU och Afrika var ett våra mål möttes vi av kommentarer, tvivel och ibland till och med av kritik mot att vi satte upp detta toppmöte som ett av våra mål.
Somliga sa: ”Afrika väcker inte det nödvändiga intresset och engagemanget hos allmänheten, i samhället, i medlemsstaterna eller i institutionerna för att hålla ett toppmöte: ni, ordförandeskapet, kommer att stå ensamma med mycket lite stöd. Afrika står inte på den internationella dagordningen och det finns inget intresse”. Andra sa: ”Det finns frågor om deltagande och organisatoriska aspekter som kommer att vara komplicerade, om inte oövervinneliga”. Vi avskräcktes från att föra denna idé vidare. Faktum är dock att vi lyckades hålla detta toppmöte, som vi säger i Portugal, ”mot vind och hav”, eller med andra ord mot alla odds. Vi lyckades med detta eftersom vi hade stöd av många medlemsstater som samarbetade med oss, med ordförandeskapet, med att utarbeta texterna och också i de direkta förhandlingarna om texterna med de afrikanska företrädarna. Vi hade också stöd av EU-institutionerna, kommissionen och parlamentet, till kritikernas och skeptikernas förtret. Vi lyckades också lösa vissa känsliga och komplicerade diplomatiska frågor. Jag vill inte drista mig till att uttala mig om huruvida detta toppmöte var historiskt eller inte: det får framtiden utvisa. Det bör dock inte finnas några tvivel om att detta toppmöte utgör en ny fas i förbindelserna mellan EU och Afrika och att det faktum att det ägde rum i sig var en framgång.
Liksom kommissionsledamot Michel sa undvek vi vid detta toppmöte inte problemen, svårigheterna och meningsskiljaktigheterna i vår omfattande dialog med Afrika. Tvärtom! Vi talade om problemen, svårigheterna och om vad som skiljer oss åt. Vi talade om handel, säkerhet, konflikter och överträdelser av de mänskliga rättigheterna, öga mot öga, med uppriktighet och med öppenhet. Toppmötets syfte var dock uppenbarligen inte att förhandla om handelsavtal - det var inte rätta platsen för det - och det var sannerligen inte avsett att omedelbart lösa problemet med Sudan. Toppmötet var heller inte avsett att omedelbart lösa situationen i Zimbabwe genom en svängning med vårt magiska trollspö. På båda sidor tog vi oss dock an dessa frågor tillsammans och redogjorde för våra åsikter, och när det fanns meningsskiljaktigheter var vi inte rädda för att säga vari de låg.
Det budskap som Europeiska unionen sände beträffande alla dessa frågor var fullständigt klart. Som ni vet diskuterade vi Sudan både vid parlamentssammanträdet och efteråt i ett trojkamöte med ministrarna. Vi försvarade också vår ståndpunkt, EU:s ståndpunkt, om ekonomiska partnerskapsavtal. Gay Mitchell kanske har talat om denna fråga mer ingående och i större detalj, men vi har haft tillfälle att tydligt förklara EU:s ståndpunkt om ekonomiska partnerskapsavtal. Vi eftersträvar avtal som är rättvisa och balanserade och som gynnar Afrika och vår afrikanska partner: det är vår ståndpunkt och inget annat. Vi borde vara fullständigt tydliga på den punkten! Vad vi försöker göra är att bemöta Afrikas farhågor och ambitioner och inget annat. De som i detta hänseende angriper, kritiserar eller nedvärderar kommissionens insats, och också rådets stöd för kommissionen, i syfte att kunna ingå så många ekonomiska partnerskapsavtal som möjligt i slutet av året gör fel.
De som dock säger att toppmötet i sig inte är vägens ände och att det i sig inte kommer att revolutionera förbindelserna med Afrika har rätt. Vi måste helt klart följa upp de beslut som fattades. Det verkliga värdet hos detta toppmöte, dess verkliga betydelse, kommer att avgöras på medellång och lång sikt genom vår förmåga att uppfylla vad man kom överens om, beslutade och åtog sig. Vi måste därför följa upp de beslut som fattades. Vi måste utvärdera de resultat som nåddes och först då, när denna medellångsiktiga och långsiktiga utvärdering har gjorts, kommer vi verkligen att kunna säga om toppmötet var en framgång sett till dess konsekvenser och inverkan.
Som jag sagt markerar toppmötet helt klart ett steg framåt och visar att våra förbindelser med Afrika mognat eftersom vi enats om en gemensam strategi, en specifik handlingsplan och konkreta uppföljningsmekanismer, och eftersom vi diskuterat så viktiga och aktuella frågor som klimatförändringar, integration, energi och immigration. Det tog oss sju år att ta oss från Kairo till Lissabon. Vi är helt säkra på att vi inte vill vänta så länge innan vi anordnar ett nytt toppmöte mellan EU och Afrika. Vikten, användbarheten och betydelsen av detta toppmöte visar, utan skuggan av ett tvivel, att det är nödvändigt att anordna ett nytt toppmöte på kort sikt. Ni förstår säkert varför det portugisiska ordförandeskapet är mycket nöjt med detta evenemang och detta initiativ som vi delat med varandra. Vi tackar alla för deras samarbete, engagemang och ansträngningar, vilket gjorde detta toppmöte till en succé.
Louis Michel
ledamot av kommissionen. - (FR) Fru talman, mina damer och herrar! Jag vill snabbt besvara de viktigaste frågor som togs upp och sedan har jag tänkt att kort diskutera de ekonomiska partnerskapsavtalen.
Två ledamöter sa att de beklagade Europaparlamentets otillräckliga deltagande. Jag måste säga att vi kanske kan göra saker och ting bättre, men om vi ska vara ärliga, när det gäller andra stora internationella möten som ägt rum tidigare, har jag känslan att parlamentet i dag i alla fall är helt delaktig i denna process. Dessutom finner jag själv alltid stort nöje i att diskutera med ledamöterna och till och med i att säga emot dem, eftersom det hjälper mig att finslipa mina egna argument. Jag ändrar regelbundet åsikt på grund av er, inte för att göra er glada, utan helt enkelt för att ni övertygar mig.
Den andra punkten är Darfur och Sudan. Först av allt vill jag säga, liksom talmannen, att prioriteringen för detta toppmöte inte var att hitta en lösning på detta problem. Vi anordnade dock ett trojkamöte med det portugisiska ordförandeskapet, ordförande Barroso, den höga representanten för den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken och mig själv. Vi träffade Sudans president och jag kan tala om för er att tonen och innehållet i det budskap som framfördes vid detta möte mer än nog återspeglade de hårda ord som jag hört här. Vi talade om för Omar al Bachir tämligen tydligt att han snarast möjligt måste bemöta FN på ett positivt sätt för att möjliggöra en snabb utplacering av den hybridstyrka som uppenbarligen är nödvändig för att förbättra situationen för folket i Darfur, om än så lite.
Herr Cornillet! Jag måste tala om för er att jag helt och hållet instämmer i ert anförande om internationell humanitär rätt. Liksom ni vet hade jag till exempel i går ett möte med alla ECHO:s partneraktörer. De var mångtaliga och jag diskuterade detta problem med internationell humanitär rätt. Jag tog upp det förslag som ni nämnt för mig och vi har vidtagit åtgärder för att anordna en stor konferens i april eller maj om denna fråga. Jag sa också till dem, även om jag inte har befogenheten att göra inbjudningar, att jag skulle bjuda in Europaparlamentet och de nationella parlamenten att delta vid denna konferens om det var möjligt och om parlamentet var intresserat av ett sådant förslag, för det är sant att jag varje dag konstaterar att respekten för den internationella humanitära rätten varje dag betraktas som allt mer av en banalitet, och det är oerhört allvarligt. Det är faktiskt så allvarligt att när jag var där talade jag med den person som ansvarar för tillgången till humanitära konvojer. Jag sa till honom: ”Men ni respekterar ju inte den internationella humanitära rätten överhuvudtaget” och han svarade: ”Men du måste förstå att ett krig pågår”. Det är naturligtvis tämligen dramatiskt att höra detta, eftersom denna attityd motsäger den internationella humanitära rättens själva kärna och ursprung. Vi kommer därför att göra framsteg i den här frågan, tro mig.
Angående kärnkraftsfrågan, fru Isler Béguin, måste jag bara säga att detta är en bra fråga som fångar min uppmärksamhet. Ni måste bara vara medveten om att detta efterfrågades av våra afrikanska partner, troligen mer som en principfråga än som en faktisk fråga. I övrigt instämmer jag i era farhågor. Vi begärde först att de skulle tala om icke-spridning av massförstörelsevapen, och de svarade: ”Okej, vi kan tala om det, men i så fall finns inget skäl att inte tala om användningen av civil kärnkraft”. Nåja, det är så det ser ut för tillfället. Jag beklagar detta precis som ni, men de efterfrågade det och vi kan knappast vägra att tala med våra partner om detta. Diskussionerna var också mycket lågmälda och ingen talar om att utveckla en kärnkraftssektor i Afrika. Vi samtyckte till att diskutera kärnkraftsfrågor och vi accepterade att vi måste diskutera dessa frågor tillsammans, eftersom det klargjordes från början att inget ämne var tabu. Därför anser jag att vi måste vara konsekventa.
Det finns två andra frågor som jag vill kommentera, och sedan kommer jag att avsluta med att tala om ekonomiska partnerskapsavtal. Jag tror att det var Gabriele Zimmer som sa att allt som kan användas av stora europeiska investerare är av särskilt intresse. Jag kommer att återkomma till detta igen när det gäller de ekonomiska partnerskapsavtalen, men jag instämmer naturligtvis inte i detta argument. Ni kan hålla kvar mig här i två veckor till, dag som natt, och jag kommer ändå inte att acceptera denna kritik. Jag kommer inte att acceptera den av ett mycket enkelt skäl. Jag har deltagit i dessa förhandlingar i sju månader nu, även om jag borde säga att jag inte förhandlar, men jag deltar vid förhandlingarna. Jag har aldrig uppfattat det som om det slutliga målet var att bistå antingen EU-ekonomin eller EU:s företag. Jag anser att de som hävdar det antingen har fel eller är felinformerade, eller att de gör det mot bättre vetande. Jag tror att de är felinformerade, eftersom man aldrig agerar mot bättre vetande. Jag anser dock att när det gäller denna fråga är kommentarerna oerhört obefogade.
Nu kommer jag till ekonomiska partnerskapsavtal. Angående interimsavtalen vill jag fråga vad de syftar till? Har de utarbetats för att stödja EU:s företag? Inte alls: deras mål är faktiskt att skydda länder med genomsnittliga inkomster som annars, liksom ni väl vet, skulle bli föremål för ett allmänt preferenssystem. Det är naturligtvis mycket mindre fördelaktigt än det system som de omfattas av nu, vilket är det motsvarande systemet för de minst utvecklade länderna, med andra ord Allt utom vapen. Om de berörda länderna därför i slutet av året, trots all min välvilja, inte har något annat avtal som ger dem samma utgångsläge som de hittills haft kommer de säkerligen att förlora marknader, och jag har redan nämnt exemplet med Elfenbenskusten. Detta andra avtal är interimsavtalet. Vilka har vi ingått dessa interimsavtal med? I de flesta fall har vi ingått sådana avtal med länder med en genomsnittlig inkomst som annars skulle tvingas tillämpa ett mycket mindre gynnsamt system än hittills. Har detta skett för att skydda våra företag, för att ge våra företag möjligheter att träda in i Afrika eller invadera Afrika? Nej, det stämmer inte.
Vad har vi då föreslagit? Jag kommer nu till kärnan för avtalen, för jag tycker att sanningen måste sägas. Jag är villig att lyssna på alla, jag är villig att förstå alla, och jag är till och med villig att hålla med om vissa kommentarer och viss kritik från parlamentet. Nåväl, vad har vi då föreslagit? Vi har föreslagit övergångsperioder på mellan 15 till 25 år. President Wade hävdar att hans marknad kommer att översvämmas av subventionerade europeiska jordbruksprodukter. Det är exakt min poäng. Jordbruksprodukter kan ge honom ett skydd mot de 20 procent som inte är avreglerade. Jag förstår inte vad exakt han menar. Dessutom påverkas inte president Wade direkt. Det är sant att han har rätt att tala för hela Afrika, men han påverkas inte eftersom hans land hör till de minst utvecklade länderna och eftersom han har ”Allt utom vapen”-systemet. President Mbeki, som jag beundrar mycket och som jag verkligen kommer mycket väl överens med, tycker om att kritisera ekonomiska partnerskapsavtal, men det är det lätt att göra. Han har ett särskilt associeringsavtal med oss. Det innebär att vi kan fråga oss själva hur obekymrad han är när det gäller att föra in alla de övriga länderna i denna region som hans konkurrenter. Jag talar inte mot bättre vetande, utan allt jag säger är att vi skulle kunna ställa honom den frågan. Jag tror inte att det är fallet, men vi skulle kunna fråga honom.
Angående Alpha Konaré, ordföranden för Afrikanska unionens kommission, är han en strålande advokat och det är hans yrke att sammanställa de farhågor som han hör från människor omkring sig. Allt detta är legitimt. Men, herr Hutchinson, när ni sa till mig att ”alla afrikanska ledare sa...”, så stämmer inte det. Det stämmer inte för alla afrikanska ledare. Det stämmer att ett antal av dem ställde vissa frågor till oss. Till exempel som ”Vad kommer att ske, herr Michel, när de tariffära handelshindren avskaffas? Vi kommer naturligtvis att förlora pengar och våra budgetmedel. Hur ska vi kunna betala våra lärare, poliser, civila tjänstemän etc.?”, och vi svarade: ”Ni kan inrätta regionalfonder, och vi kan utarbeta vad vi kallar bidragsavtal, vilket innebär ett bidrag med finansiella resurser som åtminstone motsvarar den finansiella nettoeffekten av att avskaffa de tariffära handelshindren för att kompensera förlusterna, vilket skulle ge er medel att finansiera statliga tjänster etc.”
Detta är ett asymmetriskt system, och en övergångsperiod. Vad mer gjorde vi? Vi utarbetade generiska matriser med dessa länder på deras begäran, för det var de som stod för innehållet i avtalen. Vad betyder denna byråkratiska term? Generiska matriser är ett slags plan för alla projekt, alla sektorer, och faktiskt själva essensen av vilka åtgärder de vill ha som komplement till det gradvisa öppnandet av marknaderna om de så vill: tekniköverföring, ökad kapacitet, ökad expertis, arbete med infrastruktur, samtrafik eller förbättrad tillgång, ja alla dessa aspekter.
Jag utarbetade också en finansieringsöverenskommelse för varje regional ekonomisk gemenskap. Det är ett slags åtagande, på papper och med statistik, om de resurser som EU ska avsätta för dem. Det finns bara en sak som jag inte kan göra, och det är att lova dem de pengar som medlemsstaterna utlovade i Gleneagles. De utlovade en miljard euro, och åtminstone hälften var avsett för Afrika. Jag hoppas att de kommer att hålla sina löften om detta. Dessa pengar ska avsättas från och med 2010 och är avsett som bistånd till handeln. Det är därför extrapengar. Vi har dubblerat de regionala medel som jag nämnde tidigare. Allt detta har föreslagits.
Jag måste erkänna att mitt stora bekymmer är ”ekonomisk integration”, eftersom jag när det gäller utvecklingsaspekten anser att det inledningsvis är ”ekonomisk integration” som kommer att göra det möjligt för dem att skapa rikedom, en rikedom som de uppenbarligen kan använda för sociala tjänster och för att omfördela välståndet hos sitt folk. Det är sant att vi gjort mycket få framsteg i detta hänseende, av det skäl som jag tidigare nämnde.
Vi kommer därför att diskutera denna fråga om regionala ekonomiska partnerskapsavtal, troligen hela nästa år, för att skapa, bevara och befästa denna dimension av ekonomisk integration. Jag erkänner således detta, men det kommer inte att hända förrän vi gett allt... De fick ett positivt svar på allt de bad oss om. Det var fallet på den finansiella fronten, eller i alla fall inom budgetbegränsningarna, och också när det gällde de tekniska och rättsliga frågorna, de institutionella och också de politiska frågorna. Vad som också är sant är att vi måste vara oerhört övertygande när vi förhandlar under 2008 i syfte att försöka säkra denna regionala integration, och vi måste naturligtvis ha argument. Oroa er inte, de kommer att bli hörda och vi kommer att lyssna på dem... Jag ska verkligen göra allt jag kan för att bemöta deras farhågor, deras ovisshet och deras frågor så att vi specifikt kan lugna dem. Jag borde dock tala om för er att utöver detta kompletterande belopp på en miljard euro, varav hälften måste avsättas för Afrika, har jag inte många fler argument. Vi får se vad detta ger.
Jag blir dock lite sårad över att få höra att vi har bedrivit utpressning mot våra partner. Det har vi aldrig gjort av det enkla skälet att vi inte haft någon makt att göra det. Jag skulle först och främst inte ha gjort detta. Vi kan inte bara tvinga våra partner att ingå avtal. Ursäkta mig, men det är att göra saker och ting alltför enkla. Jag kan se resultatet. Jag vill också informera er om det nuvarande läget i länder som har ingått avtal, för att visa er att många fler länder än vad ni tror har ingått avtal och förstått mekanismen.
Den sista frågan avslutningsvis rör de minst utvecklade länder som nu omfattas av ”Allt utom vapen”, och som därmed har fullständig och obegränsad tillgång till våra marknader. I detta fall fick jag frågan om vad de hade att förlora. De förlorar faktiskt inget, men vinner möjligheten att dra nytta av synnerligen generösa ursprungsregler. Vilka är dessa synnerligen generösa ursprungsregler? För att en produkt ska anses ha sitt ursprung i en partnerstat måste den för närvarande ha genomgått åtminstone två transformationer. Hädanefter kommer detta att ändras till en enda transformation. För fisk som fiskas i deras vatten men som importeras hit kommer detta till exempel att vara tillräckligt. Det kommer att räknas som en transformation, och därför kan de få tillträde till våra marknader utan kvoter och tullar. Detta är alltså den stora skillnaden. Det finns en avsevärd potential med möjligheter som de för närvarande berövas.
Jag ville tala om allt detta för er, och jag är naturligtvis villig att upprepa dessa rön närhelst ni vill. Ställ mig frågor, eller sänd mig skriftliga frågor. Jag lovar att jag ska försöka besvara er uppriktigt och fullständigt. Om mitt svar på en av era frågor inte framstår som bra nog eller som felaktigt, kommer jag gladeligen att erkänna det och rätta till det, det kan ni vara säkra på. Hittills har jag hört alla frågor, kontrollerat alla svar och har varit i hög grad delaktig. Jag har ännu inte hört en fråga som inte fått ett precist, specifikt och ärligt svar.
Talmannen
Debatten är härmed avslutad.
Skriftliga förklaringar (artikel 142)
John Attard-Montalto  
skriftlig. - (EN) Toppmötet mellan EU-länderna och de afrikanska länderna ägde rum den 8-9 december i Lissabon, Portugal. Fler än 70 stats- och regeringschefer deltog.
Malta bidrog främst till frågan om regelstridig immigration.
Det ligger i Maltas intresse att Afrika ses som Europas ansvar. Stöd till och investeringar i Afrika innebär att färre människor från den kontinenten måste lämna sina länder för att få ett bättre liv. De flesta olagliga invandrare som når Malta kommer från Afrika söder om Sahara och är ekonomiska immigranter. Situationen kan dock komma att förvärras när de allmänna förmånshandelsavtalen löper ut den 31 december 2007.
De flesta afrikanska länder har avvisat förslaget till ”särskilda partnerskapsavtal”. Endast en femtedel har undertecknat interimsavtal. Även om giltighetstiden har förlängts ligger det i varje lands intresse att underteckna interimsavtal för att undvika de negativa ekonomiska konsekvenserna av att ”förmånsavtalen” löper ut.
Andra olagliga invandrare som kommer till Malta är politiska flyktingar. Att frågan om mänskliga rättigheter i Darfur och Zimbabwe ströks från den ursprungliga dagordningen bådar inte gott för dem som inte kan göra sina röster hörda och fortsätter att lida i tysthet.
Richard Corbett  
skriftlig. - (EN) Europeiska rådet måste inrikta sig på Burma, där situationen på fältet fortsätter att vara hemsk.
Den 15 oktober införde EU sanktioner mot dem som styr landet, deras uppbackare och dem som gynnas av deras politik, däribland handelssanktioner mot de sektorer - timmer, mineraler, metaller och ädelstenar - där regeringen hämtar sina största intäkter.
Men räcker det? Europeiska rådet måste utvärdera situationen och fastställa ytterligare åtgärder som EU kan vidta för att få till stånd en verklig förändring i Burma. Det är dags att vidta ytterligare restriktiva åtgärder - däribland ett förbud mot nyinvesteringar.
Pedro Guerreiro  
skriftlig. - (PT) Även om det är för tidigt att avgöra den verkliga inverkan av de beslut som fattades vid toppmötet mellan EU och Afrika, och trots motsägelserna, bör de afrikanska ländernas förkastande av EU:s frihandelsavtal (de så kallade ”ekonomiska partnerskapsavtalen”) välkomnas.
De afrikanska ländernas förkastande av dessa ”ekonomiska partnerskapsavtal”, trots EU:s oacceptabla påtryckningar och utpressning, är ironiskt nog ett verkligt exempel på vad som i slutändan är de ökända ”goda styrelseformer” som EU så gärna lovprisar. Förkastandet betecknar med andra ord ett lands övertagande av och försvar av kontrollen över dess ekonomi.
Enligt vår åsikt kräver ett effektivt utvecklingssamarbete en respekt för den nationella suveräniteten, för det politiska och ekonomiska oberoendet och för alla människors rätt att besluta om sin nutid och sin framtid och att forma och skapa sitt land och sina utvecklingsprojekt. Ett sådant samarbete är oförenligt med de mer eller mindre dolda målen och idéerna med ingripande, utnyttjande, plundring av resurser och politisk och ekonomisk kontroll.
Det har sagts att toppmötet mellan EU och Afrika bidrog till att vi vände blad. För vår del kommer vi att fortsätta att säga vad vi tycker, så att EU:s nykolonialistiska ambitioner och dess stora multinationella företag inte (åter) skrivs in på detta blad.
