Riktlinjerna för den ekonomiska politiken (2003-2005)
Talmannen.
Nästa punkt på föredragningslistan är ett betänkande (A5-0142/2003) av García-Margallo y Marfil för utskottet för ekonomi och valutafrågor om de allmänna riktlinjerna för medlemsstaternas och gemenskapens ekonomiska politik (för 2003-2005) (KOM(2003) 170 - C5 0189/2003 - 2003/2074(INI)).

García-Margallo y Marfil (PPE-DE)
Herr talman! Till att börja med kommer jag att begränsa mig till det vi skall diskutera. Vi diskuterar här ett antal ekonomiska riktlinjer som jag anser innehåller tre viktiga nyheter. För det första gäller de ekonomiska riktlinjer tre år, inte bara ett år, för det andra kommer de att diskuteras tillsammans med riktlinjerna för sysselsättningen, och för det tredje diskuteras de i en tid av konjunkturnedgångar. I morse vaknade vi till nyheten att unionens starkaste ekonomi är på nedgång, och därför är detta inga vanliga ekonomiska riktlinjer.
På grund av den rådande situationen bad mig utskottet för ekonomi och valutafrågor att utarbeta ett betänkande i god tid så att kommissionen och rådet hinner beakta det och att vi skall försöka nå ett så brett samförstånd som möjligt. Detta har vi gjort. Alla grupper har bidragit med sitt i diskussionen, och alla har vi klarat av att nå en överenskommelse. Jag vill understryka företrädarnas goda arbete i denna fråga: från min grupp Othmar Karas; från Europeiska socialdemokratiska partiets grupp Robert Goebbels; och från Europeiska liberala, demokratiska och reformistiska partiets grupp Carles-Alfred Gasòliba i Böhm.
Till kommissionen vill jag helt enkelt säga att parlamentet alltid har gett goda svar när frågorna har ställts. Som det sades i riddarromanen Mío Cid: ?¡Qué buen vasallo si hubiese buen señor!? (?Vilken bra häst det vore om ryttaren var bra!?) Tänk på detta och låt parlamentet vara med vid diskussionerna om de ekonomiska riktlinjerna. Inte minst eftersom diskussionen kommer att sätta press på de medlemsstater som är långsammast.
Låt mig beskriva kärnpunkterna i mitt betänkande. För det första frågar vi oss om nuvarande samordningsmekanismer är tillräckliga eller om det krävs ytterligare åtgärder. Vi vet att fördraget föreskriver att nationell politik, försörjningspolitik och politik på kort sikt är politik av allmänt intresse och bör samordnas. Vi ligger nu tre år efter i genomförandet av Lissabonstrategin. Varje gång kommissionsledamoten besöker oss påpekar han att förseningen beror på brister i genomförandet och en bristande vilja från medlemsstaternas sida. Vi vill göra mer än bara beklaga oss. Vi föreslår lämpliga åtgärder för att komma till rätta med dessa brister i genomförandet. Vi har två förslag som rör detta. Vi ber kommissionen att en gång för alla upprätta en lista som redogör för detaljerna i den stelhet som står i vägen för genomförandet av den inre marknaden och den strukturella förändringen. Denna listan bör även specificera prioriteringar, nödvändiga åtgärder och tidsplanen för att nå Lissabonmålen till 2010.
Vi förutsätter alltså att den bristande viljan från medlemsstaternas sida är skälet till förseningen och uppmanar kommissionen att förklara vad kommissionen kan göra för att råda bot på situationen. Det fanns en gång en spansk författning som föreskrev att spanjorerna skulle vara rättvisa och visa medmänsklighet. Dessvärre innehöll författningen inga bestämmelser för hur en sådan förändring skulle uppnås. Under 1900-talet genomled Spanien därefter tre inbördeskrig. Vi kräver harmonisering för att säkerställa att all ekonomisk politik löper i samma riktning. Detta är vad harmonisering handlar om.
För det andra understryker jag min djupa tro på upprätthållandet av de övergripande budgetbalanserna. Att saker och ting går dåligt innebär inte att man skall korrigera det som går bra. Det som har gått bra under perioden är den monetära politik som syftar till prisstabilitet och som förvaltas av en oberoende bank samt en stabilitetspakt som upprätthållit en viss disciplin - bara en viss disciplin - i medlemsstaterna. Eftersom disciplinen som sagt bara är relativ och det finns stater som på ett synbart sätt tagit ut svängarna, upprepar jag min tro på att målet skall vara budgetbalans och att de länder som levt i överflöd måste minska sina strukturella brister med en halv procent av BNP, vilket också är vad kommissionen menar.
För det tredje bör konvergensprogrammen bedömas på ett nytt sätt, vilket kommissionen har själv understrukit. Kommissionen bör tänka på utgångsläget, förutom att kontrollera det strikta uppfyllandet av budgetbalansen och att medlemsstaterna inte överskrider gränsen på 3 procent. Vilken är skuldsituationen? Vad skall intäkterna användas till? Vilka framtida skyldigheter har man? Dessa skiljer sig ju mellan ett land utan skulder, vars utgifter går till offentliga finanser - särskilt länder som stärker Lissabonstrategin och inte har stora åtaganden inför framtiden - och ett land som gör raka motsatsen.
Vi ber kommissionen att i goda tider - enligt bibeln i tider då korna är feta - se till att staterna klarar av att skapa en buffert, en budgetreserv för att klara dåliga tider. Vi understryker också att de bör minska skatterna där så är möjligt - vi föredrar en minskning av arbetsgivaravgifterna för att främja sysselsättningen -, och att de länder som inte kan göra detta skall vidta kompletterande åtgärder, antingen genom att minska de offentliga utgifterna eller genom att öka intäkterna. Det går inte alltid att kräva en budget i balans och samtidigt minska skatterna. Som vi säger på spanska: man kan inte blåsa och suga samtidigt.
När det gäller lönepolitiken vill vi bibehålla lönerna i nivå med konsumentprisindex, de reella lönerna skall hållas på produktivitetsnivå och arbetstagarnas rörlighet ökas. Vi ber kommissionen att skynda på borttagandet av skattehindren för transfereringar av intjänade pensioner och att den nyss antagna frågan om pensioner kompletteras med en lämplig skattepolitik. Vi välkomnar dialogen mellan arbetsmarknadens parter och upprepar vårt krav på ett skatteincitament för sysselsättningen och en minskning av de pålagor som gör det svårare att anställa arbetskraft, särskilt för de lägsta lönerna.
I investeringspolitiken vet vi - jag upprepar detta - att orsaken till vår eftersläpning gentemot Förenta staterna ligger i vår brist på investeringar, särskilt tekniska investeringar. Vi vet också att de offentliga investeringarna ligger ungefär i fas och att den lägsta aktiviteten finns i den privata sektorn. Därför kräver vi att man gör en benchmarking för att ta reda på behoven, vad som saknas och var det brister för att dessa företag, särskilt de små och medelstora - de som anställer mindre än nio arbetstagare - skall förbättras inom dessa nya tekniker. Bara om vi vet vart vi är på väg kan vi använda våra resurser effektivt. Det handlar helt enkelt om att veta vad som är på gång, och vi vill att kommissionen ger oss en noggrann information. Som en spansk poet säger: ?No hay viento favorable para el que no sabe dónde va? (?Ingen vind är gynnsam för den som inte vet vart han ska?). Vi ber i betänkandet att få veta vad som saknas, vilka bristerna är för de små och medelstora företagen, så att vi vet vad vi skall göra.
Avslutningsvis tackar jag kommissionen, alla grupper och företrädarna för deras arbete. Jag upprepar återigen parlaments önskan, förmåga och beredvillighet att bidra till att vi tar oss igenom den svåra situation vi befinner oss i.

Solbes Mira
Herr talman! Jag vill inleda med att tacka García-Margallo y Marfil för betänkandet och alla ledamöter i parlamentet för deras aktiva samarbete i utarbetandet av detsamma. 
Det är sant att vi för första gången inleder ett budgetår som skiljer sig avsevärt från tidigare år. Kommissionens rekommendationer rörande de allmänna riktlinjerna för den ekonomiska politiken, som för första gången omfattar en treårsperiod, grundar sig på det som Europeiska rådet definierade som grundläggande linjer i Bryssel 2003, vilket även García-Margallo y Marfil nämnde, och läggs fram parallellt med de allmänna riktlinjerna för sysselsättningen.
Dessa allmänna riktlinjer för den ekonomiska politiken innehåller för första gången några skillnader som vi tycker är avgörande. Vi har drastiskt minskat den allmänna delen. Vi anser att det är lämpligt att fokusera mer på prioriteringarna. Vi har på ett mer konkret och strukturerat sätt definierat de särskilda riktlinjerna för varje enskild stat och för första gången infogat en särskild hänvisning till EMU.
Den ekonomiska strategin enligt riktlinjerna för den ekonomiska politiken grundar sig naturligtvis i huvudsak på Lissabonmålen. I García-Margallo y Marfils betänkande finns det en viss kritik - han menar att viljan brister i de övergripande riktlinjerna. Jag anser att kritiken är obefogad. De övergripande riktlinjerna överför på ett bra sätt Lissabonbesluten till våra åtaganden, och det är riktigt att vi på ett mycket konkretare sätt försöker fastställa vilka skyldigheter som kan utvärderas bättre. Jag håller med honom om detta och kommer senare att återkomma till hans tankar om en särskild handlingsplan, men det grundläggande problemet är inte att göra nya planer, utan att genomföra dem som redan har beslutats.
Ur vår synvinkel - detta är en grundläggande fråga som García-Margallo y Marfil har understrukit - måste vi också räkna med det ögonblick vi befinner oss i: cykliska omständigheter, som inte är de lättaste. Men jag håller också med om att vi inte skall överge de grundläggande delarna i vår strategi bara för att det är hårda tider just nu.
Vår strategi grundar sig på tre grundläggande idéer: en sund makroekonomisk politik, strukturreformer och hållbara processer. I den sunda makroekonomiska politiken tror jag att vi är överens om att budgetbalans är av avgörande betydelse, och jag delar också synpunkten att det är särskilt viktigt att vi inte upprepar våra tidigare misstag att föra en procyklisk politik som i slutändan kan ge framtida problem. Detta var ett av orosmolnen i kommissionens i meddelandet i november förra året, då vi framhävde behovet av att inte bara tillämpa stabilitets- och tillväxtpakten i dåliga tider utan också i goda tider, vilket är avgörande för att vi skall undvika senare problem. Det vi i slutänden försöker göra är att låta de så kallade automatiska stabilisatorerna fungera och skapa en korrekt politik.
När det gäller tillväxtpotentialen tror jag att vi fullständigt delar åsikten att genomföra de nödvändiga strukturreformerna, vilket är grundläggande för att unionens politik skall bli mer motståndskraftig mot yttre störningar. För att bli effektiva bör reformerna vara globala och genomföras parallellt. Behovet av en ökad sysselsättning delar vi fullständigt. Vårt grundläggande problem är dock om vi skall vidta särskilda sysselsättningsfrämjande åtgärder eller om vi snarare bör skapa en allmän ekonomisk politik som har sysselsättning som mål. Vi tycker att detta är det bästa alternativet.
Ledamoten sade att ett av behoven är en handlingsplan för strukturreformen. Ledamoten tar upp två problem. Varför har vi inte en lista över strukturreformerna och varför sätter man i denna lista över strukturreformer inte igång mekanismer som möjliggör effektivare kontroller. Jag anser att listan över strukturreformer omfattas av Lissabonmålen. Varje år analyserar vi var vi befinner oss i de sammanfattande rapporterna och det är riktigt att det är medlemsstaterna som skall genomföra dem. Fastställandet av en ny tilläggsplan löser inte problemen. Vi menar att planerna redan finns, och vi vet vad som skall göras. Jag anser att det viktigaste är hur vi genomför dessa planer. Enligt vår uppfattning måste man beakta två avgörande frågor.
För det första kommissionens årliga rapporter om tillämpningen av de övergripande riktlinjerna för den ekonomiska politiken. Tanken bakom ändringen från ett till tre år är snarare att bättre följa tillämpningen och mindre att definiera årliga principer. För det andra, och då kommer vi in på en viktig fråga om samordningen av den ekonomiska politiken, att bättre följa systemet med ett kollegialt tryck, det så kallade peer pressure-systemet som vi fastställt inom unionen. Ledamoten tar upp ett viktigt problem. Är detta tillräckligt eller inte? Jag anser att det är tillräckligt så länge det finns en politisk vilja i medlemsstaterna att tillämpa våra gemensamma beslut. Man får inte glömma att modellen för samordning av den ekonomiska politiken är en samordning av en nationell ekonomisk politik med grunden i ett gemenskapssystem som bara ger oss en möjlighet att använda peer pressure, förutom de rekommendationer vi har för att uppmärksamma vissa överträdelser samt givetvis stabilitetspakten.
När det gäller att stärka hållbarheten behöver man bara framhäva den offentliga skuldens betydelse som vi ägnar särskild uppmärksamhet. Jag håller med ledamoten om behovet av påtryckningar på denna punkt och idén att kompensera framtida skyldigheter med nuvarande tillgångar, vilket gör det möjligt att klara dessa svårigheter. Vi anser att det är en grundläggande idé. Vi menar också att allt som innebär ett effektivare och bättre nyttjande av naturresurser är av avgörande vikt, och i detta fall måste alla slag av sektorsstöd som i slutändan leder till ett mindre effektivt miljösystem beaktas, precis som den sociala hållbarheten och sammanhållningen måste sättas som mål för den ekonomiska politiken.
Med en kortfattad hänvisning till ett annat förslag som lagts fram i samband med ert förslag om en plan för att tillämpa Lissabonmålen drar jag slutsatsen att vi delar samma oro. Kommissionen har tydligt uttalat sin oro över det bristande genomförandet av Lissabonbesluten. Förseningarna är uppenbara men jag bedömer att lösningen inte är att fastställa nya planer. Jag tror att lösningen är att gå snabbare framåt med det vi redan har beslutat. Den politiska viljan är grundläggande och parlamentets stöd och de ståndpunkter som parlamentet antar kommer att bli avgörande för genomförandet av alla dessa delar.
Karas (PPE-DE).
Herr talman, herr kommissionär, ärade herr föredragande, mina damer och herrar! Låg mig redan inledningsvis säga att kommissionen alltid har haft och alltid kommer att ha vårt stöd i fråga om allt som bidrar till att stärka debatten om den ekonomiska politiken i Europa, allt som bidrar till att påskynda utvecklingen och allt som stöder genomförandet av våra gemensamma mål och beslut.
Det skall emellertid från början framhållas - detta har redan nämnts - att vi har ett koncept för den inre marknaden, att vi har strategin från Lissabon och Göteborg, att vi har den europeiska konkurrenspolitiken, handlingsplanen för finansiella tjänster, handlingsplanen för riskkapital, artikel 2 som förpliktigar medlemsstaterna till samordning, stabilitets- och tillväxtpakten, euron, utvidgningen av Europeiska unionen och därmed utvecklingen av den inre marknaden till en hemmamarknad och vi har en modell för att reglera den ekosociala marknadsekonomin som innebär konkurrenskraft på en fri marknad där man främjar den sociala sammanhållningen och är medveten om sitt ansvar för naturen och människan. Borde inte allt detta räcka för att förbättra vårt läge? Varför behöver vi nya riktlinjer för den ekonomiska politiken? Varför behöver vi nya riktlinjer för sysselsättningspolitiken? Vi behöver dem eftersom det inte finns någon europeisk sysselsättningspolitik, eftersom det inte finns någon europeisk ekonomisk politik och eftersom genomförandet av alla beslut som vi gemensamt fattar i första hand är medlemsstaternas angelägenhet och eftersom många medlemsstater inte gör sköter sina åtaganden. Bilden präglas av halvhjärtade insatser, ytlighet, modlöshet och bekvämlighet, ja rentav svek i många frågor som bestämmer dagordningen i gemenskaperna. Det brister i ambition och politisk vilja. Om detta kan jag i dag bara säga följande: den politiska viljan, beredskapen att handla i stället för att fördela skuld och att visa större allvar och beredskap att ta ansvar för helheten kan inte ersättas av nya riktlinjer för den ekonomiska politiken. Vi behöver mer av ett europeiskt tänkande i stället för en feltolkad nationell egoism.
Därför finns det i dag bara ett budskap att lämna: vi behöver en utvärdering: vem är bäst, mest kreativ, snabbast, mest framgångsrik i fråga om att genomföra våra gemensamma beslut? Det är resultaten som räknas, inte riktlinjerna och raden av toppmöten. Det är inte metoden som räknas utan framgångarna, och därför måste vi göra allt för att genomföra det som vi har beslutat. Vi behöver en ny dynamik, vi behöver samla nytt mod, vi behöver mer eget kapital, ett större riskkapital, en anda för att bilda nya företag. Vi måste stärka den inre marknaden och förhindra en snedvridning av konkurrensförhållandena. Vi måste införa majoritet när det gäller skatterna och harmonisera all företagsbeskattning i Europa. Vi behöver större konkurrenskraft, mer forskning och mer konkurrens inom forskning och produktion. Om vi äntligen gör vad vi gemensamt lovar varandra på alla toppmöten kommer Europa inte bara att bli nummer ett i världen vad gäller befolkning och yta utan även när det gäller konkurrens och sysselsättningspolitik.
(Applåder)

Trentin (PSE).
Herr talman, herr kommissionär, ärade kolleger! García-Margallo y Marfils betänkande, som ger ett viktigt bidrag till genomförandet av en effektiv samordning av unionens ekonomiska och sociala politik, avslöjar också obarmhärtigt de begränsningar som under de senaste åren har varit utmärkande för ansträngningarna att utarbeta de allmänna riktlinjerna för den ekonomiska och sociala politiken Å ena sidan har det alltför länge saknats en vilja att utarbeta en proaktiv politik som kan motverka tendenserna till stagnation och tillbakagång som fortfarande dominerar ekonomin i många av unionens länder. Å andra sidan har man äntligen åtminstone erkänt betydelsen av att integrera och samordna sysselsättningspolitiken med de allmänna riktlinjerna för den ekonomiska politiken. Dessutom har man, även om det fortfarande sker i vaga termer, återupptagit målet att senast 2010 förverkliga den strategi som formulerades i Lissabon 2000, med de strukturella reformer som följer med.
Vi skall inte underskatta framstegen, men jag måste understryka att det nu gäller att lägga förseningar och tvekan bakom oss. Vi måste utarbeta en effektiv samordning mellan medlemsstaternas politik för ekonomi, sysselsättning och miljö genom att definiera en konkret tidsplan som bestämmer de olika stegen om vi senast 2010 skall uppnå de mål som bestämdes i Lissabon och Göteborg, framför allt när det gäller offentliga investeringar inom forskning, utbildning, livslångt lärande och deltagandet i ett europeiskt nät för grundläggande tjänster, framför allt transporter och telekommunikation.
Vi bör också inrätta en institutionell samordningsstruktur för EMU-området som gör det möjligt att på gemenskapsnivå företräda hela EMU-området i alla globala ekonomiska och finansiella institutioner - vilket framgår av García-Margallo y Marfils betänkande. Det handlar slutligen om att även för EMU-området besluta om de olika faserna i en ekonomisk, social och ekologisk politik som samtidigt är förenlig med Lissabonstrategin och med en flexibel hantering av stabilitets- och tillväxtpolitiken.
Dessa olika vägval bör från och med 2004 bli centrala i de huvudsakliga riktlinjerna för den ekonomiska politiken och de nya mål med vilka vi kan förbättra den flexibla hanteringen av stabilitets- och tillväxtpakten. Låt mig i sammanhanget understryka vikten av att avstå från allmänna formuleringar och mångtydighet: alla förslag inom den ekonomiska politiken kan inte både uppfylla målen från Lissabon och Göteborg och respektera begränsningarna i stabilitets- och tillväxtpakten när det gäller underskott och offentliga skulder, inte ens i det fall som redovisades av kommissionen - med en intensitet som vi uppskattade - genom en flexiblare tillämpning av pakten, särskilt inte i den stagnation vi för närvarande befinner oss i.
Kommissionen kan med andra ord inte vara likgiltig inför det faktum att ett överskridande av 3-procentsgränsen eller minimimålet på 60 procents upplåning kan bero på en ökning av de löpande utgifterna, en allmän sänkning av skatterna eller en politik som syftar till att på nytt få fart på offentliga och privata investeringar - till exempel inom forskning, utbildning, omskolning av äldre anställda som väljer att förlänga sin yrkesverksamma tid - framför allt som samma kommission formellt har erkänt att sådana investeringar är av allmänt gemenskapsintresse.
Samma prioriteringar bör även gälla under tillväxtperioder, vilket också kommissionsledamot Solbes påpekade, dvs. då förutsättningarna skapas för en bättre förenlighet mellan de huvudsakliga riktlinjerna för den ekonomiska politiken och sysselsättningspolitiken och de parametrar som antagits genom stabilitetspakten, som också är en pakt för ökad avkastning och sysselsättning och, efter Lissabon, för full sysselsättning och social sammanhållning - något som Europeiska centralbanken bör hålla i minnet.

Gasòliba i Böhm (ELDR).
Herr talman, herr kommissionär, mina damer och herrar! Europeiska folkpartiets grupp (kristdemokrater) och Europademokrater stöder García-Margallo y Marfils betänkande. Vi menar att det helt korrekt understryker vikten av att skapa en lämpligare ram för att se till att de mål som fastställts i de olika stabilitetspakterna och de allmänna riktlinjerna för den ekonomiska politiken uppnås. Stabiliteten och trovärdigheten för EU:s ekonomi och den gemensamma valutan står på spel.
Vi har de senaste dagarna blivit mycket medvetna om den sociala oro som är följden av förslagen om att reformera pensionssystemen. Det krävs en reform för att garantera pensionerna och de tillhörande stöden. Dessa är en integrerad del av det välfärdssystem som kännetecknar Europeiska unionen. Unionen tillhandahåller och garanterar det bästa sociala skyddet och den bästa sociala balansen i jämförelse med andra stora ekonomier.
För att behålla denna balans bör Europeiska unionen ännu mer beslutsamt ge sig i kast med de insatser som vid upprepade tillfällen krävts den senaste tiden. Det var inte länge sedan som vi under förberedelserna inför vårtoppmötet med det nuvarande grekiska ordförandeskapet i Bryssel framför allt upprepade bristen på uppfyllelse av de mål som fastställdes i Lissabon men också behovet av det som är så fundamentalt, nämligen att ta sig an vissa strukturreformer som ännu inte har genomförts och som nämns i García-Margallo y Marfils betänkande.
Låt mig återigen upprepa hur viktigt detta område är. Det omfattar en rad olösta nyckelfrågor och håller därför fortfarande tillbaka ekonomin och dess utveckling på EU-nivå. Liberalisering av vissa sektorer är ett område där det fortfarande krävs åtgärder. Ett annat är brister i fråga om att tillvarata tekniska innovationer. Forskning och utveckling har heller inte getts ett adekvat stöd. Vidare har det nu blivit angeläget att prioritera små och medelstora företag, precis som García-Margallo y Marfil underströk, särskilt de som har störst potential i fråga om tillväxt och innovation.
Under de svåra tiderna vet man att det är de stora företagen som tenderar att rasera sysselsättningen - och det är vi som blir lidande - och att det är just de små och medelstora företagen som skapar flest arbetstillfällen och verkligen hjälper ekonomin att återhämta sig. Detta är en återhämtning som ?det vidhåller jag - skall ske inom ramen för en strikt budgetbalans och uppfyllandet av de mål som fastställts i stabilitetspakterna. Utan dessa skulle hela den ram som Europeiska unionen och euron har som struktur och grund verkligen bli allvarligt begränsad och försvagad.

Schmid, Herman (GUE/NGL).
Herr talman! Jag är föredragande för betänkandet om riktlinjer för medlemsstaternas sysselsättningspolitik. Det var meningen att vi också skulle ha röstat om det betänkandet i dag. Vi skulle för första gången ha haft en tidsmässig samordning mellan ekonomiska och sysselsättningspolitiska riktlinjer, men så blev det tyvärr inte. Jag, som föredragande, slet som ett djur för att vi skulle bli färdiga i tid, men det hjälpte inte. Det betyder att detta betänkande inte kommer upp förrän vid sammanträdesperioden i juni, och då är det för sent. Det betyder att rådet kommer att besluta om riktlinjerna samma dag som vi skall rösta i parlamentet, och rådet kommer alltså inte att kunna ta hänsyn till våra synpunkter. Detta är allvarligt, eftersom det betyder att den viktiga balansen mellan de två processerna går åt skogen. I stället får vi en total dominans för det ekonomiska perspektivet. Det är en förskjutning som vi ser också på andra håll i det politiska livet. Det bådar inte gott varken för Lissabonprocessen eller för det sociala Europa, som så många människor i Europa har satt sitt hopp och sin lit till.
EU befinner sig nu i en besvärlig ekonomisk situation med svag efterfrågan, låga investeringsnivåer och växande arbetslöshet i allt fler medlemsstater. Vi skulle naturligtvis ha behövt en tydlig omläggning av de ekonomiska riktlinjerna, men tyvärr fortsätter kommissionen att hylla stabilitetspakten och budgetdisciplinen och tro att man kan spara sig ur krisen. När man då inte får höja de statliga utgifterna och inte kan reglera via rörliga växelkurser, eftersom man har en gemensam valuta, är det bara arbetsmarknaden som återstår. Därför handlar de åtgärder som kommissionen föreslår inte så mycket om ekonomi som om arbetsmarknad. Det handlar allra främst om att sänka kostnaderna för arbetskraften och de sociala kostnader som också hör samman med arbetskraften, men på det sättet minskar man den inhemska efterfrågan som är oerhört viktig. Det är ju den som behöver ökas om vi inte skall gå in i en ond cirkel.
Stabilitetspakten skapades på sin tid för att hålla inflationen under kontroll under en tillväxtperiod när det fanns en kanske berättigad oro för inflation. I dag är läget ett annat. Nu skapar samma pakt i stället deflation och växande arbetslöshet. EMU-politiken binder alla länderna i eurozonen till ett gemensamt öde, binder dem till en nedskärningspolitik som skapar ett slags kollektivt fall. Enade vi stå och enade vi falla, skulle man kunna säga. Det betyder omvänt att det i dag är en lycka för de länder som har möjlighet att säga nej till euron och stå utanför EMU-politiken. Mitt eget hemland Sverige skall hålla folkomröstning om EMU i september, och för varje månad som går växer motståndet mot euron både bland den breda allmänheten och bland den ekonomiska och politiska expertisen.
Vi i GUE/NGL-gruppen tycker att det vore oändligt mycket bättre att fortsätta med Lissabonpolitiken, att satsa på investeringar i kompetens, kunskap och förnyelse. Vi skulle behöva omfattande offentliga investeringsprogram som är strategiskt utformade så att de stärker efterfrågan på såväl produkter och tjänster från den privata marknaden som på utbildning och forskning och sådant som förstärker kunskapen. Det är vägen framåt, och om nu inte marknadsaktörerna själva klarar av detta så är det vi politiker som måste skapa de villkor som gör att företagen vågar tänka långsiktigt. Man kan inte spara sig ur krisen.
Bouwman (Verts/ALE).
Herr talman, herr föredragande! Målsättningen i dag var att föra en gemensam debatt om både de allmänna ekonomiska riktlinjerna och de sysselsättningspolitiska riktlinjerna. Alldeles nyss sade även föredraganden från utskottet för sysselsättning och sociala frågor att vi har ett problem. Vi försöker inte bara förenkla riktlinjerna, vi är inte här bara för att tala om en treårsperiod, utan vi skulle också försöka harmonisera dem, som det heter. Detta har inte lyckats. Det är väldigt synd eftersom de breda och allmänna ekonomiska riktlinjerna i dokumentet till stor del hänvisar till de sysselsättningspolitiska riktlinjer som kommer att diskuteras i utskottet för sysselsättning och sociala frågor.
Problemen är mycket tydliga, och pressade av dessa problem, pressade av omständigheterna - i Nederländerna brukar man säga att varje nackdel har sin fördel - har vi haft brådskande överläggningar med rådet och kommissionen om det faktum att vi inte kan lägga fram vår ståndpunkt i tid när det gäller att förbättra de sysselsättningspolitiska riktlinjerna. Rådet har lovat att vår överläggningsperiod skall bli längre de kommande åren, och även kommissionen har lovat - båda per brev - att lägga fram sina förslag snabbare.
Med detta sagt tror jag ändå att det finns ett problem, Herman Schmid har redan påpekat detta, nämligen att vi inte har möjlighet att lägga fram vissa saker i tid. Under tiden måste vi således på ett mer informellt sätt underrätta både kommissionen och rådet om den ståndpunkt utskottet för sysselsättning och sociala frågor och senare också plenarsammanträdet intar . Jag vill påpeka att det fanns 167 ändringsförslag till de sysselsättningspolitiska riktlinjerna, så här behövs alltså en viss återhållsamhet.
Ett par anmärkningar till de breda ekonomiska riktlinjerna, men framför allt till de sysselsättningspolitiska riktlinjerna. Detta har redan sagts, just nu talar vi både om den långsiktiga politiken, vilket man skulle kunna kalla Lissabonpolitiken inför 2010, och om de kortsiktiga politiska frågorna, och på kort sikt är det fråga om en konjunkturnedgång. Detta påpekades för en stund sedan. I en sådan konjunkturnedgång är det inte längre fråga om en brist på arbetskraft utan om en brist på arbetstillfällen. Detta innebär att de sysselsättningspolitiska riktlinjerna egentligen behöver ett mer dynamiskt innehåll med inriktning på kort sikt och i ett antal hänseenden kopplas starkare till de enskilda nationalstaterna. Bristen på arbetstillfällen medför också en brist på praktikplatser, platser som ger arbetslivserfarenhet. Detta främjar heller inte en lösning på fattigdomsproblemet. Återintegrationen blir mindre framgångsrik och metoden för att anställa sätts under press. Den ekonomiska stimulans som nämns har en begränsad betydelse och kommer inte att får några omedelbara effekter för fattigdomsfällan och stimuleringen av arbetsmarknaden . Vad som är ännu viktigare: på kort sikt aktualiseras nu än en gång fördelningen av arbetstillfällen. Att arbeta kortare tid, möjligheter till arbetstidsförkortning, att minska övertidsarbetet som för närvarande är på stark tillväxt och att eventuellt stimulera subsidierat arbete och social ekonomi eller den tredje sektorn, det är frågor som är av avgörande betydelse just nu och som jag vill betona.
Dessutom måste företagandet stimuleras. Utskottet har redan lagt fram ett antal kompromissförslag för att stimulera de små och medelstora företagen och för att lägga stor vikt vid det faktum att jämlikhetsstapeln har krympt eftersom vi vill upprätthålla den jämlikhet som finns. Detta innebär att vissa målgrupper såsom äldre - Belgiens arbetsmarknadsminister har redan sagt detta - kanske bör glädja sig åt att de just nu kan njuta av sin förtidspension. Det här är en politisk stridsfråga. Under nästa sammanträde kommer vi att lägga fram våra förslag och sedan får vi se hur det blir.

Hyland (UEN).
Herr talman! Vi är alla medvetna om de ekonomiska svårigheter som nationella regeringar i dag står inför. För dem som liksom jag kommer från länder som tillhör EMU är det tydligt att eurons ständiga nedgång i förhållande till US-dollarn förorsakar betydande problem för våra exportörer. Detta tillika i en tid då världsekonomin redan präglas av stor osäkerhet. I stället för att uppehålla oss vid de nuvarande svårigheterna och inta rollen som dystra och misslyckade affärsmän måste vi anlägga ett positivt synsätt, och jag vill berömma föredraganden för hans inställning i detta avseende. Jag delar fullständigt hans övertygelse om att den europeiska ekonomin är i akut behov av ett nytt tillvägagångssätt när det gäller den ekonomiska politiken.
Innevarande års allmänna riktlinjer för den ekonomiska politiken täcker en treårsperiod och ett nytt rationaliserat förfarande har inrättats för de europeiska sysselsättningsriktlinjerna. Jag ser detta som mycket välkommet, och hoppas att ett sådant integrerat perspektiv för en mer långsiktig planering skall bidra till att vi uppnår en önskad nivå av samordning mellan medlemsstaterna när det gäller den ekonomiska politiken. Samtidigt är det viktigt att regeringen i varje medlemsstat uppfyller sin skyldighet att agera utifrån de särskilda omständigheterna i just sin medlemsstat och använder de politiska instrument som står till buds för att höja konkurrenskraften, sysselsättningen och förbättra den nationella ekonomin.
Beslutet vid toppmötet om att i detta avseende inrätta en särskild arbetsgrupp för sysselsättning välkomnas. Det framgår tydligt att samtliga institutioner fokuserar på det lyckade genomförandet av utvidgningsprocessen, men vi måste undvika att bli alltför inåtriktade inom Europeiska unionen. Den nyligen utvidgade marknaden kommer att utgöra en ny drivkraft för hela konkurrenskraftsfrågan, i form av investeringsmöjligheter och rörlighet för arbetskraften. Jag hoppas verkligen att kommande ordförandeskap kommer att anlägga detta synsätt och prioritera de områden på Lissabondagordningen där det finns behov av ytterligare framsteg.
Förslaget om verkställande befogenheter för kommissionen bär en antydan av ett centralistiskt synsätt på ekonomisk utveckling som sedan länge får anses förlegat, vilket våra nya medlemsstater från Centraleuropa och Östeuropa kan intyga. Jag tvivlar på att någon av de tio nya medlemsstaternas regeringar är positivt inställd till idén att deras nationella budget skall granskas i Bryssel i stället för i deras egna nationella parlament. Jag är emot alla tänkbara förslag om att tilldela Europeiska unionen befogenheter i fråga om ekonomiska styrelseformer i samband med den kommande fördragsrevisionen.
Även under denna diskussion är det lämpligt att markera och klargöra att försöken att skapa en federalistisk europeisk union, i stället för en konfederation av medlemsstater, kraftfullt måste motarbetas. Europeiska unionen är unik i detta avseende och vårt mål och vår vision skall även fortsättningsvis vara en union av europeiska nationer.

Blokland (EDD).
Herr talman! I går var det ett år sedan vi debatterade de allmänna riktlinjerna för den ekonomiska politiken här i kammaren. En debatt i vilken jag yttrade mig kritiskt om riktlinjerna för den ekonomiska politiken. Då påpekade jag att genomförandet av de avtal som ingåtts lämnade åtskilligt övrigt att önska. Tråkigt nog måste jag säga att kritiken knappast har hörsammats. Således är det logiskt att kritiken återkommer i kollega García-Margallo y Marfils betänkande.
Redan förra året kunde vi konstatera att den ekonomiska tillväxten stagnerade. Nu tvingas vi konstatera att alla goda politiska föresatser trots återhämtningen låter vänta på sig ytterligare. Med riktlinjerna för politiken, en öppen samordningsmetod, har EU tydligen inte möjlighet att stå emot en hotande lågkonjunktur. Även Lissabonprocessens målsättningar tycks ouppnåeliga med de nuvarande instrumenten. Kort sagt, omsättandet av de politiska föresatserna i handling och genomförandet av riktlinjerna lämnar åtskilligt övrigt att önska.
Från olika källor har jag under tiden erfarit att en öppen samordningsmetod inte fungerar. I praktiken visar det sig att arbetet med denna metod är för fritt från skyldigheter och metoden är heller inte tydligt definierad. Med den öppna samordningsmetoden blir samarbetet således inte tillräckligt bindande för medlemsstaterna. Det är alltså önskvärt att det tydliggörs på vilket vis samarbetet mellan medlemsstaterna äger rum på området för den sociala politiken och sysselsättningspolitiken. Detta självfallet med iakttagande av medlemsstaternas ansvar.
Inom ramen för detta vill jag också rikta en fråga till Europeiska kommissionen och kommissionsledamot Solbes. Kan ni uppge inom vilken tidsperiod ni kommer att lägga fram förslag för att förbättra samarbetet inom ramen för Lissabonprocessen? Ser ni där också en möjlighet att på kort sikt lägga fram en tydlig definition av den öppna samordningsmetoden?
Under toppmötet i Stockholm fattades för några år sedan ett beslut om att sträva efter att integrera miljöpolitik och socialpolitik i riktlinjerna för den ekonomiska politiken. Syftet med detta var att skapa en hållbar och social marknadsekonomi Europeiska unionen. Budgetplanerna är för närvarande osäkra, vilket får följder för upprättandet av en hållbar och social marknadsekonomi. Av den anledningen vill jag uppmärksamma er på två viktiga punkter.
För det första den sociala politiken. I debatten om den sociala politiken ställs den europeiska modellen mot den amerikanska modellen. Den europeiska modellen är baserad på solidaritet, det är inte den amerikanska modellen. Frågan är nu i vilken utsträckning denna solidaritet återspeglas i den politik som unionen vill föra.
För det andra vill jag understryka nödvändigheten av att integrera miljöpolitiken i den ekonomiska politiken. Såvitt jag kan se ägnas den ekonomiska politikens miljöaspekter för liten uppmärksamhet. Integration av ekonomisk och social politik ligger tydligen närmare till hands än integration av miljöpolitiken i den ekonomiska politiken. Är skälet till detta måhända det faktum att miljöpolitik i första hand kostar pengar och inte leder till några direkt mätbara vinster? Vid sidan av hänvisningarna till vikten av att vårda miljön skulle jag vilja se tydliga och konkreta miljömåls infogas i riktlinjerna för den ekonomiska politiken. Då tänker jag på att infoga mål med avseende på energiförbrukning och en reducering av koldioxidutsläpp. Ekonomisk tillväxt skall vara förenad med ett ansvarsfullt nyttjande av naturtillgångarna. För övrigt betraktar jag aktiva myndighetsåtgärder i syfte att höja födelsetalen i Europa för att pensionssystemen skall förbli betalbara, som ytterst diskutabla.
Nu när de allmänna riktlinjerna kritiseras både i kollega García-Margallo y Marfils betänkande och här i debatten börjar det bli dags för kommissionen att ta till sig dessa kommentarer. Som parlament måste vi se till att den ekonomiska politiken genomförs på ett konsekvent sätt. Kommissionen måste gå handlingskraftigt till väga och informera parlamentet i tid om de uppnådda resultaten.

Della Vedova (NI).
Herr talman, herr kommissionär, herr föredragande! När han introducerade detta betänkande om de allmänna riktlinjerna för den ekonomiska politiken förklarade föredraganden sig nöjd med den stora enighet, nästan enhällighet, som uppnåddes i kommissionen och, föreställer jag mig, i parlamentet. Jag kan förstå detta, men jag tror också att detta begränsar det arbete vi utför och, när allt kommer omkring, även riktlinjerna som sådana. Det är lätt att instämma i målen från Lissabon - vem skulle inte hålla med om dem? - medan det däremot är svårt att komma överens om verktygen. För er, herr talman, och för Trentin, skulle det vara svårt att i slutändan komma överens om vägvalen och vilka ståndpunkter som skulle intas om ni satt i ett nationellt parlament. Jag tror att detta - men det vet vi redan, det är strukturellt - är det som begränsar dessa stora riktlinjer och denna öppna samordningspolitik, framför allt, menar jag, eftersom man måste ha modet att gå djupare i vissa frågeställningar, våga välja snarare än att bara försöka hitta den minsta gemensamma nämnaren mellan de olika ståndpunkter som finns företrädda i parlamentet och i de olika staterna och verkligen gå till botten med frågorna.
Jag vill peka på tre element som enligt min mening inte intar en tillräckligt framträdande plats i de allmänna riktlinjerna och inte heller i betänkandet: det första är det sociala skyddet. Det bör stå klart - och detta skall sägas med hög röst, mycket hög röst - att man i Europa håller på att förbereda en framtid med generationer av fattiga pensionärer. Detta sker eftersom man inte vill, inte hittar styrkan eller modet att tvinga dem som har intresse av att pensionssystemet inte ändras inom den tid som krävs att göra vissa val. Vi har system som inte är hållbara från en finansiell synpunkt och som är orättvisa mot de yngsta eller de kommande generationerna, och ändå lyckas man inte hitta den politiska styrkan att ändra systemen. Även i Europaparlamentet råder motsättningar om detta. Vi har sett strejker i Österrike och i Frankrike, och snart får vi se dem i Italien. Status quo-lobbyn, dvs. de som försvarar intressena för dem som inte vill se någon förändring av pensionerna, är en mycket stark lobbygrupp som arbetar hårt. Jag menar att dokumenten och Europaparlamentets uttalande bör innehålla en kraftfull vädjan om att skydda allas intressen och framför allt de allra yngstas intressen.
I sitt i övrigt berömvärda betänkande hänvisar García-Margallo y Marfils till den sociala dialogen. Men jag menar i stället att det i en fråga som den om pensionerna är önskvärt med en social konfrontation och, vid behov, även en politisk konfrontation. I dialogen om pensionerna med de personer som fyller torgen i Wien, Paris eller Rom, utnyttjar man människors osäkerhet och rädsla med demagogiska förslag, trots att man mycket väl vet att något i stället måste göras. Detta är en ofruktbar dialog, en dialog som inte leder någon vart.
För det andra: frågan om invandringen. Det finns ett ändringsförslag som jag hoppas inte kommer att röstas igenom. Men jag hoppas att invandrarnas och invandringens betydelse för att ge dynamik och flexibilitet åt den europeiska ekonomin får stå kvar i betänkandet, inte minst nu när vissa stora länder begär att få skjuta upp den fria rörligheten för arbetstagare till 2011 i samband med utvidgningen. Detta bör i stället bli en viktig faktor för den europeiska ekonomins dynamik och något vi bör hålla fast vid.
Låt mig avsluta med en sista punkt, herr talman: Lissabonmålet att göra den europeiska ekonomin starkare på grundval av kunskap. Man kan fråga sig hur detta skall bli möjligt i länder som de europeiska stater som vägrar befatta sig med avancerad teknik som genmodifierade organismer (GMO) och stamceller.

Kauppi (PPE-DE).
Herr talman! Jag är fullständigt av samma åsikt som föregående talare Della Vedova om att den största utmaningen för ekonomins hållbarhet är den åldrande befolkningsstrukturen i Europa, vilken man borde ta itu med så länge som dess ekonomiska konsekvenser ännu går att kontrollera. Status quo är verkligen inget alternativ för de europeiska regeringarna. För att förbereda oss på de totala och budgetekonomiska effekterna av en allt äldre befolkning måste vi öka sysselsättningen, minska den offentliga skuldsättningen samt förnya pensions- och hälsovårdssystemen. De extra kostnader som uppstår av att reformeringen av pensionssystemet fördröjs betalas i framtiden ur de nuvarande ungas plånböcker. En förändring - också en nödvändig och oundviklig förändring - möter alltid motstånd, vilket vi även har fått erfara den här veckan i Strasbourg. Detta reformmotstånd får dock inte bli ett svepskäl och hinder för att fördröja nödvändiga reformer. 
Europas ekonomiska situation är oroväckande och vår ekonomiska tillväxt är klart svagare än man förutspått. I och med minskade geopolitiska risker föds nu nytt hopp om en snabbare ekonomisk tillväxt, men många experter påminner oss även om att man redan de två senaste åren har skjutit upp prognoserna om en snabbare ekonomisk tillväxt till kommande halvårsperiod.
Vår svaga ekonomiska tillväxt är huvudsakligen självförvållad, made in Europe. Bästa vänner! Trög tillväxt, sjunkande produktivitet, minskad utländsk efterfrågan, näringslivets och konsumenternas bristande förtroende och en konstant ökning av arbetslösheten är realiteter i år. Det enda positiva är den låga inflationstakten, som i medeltal har legat kring två procent och eventuellt kommer att sjunka ytterligare. 
Våra medlemsstaters statsöverhuvud har på sina toppmöten lovat att genomföra reformer för att möjliggöra tillväxt och stabilitet. Det praktiska genomförandet har dock varit mycket bristfälligt och priset vi får betala för att dessa reformer fördröjs är en svag ekonomisk tillväxt och massarbetslöshet. Om vi med breda ekonomiska riktlinjer vill nå lyckade resultat måste de innehålla ett klart arbetsprogram där man fastställer de viktigaste reformåtgärderna samt tidsramar för slutförandet av reformerna. Därutöver måste riktlinjerna omfatta specialåtgärder för områden där det inrikespolitiska läget är låst och förhindrar framsteg i vissa medlemsstater.
EU präglas fortfarande av att mänskliga resurser inte utnyttjas till fullo. Internationellt sett beror vår låga sysselsättningsgrad även på felaktiga impulser i våra bidragssystem, vilket bidrar till att folk lämnar arbetslivet eller stannar utanför. Skatte- och bidragssystemen måste reformeras bland annat genom lättnader i de alltför höga skatteuttagen för lågavlönade. Skattelättnaderna måste dock riktas mot alla löntagare. Flexiblare arbetstidsregler och lättare regleringssystem skulle förbättra såväl deltagandet på arbetsmarknaden som möjligheterna till sysselsättning.

Goebbels (PSE).
Herr talman! När kommissionsledamot Pedro Solbes Mira lade fram riktlinjerna för den ekonomiska politiken för parlamentet konstaterade han att Europa släpar efter Förenta staterna på grund av att amerikanerna har en mer flexibel arbetsmarknad och högre produktivitet. Detta konstaterande förefaller så självklart att ingen bemödar sig om att kontrollera fakta.
Den amerikanska ekonomiska verkligheten överensstämmer dock allt mindre med den förhärskande politiska retoriken i Europa. Enligt professor James Galbraith vid Texasuniversitetet i Austin, är den höga sysselsättningsgraden i Förenta staterna inte ett resultat av den flexibilitet som symboliseras av hire and fire-modellen. Jag citerar på engelska:

Figueiredo (GUE/NGL).
Herr talman, ärade kommissionsledamöter, ärade ledamöter! Man blir förvånad när man läser de första skälen i betänkandet men de tar helt enkelt bara upp att alla är överens om det som är uppenbart. Till det katastrofala läge den europeiska ekonomin befinner sig i med låg tillväxt, förlorat förtroende hos investerarna och konsumenterna och en ökad arbetslöshet, kan läggas de ohållbara nivåerna beträffande inkomstskillnader, fattigdom och social utslagning.
Läget kräver en ny inriktning i besluten om den ekonomiska politiken för att nå målen om hög tillväxt, full sysselsättning, hållbar utveckling och en större social sammanhållning. Men tyvärr är lösningarna alltid desamma, nämligen att utöka avregleringsprocessen och strukturreformerna som rekommenderas i Lissabonstrategin, vilka arbetsgivarnas företrädare applåderar så kraftigt, med löneförändringar, satsningar på en flexibel arbetsmarknad och osäkra anställningar. Låt oss vara tydliga. Föredragandens ändringsförslag innebär att man accepterar och förstärker de av kommissionen föreslagna inriktningarna. Föredraganden själv erkänner att dessa inriktningar är en upprepning av de tidigare rekommendationerna, och denna nya omfattning är bara ?mer av samma sak?, ännu intensivare, när det i själva verket var viktigt att slå in på en annan väg. Det är nödvändigt att föreslå en allmän förändring av den liberala förskjutningen av Europeiska unionens ekonomiska och sociala inriktningar. Och givetvis ställer vi frågan om orsakerna till denna situation. Vi finner svaret på frågan i den politik som hittills har förts. Det räcker med att iaktta den aktuella verkligheten för att se att det inte är med osäkra anställningsförhållanden på arbetsmarknaden, en tillbakagång för arbetarnas rättigheter och sänkta löner som man kan bidra till en ökad produktivitet, bekämpa fattigdomen eller reagera på den försvagade interna och externa efterfrågan.
Vi känner till sambandet mellan medlemsstaternas ekonomier och den minskade köpkraften, liksom vi känner till behovet av investeringar i utbildning och fortbildning av människor samt i forskning och teknik för att öka produktiviteten. Detta kräver, vilket flera gånger har påpekats, att man gör tvärtemot de ovisa reglerna i stabilitetspakten som kräver att man minskar de offentliga investeringarna och trycker på för att staten skall lämna ifrån sig ansvaret för sjukvård och utbildning, vilket i sin tur försvårar en riktig tillämpning av strukturfonderna för de länder som har svagast ekonomier. Den ekonomiska och sociala sammanhållningen kräver en större gemenskapsbudget och inte det lägsta förslaget på senare år som det kommissionen har lagt fram inför 2004 med mindre än en procent av gemenskapens BNI. På samma sätt äventyrar avregleringarna och privatiseringarna de offentliga tjänsterna och deras kvalitet, vilket för övrigt arbetarnas kamp i hela Europa på senare tid har pekat på.
Därför är det mest uppseendeväckande med detta betänkande som så noggrant följer kommissionens rekommendationer för årets ekonomiska riktlinjer att det så envist försvarar de alltmer nyliberala åtgärderna trots de allvarliga konsekvenser dessa leder till. Motivet är tydligt, när man anser att löneökningarna skall vara måttliga för att kunna återställa vinstmarginalerna. Tonvikten i deras politik ligger alltid på vinsten och inte på människorna. Därför försvarar man så envist den flexibla, rörliga och billiga arbetskraften utan rättigheter som kan utnyttjas var och hur arbetsgivaren vill. Det handlar om osäkra arbeten i stället för anställningar och om en fullständig nedvärdering av arbetstagaren. Jag upprepar: detta får inte vara vår väg. Europeiska unionen skall vara ett projekt för människor och inte bara för någras få personers vinster, det krävs ökad respekt för arbetstagarna. Arbetarnas värdighet är ett viktigt steg för att öka arbetets produktivitet.

Mayol i Raynal (Verts/ALE).
Fru talman! Slumpen är ibland mycket effektiv. Vi diskuterar de ekonomiska riktlinjerna samtidigt som den franska staten för knappt 48 timmar sedan lamslogs av en generalstrejk då över 2 miljoner medborgare i alla Frankrikes städer deltog i jättelika demonstrationer mot regeringens planer på att reformera pensionssystemet.
Har Raffarin misstolkat dessa riktlinjer, som i stora drag är desamma som riktlinjerna från tidigare år? Nej, Raffarin är en läraktig elev till kommissionen. Han bemödar sig om att utdela en av de mixturer som rekommenderas av de goda läkarna i Bryssel. Det handlar om mixtur nr 16: ?Under de tre kommande åren skall medlemsstaterna i synnerhet utforma, införa och effektivt tillämpa reformer av pensionssystemen, främja en förlängning av den yrkesverksamma perioden genom att ändra incitamenten för ett förtida tillbakadragande från arbetsmarknaden och genom att begränsa tillgången till förtidspension, öka kapitaliseringen och om så krävs förbättra tillträdet till det kompletterande pensionssystemet.?
Mixtur nr 3 riskerar likaså att inte främja den sociala sammanhållningen, trots att den är ett av de mål som beslutades i Lissabon. Det handlar om lönerna. Medlemsstaterna skall ?se till att den nominella löneökningen är fortsatt förenlig med prisstabiliteten och produktivitetsvinsterna. Löneökningarna skall framför allt ligga kvar på en rimlig nivå?.
I samma anda kan man nämna de åtgärder som innebär ökad ?flexibilitet? på arbetsmarknaden. Mixtur nr 6: en översyn av arbetsmarknadslagstiftningen. Mixtur nr 7: att främja geografisk och yrkesmässig rörlighet på arbetsmarknaden.
Visserligen tillsätter Margallobetänkandet några nypor mänsklighet i dessa ekonomiska botemedel à la doktor Diafoirus, men det ultraliberala tankesättet förändras inte i grunden. Det handlar om att rasera de sociala landvinningar som många gånger uppnåtts genom arbetarnas kamp. Under förevändning av konkurrens och produktivitet är man i färd med att skapa ett samhälle där det råder öppet krig mellan alla. Vi är långt ifrån den sociala marknadsekonomins modell, som skulle kunna vara ett europeiskt ideal där man i humanistisk anda jämkar samman de nödvändiga privata initiativen och den nödvändiga sociala garantin av allas och envars grundläggande behov. Det är symtomatiskt att det bara är löntagarna som avkrävs uppoffringar i denna kur. Ingenting sägs om kapitalägarna som har samlat på sig och fortsätter att samla på sig stora vinster, bland annat genom omotiverade avskedanden och företagsnedläggningar.
Låt mig avslutningsvis citera ett utdrag från ledarsidan i den baskiska tidningen Egunkaria, som på ett godtyckligt sätt drogs in för några veckor sedan. Jag citerar och översätter: ?I dag befinner vi oss inte längre på Aristoteles tid, då han rättfärdigade slaveriet med att skyttlarna inte flög fram av sig själva. I dag då praktiskt taget alla skyttlar flyger av sig själva, bör den ekonomiska politiken inte längre eftersträva tillväxt till varje pris, den bör inte eftersträva det mesta, utan det bästa.? Det är tyvärr inte detta synsätt som ligger till grund för dessa riktlinjer. Av det skälet kan jag inte rösta ja till detta betänkande.

Berthu (NI).
Fru talman! I sina riktlinjer för den ekonomiska politiken under perioden 2003-2005 presenterar kommissionen en rad rekommendationer som i sig förefaller oss vara mycket sunda. Att garantera de offentliga finansernas långsiktiga bärkraft, inleda strukturella reformer av bland annat arbetsmarknaden för att utnyttja personalresurserna bättre, sänka de alltför höga marginalskattenivåerna, stimulera konkurrensen, reformera pensionssystemen och så vidare.
Inom EMU-området, och framför allt i Frankrike och Tyskland, omsätts dock inte dessa rekommendationer i handling. Det ekonomiska uppsvinget låter vänta på sig, arbetslösheten stiger och den tidpunkt då de offentliga finanserna åter skall vara i balans flyttas hela tiden fram. Överallt ser vi bara stelhet och krampaktighet. Jag vill också i förbifarten understryka att situationen i EMU-området är mycket allvarligare än i övriga Europa. Ansvaret för detta misslyckande är delat. På nationell nivå kan man inte nog understryka det skadliga inflytande de socialistiska regeringsperioderna har haft i Frankrike. De har fått allmänhetens rationella tänkande ta ett stort steg bakåt genom att inpränta tron att man kan spendera mer och arbeta mindre, gå i pension vid 60 med en kort intjäningsperiod och med endast 35 timmars arbetstid per vecka. Så har man skapat den orealistiska inställning som vi kan konstatera i dag. Detta kan vi bara ta oss ur genom ett långsiktigt pedagogiskt arbete.
Men i denna situation finns även ett europeiskt ansvar som givetvis inte berörs i kommissionens dokument, nämligen öppenhet till varje pris, vilket skulle stimulera reformerna men som i realiteten destabiliserar samhällena och ökar spänningarna, den invandringsvänliga politiken, som skulle föryngra samhället men som i realiteten ökar belastningen och får samhället att falla sönder, och slutligen euron, som har undanröjt de inre valutasvängningarna men samtidigt tillfört en ny stelhet av annat slag som är negativ för tillväxten.
Jag talar då inte bara om stelheten i stabilitetspakten, som vi troligen måste mjuka upp eller förändra, utan om en stelhet som är mycket allvarligare eftersom den är strukturell och beror på att ländernas valuta- och växelpolitik har raserats. Rekommendationerna om riktlinjerna för den ekonomiska politiken och betänkandet från parlamentets José Manuel García-Margallo y Marfils är dock inte av den art att de kan lösa dessa problem, eftersom de inte innehåller någon självrannsakan eller kritik mot EU:s hittillsvarande politik. Det enda perspektiv som målas upp är att fortsätta på sammanslagningens väg och fördjupa detta genom att ge kommissionen ytterligare verkställande befogenheter.
Vi kan inte ställa oss bakom denna tvångssammanslagningens väg, eftersom den kommer att vara nedslående, föga fruktbar och förmodligen även farlig för Europa. Enligt vår åsikt måste unionen byta strategi och se som sin främsta uppgift att skydda de europeiska samhällena. Om medborgarna känner att de får ett bättre skydd kommer de förmodligen att vara mer villiga att anpassa sig.

Konrad (PPE-DE).
Fru talman, mina damer och herrar, ärade kolleger! Vi diskuterar i dag grunddragen i medlemsstaternas och Europeiska unionens ekonomiska politik, och låt mig därför till att börja med klart och tydligt understryka följande: jag avvisar tanken på att Europeiska unionen skall samordna medlemsstaternas ekonomiska politik. Det måste även i fortsättningen vara så att samordningen sker genom medlemsstaternas försorg. En metod som går ut på att inom ramen för en öppen samordning och genom riktlinjer lämna förbehåll på detta område i alla sammanhang där EU inte har ansvaret, måste utifrån principiella överväganden avvisas och representerar en felaktig utveckling. Ansvaret för den ekonomiska politiken i Europa måste även fortsättningsvis vila på medlemsstaterna. Vi behöver i Europa den konkurrens mellan olika ställen som skillnaderna i medlemsstaternas ekonomiska politik ger upphov till och som i sin tur stärker Europas ställning och bidrar till en positiv utveckling.
Jag är av den uppfattningen att en samordning av den ekonomiska politiken möjligen kan äga rum där grundförutsättningarna för konkurrensen stärks, och för övrigt naturligtvis även överallt där denna gemensamma samordning har som mål att garantera valutans stabilitet. Därav följer - om man vill framhäva medlemsstaternas ansvar - att medlemsstaterna också på ett särskilt sätt är ansvariga för vad som nu är nödvändigt, eller annorlunda uttryckt, de problem som vi för närvarande har på det ekonomiska området i Europa utgörs i huvudsak av de ekonomiska problem som de stora medlemsstaterna Frankrike, Italien och Tyskland har. Här måste vi tydligt understryka att det inte rör sig om konjunkturproblem utan att vi på detta område har strukturella problem. Den avgörande frågan i dessa länder kommer att vara följande: Kan man uppbringa den styrka som krävs för reformer? Dessa reformer kan i framtiden inte inskränka sig till att man justerar systemet en aning, utan kärnfrågan kommer att vara huruvida man har den styrka som krävs för att i grunden förändra systemen i dessa länder. Med en förändring av systemen avser jag de områden som bidrar till de strukturella problemen. Jag nämner här de höga arbetskostnaderna, jag nämner de höga skatterna, de dyra hälsovårdssystemen, de tungrodda arbetsmarknaderna och de oförbätterliga fackföreningarna, och jag nämner de explosionsartade pensionsfonderna och pensionssystemen som saknar täckning. Det är på dessa områden som strukturproblemen ligger och just detta måste vi ta itu med! Jag tror att man just genom en strukturreform inom de stora sociala områdena och en strukturreform även på pensionsområdet även kan undanröja risker på budgetområdet, som i sin tur har ett samband med situationen när det gäller ländernas skuldsättning. Detta är en helt avgörande punkt, även när det gäller stabilitets- och tillväxtpakten. Vi behöver i länderna en majoritet för förnuftet som leder till att stabilitets- och tillväxtpakten inte skadas ännu mer än vad som för närvarande är fallet.

Van den Burg (PSE).
Fru talman! García-Margallo y Marfils betänkande passar in i Lissabonprocessens tradition. Det är ett balanserat betänkande i vilket, förutom i riktlinjerna själva, en balans eftersträvas mellan en ekonomisk politik och en politik inriktad på sociala frågor och sysselsättning. Det är synd, och här ansluter jag mig till andra, att vi i dag inte kunde behandla Herman Schmids betänkande eftersom sysselsättningsriktlinjerna är så viktiga för det integrerade förfarandet.
Det jag framför allt vill gå in på är betänkandets yrkande på en handlingsplan vad gäller att utarbeta strukturella reformer. Precis som andra, bl.a. kommissionsledamoten, är jag kritisk till att än en gång utarbeta en plan. Jag tror att den bakomliggande analysen stämmer. Kommissionsledamotens analys är också att rekommendationer rörande tidigare allmänna riktlinjer och Lissabondagordningen har gett så få resultat eftersom medlemsstater i praktiken inte genomför rekommendationerna och kommissionen inte har någon egentlig makt att kräva detta. Jag instämmer med den analysen. Vad som händer väldigt ofta är att många vackra ord sägs och att det därefter inte händer mycket mer. Dessutom är regeringscheferna som avtalar detta i Bryssel ofta samma personer som spjärnar emot när det verkligen gäller att genomföra den lagstiftning som krävs för detta. 
Vad jag gärna skulle vilja är att planerna på en arbetsgrupp som utarbetades under det förra europeiska toppmötet och som framför allt syftar till att genomföra politiska åtgärder, kopplas till idén om strukturella reformer. Jag tror att den idén passar väldigt bra till det som denna arbetsgrupp skall göra under Wim Koks ledning, nämligen att visa medlemsstaterna på nödvändigheten av att komma fram till ett genomförande av strategin. Jag tror att den ekonomiska stelhet som García-Margallo y Marfil talar om är just de saker som även överlappar den ekonomiska och sociala sysselsättningspolitiken.
Jag vill nämna ett par punkter. Flexibla arbetsformer med trygghet för arbetstagare, en ökad arbetsproduktivitet med bättre arbetskvalitet, mindre stela arbets- och öppettider men större inflytande för arbetstagare vad beträffar arbetstider, en intensifiering av kunskapspotentialen med livslångt lärande för var och en och alla åldersgrupper och större rörlighet i arbetet men med en kontinuitet av uppbyggda rättigheter. Listan kan göras lång. I fråga om alla dessa strukturella reformer ligger svårigheten i att finna en balans och att skapa en grund för förbättringar i stället för att framkalla protester.
Jag tror att angelägenheten är tydlig, liksom riktningen är tydlig om den placeras i detta sammanhang och att det gäller att omsätta pappersrekommendationerna i verkliga politiska åtgärder, och jag hoppas att denna arbetsgrupp kan spela en viktig roll i detta sammanhang.

Caudron (GUE/NGL).
Fru talman, ärade kolleger! Den fråga vi idag debatterar är en avgörande fråga. Därav min inledande besvikelse, för att inte säga ilska, över att se hur parlamentet rådfrågas alltför sent och därmed alltför kortvarigt i en fråga som ändå har en avgörande betydelse för våra europeiska medborgare. Det handlar nämligen om perioden 2003-2005, och den har vi som bekant redan hunnit en bra bit in i.
Det andra jag är besviken över och som samtidigt innebär ett klart och tydligt avståndstagande handlar om det liberala tankemönster som genomsyrar betänkandet. Både Europeiska kommissionens förslag och betänkandet utgår än en gång från ett försvarstal för stabilitetspakten, något som fortsättningsvis präglar snart sagt alla förslag som läggs fram. Som många av mina kolleger påtalat är detta en metod som är både föråldrad och negativ. När man ser hur kraftigt tillväxten minskar och hur kraftigt arbetslösheten återigen stiger överallt, då kan man inte annat än se positivt på en översyn av stabilitetspakten.
För att få igång tillväxten och skapa nya jobb måste vi åter skaffa oss ett offentligt ekonomiskt manöverutrymme i Europa. Detta för att öka de offentliga och privata investeringarna, stimulera forskning och utveckling och beakta de sociala aspekterna och se dem som en positiv faktor och inte som en broms, vilket liberalerna hävdar att de är. I de riktlinjer som nu läggs fram för oss finns det således en uppenbar brist på politisk ambition och samtidigt en dramatisk omkastning av de politiska prioriteringarna. Härigenom blir sysselsättningen hela tiden vad jag vill kalla en justerbar variabel för affärsvärlden, finansmarknaden och börsen. Följden blir allt fler företagsomstruktureringar som bara syftar till att öka de ekonomiska vinsterna.
Därför vill jag denna förmiddag markera att jag på ett övergripande plan tar avstånd från andan, principerna och futtigheten i de förslag som läggs fram. Vi kommer därför givetvis att rösta ja till de ändringsförslag som syftar till att förbättra dem, men vi kommer att fortsätta att kämpa för ett mer medborgarvänligt och socialt Europa.
Och eftersom det återstår några sekunder av min talartid vill jag avsluta med att säga ett sista ord i form av en fråga till de kolleger som nu på förmiddagen uttalade sig mycket hårt om de löntagare som försvarar sin pension och fråga om de själva är beredda att offra sin pension som parlamentsledamöter. Fru talman! Ursäkta att jag säger det, men erfarenheten får mig att tvivla.

Gahrton (Verts/ALE).
Fru talman! Det heter i betänkandet att EU för närvarande befinner sig i en svår situation med trög tillväxt, fallande vinster, minskad extern efterfrågan, minskat förtroende bland företag och konsumenter samt ökad arbetslöshet. Ja, det är sannerligen en katastrofal situation, men frågan är vad den kan bero på. Jag kan hålla med föredraganden om att det krävs en ny inställning till den ekonomiska politiken, men vilken ny inställning. Det tycks varken kommissionen eller föredraganden ha något bra svar på. Kan det bero på att själva utgångspunkten för analysen saknar verklighetsförankring? Man skriver att EU har en dålig ekonomisk utveckling. Ja, genomsnittligt är det förvisso så, men faktum kvarstår att det under detta genomsnitt döljs oerhört många olika verkligheter i de olika EU-länderna.
Vi vet alla att läget i Tyskland är oerhört allvarligt, samtidigt är det inte alls lika dåligt i de tre EU-länder som har valt att stå utanför euroområdet, Storbritannien, Danmark och Sverige. I dessa länder är inflation och arbetslöshet lägre än i euroområdet och tillväxten är högre. År 2002 var tillväxten i euroområdet 0,9 procent mot 1,8 procent i de tre EU-länderna utanför EMU. I Norden är tillväxten högst i Danmark, det enda land som i en särskild folkomröstning har sagt nej till EMU. Samtidigt kunde man häromdagen läsa i tyska Handelsblatt att en huvudorsak till den tyska krisen är den högt uppskruvade eurokursen som fördyrar den tyska exporten. I Sverige har vi inte denna typ av problem, eftersom vi lyckligtvis fortfarande har en egen valuta vars kurs flyter i förhållande till andra valutor och därmed kontinuerligt anpassas till det verkliga läget i den svenska ekonomin.
Ett annat problem för Tyskland är att man inte i en lågkonjunktur självständigt utifrån tyska behov kan avgöra hur stort budgetunderskott man skall tillåta tillfälligt i enlighet med normala konjunkturpolitiska principer. När man nu tillåter ett ökat budgetunderskott för att den ekonomiska katastrofen inte skall bli total, hotar EU i stället med att bötfälla landet.
Allt detta visar att försöket att via EMU och euron bedriva en centralstyrd ekonomisk politik i 15 olika länder är misslyckad. Detta berörs dock inte i betänkandet. Man får en känsla av att EMU och euron har blivit heliga kor som överhuvudtaget inte får kritiseras inom EU. När alla fakta talar för att man borde tillåta EU-länderna ett större mått av demokratiskt självbestämmande, väljer föredraganden ändå att dogmatiskt betona att medlemsländerna är skyldiga att samordna den ekonomiska politiken.
Vi vet nu att en centraldirigerad byråkratisk ekonomisk politik inom EU är en katastrof. Det finns många uppgifter som EU med fördel kan ägna sig åt, t.ex. att bidraga till fredlig konfliktlösning och motverka gränsöverskridande miljöhot. Experimentet med påtvingad, enhetlig, likriktad ekonomisk politik för alla EU-länder har visat sig vara misslyckad. Detta är något som jag hoppas att de svenska väljarna kommer att minnas när de den 14 september skall rösta om huruvida Sverige skall byta ut kronan mot euron eller inte.

Ilgenfritz (NI).
Fru talman! Den för närvarande höga eurokursen borde vara ett tecken på att det egentligen går bra för den europeiska ekonomin. Vi vet alla att detta egentligen inte är fallet. Det går i själva verket inte bra för oss, vi har under de senaste årtiondena levt över våra tillgångar. Våra sociala system liksom pensions- och hälsovårdssystemen kan de facto inte längre finansieras. Detta får till följd att de som är villiga och kapabla att arbeta belastas med avgifter och skatter som de inte längre kan bära. Om vi vill lösa problemet måste vi avlasta dem som bär denna börda, dvs. även sänka skatterna. Europa måste fördela bördorna mer rättvist. Vid sidan av skattesänkningar måste vi även skapa sysselsättningsvillkor som åter gör det möjligt för företagare att skapa arbetstillfällen så att arbete återigen blir lönsamt. Arbete måste åter löna sig i Europa. Bara på det sättet kan vi i framtiden effektivt bekämpa våra ekonomiska problem.

Radwan (PPE-DE).
Fru talman, herr kommissionär! Vi har i dagens debatt fått höra talas om väldigt många högt satta mål. Man har talat om full sysselsättning och social säkerhet, och i fråga om detta råder säkert en bred samstämmighet här i parlamentet. Frågan är bara hur vi åstadkommer detta.
EU är ansvarigt för konkurrensförhållanden, den inre marknaden och euron i de fall då det finns gemensamma mål och ett gemensamt behov att handla, och där tycker jag också att det är rätt. Jag är emellertid en övertygad motståndare till avsikten att i framtiden samordna den ekonomiska politiken på europeisk nivå. Jag skulle ju vara glad om det som ligger under europeisk kompetens fungerade, och därmed kommer jag till två punkter.
Vi har i dag en förnyad debatt om strategin från Lissabon och jag blir dag för dag alltmer förvånad när kommissionen tar denna strategi i sin mun och anser att man fullföljer målet. Möjligen kommer vi om några år att tala om att Europa hade en dröm. Vi bör äntligen självkritiskt gå till oss själva och fråga hur vi nu över huvud taget skall nå detta mål. I detta sammanhang skulle jag vilja utarbeta två punkter, för mig är det fråga om att handla konkret: det ena är att jag i framtiden förväntar mig att kommissionen konkret meddelar vilka uppgifter som nationalstaterna skall utföra, sätter fingret på den ömma punkten och gör detta i god tid. Detta har redan tagits upp vid flera tillfällen. Och det andra som är mycket viktigt för mig är att kommissionen i framtiden inte kullkastar sitt eget handlande. Vi har kommissionsledamot Monti med ansvar för konkurrens, vi har kommissionsledamot Bolkestein med ansvar för den inre marknaden, vi har kommissionsledamot Liikanen som har ansvar för företagandet och säger hur detta skall se ut i Europa, vi har kommissionsledamot de Palacio och vi har kommissionsledamot Solbes som regelbundet förklarar vilka strukturreformer som skall genomföras i medlemsstaterna, och detta stöder jag, jag kritiserar det inte. Vad jag emellertid kritiserar nämnda kommissionsledamöter för och vad som förargar mig är när kommissionen själv lägger fram förslag som strider mot detta mål från Lissabon och som motverkar en avreglering av arbetsmarknaden. Jag tänker exempelvis på direktivet om avtalslösa anställningsförhållanden och hur dessa skall se ut i framtiden, och då tänker jag särskilt på den diskriminering som blir fallet när en företagare som, trots att ännu inget anställningsavtal har slutits, inte passar sig utan råkar ut för en anmälan, för här har ju kommissionen varit klok nog att baka in bestämmelser om omvänd bevisbörda. Jag har skrivit till dessa kommissionsledamöter. Herr Solbes, ni har svarat som företrädare för dessa kommissionsledamöter. Tyvärr var svaret inte tillräckligt konkret. Jag förväntar mig av er att kommissionen frångår principen om uppdelning av kompetenserna enligt mottot ?Jag sköter mitt, så sköter du ditt?. Jag ber er se till att kommissionen i framtiden inte skapar direktiv som i praktiken motverkar de mål som ni sätter upp för medlemsstaterna.
Och därmed kommer jag till min andra punkt, till stabilitets- och tillväxtpakten. Jag tackar er å ena sidan för att ni i en fas då kommissionen har haft kritiska funderingar om detta har hållit fanan högt och slutligen på ett avgörande sätt kämpat för stabilitets- och tillväxtpakten. Men även här väntar jag mig att ni i framtiden sätter fingret på den ömma punkten i tid. Senaste gången som ni besökte utskottet för ekonomi och valutafrågor yttrade ni er ganska svävande om Tyskland. Jag frågade: ?Utgår ni från att det som har planerats räcker? Utgår ni från att kriteriet för underskott detta år inte överskrids? Utgår ni från att målet kommer att nås 2004, 2006?? Vi visste alla att detta inte kommer att bli fallet. Här hade det varit er uppgift att i tid tala ut, att ge en tydlig varningssignal för att inte plötsligt alla skall slås med häpnad över att målet ändå inte uppnås. Då väcks falska förväntningar och då bär ni ansvaret för att se till att målen för stabilitets- och tillväxtpakten upprätthålls.

Santos (PSE).
Fru talman, herr kommissionär, ärade ledamöter! Denna nya debatt om den allmänna inriktningen på den ekonomiska politiken sker parallellt med att riktlinjerna för sysselsättningen läggs fram och vid en tidpunkt då vi känner till kommissionens prioriteringar för den inre marknadens strategier.
Vi hoppas därför att dessa initiativ och de instrument och alternativ som stöder dem i fråga om en ekonomisk återhämtning och tillväxt är inriktade på att nå full sysselsättning och förbättrad kvalitet av arbete, sammanhållning och social integration och för att öka medlemsstaternas ekonomiska konkurrenskraft och unionens allmänna ekonomi. 
Därför stöder vi föredragandens strävan - som står i kontrast mot kommissionens blygsamma förslag - när han kräver att de allmänna riktlinjerna skall respektera strukturreformerna och förespråkar att kommissionen och medlemsstaterna skall åta sig att följa en handlingsplan med en sträng tidsplan fram till 2010.
Denna gemensamma debatt förs som av en händelse några dagar efter att Ecofinrådet har informerat om att Frankrike och Tyskland inte har några möjligheter att formellt uppfylla underskottskriteriet. Det är betecknande att kommissionen inför dessa nya uppgifter begränsar sig till att notera detta faktum och att man inte känner något behov av att genomföra strängare rekommendationer när det gäller starka ekonomier som de franska och tyska. Om detta vore en signal om att tiden är inne för EU:s institutioner att snarare se till de faktiska villkoren för unionens ekonomiska utveckling än till ett okritiskt och ibland irrationellt uppfyllande av kriterier av diskutabelt vetenskapligt värde, skulle allt vara bra. Den finansiella disciplinen och strängheten är givetvis nödvändiga, men att förkasta användningen av det underskott som genererats av goda investeringar och att man håller igen på mindre betydande utgifter som ett antikonjunkturellt instrument är rena vansinnet. Europas ekonomiska stagnation är allvarlig, djup och fördröjd, och för att övervinna den krävs en aktiv stabiliseringspolitik som inte är förenlig med skattebalansen på lång sikt.
Föredragandens synpunkter på stabilitets- och tillväxtpakten är alltså relevanta. De offentliga underskotten måste bedömas på ett flexibelt sätt mot bakgrund av den allmänna skuldnivån i varje land, behoven av offentliga investeringar och de krav som uppstår till följd av att befolkningen åldras. Inrättandet av en budgetreserv som fylls på i tillväxtperioder och används i nedgångar skulle vara en bra åtgärd, också för att vissa av de nuvarande svårigheterna beror på kommissionens överdrivna fördragsamhet med vissa länders utgifter då ekonomin befinner sig i positiva perioder.
Slutligen vore det bra om föredraganden kunde lägga fram en rekommendation om att i bedömningen av överdrivna underskott införa en mild gyllene regel. Det bör vara kommissionens uppgift att fastställa vilka investeringar och offentliga utgifter som Lissabonstrategin kräver för att skapa konsekvens och harmoni på alla politiska områden liksom instrumenten och målen i de nya initiativen för den ekonomiska politiken.

Patakis (GUE/NGL).
Fru talman! Ännu en gång tvingas arbetstagarna betala för följderna av den kris som drabbat både den europeiska och den globala ekonomin, för att det europeiska kapitalets konkurrenskraft skall stärkas i kampen för att behärska råvarumarknaderna på grund av kapitalets omåttliga strävan efter att öka sina vinster. 
Det är Ekofinrådet som har beslutat om den ekonomiska politikens huvudinriktning genom att uppställa följande huvudmål för nästa treårsperiod: att reformera pensionssystemet för att möta den utmaning som den åldrande befolkningen utgör, att öka effektiviteten och flexibiliteten på arbetsmarknaden och att förbättra konkurrensförmågan genom satsningar på utbildning, fortutbildning, forskning och teknik. Samtidigt som den samhällsekonomiska situationen förvärras och de sociala klyftorna ökar dramatiskt, driver man återigen den politik med strukturreformer som leder till ökad arbetslöshet och ökad osäkerhet och otrygghet och som begränsar arbetslönerna för att garantera en ständig utveckling av kapitalets vinster.
Den allmänna inriktningen i den ekonomiska politiken går ut på att främja den omtalade Lissabonstrategin, särskilt i fråga om arbetsförhållandena och socialförsäkringssystemen. I fråga om den första huvudpunkten i den ekonomiska inriktningen, nämligen stärkandet av ekonomin, begär man en strikt tillämpning av stabilitetspakten, en minskning av lönekostnaderna och andra arbetskostnader, en sammankoppling av lönen och produktiviteten, åtgärder för att mera allmänt tillämpa sysselsättning på deltid och tillfällig sysselsättning, åtgärder för att hindra arbetstagarna att lämna den produktiva verksamheten i syfte att framtvinga ett utökat antal år i förvärvsarbete och åtgärder för att avskaffa förtidspensionerna. 
I fråga om den andra huvudpunkten, nämligen en minskning av statsskulden, begär man en drastisk nedskärning av de sociala kostnaderna för arbetstagarnas hälso- och sjukvård. Syftet är nedskärningar i de offentliga pensionssystemen och i sjukvårds- och omsorgssystemen, dvs. sänkta vårdkostnader, och nedskärningar i programmen för att hjälpa de arbetslösa och andra, dvs. man vill minska alla kostnader av social karaktär som ju undergräver stabiliteten i den offentliga ekonomin så länge de statliga budgetarna inte klarar av dessa kostnader.
I fråga om den tredje huvudpunkten, nämligen reformeringen av pensionssystemen och sjukvårdssystemen, begär man med hänvisning till kravet på balans i den offentliga ekonomin att man skall påskynda nedmonteringen av pensionssystemen genom att höja pensionsåldern och minska pensionerna, dvs. ett successivt avskaffande av statens skyldigheter på socialförsäkringsområdet, samtidigt som man uppmuntrar privatiseringen och kommersialiseringen av sjukvårds- och omsorgssektorerna. Man vill alltså till varje pris driva igenom storkapitalets nyliberala ideologi. Det är minst sagt oacceptabelt att man låter sig styras av monopolintressena och fortsätter med sådana misslyckade åtgärder som leder till utarmning och marginalisering av arbetstagarna för att stilla storkapitalets hämningslösa profithunger. Arbetstagarna protesterar kraftfullt mot denna politik och mobiliserar sig på bred front i de länder som försöker genomföra dessa åtgärder.
Vi stöder deras kamp, vi fördömer tillsammans med dem denna människofientliga politik som bara tjänar kapitalets intressen, vi bidrar till deras kamp och stöder bildandet av antimonopolistiska, antiimperialistiska rörelser, som kan förhindra denna politik.

Solbes
Fru talman! Tack så mycket till alla som gjort sina inlägg i debatten. Tyvärr kan vi inte med den tid som står till vårt förfogande i detalj behandla alla de punkter som har nämnts, men jag skulle vilja ta upp några saker som jag tycker är viktiga.
För det första tackar jag parlamentet för dess deltagande och jag är medveten om de svårigheter det står inför. Jag skulle också ha velat debattera de övergripande riktlinjerna för den ekonomiska politiken och för sysselsättning tillsammans. Tyvärr har detta inte gått. Jag är också medveten om den knappa tid parlamentet har på sig, men denna begränsning har också kommissionen och rådet. Man skall inte glömma att kommissionens förslag bör göras utifrån Europeiska rådets beslut under våren och därför är det svårt att påbörja arbetet före april.
För det andra är dagens huvudfråga om den ekonomiska politik vi har beslutat är den rätta för den aktuella situationen eller om den aktuella situationen i stället bör leda till en ändring av den ekonomiska politiken. Jag anser att vi blandar ihop två saker i debatten: den ekonomiska politiken och instrumenten för den ekonomiska politiken. Om vi analyserar hur den makroekonomiska politiken betett sig under denna period tycker jag att vi ser att den hjälper till att klara krisen. Den monetära politiken har logiskt nog ändrats och även skattepolitiken är i dag klart mer expansiv än när det handlade om marginaler som accepterades av stabilitets- och tillväxtpakten. Jag återkommer senare med kommentarer till detta.
Jag menar dock att den aktuella situationen inte bör få oss att trampa på bromsen när det gäller strukturreformerna, som inte är något annat än en modernisering av våra ekonomier.
Är stabilitets- och tillväxtpakten en broms för den aktuella ekonomin? Är den ett problem? Jag menar, mycket förenklat, att man har inrättat en strikt stabilitetspakt som inte ger något manöverutrymme - vilket rimmar dåligt med verkligheten - och att den utgår från ett antagande som inte heller är korrekt, nämligen att det i alla ekonomiska lägen är rätt med oreglerade finanspolitiska områden. Jag menar dock att den ekonomiska teorin säger något annat, nämligen att detta endast är rätt under mycket konkreta omständigheter.
Jag anser att man bör beakta en fråga som jag tycker är fundamental, och det är att vi ser att just de länder som har störst svårigheter är de som i dag har störst underskott. Är då underskottet en orsak till det dåliga ekonomiska läget eller är det dåliga ekonomiska läget en orsak till underskottet? Jag tror att detta är en debatt som kan föras tillsammans med andra frågor, såsom utvecklingen i Japan eller effekten i Förenta staterna av de åtgärder som vidtagits av den nuvarande administrationen.
Jag tycker fortfarande att stabilitets- och tillväxtpakten är det bästa instrument vi kan ha för att nå en adekvat skattepolitik som är flexibel eftersom den tillåter oss att använda automatiska stabilisatorer - automatiska såtillvida att den undviker alla slags oreglerade insatser som i slutändan kan ge negativa effekter.
Jag anser att man i analysen av den ekonomiska politik vi föreslår i vissa fall har gått för långt, ända till anekdoter, detaljer och t.o.m. karikatyrer. Detta är varken en politik som enbart grundar sig på lönerestriktioner, inte alls - i varje fall grundar den sig på en lön i enlighet med utvecklingen av produktiviteten - eller en politik som har sysselsättning som grundläggande del.
Politiken består av tre grundläggande instrument, som jag redan nämnde, nämligen en sund makroekonomisk politik, strukturreformer och en hållbar ekologisk, social och ekonomisk utveckling på medellång och lång sikt. Inte ens när vi talar om strukturpolitik för sysselsättning talar vi enbart om flexibilitet på arbetsmarknaden. Vi talar om befolkningsutveckling, sysselsättningsnivåer och naturligtvis arbetsmarknader som är anpassade till den nya situationen.
Naturligtvis står riktlinjerna för den ekonomiska politiken inte i strid med Lissabonmålen. De är ett av de instrument - inte det enda - som gör det möjligt att genomföra besluten från Lissabon.
Jag förvånas över önskemålet att åter utarbeta nya handlingsprogram och nya listor med saker att göra. Jag förvånas också över de hänvisningar som ibland görs till behovet att bättre känna till vad som sker. Jag antar att parlamentet vet att kommissionens rapport om genomförandet av Lissabonstrategin publicerades i januari. I rapporten får ni all information ni behöver om uppfyllandet av vart och ett av målen för varje medlemsstat. Ni har t.o.m. listor med rutor där man visar vilka länder som bäst uppfyllt målen och vilka som varit sämst, och det finns fullständiga listor som definierar de tre sämsta och de tre bästa länderna för varje mål. Alla dessa svar finns alltså, precis som det varje år läggs fram en rapport om tillämpningen av de övergripande riktlinjerna i den ekonomiska politiken. Där kan ni hitta exakt var överträdelserna finns.
Därför är vårt grundläggande problem inte att veta var vi befinner oss utan själva viljan att förändra den situation vi befinner oss i. Detta är en fråga som i enlighet med vårt eget system är ett ansvar för varje enskild medlemsstat. Det system vi har grundar sig på en så kallad peer pressure-politik, som jag tidigare nämnde, vilket naturligtvis är en grundläggande punkt.
Några av er har hänvisat till den öppna samordningsmetoden, en metod som jag anser skall användas i de fall då inga metoder finns i fördraget. Det är således en användbar metod som man bör avtala om, men det är en begränsad metod.
Det är synd att tiden inte tillåter oss att gå in på detaljer, men hur som helst vill jag tacka er alla för deltagandet i debatten denna morgon.

Talmannen.
Tack, herr kommissionär!
Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum kl. 12.00.

Talmannen.
Nästa punkt på dagordningen är ett betänkande (A5-0153/2003) av Randzio Plath för utskottet för ekonomi och valutafrågor om utnämningen av Gertrude Tumpel-Gugerell till direktionsledamot i Europeiska centralbanken [8090/2003 - C5-0193/2003 - 2003/0810(CNS)].

García-Margallo y Marfil (PPE-DE)
Fru talman! Eftersom jag ersätter ordförande Randzio-Plath är det jag som till kammaren och rådet förmedlar den uppfattning som utskottet för ekonomi och valutafrågor har om utnämnandet av Tumpel-Gugerell.
Jag vill för det första betona att utskottet för ekonomi och valutafrågor var enhälligt i omröstningen om godkännandet av Tumpel-Gugerell. Jag vill också understryka att denna enhällighet inte är utan anledning. Alla ledamöter i utskottet bedömde att kandidaten har den utbildning och kapacitet som krävs för det arbete som blir hennes uppgift.
För det andra vill jag understryka att utskottet var nöjt med svaren på både de skriftliga och de muntliga frågor som ställts till kandidaten. Utifrån dessa frågor, och nu talar jag i min grupps namn, vill jag tala om att vi är extra nöjda med tre specifika svar på tre viktiga frågor. För det första konstaterar vi att kandidaten klart tror på tanken om prisstabilitet, som högtidligen proklamerades i Maastricht. För det andra konstaterar vi att kandidaten klart anser att det är Europeiska centralbanken som från en helt oberoende position skall upprätthålla idén om prisstabilitet, utan att för den skull nagga på skyldigheten att samarbeta för att nå andra mål i fördraget. För det tredje konstaterar vi med tillfredsställelse att kandidaten gärna samarbetar med Europaparlamentet. Ett samarbete med Europaparlamentet är till nytta för centralbanken själv, gör dess ståndpunkter mer öppna, mer synliga, mer offentliga och bidrar också till parlamentets anseende. Vi har diskuterat de övergripande ekonomiska riktlinjerna, och alla talare har understrukit Europaparlamentets kapacitet, förmåga och pålitlighet när det gäller att föra den ekonomi som just nu går ganska vingligt fram. Jag anser att det är en vinst för hela EU att Europeiska centralbanken - genom parlamentet - närmas medborgarna och får dem att förstå dess mål, metoder och insatser.
Med anledning av diskussionen i morse vill jag också understryka att parlamentet har visat sig stå helt till förfogande för ett samarbete med Europeiska centralbanken i uppgiften att bibehålla prisstabiliteten, vilket är en av de stora utmaningarna i den sista delen av den europeiska ekonomin, den som vi inledde i Maastricht, och jag hoppas att detta också skall avspegla sig i omröstningen i morgon.
Med dessa ekonomiska riktlinjer visar vi att det är upp till medlemsstaterna att anstränga sig för att minska inflationstrycket inom de sektorer - särskilt inom tjänstesektorn - där det visar sig att det är upp till medlemsstaterna att underlätta för arbetsmarknadens parter att sätta igång en lönepolitik som har sin grund i kollektiva förhandlingar som upprätthåller de nominella lönerna i nivå med inflationen, aldrig över den, och som upprätthåller reallönerna på produktivitetsnivån. Prisstabiliteten är en uppgift för alla, även om den initierats och leds av Europeiska centralbanken.
Vi har också i de övergripande ekonomiska riktlinjerna understrukit att det för att komma ur den svacka vi befinner oss i krävs ett sammanhang, en bindning mellan alla ekonomiska politikområden, mellan valutapolitiken - som förvaltas av den oberoende centralbanken -, budgetpolitiken som, även om den ligger under medlemsstaterna, är utformad och styrs av stabilitets- och tillväxtpakten och övervakas av unionens institutioner - även parlamentet - när stabilitets- och konvergensprogrammen skall bedömas - vi har lagt fram några rekommendationer om detta - och lönepolitiken som jag tidigare nämnde och som naturligtvis också är en nationell fråga och den politik som på kort sikt är nödvändig för att vi skall ta oss ur den ekonomiska krisen och samtidigt respektera den ekonomiska balansen. Denna balans är det viktigaste att försvara och gäller allt från den monetära delen av centralbanken till överensstämmelsen med stabilitetspakten, unionens institutioner och medlemsstaterna.
Vi är också nöjda med att kandidaten kommer sitta under en åttaårsperiod, vilket är tillräckligt länge för att genomföra arbetet - vilket jag antar att även min Friedrich kommer att ta upp. Oberoendet garanteras eftersom hon inte kan omväljas. För utskottet för ekonomi och valutafrågor rekommenderar jag därför starkt hennes utnämning till rådet och jag gratulerar kandidaten.

Solbes
Fru talman! Även om kommissionen inte direkt deltar i utnämningen av ledamöterna till centralbankens verkställande kommitté vill jag uttrycka vår tillfredsställelse över förslaget att utse kandidat Tumpel-Gugerell till posten som ledamot i den verkställande kommittén.
Vi känner Tumpel-Gugerell inte bara som vice ordförande för den österrikiska centralbanken utan även för hennes aktiva deltagande i Europeiska ekonomiska och sociala kommittén och vi anser att hon är en utmärkt kandidat. Vi ger henne därför vårt odelade stöd.

Karas (PPE-DE).
Fru talman, mina damer och herrar! Ni har tagit del av ett enhälligt beslut av utskottet för ekonomi och valutafrågor om att utnämna Tumpel-Gugerell till direktionsledamot i ECB och uppmanas att stödja detta förslag. Vem är denna kvinna? Hon är - det märkte vi i utskottet, och jag tar även upp de kritiska synpunkter som kollegerna har framfört - alls ingen medieprodukt. Hon är inte heller en kvinna som blivit vald på grund av kvotering. Hon är heller alls ingen klonad kopia av jämförbara bankdirektörer. Doktor Gertrude Tumpel-Gugerell är en självständig personlighet av kött och blod med principer, erfarenhet, påvisbara resultat och intuition. Därför var vi efter utfrågningen i utskottet för ekonomi och valutafrågor den 29 april också genomgående av den uppfattningen att hon förtjänar epitet som kompetent, självständig och öppen.
Jag har sex krav som jag vill ställa till den nya direktionsledamoten i ECB. För det första: Fru Tumpel-Gugerell! Se till att stärka Europeiska centralbankens oberoende och göra den immun mot populistiska, dagspolitiskt motiverade inpass och beskyllningar även från den politiska scenen! För det andra: När ni gör detta, göm er då inte bakom ECB:s stadga, utan intensifiera dialogen om valutapolitiken och den ekonomiska politiken med politikerna, med Europaparlamentet, medierna och de europeiska medborgarna! För det tredje: Förklara tydligare de samhällsekonomiska sambanden och bakgrunden till besluten! På så sätt kan ni bidra till större öppenhet och klarhet kring de beslut som rör valutapolitiken. För det fjärde: Fru Tumpel-Gugerell, ta mod till er och uppmana, ja utmana politikerna. Detta trots eller just tack vare ert oberoende och era skiftande uppgifter! Vi behöver denna konkurrens mellan olika idéer, konkurrensen på det intellektuella området för att stärka debatten om den ekonomiska politiken och valutapolitiken. För det femte: Fru Tumpel-Gugerell, ni satt i ledningen under förberedelserna för Österrikes anslutning till den ekonomiska och monetära unionen. Jag uppmanar er att ställa er erfarenhet till de medlemsstaters förfogande som inte är anslutna till EMU! Det måste vara vårt mål att göra euron till en inhemsk valuta för alla medborgare i alla medlemsstater i Europeiska unionen och att se den som ett starkt varumärke för världens konkurrenskraftigaste inre marknad. För det sjätte en sak som åtskilliga talare har berört: Jag ber den nya direktionsledamoten i Europeiska centralbanken att sätta principen om prisstabilitet högt och att hålla fast vid detta! Prisstabilitet leder till låg inflationstakt och låga räntor och är därför en förutsättning för tillväxt och sysselsättning och en blomstrande ekonomisk politik.
Kandidaten väljs in i direktionen för ECB i ett mycket livfullt och spännande skede: utvidgningen av Europeiska unionen som gör att vi kommer att ha fler medlemsstater som inte är med i EMU än de som är med, de olika konjunkturcyklerna, konjunktur- och strukturproblemen inom Europeiska unionen som vi just har diskuterat, bristen på dynamik, bristen på en offensiv kraft och bristen på förtroende inom politik och ekonomi, det förestående avtalet om Basel II och utarbetandet av ett direktiv liksom frågan om Europa skall bli världens ekonomiska centrum i jämförelse med andra kontinenter, oberoende av den provinsiella andan.
För detta och inte bara för den debatt som förs inom ECB krävs en mycket självmedveten, objektiv och övertygande personlighet. Vi är övertygade om att ni är denna person och kan åstadkomma de nödvändiga prestationerna. Vi i PPE-DE-gruppen stöder er kandidatur och önskar er lycka till. Vi ser fram emot ett säkerligen konstruktivt samarbete.
(Applåder)

Goebbels (PSE).
Tack, fru talman, herr kommissionär, kära kolleger! Jag skall fatta mig ganska kort. Den utfrågning vi hade med Tumpel-Gugerell i utskottet för ekonomi och valutafrågor visade att hon är mycket kompetent och fullt kapabel att fylla sin viktiga roll i ledningen för Europeiska centralbanken. Den socialistiska gruppen kommer därför att rösta för Tumpel-Gugerell och vi önskar henne all framgång i hennes mycket svåra arbete.
Låt mig göra en mer allmän kommentar, som inte har något att göra med utnämningen av Tumpel-Gugerell. Fram till nu har alla ledamöter i Europeiska centralbankens direktion hämtats från skaran av centralbankschefer. Detta gör att de alla tycks vara stöpta i samma form och att de ibland uttrycker sig likartat. Detta sätt att uttrycka sig, som i många fall givetvis är korrekt, avspeglar inte alltid den ekonomiska verkligheten i världen. Jag vet att många ledamöter i min grupp, men även i andra grupper, skulle vilja se direktionsledamöter från finansvärlden, affärsvärlden, och kanske rentav från den politiska världen, i centralbanken. Vi skulle också vilja ha många fler kvinnor än bara Tumpel-Gugerell. Jag hoppas därför att man vid kommande tillsättningar utvidgar kretsen av kandidater en smula, så att man säkerställer en något mer balanserad representation i denna viktiga institution.
Europeiska centralbanken har hittills gjort ett utmärkt arbete. Den har faktiskt lyckats säkra stabiliteten. Oavsett detta har centralbanken inte bara till uppgift att upprätthålla stabiliteten, utan även att bekämpa deflationen. Även om den har gett sin definition av stabilitetspolitiken har den inga riktmärken när det gäller att bekämpa recessionen. För min del skulle jag önska att Europeiska centralbanken bedrev en mycket mer pragmatisk valutapolitik liknande den som bedrivs av amerikanska Federal Reserve, som inte bara bekämpar inflationen, utan även recessionen, och som medverkar i övriga delar av den amerikanska ekonomiska politiken.
(Applåder)

Friedrich (PPE-DE).
Fru talman! En sak vill jag säga direkt, Tumpel-Gugerell är en utmärkt kandidat för denna uppgift. Det visar sig att hennes personliga utstrålning är förebildlig, hon förfogar över mycket djupa kunskaper som hon delar med sig av, hon har rika erfarenheter på det monetära området. Alla förutsättningar finns för att hon skall utöva sitt nya ämbete till fromma för vårt monetära system och euron. Särskilt tilltalade det mig att hon vid utfrågningen i utskottet för ekonomi och valutafrågor kunde glänsa med pregnanta, korta och övertygande svar. Det är också viktigt att hon delar den politiska grundinställning som den Europeiska centralbanken har med prisstabilitet som främsta mål och även är införstådd med den nya utformningen av pelarstrukturen i den Europeiska centralbanken.
Herr Goebbels, jag får lov att säga att även i den nya författningen - i artikel 21 enligt nuvarande version - förutsätter man att ett högprioriterat mål för Europeiska centralbanken skall vara att garantera prisstabiliteten. Dessutom bidrar detta naturligtvis till förverkligandet av unionens andra mål. I den meningen har Europeiska centralbanken hittills gjort ett utomordentligt arbete. Euron är stabil på den inre marknaden och dess värde utåt får ju för närvarande nästan hela finansvärlden att häpna. Det är också så att euron redan nu ger ett viktigt bidrag för att stabilisera valutamarknaderna i världen. Maastrichtfördraget har också slagit igenom såtillvida att något återval inte är möjligt och att utnämningen av Tumpel-Gugerell därmed gäller för åtta år. Att det är en kvinna som efterträder den kvinnliga kollegan från Finland är särskilt positivt och visar vår strävan att på lika villkor utnämna kvinnor till höga ämbeten.
Jag bekänner mig uttryckligen till den speciella betydelse som Europeiska centralbankens målsättning har, och det vore ett stort misstag om man i Tyskland, som är det största medlemslandet i EMU, ville undanröja de akuta problemen med hjälp av denna enkla men dock så farliga strategi, nämligen ytterligare skuldsättning och högre skatter. Naturligtvis kan jag inte utesluta att det kan komma en tidpunkt då en ytterligare räntesänkning inom ramen för Europeiska centralbankens räntepolitik kan komma att minska avståndet till Förenta staternas räntenivå och bli en sporre för företagen att investera och öka kapaciteten.
Sedan kandidaten - Goebbels visade också indirekt på detta - också har visat sig uppfylla de villkor som krävs för ett avtal och som kräver att kandidaterna skall tillhöra en krets personer som är erkänt skickliga och erfarna när det gäller bank- och valutafrågor, är jag av den uppfattningen att vi med gott samvete kan stödja utnämningen. Jag önskar Tumpel-Gugerell god framgång så att Europa verkligen blir vad vi behöver, det mest dynamiska ekonomiska området i världen med möjligheter till arbetstillfällen för våra ungdomar.
(Applåder)

Kauppi (PPE-DE).
Fru talman! I enlighet med EG-fördraget har utskottet för ekonomi och valutafrågor utfrågat Gertrude Tumpel-Gugerell som rådet föreslagit till efterträdare för Sirkka Hämäläinen i Europeiska centralbankens direktion. Tumpel-Gugerells meritförteckning visar att hon är ett utmärkt val när man tar i beaktande EG-fördragets viktigaste krav på medlemmarna i centralbankens direktion, nämligen personligt oberoende, erkänd position och yrkeserfarenhet från finanssektorn och bankbranschen. Men utöver denna formella kompetens var det speciellt tre faktorer som talade för att just Tumpel-Gugerell bör väljas till posten. 
För det första bestod grundförutsättningarna givetvis av hennes gedigna arbetslivserfarenhet och övertygande sakkunskap. Men inte ens de mest framstående individerna klarar sig på sina egna meriter om inte bakgrunden uppfattas som positiv. Österrikes goda rykte som en konkurrenskraftig medlemsstat som under ledning av den nuvarande regeringen för en ansvarsfull politik, bidrog säkert till valet. Unionens medlemsstater har tillsammans enats om en stabilitets- och tillväxtpakt för att trygga konkurrenskraften och den ekonomiska tillväxten i Europa. Alla medlemsstater står i stor utsträckning inför samma utmaningar: en ofördelaktigt stel arbetsmarknad som upprätthåller massarbetslösheten i Europeiska unionens medlemsstater och ett behov att jämna ut statens inkomst- och utgiftsramar. Den krympande befolkningen leder till att trycket på våra pensionssystem och sociala system blir ohållbart om vi inte i tid genomför nödvändiga reformer.
Österrikes regering har tagit de första viktiga stegen för att trygga sitt offentliga pensionssystem. Jag önskar Österrikes regering lycka till med arbetet trots det omfattande reformmotståndet. De offentliga pensionssystemens stora betydelse påvisas av att speciellt de minst bemedlade medborgarna behöver dem allra mest för att trygga sina pensionsdagar.
För det andra motiverades valet av Tumpel-Gugerell särskilt av att EU är ett samarbetsforum bestående av medlemsstater av olika storlek. För att säkerställa en jämlik och välfungerande union är det viktigt att även sakkunniga från små medlemsstater direkt kan delta i beslutsfattandet. Som finländare vet jag att valet av österrikiskan Tumpel-Gugerell även ur denna synvinkel är rätt beslut.
För det tredje var det inte alls så säkert att man skulle välja en kvinna som Sirkka Hämäläinens efterträdare. Det gläder mig att kvinnorna även fortsättningsvis företräds i Europeiska centralbankens viktigaste beslutande organ - naturligtvis utan att man prutar på sakkunskap och yrkeskompetens.

Rübig (PPE-DE).
Fru talman, mina damer och herrar! Det står klart att utnämningen av Tumpel-Gugerell till denna befattning antagligen kommer att enhälligt bekräftas av parlamentet. Jag tror att detta är en god förutsättning för att den ekonomiska politiken i framtiden kommer att få nya målsättningar även på detta område. Vi hörde vid utfrågningen att hon kommer att arbeta för att utveckla nya strukturer för Europas framtid. Jag har personligen lärt känna henne i samband med debatterna om Basel II, och då har hon också på ett mycket kompetent sätt berättat för oss att frågan tas på allvar och att man i Europeiska centralbanken säkert också förbereder analyser i ämnet. Jag menar att detta ämne, Basel II, skall förberedas väl, särskilt i fråga om de små och medelstora företagens kreditvärdighet och den säkerhet som dessa måste ställa till förfogande och införandet av Basel II, och här kommer Europeiska centralbanken att spela en viktig roll.
Därför är det också nödvändigt att arbetsmarknadens parter görs delaktiga så att de förberedelser som krävs kan göras i samförstånd, eftersom likviditeten är mycket viktig i företagen då lönerna skall betalas ut i slutet av månaden och man för detta ändamål ofta är i mycket stort behov av en finansiell ram för bankkontot, vilket bara kan garanteras om man kan erbjuda motsvarande säkerhet. Därför vill vi även ha best practice och benchmarking i skattepolitiken, så att det i framtiden är möjligt att ställa tillräckligt med risk- och egenkapital till företagens förfogande.
(Applåder)

Talmannen.
Tack, herr Rübig.
Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum kl. 12.00.
Omröstningsblocket kommer strax att inledas.

Onesta (Verts/ALE).
Herr talman! Jag vill uppmärksamma kammaren på vissa bestämmelser i vårt regelverk som vi kommer att bryta mot inom de närmaste minuterna. Det gäller artiklarna 1, 2 och 3 i kapitel2 i de sedan den 1 juli 1998 gällande bestämmelserna om anordnande av möten parallellt med sammanträden i kammaren.
Grundprincipen är att vårt parlament inte skall anordna möten för ledamöter under parlamentssammanträdena, med ett fåtal undantag som nämns i artikel 3, och inga undantag accepteras i fråga om de avgörande sammanträden som våra omröstningar utgör. Jag vill dock påpeka att många av de kolleger som deltar i konventet, i princip 32 stycken - 16 ordinarie och 16 suppleanter - i de flesta fall varit tvungna att lämna vår kammare för att delta i de viktiga överläggningar i konventet som kommer att inledas nu i eftermiddag i parlamentets lokaler i Bryssel.
För att våra kolleger skall kunna sköta sitt arbete både som konventsledamöter och som lagstiftare, hade det räckt om arbetet i det konvent som parlamentet har äran att inrymma - vilket är alldeles utmärkt - för en gångs skull förlades till våra lokaler i Strasbourg. På grund av dessa absurda gräl om sätet kommer förmiddagens omröstningar att solkas ned av olaglighet, eftersom alla resultat som uppnås med högst 32 rösters övervikt kommer att misstänkas vara missvisande. Jag överlåter åt er att bedöma eventuella juridiska och politiska konsekvenser.
Avslutningsvis vill jag också påpeka att om vi inte vidtar åtgärder kommer samma tråkiga situation att upprepas vid vårt sammanträde torsdagen den 5 juni.
(Applåder)

Talmannen.
Herr Onesta! Det verkar rätt att skicka texten till ert inlägg till konventets ordförande Giscard d'Estaing.
Personligen delar jag inte er bedömning vad gäller andra delen av ert inlägg om det korrekta i förfarandet när det gäller de omröstningar vi skall genomföra.

Talmannen.
Vi skall nu genomföra omröstningen.
Det finns ett problem när det gäller betänkandet av Schmitt för utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor om förebyggande av penningtvätt genom tullsamarbete.
Jag föreslår i enlighet med artikel 111.2 i arbetsordningen att vi behandlar detta utan diskussion och att vi genomför omröstningen senare.

Posselt (PPE-DE).
Herr talman! Det finns över huvud taget ingen anledning till detta. Det förhåller sig så att tid har avsatts för i eftermiddag. Betänkandet bör behandlas i eftermiddag, talarlistan är fastställd. Jag ser över huvud taget ingen saklig grund till att ändra tidpunkten för detta!

Talmannen.
Schmitt önskar göra ett inlägg och redogöra för sina motiv.

Schmitt (PPE-DE)
Herr talman, mina damer och herrar, käre kollega Posselt! I samråd med skuggföredraganden Schmid i den socialdemokratiska gruppen ansåg vi att det var lämpligare att genomföra omröstningen i dag vid middagstid när också de flesta kollegerna är närvarande. I utskottet har en ingående debatt förts och detta betänkande är i stor utsträckning oomstritt. Därför finns det ju heller inga ytterligare ändringsförslag, och därför ansåg jag att det var meningsfullt och skulle vilja anhålla om att parlamentet beslutar i enlighet med detta så att vi genomför omröstningen i dag vid middagstid, då alla kolleger fortfarande är här.
(Applåder)

Talmannen.
Kammaren får besluta.
(Parlamentet beslutade att skjuta upp omröstningen.)
Den gemensamma debatten om posttjänster inleds kl. 15.00.

Betänkande (A5-0066/2003) av Concepció Ferrer för utskottet för utveckling och samarbete om förstärkningen av kapaciteten i utvecklingsländerna [2002/2157(INI)]
(Parlamentet antog resolutionen.)

Betänkande (A5-0153/2003) av Christa Randzio-Plath för utskottet för ekonomi och valutafrågor om utnämningen av Gertrude Tumpel-Gugerell till direktionsledamot i Europeiska centralbanken 
[8090/2003 - C5-0193/2003 - 2003/0810(CNS)]
(Parlamentet antog resolutionen.)

Betänkande (A5-0073/2003) av Ingo Schmitt för utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor om förslaget till Europaparlamentets och rådets förordning om förebyggande av penningtvätt genom tullsamarbete 
[KOM(2002) 328 - C5-0291/2002 - 2002/0132(COD)] 
Före omröstningen:
Posselt (PPE-DE).
Herr talman! Jag vill bara säga att detta är ett farligt precedensfall. Man kan begära i förväg att ett betänkande skall behandlas utan debatt om det är oomstritt, men detta var avsett att debatteras och då skall man också debattera det.

Talmannen.
Kammaren har redan fattat beslut, herr Posselt. Jag anser inte att ett beslut i kammaren innebär ett farligt prejudikat. Det verkar helt normalt, tycker jag.

Wieland (PPE-DE).
Herr talman! Jag vill stödja vår kollega Posselt. Det har redan förekommit andra precedensfall, farliga precedensfall, som parlamentet beslutat om i plenum. Enbart det faktum att ett beslut fattas i plenum betyder inte att det inte kan röra sig om ett farligt precedensfall.

Cashman (PSE).
Herr talman! Eftersom jag är rättighetsinnehavare inom denna sektor kommer jag inte att delta i omröstningen.
Echerer (Verts/ALE).
Herr talman! Bara två påpekanden: skäl A är inte korrekt i den tyska översättningen, använd här den engelska versionen. Ytterligare ett påpekande: i våra krav till kommissionen under punkt 2 har ett fel smugit sig in. Jag ber er stryka följande ord, som saknar juridisk mening: efter ordet ?WIPO-kontrakt? skall följande fyra ord strykas ?om framföranden och fonogram (WPPT)?. Detta är fel. WIPO-kontrakt skall stå kvar, de följande fyra bokstäverna plus parentesen skall strykas.

García-Margallo y Marfil (PPE-DE)
Herr talman! Det handlar om att byta ut meningen - jag citerar på engelska - ?that do not reduce? mot en annan som lyder ?in order that they do not reduce?. Det var allt.

García-Margallo y Marfil (PPE-DE)
- (ES) Det handlar om att ersätta adjektivet ?High?, som hör ihop med substantivet ?representative?, med ?Single?. Meningen skulle då bli: ?Single representative? istället för ?High representative?.

Talmannen.
Jag förklarar omröstningen avslutad.
Jag har från talmanskonferensen mottagit en förteckning över utnämning av observatörer i de parlamentariska utskotten.
Listan över dem som nominerats kommer att finnas med i protokollet till dagens sammanträde.
(Sammanträdet avbröts kl. 12.40 och återupptogs kl. 15.00.)

Figueiredo (GUE/NGL)
Europeiska centralbanken (ECB) är symbolen för den monetära ortodoxi som visar sig i Europa och i de mindre demokratiska institutionerna, inte bara för att dess politik undgår en demokratisk kontroll utan också för att det är den enda gemenskapsinstitution där inte ens alla medlemsstater är företrädda i den verkställande kommittén. De senaste förändringarna i dess beslutsförfarande, då man genomfört ett roterande system, tog den permanenta rösträtten från medlemmarna i ECB-rådet och fjärmade länder som Portugal än mer från besluten om den monetära politiken, något vi förkastar. Det man hoppades på när en medlem av den verkställande kommittén utsågs, i det här fallet Gertrude Tumpel-Gugerell, från Österrike, var att det kunde bidra till att förändra den nuvarande situationen. Om vi nu analyserar svaren på parlamentets frågeformulär kan vi bekräfta det oförbehållsamma stödet för den gällande monetära ortodoxin och budgeten. Exempelvis anses att det bästa bidraget till ekonomin är tillämpningen av stabilitetspakten och man understryker att ECB är inriktad på prisstabiliteten. Detta innebär att allt kommer att fortsätta som förut.

Arvidsson, Cederschiöld, Grönfeldt Bergman, Stenmarck och Wachtmeister (PPE-DE)
 Penningtvätt är ett stort problem, eftersom det är en metod för kriminella grupper och terrorister att finansiera sin verksamhet.
Vi moderater har i dag röstat emot Schmitts betänkande på grund av att vi anser att den angivna rättsliga grunden är otillräcklig.

Bordes, Cauquil och Laguiller (GUE/NGL)
Schmittbetänkandet gör anspråk på att upprätta ökad kontroll över förflyttning av kontanta medel motsvarande minst 15 000 euro, som är det gällande minimibeloppet inom de europeiska finansinrättningarna.
Krav på större genomblickbarhet när det gäller medlens ursprung enligt vad föredraganden föreslår förändrar ingenting i sak, vilket föredraganden delvis tillstår. Detta kommer nämligen inte att förhindra att stora belopp tvättas så länge de inte når upp till nämnda belopp. Inget kommer heller att hindra att förflyttningarna sker i form av många mindre belopp, en vanlig metod bland penningtvättare världen över.
Man kan lika gott säga att parlamentet inte har någon egentlig lust att på allvar bekämpa penningtvätten. I annat fall skulle det föreslå att affärs- och banksekretessen upphävdes.
Men eftersom en majoritet i parlamentet värnar om skyddet av den heliga privata egendomen, och därmed vill bevara denna sekretess, lämnas utrymme för såväl olaglig handel som korruptionsliknande metoder. Av det skälet har vi lagt ned vår röst.

Coelho (PPE-DE)
 - (PT) Vi känner en växande oro över penningtvätten som är en källa för finansiering av internationell brottslighet och terrorism. Vi känner till de gränsöverskridande förflyttningarna av kontanta medel då det inte finns några kontroller som gör att man kontrollera dem vid alla gemenskapens gränser.
Direktivet om penningtvätt fastställer en kontroll för förflyttningar av likvida medel på 15 000 euro eller mer som utförs via finansinstitut, men inte förflyttningar av kontanta medel. Detta måste kompletteras med andra åtgärder såsom kontroller av förflyttning av kontanta medel över gemenskapens yttre gränser och enhetliga bestämmelser för att fylla luckor och försöka balansera kraven på dessa kontroller mot de relativa kraven på skydd av den inre marknaden och den fria rörligheten för kapital.
Det är nödvändigt med en gemenskapspolitik som dock i överensstämmelse med subsidiaritetsprincipen skall respektera valet av förfarande. Fastställandet av målen och bestämmelserna som skall uppfyllas sker på gemenskapsnivå, men formen för genomförandet överlåts till varje medlemsstat.

Figueiredo (GUE/NGL)
Avsaknaden av kontrollmekanismer för okontrollerade förflyttningar av kapital, inrättandet av ett instrument som rör försiktighetsreglerna och närvaron av stora ekonomiska volymer i skatteparadis bidrar till missbruket av det finansiella systemet och underlättar för penningtvätt från brottslig verksamhet, främst från drog-, vapen- och människohandel, och visar tydligt vilken roll den organiserade brottsligheten har i nutidens kapitalism.
Världsbanken uppskattade 1995 att penningtvätten kunde uppgå till ett värde av mellan 300 och 500 miljarder US-dollar, utan hänsyn tagen till uppskattad skatteflykt. Internationella valutafonden (IMF) pekade nyligen på ett värde av mellan två och fem procent av världens bruttonationalinkomst, det vill säga, mellan 600 miljarder och 1 500 miljarder US-dollar. Att bekämpa penningtvätten kräver framför allt en politisk vilja i kontrollen och en effektiv beskattning av internationella kapitalrörelser. Detta förslag är trots dess begränsningar ett steg i rätt riktning och främjar en harmonisering av tullförfarandena i syfte inte bara att komplettera kontrollen av förflyttningar av likvida medel från finansinstitutens sida, utan också att kontrollera förflyttningar av kontanta medel över tröskelgränsen på 15 000 euro, vilket vi stöder.

Kirkhope (PPE-DE)
De brittiska konservativa har stått i de främsta leden i kampen mot internationell brottslighet, även när det gäller tidigare initiativ för att bekämpa penningtvätt. Vi anser dock att dessa åtgärder är för vittgående och innebär för många restriktioner när det gäller friheten att föra små penningsummor och värdepapper över de europeiska gränserna. Förslagets negativa inverkan på lagliga överföringar väger i detta fall tyngre än de eventuella vinsterna när det gäller bekämpningen av penningtvätt. De brittiska konservativa kommer därför att avstå från den slutliga omröstningen.

Andreasen, Busk, Jensen, Riis-Jørgensen och Sørensen (ELDR)
 - (DA) Venstre kan stödja många av de föreslagna åtgärderna i direktivet, men inte att mjölk och kött från vaccinerade djur skall kunna avsättas på den gemensamma marknaden med det tekniska kunnande vi för närvarande har. Vi anser också att konsumenterna har rätt att kunna välja bort kött från vaccinerade djur. Övergången från den politik om att inte vaccinera som hittills har bedrivits till att möjliggöra nödvaccinering kräver samtidigt ett stärkande av den internationella överenskommelsen. Genom denna garanteras en fullständig tillämpning av regionaliseringsprincipen, så att export från länder inom Europeiska unionen som inte är drabbade av mul- och klövsjuka kan fortsätta.

Figueiredo (GUE/NGL)
Ur jordbrukssynpunkt präglades 2001 av det snabba och omfattande utbrottet av mul- och klövsjukan i EU, särskilt i Förenade kungariket. Vi vill påminna om bålen för att bränna och förstöra skeletten som förutom konsekvenserna för miljön, ekonomin och folkhälsan också orsakade en social oro av stora mått i de berörda länderna. Två saker står klart: hälsovårdspolitiken får inte styras av kommersiella frågor och en strategi för bekämpning som bara innebär en sanitär slakt och inte tar hänsyn till nya vetenskapliga framsteg, är oacceptabel från en etisk synpunkt.
Detta utbrott tillsammans med övriga livsmedels- och hälsovårdskriser som har drabbat EU (BSE, dioxiner, rötslam, nitrofuraner osv.) visar att den nuvarande utvecklingsmodellen för jordbruket är uttömd och pekar på konsekvenserna av en gemensam jordbrukspolitik baserad på export, låga priser och avreglering av marknaderna. Transporten av levande djur, stängningen av lokala slakterier, bristen på gränskontroller och att produktionen inte utlokaliseras är bara några av problemen.
Därför stöder vi betänkandet i allmänhet och framhåller vårt budgetförslag för att inrätta en fond för jordbrukskatastrofer, vilket föredraganden delvis godkänner när han tar upp inrättandet av en gemenskapsfond för djursjukdomar.

Mathieu (EDD)
Mul- och klövsjukeepidemin är över, men vi skall inte glömma att berörda sektorer och ett stort antal verksamheter på landsbygden har betalat ett högt pris och än i dag konfronteras med konsekvenserna av denna kris: konsumenterna tvekar, förlorade exportmarknader har inte vunnits tillbaka med följden att priserna på de inhemska marknaderna har fallit.
Denna kris har satt fokus på behovet av en lokalt förankrad politik, både för att samordna det förebyggande och uppföljande arbetet inom sektorerna och för att på lokal nivå förfoga över effektiva allmännyttiga tjänster.
Trots att vi reserverar oss på några punkter stöder vi detta betänkande eftersom man där förordar en återgång till vaccinering, stöd till forskning för att utveckla effektiva bekämpningsmetoder och markörvacciner, förstärkta veterinärkontroller och gränskontroller och anpassning av bekämpningsstrategierna för att skydda genetiska resurser. Vilda arter, vilt och alla sällsynta arter skall mycket riktigt omfattas av särskilda skyddsåtgärder. Det vore oacceptabelt att återigen genomföra en så omfattande masslakt. Men förebyggande åtgärder och bekämpningsåtgärder kommer inte att bli fullt effektiva utan en tydlig politisk strategi för ekonomisk ersättning och bättre information till konsumenterna.

Patakis (GUE/NGL)
Det nya förslaget till direktiv innehåller betydelsefulla skillnader i förhållande till den hittills rådande uppfattningen om hur man skall bekämpa mul- och klövsjuka, och det har en mer positiv inriktning. 
Den viktigaste skillnaden består i att det blir tillåtet att använda vaccinationer som den viktigaste åtgärden för att bekämpa mul- och klövsjuka, medan de hittills enda tillåtna åtgärderna betraktas som komplement, dvs. åtgärder såsom slakt och förbud mot flyttning. Vidare införs åtgärder för isolering av de länder där sjukdomen uppträder, och man kräver ännu strängare veterinärobservationer och mer personal som är tillräckligt flexibel.
Vi motsätter oss dock den bestämmelse som ger Europeiska kommissionen möjlighet att ensam besluta om vaccinationerna eller att låta besluten fattas av ett gemenskapsorgan, även utan den berörda medlemsstatens samtycke. Medlemsstaterna och de nationella myndigheter som berörs är de enda som har behörighet att utvärdera problemet och att föreslå åtgärder för att lösa det.

Alyssandrakis (GUE/NGL)
 - (EL) Rymdvetenskapen och rymdtekniken har gett mänskligheten mycket i fråga om såväl ny kunskap och avancerad teknik som praktisk tillämpning (telekommunikation, övervakning av jorden och atmosfären och lotsning).
De europeiska länderna har lämnat ytterst viktiga bidrag till denna utveckling beträffande uppskjutningssystem, forskning och praktisk tillämpning. Men den fortsatta utvecklingen hotas av det faktum att den främsta drivkraften är det kommersiella utnyttjandet av rymdtjänsterna och deras praktiska tillämpning. Eftersom rymdindustrin i Europa arbetar enligt den fria marknadens och nyliberalismens villkor och regler, riskerar den att krympa kraftigt som ett resultat av konkurrensen främst från amerikanska företag.
Många ser fram emot en utveckling i riktning mot ett militärt utnyttjande av rymden inom ramen för EU:s gemensamma försvars- och säkerhetspolitik. Men också från EU:s sida åberopar man ofta rymdindustrins behov för att rättfärdiga ett militärt utnyttjande av rymdtekniken.
Greklands kommunistiska parti KKE motsätter sig helt ett sådant perspektiv som kommer att leda till ytterligare militarisering av rymden under EU:s ledning. Vi förespråkar en uteslutande fredlig användning av rymden och en offentlig finansiering av denna verksamhet. Den fortsatta utvecklingen får inte ske inom ramen för marknaden, den får inte ha företagsvinsten som drivkraft, utan drivkraften skall vara att man vill utveckla en verksamhet till gagn för hela mänskligheten.

Figueiredo (GUE/NGL)
Rymden är en gemensam plattform för att genomföra observationer och experiment av stor betydelse för kunskapen om naturen, för att främja människors välstånd och för att skydda jorden. Forskningen och tekniken får inte bedrivas inom ramen för de ramar som konkurrensen och marknaden sätter. De offentliga investeringarna och den offentliga dominansen är avgörande för att erövringar och framsteg skall ha vårt gemensamma välstånd som mål och komma alla till godo.
Rymdverksamheten får inte tjäna andra syften än fredliga, och därför uttalar vi än en gång vårt motstånd mot en militarisering av rymden (främst inom ramen för den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken och den gemensamma europeiska säkerhets- och försvarspolitiken) och försvaret för en icke-spridningspolitik för vapen och ett stopp för vapenkapplöpningen. Vi stöder utvecklingen av en rymdpolitik baserad på samarbete och samordnade ansträngningar från flera länder, främst i Europa, och därför anser vi att den europeiska rymdorganisationen bör bevara sin självständiga karaktär och inte bli en EU-institution. Vi anser också att det är nödvändigt att öka de offentliga investeringarna på detta område.

Mayol i Raynal (Verts/ALE)
Jag skall endast förklara varför jag har lagt ned min röst om denna resolution om husundersökningen i lokaler som disponeras av människorättsorganisationen IHD i Turkiet.
Det är riktigt att Turkiet kränker de mänskliga rättigheterna under förevändning av att bekämpa terrorismen och ni vet mycket väl att detta handlar om kurdfrågan. Jag är en vän till kurderna och jag anser att denna husundersökning är en skandal.
Varför har jag då lagt ned min röst? Jag har lagt ned min röst därför att vi först och främst bör sopa rent framför egen dörr. Under terroristbekämpningens täckmantel händer i dag samma sak i Spanien och i Baskien, allt medan parlamentet blundar. Vi har inte kunnat få till stånd en enda debatt om förbudet mot den enda baskiska tidningen Egunkaria. Tidningen har förbjudits och dess journalister kastats i fängelse av en domare under förevändning av ett samarbete med ETA, men denna förevändning är fullständigt vilseledande. Egunkaria är en nyhetstidning.
Låt oss därför sopa rent framför egen dörr. Detta är skälet till att jag lagt ned min röst.

Figueiredo (GUE/NGL)
Det är med oerhörd oro vi följer situationen i Turkiet där befolkningen slåss för att erövra demokratin. Vi fördömer oacceptabla situationer såsom de nyligen införda förbuden för politiska krafters verksamhet, ett oräkneligt antal fångar som anklagats för att ha kämpat för demokrati och för ett slut på militärdiktaturen i Turkiet, kväsningar av demonstrationer, ständig skräck, hot och förföljelse som aktivister och progressiva organisationer utsätts för, till exempel i de nyligen genomförda repressiva insatserna som den turkiska organisationen för de mänskliga rättigheterna utsattes för. Än en gång uttrycker vi vår solidaritet med det turkiska folket och fortsätter våra försök att inom ramen för GUE/NGL-gruppens verksamhet bidra till att öka stödinsatserna för de progressiva krafterna i landet.
Vi upprepar kraven på en omedelbar frigivning av Leyla Zana och tre andra före detta turkiska parlamentsledamöter av kurdisk härkomst, för vilka det inleddes en ny process i Ankara den 28 mars 2003 efter domstolsutslaget i Europeiska domstolen för de mänskliga rättigheterna. Märk väl att vår grupp har följt denna process från början och att Europaparlamentet har fattat beslut utifrån detta.

Krivine (GUE/NGL)
Jag vägrar att rösta ja till ett gemensamt resolutionsförslag som är ett resultat av ett obskyrt köpslående mellan grupperna. Man kan inte ta upp förbindelserna mellan Ryssland och Europeiska unionen utan att nämna situationen i Kaukasus. Behövs ad hoc-gruppens resultat för att kritisera övergreppen i Tjetjenien? Betyder det så kallade demokratiprogrammet Tacis fortfarande något när de ryska myndigheterna i Tjetjenien har anordnat en odemokratisk folkomröstning (90 procent jaröster)? Valkampanjen var inte pluralistisk, eftersom de federala styrkorna betraktade ett nej som ett stöd för terrorismen. Valförfarandena präglades av ett stort antal brott mot de demokratiska reglerna. Flera tusen ryska soldater röstade. Man utövade påtryckningar på invånare och flyktingar för att tvinga dem att rösta ja.
Som villkor för ett politiskt samarbete med Ryssland måste vi ställa ett eldupphör, ett slut på den ryska arméns blodiga förtryck och en förhandlingsprocess som syftar till att få ett slut på de militära aktiviteterna och försöka nå en politisk lösning. Slutligen måste Europaparlamentet visa prov på en mer bestämd linje när det gäller de tjetjenska flyktingarnas öde i Ingusjien. De hotas av tvångsförflyttning till Tjetjenien, vilket står i strid med de rättigheter de medges i Genèvekonventionen om krigsfångar.
(Röstförklaringen kortades ned i enlighet med artikel 137.1 i arbetsordningen.)

Moreira da Silva (PPE-DE)
Även om det i EU redan är verklighet, vilket direktivet om handel med utsläppsrättigheter visar, har Kyotoprotokollet ännu inte ratificerats av Ryssland så att det verkligen kan träda i kraft. Tyvärr har Ryssland, till skillnad från 100 andra länder, ännu inte uppfyllt sitt löfte om att ratificera protokollet. En försening av ikraftträdandet av Kyotoprotokollet ger uppenbara negativa konsekvenser när det gäller att mildra klimatförändringen i världen, men också när det gäller företagens konkurrenskraft. Kostnaderna för att uppfylla Kyotoprotokollet blir mindre ju fler länder som deltar. Kolekonomin måste bli en internationell verklighet, inte bara en europeisk. Jag hoppas därför att EU, som i Bonn och Marrakech lyckades återuppliva Kyotoprotokollet från en nästan säker död, också skall lyckas ge högsta prioritering åt att övertyga Ryssland om att ratificera Kyotoprotokollet.

Fatuzzo (PPE-DE).
Herr talman! Van den Berg har lagt fram ett klokt och kompetent betänkande om kommissionens förslag om utbildning och fortutbildning för att bekämpa fattigdomen i utvecklingsländerna.
Jag kan inte annat än att rösta för att man skall tillhandahålla utbildning och minska fattigdomen i utvecklingsländerna. Jag vill påpeka för talmannen och plenum - som är lika talrikt som alltid under mina röstförklaringar - att det finns fattiga länder med rika invånare och rika länder med fattiga invånare. Det vore bra om Europa kunde vända sig till framför allt de fattiga invånarna i de fattiga länderna och de fattiga invånarna i de rika länderna, för alla har rätt till hjälp, och framför allt att man kontrollerar vart de pengar man ställer till förfogande tar vägen. Men framför allt vill jag att man skall veta att föreningarna för pensionerade lärare i hela Europa står beredda att ge sitt eget oegennyttiga bidrag för att utan betalning undervisa och lära ut det de själva har lärt sig under ett helt arbetsliv till alla dem i utvecklingsländerna som vill lära ut för att förbättra sina länders ekonomier.

Alyssandrakis (GUE/NGL)
Det finns ingen som ifrågasätter utbildningens roll för att minska fattigdomen. Problemet är hur hundratals miljoner barn skall få tillgång till utbildning, hur utbildningen skall kunna tjäna utvecklingen. 
Kommissionens meddelande och betänkandet från utskottet för utveckling och samarbete innehåller visserligen positiva konstateranden och förslag, men det handlar ändå bara om fromma förhoppningar. Även om man, såsom föreslås, utökar hjälpen, så är det bara småsmulor, en filantropisk gest, i förhållande till utvecklingsländernas verkliga behov.
Utvecklingen av folkrörelsen mot globaliseringen och fattigdomen har fått till resultat att situationen i utvecklingsländerna ofta diskuteras. EU vill visa att man lyssnar på protesterna, att man är angelägen om att bekämpa fattigdomen för att förbättra sin ställning bland medborgarna och tvätta bort gamla och nya förbrytelser. Men vad som inte diskuteras är vem som bär ansvaret, man hör ingenting om följderna av den långvariga kolonialismen, det fortsatta utplundrandet av naturrikedomar och människor. Med oförminskad styrka försöker man, via WTO, driva igenom villkor som gynnar storkapitalet. Det sägs ingenting om utlandsskulden.
Greklands kommunistiska parti KKE tror inte på EU:s filantropi. Det är genom sin egen kamp som folken kan utvecklas och ta sig ur fattigdomen.

Bordes, Cauquil och Laguiller (GUE/NGL)
I Van den Bergs betänkande, liksom för övrigt i Ferrers betänkande, hävdas att Europeiska unionens bistånd inte kan annat än minska fattigdomen i de så kallade utvecklingsländerna. Likväl vet alla att Europeiska unionens bistånd bara är en droppe i havet i förhållande till det elände som sköljer över dessa länder. Och detsamma gäller det nationella biståndet, även från de rikaste länderna, och biståndet från internationella institutioner. Föredraganden erkänner detta själv. Men det hindrar honom inte från att dela med sig av sina välmenande tankar om nyttan med utbildning.
I själva verket utgör detta omtalade bistånd bara en oändligt liten del av vad de kapitalistiska storbolagen i Europa och på annat håll roffar åt sig i tredje världens länder. Föredraganden nämner för övrigt en del av de förödande konsekvenserna: global ekonomisk ojämlikhet, skuldbördan och minskade utgifter i den offentliga sektorn. Men han gör ingen min av att vilja sätta stopp för detta. Det innebär att Europeiska unionen anser att dessa länder är dömda till ett fortsatt liv under storföretagens ekonomiska diktatur. Att vi lade ned vår röst i stället för att rösta nej beror enbart på att vi inte vill motsätta oss de enstaka stöd som föreslås, hur skrattretande små de än är.

Moreira da Silva (PPE-DE)
Europeiska unionen intog en ledande roll på toppmötet i Johannesburg. Förtroendet för detta ledarskap beror dock på hur strängt och snabbt vi lyckas uppfylla Johannesburgsåtagandena när det gäller målen om att utrota den extrema fattigdomen, att främja tillgången till dricksvatten och hälsovård, att ändra konsumtions- och produktionsmönster och att vända på förlusten av biologisk mångfald och att finansiera utvecklingen. Men om vi vill vara trovärdiga partner i utvecklingsländernas ögon och om vi vill minska den oerhörda klyftan mellan livsbetingelserna på de två jordhalvorna är det också nödvändigt att agera när det gäller fortbildning och utbildning, att lätta på skuldbördan och hjälpa de fattigaste länderna ekonomiskt, utrota handelshinder och successivt avskaffa våra jordbruks-, fiskeri- och energistöd. Därför kan Europeiska unionen börja tidigt och statuera exempel genom reformen av den gemensamma jordbrukspolitiken, men vi måste fortsätta att pressa på för att Förenta staterna skall göra detsamma när det gäller sina jordbruksstöd.

Figueiredo (GUE/NGL)
Detta initiativ från utskottet för kultur, ungdomsfrågor, utbildning, medier och idrott är tidsenligt och vi stöder det. För övrigt är det svårt att förstå att WIPO fastställer en lång rad rättigheter och skydd för upphovsmän, uttolkare och producenter av musik och även för radioutsändningar utan att göra detsamma för den audiovisuella sektorn som inte har några internationella rättigheter förutom en engångsbetalning för sina arbeten. Detta bristande skydd i utlandet beror på att det saknas en internationell harmonisering av de internationella rättigheterna, och det är beklagligt att WIPO:s diplomatiska konferens i december 2000 avslutades utan någon slutöverenskommelse i frågan. Därför instämmer vi i Europaparlamentets resolution, inte bara när det gäller att garantera information från kommissionen om nuläget i förhandlingarna inom ramen för WIPO inför det informella mötet i juni 2003, utan också för att ?få till stånd ett verkligt WPPT-fördrag till förmån för artisternas rättigheter i den audiovisuella sektorn? och i allmänhet uppmuntra till skydd för artisters rättigheter.

Berthu (NI)
García-Margallo y Marfils betänkande skulle leda in Europeiska unionen på en farlig väg som sammanfattas på följande vis i motiveringen: ?Huvudorsaken till att man misslyckades med de föregående allmänna riktlinjerna för den ekonomiska politiken och att resultaten från Lissabonstrategin dröjer är medlemsstaternas brist på genomförande och att kommissionen inte har verkställande befogenheter?. Lösningen skulle således enligt föredraganden vara att ge kommissionen fler verkställande befogenheter att ålägga medlemsstaterna att genomföra tvångsreformer i den riktning kommissionen vill, det vill säga sammanslagning och ett generellt öppnande.
Detta vore ett misstag. Inom ett specifikt område, nämligen stabilitetspakten, förfogar kommissionen för övrigt över mycket omfattande verkställande befogenheter, eftersom de till och med kan utdöma böter. Men vi ser tydligt att de ingenting förmår mot verkligheten.
I själva verket, och som jag sade under debatten, måste vi ifrågasätta den sammanslagningsiver som tycks ha uttömt sina positiva möjligheter i Europa för att nu träda in på ett negativt och ytterst farligt område, nämligen tvång, medborgarnas frustration och i slutänden, kan man befara, ett förnekande av de nationella demokratierna.

Bordes, Cauquil och Laguiller (GUE/NGL)
Enligt föredraganden är den ekonomiska konjunkturen en katastrof. Är det stigande arbetslöshet, massavskedanden och osäkerhet som oroar föredraganden? Är det den katastrofala situationen för vissa befolkningsgrupper? Är det den ökande fattigdomen? Inte alls. Katastrofen är som han ser det att företagens vinster uppges minska.
Och vad föreslår han för att råda bot på den situationen? Helt enkelt att man skall fortsätta med samma recept som lett till försämrade levnadsvillkor på arbetsmarknaden i hela Europa och som fram till nu framför allt har säkrat aktieägarnas vinster. Och än en gång ser vi den oändliga raden av förslag: att skattebefria skapandet av arbetstillfällen, sänka skatterna och så vidare. Allt detta är åtgärder som gynnar aktieägarna, men aldrig sysselsättningen.
Och medlemsstaterna uppmanas således att fortsätta att ytterligare minska löntagarnas och pensionärernas andel av arbetsmarknadens tillgångar genom att höja pensionsåldern och hålla tillbaka löneökningarna, som man i betänkandet vill skall indexregleras efter produktiviteten, vilket är detsamma som att intensifiera exploateringen. Om Europaparlamentet antar detta betänkande visar man än en gång att man företräder arbetsgivarnas intressen och inte majoriteten i samhället. Parlamentet må göra detta utan oss! Vi har röstat mot betänkandet.

Andersson, Färm, Karlsson och Sandberg-Fries. (PSE)
 Vi har valt att rösta för betänkandet om de allmänna riktlinjerna för medlemsstaternas och gemenskapens ekonomiska politik. Betänkandet är i sin helhet bra. Däremot instämmer vi inte i vissa av punkterna som uttrycker att det skulle vara bra med en sänkning av de övergripande skattesatserna i EU och att löneflexibiliteten skall öka. Inte heller ställer vi upp på att kommissionen och EU:s övriga institutioner skall få ytterligare verkställande inflytande över Lissabonprocessen och den ekonomiska politiken. Vi motsätter oss även att det skall utses en hög representant för euroområdet.

Krivine (GUE/NGL)
Jag har röstat mot betänkandet av García-Margallo y Marfil eftersom det är en ultraliberal smädeskrift där han i grund och botten hävdar att riktlinjerna för den ekonomiska politiken inte är långtgående nog. Vissa av förslagen i betänkandet är dessutom rent ut sagt groteska, exempelvis förslaget om en budgetreserv som är helt meningslöst med tanke på den ökande offentliga skuldsättningen. Den är ett resultat av de skatteminskningar som beviljats de rika, något som betänkandet givetvis inte ifrågasätter. Tvärtom betonas viljan till (ytterligare) sänkningar av alltför höga skattesatser, att skatten på arbete ytterligare skall minskas liksom socialförsäkringsavgifterna. När det gäller pensionerna vill man höja den effektiva pensionsåldern och öka kapitaliseringen. Detta är exakt den typ av förslag som löntagarna i Österrike och Frankrike demonstrerar mot ute på gatorna.
I betänkandet staplas hycklande fraser på varandra, formulerade på en malande politikerjargong. Exempelvis föreslås en välavvägd blandning av penningpolitik, finanspolitik och löneökningar, som är förenlig med prisstabilitet. Som om man inte skulle begripa att det handlar om att varaktigt upprätta en återhållsam lönestrategi som garanterar att de ekonomiska vinsterna ligger kvar på en hög nivå, men som mycket väl riskerar att även garantera en varaktig djupdykning i recession och arbetslöshet?

Talmannen.
Protokollet från gårdagen har delats ut.
Finns det några synpunkter?
Posselt har ordet.

Posselt (PPE-DE).
Herr talman! Jag skall inte yttra mig angående protokollet, utan innan ni kommer till protokollet helt kort återkomma till tillvägagångssättet i förmiddags i samband med omröstningen. Jag har under middagspausen än en gång undersökt med stöd av vilken artikel i arbetsordningen man skulle kunna motivera att omröstningen om betänkandet av Schmitt genomfördes utan debatt vid middagstid i dag trots att den ju enligt föredragningslistan skulle behandlas i eftermiddag. Jag har inte hittat någon artikel i arbetsordningen som enligt min uppfattning legitimerar ett sådant tillvägagångssätt. Därför vill jag be presidiet att officiellt meddela mig med stöd av vilken artikel i arbetsordningen detta beslut fattades i förmiddags.

Talmannen.
Herr Posselt, den regel i arbetsordningen som ger svar på er fråga är artikel 111.2 där det står ?När föredragningslistan väl har godkänts kan den inte ändras, förutom i enlighet med artiklarna 112 och 143-147 eller på förslag av talmannen?. Med det tror jag att vi löst ert tvivel.
Wieland har ordet.

Wieland (PPE-DE).
Jag skulle vilja ansluta mig till Posselts yrkande. Talmannens formulering - och jag kommer att ta mig friheten att se efter i protokollen från i morse - var inte sådan att talmannen anslöt sig till förslagsställarens yrkande, utan formuleringen löd: ?Har kammaren några invändningar?? Det innebär att det fall som arbetsordningen exakt beskriver inte förelåg. Jag vägrar att i egenskap av ledamot här i detta parlament bli knuffad hit och dit som en grönsak som blivit över i utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling. Jag har grupper här, vi har inbjudningar, vi har tider att passa. Här flyttas omröstningar och annat hit och dit, särskilt på torsdagarna. Jag tror inte att vi endast bör förlita oss på förvaltningens beslut, som man väl till slut bara viskar i talmannens öra. Vi har även omröstningar - detta rör alla kolleger i alla grupper - med en asterisk och en hänvisning som förkunnar att ?yrkandet är ogiltigt på grund av paragraf den och den? och att vi därför inte genomför omröstningen. Vem är det då som bestämmer i denna kammare? Vi som nu riktar våra blickar mot er är de europeiska unionsmedborgarnas företrädare. Förutom er - ärade herr talman där framme - är de personer som riktar sina blickar mot oss de som har till uppgift att vara våra medhjälpare. Att vara medhjälpare innebär inte att vara förmyndare. Därför vill jag uttryckligen stödja vår kollega Posselts yrkande!

Talmannen.
Ja, vi noterar era anmärkningar och hanterar dem på lämpligt sätt.
Korakas har ordet.

Korakas (GUE/NGL).
Herr talman! Utanför föredragningslistan vill jag påtala den orgie av brottsliga attacker som den israeliska armén har gjort sig skyldig till i Palestina och i de ockuperade områdena. Vid midnatt den 10 maj genomfördes t.ex. en brutal attack mot PLO:s kontor i Ramalla. Detta anfall är inte det första. Liknande attacker har tidigare genomförts i Nablus, i Tulkarem, i Salfit, i Kalkilia och i Jenin.
Jordaniens kommunistiska parti kritiserar israelerna för att vilja slå till mot PLO, som fortsätter att kämpa för en rättvis lösning på frågan med stöd av FN:s resolutioner, mot den israeliska aggressionen, ockupationen och de krigsförbrytelser som begås av den israeliska armén.
Vi stöder helt denna kritik och uttrycker vår solidaritet med PLO och med det palestinska folket över huvud taget, ett folk som i dag drabbas särskilt hårt av Sharonregimen som utnyttjar det faktum att mänsklighetens blickar har riktats åt ett annat håll, bl.a. mot Irak, för att fortsätta och fullborda sin brottsliga verksamhet. Herr talman, jag begär ert och parlamentets stöd för en motreaktion som kan förhindra detta godtyckliga agerande.

Posselt (PPE-DE).
Herr talman! Ursäkta att jag än en gång återkommer till mitt tidigare inlägg. Jag tackar er hjärtligt för att ni noga citerade den artikel som man åberopade. Jag är emellertid som vår kollega Wieland av den uppfattningen att man i denna artikel hänvisar till andra artiklar, av vilka jag har läst samtliga och ingen har något att göra med det tillvägagångssätt som vi tillämpade i morse. Och sedan finns då denna möjlighet: förslag från talmannen. Jag ville egentligen veta om förslaget i morse var talmannens förslag och om ett beslut i presidiet ligger till grund för detta eller om talmannen spontant lägger fram ett sådant förslag. För en sak måste vi ändå inse: förändringar i den beslutade föredragningslistan försvåras medvetet av arbetsordningen, sådana förändringar bör ju inte ständigt inträffa. Mot detta har man medvetet lagt in hinder, och man måste även ha klart för sig att minoriteterna har rättigheter. Om till exempel talmanskonferensen beslutar att ingen debatt skall äga rum om ett ämne, kan man med 32 underskrifter upphäva detta beslut. Det finns alltså mycket väl genomtänkta rättigheter, även för att agera mot en tillfällig majoritet. Där har man medvetet skapat dessa hinder. Det enda möjliga undantaget är ?förslag från talmannen?. Frågan blir då om detta har tillgått på ett korrekt sätt. Därför ber jag er klargöra om det för det första rörde sig om talmannens förslag och för det andra om ett beslut i presidiet låg till grund för förslaget. För det tredje tvivlar jag på att detta är en tillräcklig rättslig grund för detta tillvägagångssätt.

Talmannen.
Herr Posselt, jag har förstått att detta gjordes på förslag av talmannen med tillämpning av artikel 111.2 - Schmitt hade rådfrågat talmannen på förhand - och det fanns en tillräcklig majoritet för att fatta beslutet.
(Protokollet justerades.)

Talmannen.
Nästa punkt på föredragningslistan är en gemensam debatt om följande muntliga frågor till kommissionen om posttjänster:
B5-0090/2003 av Simpson och Savary för PSE-gruppen och
B5-0093/2003 av Sterckx för ELDR-gruppen.

Savary (PSE).
Herr talman! Först och främst vill jag välkomna kommissionsledamoten och utan att vilja förolämpa henne beklaga att jag inte har Monti eller Bolkestein framför mig, eftersom de helt naturligt berörs mest direkt av denna fråga.
I kommissionens arbetsprogram för 2003 har vi nämligen lärt oss att man där planerar att lägga fram ett direktiv om posttjänster som syftar till organisatorisk åtskillnad mellan å ena sidan affärsverksamhet och å andra sidan allmännyttig tjänsteverksamhet, vilket innebär en bolagisering. Detta utan att konsultera vare sig parlamentet eller rådet, med andra ord genom att tillgripa det förfarande som föreskrivs i artikel 86.3 i fördragen. Detta sätt att förfara är därför liktydigt med att frigöra sig från vad som hela tiden har varit den rättsliga grunden för diskussionerna om posttjänster inom unionen, det vill säga artikel 95, som hänvisar till ett medbeslutandeförfarande och därmed underställer alla beslut i denna fråga en demokratisk debatt. Om denna hypotes bekräftas, skulle det självklart vara frågan om en maktpolitik som vi inte kan acceptera. Vi har undersökt flera postdirektiv som följer strategin med ett successivt öppnande av marknaden, och vi kan inte förstå anledningen till denna maktpolitik, som jag måste upprepa är oacceptabel.
Fru kommissionär! Jag frågar er om kommissionen har för avsikt att bekräfta detta antagande, som består i att man byter ut den rättsliga grunden för att undvika all demokratisk debatt inför medlemsstaterna och företrädarna för folket. För det andra skulle jag vilja veta vad detta förslag innehåller, eftersom ni ju ger oss möjlighet till just detta i denna debatt. När vi vet att det berörda området gradvis kommer att upphöra till 2009, har vi svårt att se hur det skulle kunna bli föremål för en bolagisering eller organisatorisk åtskillnad. Slutligen skulle vi vilja veta de bakomliggande motiven till förslaget till dokument. I dag tycker vi att de är yttest dunkla.

Vermeer (ELDR).
Herr talman! Jag vill be om ursäkt på Sterckx vägnar. Jag hoppas det går bra för honom i valet på söndag. Jag är inte mycket för nukleära potentialer, som någon i Bolkensteins kansli kallade Montis förslag om att tvinga postmarknaden att dela upp sina aktiviteter i små delar. Nyligen fick jag lära mig att nukleära potentialer, eller kärnexplosioner, inte alltid är farliga. Thailand står inför beslutet att gräva en kanal rakt igenom landet, precis som Suezkanalen eller Panamakanalen. Det här mekaniska grävandet skulle kosta minst 20 miljarder. Japanerna är oerhört intresserade eftersom det här skulle bespara dem 30 0000 US-dollar om året eftersom en oljetanker på väg mot Japan skulle slippa gå den farliga vägen genom Malackasundet. Japanerna har föreslagit att hjälpa till med bygget, och då genom att röja undan ett par besvärliga berg på vägen med hjälpa av ett antal vänliga kärnexplosioner och på så vis begränsa byggnadskostnaderna till 3 miljarder.
Som ni ser, ärade kolleger, så vållar den nukleära potentialen inte alltid så stora skador som vi tror. Redan tidigare, i början av 90-talet, tillämpade kommissionen artikel 86 för telekomsektorn. Detta fungerade alldeles utmärkt. Avregleringen av telekomsektorn är fortfarande känd som en av den europeiska politikens mest tilltalande framgångar under 90-talet.
Således konstaterar jag att Montis förslag riktar sig till rådet, som nu måste fatta allvarliga beslut i frågan om avregleringen av posten. Jag har svårt för det faktum att man med det här förslaget går förbi Europaparlamentet, och det bör heller inte vara lätt att skjuta detta åt sidan. Ändå riktar jag tillsammans med Europeiska kommissionen pilarna mot rådet, för detta är vad det handlar om i det här fallet.
Vad posttjänsternas allmänservice beträffar så nämnde Bolkestein en gång kompensationsfonden som helt mekanisk skulle lösa problemet med korssubventioneringen på fronten. Även i fortsättningen kan ett brev alltså levereras till de mest avlägsna utkanterna av Provence, monsieur Savary. Har kommissionen för avsikt att lägga fram några ytterligare förslag i detta hänseende? Och skulle en sådan kompensationsfond kunna löpa parallellt med det förslag som kommissionen nyligen lade fram?
I fråga om planerna på att ta ut moms på allmänna postkontors tjänster så vill jag påpeka att denna också kan dras av från den moms på tjänster som skulle betalas. I planerna finns det dessutom en möjlighet att införa en lägre momssats. Mina damer och herrar, med den här typen av hoplappning och nya konstlade förslag skapar vi ingen effektiv och handlingskraftig politik i Europa, för att inte tala om Lissabonmålen. Det var väl ett dynamiskt Europa vi ville ha? Låt oss då försöka ge en signal om att Europaparlamentet kommer att göra allt för att ge den här tungt belastade ekonomiska sektorn i Europa nya impulser. Jag hoppas ändå att vi alla anser att det mål vi vill nå är viktigare än medlet, som denna gång kanske är nödvändigt för att nå verklig framgång.

Talmannen.
Tack så mycket herr Vermeer. Ursäkta mig, men jag hade två extra minuter till er efter frågestunden för gruppernas räkning. Nu har ni använt de tre minuterna.

Wallström
Herr talman! Att främja konkurrensen på marknaden för posttjänster till förmån för konsumenterna är en av kommissionens uttalade prioriteringar. Jag är glad att i dag ha tillfälle att sammanfatta och förklara vår politik för Europaparlamentet, och jag talar då också för min kollega Monti. 
Kommissionen hade i sitt arbetsprogram för innevarande år efter de nyligen fattade konkurrensbesluten beträffande postsektorn planerat att överväga införandet av större öppenhet i förhållandet mellan olika operatörers verksamhet inom och utanför de samhällsomfattande tjänsterna inom postsektorn. Kommissionen utvärderar fortfarande denna fråga.
Kommissionen kommer som bekant inom de närmaste månaderna att offentliggöra en grönbok om tjänster i allmänhetens intresse. Med tanke på den omfattande diskussion som redan har åtföljt detta initiativ och som säkerligen kommer att följa efter offentliggörandet av grönboken, skulle kommissionen i ljuset av resultaten av ovan nämnda diskussion återigen vilja utvärdera sitt förslag till ett direktiv om öppenhet när det gäller posttjänster. Kommissionen har därför beslutat att dra tillbaka detta från sitt arbetsprogram för 2003.
Oavsett vilka resultaten blir från denna vidare analys kommer utvärderingen, om kommissionen skulle besluta sig för att fortskrida med projektet, inte under några omständigheter att resultera i införandet av nya väsentliga åtaganden för postoperatörer, utan endast i krav på öppenhet för att göra det möjligt för kommissionen att övervaka konkurrenshämmande metoder inom gemenskapen.

Posselt (PPE-DE).
Herr talman! Vanligtvis yttrar jag mig inte om detta ämnesområde som på ett utmärkt sätt handhas av min kollega Ferber, som å ena sidan hör till de riktigt stora förkämparna för en liberalisering av posttjänsterna men å andra sidan intensivt verkar för att kundernas intressen och rättigheter samt konsumentskyddet skall tas på allvar i Europeiska unionen.
När jag i dag tar till orda är det för att jag är av den uppfattningen att vi faktiskt måste hävda - det har kollegerna redan påpekat - att det å ena sidan krävs en fullständig öppenhet. Här tackar jag kommissionsledamoten för informationen. Vi måste emellertid mycket klart och tydligt säga att vi ofta på ett smärtsamt sätt har saknat denna öppenhet både i kommissionen och framför allt i rådet och att den fortfarande saknas. Naturligtvis kräver vi emellertid även från posttjänsternas sida fullständig öppenhet.
Vidare - och här skulle jag uttryckligen vilja stödja min kollega - behöver vi naturligtvis en stark ställning för Europaparlamentet, vi behöver medbeslutandet. Detta handlar ju om den rättsliga grunden. Vi skall nämligen ha klart för oss att annars över huvud taget ingen längre företräder postkundernas rättigheter på ett lämpligt sätt om inte detta parlament gör det. Här måste jag mycket klart och tydligt säga en sak: de rapporter som framför allt under de senaste dagarna har spökat i medierna - vår kollega har redan påpekat detta - enligt vilka en mervärdesskatt skall tas ut på frimärken, lämpar sig verkligen för att driva våra medborgare i Europeiska unionen mot en antieuropeisk inställning. Jag skulle verkligen vilja vädja till er att så fort som möjligt begrava dessa planer, och då inte bara minimera utan fullständigt begrava dem. Jag tror inte att det är EU:s uppgift att sätta sådana förslag till världen som är fullständigt outvecklade och i själva verket bara drabbar konsumenten.
För det andra vill jag säga att vi bör beakta - även detta har redan nämnts - att posttjänsterna trots all den liberalisering som vi eftersträvar naturligtvis fortfarande även har en mycket viktig social uppgift. Vårt samhälle delas som vi vet alltmer upp mellan dem som dynamiskt betjänar sig av den modernaste tekniken och dem som inte har sådana möjligheter. Vi får inte glömma att det finns människor i de yttre regionerna, att det finns socialt svaga människor och att befolkningen blir allt äldre: ålderspyramiden blir fullständigt omkastad. När jag alltså ser hur man i postsystemen i många medlemsstater kombinerar nackdelarna från det gamla systemet med statligt monopol med nackdelarna i det nya systemets öppna marknad i stället för att kanske låta fördelarna i de båda systemen bilda en synergi, då märker man helt tydligt hur problematisk den nuvarande övergångsperioden är för kunderna och hur tungt vägande bristen på öppenhet är. Jag nämner bara ett exempel: den tyska posten har i en hemlig aktion monterat ner brevlådor i hela Förbundsrepubliken Tyskland. I min valkrets finns det ett värdshus som heter ?Zur Post? där man sedan århundraden tillbaka har kunnat uträtta postärenden. Där avlägsnades brevlådan nattetid varvid byggnadens fasad skadades eftersom man medvetet hade underlåtit att informera värdshusvärden, vars familj sedan århundraden tillbaka har bedrivit postverksamhet på platsen i kombination med drift av värdshuset. Man monterade ned så många brevlådor - lyssna nu noga - att brevlådorna i München är överfyllda. Det finns i innerstaden vid vissa tider över huvud taget inte längre någon möjlighet att lägga post i brevlådorna, eftersom man har minskat antalet brevlådor så kraftigt att de är proppfulla redan på eftermiddagen. Det bevisar att det saknas konkurrens och att man över huvud taget inte agerar kundvänligt. Det bevisar också alldeles tydligt att man fortfarande tänker i gamla monopolbanor och samtidigt helt försummar det som kanske var den sociala sidan, nämligen omsorgen om medborgaren, omsorgen om kunden.
Därför är jag av den uppfattningen att vi så snart som möjligt behöver så mycket marknad som möjligt. Vi behöver så snart som möjligt så mycket öppenhet som möjligt. Vi behöver emellertid också ett minimum av konsumentskydd där marknaden inte på egen hand kan reglera de problem som uppstår, och sådana frågor finns det just på de områden som jag har skildrat. Av den anledningen gäller det enligt min uppfattning i fortsättningen att driva på utvecklingen inte bara genom meddelanden och grönböcker och mycket annat, utan att i nära samverkan med Europaparlamentet på en rättslig grund som gör det möjligt för oss att som den enda legitima företrädaren för de europeiska medborgarna och därmed postkunderna faktiskt följa denna komplicerade process som djupt påverkar varje människas liv, så att den blir såväl ekonomiskt lönsam som socialt rättvis och något som människorna kan vara nöjda med!

Savary (PSE).
Herr talman! Jag skulle vilja tacka kommissionsledamoten för hennes svar, som åtminstone har den förtjänsten att det är tydligt och liknar det svar ett barn ger när det ertappas med fingrarna i syltburken. Som ni just sade är det uppenbart att ni ser en flyktväg i grönboken om allmännyttiga tjänster. Men avsikten var och är ändå att om möjligt göra sig fri från parlamentet och medlemsstaterna och driva igenom ett direktiv som i praktiken innebär att posttjänsterna raseras. Man skall kalla saker och ting vid deras rätta namn.
Jag skulle vilja upprepa vad Posselt sade. Hans försvarstal var ganska motsägelsefullt. Han är för en liberalisering men beklagar att postkontoren läggs ned och att de allmännyttiga posttjänsterna försämras. Ändå är detta oundvikligt. Det säger sig självt att de allmännyttiga tjänsterna inte kan vara lönsamma, särskilt inte när det gäller att säkerställa en likvärdig täckning i mycket tätbefolkade områden och områden med långt glesare befolkning. Om man beskär de allmännyttiga tjänsterna för att förvandla dem till en vinstdrivande enhet, innebär detta slutet för de allmännyttiga posttjänsterna, slutet för posttjänster som omfattar hela området och slutet för postsektorns sociala roll. Av det skälet kommer vi att vara kompromisslösa - och jag uppmanar kommissionsledamoten att vidarebefordra budskapet till Monti och Bolkestein. Vi kommer att vara kompromisslösa i fråga om den demokratiska princip som ni försöker kringgå och skända genom att byta ut den rättsliga grunden och smita förbi parlamentet.
Jag vet att demokratin är en pina för alla verkställande församlingar, men den är ändå ett tecken på civilisation. Vi är givetvis redo att gå mycket längre om kommissionen framhärdar i sitt försök och sin vilja att driva en liberal offensiv där man gör sig fri från folket och dess företrädare. Tro mig, vi kommer inte att tveka att ifrågasätta den rättsliga grunden, inte heller inför Europeiska gemenskapernas domstol, om Bolkestein framhärdar i detta farliga förslag som föga förvånande kommer från honom.

Isler Béguin (Verts/ALE).
Herr talman, fru kommissionär! Det är alltid roligt att hälsa er välkommen till kammaren, men även jag beklagar att Monti inte är här för att ge oss fler förklaringar till de frågor som har ställts.
Vi är nämligen alls inte säkra på att era kolleger, särskilt inte Bolkestein, fullt ut och med full öppenhet har informerat er om sina avsikter. Jag tror att mina kolleger här i salen har samma känsla. Dessa avsikter, som jag skulle vilja kalla hemliga eftersom man inte får intryck av att veta exakt vad det handlar om, verkar bestå i att fullfölja nedmonteringen av de europeiska posttjänsterna utan att gå via Europaparlamentet. För det är ju just detta det handlar om, det handlar om att kringgå medbeslutandet, med andra ord om att kringgå det obligatoriska godkännandet i Europaparlamentet när man lagstiftar om framtiden för de europeiska posttjänsterna.
Jag skall inte upprepa alla de argument vi redan har utvecklat vid ett flertal tillfällen till försvar för de allmännyttiga tjänsterna och de europeiska posttjänsterna för att förklara att de allmännyttiga posttjänsterna i dag fyller en nödvändig funktion för att hålla våra territorier levande - jag vill än en gång påpeka att andra kolleger belyst detta före mig. Vi står fast vid detta, de europeiska medborgarna förmedlar detta budskap till oss och det är vår uppgift att försvara denna ståndpunkt.
Vi kan bara notera kommissionens svar, men vad vi kan lägga märke till är att kommissionen har dragit tillbaka sitt förslag från årets arbetsprogram. Betyder det att man kommer att ta upp det igen under nästa år? Jag har noterat att det också finns en möjlighet att kommissionen drar tillbaka sitt förslag till följd av grönboken. Vad innebär detta? Allt är oklart! Vi känner oss absolut inte lugnade, särskilt inte när vi som sagt mycket väl känner till Bolkensteins avsikter. Det är därför viktigt att vi går den lagliga vägen, det vill säga via ett europeiskt direktiv som kan diskuteras här, för att få veta vilka kommissionens verkliga avsikter är.
Fru kommissionär! Låt mig säga att detta gäller respekten för allas vårt arbete, respekten för kommissionens och för parlamentets arbete, parlamentet som företräder medborgarna. Och eftersom man har intrycket att budskapet inte går fram ordentligt vill jag än en gång understryka att posttjänsterna är något medborgarna månar om, vilket min kollega Savary redan har sagt. Vi kan därför inte ge vårt stöd till ett förslag som inte går via ett direktiv som diskuteras i denna kammare.

Wallström
Herr talman! Låt mig för tydlighetens skull upprepa att vi inte har för avsikt att lägga fram något förslag i frågan i vårt arbetsprogram för 2003. Hela diskussionen kommer dock att fortsätta inom ramen för offentliggörandet av grönboken. 
Jag skulle också vilja klargöra att detta initiativ lades fram mot bakgrund av den oro för konkurrensen inom postsektorn som nyligen kommit fram genom EG-domstolens rättspraxis och genom kommissionen. Från början uppfattades detta initiativ som ett medel för att stärka konkurrenslagstiftningen och inte som en lagstiftningsåtgärd. Vi är fullt medvetna om begränsningarna i kommissionens och Europeiska unionens befogenheter beträffande vilka beslut vi kan fatta i detta ärende.
Kommissionen ansåg allmänt sett att situationen på marknaden för posttjänster å ena sidan skulle kunna ge upphov till olika former av missbruk från offentliga postoperatörer. Å andra sidan ansåg man att det skulle vara värt att undersöka om man genom att utvidga kraven på öppenhet till samtliga operatörer skulle kunna stilla denna oro på ett tillfredsställande sätt.
Diskussionen kommer definitivt att fortsätta. Jag kommer naturligtvis också att se till att min kollega Mario Monti informeras om alla era goda argument, och vi kommer att få tillfälle att återkomma till denna diskussion.

Talmannen.
Tack så mycket, fru kommissionär.
Den gemensamma debatten är avslutad.

Talmannen.
Nästa punkt på föredragningslistan är en debatt om fall av kränkningar av de mänskliga rättigheterna samt av demokratiska och rättsstatliga principer.

Talmannen.
Nästa punkt på föredragningslistan är en gemensam debatt om följande resolutionsförslag om Demokratiska republiken Kongo - Ituriregionen:
B5-0241/2003 av Johan Van Hecke och Bob van den Bos för ELDR-gruppen om läget i Ituriregionen i Demokratiska republiken Kongo,
B5-0243/2003 av Nelly Maes, Didier Rod och Marie Anne Isler Béguin Verts/ALE-gruppen om läget i Ituri (Demokratiska republiken Kongo);
B5-0249/2003 av Thierry Cornillet, Philippe Morillon och Bernd Posselt PPE-DE-gruppen om läget för de mänskliga rättigheterna i Ituri-regionen i Demokratiska republiken Kongo,
B5-0252/2003 av Francisca Sauquillo Pérez del Arco och Margrietus J. van den Berg för PSE-gruppen om läget i Ituri-regionen (Demokratiska republiken Kongo);
B5-0257/2003 av Joaquim Miranda, Fodé Sylla, Jonas Sjöstedt, Luigi Vinci och Armando Cossutta för GUE/NGL-gruppen om läget i Ituri-regionen i Demokratiska republiken Kongo,
B5-0258/2003 av Isabelle Caullery för UEN-gruppen om läget i Ituri-regionen, Demokratiska republiken Kongo.

Van den Bos (ELDR).
Demokratiska republiken Kongo är en djungel där människor beter sig som djur och där endast den starkes lag råder. Landet är mycket utbrett, det är rikt på råvaror och har nästan ingen statsstruktur som kan garantera stabilitet och säkerhet för befolkningen. Utländska trupper och nationella miliser med många barnsoldater har fritt spelrum när de plundrar rikedomarna på guld, uran, olja och diamanter, förstör land och byar, våldtar kvinnor och flickor och bistår den ena etniska befolkningsgruppen i utrensningen av den andra. De sista skuggorna av civilisationen har försvunnit från Demokratiska republiken Kongo. Inte ens i djurriket behandlar man varandra på ett sådant vis. Den mänskliga misären är obeskrivlig, mer än 2 miljoner döda och ytterligare en mängd sårade, traumatiserade kvinnor och oräkneliga offer för aids och malariaoffer utan vård. 
Vad gör den internationella gemenskapen? Den skickar en handfull lätt beväpnade FN-militärer, en värdelös mission enligt Ugandas president Museveni. Enligt honom sitter de kvar i sina bilar medan människor skjuts ner femtio meter längre bort. På den diplomatiska fronten ingås avtal om tillbakadragande av trupper och nationell försoning, men det har endast fått fler strider och större oenighet till följd. Sedan den ugandiska militären drog sig tillbaka från Ituri står mord, plundring och våldtäkter på dagordningen där också. Detta måste absolut upphöra. Det finns ett trängande behov av en väl beväpnad internationell militärmakt som bistår FN:s fredsbevarande trupp MONUC och ett mandat för att skydda befolkningen. Vi har inte bara behov av franska militärer. Endast en långtgående federalisering av landet med starka regionala regeringar kan innebära en lösning. Europeiska unionen måste insistera på detta. Utan drastiska reformer, utan en ordentligt fungerande statsstruktur är den kongolesiska befolkningen utlämnad åt de vilda djuren bland människorna och då råder endast djungelns lag.

Sauquillo Pérez del Arco (PSE).
Herr talman! Massakrerna i Ituri är fruktansvärt allvarliga händelser som bör behandlas i vår debatt om mänskliga rättigheter och naturligtvis kritiserar vi från den europeiska socialdemokratiska gruppen ännu en gång att våldtäkter på kvinnor och barn används som vapen, rekryteringen av barnsoldater, problemen med tillgången till humanitär hjälp och närvaron av utländska trupper på Demokratiska republiken Kongos territorium samt stödet å andra sidan från grannländer till de väpnade grupper som finns i landet.
Jag vill också påkalla uppmärksamheten och insistera på den omedelbara brådskan att stödja fredsprocessen i enlighet med det slutliga protokoll som antogs i Sydafrika den 2 april i år.
Låt mig säga att massakrernas träd inte bör hindra oss från att se fredens skog på lång sikt. I Demokratiska republiken Kongo är det nödvändigt att tillsätta den nationella enhetsregering som finns med i fredsavtalet. En integrerande regering som därmed är kapabel att tvinga fram ett återdragande av de väpnade grupperna. En integrerande konsoliderad och stabil regering är det lämpligaste medlet för att nå fred.
Enligt tidsplanen för fredsavtalet skulle den nationella enhetsregeringen vara tillsatt den 28 maj. Partier och rebellgrupper har lagt fram sina listor till regeringen men paradoxalt nog är den som inte uppfyller tidsplanen Kabilas regering. Jag uppmanar ännu en gång de kongolesiska myndigheterna att uppfylla villkoren och tidsplanen i fredsavtalet. Detsamma sker med parlamentet. Man ger inte de nödvändiga förutsättningarna för att kunna tillsätta parlamentet den 10 juni, i enlighet med fredsavtalet.
Å andra sidan är det uppenbart att man måste ändra mandatet för FN:s observatörsgrupp i Demokratiska republiken Kongo (MONUC), som sagts tidigare, som bara har 5 000 man för ett så stort land. MONUC:s mandat måste vidga observatörsuppdraget, som är kontroll av vapenstilleståndet, till att även omfatta verkliga insatser. Och om nödvändigt bör befogenheten att ingripa för att skydda civilbefolkningen innefattas. Men detta bör vara en uppgift för Förenta nationerna och inte i något fall bör det innebära att utländska trupper sänds till området, särskilt inte från länder med intressen i regionen kring de stora sjöarna.
De franska trupperna skall också ingå i MONUC:s mandat. Som ni vet har förekomsten av utländska trupper i området varit ursprunget till en stor del av de konflikter som plågat regionen, inklusive folkmorden i Rwanda. Därför måste man försäkra sig om att det är FN som garanterar fredsarbetet. Jag anser att detta parlament bör fortsätta att insistera på detta.
Jag passar på att be kommissionen att kanalisera all humanitär hjälp som är möjlig till denna civilbefolkning som lider sedan så lång tid tillbaka.

Isler Béguin (Verts/ALE).
Herr talman! Det infekterade krig som plågar Ituriregionen ger oss än en gång anledning att beklaga att våra plenardebatter om Afrika endast består av verbala fördömanden, beklaganden och formella resolutioner om dessa grova våldshandlingar och övergrepp. I dag är det Ituri som drabbas av ett eskalerande okontrollerat barbari och bryter de västliga mediernas tystnad om den afrikanska kontinenten, och särskilt området kring de stora afrikanska sjöarna. Vilken annan region i dessa afrikanska länder - som ändå är rika länder, till sin egen olycka rentav alltför rika - kommer vi att beklaga i morgon eller under nästa sammanträde? Bristen på demokrati och dialog mellan olika etniska grupper är visserligen skriande i största delen av den afrikanska kontinenten. Grunden för en socioekonomisk utveckling och etableringen av demokrati undermineras av profithungriga och klantänkande regeringar, som för övrigt i de flesta fall stöds av berörda västliga demokratier, och av våra industriföretag. Utbildningsväsen och hälsovårdssystem inskränker sig alltför ofta till att människor redan i unga år rekryteras till den lokala milisen. Ändå vore det alltför enkelt att brännmärka dessa lokala regimer och hemfalla åt en kulturell eller kontinental determinism. Därmed skulle vår syn på framtiden för dessa hundratusentals själar som överlever på den afrikanska kontinenten enbart kännetecknas av fatalism..
Återigen måste jag upprepa mig i denna talarstol i Europaparlamentet och understryka vilken tyngd, vilka resurser och vilken makt att agera EU besitter. Gemenskapens handlingsutrymme är enormt i förhållande till de fattiga regimerna och lokala miliserna. Det är enormt i mänskliga termer. Det bör inte vara svårt för en union med 380 miljoner medborgare att sända ut de styrkor som krävs för att garantera säkerheten på en subkontinent, i ett land och än mindre en region. Det är enormt i ekonomiska termer. Att upprätta den grundläggande infrastruktur som är nödvändig för dessa länders utveckling är nyckeln till ett slut på dessa krigiska tidevarv. Det är enormt i form av medicinsk hjälp och stöd till sjukhus, rådgivning i den politiska och institutionella övergångsfasen med fokus dels på den grundläggande vården, dels på hoppet om en varaktig fred. Allt detta för att vi inom denna europeiska union, som vi är så stolta över och som genom återföreningen med våra grannar i öst har gjort oss till en förebild för Afrika och den afrikanska unionen, inte skall stänga in oss i vårt välmående område i skydd för lidandet i världen.
Om inte Europeiska unionen mobiliserar sig i kraft av sina resurser och sitt inflytande, även på FN-nivå, vad kan man då förvänta sig av Afrikanska unionen eller rikta för budskap till den?
Vi kan i alla händelser höra den sydafrikanske presidenten Mbekis engagerade och viljestarka röst mana till engagemang för freden, och de modiga ansträngningar som görs av Angola, av länder som inpå bara skinnet har fått uppleva utbrotten av etniska konflikter med våld och förstörelse.
I vår egen närhet har tragedin i Srebrenica visat oss att det moderna barbariet inte är isolerat till andra världsdelar. Må denna smärtsamma jugoslaviska erfarenhet, som finns inpräntad i vårt gemensamma och i gemenskapens minne, ge oss den impuls som krävs för att på bred front omedelbart ingripa i den isolerade Ituriregionen! Hur skall vi annars kunna säga till de drabbade familjerna och till martyrernas ättlingar i denna region ?vi visste inte, vi kunde inget göra??
Khanbhai (PPE-DE).
Herr talman! Det förefaller som om Afrika ignoreras av både Förenta nationerna och resten av världen. Två stammar, Hemas och Lendys, har stridit mot varandra i staden Bunia i Demokratiska republiken Kongo. Hundratals människor har skadats. Många har dödats, och trots att såväl franska trupper som FN-trupper är närvarande i Demokratiska republiken Kongo strider och dödar de fortfarande, och detta förorsakar stora svårigheter och omflyttningar bland befolkningen.
Som jag har sagt många gånger förut i Europaparlamentet så kommer det att förekomma konflikter ända tills man uppnår säkerhet i landsbygdsområdena i Afrika när det gäller mark, ekonomi, jordbrukstillgångar och jordbruksutveckling,. Det kommer inte att skapas demokrati i Afrika förrän människor har någonting att kalla sitt eget och blir delaktiga i de lokala ekonomierna. Vi försöker uppmuntra till demokrati i dessa länder. Demokrati är inget som kommer sipprande ned från presidentpalatset till landsbygdsområdena. Den måste växa fram ur landsbygdsområdena, och tills vi förbättrar ekonomin i dessa landsbygdsområden och ger säkerhet åt människorna genom markinnehav, polisväsen, en handelskammare, politisk representation, lokala skolor, lokala sjukhus - tillgångar som de kan kalla sina egna - så kommer konflikterna att fortsätta. Detta verkar vi blunda för.
Jag har varit ledamot i Europaparlamentet i fyra år nu, och jag har bott i Afrika i flera år. Min släkt har levt där i 170 år och jag vet hur det är i landsbygdsområdena. Det är hög tid att Europeiska kommissionen, Europaparlamentet och ministerrådet inser att Afrika inte är som Förenta staterna eller Europa, där man har möjlighet att förstå demokratins betydelse. Man kan knacka på i vilken lerhydda som helst var som helst i Afrika, tala om för personen som bor där att man kommer från Europaparlamentet och säga: ?Här är era rättigheter, rättigheterna för kvinnor, barn och er själva att samlas, be och utöva demokrati i ert parlament?. Men som jag kom underfund med när jag tillsammans med Goebbels och van den Bos reste till Etiopien, så ber dessa människor endast om vatten, utsäde, fred och säkerhet. Som läget är nu är de inte delaktiga i sina ekonomier. Vilken upprorsledare som helst kan komma och säga: ?Jag ger er hundra dollar om ni kommer med mig och plundrar, rånar och slåss?, och naturligtvis få dem att falla för det.
Vi ser detta i Republiken Uganda, Demokratiska republiken Somalia, Demokratiska förbundsrepubliken Etiopien och Eritrea, liksom i Republiken Kenya och Centralafrikanska republiken.

Posselt (PPE-DE).
Herr talman! I Demokratiska republiken Kongo rasar stamkrig, etniska krig som man i grund och botten kan jämföra med religionskrigen i Europa på 1600-talet och i fråga om långvarighet och ödeläggelse ungefär med trettioåriga kriget. Man har kallat Demokratiska republiken Kongo en kontinent inom kontinenten, och i själva verket är katastrofen också kontinental, och Ituriregionen skulle vara ett av de vackraste områdena i världen, ett centrum för turism och välstånd om fred fick råda. Därför - det vill jag säga helt klart - är det vår uppgift att inte peka finger åt andra utan att hjälpa till genom att vi inom ramen för ett kraftfullt fredsuppdrag försöker stationera våra trupper i området - och detta kan vi faktiskt inte överlåta enbart åt fransmännen, hur tacksamma vi än må vara mot dem.
Vi strider för närvarande mycket om FN:s roll och vi rör oss i riktning mot ett märkligt tillstånd under vilket stormakter vill skapa legitimitet och FN med sin otillräcklighet skall tillhandahålla instrumenten. Det måste vara tvärtom. FN skall fatta beslut om legitimiteten och de stora stabila faktorerna i denna värld skall försöka att tillhandahålla instrumenten. På så sätt kan ett politiskt och militärt enat Europa i partnerskap med Förenta staterna utgöra en fredsstiftande faktor, vilket inte är möjligt för en slumpmässigt sammansatt trupp som saknar mandat. Detta är inget isolerat problem, detta är inget litet problem. I Afrika har man ett existensproblem, och just Demokratiska republiken Kongo är det mest brinnande exemplet på detta, och inte minst är det råvaruintressena som ger näring åt dessa konflikter. Vi kan inte överlåta detta åt grannstaterna, för även där lever ofta folkgrupper som har ett intresse av att underblåsa de etniska konflikterna i Demokratiska republiken Kongo. Och detta ser man också: gränserna är konstgjorda, folken är gränsöverskridande, man behöver en ny fredsordning och till detta måste vi äntligen lämna ett kraftfullt och konkret bidrag.

Morgantini (GUE/NGL).
Herr talman! Alltför många har dött i denna konflikt, massakrerade i ett krig mellan bröder och plågade av fattigdom: tre och en halv miljon invånare, av vilka två och en halv miljon har fördrivits. Det förekommer sexuellt våld, summariska avrättningar, tvångsrekrytering av barn till armén och de beväpnade grupperna. Dessa döda och denna förstörelse tynger även våra samveten. Vi kan inte undvika att känna skuld på grund av vår glömska, vår likgiltighet, våra multinationella företags girighet när det gäller resurserna i detta stora land, arvet från kolonialismen och det internationella och inhemska ansvar som i realiteten sammanfaller och som gör att alla är skyldiga.
Det är nödvändigt att handla. Fredsavtalen är minerade med olika ansvar för de olika parterna i konflikten, framför allt på grund av det uteblivna tillbakadragandet av trupper från olika länder. En massaker som den som inträffade den 3 april och som orsakade hundratals offer får aldrig upprepas. Kofi Annan påminner oss om att den som begår brottsliga handlingar kommer att ställas till svars inför det internationella samfundet. Därför är det nödvändigt att intensifiera ansträngningarna, även från vår sida, för att skapa en internationell brottmålsdomstol som dömer sådana brottslingar.
Det är enligt min mening nödvändigt att stödja och tillmötesgå kravet från olika sociala krafter och rörelser om att förstärka FN:s fredsbevarande trupp MONUC. Styrkan bör fullgöra sitt mandat och agera med konkreta insatser över hela området så att massakrerna inte upprepas. I stället bör man garantera befolkningens säkerhet och se till att det som hände i Ituri, där MONUC - trots varningar om en hotande massaker - inte handlade och heller inte hade kunnat handla, inte inträffar fler gånger.
Jag tror att vi behöver det mod och den ärlighet som finns i en gemensam politik som vägrar att stödja regimer som främjar krig, och vi måste undersöka uppgifterna i FN:s rapport om de multinationella och europeiska företag som olagligt utnyttjar Demokratiska republiken Kongos rikedomar. Denna rapport dokumenterar såväl den olagliga finansieringen av milisen som den olagliga exploateringen av guld, diamanter, olja och det mycket eftersökta mineralet coltan. Det är ingen tillfällighet att Republiken Uganda har en stor export av guld, en export som överskrider landets egen kapacitet, och av diamanter, något som inte alls utvinns i Uganda.
Det är nödvändigt att handla snarast för att skapa fred och utveckling i Republiken Uganda: folket behöver det. Vi behöver därför en politik som verkligen är tuffare och tydligare.

Gahler (PPE-DE).
Herr talman! Anledningen till denna debatt är massakern den 6 maj i staden Bunia i östra Kongo, och tyvärr är denna massaker bara den senaste i en lång rad massakrer i regionen i östra Kongo. Även bortom Demokratiska republiken Kongos gränser - i Republiken Burundi och Republiken Rwanda - har vi under de senaste åren upplevt afrikanska folkmord i stor skala. Andra nyckelord är plundrande miliser som rekryterar barnsoldater och skövlar hela landsändar, eller den hämningslösa plundringen av regionens naturtillgångar - här finns framför allt guld, uran och även olja. Denna plundring utförs antingen av inbjudna trupper, vi hade bland annat några från Republiken Zimbabwe, eller av oinbjudna trupper som till exempel de från Republiken Uganda som skövlar landets rikedomar.
Man måste ändå fråga sig: det kan väl inte bero på oljan eller guldet eller de andra råvarorna att Europa och världen blundar. I andra regioner i världen där det finns rika råvarutillgångar, som i Gulfregionen, har vi ett intresse av stabilitet, hur vi nu än åstadkommer den. Men i Afrika överlåter vi tydligen nästan allt åt ett kaotiskt tillstånd och den starkes rätt. Jag kräver egentligen att vi inom Europeiska unionen verkligen sätter oss ned och diskuterar hur vi skall agera i Afrika. Då räcker det inte med högtidliga toppmöten om Afrika som arrangeras av enskilda deltagare. Då är det kanske lämpligare att fråga hur vi inom ramen för Världshandelsorganisationen (WTO) kan möjliggöra en utveckling för afrikanerna genom att öppna marknader för dem. Detta är en debatt som vi kanske också bör föra och då inte bara kräva ett kraftfullt mandat för Förenta nationerna utan även agera själva.
Därför menar jag att denna resolution nästan är lite för återhållsam, för några krav ställs nästan inte på rådet eller kommissionen. Det sägs bara en gång att vi välkomnar den roll som innehas av Europeiska kontoret för humanitärt bistånd (ECHO). Detta är också välkommet, men jag tror att det är lite för lite i detta läge. Om vi uppmanar Förenta nationerna att göra något, om vi välkomnar att ett avtal undertecknades i Pretoria i Sydafrika den 6 mars, då måste vi också själva skicka dit egna krafter för att lämna ett eget bidrag. Det uppmanar jag rådet och kommissionen till.
(Applåder)

Wallström
Herr talman! Jag tackar för dessa välinformerade yttranden, vilka visar Europaparlamentets engagemang för att försvara de mänskliga rättigheterna och att kämpa för att garantera freden i Demokratiska republiken Kongo.
Khanbhai uttryckte på ett mycket bra sätt vad detta egentligen handlar om och även den frustration vi alla känner inför att inte kunna övergå från ord till handling tillräckligt snabbt för att kunna stoppa allt våld som utövas.
Kommissionen är oerhört oroad över de pågående brotten mot de mänskliga rättigheterna och mot internationell människorättslagstiftning i Demokratiska republiken Kongo, i synnerhet i Ituri och de östra delarna av landet. Vi välkomnar den uppmärksamhet Europaparlamentet riktar mot denna situation i sin resolution denna eftermiddag.
Det är tydligt att tusentals personer de senaste åtta månaderna har mist sina liv i häftiga strider mellan olika etniska grupper i Bunia och den omgivande Ituriprovinsen. Under de senaste dagarna har det förekommit rapporter om att upp till 30 000 människor har sökt skydd till följd av ytterligare avrättningar och massakrer i Bunia. Vi delar den oro som FN:s generalsekreterare uttrycker över risken för att man helt skall förlora kontrollen över situationen. Kommissionen stöder arbetet inom den fredsbevarande styrkan i Ituri och har aktivt försökt föra parterna närmare varandra.
Tillbakadragandet av utländska trupper från regionen bör i princip välkomnas, men det står klart att det tillbakadragande av ugandiska trupper från Buniaområdet som nyligen genomförts har lett till att ett farligt maktvakuum för närvarande råder.
Förenta nationernas fredsbevarande styrka i Demokratiska republiken Kongo förstärker gradvis sin närvaro i Bunia, men det är tydligt att styrkan för närvarande varken har befogenheter eller militära resurser för att garantera säkerheten för den civila befolkningen. Betydelsen av säkerhet och vad som ofta krävs för att garantera denna, bör som många av er har sagt inte underskattas. Vi skulle välkomna närvaron av ytterligare fredsbevarande trupper i Ituri. Det finns tydliga kopplingar mellan ansträngningarna för att garantera fred i östra Kongo och de pågående ansträngningarna i Kinshasa för att skapa en övergångsregering för ett återförenat och fredligt land.
Möjligheterna till en långvarig fred och stabilitet i östra Kongo kommer till stor del att bero på hur väl man lyckas med denna övergång. Kommissionen är inom sitt biståndsprogram i allra högsta grad involverad i dessa ansträngningar, antingen genom humanitära fonder eller utvecklingsfonder. Det är viktigt att alla parter i konflikten försvarar de mänskliga rättigheterna och respekterar internationell människorättslagstiftning inom de områden som står under deras kontroll. Det är också nödvändigt att avskaffa straffriheten för dem som är ansvariga för brott mot de mänskliga rättigheterna och internationell människorättslagstiftning, med tanke på att Demokratiska republiken Kongo är part till Romstadgan för den internationella brottmålsdomstolen.
Slutligen uppskattar kommissionen hänvisningen till ECHO:s arbete och kommer naturligtvis att fortsätta sina humanitära ansträngningar.

Talmannen.
Tack så mycket, fru kommissionär.
Debatten är avslutad.

Talmannen.
Nästa punkt på föredragningslistan är en gemensam debatt om följande resolutionsförslag om observatörsstatus för Taiwan vid WHO:s 56:e möte:
B5-0240/2003 av Ole Andreasen, Bob van den Bos och Graham R. Watson för ELDR-gruppen om observatörsstatus för Taiwan vid WHO:s 56:e möte,
B5-0245/2003 av Brigitte Langenhagen och Georg Jarzembowski för PPE-DE-gruppen om observatörsstatus för Taiwan vid WHO:s 56:e möte,
B5-0248/2003 av Per Gahrton, Joost Lagendijk och Nelly Maes för Verts/ALE-gruppen om observatörsstatus för Taiwan vid WHO:s 56:e möte,
B5-0254/2003 av Margrietus J. van den Berg för PSE-gruppen om observatörsstatus för Taiwan vid WHO:s 56:e möte,
B5-0261/2003 av Gerard Collins för UEN-gruppen om observatörsstatus för Taiwan vid WHO:s 56:e möte.

Posselt (PPE-DE).
Herr talman! Jag tror att det just med tanke på spridningen av sjukdomar och epidemier av ett helt nytt slag i Ostasien - sars är tyvärr bara toppen på isberget - är absolut nödvändigt att i Världshälsoorganisationen integrera en högindustrialiserad stat, nämligen Taiwan, som besöks av många människor och som har stor erfarenhet inom den administrativa och politiska sektorn, något som detta parlament ju redan många gånger har krävt.
Jag beklagar djupt att man inte tillräckligt energiskt driver denna fråga, som i tider av globalisering och ett världsomfattande resande är viktig inte bara för Taiwan utan för alla människor. Det förekommer naturligtvis blockader från Pekings sida, det vet vi, men jag beklagar i högsta grad att kommissionen visserligen har intagit och fortfarande intar en klar ståndpunkt - jag tackar uttryckligen kommissionsledamot Wallström för att kommissionen på ett utmärkt sätt engagerar sig i denna fråga - men att rådet rätt och slätt är fegt. När det gäller en så allvarlig fråga som hälsa och epidemier kan denna feghet hos rådet kosta människoliv. Därför vädjar jag till Europeiska unionens råd och till regeringarna i våra medlemsstater att energiskt verka för att Taiwan äntligen upptas i Världshälsoorganisationen, att dessa konstgjorda hinder övervinns. Här handlar det inte om prestige, här handlar det om människoliv.
(Applåder)

Schörling (Verts/ALE).
Herr talman! Jag kan bara hålla med föregående talare. Jag är övertygad om att en ökad representation för Taiwan och dess möjligheter att delta i FN och i andra internationella organisationers arbete på olika sätt skulle bidra till fred och säkerhet i området. Kommissionen och medlemsländerna, och i synnerhet då medlemsländerna, måste uttala sig kraftfullt till förmån för en sådan ordning. Det första tillfället för att agera är Världshälsoorganisationens möte i Genève som snart kommer att äga rum. Det vore orimligt om Taiwan, som är ett av de drabbade länderna när det gäller sars, inte skulle få göra sin röst hörd, och inte vara representerad i Genève.
Det är glädjande att Europakontoret för ekonomi och handelsfrågor i Taiwan har inrättats, vilket jag tycker visar på att EU vill ha ett ökat samarbete.
I detta sammanhang är det också viktigt att EU:s institutioner och medlemsländerna uttalar sig för att Taiwan måste få göra sin röst hörd i alla internationella fora.

Gill (PSE).
Herr talman! Jag får instämma i vad som sagts. Kammaren är helt enig om att spridningen av sarsviruset har gjort det mer nödvändigt än någonsin att se till att vi har skydd mot epidemier och att dessa skydd är så heltäckande som möjligt.
Sarsviruset har också medverkat till att understryka de svårigheter som avsaknaden av en nationell status förorsakar, exempelvis när det gäller Taiwan. Jag har förstått att de taiwanesiska myndigheterna i de tidiga skedena av sarsutbrottet i Asien fick mycket lite information från de kinesiska myndigheterna, vilket gjorde att viruset snabbt kunde spridas i regionen. Taiwan har därför ingen annan möjlighet än att be Världshälsoorganisationen om hjälp. I en krissituation av detta slag bör länder eller regioner som befinner sig i en farlig situation inte hindras från att få hjälp av det internationella samfundet.
Även om Europaparlamentet har gjort rätt i att konsekvent stödja principen om ett enda Kina, så måste vi arbeta för att se till att man inte äventyrar människors liv genom byråkratiskt käbbel.
Det krävs ett pragmatiskt synsätt när vi griper oss an dessa problem och i de nya utmaningar vi ställs inför. Vi måste förändra våra institutioner för att kunna hantera den nya global verkligheten, och detta är ett exempel på varför.
Vi kräver därför i resolutionen att Taiwan beviljas observatörsstatus vid Världshälsoorganisationens möte som kommer att hållas i Genève senare denna månad. Det kan hända att Taiwan inte kommer att erkännas som en nation, att nationell status inte kan beviljas. Men även om så är fallet måste vi verka för ett ökat deltagande av Taiwan i församlingen så att man åtminstone har möjlighet att delta i diskussioner och i beslut som berör den egna befolkningen.

Tannock (PPE-DE).
Herr talman! Det återstår att se hur allvarligt det växande hotet från denna svåra akuta respiratoriska sjukdom kommer att bli, men Taiwan har redan visat vilja att agera skyndsamt mot utbrottet, i fullt samarbete med Världshälsoorganisationen. Detta utgör en fördelaktig kontrast till den urusla reaktionen från myndigheterna i Peking, vilka först ägnade sig åt förnekelse, felaktig information och mörkläggning. Detta agerande ledde med rätta till att Kinas hälsominister avgick och till att den kinesiska regeringen öppet erkände hur allvarligt utbrottet egentligen var. Kinesisk TV har dock ännu inte funnit det möjligt att ställa så ingående frågor som man skulle förvänta sig i en västerländsk demokrati.
Tråkigt nog är Kina fortfarande en hemlighetsfull och repressiv kommuniststat trots fria marknadsreformer. Det talas redan om en ny glasnost i Kina. Detta skulle vara en välkommen förändring. Folkets första reaktion har varit chock och besvikelse, men med tiden kommer Kina att bli starkare genom sin öppenhet. Större ärlighet gentemot folket och en öppnare debatt kommer att hjälpa Kina att inse sin enorma potential. Ett försök att återgå till hur det var förr skulle bara hindra denna process. Kina kan också lära sig av Taiwan när det gäller samarbete med Världshälsoorganisationen. Observatörsstatus för Taiwans församling skulle innebära en stor fördel inte enbart för organisationen, utan även för Kina.
Samarbete är framtidens politik. Vi bör även i Europa överväga behovet av att ge offentliga hälsovårdsmyndigheter befogenheter att kvarhålla personer som bär på sjukdomen, så att ett massutbrott i Europa kan förhindras på ett effektivt sätt.
I detta avseende måste jag tyvärr säga att den brittiska regeringen förefaller ha följt exemplet från Kinas före detta hälsominister, och låtsas som om det inte finns någonting att oroa sig över i vårt land. Vi har rätt att förvänta oss bättre än så från våra valda företrädare och deras tjänstemän.

Casaca (PSE).
Herr talman! Vi har här ännu en fråga om mänskliga rättigheter som är lika angelägen, för det finns ingen mänsklig rättighet som är viktigare än rätten till hälsa. Och den ståndpunkt som har intagits av detta FN-organ tangerar det absurda eftersom just detta besök som genomfördes i maj kom till först efter enorma påtryckningar från Taiwan. Detta får mig nästan att undra om FN och dess hälsovårdsorganisation tror att viruset känner till dess ståndpunkter och vet om Taiwan är med i FN eller inte. För det är bara den som tror att man kan kontrollera fenomen av detta slag med byråkratiska åtgärder som kan fatta beslut av denna typ. Jag välkomnar därför initiativet och ansluter mig till dem som är angelägna om att Taiwan får observatörsstatus så snart som möjligt.

Wallström
Herr talman! Kommissionen stöder i princip Taiwans ansträngningar att delta i det arbete som bedrivs av internationella organ och organisationer, förutsatt att Taiwans deltagande tillför något med avseende på målsättningarna för organisationen i fråga. 
Ett sådant deltagande måste dock vara förenligt med Taiwans status och Europeiska unionens princip om ett enda Kina. När det gäller Världshälsoorganisationen är det vår uppfattning att det första kriteriet har uppfyllts. Taiwan har gjort avsevärda framsteg på folkhälsoområdet och engagerar sig i allt högre grad i internationell bistånds- och hälsoverksamhet. Dessutom visar utbrottet av sars, även i Taiwan, att man är i behov av såväl direkta kommunikationskanaler med Världshälsoorganisationen som av bistånd från organisationen. Detta ligger också i det internationella samfundets intresse, inklusive Kina. Alla drabbade områden skall övervakas, och det krävs samlade insatser från alla i kampen mot denna dödliga sjukdom.
Det borde vara möjligt att hitta ett pragmatiskt recept på någon form av taiwanesiskt deltagande i Världshälsoorganisationen som inte inbegriper frågor om nationell status eller suveränitet och följaktligen är förenligt med vår princip om ett enda Kina. Det finns tidigare exempel på deltagande från icke-statliga organ och organisationer i Världshälsoorganisationen, och detta visar att det går att finna lösningar även när detta inte uttryckligen står i Världshälsoorganisationens bestämmelser. För Taiwans del skulle en möjlighet kunna vara deltagande genom en icke-statlig organisation. Vi undersöker för närvarande tillsammans med medlemsstater och andra större partner vilken sorts arrangemang som skulle kunna vara möjligt.

Talmannen.
Jag förklarar debatten avslutad. 
Omröstningen kommer att äga rum efter debatterna.

Talmannen.
Nästa punkt på föredragningslistan är en gemensam debatt om följande sex resolutionsförslag om yttrande- och religionsfriheten i Vietnam:
B5-0239/2003 av Bob van den Bos och Graham R. Watson för ELDR-gruppen om yttrande- och religionsfrihet i Vietnam,
B5-0242/2003 av Patricia McKenna för Verts/ALE-gruppen om yttrande- och religionsfrihet i Vietnam,
B5-0244/2003 av Hartmut Nassauer, Hanja Maij-Weggen, Bernd Posselt och Thomas Mann för PPE-DE-gruppen om yttrande- och religionsfrihet i Vietnam,
B5-0253/2003 av Richard Corbett och Margrietus J. van den Berg för PSE-gruppen om yttrande- och religionsfrihet i Vietnam,
B5-0255/2003 av Bastiaan Belder för EDD-gruppen om yttrande- och religionsfrihet i Vietnam och
B5-0256/2003 av Jonas Sjöstedt, Luisa Morgantini och Marianne Eriksson för GUE/NGL-gruppen om yttrande- och religionsfrihet i Vietnam.

Schörling (Verts/ALE).
Herr talman! Jag tror att vi är många som är djupt oroade över det som händer i Vietnam. Även Europaparlamentet har uttryckt sin oro vid tidigare tillfällen. Tendensen är att vilja bryta ner och skrämma människor till tystnad. Det sker regelrätt och ständigt brott mot de konventioner om yttrandefrihet, religions- och organisationsfrihet som Vietnam har undertecknat. En i raden av dessa förtryckarmetoder är det lagförslag som skulle avskaffa rätten för småbrukare att fredligt demonstrera för sina rättigheter. Det är särskilt allvarligt när man utnyttjar lagarna till att förtrycka medborgarna. Skall Vietnam kalla sig för en rättsstat måste lagarna skydda människors rätt att yttra sig och fritt utöva sin religion. Då måste också Vietnam sluta med dessa gripanden, trakasserier av dissidenter och journalister, och man måste frige samvetsfångarna. Jag vill i det här sammanhanget speciellt nämna UBCV. En av denna organisations ledare, Quang Do, är även nominerad till ett Nobelpris 2003.
Jag vill verkligen bifalla denna resolution.

Mann, Thomas (PPE-DE).
Herr talman, mina damer och herrar! Inskränkningarna i åsikts- och religionsfriheten i Vietnam har fått en skrämmande omfattning. Bekännande protestanter, anhängare av buddismen och medlemmarna i Hoa Hoa- och Cao Dai-grupperna förföljs, hotas och sätts i häkte. Kyrkliga dignitärer sätts i åratal i husarrest. Därtill försvåras på ett målinriktat och massivt sätt spridning av information. Exempelvis finns det sedan drygt ett år tillbaka ett klart direktiv som förbjuder medborgarna att ta emot TV-program över satellit, och informationsministeriet pressar den som driver ett Internetkafé att protokollföra gästernas aktiviteter på nätet. Ett ständigt växande antal journalister och dissidenter hotas och sätts i häkte. Ändå har Vietnam undertecknat FN:s internationella konvention om civila och politiska rättigheter från 1996. Men med hjälp av nationella förordningar öppnas bakdörrar för att kringgå de åtaganden man själv har undertecknat. Därmed kan villkorliga straff utdömas för dem som påstås äventyra den nationella säkerheten.
Europeiska folkpartiets grupp (kristdemokrater) och Europademokrater uppmanar den vietnamesiska regeringen att fullgöra sina folkrättsliga skyldigheter och äntligen tolerera och garantera en fullständig tros- och åsiktsfrihet. Förföljelser, hot och fängslanden av troende och regimkritiker måste få ett slut, ett fritt informationsflöde måste äntligen garanteras. Varhelst de mänskliga rättigheterna varaktigt kränks finns staternas självständighet endast på papperet, vilket är ytterligare ett bevis för att dessa regeringar saknar något för att kunna agera självständigt.
Om Europaparlamentets krav inte uppfylls inom överskådlig tid finns det bara en möjlighet: Europeiska unionens ekonomiska stöd till Vietnam måste avbrytas. Fru Wallström! Jag hoppas verkligen att Europeiska kommissionen delar denna uppfattning.

Casaca (PSE).
Herr talman, kära kolleger! Låt mig inledningsvis rikta mina ord till de kolleger i de olika politiska grupperna som har deltagit i utformandet av denna resolution om Vietnam. Jag menar att vi med detta dokument mycket strängt kritiserar den religiösa förföljelsen och frontalangreppen mot de mänskliga rättigheterna i landet.
För det andra vill jag säga ett ord av solidaritet och ingjuta mot i de buddistiska ledarna och ledarna för andra religiösa övertygelser som kämpar för sin okränkbara rättighet att uttrycka sig i total frihet och oberoende av den politiska makten. Jag vänder mig också till det mycket stora antalet offer för regimens förtryck och godtyckliga behandling, inte minst av medborgare som uttrycker sin avvikande politiska åsikt med fredliga medel, ibland endast per e-post, småjordbrukare, minoriteter i den kristna ursprungsbefolkningen och journalister.
Det har redan gått nästan tre decennier sedan Saigon föll, vilket borde ha inneburit slutet för det som i vissa ögon kunde ha rättfärdigat begränsningarna i de mänskliga rättigheterna, friheten och demokratin. Men så har inte skett, utan en totalitär regim har upprättats som till och med motstod Berlinmurens fall. Demokratin och de mänskliga rättigheterna står på dagordningen i hela världen och med större kraft kommer de också att hamna på dagordningen i Indokina.
Enligt vårt förslag till den gemensamma resolutionen är det nyligen genomförda mötet mellan den vietnamesiske premiärministern och ledaren för Vietnams förenade buddistiska kyrka ett positivt tecken som måste värderas och som motiverar ett fortsatt samarbetsavtal mellan Europeiska unionen och detta land. Vi måste dock vara tydliga när det gäller respekten för de mänskliga rättigheterna och de demokratiska principerna enligt artikel 1 som utgör grunden för detta avtal. Vi får inte nöja oss med en retorisk tolkning av artikeln, och vi anser att det görs konkreta framsteg på dessa områden, utan vilka avtalet inte kan förlängas hur länge som helst.
Vi tycker att det är nödvändigt att kommissionen fastställer en handlingsplan och en noggrann och realistisk tidsplan för hur Vietnams myndigheter skall genomföra brådskande och grundläggande reformer, frige politiska fångar, tillåta religionsfrihet och avskaffa de nya initiativen till ännu fler inskränkningar av informationsfriheten, såsom tillgång till satellit-TV.
Vi hoppas alltså att de vietnamesiska myndigheterna förstår den vädjan som denna resolution innebär och att de snabbt ger oss signaler om att de är beredda att förändra den nuvarande situationen. Om inte detta sker, kommer vi i Europaparlamentet att dra våra vederbörliga slutsatser.

Belder (EDD).
Herr talman! Sett ur det vietnamesiska kommuniststyrets perspektiv blir situationen i de fruktbara centrala högländerna alltmer ohanterlig. Där hörs ropen på självständighet allt högre. Orsaken till de här slutgiltiga politiska nödropen från de ursprungliga invånarna i de centrala högländerna, etniska minoriteter, måste de vietnamesiska myndigheterna söka hos sig själva. De bär ansvaret för att de etniska vietnameserna, de så kallade kihn, diskriminerar de inhemska folken. I lika hög grad bär de ansvaret för kihns landsstölder som drabbar de etniska minoriteterna. 
I de centrala högländerna för de vietnamesiska myndigheterna samtidigt en repressiv politik mot icke-officiellt erkända protestantiska kyrkor. Detta rör främst de inhemska bana-, ede- och zaraifolken. I deras område är säkerhetstjänsterna mycket aktiva. Dessutom har soldater inkvarterats hos byborna. Vad återstår då av personlig frihet, av minsta möjliga religiösa frihet i privatlivet? Det är inte för inte som de vietnamesiska myndigheterna har stationerat högre partitjänstemän från Hanoi, det vill säga utomstående, i de centrala högländernas tre provinser. Kan Europeiska unionen göra något åt denna beklämmande, explosiva situation? Absolut.
För det första bör unionen ställa bindande politiska villkor för de omfattande ekonomiska bidrag som ges till vietnamesiska myndighetsprojekt. Hanoi har när allt kommer omkring undertecknat internationella fördrag som gör dem skyldiga att respektera yttrandefrihet, mötesfrihet och religionsfrihet. Dessutom bör Europeiska kommissionen, i likhet med exempelvis den nederländska regeringen, stödja projekt som verkligen kommer de förtryckta etniska minoriteterna i de centrala högländerna till godo genom samfinansiering. För närvarande finns det allvarliga brister i den europeiska hjälpen till Vietnam.
De vietnamesiska myndigheterna vägrar att behandla de inhemska folken från provinserna Dac Lac, Gia Lai och Kon Tum på samma sätt som kihn. De tar dem alltså inte på allvar. Det är upp till de europeiska institutionerna att statuera ett förebildligt exempel.
Slutligen ett ord till rådet och kommissionen. För att vara effektiv bör EU insistera på att de vietnamesiska myndigheterna öppnar de centrala högländerna för utländska observatörer.

Morgantini (GUE/NGL).
Herr talman! Lidandet, offren och värdigheten hos det vietnamesiska folket som lyckades erövra sin suveränitet och sitt oberoende från den amerikanska kolonialismen och Förenta staternas militära ingripande, som med kemiska och biologiska vapen förstörde liv och natur för åratal framåt, förtjänar verkligen inte en regering som bevarar förtrycket och som förhindrar yttrande- och demonstrationsfriheten.
Visst har man gjort vissa framsteg i riktning mot en demokratisk öppning, såväl politiska som ekonomiska framsteg: handelsavtalet med Förenta staterna, frisläppandet av fångarna, indikationerna på fria val, Internet. Men under denna fasad av förnyelse döljer sig en tragisk verklighet: de 20 000 fångar som frigavs var traditionella brottslingar, men de politiska fångarna sitter fortfarande fängslade. Användningen av Internet, vilket påpekats av flera av mina kolleger, är i själva verket ett kontrollsystem, och användningen av satelliter är förbjudet. Religionsfriheten, som är formellt erkänd för såväl buddister som Montagnard-anhängare, är i själva verket långt från att tillämpas i praktiken: religiösa ledare fängslas och troende personer sätts i husarrest och pressas att ta avstånd från sin tro. Men förtrycket drabbar inte bara de religiösa: i den nationella säkerhetens namn, berömd även hos oss nuförtiden, kränks i realiteten rättsstatens principer.
I vår gemensamma resolution begär vi att Europeiska unionen skall fortsätta agera och utöva påtryckningar på den vietnamesiska regeringen, så att den tar upp dialogen med de religiösa ledarna, upphör med allt förtryck, befriar dem som fängslats och verkar för att politiska och humanitära organisationer och icke-statliga organisationer skall kunna växa och verka.

Nassauer (PPE-DE).
Herr talman, mina damer och herrar! Europeiska unionen är beredd att stödja det vietnamesiska folkets väg mot ett samhälle i vilket demokrati och rättsstatlighet är de avgörande principerna. Vietnam har också redan gjort berömvärda framsteg på denna väg.
Men det finns fortfarande utvecklingstendenser som gör oss mycket bekymrade. Aseandelegationen deltog förra året vid AIPO:s generalförsamling i Hanoi och var egentligen beredd att inom ramen för ett besök tala med företrädare för de vietnamesiska myndigheterna och kolleger från parlamentet. Men då man förvägrade oss att komma i kontakt med religiösa ledare såg vi oss föranledda att avbryta detta besök. Detta är just den punkt som vi vill hänvisa till. Det finns inskränkningar i de mänskliga rättigheterna som gör oss bekymrade, särskilt i fråga om religionsfriheten. Frågan om religionsfrihet har ingenting att göra med frågan om hur Vietnam utformar sin stat. Det är absurt att kalla utövandet av religiös frihet för ett hot mot den nationella säkerheten.
Vi lägger oss inte i Vietnams inre angelägenheter. Vietnam må besluta om sin egen väg. Detta är inte vårt ansvar. Men det finns grundläggande rättigheter i denna värld som är bindande för alla, och hit hör rätten till religionsutövning. Det finns t.ex. kända vietnamesiska företrädare som har besökt Europaparlamentet här i Europa och som nu har en viktig ställning i det vietnamesiska parlamentet. De vet mycket väl vilken inställning vi har, de vet att vi inte vill lägga oss i deras inre beslut och de vet att vi är beredda att hjälpa till. Men vi måste kräva att politiska och religiösa fångar frisläpps. Detta är kravet från vårt parlament.
(Applåder)

Cashman (PSE).
Herr talman! Nassauer har helt rätt, det har gjorts en del framsteg. Men dessa framsteg är uppriktigt sagt inte tillräckliga. Vi talar om grundläggande och universella mänskliga rättigheter. Jag är själv ateist, men jag försvarar rätten till religionsfrihet, åsiktsfrihet, föreningsfrihet och yttrandefrihet. Varför skall vi vara rädda för människor som har åsikter eller uppfattningar som skiljer sig från våra egna?
Vi måste uppmana den vietnamesiska regeringen att göra det rätta, dvs. att respektera de universella mänskliga rättigheterna och frige samvetsfångar, upphöra med arresteringar och tillåta journalister att göra sitt jobb, vilket är att rapportera och granska.
Låt mig hänvisa till vad mina kolleger Mann och Casaca sade med anledning av samarbetsavtalen och våra associeringsavtal. Vi måste förstärka dessa bestämmelser om de mänskliga rättigheterna, annars kommer vi aldrig att bli tagna på allvar av det internationella samfundet. Vi måste tydligt ange att de utgör våra normer och våra principer, och att de inte är förhandlingsbara.

Dupuis (NI).
Herr talman! Situationen i Vietnam är inte bra. Kollegerna Thomas Mann, Paulo Casaca och andra har utförligt talat om detta. Situationen är ytterst svår, de mänskliga rättigheterna respekteras inte, och inte heller de religiösa rättigheterna. Mycket återstår att göra på vägen mot reformer i Vietnam. Men en gång är ingen gång, och jag skulle vilja välkomna två ytterst positiva händelser. För det första vill jag berömma våra kolleger, framför allt Nassauer som är ordförande för delegationen för förbindelserna med Aseans medlemsländer, länderna i Sydostasien och Republiken Korea, Corbett och alla andra kolleger, liksom McKenna, som har medverkat vid utarbetandet av dokumentet. Det handlar nämligen om ett mycket bra dokument, ett dokument som inte på något sätt mästrar, utan lyfter fram ett antal brott mot de grundläggande mänskliga rättigheterna och en mycket detaljerad lista över fall: fallet med den högvördige Thich Huyen Quang, patriark inom Vietnams förenade buddistiska kyrka, den högvördige Thich Quang Do, generalsekreterare i denna kyrka, fallet med fader Li, Nguyen Dan Que, överste Pham Que Duong och andra mycket detaljerat redovisade fall med dissidenter som drabbats på grund av sina idéer och sin övertygelse. Jag vill tacka alla dessa kolleger.
Tack också för denna lilla gest, denna ljusglimt som tändes för några veckor sedan i Vietnam, när premiärminister Van Khaï mötte patriarken för den förenade buddistiska kyrkan, den högvördige Thich Huyen Quang. Detta var första gången. Sedan 1981 hade något möte av denna typ inte ägt rum. När premiärministern tilltalade patriarken kallade han honom inte ?kamrat?, utan ?högvördige?. Deras samtal sändes i den vietnamesiska televisionen. Detta är första gången, och det ger en mycket positiv signal.
Jag skulle också vilja tacka en person som inte är här idag, nämligen kommissionsledamot Patten. Det är nämligen hans beslutsamma insatser som har möjliggjort denna lilla gest som är ett steg i rätt riktning, liksom de insatser som gjorts av kommissionens utsände i Hanoi och ett antal ambassader i Europa, men även av Förenta staterna. Jag tror att det handlar om en mycket viktig aspekt. Vi måste givetvis fortsätta att vara ytterst vaksamma, och det är därför denna resolution är så viktig. Vi måste i synnerhet övervaka att generalsekreteraren i den förenade buddistiska kyrkan, den högvördige Thich Quang Do, blir frisläppt den 1 juni, vilket han bör bli enligt sin dom. Vi måste dag för dag kontrollera att konkreta reformer genomförs i Vietnam. Men en liten ljusglimt har alltså tänts. Och det är en inbjudan till en dialog. Jag anser att vi bör svara på de vietnamesiska myndigheternas inbjudan till dialog med en liknande gest om en dialog.
Till sist vill jag tacka dem som dag efter dag förser oss med information, vietnamesiska kommittéer för de mänskliga rättigheterna och i synnerhet Quê Me- kommittén, som varje dag i trettio år har kämpat för att informera oss. Jag vill tacka kommitténs ordförande Vo Von Ai och dess vice ordförande Penelope Faulkner. Det är tack vare dem vi har kunnat och fortfarande kan utarbeta så noggranna och uppfordrande texter och upprätthålla dialogen med våra vietnamesiska vänner.

Wallström
Herr talman! Kommissionens övergripande politik beträffande Vietnam består i att uppmuntra och stödja fortsatta framsteg när det gäller mänskliga rättigheter och demokratisering och att vara uppmärksam på fall där missbruk förekommer eller när det sker en uppenbar försämring av situationen.
Kommissionen har ett nära samarbete med EU:s medlemsstater när det gäller att övervaka utvecklingen av de mänskliga rättigheterna i landet, och deltar i alla hänvändelser till Vietnams regering i människorättsfrågor. Jag kan försäkra ledamöterna om att kommissionen och EU:s medlemsstater upprepade gånger har uppmanat Vietnams regering att öka respekten för politiska och religiösa friheter och att ytterligare stärka de ekonomiska och sociala friheterna.
I artikel 1 i samarbetsavtalet mellan Europeiska unionen och Vietnam från 1995 står att respekten för de mänskliga rättigheterna och de demokratiska principerna utgör grunden för vårt samarbete. Detta har givit kommissionen ökade möjligheter att diskutera människorättsfrågor med Vietnam, exempelvis under kommittésammanträden inom ramen för avtalet.
I syfte att uppmuntra och stödja den vietnamesiska regeringens fortsatta engagemang i människorättsfrågor överväger kommissionen för närvarande att föreslå en ytterligare förstärkning av förbindelserna på detta område. Detta skulle kunna uppnås genom upprättandet av en mekanism för en strukturerad människorättsdialog, med hänsyn till erfarenheter från dialoger som Europeiska unionen redan har upprättat med andra länder.
Låt mig påminna om att Vietnams konstitution garanterar åsikts- och religionsfrihet och att den vietnamesiska regeringen officiellt erkänner sex olika religioner. I konstitutionen anges också att det är förbjudet att bryta mot åsikts- eller religionsfriheten eller att utnyttja dessa friheter, eller att agera i strid med statens lagar eller principer. Denna bestämmelse hänför sig till de vietnamesiska myndigheternas önskan att kontrollera förändringstakten och att garantera samhällets sammanhållning under övergången till marknadsekonomi. Den kan dock också användas mot icke godkända religiösa grupper vilka enligt de vietnamesiska myndigheterna ägnar sig åt politisk verksamhet eller kan tänkas ge upphov till splittring.
Rapporterna om trakasserier av kristna i Vietnam, i synnerhet Montagnards och Hmong-kristna, har blivit fler sedan det våldsamma upproret i Centrala höglandet 2001, i vilket en del religiösa grupper sägs ha varit inblandade. Sedan dess har ett antal ännu obekräftade rapporter kommit om upprepade ingripanden från lokala myndighetsstyrkor i syfte att tvinga människor i höglandet att avsäga sig sin tro.
Kommissionens ordförande Prodi och kommissionsledamot Patten diskuterade situationen i Centrala höglandet med Vietnams premiärminister Phan Van Khai under dennes besök hos kommissionen i september förra året. De kom då överens om att kommissionen inom ramen för sitt program för ekonomiskt samarbete skulle undersöka särskilda åtgärder som bland annat involverar etniska minoriteter, för att minska fattigdomen i Centrala höglandet och därmed angripa en del av de grundläggande orsakerna till problemen i området. En förberedande grupp av sakkunniga är för närvarande verksam inom området.
Som Dupuis redan nämnt, så har den vietnamesiska regeringen nyligen sänt ut lovande och positiva signaler beträffande Vietnams enade, ännu inte erkända, buddistiska samfund. Ett möte har hållits mellan premiärminister Phan Van Khai och den högste patriarken, den högvördige Thich Huyen Quang. Även ett möte mellan patriarken och den högvördige Thich Quang Do, ytterligare en framstående ledare inom det enade buddistiska samfundet, har godkänts. Trots att ingen förändring hittills har skett beträffande samfundets rättsliga ställning, betraktar vi nämnda händelser som uppmuntrande steg mot en ökad tolerans när det gäller de religiösa friheterna i Vietnam.
Låt mig avsluta med att understryka att jag är övertygad om att vad som behövs i Vietnam är fortsatta men ännu snabbare framsteg när det gäller landets reformprogram, så att administrationen lär sig bemästra en mer omfattande tillämpning och uppskatta värdet av att det inom regeringssystemet förekommer lättare meningsskiljaktigheter.
Jag tackar samtliga ledamöter av Europaparlamentet för deras mycket värdefulla och goda anföranden.
(Applåder)

Talmannen.
Jag förklarar debatten avslutad. 
Omröstningen kommer att äga rum efter debatten.

Talmannen.
Vi skall nu genomföra omröstningen om fall av kränkningar av de mänskliga rättigheterna samt av demokratiska och rättsstatliga principer

Talmannen.
Jag förklarar Europaparlamentets session avbruten

