Återupptagande av sessionen
Ordföranden
Jag förklarar Europaparlamentets session återupptagen efter avbrottet den 19 september 1997.

Justering av protokoll
Ordföranden
Protokollet från sammanträdet fredagen den 19 september 1997 har delats ut.
Finns det några synpunkter?

Posselt
Herr ordförande! Jag ser i protokollet att vi avslutade sammanträdet på fredagen kl. 10.10 och att vi endast hade en punkt på föredragningslistan. I dag är emellertid föredragningslistan helt full. Av den anledningen kommer vi inte att kunna behandla ett så viktigt avtal som samarbetsavtalet med Makedonien förrän kring midnatt. Jag skulle därför innerligt be om att vi i framtiden iakttar en mer ekonomisk sammanträdesplanering. Om vi hade utnyttjat den senaste fredagen förnuftigare hade vi kunna behandla detta viktiga ämne under dagtid i gästernas närvaro!

Ordföranden
Herr Posselt, ni har rätt. Det är beklagligt att inte fler ärenden var förberedda för den senaste sessionen i Strasbourg, men det berodde på den omständigheten att de utskott som borde ha färdigbehandlat sina respektive betänkanden inte hade möjlighet att anta dem i tid.

Kreissl-Dörfler
Herr ordförande! Jag vill påpeka att vi i dag har två gäster från delstaten Bahia i Brasilien på besök. Själv har jag just deltagit i ett seminarium om Mercosur och jag tror att jag talar å deras vägnar när jag talar för en fördjupning av förbindelserna med just Brasilien. Jag skulle vilja hälsa minister Barbosa de Deus och vice guvernör Borges välkomna. Muchas gracias, mutio obrigado!
(Applåder )

Ordföranden
Tack så mycket. Vi utökar denna välkomsthälsning som ni just givit uttryck för, trots att bestämmelserna, som ni vet, för detta parlament är att enbart hälsa någon välkommen när besöket är officiellt organiserat. Det finns många besökare som bjuds in av våra ledamöter och då framförs normalt ingen offentlig välkomsthälsning, men vi sällar oss mycket gärna till den nu framförda.

Fabre-Aubrespy
Herr ordförande! Mitt anförande gäller sidan 13 i protokollet från fredagens möte i Strasbourg. Under punkt 11 sägs det att ordföranden erinrar om att påföljande sammanträden kommer att hållas den 1 och 2 oktober 1997.
Jag tror att om man skall tillämpa dagens domstolsbeslut, är det omöjligt att anta protokollet i sitt nuvarande skick. Det är heller inte möjligt att hålla vårt möte, vilket mina kolleger kommer att säga. Punkt 29 i detta beslut föreskriver i andra stycket: "extra plenarsammanträdesperioder kan endast fastställas på någon annan arbetsplast än Strasbourg om parlamentet håller de tolv ordinarie plenarsammanträdena i Strasbourg, som är institutionens säte" .
Sedan protokollet antogs anser jag att man bör yttra sig om denna mycket viktiga punkt och ta tillbaka punkt 11 i protokollet från sammanträdet den 19 september.
(Applåder)

Ordföranden
Herr Fabre-Aubrespy! Vi måste hålla isär begreppen. Protokollet återger vad som sagts, och det sades att vi skulle ha ett möte i dag, vilket just nu pågår. Denna förmiddag har presidiet dessutom gett den juridiska rådgivaren i uppdrag att uttala sig om konsekvenserna av domstolens dom. Så snart detta yttrande blir klart kommer det att överlämnas till kammarens behöriga organ för att alla eventuella konsekvenser skall dras fram.

Berès
Herr ordförande! Nyligen förkunnade faktiskt domstolen en dom som direkt berör oss, i vilken den säger att det är lämpligt att tolka beslutet i Edinburgh som att parlamentets säte definieras som den plats där tolv ordinarie sammanträdesperioder regelbundet skall hållas. Artikel 176 i Romfördraget, som styr vårt arbete, fastslår för övrigt att den eller de institutioner vars rättsakt har förklarats ogiltig eller vars underlåtenhet att agera har förklarats strida mot detta fördrag skall vidta de åtgärder som är nödvändiga för att följa domen.
Ni herr ordförande, har berättade just om det förväntade initiativet vilket gläder oss. Detta kommer att göra det möjligt för vår institution att arbeta i enlighet med domen. För övrigt, herr ordförande, uppmanar jag er att ta ett initiativ som en gång för alla skulle göra det möjligt för oss att arbeta i enlighet med rätten, och på så sätt slippa att varje år uttala oss om en tidsplan som borde vara definitivt fastställd.

Ordföranden
Jag kommer nu att avsluta denna diskussion. Presidiet, som är det behöriga organet, har begärt ett yttrande om konsekvenserna av detta ärende. Det kommer att överlämnas till ordförandekonferensen och till presidiet, och om nödvändigt, till kammarens plenarsammanträde för att samtliga konsekvenser skall tas fram. Jag kan inte gissa något om dessa konsekvenser, och detta inkräktar naturligtvis inte alls på parlamentets rättigheter att fastställa sin tidsplan. Allt skall dock ske i enlighet med fördragen, i enlighet med domstolens dom och i enlighet med vår förordning. Vi kan i dag inte komma längre i detta mycket viktiga ärende, som måste få ta sin tid. Vi skall inte inleda någon debatt om ämnet och jag hoppas att alla stöder mig i detta avseende.

Striby
Jag skulle också vilja tala om parlamentets sammanträde och om 1998 års sammanträdeskalender. Ni har alla hört, vilket jag beklagar, domstolens beslut som fattades på Frankrikes begäran. Vi har...
(Ordföranden avbröt talaren.)

Ordföranden
Lyssna på mig, herr Striby, jag sade nyss att vi avslutar debatten. Vi skall ta konsekvenserna av dessa fakta i enlighet med vår förordning när den tiden kommer, men vi diskuterar inte frågan nu.
(Protokollet justerades.)

Andrews
Herr ordförande! Jag har försökt få ordet ända sedan jag kom hit. Jag meddelade ert kansli att jag ville göra ett uttalande för min grupp, Gruppen Union för Europa. Det är den tredje största gruppen i parlamentet. Den ville besöka Angola i ett fredsuppdrag...
(Ordföranden avbröt talaren.)

Crowley
Herr ordförande! Jag vill göra er uppmärksam på en mycket viktig sak. Den 19 september inbjöds en ledamot av denna kammare, under återresan från sessionen i Strasbourg, till en officiell tillställning i Florens. Vid denna tillställning närmade sig denna ledamot, fru Baldi, Antonio di Pietro, Milanos fredsdomare och en av kandidaterna till det tredje senatoriekollegiet i Toscana. När hon närmade sig honom anfölls hon av en av Antonio di Pietros livvakter och slogs till golvet. Hon fick ingen hjälp, trots det faktum att såväl di Pietro som livvakten kände till att Baldi var där som hedersgäst från denna institution.
Herr ordförande! Jag vill be er att ta upp denna sak med de italienska myndigheterna, för att säkerställa att Baldi får en ursäkt från de behöriga myndigheterna och från di Pietro. Jag kommer att förse er med fullständiga upplysningar om tilldragelsen, inklusive fotografiska och medicinska bevis. Jag vill be er att vidta åtgärder för att återge en ledamot av detta parlament sin värdighet. Detta kommer mycket lägligt. Kommissionär Bonino arresterades och kvarhölls nyligen i Afghanistan. Vi bör fördöma handlingar av detta slag såväl inom Europeiska unionen som utanför den.
(Applåder)

Ordföranden
Jag ber att få tacka herr Crowley. Jag är tacksam för att ni skickar mig de aktuella handlingarna, och jag kommer att vidta lämpliga åtgärder i min kontakt med de italienska myndigheterna. Vad gäller Bonino har hon inte begärt någon som helst hjälp från oss, och jag är säker på att kommissionens ordförande stött henne i den utsträckning som behövts. Hon behöver inte vårt stöd men kommer att få det om det behövs.

Begäran om tillämpning av förfarandet utan debatt
Ordföranden
Utskottet för utrikes-, säkerhets- och försvarsfrågor har begärt tillämpning av förfarandet utan debatt, i enlighet med artikel 99 i arbetsordningen, på betänkandet av Kittelman om förfarandet för antagandet av gemenskapens ståndpunkt inom tullunionens gemensamma kommitté, som inrättats genom beslut nr 1/95 av associeringsrådet för EG och Turkiet om genomförande av den slutgiltiga fasen för tullunionen. Omröstningen om detta betänkande kommer helt enkelt att hållas i morgon klockan 11.00.

Kreissl-Dörfler
Herr ordförande! Det rör sig om ett yrkande enligt artikel 99.2 i arbetsordningen. Jag skulle vilja be ordföranden att inte godkänna Kittelmanns betänkande utan debatt - jag vet inte om han är närvarande här i kammaren - eftersom betänkandet är så viktigt. Det handlar om att fördjupa tullunionen. Vi kan inte godkänna ett sådant betänkande utan debatt, just när vi är inne i en fas - och det är just skälet - där vi de facto förhandlar om Turkiets inträde i Europeiska unionen, och där problemen med Cypern återstår att lösa. Jag vädjar till ordföranden att agera på vederbörligt sätt, för det finns mycket att säga även från Kittelmanns sida.

Ordföranden
Ni har hänvisat till den aktuella artikeln i arbetsordningen och som ni vet bör betänkandet underställas omröstning utan debatt om inte fler än 28 ledamöter begär att debatt skall hållas. Är det 29 ledamöter som stöder Kreissl-Dörflers begäran?
(Ordföranden konstaterade att fler än 29 ledamöter stödde Kreissl-Dörflers begäran. Följaktligen togs betänkandet upp med debatt på föredragningslistan för en av de följande sammanträdesperioderna.)

Brådskande politiska frågor
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är kommissionens meddelande om riktlinjerna för sysselsättningspolitiken i medlemsstaterna under 1998 (förberedelser för Europeiska rådet om sysselsättning den 20 och 21 november 1997 i Luxemburg).
Jag lämnar nu ordet till Santer, kommissionens ordförande.

Santer
Herr ordförande, parlamentsledamöter! Kommissionen antog i förmiddags sina rapporter om sysselsättningen, jämte förslag till riktlinjer för medlemsstaternas sysselsättningspolitik. Dessa blir vårt bidrag till Europeiska rådet den 21 november som uteslutande kommer att ägnas åt sysselsättningen. Eftersom detta möte är så viktigt och eftersom kampen mot arbetslösheten har absolut prioritet, vilket också betonats vid upprepade tillfällen i ert parlament, tar jag gärna tillfället i akt vid denna er kammares sammanträdesperiod, att först delge er våra förslag.
Förslagen till riktlinjer är något nytt och mycket viktigt, och ett kvalitativt språng i vårt sätt att närma oss sysselsättningsfrågorna på gemenskapsnivå. På ett vis ser jag i dessa riktlinjer resultatet av det steg jag tog den 31 januari förra året, då jag presenterade förtroendepakten för sysselsättningen för er. Integrerade åtgärder när det gäller makroekonomisk politik, den inre marknaden, arbetsmarknadspolitik, strukturfonder och en mobilisering av samtliga aktörer i en strävan mot samstämmighet i kampen mot arbetslöshet och för sysselsättning. Dessa faktorer förordade jag i förtroendepakten då den postindustriella revolutionen och globaliseringen av ekonomin kräver en nytt integrerat tillvägagångssätt. Jag förstår inte hur man skulle kunna låta bli att se sysselsättningen som ett ärende av gemensamt intresse. Det vore oacceptabelt om unionen inte gjorde allt som står i dess makt för kampen mot arbetslösheten.
Denna inriktning har gjort framsteg. Arbetsmarknadens parter har antagit utmaningen. De förhandlar nu framgångsrikt på europanivå. På nationell nivå anstränger man sig i allt högre grad för att komma fram till pakter. Europeiska rådet har ställt sig bakom förtroendepaktens koncept i flera av sina slutsatser och dessutom, då sysselsättningen nu förts in i Amsterdamfördraget är den hädanefter ett ärende av gemensamt intresse. Inte bara som en from föresats, utan åtföljd av övervaknings- och konvergensförfaranden som kommer att stimulera en politisk samordning inom en gemensam ram.
Nu gäller det inta bara att presentera rapporter om sysselsättningen. Amsterdamfördraget föreskriver att riktlinjer skall upprättas för medlemsstaternas sysselsättningspolitik, och i förekommande fall till och med rekommendationer till medlemsstaterna om vilken sysselsättningspolitik som bör bedrivas. Vi skall inte underskatta betydelsen av detta framsteg. Jag vet att det finns skeptiker som kommer att säga: ännu fler förfaranden. Vi behöver dock inte gå långt tillbaka för att minnas en allmän vägran att gemensamt ta itu med sysselsättningspolitiken.
Vi konstaterar just nu hur effektiva övervaknings- och konvergensförfarandena är när det gäller den ekonomiska och monetära unionen. De har verkligen stimulerat alla våra medlemsstater till att förverkliga gemensamt fastställda målsättningar. I vår kamp mot arbetslösheten bör vi ha detta exempel för ögonen. Vi är alla överens om att vi talar om en absolut prioritet.
Stats- och regeringscheferna betonade detta genom att förklara att vi inte bör vänta på att det nya fördraget skall ratificeras, för att använda de handlingssätt som definieras i kapitlet om sysselsättningen. Detta har de understrukit genom att besluta om att ett speciellt Europeiskt råd i november uteslutande ägnat åt sysselsättningen. Jag välkomnar dessa utsagor som avgörande signaler. Jag vill dock varna för falska förhoppningar. Varken en fördragstext, en slutsats från Europeiska rådet eller en avsiktsförklaring, skapar några arbetstillfällen. Därför måste vi på bred front agera konkret, effektivt och ihärdigt, vilket kommer att ta tid, eftersom det inte finns något magiskt trollspö att ta till. Detta är dock inget skäl till att resignera.
Tvärtom är det ännu en anledning till att inte vänta ännu längre, utan gå till konkret handling redan nu. Europeiska unionens 18 miljoner arbetslösa kräver det, och vi är skyldiga dem det. De ekonomiska förutsättningarna och tillväxtens framtidsperspektiv förbättras dessutom. Det skall vi ta vara på. Men vi får inte begå misstaget att bli självbelåtna. Även om konjunkturen blir gynnsammare löser sig inte saker av sig själva. Vi vet att de omställningar som krävs är av strukturell karaktär och vi vet vad vi måste göra. Analyser som pekar mot samma håll finns det gott om. Prioriteringarna har fastställts av flera Europeiska råd. Allt har faktiskt blivit sagt. Nu måste vi handla.
Det är i denna anda vi i dag presenterar våra förslag till riktlinjer. Vi föreslår konkreta och ambitiösa målsättningar, men de är realistiska eftersom de utgår från de bästa metoder man konstaterat i medlemsstaterna, kvantifierbara i allra möjligaste mån. Vi föreslår att dessa målsättningar skall följas så konkret som möjligt med hjälp av medlemsstaternas detaljerade handlingsplaner, vilka utarbetats inom en gemensam ram av målsättningar och riktlinjer, och som varje år aktualiserats och följts upp.
Europeiska unionens långsiktiga målsättning bör vara att progressivt nå fram till en sysselsättningsgrad på över 70 %, vilket liknar den som vissa av våra främsta handelspartners visar upp. Från medlemsstaternas sida kräver detta en noggrann och fast tillämpning av den policy-mix som vi föreslår. Under dessa förutsättningar, och tack var den förbättrade konjunkturen, skulle vi inom fem år komma att se en ökning av den nuvarande sysselsättningsgraden från 60 till 65 %, och en minskning av den nuvarande arbetslöshetssiffran på nästan 11 % till 7 %. Vi skulle på så sätt ha skapat 12 miljoner nya arbetstillfällen.
Visst är det en ambitiös målsättning, men den är realistisk. Realistisk om alla våra medlemsstater noggrant följer spelets regler. Med grunden i en kollektiv utveckling som man på engelska kallar peer review och peer pressure - en gruppdisciplin om man så vill - skall vi agera på medlemsstaternas och på unionens nivå enligt fyra huvudlinjer. Vi måste skapa en ny företagskultur, skapa en ny kultur av yrkesintegrering eller anställningsbarhet, främja och uppmuntra anpassningsförmågan och slutligen stärka jämställdhetspolitiken.
Herr ordförande! Den första huvudlinjen är företagsandan. Företagen skapar arbetstillfällen. Det behövs alltså ett klimat som stimulerar företagsandan, i synnerhet för de små och medelstora företagen som är de verkliga guldgruvorna när det gäller nya arbetstillfällen. Rent konkret föreslår vi att den administrativa bördan och de allmänna kostnaderna skall minskas, eftersom dessa avskräcker från nyanställningar. Bördan är enorm. Vi beräknar att de administrativa kraven årligen kostar våra företag 200 miljarder ecu. Låt oss röja undan hindren för den som vill övergå från en löneanställning till en självständig verksamhet. Människor avstår alltför ofta från detta, inför det faktum att de rättigheter de förvärvat vad gäller socialt skydd kan gå förlorade. Låt oss underlätta de små och medelstora företagens tillgång till kapital, i synnerhet genom att från nu och fram till år 2000 skapa en sekundär, alleuropeisk kapitalmarknad. Låt oss inspireras av amerikanska Nasdaqs imponerande exempel. Denna börs omfattar 5 500 företag med tiotals miljoner anställda. Den har bidragit till att hundratusentals nya arbetstillfällen skapats och har en omsättning som överstiger New York-börsens.
Låt oss äntligen omsätta i handling den inriktning som Europeiska rådet fastställde för länge sedan, nämligen ett minskat skattetryck på arbete. Hittills går tendenserna i motsatt riktning. Skattetrycket på arbete ökar, medan skattetrycket på kapital minskar. Nuvarande tryck på 42 % skadar sysselsättningen. Vi uppmanar alla medlemsstater att ha som målsättning att fram till år 2000 sänka trycket kraftigt.Till exempel skulle en minskning av bruttonationalinkomsten med en procentenhet, motsvara ungefär 70 miljarder ecu. Vissa skulle kalla det en kraftig satsning. Till dem vill jag säga att våra medlemsstater varje år förbrukar nästan 100 miljarder ecu till statligt stöd, till stor del inom sektorer utan stora framtidsutsikter, och som inte lovar mycket när det gäller skapande av nya arbetstillfällen. Samtidigt måste vi återbalansera kapitalbeskattningen. Detta skulle göra det möjligt att respektera budgetneutraliteten, att begränsa den skadliga skattekonkurrensen och de snedvridningar som blir följden på den inre marknaden. Kommissionen har i dag fastställt ett åtgärdspaket som skall diskuteras under Ekofinrådet den 13 oktober. Jag vill också i sammanhanget påminna om våra skatteförslag på energiområdet, som fortfarande ligger på rådets bord.
Det har till sist sagts mycket om den nya teknikens utmaningar, som kan vara stora chanser för våra företag. Låt oss därför utveckla strategier som gör det möjligt för företagen att utnyttja potentialen i denna oundvikliga utveckling, i synnerhet genom att underlätta inträdet i informationssamhället. Lika mycket har sagts om hur viktiga våra satsningar på forskning och utveckling är. Men hur ser verkligheten ut? Vi förlorar mark i förhållande till våra konkurrenter. Låt oss därför vända tendensen, höja våra utgifter inom dessa områden till en nivå jämförbar med Förenta staternas och Japans, nämligen 2, 5 % av bruttonationalprodukten.
Herr ordförande, den andra huvudlinjen vi föreslagit för vårt handlande berör en bättre yrkesintegrering, eller som man kallar det idag, en bättre anställningsbarhet. Vi har 18 miljoner arbetslösa. Samtidigt beklagar sig våra företagare över att det finns hundratals tusen vakanta platser som är omöjliga att tillsätta. Det är visserligen förvånande, men mindre överraskande när man vet att hälften av de arbetslösa inte har någon yrkesutbildning, att inte ens 10 % av de arbetslösa erhåller yrkesutbildning.
Detta gäller främst ungdomar under 25 år. Behöver man bli mer förvånad om man ser att 10 % av våra ungdomar lämnar skolsystemet i förtid, att 45 % av de som påbörjar gymnasieutbildning inte slutför den. Nästan 50 % av de arbetslösa är långtidsarbetslösa och ett stort skäl till detta är bristen på yrkesutbildning. Hur förhåller set sig med våra medlemsstaters sysselsättningspolitik, som varje år slukar 200 miljarder ecu? Två tredjedelar av denna politik är helt och hållet passiv, utan tecken på att återanpassa arbetsmarknaden. Arbetslösheten är förödande för de individer som är berörda, för integreringen av våra samhällen, och ett enormt slöseri med en tillväxt- och utvecklingspotential.
Den mycket kortfattade analys jag just presenterat visar att bristen på kvalifikation är en av de huvudsakliga orsakerna till arbetslöshetens gissel. Vi föreslår medlemsstaterna att ta itu med problemet genom att ställa upp precisa målsättningar, för att ge en ny start åt människor i form av arbetstillfällen, yrkesutbildning och andra åtgärder, till varje vuxen inom tolv månaders arbetslöshet, och en ny start för ungdomar inom sex månaders arbetslöshet.
Medlemsstaterna bör också ha målsättningen att inom fem år från nu minska antalet ungdomar som lämnar skolsystemet i förtid och garantera att många fler ungdomar slutför sin gymnasieutbildning och får ta del av praktikplatser på företagen. Låt oss för övrigt gynna en aktiv sysselsättningspolitik. Medlemsstaterna bör ställa upp målsättningar när det gäller antalet personer som går in i det nya systemet, och på så sätt främja deras återanpassning till arbetsmarknaden så att antalet arbetslösa som blir föreslagna en yrkesutbildning höjs med 25 %.
Herr ordförande, även arbetsmarknadens parter har stort intresse i att nödvändiga anpassningar lyckas. Deras förhandlingar på europeisk nivå om föräldraledigheten, om deltidsarbete, visar tydligt vilken viktig roll de kan spela. Samma sak gäller parternas exemplariska bidrag till att hejda löneutvecklingen under de senaste åren. Vi uppmanar dem att intensifiera sina ansträngningar eftersom utmaningarna är stora. Närmare bestämt, bör de snabbt sluta ett ramavtal i syfte att över hela Europa öppna arbetstillfällen för att öka yrkesintegreringen. Låt oss inte glömma det bidrag som strukturfonderna redan ger för att höja kvalificeringsnivån och för att göra arbetsmarknadspolitiken mer aktiv. Medlemsstaterna bör med alla möjliga medel stärka dessa aspekter.
Herr ordförande, målsättningen med vår tredje huvudlinje är en bättre anpassbarhet. Nya tekniker, nya villkor på arbetsmarknaden, den utveckling våra företag måste leva upp till går allt snabbare. Förmåga till anpassning blir i allt högre grad avgörande för företagens livskraft. Detta är en oundviklig realitet som bör integreras i arbetsorganisationen. Även i detta sammanhang finns en stor roll för arbetsmarknadens parter att spela, i synnerhet när det gäller att förhandla fram avtal om arbetsorganisationen och metoder för flexibelt arbete. Medlemsstaterna uppmanas också att hjälpa till, i synnerhet med att skapa den ram som möjliggör kontraktformer som är mer anpassbara och med att förbättra det atypiska arbetets ställning när det gäller socialförsäkring och karriärmöjligheter.
Medlemsstaterna bör också i högre grad stödja företagens förmåga till anpassning. De bör, till exempel på det skattemässiga planet, främja en investering av mänskliga resurser och att utveckla vidareutbildningen inom företagen. Medlemsstaterna bör gynna åtgärder som skall stimulera arbetarna till att förkovra sig. I stället för att skänka enorma summor i form av statligt stöd till sektorer med oviss framtid, borde medlemsstaterna privilegiera åtgärder så som yrkesmässig förkovran, skapande av varaktiga arbetstillfällen, och att arbetsmarknaderna fungerar effektivt.
Herr ordförande! Jag kommer nu till den fjärde huvudlinjen för vårt agerande som vi föreslår i våra riktlinjer, nämligen jämställdheten. Jag har talat om arbetslöshet i allmänhet och om ungdomsarbetslöshet. Man måste dock konstatera att kvinnorna i större utsträckning än männen är offer för arbetslösheten, och att deras yrkesverksamhet är mindre. Vad jag sagt om den tillväxt- och utvecklingspotential som våra mänskliga resurser utgör, gäller naturligtvis helt och hållet även kvinnliga arbetare. Detta gäller ännu mer om man ser till de demografiska framtidsutsikterna. I en yrkesverksam befolkning som minskar, är det till största delen kvinnornas bidrag som avgör om vi kommer att kunna behålla vår levnadsstandard och den europeiska sociala modellen.
Vi föreslår tre handlingslinjer. För det första bör medlemsstaterna visa att de är måna om jämställdheten. De bör anstränga sig hårt för att minska klyftan mellan kvinnornas arbetslöshetssiffra och männens, genom att aktivt stödja att kvinnor i högre grad anställs. För det andra måste det göras mer för att förena yrkesliv och familjeliv, genom att garantera en fortsatt anställning och genom att, i förekommande fall, höja yrkeserfarenheten när det gäller avbrytande av karriär, föräldraledighet och deltidsarbete. Låt oss förbättra tillgången till barnomsorg och till stöd för beroende personer. För det tredje bör vi underlätta kvinnornas återgång till yrkeslivet, till exempel när det gäller yrkesutbildning.
Herr ordförande! Jag kommer nu fram till min slutsats. Jag har försökt att ge er en så fullständig bild som möjligt av de förslag som vi i dag antagit som bidrag till Europeiska rådet om sysselsättningen. Vi har för avsikt att senare, i oktober, överlämna ett andra bidrag i två delar. För det första kommer vi att presentera våra synpunkter på uppföljningen av andra åtgärder som togs upp under Europeiska rådet i Amsterdam för sysselsättningen, till exempel när det gäller Europeiska investeringsbankens befogenheter, åtgärderna inom ramen för handlingsprogrammet för den inre marknaden, åtgärder till förmån för små och medelstora företag och förstärkningen av vår konkurrenskraft. Vi kommer vidare att utveckla våra funderingar över hur alla områden av vår gemensamma politik kan bidra till sysselsättningen.
Herr ordförande! Jag tror att vi tar medlemsstaterna på orden med de förslag jag presenterat i dag. Vi ber dem inte att utföra underverk under Europeiska rådet. Vi måste till varje pris undvika att skapa falska förhoppningar som, per definition, leder till verklig besvikelse. Men vi uppmanar Europeiska rådet att ge laga kraft åt konkreta riktlinjer, genom att tillämpa lämpliga analyser och principer som det självt har antagit. Vi uppmanar rådet att på så sätt visa att det inte bara är tomma ord när sysselsättningen definieras som en absolut prioritet. Detta är något som unionens medborgare förväntar sig, framför allt de 18 miljoner arbetslösa.
Herr ordförande! Kommissionsledamot Padraig Flynn och jag själv står naturligtvis till förfogande för att besvara parlamentsledamöternas frågor.
(Applåder)

van Velzen, Wim
Herr ordförande! Rapporten går i stora drag i samma riktning som det betänkande vi snart kommer att behandla i utskottet för socialfrågor och sysselsättning men det finns naturligtvis skillnader också. Jag har två frågor. För det första, jag saknar i hela redogörelsen för skatteavdragen förslaget om att minska momsen på arbetsintensiva tjänster. Jag skulle gärna vilja veta av kommissionen om jag misstar mig på den punkten. Om jag inte misstar mig, vilka är då argumenten för att inte gå in på det viktiga förslaget, där kommissionen själv har bestämmanderätt.
För det andra vill jag veta av er om ni grundat detta förslag på pejling av medlemsstaterna eller med andra ord: hur stort stöd anser ni er ha för era förslag hos rådet i Luxemburg?

Santer
Herr ordförande! När det gäller skatteförslag, kom vi i förmiddags fram till ett globalt åtgärdspaket på skatteområdet, däribland en uppförandekodex på skatteområdet och ett antal andra förslag, som både gäller den direkta och indirekta beskattningen. Detta paket kommer för övrigt att överlämnas till rådet (ekofin) den 13 oktober.
Vi väntar på att rådet (ekofin) den 13 oktober skall ge vissa riktlinjer inför Europeiska rådet den 21 november, eftersom vi anser att skattepaketet också bör inverka på sysselsättningen, att det finns samband mellan sysselsättningen och beskattningen, liksom mellan andra områden som t.ex. miljön etc. och vi räknar med att även Europeiska rådet den 21 november ger vissa riktlinjer.
Vad gäller er andra fråga om huruvida Europeiska rådet kommer att slå in på vår väg, är mitt svar att det är vad vi hoppas. Inom skatteområdet är det fortfarande enhällighet som gäller och i detta avseende beräknar vi att senast i slutet av detta ordförandeskap, det vill säga i slutet av december, komma fram till ett politiskt avtal om skattepaketet och förhoppningsvis också om skattepaketet i relation till sysselsättningen.

Burenstam Linder
Herr ordförande! Ett sätt att minska arbetslösheten, så som den framgår i statistiken - jag understryker som den framgår i statistiken - är att med olika regleringar och subventioner minska arbetskraftsutbudet, dvs. att föra bort människor från arbetskraften, att minska the labour force participation . Tycker ni, herr ordförande, att det är en bra metod - den används i en del länder - att lösa Europas problem som de syns i statistiken, att vi de facto arbetar mindre? Eller vill ni hellre göra som Mr Blair i Storbritannien föreslår, nämligen öka sysselsättningen genom större flexibilitet i alla regler som låser arbetsmarknaderna i Europa?

Flynn
Vi har tagit oss an denna specifika fråga i en av sysselsättningsriktlinjerna, där vi talar om att göra skattesystemen mer anställningsvänliga. För att uppmuntra företagen att skapa fler arbetstillfällen så måste medlemsstaterna utnyttja dagens fördelaktiga makroekonomiska klimat för att slutgiltigt vända den långsiktiga tendensen till högra skatter och, faktiskt, avgifter på arbete, som stigit från 35 % år 1980 till över 42 % år 1995.
Vi säger därför att varje medlemsstat bör ställa upp ett mål för sänkning av skattebelastningen på arbete, samtidigt med ett vidmakthållande av budgetneutraliteten, i syfte att åstadkomma betydande framsteg till år 2000.

Hughes
Min fråga handlar om politiken för detta särskilda toppmöte om sysselsättningen. Jag skulle vilja höra ordförande Santers bedömning av vår situation styrkemässigt när vi närmar oss det särskilda toppmötet. Vi kom från Amsterdam med en ganska betydande skjuts i sysselsättningsdebatten. Anser han att de riktlinjer han har antagit i dag kan utgöra en samlingspunkt för statsöverhuvudena? Vilken är hans bedömning av dagens aktivitetsnivåer i medlemsstaterna och vilket skulle vara hans framgångskriterium för det särskilda toppmötet?

Santer
Alla parter måste naturligtvis mobiliseras för att Europeiska rådet skall bli framgångsrikt. Jag har talat om vilka svårigheterna är inför detta toppmöte. Det som skett denna förmiddag, det vill säga att förslag till riktlinjer lagts fram, är något nytt inom sysselsättningsområdet eftersom det föregriper kapitlet om sysselsättning i Amsterdamfördraget. En process inleds som ger medlemsstaterna möjlighet att varje år ompröva sysselsättningssituationen och att anta riktlinjer för den nationella sysselsättningspolitiken. Utifrån dessa riktlinjer vill vi alltså, lite som inom den ekonomiska och monetära unionen, upprätta övervaknings- och konvergensmetoder som ger medlemsstaterna möjlighet till monitoring , för att varje år kunna veta om målsättningarna har kunnat uppnås.
Ni undrar vidare hur åtgärder tillsammans skall utvecklas så att Europeiska rådet den 21 november skall bli framgångsrikt. Jag tror att andra instanser måste mobiliseras. Jag har talat om arbetsmarknadens parter. De har en avgörande roll att spela. Därför har vi arrangerat ett toppmöte för arbetsmarknadens parter den 13 november. Jag anser att alla gemenskapens organ skall vara med, så som Ekonomiska och sociala kommittén, Regionala kommittén etc. Det är nödvändigt att starta en process.
Vi är väl medvetna om att vi under Europeiska rådet inte skapar några arbetstillfällen. Vi måste dock starta en process, och jag tror att om den politiska viljan finns mellan de femton medlemsländerna, och det finns ett dokument som sammanfattar denna politiska vilja genom att kapitlet om sysselsättningen i Amsterdamfördraget antas, vilket kommer att undertecknas i morgon förmiddag, i Amsterdam för övrigt, och i vilket vi finns med, då tror jag att uppföljningen av detta Europeiska råd har en chans att bli framgångsrikt.

Santer
När det gäller skattesystemet anser vi att det i högre grad bör gynna sysselsättningen. Jag utvecklade inte samtliga förslag, vilka ni naturligtvis bör studera inom det globala paket som omfattar några tiotal sidor, men för uppmuntra företagen till att skapa nya arbetstillfällen anser vi att staterna bör utnyttja det gynnsamma makroekonomiska klimatet, för att på lång sikt hejda den tendens som går mot en högre obligatorisk skattebörda.
Vi har fastställt en målsättning för minskning av skattebördan på arbete, samtidigt som budgetneutraliteten upprätthålls, så att väsentliga framsteg kan göras fram till år 2000. Vi har även lagt fram ett förslag om energibeskattning, som fortfarande är under behandling. Vi beräknar att detta kanske är ett av de medel som kan göra det möjligt för oss att minska beskattningen på arbete. Detta är inget nytt förslag, vi har upprepat detta ständigt sedan vitboken 1993. Den förra kommissionen och den nuvarande, har lagt fram förslag i detta avseende. Det finns alltså ett antal förslag som syftar till att minska beskattningen på arbete, att förstärka den allmänna tendensen. Om ni undersöker skatteärendet, kommer ni att finna mycket väl definierade punkter i detta avseende.
Ni undrar vidare vilka sanktioner kommissionen förutsett. Det är svårt att säga eftersom det är en process som vi påbörjar. Vi hade heller inte förutsett några sanktioner när vi påbörjade processen med den ekonomiska och monetära unionen. Vi räknar med vad vi kallar peer review , det vill säga den gruppdisciplin som kommer att visa sig i rådet när medlemsstaternas nationella rapporter granskas, år för år, och som bör inbegripas inom ramen för riktlinjerna.
Enligt kapitlet om sysselsättningen har kommissionen rätt att formulera rekommendationer till medlemsstaterna. Vi är inte där ännu. Vi inväntar naturligtvis Europeiska rådet den 21 november för att se hur vi skulle kunna utarbeta rekommendationer till våra medlemsstater. Det är alltså en hel process som skall påbörjas. Ingen sanktion har fastställts eftersom vi måste komma ihåg att socialpolitiken, sysselsättningspolitiken liksom den ekonomiska politiken fortfarande i grunden står under nationell befogenhet.

Ojala
Herr ordförande! Jag vill fortsätta med att fråga kommissionens ordförande Santer om beskattningen. Om nu rådet alltså inte är berett att fatta enhälliga beslut i beskattningsfrågor, vilka slutsatser drar kommissionen av detta? Är det inte i själva verket så att alla dessa åtgärder omöjliggörs om man inte är beredd att flytta tyngdpunkten för beskattningen så att ersättande skatter hämtas ur energibeskattningen och mervärdesbeskattningen så att beskattningen av arbete kan minskas. Om bara beskattningen av arbete minskas, leder det till att den sociala tryggheten måste beskäras. Kommissionen kan väl inte utgå ifrån att beskattningen av arbete skall lindras genom en försämring av den sociala tryggheten?
Jag vill också fråga kommissionär Flynn vad som avses med denna flexibilitet som man vill öka i anpassningsförmågans namn? Avses här en utveckling av det slag man har i USA där de nya arbetstillfällena i själva verket har gällt arbete med en lön som folk inte kan leva av, eller avses en dialog på arbetsmarknaden?

Flynn
Det första som bör sägas här är att denna process kräver att varje medlemsstat utarbetar en handlingsplan. Denna plan skall vara interaktiv och specifikt avhandla alla de saker som tas upp i riktlinjerna, alltid med beaktande av att verkställandet kommer att ske inom en gemensam europeisk ram bestående av de fastlagda målsättningarna och riktlinjerna. Men varje medlemsstat ska agera för att uppfylla de krav dess egna specifika omständigheter innebär.
Vad sanktionerna beträffar så kommer det, efter att toppmötet i december har antagit dessa riktlinjer, att ankomma på medlemsstaterna att utarbeta handlingsplanerna. Vi kommer sedan att ha möjlighet att utvärdera och övervaka vad medlemsstaterna gör. Som en följd av den utvärderingen kommer det att bli möjligt för kommissionen att, på sitt eget initiativ, framföra rekommendationer till de enskilda medlemsstaterna med avseende på hur de måste ta itu med riktlinjernas utmaningar.
Här talar vi inte om nedskärningar av den sociala tryggheten, det är inte det som det handlar om. En jättelik ekonomisk resurs - mer än 200 miljarder ecu om året - satsas på de sociala trygghetssystemen. Två tredjedelar av dessa medel går till passiva inkomstupprätthållande åtgärder. Vi vill se en större andel av skattesystemens och de sociala trygghetssystemens medel flyttas över till aktiv arbetsmarknadspolitik.
Vi måste alltid komma ihåg att vi efterkommer den strategi som överenskoms i Amsterdam. Detta är vad toppmötet i Amsterdam uppmanade oss att göra med avseende på sysselsättning och skapande av arbetstillfällen, såsom en fråga av gemensamt intresse.
Vi kommer inte att arbeta mot medlemsstaterna vad sanktioner anbelangar, vi kommer att arbeta med regeringarna. Vi bygger upp ett samarbete så att vi äntligen kan göra ett genombrott. Denna process startade 1993, och har nu nått en punkt där vi kan lägga fast riktlinjer som kommer att hjälpa medlemsstaterna att utarbeta sina handlingsplaner.

Reding
Herr ordförande! Kommissionen vill lägga om kursen inom fem år. Det är att försöka sig på det omöjliga, det är optimistiskt, men jag tror att utan visioner når man aldrig framgång.
När det gäller den nya företagskulturen, måste den nya mentaliteten naturligtvis införlivas. Det är ett långsiktigt perspektiv. På kort sikt måste man tänka på företagens finansiering. Min fråga är alltså följande, varifrån skall denna finansiering tas? Från gemenskapsbudgeten, från den privata sektorn eller från de nationella budgetarna? Vad anser kommissionen om saken?

Flynn
Det handlar inte om att föreslå några nya pengar. Vad vi talar om här är de nuvarande ekonomiska strukturerna, antingen på gemenskapsnivån eller på den nationella nivån, och om att omvandla dem till aktivare arbetsmarknadspolitik. Vi måste komma ihåg att vi talar om att få upp sysselsättningsgraden till 65 % på fem år. Det är inte något omöjligt mål. Vi låg på den siffran förut, på 1970-talet, när vår sysselsättningsgrad var jämställd med den i Förenta staterna. Men där har man gått framåt.
Vi har genomfört en simulering, som visar att om vi kan vidmakthålla ett makroekonomiskt tillväxtmönster på minst 3 % om året under de närmaste åren, i kombination med de strukturella reformerna och de arbetsmarknadspolitiska riktlinjer vi föreslår här, så kommer vi att komma upp i en sysselsättningsgrad på minst 65 %, vilket motsvarar en arbetslöshetsgrad på någonstans mellan 7 och 8 % efter fem års verksamhet.

Wolf
Herr ordförande, kära kolleger! Vi diskuterar här medvetna om att det finns nästan 30 miljoner arbetslösa och gott och väl 50 miljoner fattiga inom vår union. Vi skall inte inbilla oss att vi kan finansiera en nödvändig aktiv arbetsmarknadspolitik ur frimärkskassan. Jag frågar kommissionen om den åtminstone i december i samband med Montiinititativet kommer att diskutera möjligheten att återta beskattningsinitiativet framför allt när det gäller beskattning av finansiella operationer, företagsvinster och förmögenheter, för med tanke på stabilitetspakten handlar det endast om vinster på inkomstsidan.
För det andra undrar jag, var finns industrins ansvar? Vad vill kommissionen göra för att få industrin att skapa arbetstillfällen och utbildningsplatser i stället för att minska arbetstillfällen genom rationalisering och utlokalisering?
För det tredje välkomnar jag att det inte kommer att vara något toppmöte om avreglering. Men jag är fortfarande inte nöjd. Det får heller inte vara något toppmöte om workfare och flexibilisering. Denna modell från USA går nämligen inte att applicera på samhällen i Europa och har dessutom i USA lett till att den sociala sammanhållningen förstörts och till varaktig social osämja.

Flynn
Vi försöker främja och uppmuntra till anpassningsbarhet. Vi talar här om modernisering av arbetets struktur och arbetsmönstren i unionen. Vi kommer att uppmana arbetsmarknadens parter - som kommer att spela en nyckelroll i allt detta - att förhandla fram, i synnerhet inom ekonomiska sektorer som genomgår betydande strukturella förändringar, avtal om arbetets struktur och om flexibla arbetsarrangemang. Medlemsstaterna kommer även att uppmanas att upprätta en ram för mer flexibla typer av anställningsavtal, som beaktar de alltfler olika anställningsformerna.
De som har arbeten av icke-standardtyp bör ges en ökad trygghet, exempelvis en yrkesstatus. De som väljer kortare arbetstider skall inte bestraffas när det gäller möjligheterna till karriärutveckling. På det hela taget så stöder vi anpassningsbarhet i företagsamheten och vill se en ökad anställningsbarhet och minska den färdighetslucka som utgör den största strukturella bristen i unionen för närvarande.

Santini
Herr ordförande! Låt mig ta som utgångspunkt för mitt inlägg den punkt i er rapport som anger att 45 % av gymnasieeleverna inte avslutar sin utbildning. Till detta skall läggas de cirka 65 % av de universitetsstuderande som aldrig nå fram till en examen. Detta ger mig en idé som jag låter gå vidare som ett förslag till kommissionen: vid sidan om uppmuntran till att starta eget, vid sidan om stödet till yrkesutbildning för dessa ungdomar som automatiskt går ut i arbetslöshet, varför inte starta ett program för hjälp åt studenter som befinner sig i svårigheter, inte därför att de inte vill studera utan därför att de måste arbeta? Varför inte starta ett program som hjälper dem att avsluta sina studier? Detta skulle ge vissa parallella resultat: framför allt minskar vi antalet potentiellt arbetslösa och för det andra höjer vi den kulturella nivån hos dessa ungdomar som därefter kommer att ha bättre chanser på arbetsmarknaden. Varför inte göra om detta förslag till ett framtida program?

Flynn
Det är en ganska bra idé. Vi skulle vilja föreslå att det innefattar anställningsbarhet, dvs. att förbättra människors möjligheter att anställas. Och det är själva kärnan i de riktlinjer vi presenterar för er i dag.
Vi talar här om att komma till rätta med de långtidsarbetslösas problem, och vi talar om att komma till rätta med problemet med ungdomsarbetslösheten. Vi talar i synnerhet om dem som aldrig fått möjlighet till utbildning. Vi bör inte glömma att 10 % av alla arbetslösa i Europa aldrig har fått någon som helst utbildning. Det är dessa människor som kommer att sluta som långtidsarbetslösa.
Vi vill se en riktlinje: och det hävdas här mycket specifikt att varje arbetslös person antingen kommer att befinna sig i en arbets-, en färdighetsutvecklings- eller en utbildningssituation inom tolv månader från arbetslöshetens inträdande. Och varje ung person under 25 kommer att befinna sig i en likartad yrkesutbildnings-, utbildnings- eller arbetssituation inom sex månader.
Så arbetsetiken kommer att vara med från början och vi kommer äntligen att kunna sänka beroendenivån i unionen. Det är det vi måste ta itu med om vi ska kunna fylla den färdighetslucka som anfäktar hela arbetsmarknaden i Europa.

Hernández Mollar
Herr ordförande! Vi befinner oss nu i en övergångsperiod fram till det att den monetära unionen, som kommer att bli det instrument som gör det möjligt för oss att bli mer konkurrenskraftiga och skapa konvergens mellan våra ekonomier, blir verklighet. Faktum är emellertid att medlemsstaterna vidtar mycket viktiga åtgärder för att sanera sina finanser och för att konvergera.
Jag skulle gärna se att kommissionens ordförande uppskattar det arbete medlemsstaterna lägger ner för att konvergera sina ekonomier och sina insatser på arbetsmarknaden och för sysselsättningen. Jag skulle också vilja att kommissionens ordföranden gör en bedömning av till vilken grad flerårsplanerna för sysselsättning uppfyllts sedan 1995 och hur kommissionen bedömt dessa planer.

Flynn
Faktum är att ganska mycket har gjorts under senare tid. Samtidigt som ordförande Santer och jag här i dag varit inriktade på riktlinjerna för sysselsättning, så har vi också antagit två andra dokument. Ett av dessa är sysselsättningsrapporten för 1997 där vi sammanför alla data, analyserar dem och analyserar politiska frågor.
Det andra dokumentet, den gemensamma rapporten, har mycket stor betydelse, eftersom det är från detta dokument som de ekonomiska riktlinjerna härletts. Den ekonomiska rapporten samlar alla de bästa förfaranden som kommit in till oss i de fleråriga programmen, och de föredragningar som gjorts för den luxemburgska rådsordföranden. Vi har använt oss av specifika bästa insatser och bästa erfarenheter, och de finns med i den gemensamma rapporten. Därav framgår tydligt att de flesta medlemsstater har gjort positiva insatser vad gäller att utveckla sina arbetsmarknader och sina utbildningssystem och att reformera alla sina andra berörda system.
Tyvärr har detta inte alltid gjorts på ett samordnat sätt. Med dessa riktlinjer, och med mandatet från Amsterdam, eftersträvar vi ett samordnat agerande, som läggs fram i åtgärdsplanerna, så att vi kan ta itu med utvärderingsprocessen på en fortlöpande basis. Mycket har gjorts. Vi menar inte att medlemsstaterna inte ger detta högsta prioritet. Men nu har vi äntligen, tack vare Amsterdam, denna process som gör det möjligt att göra strategin riktigt slagkraftig. Och jag tror att vi har tagit den tjuren vid hornen i dag.

Myller
Herr ordförande! Väldigt många frågor här har gällt beskattningen. Den är ju en viktig del av det sysselsättningspaket som kommissionen nu lägger fram, eller borde vara en viktig del av kommissionens förslag också därför att kommissionens ordförande sade att man inte skall ställa för stora förhoppningar på det som kan göras för sysselsättningen på Europeiska unionens nivå. Skattemetoderna är dock de metoder som faktiskt kan ge resultat. Jag vill fråga på vilket sätt kapitalbeskattningen och en harmonisering av kapitalbeskattningen ingår i förslaget. Det kan befaras att det uppstår skattedumpning eller skattekonkurrens när de olika medlemsstaterna är ute efter arbetstillfällen och investeringar, om inga framsteg sker på detta område. Sedan vill jag också ställa en fråga som redan flera gånger har varit uppe: vad avser kommissionen med att löneflex är en framgångsrik metod att sköta sysselsättningen?

Santer
Herr ordförande! Skattepaketet är inte en del av föreliggande meddelande från kommissionen, som svar på frågan. Man får inte blanda ihop ämnena utan som jag sade i början består meddelandet av huvudsakliga riktlinjer för medlemsstaternas sysselsättningspolitik under år 1998, som ett verkställande och ett föregripande av kapitlet om sysselsättningen i Amsterdamfördraget. Detta meddelande presenterade jag för er i dag.
Utöver detta meddelande har kommissionen denna förmiddag fastställt ett skattepaket, dock i ett annat sammanhang. Det rör sig om ett principbeslut som togs under finansministrarnas informella råd i Luxembourg-Mondorf-les-Bains för en tid sedan, och i vilket harmoniseringen av kapitalbeskattningen utgör en viktig del. Detta är ett separat paket som vi kommer att överlämna till Ekofinrådet den 13 oktober.
Jag håller naturligtvis fullständigt med er om att den konkurrens inom beskattning som för närvarande finns mellan medlemsstaterna minskar beskattningsunderlaget, skapar problem med skatteinkomster för medlemsstaterna och leder till en skattemässig dumping. Därför anser jag att man måste reagera mot denna osunda skattekonkurrens mellan medlemsstaterna, och som jag sade kommer vi att upprätta mer precisa riktlinjer efter Europeiska rådet för att, åtminstone i ett politiskt avtal, kunna avsluta detta globala skattepaket, vilket jag kan garantera är mycket långtgående. På detta sätt är vi i alla fall säkra på att efter två års arbete kunna komma vidare med skattepaketet som den senaste tiden stått och stampat, som vi alla vet. Jag tror alltså att Ekofinrådet den 13 oktober, kommer att kunna ge klarsignal till ett politiskt avtal som vi sedan ger laga kraft åt under Europeiska rådet.

Sainjon
Herr ordförande Santer! Jag har med stort intresse lyssnat till er och jag tror att ni har rätt. Sysselsättningspolitiken har blivit en grundläggande politisk fråga i Europeiska unionens politik, den är nu en absolut prioritet.
Ni talade om ambitiösa planer men jag måste säga att man inte kan vara nog ambitiös när det gäller de europeiska medborgarnas framtid, och framför allt ungdomarnas. Därför stöder jag verkligen de olika målsättningar som ni lagt fram, i synnerhet när det gäller de små och medelstora företagen, nyskapande, yrkesutbildning, anställning av ungdomar etc.
Men herr ordförande, ni vet liksom jag att det krävs mycket övertygelse för att medlemsstaterna verkligen skall kunna samordna alla sina satsningar inom detta område. Detta är inget som man uppnår i förväg. Tror ni inte att det i dag är dags att börja tala om moralisk plikt, och till och med samhällsplikt, inför den situation som vi i dag har i Europa. Ni nämnde själv imponerande siffror om arbetslösheten och i synnerhet om människor som lever under osäkra förhållanden. Detta är skandal. Jag undrar därför följande. Hur skall man genom auktoritet få staterna att vidta effektiva åtgärder i kampen mot arbetslösheten? Och slutligen, herr ordförande, det talas om EIB, men hur skall det finansieras...

Santer
Herr ordförande! Jag håller gärna med parlamentsledamoten eftersom jag alltid sett det som en moralisk plikt för varje medlemsstat att bekämpa arbetslösheten, som är ett av vår moderna tids gissel. Den 31 januari i förra år tog jag själv initiativet till att presentera en förtroendepakt för sysselsättningen, vilken inte, det skall medges, mottogs med samma framgång i medlemsstaterna som bland er.
Jag har alltid sagt att vi måste göra något åt arbetslösheten, om Europa vill förbli trovärdigt inför sina medborgare. Vi måste vara medvetna om vad gemene man, arbetarna, kommer att få för uppfattning om Europa, om vi inte lyckas undanröja detta gissel. Jag är mycket glad över att kapitlet om sysselsättningen kunde godtas i Amsterdam - vilket inte var enkelt, ordföranden är väl medveten om detta eftersom han deltog i ett antal möten under regeringskonferensen - för nu har ett växelförhållande upprättats med den process som gäller den monetära unionen, åtminstone mutatis mutandis .
I medborgarnas ögon är nu Europeiska unionen inte bara en marknad, inte bara en gemensam valuta utan den har också en social dimension. Jag hoppas, jag är till och med övertygad om, att tack vare denna process som skall påbörjas kommer medlemsstaterna själva att ta sitt ansvar. Processen kommer att ge möjlighet att ompröva sysselsättningssituationen, eftersom dess konkreta uppföljning skall garanteras år för år. Jag tror att framgången ligger i detta.

Seillier
Her Flynn! Eftersom ni har talat om ett kvalitativt steg och om en ny kultur, tycker ni då inte att kommissionen i intellektuell kreativitet skulle kunna föreslå följande nya perspektiv: eftersom det i första hand är de små och medelstora företagen som skapar arbetstillfällen, som vi alla vet, föreslår jag att en mor i en stor familj faktiskt skall betraktas som företagsledare i ett litet eller medelstort företag. Skulle det inte innebära en verklig förnyelse av våra ekonomiska begrepp? Jag lider när jag ser att man fortfarande betraktar dessa mödrar som icke yrkesverksamma, trots att de utför ett arbete av stort socialt värde genom det uppfostringsarbete som är så viktigt i barndomen, och som är grunden för vidare utbildning. Skulle detta inte vara något verkligt nyskapande att föreslå våra medlemsländer?

Flynn
Det är alldeles riktigt. Ni är nog särskilt intresserad av den fjärde åtgärdslinje vi har utformat: "Att stärka politiken för lika möjligheter" . Däri hävdar vi mycket tydligt, att enligt demografirapporterna som skisserats, växer befolkningen i arbetsför ålder nu mycket långsammare än den gjort de senaste tjugo åren. Det närmaste årtiondet kommer den att minska. Ni har alldeles rätt i att den långsiktiga ökning av sysselsättningen som är nödvändig för att vidmakthålla vår levnadsstandard, och den europeiska sociala modellen, i avgörande grad är beroende av kvinnornas medverkan på arbetsmarknaden.
Jag tror att vi kommer att lyckas med vad vi tagit oss för i dag. Ni minns att vitboken om tillväxt, konkurrenskraft och sysselsättning när den introducerades betraktades som ett genombrott när det gällde att utveckla en europeisk politik. Den tillbakavisade enbart avreglering utan urskillning, och tillväxt som en lösning på våra sysselsättningsproblem. Den förespråkade tillväxt och strukturell reformering. Men ingetdera av detta har åstadkommits i den utsträckning vi hoppades på. Regeringarna har varit för långsamma och ibland för rädda när det gällt att anta de reformer vi då föreslog. Men saker och ting har förändrats och gått framåt. Ett mycket starkare engagemang håller nu på att utvecklas, och det är uppenbart sedan Amsterdam. Och vi har här idag fattat vad som är nödvändigt för att gå vidare med det och för att göra engagemanget verkligt påtagligt, att få till stånd handlingsplaner som verkligen håller vad de lovar de närmaste fem åren.

Ordföranden
Jag tackar kommissionens ordförande och kommissionär Flynn för era svar och för den snabbhet med vilken ni besvarat de ställda frågorna.
Jag förklarar denna fråga för avslutad.

Genomförande av budgeten för 1997
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är resolutionsförslag (B4-0818/97) av Brinkhorst för budgetkontrollutskottet och av Tillich för budgetutskottet om genomförandet av Europeiska unionens allmänna budget för budgetåret 1997.

Brinkhorst
Ordförande! Jag skulle först gärna vilja tacka kommissionär Liikanen och kommissionär Gradin för det förbättrade sätt som den europeiska budgeten genomförts på den senaste tiden. Det är uppenbart att genomröstningen av budgeten, så som den lagts fram av budgetmyndigheten, blivit bättre under de senaste åren. Det finns naturligtvis ett antal kritiska kommentarer men det här ville jag gärna tala om först.
Det är tydligt att vi fortfarande har problem med avseende på mjölkkvoten. I år har inte mindre än sex länder öveskridit den kvoten och frågan till kommissionen är: är det ändå inte dags nu att tänka efter över förslag till omstruktureringar inom den sektorn?
När det gäller strukturfonderna har det också skett en global förbättring men till budgetkontrollutskottets besvikelse är det så att det finns vissa brister vid genomförandet av en del gemenskapsinitiativ. Jag vill med eftertryck uppmärksamma kommissionär Liikanen på detta.
För det tredje, förra året uppmärksammade vi helt riktigt de transeuropeiska näten inom området transport, energi och telekommunikation. Kommissionen har lovat att ett helhetligt genomförande skall äga rum i slutet av detta år och att resurserna skall uttömmas. Är det sant att inte mer än 4 % av de transeuropeiska näten var i bruk i augusti i år och vad tänker kommissionen i så fall göra för att förbättra det under året?
Vi är glada över det faktum att strukturfondernas uthållighet används i mycket större utsträckning. Kommissionär Liikanens kollega, Wulf-Mathies, ägnade förra året, i samarbete med miljöutskottet, tydlig uppmärksamhet åt en bättre användning av strukturfonderna, särskilt för att främja uthålligheten. Vi välkomnar detta. Vi hoppas också att det skall vara möjligt att göra ytterligare framsteg eftersom hållbarheten i den europeiska gemenskapen därmed kommer att få en tydligare form.
När det gäller utrikespolitiken sker det en genomgripande ändring av Phare-programmen. Phare-programmen, det har kommissionen meddelat, kommer att omprövas bland annat för att förbättra möjligheterna till stöd före anslutningen. Det har lett till att det redan i år är tal om en viss form av otillräcklig användning av budgetmedlen. Den fråga som jag, å budgetkontrollutskottets vägnar, vill ställa är: hur snabbt kan den ombildningen av Phare-programmet ske, särskilt då vi i fortsättningen måste göra en kraftig betoning för att ge länderna i Östeuropa en signal om att det sker en förbättring.
När det gäller f.d. Jugoslavien är problemen ännu större. Vi talade i går med företrädare för f.d. Jugoslaviens högste ansvarige och det verkar som att det, med avseende på hur pengarna disponeras, finns allvarliga problem, särskilt när det gäller bostadsförsörjningen.
Till sist Meda-programmet. Vi är glada över att Meda, efter svårigheterna i inledningsskedet, nu blir bättre. När det gäller anslagsskyldigheterna hoppas vi också att det kan komma en tydlig skillnad i betoning i betalningsskyldigheterna.

Välkomsthälsning
Ordföranden
Det är med stor glädje, ärade kollegor, som jag å parlamentets vägnar välkomnar en delegation från den före detta jugoslaviska republiken Makedoniens parlament, ledd av ordföranden för relationerna med Europeiska unionen, Ilinka Mitreva, som har tagit plats på hedersläktaren.
Detta besök utgör det andra mötet mellan delegationerna från Europaparlamentet och den före detta jugoslaviska republiken Makedoniens parlament och första gången en delegation från det makedonska parlamentet officiellt besöker Europaparlamentet.
Europaparlamentet, som företräder de europeiska medborgarna, fäster stor vikt vid sina relationer med den före detta jugoslaviska republiken Makedoniens parlament och, via dess representanter, med det makedonska landet och folket.
Jag har informerats om hur ofta ni har träffats, vilka diskussioner som förs och jag förutsätter att mötena kommer att bli fruktsamma. Jag hälsar er välkomna å Europaparlamentets vägnar och önskar er lycka till i ert framtida arbete.
(Applåder)

Genomförande av budgeten för 1997 (fortsättning)
Theato
Herr ordförande, herr kommissionär, kära kolleger! Vår uppgift som parlament är inte att till varje pris ge ut mer pengar. Vår uppgift är snarare att erkänna blockader och undanröja dem samt att göra gemenskapen handlingskompetent.
Med dessa ord motiverade Heinrich Aigner, den förste ordföranden i Europaparlamentets budgetkontrollutskott den 11 oktober 1977, alltså för nästan 20 år sedan, betydelsen och syftet med vad vi i dag för ögonblicket sysslar med. Det förfarande som han på den tiden initierade som ett relevant sätt för att övervaka genomförandet av budgeten har sedan dess inte förlorat i betydelse. Som parlament är vi skyldiga att kontrollera om pengarna, som vi budgeterat, de facto betalas ut och därtill på ett riktigt sätt.
Vi måste lära oss att i god tid känna igen, när något går snett i genomförandet av budgeten. I så pass god tid att det fortfarande går att styra mot och lägga om kursen. Vi vill dessutom med detta förfarande komma underfund med vad som i budgeten kan komma att ändra sig under det kommande året eller vad som måste förbättras. Jag vill bara ge några få exempel där tingens ordning absolut måste bli bättre.
För det första: Återuppbyggnaden av f.d. Jugoslavien. Europeiska unionen stod och står i första ledet, när det gäller att säga ja till att understödja uppbyggnaden där för att underlätta människors återvändande. Men vi vet också att sådana projekt måste läggas på is eller inte ens kunnat starta, eftersom de politiska villkoren varken uppfyllts eller pengar endast skulle gå till dem som helt och fullt respekterar fredsavtalet. Visserligen lämnar inte bara det verkliga penningflödet utan även skötseln och effektiviteten i Europeiska unionens stöd på många områden så mycket i övrigt att önska att det är nödvändigt med genomgripande förbättringar. Här står faktiskt kommissionens trovärdighet på spel.
Ett annat exempel där jag finner situationen kritisk. Pengar som vi ställt till förfogande för kärnsäkerheten i Central- och Östeuropa används fortfarande sparsamt eller t.o.m. inte alls. Naturligtvis är kommissionen inte ensam ansvarig för samordningen av den internationella hjälpen till Tjernobyl, men man kan inte för evigt åberopa samordningsproblem som en ursäkt. Jag kan bara på nytt enträget uppmana kommissionen att verkligen behandla dessa frågor med den prioritering som de förtjänar.
Jag vet att det är lätt att strida om de riktiga prioriteringarna. Att öka säkerheten i kärnkraftanläggningarna i Central- och Östeuropa hör utan tvivel till det som bör prioriteras. När det gäller problem vid genomförandet av budgeten ligger emellertid inte alltid felet hos kommissionen. Ett exempel på detta är de pengar som budgeterades för bekämpning av bedrägerier framför allt inom jordbrukssektorn. Där finns t.ex. 15 miljoner ecu till förfogande för program för att förbättra kontrollerna! Problemet är bara att hittills har uppenbarligen från medlemsstaterna inte ett enda förslag kommit in för lämpliga projekt. Det kastar knappast något positivt ljus över medlemsstaternas ansträngningar på dessa områden. Vi kan bara hoppas och vädja till dem att det under de kommande månaderna kommer fram förslag.
Sedan åratal tillbaka bekymrar vi oss över överskridna mjölkkvoter och 1992 måste vi t.o.m. skjuta uppbeviljandet av ansvarsfrihet. Men låt mig även stanna vid de positiva exemplen. När det gäller strukturfonderna tycks den trend mot en vändning som märktes redan under 1996 befästas. Under första halvåret kunde på det hela taget fler betalningar utnyttjas än de nya medel som bemyndigades. Trots det är trycket mot ännu ej uttagna medelsbemyndiganden kraftig. Vi skjuter här godkännande av medelsbelopp om mer än 24 miljarder ecu framför oss. Vi måste noga ge akt på att det inte blir till ekonomiska gamla synder som vi inte kan klara av. Jag vill att ni, herr Liikanen, noga bevakar detta. Speciellt vill jag även fästa uppmärksamheten på de gemenskapsinitiativ som vår föredragande, Brinkhorst, redan har nämnt.
Slutligen åter tillbaka till Aigner. I sitt tal för tjugo år sedan nämnde han som en första prioritering aktiviteter för ungdomen. Tack vare Europaparlamentets enträgna initiativ har det hänt en del på vägen sedan dess. Jag tänker framför allt på Sokrates-programmet vars medel helt töms och som i nästa budget måste få tillräckliga medel, så att även vi kan bidra till den fråga som vi just nu diskuterar med ordföranden i kommissionen och kommissionen.
Till slut vill jag tacka de båda föredragandena för att de lagt ner så mycket arbete och sammanställt allt i frågor och utvärderingen av svaren. Jag vill även tacka kommissionen, kommissionär Liikanen och fru Gradin för deras engagerade samarbete.

Bösch
Herr ordförande, kära kolleger! Låt mig välja en annan start på dagens debatt än vad kanske de som talat innan mig gjort. Kanske skulle vi kunna betrakta ämnet något mer ur det perspektiv som finns hos den helt normala, valda representanten för skattebetalarna. Då ser vi att med dagens debatt går på sätt och vis startskottet för debatten om kommissionens ansvarsfrihet. Jag ser att det utkast som de två föredraganden, som för övrigt gjort ett bra arbete, presenterat ungefär motsvarar förväntningarna.
Vi kritiserar att man överskrider mjölkkvoterna, beklagar att så litet av Phare-medlen använts och är t.o.m. bekymrade över vår medelsanvändning i Jugoslavien. I motsats till detta välkomnar vi den höga användningsnivån i Meda-programmet. Det speglar på ett ungefär vår belägenhet. I slutet av detta förfarande kommer vi sedan i de europeiska skattebetalarnas intresse, alltså förhoppningsvis våra väljare, höja ett varnande finger och sedan som en konsekvens ge kommissionen ansvarsfrihet för genomförandet av budgeten. Vi kommer än en gång ha begripit - och det hörs även i flera anföranden - att tråkigt nog 80 % av EU-budgeten betalas ut av medlemsstaterna och endast 20 % direkt av Europeiska unionen - på god nytyska bara peanuts.
Det skulle vara intressant om vi för en gångs skull skulle göra det som vi lovar våra medborgare, inför valen, nämligen att helt enkelt och sakligt utöva politisk kontroll över Bryssel-byråkratin. Därmed vill jag föreslå att vi först och främst koncenterar oss på dessa 20 %, där medlemsstaterna inte är de stygga pojkarna utan i första hand Europeiska kommissionen. Låt oss inte uteslutande koncentrera oss på procenttal vid genomförandet enligt mottet: Hög användning är bra, liten är dålig! Då kommer vi snabbt att göra nya fynd. Phare-programmet nämndes förut.
Efter sju år har kommissionen inte varit i stånd att betala ut mer än hälften av den planerade budgeten. Inte utan att väl varje nationell minister, som är ansvarig för ett kompetensområde, skulle resignera och medge att han inte på ett relevant sätt kan uppfylla sitt uppdrag. Det bekräftar för övrigt revisionsrätten även i sina rapporter. Och det inom ett område där kommissionen med sin egen Agenda 2000 lagt ribban mycket högt och sagt att det i praktiken är något av det viktigaste som vi kommer att göra under de närmaste åren, nämligen östutvidgningen.
Kan vi då verkligen med hänsyn till denna totala oförmåga hos Europeiska kommissionen, att på ett vettigt sätt använda 1 miljard ecu per år i grannländerna i Central- och Östeuropa, kan vi med det för ögonen verkligen förvänta oss att samma kommission med samma människor skall vara i stånd att genomföra en väsentligt dyrare och mer komplex inträdesprocess för dessa stater till Europeiska unionen. Jag kan i varje fall inte inför mina väljare i Österrike egentligen förklara detta med tanke på de siffror som vi i dag är tvungna att diskutera.
Detta antagande markeras av att användningen - ett ord som jag bara kan sätta inom citationstecken - av medel från budgetposten Phare-demokrati, användes respektive beviljades nota bene 0 % av 10 miljoner ecu från den 31 augusti för att vara helt korrekt. Och detta vid en tidpunkt när kommissionen okänsligt inför våra östliga grannländer visar upp exempel samt gör klart för dem var någonstans i det civila samhället som de behöver göra förbättringar, och hur mycket bistånd de kan räkna med från Europeiska unionen.
Jag vill inte här fortsätta inom Phare-området, och jag tror att vi kan säga detsamma om Meda-programmet. Även här finns det rapporter från revisionsrätten. Resultat: Oegentligheter! Vi har ännu inte haft möjlighet att gå in i detaljer på grund av minskade resurser även personellt. Min kollega Theato, ordförande i vårt budgetkontrollutskott, har redan tagit upp kärnkraftverken och användningen av Tacis-medlen. Även det ser katastrofalt ut. Jag måste säga att det kanske är bra, att vi inte har beviljat mer än 20 % i Ukraina.
Jag vill inte ta fram fler exempel, men jag menar att vi i den här typen av debatter verkligen borde undersöka kvaliteten i genomförandet av budgeten. Det är vi väl skyldiga våra väljare och oss själva som ledamöter i Europaparlament.

Elles
Herr ordförande! Jag skulle vilja börja med en allmän anmärkning, innan jag kommer med några mer specifika kommentarer. Det tycks mig som om vår debatt här i eftermiddag ibland har en underställd betydelse i våra budgetdebatter. Det tycks anses utgöra enbart ett sätt varmed vi ser på hur budgeten har utfallit. Sedan ställer vi om tankeverksamheten och ser till budgetdebatten nästa vecka i budgetutskottet, och senare denna månad med omröstningen i Strasbourg.
Men övervakningen av kostnaderna ska betraktas såsom lika viktig av budgetutskottet och budgetkontrollutskottet och av de utskott i parlamentet som spenderar pengar. Det gladde mig att konstatera att man gjort vissa framsteg när det gäller att säkerställa att övervakningen av kostnaderna betraktas som en viktig punkt. Den bör utgöra startpunkten för oss. Efter denna debatt bör vi kunna säga: vi vet var svagheterna i budgetprocessen finns. Och vi bör inte rösta för nya krediter förrän sådana frågor som de Bösch tagit upp har klarats upp. Vi kan använda reserven för att i kostnadsprocessen uppmärksamma kommissionen på att något inte står rätt till. Så denna debatt utgör en del av en utvecklingsprocess och är viktig.
Många olika idéer har framförts av Brinkhorst och Tillich i deras resolution om underutnyttjandet av krediter. Ett lågt utnyttjande bör utgöra en signal för att behandla ändringar inom dessa områden med en betydande försiktighet. Det finns sådana särskilda områden som det tidigare Jugoslavien, där vi måste beakta de särskilda omständigheterna. Jag är intresserad av det vår föredragande, Brinkhorst, sagt oss om svårigheterna med genomföranden av programmen. Det vore bra att få kommissionens kommentarer till vad som lagts fast i punkt 16.
För det andra leder ett snabbt utnyttjande, som Bösch sagt - och min grupp är ense med honom - inte nödvändigtvis till ett effektivt kreditutnyttjande. Det kan vara fråga om en otålig byråkrat som säger: Bara jag gör av med mina pengar så kommer parlamentet att rösta fram mer åt mig, eftersom de ser att utnyttjandet faktiskt blivit av. Vi kan se att där det varit ett högt utnyttjande i kategori 1 så har prognoserna kanske varit överoptimistiska, och jag välkomnar därför det faktum att vi kommer att få en uppdaterad bild av 1998-års budget innan vi går till den slutliga omröstningen.
Vad gäller programmen i kategori 4, där vi kan konstatera ett högt utnyttjande för Meda och ett lågt utnyttjande för Tacis, så anser Europeiska folkpartiets grupp inte att vi nödvändigtvis bör rösta för alla krediterna för Meda nästa år, men placera Tacis i reserven. Vi måste precis som Bösch säger se på kvaliteten på medelsförbrukningen.
Avslutningsvis hoppas Europeiska folkpartiets grupp att vi, där vi erfarit en oväntad tilldragelse som i Jet-programmet i Culham i år, där oväntade förändringar av växelkurserna förelegat - punden relativt ecu: n - bör göra vissa överväganden för att säkerställa att nedskärningar inte görs i de effektiva driftsbudgetarna för ett viktigt program, såsom fusionsprogrammet vid Culham.

Giansily
Herr ordförande, kära kolleger! Jag tycker att det gemensamma betänkandet av våra kolleger Brinkhorst och Tillich är ett utmärkt tillfälle att påminna om en självklar princip, som skulle kunna uttryckas så här: de anslag som parlamentet röstat igenom är till för att användas. Även om betänkandet med all rätt konstaterar en ökande tendens mot ett bättre utnyttjande av anslag som medgavs för två år sedan, understryker det också, vilket jag skulle vilja framhålla, att det förekommer ett antal brister av vilka man bör dra drastiska slutsatser inför nästa budget.
När det gäller anslagen till Phare-programmet, för det första, bör de 150 miljoner ecu som vi kan förutspå blir tillgängliga vid verksamhetsårets slut, få oss att noggrant ifrågasätta om verktyget har anpassats till målsättningen. Den delegation som inom ramen för det blandade utskottet åkte till Rumänien förra veckan, kunde konstatera hur detta land, liksom många andra, i brist på resurser har svårigheter att integrera gemenskapens regelverk, samtidigt som vi har 150 miljoner ecu outnyttjade.
När vi genom diskussionen om Agenda 2000 slår in på den väg som vår nya gräns skall utgöra, anser jag att det är bedrövligt att vi inte kan lösa denna typ av problem, vilka leder till att anslag förblir outnyttjade trots att de länder som ansökt om medlemskap uttrycker ett skriande behov.
När det gäller f.d. Jugoslavien vill jag också, i egenskap av särskild föredragande av denna budget, understryka min fullständiga bestörtning över att vissa av dessa anslag nästan står helt outnyttjade. I slutet av augusti 1997 uppgick till exempel utnyttjandegraden av betalningsanslagen till återuppbyggande av republikerna till 6, 14 %, utnyttjandegraden av anslagen från Europa till Sarajevo uppgick till 4, 15 % och av anslagen för återupprättande av republikerna från f.d. Jugoslavien hade ingenting utnyttjats.
Jag måste säga att det verkar osannolikt, i synnerhet när det gäller flyktingarna, att européernas anslag har en målsättning som vi inte får se några konkreta effekter av, eftersom flyktingarna fortfarande är här, i de länder som tagit emot dem. Inför omröstningen av 1998 års budget måste vi dra ett antal slutsatser av detta, så att inte budgeten rubbas av öppna anslag, som vi vet med säkerhet i dag att de inte kommer att användas.
När det gäller Tacis skulle jag vilja säga att problemet är lite annorlunda eftersom vi är medvetna om vissa konkreta svårigheter, i synnerhet när det gäller kärnkraften i länderna från forna Sovjetunionen, och därför skulle det vara mycket bra om effektiva beslut fattades i ärendet. Tyvärr har vi dock det senaste året kunnat konstatera Meda-programmets anslag inte utnyttjats tillräckligt. Jag tror att vi hädanefter kan glädja oss åt att användningen av dessa anslag ökar kraftigt.
På ett mer allmänt plan och som slutsats skulle jag vilja varna rådet för en åtgärd som i 1998 års budget än en gång visar sig som en minskning av betalningsanslagen för kommande budgetår. Nu när stabilitetspakten givits laga kraft i Amsterdam ankommer det medlemsstaterna att minska sina interna kostnader, och att inte längre se gemenskapsbudgeten som en sparad slant för sämre tider vilken vid budgetårets slut, tack vare outnyttjade anslag, möjliggör de sista justeringarna på så vis att de europeiska anslagen blir en positiv variabel för finansministrar i trängda positioner.
Jag tror att principen med åtagandeanslag och betalningsanslag måste leda till att det inte blir någon klyfta, eller minsta möjliga klyfta, mellan dessa två. Man kan ofta tro att Europaparlamentet inte fullgör sitt arbete, på grund av att ett antal regeringar inte vinnlägger sig om ett fullständigt genomförande av det interinstitutionella avtalet. Jag skulle vilja hävda motsatsen. Jag tror att kammarens budgetutskott arbetar minutiöst när det gäller utnyttjandet av anslagen. Det skulle önska att dess arbete följdes upp på samma sätt av rådet och av kommissionen.

Virrankoski
Herr ordförande! Brinkhorsts och Tillichs resolutionsförslag ger en god inblick i hur budgeten för detta år genomförs, tack så mycket för det.
Dokumentet om 1997 års budgetutfall innehåller några intresseväckande punkter. Jag vill ta upp punkt 5, som konstaterar att betalningsförbindelseanslag som avser mål 6 inte alls har använts. Konstaterandet är en varning och väcker förvåning. De områden som mål 6 gäller är glest bebodda nordliga områden där de strukturella omställningarna är enorma och där sysselsättningsläget är svårt. Det är därför bekymmersamt att de anslag som erbjuds för utveckling av dessa områden inte har någon åtgång.
Trots att resolutionsförslaget är mycket nytt, torde vissa eftersläpningar dock ingå. Jag har hört att hälften även av detta års betalningsförbindelseanslag som avser mål 6 har bundits i Finland. Det är i och för sig positivt, men man kan inte säga att situationen är tillfredsställande. Det byråkratiska och komplicerade tillvägagångssättet försvårar utnyttjandet av strukturfonderna. För att få pengar behövs en komplicerad förvaltningsprocess och även goda projekt förblir ogenomförda eftersom sökanden inte orkar kämpa med ansökningsformaliteterna. Därför bör förfarandet förenklas.
Sysselsättningen var det centrala temat vid toppmötet i Luxemburg. Sysselsättningen i Europa är oroväckande svag. Strukturfonderna är ett av EU: s främsta arbetsredskap att förbättra sysselsättningen. Uppmärksamhet bör därför ägnas en effektivare utnyttjning av fonderna.

Müller
Herr ordförande, bäste herr van Broek! Vi har i budgeten avsatt 105 miljoner ecu för återuppbyggandet i Jugoslavien. Av dessa har just i augusti betalats ut 3, 376 miljoner ecu. För "Europa för Sarajevo" har vi ställt 15 miljoner ecu till förfogande, 623 000 har fram till augusti betalats ut. Hur kommer ni egentligen kunna bevisa inför oss, parlamentet, vi som i framtiden skall bevilja er ansvarsfrihet, att kommissionen aktivt, engagerat och med all sin kraft stödjer återuppbyggandet i det tidigare Jugoslavien?
Det är ännu inte ens fyra veckor sedan som jag satt på ert kontor och vi gemensamt gjorde en analys av att det fanns väsentliga politiska, juridiska och hemmagjorda problem, när det handlar om hur vi använder medlen. Vi kom gemensamt fram till övertygelsen: Så här kan det inte fortsätta. Man måste utveckla politisk fantasi och fundera igen vad man föreslår för att komma ur dilemmat. Ni instämde i detta och föreslog att Giansily, jag och några andra kollegor som sysslar med detta, skulle sätta oss tillsammans med kommissionen och diskutera hur det ska gå till.
Denna inbjudan, som egentligen borde kommit under den senaste sammanträdesperioden, har vi förgäves väntat på. Hur vill kommissionen förklara att vi kan ha förtroende för att ni verkligen är beredd att göra något? Jag kan säga er: Vi kommer under nästa vecka i budgetförfarandet skapa en reserv, och det kommer inte att vara parlamentet som skall förklara för allmänheten, varför medlen inte rör på sig, utan det kommer att vara kommissionen som måste förklara varför dessa medel fram till augusti ligger orörda och - jag vågar än en gång påstå det - att de inte heller kommer att röra på sig ens till slutet av året!
(Applåder från vänster )

Willockx
Herr ordförande, ärade kolleger! I mitt tidigare liv hade jag med den belgiska budgeten att göra, i dag med den europeiska budgeten. I den belgiska budgeten var under många år vårt problem att förhindra och åtgärda utgifter som spårade ur. I Europa är det lite annorlunda. Här är vårt huvudsakliga problem att se till att de medel som anslås verkligen ges ut.
Nåväl, vid närmare beskådande är båda uppgifterna lika demokratiska imperativ. En budget måste återspegla en politisk vilja och vår uppgift är då också att genomföra budgeten så bra som möjligt innanför de marginaler vi har men att inte heller gå utanför de marginalerna.
Det är viktigt att med den här debatten tänka över detta. Jag kan begränsa mig till två hastiga betraktelser. Först en förmånlig betraktelse. Jag kan bekräfta det som kollega Brinkhorst säger om att användandet av strukturfonderna stegvis blir allt bättre. Det är en bra utveckling.
Jag kan med ännu mer eftertryck bekräfta det som kollega Giansily och kollega Müller har sagt med avseende på hjälpen till f.d. Jugoslavien. Det går verkligen inte ihop att vi i dag på ett så dåligt sätt och med så lite insyn uppfyller en så viktig moralisk skyldighet som vi har i samband med återuppbyggandet efter vårt misslyckande att begränsa konflikten. Det måste åtgärdas på kort sikt och det är för mig den viktigaste lärdom som jag kan dra av genomförandet av gemenskapens budget för 1997.
Min grupp har med anledning av genomförandet av budgeten för 1997 bett mig att även blicka lite framåt en stund. I framtiden domineras budgeten politiskt av två teman: 1, sysselsättningen, 2. utvidgningen. Vad sysselsättningen beträffar måste den vara tydlig redan från början. Europaparlamentet måste i egenskap av budgetmyndighet våga sticka ut hakan för att vara med i den offensiv mot arbetslöshetens gissel som Europa måste sätta igång. Det måste dock även stå klart att vi bara utgör en del av en global taktik. Det kommer inte att gå utan ännu mer insatser som inte bara omfattar vår budget utan också medlemsstaterna och som i större utsträckning på europeisk nivå också gör något åt andra teman som idag inte omfattas av vår budget. Jag fortsätter att tala om Delors vitbok från 1993 som inte genomfördes, som skandalöst nog inte genomfördes, särskilt med avseende på de transeuropeiska näten. Det är de sakerna som vi måste bedöma i en global ram och inom den globala ramen måste vi ta vårt ansvar med hänsyn till den europeiska budgeten.
Hyckleriet måste också upphöra där budgetmyndigheten anslår vissa budgetmedel som sedan genom avsaknad av rättslig grund inte kan genomföras. Det är bondfångeri. Det kan vi inte acceptera längre.
Den svårighet vi står inför vid debatten de veckor som följer efter första behandlingen av budgeten för 1998 är att toppmötet i Luxemburg ligger mellan första behandlingen av budgeten och den andra behandlingen av budgeten. Jag tror därför att vi måste vara kreativa för att maximera Europaparlamentets förhandlingsläge i dessa och Europaparlamentets tryck på beslutsprocessen under toppmötet i Luxemburg i slutet av november.
Andra delen, unionens utvidgning och förberedandet av unionens utvidgning. Det är tydligt: för oss står och faller utvidgningen med ytterligare institutionella anpassningar. Vad som än slås fast i budgeten, om man institutionellt inte kan gå längre än Amsterdam så är Europa dömt till förlamning under utvidgningen. I första hand är utvidgningen för mig alltså en institutionell debatt men det är dessutom så att vi måste förbereda oss på finansieringen av Europeiska unionen efter utbredningen. I det sammanhanget står naturligtvis en rationellare strukturpolitik i centrumm som inte får göra avkall på den enligt min åsikt underskattade omfördelningsfunktion som Europa redan nu har och som är bra. Man måste våga tala högt om att unionens utvidgning inte kommer att innebära mindre solidaritet utan mer solidaritet. Vi måste också våga tala högt om att vi inte accepterar att man angriper unionens utvidgning för att på nytt starta en debatt om en juste retour och på nytt äventyra ett antal åtaganden i samband med finansieringen av unionen. En utvidgad union kommer, vare sig man vill det eller inte, att kosta medlemsstaterna mer pengar. Det är helt enkelt vår grundläggande politiska plikt.
Till sist, vi kommer att behöva ta ansvar. Inom en viss budgetär tvångströja, det vill säga att vi selektivt kommer att behöva minska vissa budgetposter. Får jag redan nu, aftonen före vår budgetdebatt, uppmana både rådet och kollegorna i Europaparlamentet att göra dessa minskningar på ett selektivt sätt och med alla medel som finns till hands undvika linjära minskningar. För mig är linjära minskningar detsamma som brist på mod och brist på politiska alternativ. Därför pläderar jag för selektivitet.

Holm
Herr ordförande! Som flera talare redan har sagt måste vi från Europaparlamentets sida vara nöjda med att utvecklingen går i rätt riktning. Genomförandet av budgeten blir bättre och bättre allteftersom, men vi får inte slå oss till ro med det. Som det står i resolutionen finns det fortfarande väldigt mycket kvar att göra.
Precis som min finska kollega från den liberala gruppen, har jag reagerat på punkt nr 5 gällande mål 6-området, dvs. att det inte har gått åt några pengar till detta. Jag har nu kontrollerat detta och kommit fram till att det som står inte är riktigt sant. Det finns nämligen öronmärkta pengar, men systemet i bland annat Sverige gör att pengarna inte är utbetalda. Det är dock trots allt av stor betydelse att få reda på varför dessa konton inte har utnyttjats fullt ut. Detta måste kommissionen i samarbete med medlemsstaterna så snart som möjligt ta reda på. Mål 6 är ju viktigt för norra delarna av Sverige och Finland, bland annat med tanke på det geografiska läget. Inom parentes kan jag nämna att redan förra veckan föll den första snön i norra Sverige som gav två decimeter snö. Jämför vi detta med Bryssel, där det är 20 grader varmt, så inser man att det kan innebära vissa problem i norra Sverige. Därför måste vi faktiskt se till att mål 6-medlen utnyttjas. Orsaken till att de inte har gjort det har två sidor, dels kan det bero på byråkrati, dels på att medlen kanske inte passar på projekt som man redan har fattat beslut om i Sverige.
Slutligen till det eviga huvudbryet: jordbrukssektorn. Jag vill att kommissionen verkligen tar fram en omstruktureringsplan för mjölkkvoterna, så att vi någon gång får någon ordning på detta problem framöver. Jag vill att kommissionen svarar på detta också.

Liikanen
Herr ordförande! Den resolution vi diskuterat i dag avslutar förfarandet för att informera budgetmyndigheten om genomförandet av gemenskapens aktuella budget. Detta förfarande, som initierades av Europaparlamentet, har visat sig vara till stor nytta ur kontrollsynpunkt, liksom också för oss såsom verkställare. Det har varit mycket verkningsfullt när det gällt att ge kommissionen och parlamentet möjlighet till en detaljerad diskussion om situatinen vad gäller genomförandet, som vi kunnat lägga märke till i dag.
Det utgör dessutom grunden för den globala överföring kommissionen avser att föreslå nästa vecka. Vad gäller verkställandet av 1997 års budget generellt sett, så bekräftas de tendenser kommissionen informerade budgetmyndigheten om i juli, av senast tillgängliga data. Budgetens verkställighet totalt sett överskrider per slutet av september tidigare års nivåer, i synnerhet med avseende på betalningsanslag. Även om en tredjedel av budgeten ännu återstår att genomföras så förväntar sig kommissionen att verkställigheten vid slutet av detta år kommer att ligga högre än för 1996, och därför kommer att fortsätta tendensen under senare tid.
Det finns två huvudfaktorer som förklarar denna utveckling. För det första omfattade 1997 års budget inga större nya utgiftsprogram. I synnerhet med avseende på strukturfonderna så fortskrider nu genomförandet smidigt. För det andra utformades 1997 års budget medvetet striktare än tidigare budgetar. Såväl inom jordbruket som med avseende på betalningsanslag för strukturella åtgärder har budgetmyndigheten i viss utsträckning beslutat förutse underutnyttjandet. Under det att detta inte tycks ge upphov till några specifika problem i kategori 1, så kommer anslagen till strukturfonderna med all sannolikhet att utnyttjas till fullo.
Jag har några anmärkningar och svar med avseende på de olika kategorierna. I kategori 1 har kommissionen redan föreslagit en överföring för att återbalansera budgetposterna före budgetårets utgång. Lägre behov än förväntat inom nötkött- och spannmålssektorerna kommer att ge oss möjlighet att erlägga förskotten på oljefröstöden och att täcka kostnaderna för svinfeber. Budgetmyndighetens åtagande att granska ett sent ändringsbrev kommer att göra det möjligt att dra tillämpliga slutsatser också med avseende på 1998 års budget.
Vad frågan om mjölkkvoter beträffar så kommer den diskussionen att utgöra en del av Agenda 2000, reformeringen av den gemensamma jordbrukspolitiken, varför vi kanske återkommer till den vid diskussionerna i det sammanhanget. I kategori 2 är de enda undantagen till den höga genomförandefrekvensen ett fåtal gemenskapsinitiativ. Inom dessa områden har viss omprogrammering mot slutet av programmeringsperioden varit omöjlig att undvika. Vad frågorna från Virrankoski och Holm om verkställigheten av mål 6 beträffar, så verkar det mycket sannolikt att dessa medel kommer att vara förbrukade till fullo vid årets slut. Vår information pekar i den riktningen. De specifika problemen med mål 6 har diskuterats utförligt i samband med Agenda 2000.
När det gäller den interna politiken så förväntar sig kommissionen en total verkställighet på nära 100 % i åtganden, med beaktande av de mycket begränsade omgrupperingarna inom ramen för den globala överföringen. Brinkhorst frågade om de transeuropeiska näten. Den särskilda betydelse Europaparlamentet tillmäter de transeuropeiska näten har innehållits av en redan mycket hög verkställighetsgrad. Jag har här siffrorna från i går, som säger att verkställigheten vad åtaganden beträffar ligger på nivån 82 %. Vad betalningar beträffar ligger nivån på 40 %.
I kategori 4 är bilden mer blandad, som några få talare observerat. Kommissionen kommer att föreslå några mer betydande omgrupperingar i den globala överföringen. Viktigast av allt är att omorienteringen av Phare till ett föranslutningsinstrument kommer att begränsa det belopp som återstår att verkställa detta år med 150 miljoner ecu. Dessa medel kan göras tillgängliga i år för Meda och återvinnas 1999, och således till fullo respektera de fleråriga omfången för bägge programmen.
Med avseende på herr Böschs anmärkningar har jag två kommentarer. Vad Phare beträffar så har verkställigheten, så länge projekten i genomsnitt varit mycket små, varit ytterst komplicerad och kontrollen har varit besvärlig. Det var ett av skälen till omläggningen av Phare mot de två huvudområdena infrastruktur och institutioner, och också till att programmens kritiska massa ökades. Vad gäller Meda var hans kritik riktad mot program som hör till det förgångna. För dagens Meda-program gäller att programmen är större, och verkställigheten befinner sig redan i år på nivån 63 %.
Vad slutligen kommissionens administrativa budget beträffar så har växelkursutvecklingen varit förmånlig. Kommissionen kommer inom kort att överlämna ett förslag till budgetmyndigheten, om användning av dessa medel för att reducera framtida budgetbehov, och jag hoppas att detta förslag kommer att vinna stöd.

Ordföranden
Herr kommissionär! Jag ber om ursäkt, av misstag gav vi inte ordet till Lukas, men nu får han genast en minut på sig att tala.

Lukas
Herr ordförande! Jag får den oväntade äran att tala efter er kommissionär. Så viktigt är nu inte mitt inlägg men jag har ingenting emot tingens ordning.
Resolutionsförslaget ger en mycket saklig översikt över den allvarliga situationen. Föredragandena ska ha tack för ett bra arbete. Om medlen inom flera viktiga sektorer endast används sparsamt eller t.o.m. inte alls, måste man fråga sig om ländernas eller enskilda länders medlemsbidrag inte är för höga. Med hänseende på den planerade östutvidgningen är den låga användningen av medel från Phare-programmet och för det gränsöverskridande samarbetet inom det strukturella området särskilt beklagligt. Det är inte utan att den ytterst låga genomförandenivån på posten "åtgärder för att skydda barn mot våld" uttrycker en viss cynism. Den permanent låga användningsnivån på medel för kontroll av jordbruket är oroväckande. Just med tanke på det växande bedrägeriet och unionmedborgarnas berättigade vrede, måste alla kontrollmekanismer användas effektivt och fullt ut. Just i stater där nettobetalarna finns är det svårt att förklara för medborgarna att stora sektorer inom budgeten, som de är medbetalare till, endast används i ringa utsträckning. Att reformera inkomstoch utgiftspolitiken är därför ett problem som måste lösas. Även med tanke på den sjunkande sociala nivån i många medlemsstater är en stramare och effektivare budgetpolitik ett nödvändigt påbud!

Ordföranden
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 11.00.

Förbindelser mellan Europeiska unionen och Kanada
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande (A4-0140/97) av Graziani för utskottet för utrikes-, säkerhets- och försvarsfrågor om kommissionens meddelande om förbindelserna mellan Europeiska unionen och Kanada (SEK(96)0331 - C4-0620/96).

Graziani
Herr ordförande! I början av denna sammanträdesperiod begärde jag ordet för att begå ett av dessa brott mot arbetsordningen som är ganska vanliga i detta parlament. Låt mig, herr ordförande, rikta församlingens och kommissionens uppmärksamhet på de tragiska händelser som har drabbat två italienska regioner, Umbrien och Markerna: antalet offer är högt och stora konstnärliga värden har gått förlorade. Låt mig därför påpeka för er, som är ordförande i Europaparlamentet och i kommissionen, att jag tror att det skulle vara såväl nyttigt som positivt och nödvändigt att framför allt Italien, som har drabbats direkt, men även Europeiska unionen tar på sig ansvaret för att restaurera ett kulturarv som - det är ingen tom retorik att påstå detta - inte bara är italienskt eller europeiskt, utan hör till hela mänskligheten.
Låt oss så gå över till betänkandet på föredragningslistan. De bilaterala relationerna mellan Europa och Kanada är faktiskt något som har sin upprinnelse dagen efter undertecknandet av Romfördraget. Det första avtalet gällde kärnenergisamarbete och därefter följde, under 1976, ramavtalet om handelssamarbete och ekonomiskt samarbete. Stegvis kom vi så fram till den politiska förklaringen med åtföljande gemensamma handlingsplan från december förra året: ett samarbete och gemensamma band som med andra ord har stärkts och förnyats efterhand och som i dag kommer att knytas ännu närmare i samband med en förstärkning av det transatlantiska samarbete som först inleddes med USA och som nu inte får utesluta Kanada. Mot bakgrund av de nya internationella relationerna skulle ett avtal mellan Europa och Kanada kunna bidra till den stabilitet som de transatlantiska förbindelserna behöver. Det handlar om att, efter det kalla krigets slut, finna nya gemensamma områden för Europa, USA och Kanada efter det att säkerhetsaspekten, som under 50 år har hållit samman relationerna, nu har förändrats kraftigt.
Den fas som dominerades av gemensamma säkerhetsintressen kan inte undgå att ersättas av en fas av nära samarbete på alla områden, ett samarbete som inte tolererar överdriven hegemoni från någondera parten. Men det går inte att trolla bort hegemonisträvanden: de skall begränsas med lämpliga politiska medel. Ur den synvinkeln utgör avtalet mellan Europeiska unionen och Kanada en mycket viktig stabiliserande faktor och det kan vara användbar till och med för USA som, i och med Helms-Burton- och D'Amicolagen uppenbarligen trodde - vilket var felaktigt - att man kunde förmå sina allierade att acceptera unilaterala föreskrifter.
En sund balans är det som håller samman demokratier, rättsstater och även de mest solida internationella förbindelserna. När denna sunda balans saknas drabbas även avtal och samarbete: att därför i dag ägna oss åt de transatlantiska relationerna när det gäller Kanada, på samma sätt som vi tidigare ägnat oss åt relationerna med USA följer en inneboende logik, där det ena följer av det andra.
Det ligger absolut i Europeiska unionens intresse att nordamerikanarna inte offrar sina relationer med Europa för sina, visserligen nödvändiga, relationer med Söderhavsområdet. Utan tvekan kommer en tänkbar vidareutveckling av Europatanken, något som emellertid för tillfället verkar osäkert, att få en viss betydelse när det gäller att teckna detta scenario, dvs. om Europa blir ett institutionellt politiskt subjekt och, som sådant, utrustat med en utrikespolitik som är framsprungen ur en verklig förmåga att regera. I dag finns inte allt detta, och det är denna brist som är orsaken till obalansen. Det som Amsterdamfördraget föreslår är bara en nödlösning, som att påstå att surrogatkaffe är lika bra som den äkta varan.
Med Kanada, ett ungt land, som har den unga, flerspråkiga nationens fördelar men även dess problem, öppnar samarbete hela tiden nya horisonter, som inte döljs av de problem som existerar, som till exempel frågan om fisket. Det största problemet ur den synpunkten - låt mig påminna om det - är att fiskebankerna runt Newfoundland inte längre är vad de en gång varit och det ligger i allas intresse, inte bara i Kanadas utan också i Europas, att man inser detta faktum, dvs. bristen på fisk. Samma sak med jakten: det gäller framför allt att respektera den infödda befolkningens kultur och behov, vilket inte utesluter nödvändigheten av att använda fångstmetoder som är så lite plågsamma som möjligt. Kanada är - låt mig påminna om det - en viktig partner för Europas stabilitet och säkerhet. Det är ett modernt land vad gäller dess demokratiska kultur och respekten för minoriteternas rättigheter. Det är därför, herr ordförande, en ära att få presentera detta betänkande för Europaparlamentet, ett betänkande som jag hoppas skall bli godkänt.

Schmid
Herr ordförande! Kommissionens förslag om förbindelserna mellan Europeiska unionen och Kanada innehåller ett kapitel om samarbetet inom området rättsliga och inrikes frågor. Det är bra. Det tar hänsyn till att det redan långt före globaliseringen av ekonomin fanns en globalisering av den internationella kriminaliteten. Moderna brottssyndikat organiserar numera sina aktiviteter världsomspännande. Vi kan konstatera att den ryska maffian begår organiserat socialförsäkringsbedrägeri i Los Angeles och inte bara i Moskva. Den japanska Jacuza arbetar inte bara i Tokyo utan även i Düsseldorf och Toronto. Kinesiska triader är inte bara aktiva i Hongkong utan även i Amsterdam, London och San Francisco. Det måste man dra lärdom av och lärdomen lyder: Brottsligheten är sedan länge gränsöverskridande organiserad medan polisen precis som förut står och stampar i nationalstaternas stall.
Av detta har vi dragit konsekvenser inom Europeiska unionen genom att utveckla den tredje pelaren. Men det räcker inte. Det som händer inom den tredje pelaren måste kompletteras med avtal med tredje land. Inre säkerhet behöver ett yttre kompletterande skydd. Förutsättningarna för detta är goda om vi vill göra detta med Kanada. För det första: den kanadensiska regeringen och de båda kamrarna i det kanadensiska parlamentet vill också göra detta. För det andra: myndigheterna i Kanada har inom området rättsliga och inrikesfrågor en hög medvetenhet om de problem som jag just talat om. För det tredje: partnern för ett polisiärt samarbete är högt kvalificerad. Man kan bara lära av Royal Canadian Mounted Police , när man ser hur de gör.
Hämskon ligger snarare i en egen europeisk splittring. Vi har ännu inte kommit dithän att vi i önskvärd utsträckning talar samma språk. Detta måste vi ändra på.

Schnellhardt
Herr ordförande, mina damer och herrar! Först vill jag gratulera föredragande Graziani till betänkandet som på ett balanserat sätt värderar de olika aspekterna i de europeisk-kanadensiska förbindelserna och som även blickar framåt. Samtidigt skulle jag emellertid vilja understryka hur viktigt det är att Europaparlamentet tar ställning för den gemensamma handlingsplanen. Just för att samarbetet mellan Kanada och Europeiska unionen på många områden utvecklar sig väl - medan det t.ex. ofta inom miljöområdet ser sämre ut - måste även kontakterna mellan de folkvalda intensifieras.
Vi behöver många kontakter och samtal för att förstå varandra, och då måste vi också skaffa oss inflytande över handlingsplanen. Därför har jag svårt att förstå att handlingsplanen godkändes innan parlamentet hade fått yttra sig över den.
Och nu till några miljöfrågor. Jag antar att miljöområdet är just ett område där EU och Kanada kan samarbeta i internationella fora för att hitta gemensamma svar på de globala miljöproblemen. Dessutom finns det bilaterala frågor, bl.a. ansträngningarna för att införa humana djurfångstmetoder. Intensiva samtal och förhandlingar har under tiden lett till att EU: s utrikesministrar godkänt det avtal som förhandlats fram mellan EU, Kanada och Ryssland. I framtiden kommer det vid tillämpningen av avtalet, som jag egentligen bifaller, konkret att handla om att hitta humana alternativ till de hittillsvarande fångstmetoderna. Att avskaffa trampsaxar i sig löser ju absolut inte problemet.
Här har man inte endast frågat regerings- och kommissionstjänstemän. Den avgörande förändringen ligger i att de som har stor praktisk erfarenhet och fackkunskap bidragit med kunskaper. Jag tänker här både på djurskyddsorganisationer och på ursprungsbefolkning som använder fällor i Kanada, eller i USA och Ryssland. De har praktisk erfarenhet. Som ni hör skulle jag vilja utvidga den europeisk-kanadensiska förbindelsen speciellt till miljöområdet och djurskyddet men även till andra områden.
Själv hade jag förra året under hösten tillfälle att skaffa mig en bild av indianernas erfarenheter och praktiska kunskaper i Quebec. Dessa erfarenheter liksom erfarenheter från andra grupper och folk borde föras vidare och diskuteras, t.ex. med internationella djurskyddsorganisationer, med intresserade kollegor i denna kammare.
Det handlar absolut inte om inblandning. När allt kommer omkring är djurskyddet en gemensam angelägenhet världen över liksom ansträngningen att ge ursprungsbefolkningar en relevant roll, när man skall förverkliga en miljövänlig och hållbar utveckling, och låta dem delta i de beslut som rör resursanvändning och utveckling av deras territorier. Vad gäller det allmänna samarbetet inom miljöområdet så framgår det ur handlingsplanen att de miljödiskussioner som ägde rum redan tidigare skall fortsätta. Visserligen kan vi konstatera att det inte förutsätts något handlande utan endast ett rapporterande.
Vi välkomnar desto mer processerna eller överenskommelserna inom hälsopolitiken. Låt oss ta till oss programmet och handla i enlighet med det!

Plooij-Van Gorsel
Herr ordförande, kolleger! Å forskningsutskottets vägnar vill jag lyckönska Graziani till det utmärkta betänkandet. De bilaterala förbindelserna mellan Europeiska unionen och Kanada har en lång historia. Redan 1995 tecknades viktiga avtal om samarbete på området vetenskap och teknik. Sedan 1959 sker även samarbete på energiområdet, särskilt samarbete inom kärnenergi. Kanada har naturligtvis också en stark vetenskaps- och forskningstradition. Det ger goda perspektiv för Kanada som etableringsplats för den framtida termonukleära försöksreaktorn, den så kallade ETER, naturligtvis bara om unionen skulle besluta att fortsätta den gemensamma undersökningen helt.
Det är också viktigt att stärka banden med Kanada med tanke på de transatlantiska förbindelserna med Förenade staterna som nyligen förstärkts. I den nya handlingsplanen utökas samarbetet med informations- och kommunikationsteknik och bioteknik. Två sektorer där flest sysselsättningstillfällen kommer att skapas i framtiden. Forskningsutskottet hoppas därför också att de goda föresatserna till vetenskapligt samarbete på området bioteknik inbegripet fastläggande av föreskrifter på området genetisk manipulation snabbt kan förverkligas.
Vad samarbetet på området informationsteknik beträffar skall uppmärksamheten främst riktas mot bildandet av nätverk mellan företag för att främja överförandet av teknologi. Gemensamma forskningsprojekt i ICT-sektorn måste få hög prioritet. Med tanke på den sektorns höga utveckling i Kanada kan den europeiska ICT-sektorn dra nytta av detta.

Gallagher
Herr ordförande! Liksom mina kollegor vill också jag gratulera Graziani till presentationen av ett utmärkt betänkande.
Allmänt sett har det alltid förelegat ett gott samarbete och ömsesidig välvilja mellan Kanada och unionen, varför det är svårt för de flesta att till fullo förstå de många gånger laddade förbindelserna mellan EU och Kanada inom fiskeriområdet. Man hör ofta frågan hur det kommer sig att fisket blivit föremål för sådana meningsskiljaktigheter. Det är därför viktigt att titta på bakgrunden.
EU och Kanada har mycket likartade strukturer på sitt fiske. EU: s och Kanadas beroende av fiskerinäringen i avlägset liggande områden är högt, och varje hot mot resursen framkallar av förklariga skäl laddade känslor och spänningar. 1975 deklarerade Kanada, Island och Norge en exklusiv ekonomisk zon på 200 mil för att skydda sina krympande bestånd, och Europa följde efter år 1977.
Detta medförde minskade fiskemöjligheter för europeiska fartyg, och efter Spaniens och Portugals inträde 1986 blev dessa länders problem gemenskapens problem. 1992 deklarerade Kanada ett moratorium för fångst av ishavstorsk, och de beräknar att detta medförde omkring 40 000 förlorade arbetstillfällen i Newfoundland.
Effekterna för EU: s flotta av de minskade fiskmöjligheterna är väl kända - vi fick flera års dödläge och försämrade relationer. Unionen och Kanada tog 1992 initiativet till en avtalspromemoria, och denna skulle utgöra ett nytt fiskeriavtal som skulle ersätta 1981 års ramavtal. 1994 ändrade Kanada sin lag om skydd av kustfisket, för att medge vidtagande av åtgärder för att bevara utspridda bestånd inom den exklusiva 200-milszonen och i angränsande vatten. Detta gav myndigheterna möjlighet att hejda fartyg från vissa utsedda stater, och i mars 1995 fördes Spanien och Portugal upp på den listan. Prejningen av det spanska fartyget, och den bittra strid som följde, är nu historia. Lyckligtvis löstes tvisten några veckor senare, och i september samma år togs Spanien och Portugal bort från listan över utsedda stater.
Med allt det sagt så delar jag optimismen att det verkar möjligt för unionen och Kanada att samarbeta på ett mer fullständigt sätt, och för bägge sidor att bättre förstå och respektera varandras synpunkter. Mitt utskott hoppas att det ökade samarbetet inom fiskerisektorn skall bidra till att utveckla de starka band som finns. Detta kan åstadkommas genom förtroendeskapande åtgärder, såväl på den bilaterala nivån som multilateralt genom NAFO.
Mitt utskott anmodar unionen och Kanada att säkerställa iakttagandet av sina bilaterala åtaganden. Vid stöder NAFO: s initiativ att behålla dagens protestmekanism. Vi tillbakavisar de extraterritoriella villkoren i dagens kandadensiska lagstiftning inom fiskeriområdet, och avslutningsvis kan jag säga...
(Ordföranden avbröt talaren.)

Barón Crespo
Herr ordförande, mina damer och herrar! För det första skulle jag vilja gratulera Graziani till hans betänkande och dessutom hälsa honom välkommen hit, eftersom det innebär att han har tillfrisknat. Jag skulle vilja tillföra debatten två grundläggande frågeställningar. Den första är att, när vi nu talar om aktualiseringen av de transatlantiska förbindelserna, detta betänkande lägger särskilt stor vikt på våra förbindelser med Kanada, eftersom Kanada redan från början, vilket även visats i de svåraste stunderna, alltid tagit ställning för Europa och friheten, för vilket de måste ges ett erkännande, och dessutom måste detta lyftas fram i ljuset. Det handlar inte om att bara tala med Förenta staterna.
Jag skulle vilja peka på två synpunkter. En är den nya dimension som de transatlantiska förbindelserna tagit i det avseendet att Kanada också gått samman med Förenta staterna om ett frihandelsområde, NAFTA-fördraget, som dessutom utökats till att omfatta Mexiko, och där man just nu också talar om möjligheterna att skapa ett kontinentalt frihandelsområde för hela Amerika Dett skulle innebära att vi inom en inte alltför avlägsen framtid inte enbart måste omvärdera våra ekonomiska förbindelser, och detta måste vi välkomna eftersom det också påverkar oss, utan också de politiska.
Jag tror också att det är lämpligt att understryka synpunkten på våra förbindelser med Kanada avseende respekten för internationell lag och ramarna för förbindelserna med världshandelsorganisationen, och jag avser då framför allt de extraterritoriella lagarna, som i fallet med Helms-Burton-lagen påverkar både Kanada och Europeiska unionen, och jag tror att det är på sin plats att samordna åtgärderna i denna fråga.
Till sist herr ordförande, vill jag också peka på en synpunkt i betänkandet som förefaller mig viktig, där Graziani fört in ändringar, inlämnade av bland andra mig själv och som berör fiskefrågan. Det är viktigt att påpeka att det är lämpligt att, och detta har föregående talar sagt, de sekulära förbindelserna som de inom fisket kan behandlas med respekt för internationell rätt. Vi känner väl till att fiskefrågorna är polemiska, vilket bevisas av det "laxkrig" som just nu pågår mellan Förenta staterna och Kanada. Som en gammal gemenskapsledare sagt vet man att Jesus valde fiskare till sina apostlar, eftersom fisket blir en polemisk fråga. Jag tror hur som helst att det är positivt och viktigt att vi inför framtiden utvecklar våra förbindelser i ett klimat av samförstånd, samarbete och respekt för internationell rätt.

Varela Suanzes-Carpegna
Herr ordförande, mina damer och herrar! Också jag vill framföra mina uppriktiga gratulationer till Graziani för hans utomordentliga betänkande. Kanada är ett stort land som vi har viktiga historiska, politiska och ekonomiska band med. Vi delar principer och gemensamma värderingar, och våra förbindelser bör omgärdas av en anda av samarbete. I egenskap av spanjor, och framför allt som galicier, måste jag ändå ta upp en fråga som stört våra förbindelser - fisket. Galicierna, som jag representerar här, förstår ännu inte den aggressivitet som Kanada uppvisade under den fiskekonkflikt man själv utlöst och där man bröt mot internationell rätt.
Jag vill inte riva upp gamla sår, utan hjälpa till att få dessa att läkas fullt ut. Jag vill därför rikta uppmärksamheten på avsnitten 20 och 21 i Grazianis betänkande och de 8 slutsatserna i fiskeriutskottets betänkande som bifogas Grazianis och som förkastar den kanadensiska extratoriella lagstiftningen och kräver att den skall upphävas och att garantier skall utfärdas för gemenskapsfartygen. Man uppmanar där också till ett verkligt samarbete i NAFO, ett upprätthållande av nuvarande system för överklagan och ett undvikande av diskriminering av andra flottor, men begär också ett ikraftträdande av fiskeriavtalet från 1992, om än med vissa ändringar, men med de stora europeiska önskemål som redan överenskommits, som t.ex. gemenskapsflottans tillgång till överskottet inom fisket i Kanada.
Som Graziani påpekar bör den gemensamma åtgärdsplanen inte bara bli ett uttalande om goda intentioner om den skall bli användbar, utan också ett effektivt löfte om framsteg i samarbetet.
I egenskap av ledamot i detta parlaments delegation för förbindelserna med Kanada, men också i fiskeriutskottet, röstar jag för att detta samarbete skall utökas. Fisket, herr ordförande, kan vara provet för dessa nya förbindelser mellan Kanada och Europeiska unionen.

Novo
Herr ordförande, herr kommissionär, kära kolleger! Det gemensamma intresset av att upprätthålla och utveckla förbindelserna mellan Europeiska unionen och Kanada grundas inte eller borde åtminstone inte enbart grundas på de viktiga och omfattande handelsintressen vi nu har. Tvärtom, samarbetet och konvergensen i frågor som de som nämnts, respekten för motståndet mot viss nationell extraterritoriell lagstiftning, som t ex den amerikanska Helms-Burtonlagen och NATO, samt samarbete och konvergens vid vissa humanitära åtgärder, och till och med resolutionen om finansieringen av Förenta nationerna utgör ett gemensamt politiskt samarbetsområde som just behöver upprätthållas och stärkas.
Inom vissa strikt kommersiella frågor är det viktigt att en del mer omfattande ekonomiska intressen, som stål, vete, nötkött och till och med audiovisuella intressen, inte ges för stor tyngd, men inte heller glömmer - man tenderar till och med att betrakta dem som mindre viktiga eller marginella - att den antagna resolutionen är tillfredsställande för bägge parter vad gäller relevanta sociala och ekonomiska frågor för vissa områden och länder inom Europeiska unionen och som av en händelse tillhör mindre utvecklade områden, där anslutningen dessutom ännu ligger långt från att bli verklighet.
Det är uppenbart att jag här avser frågor om den fiskekontrovers i NAFO-området som alltjämt består och som vi anser inte kan lösas genom ensidiga åtgärder inom det extraterritoriella området, och som inom andra områden just lett till kanadensiskt och europeiskt gemensamt avståndstagande.
Det är därför viktigt att Kanada inte vidtar åtgärder inom fiskefrågan, utan att förhandlingarna i stället fortsätter för att skydda alla närvarande intressen, inklusive det gemensamma intresset att bevara fiskeresurserna.

Leperre-Verrier
Herr ordförande! Förbindelserna mellan Europeiska unionen och Kanada existerar sedan knappt femtio år tillbaka och vi bör vara glada över att de antar en ny dimension. Vi vet att den transatlantiska solidariteten varit ett ovärderligt instrument för upprätthållande av freden, av friheterna och av stabiliteten. Det är därför lyckligt att detta meddelande betonar den politiska, sociala och kulturella dimensionen genom att öppna samarbetet för nya sektorer som vetenskaplig forskning, teknisk utveckling eller utbildning, samtidigt som det förra ramavtalets område kvarstår.
Den internationella situationen efter det kalla kriget, som placerar Förenta staterna i en dominerande ställning, kräver dessutom att de transatlantiska förbindelserna granskas. I detta sammanhang är relationerna mellan Europeiska unionen och Kanada en garanti för en ny jämvikt. Vi vägrar att acceptera ensidiga åtgärder och Helms-Burtonlagen och d'Amatolagen är ett intressant och talande exempel på hur intressena löper samman.
Därför delar jag helt den uppfattning som föredraganden Graziani uttrycker i detta utmärkta betänkande. Vi får inte låta meningsskiljaktigheter inom vissa sektorer ifrågasätta de bilaterala förbindelser som alltid funnits. Det ömsesidiga intresset i starkare politiska och kommersiella förbindelser är alldeles för viktigt.
Det finns dock två problem och fisket är den första stötestenen. Problemet med fångstkvoter har bokstavligt talat förgiftat förbindelserna mellan Kanada och Europeiska unionen de senaste åren. Ett annat tvistefrö är frågan om saxfällor och importen av djurpälsar. I bägge fallen bör man finna lösningar för att vi skall kunna upprätthålla våra fridfulla förbindelser. Kanada utgör faktiskt en oumbärlig partner för stabilitet och säkerhet i Europa. En utvidgning av samarbetet till nya områden återspeglar de utmaningar västvärlden står inför.
Det är alltså önskvärt att Kanada och Europeiska unionen kan förena sina ansträngningar i strävan mot en ny jämvikt för det internationella samfundet.

Berthu
Herr ordförande, kära kolleger! Trots sitt geografiska läge står Kanada särskilt nära oss eftersom det delar en bit av sin historia med medlemmar av unionen, Storbritannien och Frankrike. Vårt arv av gemensamma värderingar bör hållas levande och utgöra grunden för ett aktivt samarbete mellan de offentliga myndigheterna, företagen och framför allt mellan de människor som i dag knyter allt starkare band över Atlanten.
För de som funderar över de europeiska institutionerna är Kanada också ett mycket intressant exempel på ett federalt land som trots sin höga ålder inte funnit sin jämvikt. Dess oroliga institutionella historia är märkt av att provinsen Quebec som sådan aldrig godkänts i Kanadas nuvarande konstitution och av att det, åtminstone hittills, varit omöjligt att finna en särskild form som kan kombinera det fransktalande Quebecs självständighet med resten av landet. I den första folkomröstningen om självständigheten, som hölls 1980, var det följaktligen 40 % som röstade ja. I den andra år 1995 var det 49, 5 %, och en tredje folkomröstning skall genomföras.
Denna utveckling borde mana också européerna till eftertanke. Om federalismen fungerar när den gäller ett enda folk, som i Tyskland, blir den blockerad eller genomgår oändliga snedsprång när den gäller flera folk som alla vill bevara sin identitet och råda över sitt eget öde. Eftersom den samordning som federalismen påbjuder underordnar medlemsnationerna, uppkommer hela tiden misstankar om att den inte respekterar en av parterna. Detta gäller naturligtvis i ännu högre grad, när den konstitutionella grundstadgan inte ens godkänts av en av medlemsnationerna.
Därför är jag glad över att flertalet av de ansvariga i Europa inte uttryckligt hänger sig åt den federala målsättningen. Och ur samma synvinkel vill jag också säga till våra vänner på andra sidan Atlanten att vi med stort deltagande följer Quebecs och Kanadas ansträngningar att finna den institutionella form som kommer att göra förbindelserna tydligare.

Antony
Herr ordförande, kära kolleger! I sitt betänkande om förbindelserna mellan Kanada och Europa har Graziani tagit upp vitt skilda ämnen, från saxfällor till funderingar om intresset för en trepartsdimension mellan unionen, Förenta staterna och Kanada, och däremellan problemet med kustfisket.
Det finns alltså mycket att säga om detta, och att kritisera, framför allt när det gäller ställningstagandet för Världshandelsorganisationen, det vill säga för en värld utan gränser i klorna på de multinationella företagen. Två minuter är dock inte tillräckligt, ännu mindre då texten vi delgivits inte behandlar det allra viktigaste.
Vad Kanada har blivit ger ett förebud om vad Europa kan bli, en federal satellitgrupp till Förenta staterna. Ottawa står modell för Bryssel, huvudstad i en artificiell enhet som under ett federalistiskt ok inbegriper två nationer, de franska kanadensarna och anglosaxerna. Bägge är offer för systemet. De franska kanadensarna självfallet, men också anglosaxerna som i takt med att Ottawa klipper av förbindelserna med London, förlorar sin specifika karaktär.
I dag löses de två folken upp i den amerikanska smältdegeln. Invånarna i Quebec hänger sig åt en skön kamp i försvaret av det franska, men striden är meningslös efter den så kallade tysta revolutionen då deras nationalitet störtade samman. Det finns risk för att de franska kanadensarna har försvunnit inom några decennier, utraderade från kartan precis som fransmännen i Louisiana.
Det finns dock en utväg för dessa två folk. Att lämna det federala oket, som folken i Centraleuropa gjort, och som våra nationer som undan för undan kvävs av Bryssel vill göra. Av denna anledning, franska patrioter, stödjer vi ett fritt Quebec. Federalisterna i Ottawa vann folkomröstningen 1995 med knapp marginal, genom att dra fördel av samma saker som de maastrichttrogna euro-federalisterna i Frankrike 1992 - omröstning av etniska minoriteter, påtryckningar från media- och finansmyndigheter. Och liksom år 1763 förlorade Paris intresset för det nya Frankrikes öde.
Vår intelligentia går verkligen i fotspåren på Voltaire, som då utropade: "Jag skulle vilja att Kanada låg på botten av det iskalla havet" . Nästa gång skall det väl lyckas. Måtte invånarna i Quebec inse att de inte är ensamma. När vi i Frankrike själva har frigjort oss från Bryssels förmyndarskap, kan vi återknyta de band som bröts med våra bröder i Quebec för tvåhundra år sedan.

Mann, Erika
Herr ordförande! Herr Graziani, ni har levererat ett utmärkt betänkande, och jag är mycket tacksam för att ni har förmedlat en så positiv grundinställning i betänkandet. Jag tror nämligen att vi är hänvisade till att ha goda förbindelser tvärs över Atlanten både med Kanada och Förenta staterna. Det är ett viktigt fundament för de västliga värdena, och jag är mycket tacksam att ni lyft fram detta. För övrigt är det mycket roligt att se er frisk här igen!
Den gemensamma handlingsplanen från den 17 december 1996 konfirmerar ett ramavtal från 1976 och öppnar på så sätt en ny form för samarbetet mellan Europeiska unionen och Kanada. Jag är glad att detta avtal föreligger, och jag är glad att vi har valt nya former för att motivera detta samarbete. Jag kommer att återkomma till detta senare.
Tyngdpunkten i avtalet ligger inom området för bilaterala handels- och investeringsförbindelser, men dessutom även i ett fastare samarbete i multilaterala handelsfrågor samt i uppbyggande och stabilisering av det politiska samarbetet. Det är ett brett paket och kommissionen har här presterat ett rejält och gediget arbete.
Vad innebär egentligen denna nya form och hur ser den nya stilen i samarbetet ut? Jag skulle bara vilja nämna några områden. Den första punkten är att det finns en direkt form av samarbete, dvs. kommissionen samarbetar med motsvarande administrativ enhet på den kanadensiska sidan. Det finns en mycket mer direkt form av politiskt samarbete, i framtiden kommer det nämligen helt enkelt för varje fall och för varje fråga, som skall behandlas, finnas direkta samarbetsmöjligheter.
Det andra punkten är att handelsbråk kommer att kunna utredas direkt och inte längre i så komplicerade former som tidigare. Vi skall inte underskatta det. Vi vet att handelsbråk gör livet svårare för oss, såtillvida är det viktigt att vi vet om det. Vi har helt nya former av avtal liggande framför oss på bordet och jag är glad att kommissionen har gjort detta möjligt.
Ni har för övrigt helt rätt, herr ordförande, vi behöver från parlamentets sida bättre följa programmen. Jag skulle därför vilja be kommissionen att hela tiden informera oss om vad ni företar er.

Van den Broek
Herr ordförande! Får även jag börja med att lyckönska föredraganden, Graziani, till detta omfattande betänkande och kanske först ansluta till de inledande kommentarerna han gjort om den katastrof som drabbat hans land. Jag vill även tala om för honom att kommissionen nu på morgonen uppmärksammat detta och jag skulle här vilja ta tillfället i akt att å kommissionens vägnar uttrycka vår medkänsla med offren för jordbävningen i Italien. Vi konstaterade också helt spontant i morse att det är synd att vi inte kan, i brist på medel och med uttömda budgetposter, omvandla ett säkert tecken på vår medkänsla till ett konkret stöd även om det bara skulle röra sig om ett symboliskt belopp eftersom vi inte har några medel till vårt förfogande för naturkatastrofer. Vi har dock sökt efter en möjlighet och jag vet att kommissionär Oreja håller på att se efter om det eventuellt kan skänkas ett bidrag för reparation av skadade konstskatter, vi vet alla att den stora basilikan i Assissi också lidit skada. Något resultat kan jag inte meddela just nu men jag tyckte ändå att det var rätta tillfället att ta upp det.
När det gäller betänkandet så gläder det mig att kunna rapportera till parlamentet om den senaste positiva utvecklingen i förbindelserna mellan Europeiska unionen och Kanada. I anslutning till kommissionens meddelande till rådet den 28 februari förra året antogs den 17 december samma år ett gemensamt politiskt uttalande och ett gemensamt handlingsprogram. Handlingsprogrammet har redan haft en positiv effekt på de bilaterala förbindelserna, vilka nu är stabilare än de var för ett år sedan. Det bekräftades av båda parter den 20 juni i år på toppmötet mellan EU och Kanada i Denver. Vid en sammankomst några veckor senare inom ramen för den politiska dialogen sade utrikesminister Axworthy att de resultat som åtgärdsprogrammet hade givit dittills överträffade Kanadas förväntningar. Jag tycker att man lugnt kan konstatera att även våra förväntningar har överträffats. Ändå kvarstår några problem i den bilaterala sfären, särskilt angående de olika ståndpunkterna om - det har också tagits upp i dag - extraterritoriell tillämpning av fiskerilagstiftningen, vissa handels- och investeringsfrågor kan också nämnas här.
Generellt sett är Kanada dock en viktig transatlantisk handelspartner för oss som vi delar gemensamma värden och målsättningar med. Jag håller med Graziani helt och hållet i anmärkningarna om hur viktiga våra förbindelser med Kanada är.
Angående handlingsprogrammet vill jag be om er uppmärksamhet för fyra avtal med Kanada som nästan är klara för undertecknande. Det gäller i första hand det ömsesidiga erkännandet av normer och certifikat. Förhandlingarna är slutförda och avtalet paraferades den 30 juni. Information om institutionerna för konformitetsbedömning måste ännu utväxlas.
För det andra, ett avtal om samarbete och ömsesidig hjälp i tullärenden. Det avtalet ligger klart för undertecknande.
För det tredje, de veterinära normerna och växtskyddsnormerna. Förhandlingarna kring detta är slutförda. Vissa frågor i samband med BSE-frågan måste dock utarbetas vidare.
För det fjärde, området konkurrens, även där har förhandlingarna klarats av och avtalet skall de närmaste veckorna vidarebefordras till rådet.
Vi anser att de här fyra avtalen tillsammans helt säkert kommer att främja handeln med Kanada. Man har även påbörjat den förberedande verksamheten för en gemensam handelsstudie om främjandet av handel i varor och tjänster och om en minskning eller ett upphävande av tariffära och icke-tariffära hinder. Den 30 september utväxlades inventeringar av handelshindren inom ramen för denna undersökning.
Det är också värt att nämna att Kanada är en viktig bundsförvant i vårt motstånd mot Helms-Burtonlagen och d'Amatolagen. En fråga som vi tagit upp med våra kanadensiska vänner.
På området utrikes- och säkerhetspolitik har Europeiska unionen och Kanada i flera år haft ett nära samarbete i multilaterala forum som till exempel FN och OSSE. Som ett direkt resultat av åtgärdsprogrammet kommer EU under det luxemburgska ordförandeskapet att förhandla på expertnivå om de efterföljande områdena: omstrukturering av FN, nedrustning, icke-spridningsavtal, mänskliga rättigheter, Östeuropa och Centralasien.
Kanada är, som Graziani mycket riktigt påpekar i sitt betänkande, en viktig aktör i Stillahavsområdet. Kanada är just nu ordförande i APEC och anordnar APEC-toppmötet som kommer att hållas i Vancouver i november i år.
När det gäller det sista kapitlet i handlingsprogrammet med rubriken " förstärkning av banden" anser jag att avtalen med Kanada inom området högre utbildning och yrkesutbildning och inom området vetenskap och teknik redan lett till mycket goda resultat.
Angående banden, från folk till folk för att uttrycka det så, vill jag uttrycka min tillfredsställelse med Kanadas beslut i april i år att portugisiska invånare inte längre behöver något visum. Det var en fråga som kommissionen tagit upp med Kanada inom ramen för handlingsprogrammet.
Sist men inte minst påpekar jag att Europaparlamentets delegation för förbindelserna med Kanada kommer att besöka huvudstaden senare i år och det besöket äger enligt min åsikt rum vid ett ytterst lägligt tillfälle i förbindelserna mellan EU och Kanada och jag uttrycker vårt hopp och våra förväntningar att det skall krönas med framgång.

Ordföranden
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 11.00.

Ekonomiska och monetära unionen
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande (A4-0255/97) av Willockx för utskottet för ekonomi, valutafrågor och industripolitik om konvergenskriterierna för den ekonomiska och monetära unionen och finansieringen av socialskyddssystemen i Europeiska unionens medlemsstater.

Willockx
Herr ordförande, herr kommissionär, ärade kollegor! Jag skulle vilja börja med att klargöra att mitt betänkande om socialskyddssystemen egentligen ingår i en helhet. En helhet som består av tre komponenter: jobb, socialskydd och inkomst. Dessa tre komponenter är oskiljaktigt sammanbundna med varandra. I det avseendet måste de så kallade " targets" som kommissionen vill föreslå medlemsstaterna även omfatta viktiga garantier för socialskydd och inkomst. Vid toppmötet om sysselsättningen i Luxemburg gäller det att inte förlora helheten i dessa tre komponenter ur sikte.
Jag skulle i marginalen vilja säga att det är fel att å ena sidan hävda att uppfyllandet av konvergenskriterierna på budgetnivå, att icke-uppfyllandet av dessa skulle ha löst sysselsättningsproblemet. Det är å andra sidan också fel att använda uppfyllandet av konvergenskriterierna som ett alibi för att börja skära ned i socialskyddet och på det sättet indirekt även inteckna sysselsättningspolitiken.
Jag tror också att vi måste avhålla oss från konstgjorda jämförelser med USA. Vi har vår egen Rhenlandsmodell. Här i Europa måste vi också hålla oss till den Rhenlandsmodellen. De här kriterierna utgör, vad mig anbelangar, ingen risk för möjligheten att finansiera socialskyddet. Tvärtom, i ett land som Belgien har just uppfyllandet och eftersträvandet av dessa konvergenskriterier blivit det bästa medlet för att på lång sikt garantera finansieringen av socialskyddet. Jag vägrar alltså, och det vill jag med kraft understryka, att se någon motstridighet i dessa båda mål.
I denna debatt har också pensionerna tagits upp vid upprepade tillfällen. Man måste även här avhålla sig från att använda slagord. Kapitaltäckning är inte något undergörande medel för att säkerställa pensionernas framtid. Stöd till omfördelningssystemen genom kompletterande kapitaltäckning är å andra sidan, enligt min åsikt, inte någon dödssynd. Men en sak är klar, försiktighet anbefalles och här ansluter jag till den ståndpunkt som Europeiska kommissionen intagit i sitt senaste meddelande om modernisering av den sociala tryggheten, i övergången från ett system till ett annat.
Den nyckelfråga vi står inför i framtiden är: hur kan vi hålla den sociala tryggheten betalbar utan att försvaga det sociala skyddsnätet. Jag ger tre svar. Det första är en upprepning: en sund offentlig ekonomi. Den bästa garantin för det sociala skyddets framtid eftersom det gör att det i framtiden går att ställa mer resurser till förfogande för det sociala skyddet. För det andra: sysselsättning. Ett socialt skyddssystem kan inte fungera utan en hög sysselsättningsgrad. För det tredje, den nödvändiga moderniseringen av systemen inför den nya utmaningen. Vad kan vi som Europa göra åt detta? Vår uppgift i detta är inte så omfattande. Vi kan bara försöka bilda ramen som skall ro iland den uppgift jag just talade om.
Det finns tre viktiga instrument. För det första, samordningen av skatter mellan medlemsstaterna när det gäller de rörliga skattegrunderna. Jag är nöjd med vad ordförande Santer sagt om detta idag. För det andra, sökandet efter samordnade skattesvar på behovet av en alternativ finansiering av det sociala trygghetssystemet, till exempel energiskatten för finansiering av den sänkta arbetsgivaravgiften. För det tredje, utformning av sociala konvergenskriterier för att styra det sociala skyddet och och lönepolitiken och förebygga social utslagning i framtiden.
Herr ordförande, ärade kollegor! Det är min fasta övertygelse att ju mer demokratiskt Europa kommer att bli, desto stabilare kommer ett anpassat socialt skyddssystem att vara. Vad vissa teoretiker än må säga: folket, våra väljare, accepterar inte och kommer aldrig att acceptera att ett sådant socialt skyddssystem rivs ner. Ju mer demokrati i Europa, desto kraftigare försvar för vårt sociala trygghetssystem. Det är min fasta övertygelse.

Chanterie
Herr ordförande! Allra först vill jag i egenskap av föredragande av yttrandet från utskottet för socialfrågor och sysselsättning tala om att det gläder mig att både föredraganden och utskottet för ekonomi, valutafrågor och industripolitik till största delen tagit med slutsatserna från vårt rådgivande utskott. Det råder mycket riktigt inte något tvivel om att ekonomiska och monetära unionen har ett stort inflytande på den sociala tryggheten i medlemsstaterna.
Det är dock inget välgrundat skäl att förkasta EMU. Tvärtom, normerna och tidsplanen bör hållas utan inskränkningar. Inte för att de är en del av en eller annan ekonomisk dogm utan för att de bidrar till att EMU lyckas och således till valutastabilitet, ekonomisk tillväxt, större konkurrenskraft och följaktligen främjar sysselsättningen.
Däremot får de tillfälliga nackdelarna oss att förbereda den sociala tryggheten på EMU. Det bör dock ske utan att äventyra den sociala trygghetens dubbla kärna. Å ena sidan försäkringsaspekten, det vill säga gemensamt skydd mot de främsta sociala riskerna och å andra sidan den hjälpaspekt som uttrycker vår solidaritet. Den sociala tryggheten är ju en av hörnstenarna i Europas sociala modell. Vi är alla överens om att finansieringen av den sociala tryggheten emellertid utgör det största problem som varje medlemsstat ställs inför. Det budgetära strypgreppet leder oundvikligen till frågan om alla delar av den sociala tryggheten kan upprätthållas eller om ett omdömesgillt ingrepp inte är att föredra i stället för ett nödtvunget uppgivande av rättigheter och förmåner.
Det tänks för lite på att den sociala tryggheten naturligtvis inte bara påverkas av EMU utan även genom demografisk utveckling och tekniska faktorer. Tänk till exempel på åldrandet och bebyggelsens utbredning. Tänk på den ändrade familjebildningen, kvinnornas inträde på arbetsmarknaden och den konstant höga arbetslösheten. Tänk å andra sidan även på läkekonstens och läkemedlens framsteg, utvecklingen av informationsteknik, automatiseringsteknik, telematik, multimedia. Sådana demografiska och teknologiska omvälvningar leder till övervägande del till minskade inkomster och ökade utgifter i den sociala tryggheten. De vanförhållanden som detta för med sig går inte att uthärda.
Utskottet för socialfrågor föreslår därför också fyra ingrepp. För det första, slutförandet av den inre marknaden för att motverka konkurrensstörningar och social dumping. För det andra, stöd av den ekonomiska tillväxten genom ytterligare investeringar och förbättring av konkurrenskraften. För det tredje, främjande av sysselsättningen genom att använda arbetslöshetsunderstödet som lönebidrag. För det fjärde, ombildning av skattesystemet för att både minska skatten på arbete och hjälpa till att få statsbudgeten i balans.
I utkastet till Amsterdamfördraget står det att Europeiska unionen eftersträvar en hög sysselsättningsnivå och en hög nivå av socialskydd. Det står uttryckligen angivet. Även om det just nu inte finns något europeiskt socialavtal så finns sysselsättningskapitlet i Amsterdamfördraget och det toppmöte om sysselsättningen som hålls i november. Förhoppningsvis är de båda då en ansats till ingrepp som i sig inte kommer att vara tillräckliga för att säkerställa finansieringen av den sociala tryggheten men i kombination med diverse nationella politiska åtgärder kan de se till att en väg slås in som leder till en ekonomisk, monetär men samtdigt även en social union och det är när allt kommer omkring det som det handlar om.

Donnelly
Herr ordförande! Jag skulle vilja tacka Willockx för hans betänkande och Chanterie för hans yttrande. Denna debatt kommer mycket lägligt eftersom vi tidigare denna eftermiddag hörde ordförande Santer diskutera frågan om det toppmöte om sysselsättning som ska hållas i Luxemburg, och det föreligger ett mycket nära samband mellan våra sociala trygghetssystem, arbetslöshetsnivåerna och hela framtiden vad gäller tillväxt och sysselsättning i Europeiska unionen.
Även om detta betänkande ställer frågan om vad som kommer att hända med de sociala trygghetssystemen, till följd av den ekonomiska och monetära unionen, så måste vi på alla sidor i denna kammare konstatera en enkel sanning - oavsett den ekonomiska och monetära unionen så behöver vårt sociala trygghetssystem en långt gående reformering. Willockx betänkande gör verkligen det mycket klart.
PSE-gruppen vill se en översyn av den sociala tryggheten, men som Willockx betänkande påpekar så vill vi göra det på basis av ett säkerställande av att vi behåller ett socialt skyddsnät. Vi måste reformera systemet men behålla det skyddsnät vi har i Europeiska unionen.
Det system som skapades vid slutet av andra världskriget passar inte längre de typer av anställningar och de typer av arbetslöshet vi har i dag. Vi vill därför att tre saker skall tas itu med vid den revidering som kommer att äga rum. Jag skulle vilja att kommissionen, kanske i sina fortsatta undersökningar, och rådet, kunde beakta dessa i framtiden.
Den första består i att upprätta ett nytt system av sociala trygghetssystem, som erbjuder en flexibel hjälp som är anpassad till den enskilde medborgarens behov, och som är inriktade på att hjälpa människor igenom arbetslöshetsperioder, snarare än utestänga dem från möjligheten att arbeta permanent. Det är ett faktum att de sociala trygghetssystemen i en del av våra länder permanent utestänger våra medborgare från möjligheten att arbeta. Det är därför som 50 % av de arbetslösa i Europa i dag är långtidsarbetslösa.
Vi måste inse att kostnaderna för skattebetalarna för den sociala tryggheten stiger. Det är därför som vi behöver skapa arbetstillfällen i Europeiska unionen. Om vi skapar arbeten så kan vi sedan minska skulderna och upplåningen för att betala för den sociala tryggheten. Det är därför, herr kommissionär, som detta toppmöte i Luxemburg är av avgörande betydelse inte bara för den sociala sammanhållningen i Europeiska unionen, utan också för att få ner budgetunderskottet och säkerställa att pakten för stabilitet och tillväxt verkligen kan fungera.
I synnerhet för våra unga människor måste vi bryta ner de barriärer som gör övergången från understöd till arbete nära nog omöjlig för hundratusentals unga människor. I Europeiska unionen i dag är det praktiskt taget omöjligt för en del av våra ungdomar att gå från understöd till arbete. Jag säger till er såsom socialdemokrat, låt oss för guds skull ha en uppriktig debatt i denna fråga, och låt oss utforma ett socialt trygghetssystem som tar hänsyn till individen och som hjälper till att maximera möjligheterna till arbete i Europeiska unionen.

Herman
Herr ordförande, kära kolleger! Anledningen till att jag så ivrigt applåderar Willockx och Donnelly är att deras anförande var precis det jag själv skulle vilja hålla. Vad de sade är dock inte exakt det som står i deras text. Därför skiljer sig våra uppfattningar något, även om jag i grunden är glad över att våra idéer löper samman och över vår enighet.
Som Donnelly mycket riktigt sade bör socialskyddssystemet behållas, vilket vi håller med om men det skall ske genom ett antagande. Det är dock inte exakt vad ni säger: den sociala tryggheten bör behållas och, om nödvändigt, förstärkas. Detta är inte samma sak. Om ni hade sagt att den bör omarbetas för att sedan antas, hade jag genast varit överens med er. Dessutom är innebörden tyvärr tvetydig när ni säger att varken uppfyllandet av konvergenskriterierna, eller tidpunkten för den tredje etappen får ha en negativ inverkan på unionens och medlemsstaternas ansträngningar att skapa sysselsättning. Om det kunde tolkas så som ni uttryckte det i ert anförande, skulle jag rösta för, men det ni skrivit är något annat.
På samma sätt talar ni under punkt 14 om den sociala trygghetsgraden och ni inför ett noggrannhetsbegrepp som varken finns med i Donnellys eller ert eget anförande. I ert tal finns det nyanser. Jag anser dock att Donnelly blivit ofattbart realistisk vilket jag inte kan annat än applådera till. Det är förmodligen erfarenheten av makt som gör att saker och ting blir lite mer förståeliga och som gör människor mer ansvariga.
För övrigt, herr ordförande, är det ett utmärkt betänkande. Vi har största intresse i att upprätthålla ett system av social trygghet och solidaritet, eftersom ett sådant är oumbärligt för ett väl fungerande ekonomiskt system. Vi tror inte på djungelns lag. Vi anser inte att marknaden kan reglera allt. Vi tror att staten har en roll att spela och att de sociala samtalsparterna har en viktig roll att spela. De måste alltså komma överens, och även regeringen, men detta kräver att de är medvetna om hur verkligheten ser ut.
Som Donnelly mycket riktigt sade, och som jag upprepar, går det inte längre att finansiera det nuvarande systemet så som det fungerar i de flesta av våra stater, och det är inte hållbart med tanke på globaliseringen och internationaliseringen. Vi måste alltså sträva efter en anpassning och jag är glad att vi under debatten lyckats komma överens på denna punkt, tyvärr inte i lika hög grad i texterna.
Herr ordförande! För övrigt röstar vår grupp för detta betänkande och vi vill än en gång tacka och gratulera Willockx.

Kestelijn-Sierens
Herr ordförande, kolleger! Den liberala gruppen ser med blandade känslor på betänkandet från kollega Willockx. Vi välkomnar visserligen att föredraganden haft modet att under månader i följd söka efter samförstånd. Ändå är det så att ingen riktigt kan känna igen sig i betänkandet. Jag kan nämligen knappast förbigå att resolutionen är osammanhängande och även tvetydig. Osammanhängande eftersom man knappast samtidigt kan hävda att Maastricht angriper kriterierna för budgetutrymmet för sociala åtgärder men egentligen inte gör det eftersom ett mindre underskott leder till lägre räntekostnader, mer investering, tillväxt, sysselsättning och alltså en bredare skattebas. Jag måste dock erkänna, Willockx, att ni i dag intagit en tydligare ståndpunkt som inte direkt går att återfinna i betänkandet.
Å den liberala gruppens vägnar vill jag klargöra ett par saker. Jag vill allra först understryka att det finns länder som framhärdar och på ett systematiskt sätt ser till att den statliga ekonomin blir sund, att det är de som når de bästa resultaten när det gäller sysselsättningen och alltså lägger grunden för en betalbar social trygghet.
För det andra, angående pansionerna, anser vi att systemet med kapitaltäckning kan få finnas vid sidan av omfördelningssystemet. Det handlar inte om att ersätta det ena systemet med det andra utan de kan fungera båda två vid sidan av varandra.
Min grupp stöder punkt 6 i resolutionen där kommissionen uppmanas genomföra en undersökning om vilken effekt befolkningens åldrande har på pensionssystemen.
Slutligen, kollegor, inom kort får vi här i kammaren upp betänkandet om modernisering och förbättring av det sociala skyddet i Europeiska unionen till debatt. Där tar parlamentet återigen upp samma ämne. Det skulle vara bra för den här kammarens trovärdighet om vi skulle anslå ett betänkande till det här temat i stället för en hel rad. Det skulle inte bara minska pappersberget utan också ge bättre sammanhang i våra ståndpunkter.

Theonas
Herr ordförande! Det är ett otvivelaktigt faktum att hela systemet för socialt skydd i Europa löper direkt risk att helt störta samman. De sociala skyddssystemen står på randen till en katastrofal konkurs.
Frågan som bör besvaras klart och tydligt, åtminstone av Europaparlamentet, det enda valda organet i gemenskapen, som av denna anledning förutsätts befinna sig närmare unionens folk, är: vem bär ansvaret för denna oacceptabla situation? Svaret är uppenbart: massarbetslösheten och politiken som skapar denna. Automatiskt ställs dock en ny fråga: vem är ansvarig för arbetslösheten? Här förolämpar inte bara de svar som ges den europeiska medborgarens intelligens, genom att framställa verkligheten upp och ner kräver de också fortsättningen och intensifierandet av den politik som är ansvarig just för den dramatiska ökningen av arbetslöshet och fattigdom.
Tyvärr innebär också föreliggande betänkande detta, eftersom det envist ålägger ekonomiska och monetära unionen bemötandet av arbetslösheten. Emedan det borde analysera EMU: s konsekvenser för de sociala skyddssystemen, kräver det i stället att kriterierna och datumet för inledandet av den tredje fasen följs noggrant, i syfte att - hävdas det - skapa en effektiv ram för ökad sysselsättning. Självbedrägeri eller medveten förvrängning? Låt de intresserade välja vilket av de två de föredrar. Resultatet är detsamma. De bortser helt från de konsekvenser som EMU: s kriterier och konvergenskrav har för de sociala skyddssystemens förmåga att uppfylla sina skyldigheter gentemot de försäkrade och de arbetslösa och föreslår istället att de medel som finansierar de sociala skyddssystemen omfördelas samt att det kapital som används för arbetslöshetsunderstöd och utbildning av arbetssökande istället går till sysselsättningsskapande initiativ, det vill säga går till vinst för företag.
Herr ordförande! I en period då statistiken bevisar att arbetsgivarnas bidrag till sociala försäkringar hela tiden minskar, utgör ett underlättande för företagen att plundra kapital, vikt åt socialpolitik, och att de vinner på bekostnad av de förvärvsarbetande och deras sociala rättigheter minst sagt en provokation.
Om den nya enhetliga sysselsättningsstrategin, som de som styr den Europeiska unionen kallar den och den uppfordran till anpassning som riktas till de sociala institutionerna, nämligen anpassning och upphävande av ansvar, innebär att de rättigheter som unionens förvärvsarbetande och medborgare kämpat sig till exploateras, om framgången av den politik som nu präglas innebär att man fullständigt upplöser den europeiska sociala förebilden, då kan ni vara säkra på att deras svar återigen kommer att vara kamp, som förr eller senare kommer att dra med sig inte bara denna antifolkliga politik, men också dess institutioner.

Hautala
Herr ordförande! EMU tvingar oss redan nu att fundera på den sociala trygghetens strukturer eftersom stor press på att minska staternas utgifter har skapats. Med precis lika stor iver borde man dryfta frågan om var staterna i framtiden skall skaffa den finansiering som behövs, till exempel för att ordna med den sociala tryggheten. I detta avseende tycker jag att Europeiska unionens politik saknar jämvikt. Man har bekymrat sig minst sagt tillräckligt över alltför stora underskott, men Europeiska unionen har ingalunda förmått göra sitt yttersta för att säkerställa grunden för den sociala trygghetens finansiering, det vill säga grunden för statens inkomster. Här tycker jag att den viktigaste enskilda reformen är att få slut på skatteerosionen, det vill säga att garantera att produktionsfaktorerna inte i onödan flyttar från ett land till ett annat som erbjuder en lättare beskattning. Särskilt vad gäller harmonisering av den indirekta beskattningen finns det verkligen mycket att göra i denna sak.
Det är uppenbart att vi också allt mer talar om den europeiska modellen när EMU närmar sig. Vi vill inte stöta på folk som sover på gatan. Vi vill rentav betala lite skatt så att folk skall ha en minimitrygghet. Vi måste fortsätta den dialog som redan har kommit i gång mellan modellerna för social trygghet i olika länder. Varje stat i Europa har säkerligen något att tillföra denna europeiska modell. Jag tror att de nordiska länderna inte bara behöver oroa sig, utan att den sociala trygghetens koncept på europeisk nivå i många avseende närmar sig det nordiska sättet att tänka. Som exempel kan jag nämna den tyska omsorgsförsäkringen som är ett klart steg i denna riktning.

de Lassus
Herr ordförande! Willockxs betänkande är av mycket hög kvalitet och jag i min tur skulle vilja gratulera författaren och betona att han behandlar det problem som, troligen, är det svåraste vi kommer att ställas inför inom de närmaste åren. Hermans anförande nyss gav oss en översikt av detta.
Inrättandet av den Ekonomiska och monetära unionen och euron kan, om det följs av en alltför snabb avreglering, faktiskt framkalla en generell ökning av arbetslösheten och en försämring av levnadsstandarden för en allt större andel av den europeiska befolkningen, vilken redan är alltför stor. Detta gäller i ännu högre grad då de olika medlemsländerna för en mycket olika politik när det gäller socialt skydd vilket för med sig stora och ytterligare snedvridningar i konkurrensen. Därför måste vi nu ta itu med att genomföra en verklig samstämmighet mellan våra sociala trygghetssystem. På denna punkt vill jag betona att kommissionen skulle ha intresse i att på ett bredare plan och mer kraftfullt dra nytta av slutsatserna i vitboken om tillväxt och sysselsättning.
När det gäller kampen för sysselsättningen bör vi skärpa de budgetar som på regional nivå är avsedda att underlätta anpassningen och återgången till sysselsättning, främst genom att luta oss mot det sociala nät som försöker leva upp till detta i dag utan tillräckliga medel. Man måste också börja samstämma medlemsstaternas politik när det gäller sjukförsäkringar, samtidigt som man noga måste se till att inte minska det område som i dag täcks av sjukförsäkringar som förvaltas av offentliga eller allmännyttiga institutioner, så att européernas hälsa inte enbart hamnar i klorna på handeln med privata försäkringar. Detta kräver många nya beslut, av vilka ett av de mest brådskande säkerligen är att upprätta ett direktiv om ömsesidighet.
För Gruppen europeiska radikala alliansens räkning skulle jag slutligen vilja stödja de beslut som kommer att fattas för att nödvändiga inkomster till socialskyddsystemet successivt skall överföras mot kapitalbeskattning och beskattning av icke förnybara energikällor, för att minska de kostnader som i dag tynger alltför mycket på lönerna, till förfång för sysselsättningen.

Blokland
Herr ordförande! Betänkandet från kollega Willockx är ett besvärligt betänkande. Antagligen är det den enda slutsats som vi alla kan vara överens om. Naturligtvis beundrar vi föredraganden för hans mod, han har liksom stuckit in handen i ett getingbo. Men frågan är om det verkligen är nödvändigt. Den som läser yttrandet från det sociala utskottet för vet svaret: nej. Betänkandet handlar nämligen inte alls om följderna av EMU för finansieringen av de sociala trygghetssystemen i Europeiska unionen.
Dessutom tillkommer det faktum att betänkandet är ett motstridigt betänkande. Ta till exempel den första beaktandemenigen, om att den nuvarande sociala modellen måste fortsätta att finnas till. Om du söker efter en lösning på ett problem får du inte släcka lamporna utan låta ljuset skina över alla kreativa möjligheter. För att möta utmaningen från den tilltagande konkurrensen över hela världen krävs ett lämpligt svar. Enligt den här månadens World Economic Outlook från IMF så behövs det inom Europeiska unionen långtgående reformer på området social trygghet och arbetsmarknadspolitik för att arbetslösheten ska kunna motas tillbaka. EMU kräver ju större arbetskraftsrörlighet. Den som ser det som socialt oacceptabelt måste vara konsekvent och stryka EMU från sin önskelista. Det gör dock inte föredraganden.
Slutligen är detta betänkande inaktuellt. Det står med ryggen vänd mot framtiden. Att använda bidrag för att skapa arbetstillfällen och neutralisera regionala skillnader är dödsdömt. Bidragen tar död på alla nyskapande initiativ. Ingen blir på det sättet aktivt stimulerad att försörja sig själv. Naturligtvis måste myndigheterna sätta in resurser för att bekämpa skatte-, social- och miljödumping. De måste också stimulera utbildning och undervisning. Men det kan gå bra ihop med en nedrustning av den sociala välfärdsstaten. Är det verkligen så rättvist att lägga över enorma avbetalningar på våra barn för att vi själva vägrar ta det ansvaret?

Lukas
Herr ordförande! Detta betänkande visar på ett mycket tydligt sätt vilken mängd åtgärder inom just det sociala området och sysselsättningen i samband med förberedelsen av valutaunionen som fortfarande måste till. Varje enskilt initiativ och krav som föredraganden anfört är välgrundade och skulle ur min synpunkt vara att rekommendera. Visserligen anser jag, att alla dessa punkter står i motsatsförhållande till nummer 1. Just det faktum att det fortfarande inte finns några samordnade skattesystem, att det hittills inte lyckats att sanera statsbudgeterna på ett ur social synpunkt godtagbart sätt, att medlemsstaterna är på väg mot att uppnå konvergenskriterierna försämrar basen i de sociala trygghetssystemen, är dock ett tecken på att tidpunkten för införandet av euron borde tänkas över.
Med anledning av detta kommer det i Österrike i början av december att ske ett folkinitiativ till folkomröstning i denna fråga. Genom denna ur demokratisk synpunkt viktiga åtgärd skall medborgarna ges möjlighet att kritiskt engagera sig i en fråga som rör dem personligen. Vi tycker att det klingar falskt, när statsmedborgarna via styrda reklam- och propagandaaktiviteter förespeglas att alla problem av social- och sysselsättningskaraktär, som skall lösas i samband med införandet av valutaunionen, inte skulle existera.
Europeiska valutaunionen skall komma som sista och viktiga station i den inre marknaden och vid den tidpunkt, när åtminstone de tyngsta problemen, även de socialpolitiska, är lösta och de viktigaste förutsättningarna för unionen verkligen är skapade.

Katiforis
Herr ordförande! Det betänkande vi debatterar i dag har gjort en lång resa och har debatterats utförligt i utskottet för ekonomi, valutafrågor och industripolitik. Det är nu mer än tjugotvå månader sedan vi hade vårt första meningsutbyte i frågan. Med hänsyn till ämnets betydelse och känslighet har vår föredragande på ett skickligt sätt lotsat utskottet under denna tid, till dess att vi kunde nå en slutsats som vi kunde anta utan några röster emot. Detta är till hans stora heder och han förtjänar våra gratulationer.
Icke desto mindre återstår ännu grundläggande frågor att lösa, är jag rädd. Vi har inte alla kunnat enas om effekterna av konvergenskriterierna, och stabilitetspakten i synnerhet, på den europeiska ekonomin. Jag hör till dem som tror att de har och kommer att fortsätta att ha deflationistiska effekter. Dessutom utsätter den gemensamma valutan medlemsstaterna för risken för asymmetriska belastningar på efterfrågesidan, som det inte längre kommer att vara möjligt att kompensera för genom en anpassning av valutakursen. Jag förespråkar naturligtvis inte att vi ska gå ifrån den gemensamma valutan, med alla de stora fördelar och den historiska förändring den medför för de europeiska angelägenheterna, men vi behöver motmedel. Det viktiga motmedlet i detta specifika fall består av en alleuropeisk samordnad arbetsmarknads- och socialpolitik. Genom några nya skatter, eventuellt, som den nya "windfall" skatt som så framgångsrikt infördes i Storbritannien nyligen, och som finansierade en viktig kampanj mot arbetslöshet.
Det finns en grundläggande sista fråga. När den skickliga kirurgi som Donnelly så rättmätigt talade om har genomförts, kommer den europeiska arbetarens levnadsstandard då att förbli densamma, eller kommer den att försämras, och kanske till och med rasa mot den nivå som gäller för arbetaren i den tredje världen, till vilken hänvisats i med avseende på globalisering?

Frischenschlager
Herr ordförande! Detta betänkande anstränger sig ärligt att ta itu med problemen, men bara inom helt traditionella områden. Det tar fram några principfrågor som jag skulle vilja ta upp. För det första står det i betänkandet, att det inte får bli någon nedmontering inom den sociala sektorn. Naturligtvis, det vill ingen! Men vi måste ärligt säga att en omstrukturering av våra sociala strukturer, våra socialförsäkringssystem är oundviklig och det tyvärr under farhågor om besparingar både här och där.
Punkt två: Det står i betänkandet att man inte förväntar sig så mycket av en ändring inom äldreomsorgen, från ett fördelningssystem till ett kapitaltäckningssystem. Om det överhuvudtaget kommer, så dröjer det mycket länge, det vet även jag! Men att en högre grad av självförsörjning inom äldreomsorgen i framtiden kommer att ha en helt central betydelse, det tror jag måste sägas tydligt.
Punkt tre: Den rör toppmötet om sysselsättningen i Luxemburg. Rådsordförande Juncker betonar ju alltid att det inte kommer att bli något toppmöte i avregleringens tecken. Det är okej, i sig skulle det verkligen vara alldeles för litet. Men att vi måste ändra våra ekonomiska och arbetsrättsliga strukturer och göra dem mer flexibla, det kommer, hoppas jag åtminstone, väl även att vara ett tema för detta toppmöte.
Inom två områden ger detta betänkande en antydan med siktet inställt mot framtiden och det rör ett exempel, där det tar upp den ekologiska skattereformen, alltså att flytta beskattning av arbete över till energi, konsumtion etc. Men betänkandet vill endast undersöka frågan. Det räcker absolut inte för mig! Vi vet att det är ett framtidsinstrument. Vi måste uppbringa den politiska viljan för att verkligen även göra detta.
I betänkandet citeras kommissionens rapport från 1995 om det framtida sociala skyddet, där den direkta kopplingen mellan de socialförsäkrades bidragsutbetalningar och den garanterade försörjningen mot sociala risker diskuteras, och att denna stela koppling ifrågasätts. Jag anser att det är en viktig fråga. Jag anser att vi allvarligt borde fundera över begreppet grundtrygghet för det kommer att finnas färre arbeten. Klyftan mellan dem som har arbete och de som inte har ökar. Men den sociala solidariteten måste även omfatta de som inte via yrkesarbete i tillräcklig grad kan bidra till socialförsäkringssystemet.

Ribeiro
Herr ordförande, kära kolleger! Detta är ytterligare en debatt som tydligt visar hur man försöker göra svart till vitt eller vitt till svart. Under den korta tid jag har till förfogande för denna så krävande fråga, jag prisar föredragandens insatser, som lyfter fram en del mycket aktuella beaktanden och därigenom drar slutsatser tvärtemot det som föreföll vara den logiska följden av beaktandemeningarna. Men man får här inte glömma att det handlar om ett betänkande från utskottet för ekonomiska frågor, som i huvudsak ägnar sig åt EMU dess effekter på socialförsäkringarnas finansiering, i stället för socialförsäkringarnas och EMU: s effekter på medborgarnas sociala skydd.
Jag gör här en för mig viktig och betydande anmärkning om den synpunkt som kan sammanfattas i orden "socialförsäkringen skyddar medborgarna mot risker av social natur" , vilket kan hittas i gemenskapsdokument och i dokument i medlemsstaterna, t ex den portugisiska grönboken om denna fråga. Med beaktande av att denna inställning kan bli bakvänd om man byter ut den mot en annan, enligt vilken socialförsäkringen garanterar rättigheter till den som fötts, bor, arbetar eller arbetade, som sociala rättigheter och samhällets varierande skyldigheter gentemot individen. Det handlar inte om en fråga om enskild trygghet och åtgärdskalkyler, utan om mänskliga rättigheter under den tid vi lever.
Å andra sidan är inte det sätt på vilket man, med tanke på det svåra problemet med finansieringen av socialförsäkringen, gömmer undan ansvaret för den som uppfyller sina sociala skyldigheter att bidra till denna finansiering oskyldigt, det handlar om skyldigheter som redan finns, åtminstone om man inte ändrar systemen, som finns och inte följs, utan att detta påpekas och utan att den som brister i sina skyldigheter får ta sitt ansvar.

Cellai
Herr ordförande! Efter att ha begärt ordet sedan detta sammanträde inleddes och efter att ha blivit konstant försummad, skulle jag vilja följa min kollega Grazianis exempel och börja mitt anförande om Willockx-betänkandet med en lätt överträdelse av reglerna. Låt mig således understryka allvaret i den situation som uppkommit i Italien, framför allt i Umbrien och Markerna, efter den senaste jordbävningskatastrofen och jag vill inför ordförandeskapet, budgetutskottet och samtliga kolleger understryka nödvändigheten av att skyndsamt skapa fonder för naturkatastrofer, även med tanke på den kommande omröstningen om Europeiska unionens budget för 1998. Det förefaller som om den italienska staten ännu inte har framställt någon som helst officiell begäran om hjälp, men Europa kan inte förbli frånvarande och passivt inför dessa allvarliga händelser som har lett till dödsfall, skador för hundratals miljoner, tusentals hemlösa och arbetslösa och som skadat ett mycket stort antal konstverk, som inte bara är ett italienskt eller europeiskt arv, utan universellt.
När det så gäller Willockx-betänkandet så är konvergenskriterierna både en plåga och en välsignelse för medlemsstaterna. Å ena sidan är det sant att konvergenskraven begränsar de enskilda staternas budgetmässiga manöverutrymme, vilket medför en omstrukturering av försäkringssystemen, men å andra sidan ökar respekten för konvergenskraven den sammanlagda effektiviteten för den europeiska ekonomin och stärker Europas position inom världsekonomin, vilket främjar tillväxt och sysselsättning. Kanske är problemet ett annat och härrör från det faktum att man hittills inte har infört gemensamma lagar och föreskrifter, inte ens om miniminivåer, när det gäller skatte- och finanspolitiken. Skattedumpningen sänker statens inkomster och höjer skatten på arbete jämfört med skatten på kapital och utgör på så vis ett hinder för medlemsstaternas välfärdspolitik. Men i sammanhanget är resultaten som uppnåddes vid Ekofinrådet den 13 september förra året uppmuntrande. Det verkar som om de femton är beredda att gå vidare med skattemässig samordning och man väntar sig att de första besluten skall fattas redan nästa år under Europeiska rådet, bland annat godkännandet av en uppförandekodex i skattefrågor.
Det gäller att bekämpa skattekonkurrensen - detta är något som ordförande Santer redan har talat om I kväll i samband med sysselsättningen - och illojal konkurrens utan att man höjer skattetrycket. Skattetrycket måste justeras nedåt, framför allt direkta och indirekta avgifter på arbetskraften, som börjar få en katastrofal effekt på sysselsättningen.
Det skulle vara önskvärt, vilket också påpekats i betänkandet, att skapa en fond för stöd åt sysselsättningen i de mest behövande medlemsstaterna. Man måste komma ihåg att frånvaron av ett europeiskt avtal till skydd för de anställda gör det möjligt för företag att etablera sig i regioner där arbetskraften kostar mindre och är sämre skyddad, med risken att de nationella systemen harmoniseras på den lägsta nivån av social trygghet. Vi är oroliga för att man främjar en urgröpning av de sociala skyddssystemen genom detta gatlopp för att förstärka de inhemska företagens dominerande ställning på en fri marknad: de nationella regeringarna kan nämligen komma att skära ner på sina utgifter för social trygghet i syfte att bli mer konkurrenskraftiga. Om vi vill undvika detta farliga scenario måste vi verka för att Europeiska unionen har ett visst manöverutrymme när det gäller social trygghet. Politiken skall harmoniseras på europeisk nivå: om man skall få till stånd en effektiv ekonomisk union så tror jag att en förutsättning är att det finns en europeisk standard när det gäller sociala trygghetssystem om vi verkligen vill bevara den Europeiska unionens ekonomiska och sociala sammanhållning.

Ordföranden
Jag tackar herr Cellai, också för era deltagande ord om dem som drabbats av jordskalvet. Jag är mycket glad för att ni sade dessa ord under ert anförande. Tack skall ni ha.

Ettl
Herr ordförande, mina damer och herrar! Jag är mycket tacksam för att Willockx i sitt betänkande klart visar hur mycket socialpolitiken och den ekonomiska politiken hänger ihop och inte utesluter eller motsätter varandra, att det därför inom Europeiska unionens femton medlemsstater nästan har blivit ett repetitivt uttryck, att det reformtryck som finns inom flera politiska områden uteslutande skulle tillskrivas själva utvecklingen av EU.
Så tecknar sig redan i dag bilden av att konvergenskriterierna tas till förevändning för att inte reformera de sociala trygghetssystemen utan att i stället avreglera. Att detta inte är någon lämplig bas för att upprätthålla välstånd och välbefinnande utan att problemen måste betraktas ur en vidare aspekt har vi väl alla klart för oss. Vårt mål är ett äkta EU som skall bäras av en social harmoni och inte en bättre frihandelszon som försummar socialpolitiken. Naturligtvis kan vi inte underskatta den demografiska utvecklingen. Den förväntade livslängden har bara under den senaste tioårsperioden ökat med två till tre år. Det är i sig en tillräcklig utmaning för att behandla frågan om levnadsstandard mer ingående. Det är säkert nödvändigt att flytta skattebördan från faktorn arbete till kapital, energikonsumtion och miljöbelastning men även att lägga den på värdeskapande faktorer. Säkerligen beror emellertid de flesta snedvridande konkurrensvillkoren, som vi drabbas av, på skillnader i skattesystemen. Det är här vi måste börja. Det leder snarare till målet än ett odifferentierat tryck på socialsystemen eller på sociala skyddsmekanismer. Därför är väsentliga förutsättningar, för att åter föra upp finansieringen av de sociala trygghetssystemen till en stabil nivå, en europeisk skattepolitik som orienterar sig i riktning mot kommissionens Monti-memorandum, förenad med en europeisk socialpakt för att lösa problemet med arbetslösheten och skapa en kontinuitet i den ekonomiska tillväxten. En debatt om framtiden för den sociala tryggheten inom EU borde ha förts för länge sedan och just till den debatt skulle vi - Europaparlamentet - kunna ge ett positivt bidrag med alla våra initiativ. De bästa initiativen hittar ni i betänkandena.

Elmalan
Herr ordförande! Betänkandet från utskottet för ekonomi, valutafrågor och industripolitik medger att konvergenskriterierna begränsar medlemsstaternas budgetutrymme för att uppfylla sina sociala åtaganden. Denna press på staternas budgetar kan medföra svårigheter för finansieringen av det sociala skyddet. I stället för att gå djupare i denna fråga, talar betänkandet uttömmande om alla motsägelser och nöjer sig med att än en gång bekräfta att bestämmelserna om den ekonomiska och monetära unionen bör genomföras utan förbehåll. Betänkandet tar naturligtvis hänsyn till problemen, men är helt överens med den nuvarande logik som skall leda till den gemensamma valutan.
Man hade med fördel kunnat stödja sig på en studie från det europeiska sociala övervakningscentrat, om vad som står på spel på det sociala området när det gäller den ekonomiska och monetära unionen. Denna studie säger att den ekonomiska och monetära unionen i sig för med sig sociala rubbningar. För att vara konkurrenskraftiga och kunna stå emot externa chocker, kommer medlemsstaterna bara att kunna "justera nivån på priser och löner genom beskattningen och socialskyddssystemen" . Studien anmärker också att den ekonomiska och monetära unionen kommer att tillåta att fackförbunden utsättas för påtryckningar för att de skall godta lägre nivåer på löner och bidrag, så att konkurrenskraften skall kunna upprätthållas.
Betänkandet från utskottet för ekonomi, valutafrågor och industripolitik går i samma riktning genom att uttala sig för att kostnaderna för arbete skall sänkas genom sänkta arbetsgivaravgifter. Analysen och förslagen i betänkandet ligger långt ifrån de europeiska medborgarnas vardag. Den underkastelse inför finansmarknaderna som den gemensamma valutan och dess kriterier fört med sig, gör att avregleringen går snabbare inom alla sektorer, ämbetsverk ifrågasätts och socialskyddssystem raseras. Löntagarna och deras fackförbund blir i allt högre grad medvetna om denna verklighet - vilket man för övrigt i dag kan se i Italien - och vidtar åtgärder.
En förnyad köpkraft, en utveckling av ämbetsverken, en förkortad arbetstid med bibehållen lön, beskattning av spekulativa kapitalförflyttningar för att avråda från spekulation, samtliga dessa punkter har i betänkandet avsiktligt förbigåtts. Ändå är detta spår som skulle kunna öppna vägen mot en annan europeisk uppbyggnad, där sysselsättning och sociala framsteg skulle vara den drivande kraften.

de Silguy
Herr ordförande, parlamentsledamöter! De tankar som er föredragande Willockx i dag lagt fram, kommer lägligt för att påminna oss om syftet med den Ekonomiska och monetära unionen, och jag ansluter mig till de övriga gratulationer till föredraganden som kammaren framfört i dag.
Euron är inte ett mål i sig. Euron skall vara ett instrument i tillväxtens och sysselsättningens tjänst. Den bör också vara en garant för vårt socialskyddssystem. Som er föredragande understryker slår artikel 2 i Fördraget om Europeiska unionen fast att gemenskapen skall ha till uppgift att "främja en hög nivå i fråga om sysselsättning och socialt skydd" . Därför är det med all rätt som kammaren tar upp frågan om finansiering av socialskyddssystemen i medlemsstaterna, inom ramen för den Ekonomiska och monetära unionen. Detta ämne bekymrar även kommissionen som i mars i år antog ett meddelande med titeln "Modernisering och nydaning av social trygghet i den Europeiska unionen" , som för övrigt med god marginal besvarar de frågor som Kestelijn-Sierens ställde nyss.
Som en följd av er debatt skulle jag kort vilja komma med två synpunkter. Den första gäller den demografiska utvecklingen i Europa och dess potentiella konsekvenser för finansieringen av medlemsstaternas sociala system i framtiden. Den andra gäller styrningen av offentliga finanser för att garantera väl fungerande socialskyddssystem.
För det första, de finansieringsproblem som socialskyddssystemen i Europa skulle kunna möta i framtiden - jag svarar nu på de Lassus anförande - har med befolkningsutvecklingen att göra. Befolkningens åldrande medför ökade kostnader för en allt mindre yrkesverksam befolkning. Sysselsättningsgraden i Europa, det vill säga förhållandet mellan den totala sysselsättningen och den arbetsföra befolkningen, har gått från 67 % år 1960 till nuvarande 59 %. Upplysningsvis kan jag berätta att samma siffra i Förenta staterna i dag överstiger 73 %, liksom i Japan.
Om politiken inte ändras kommer de kostnader som tynger de offentliga finanserna att öka, vilket får följande konsekvenser. För det första kommer pensionsbördan och utgifterna för hälsovård för äldre att öka. Pensionsutgifterna i förhållande till BNI skulle öka från 3 till 4 enheter från 1995 till 2030, vilket är mycket. Den andra konsekvensen är att den förändrade åldersstrukturen i befolkningen borde leda till ett ökad behov av social service och överflyttningar, vilket troligen skulle tynga de offentliga kostnaderna.
Vad får denna demografiska utveckling för effekter? De kommer att beröra budgeten men också arbetsmarknaden. Det nationella sparandet bör å ena sidan minska kraftigt när situationen försämras för budgetkontot. Enligt en ny studie från OECD kommer på samma sätt det privata sparandet att påverkas negativt av befolkningens åldrande. Å andra sidan skulle rörligheten på arbetsmarknaden bli mindre. Befolkningen i åldern 20-30 år kommer att minska med 9, 4 miljoner individer, medan befolkningen i ålder 50-60 år kommer att öka med 5, 5 miljoner individer. Den minskade yrkesmässiga och geografiska rörligheten som följer av detta skulle dessutom kunna påverka tillväxten och produktiviteten negativt.
Dessa perspektiv kan vara oroande för kommande generationer. De borde stimulera oss till att bevara den ekonomiska och sociala sammanhållningen och garantera finansieringen av socialskyddet i Europa, och slutgiltigt säkra den europeiska sociala modellen - utöver det enkla skyddsnätet, herr Donnelly - i detta avseende kan genomförandet av den ekonomiska och monetära unionen - den 1 januari 1999, herr Lukas - bidra med lösningar.
Saneringen av de offentliga finanserna i samband med genomförandet av den Ekonomiska och monetära unionen, är inte farlig, vilket också er föredragande understryker. Den är till och med den bästa garantin för att socialskyddssystemen i Europa skall kunna bevaras, och jag skulle vilja säga att detsamma gäller sysselsättningen. Men denna återbalansering av budgeten bör också följas av verkliga strukturella reformer, vilket Chantier nyss underströk.
För att kunna möta denna demografiska utmaning och fatta de nödvändiga politiska besluten - arbitragen borde vara politiska - måste medlemsstaterna först finna ett tillräckligt budgetutrymme. Den budgetram som inrättats för den ekonomiska och monetära unionen är en möjlighet till detta. Till en början måste man sikta på att respektera regeln om att budgeten nästan skall vara i balans, som för övrigt också finns med i stabilitets- och tillväxtpakten. Om saneringen av de offentliga finanserna sker i samma takt som nu, vilket borde vara möjligt när tillväxten ökar, bör denna målsättning om en budget som nästan är i balans vara uppnådd år 2002, det vill säga flera år innan effekterna av den demografiska obalansen kommer att märkas.
År 2010 kommer det demografiska underskottet att vara som störst för Europeiska unionen. Fram till dess kommer effekterna av befolkningens åldrande att vara mindre. Medlemsstaterna har alltså tillräckligt med tid att förbereda nödvändiga omställningar. Förberedelserna bör dock börja redan nu och de bör ske genom verkliga strukturella reformer. Av parlamentsledamöternas anföranden förstod jag att alla var överens på denna punkt, även om lösningarna som förordades skilde sig från talar till talare.
De strukturella reformer som skall företas gäller lika mycket skattesystemen, vilket flera av er betonat, som socialskyddssystemen eller pensionssystemen i egentlig mening. Reformen av välfärdsstaten står i centrum för nödvändiga justeringar. Den är oumbärlig för att garantera budgetförstärkningens varaktighet, eftersom målsättningarna för solidaritet och socialt skydd måste fås att stämma överens med målsättningarna för kontrollen av de offentliga finanserna. Som er föredragande mycket riktigt understryker, kommer det att bli nödvändigt med anpassade skattereformer vilket inte nödvändigtvis betyder, herr Katiforis, att alla skatter måste höjas. Utan sådana reformer blir dock den sociala harmoniseringen mycket svårare.
Därför har kommissionen åter lanserat skatteharmoniseringen och arbetet framskrider inom ramen för vår kollega Montis grupp. Detta har för övrigt betonats av flera av er och i synnerhet av föredraganden för utskottet för sysselsättning och socialfrågor. Därför insisterar kommissionen på att den sociala harmoniseringen skall förverkligas genom den sociala dialogen.
Jag kommer inte att uttala mig om sysselsättningsaspekten då ordförande Santer och Padraig Flynn nyss fick tillfälle att utförligt lägga fram de riktlinjer kommissionen antagit inför toppmötet om sysselsättningen. Jag tycker dock att dessa riktlinjer tydligt markerar en faktor av nytänkande i vår vilja att skapa arbetstillfällen i Europa, vilket naturligtvis leder till en sanering av våra sociala konton.
Reformen av pensionssystemen, slutligen, är också en prioritet. Kapitaliseringssystemet utvecklas i de flesta av länderna. Denna utveckling är positiv på så sätt att ett balanserat system måste grundas både på fördelning och kapitalisering. En sådan utveckling kan hur som helst bara vara progressiv, vilket också er föredragande mycket riktigt påpekar. Ett inrättande av pensionsfonder bör inte brutalt ifrågasätta redan existerande fördelningssystem. Det bör komplettera dessa system. Jag tror att herr Frischenschlager underströk detta nyss.
Herr ordförande, parlamentsledamöter, låt mig sammanfattningsvis understryka att kommissionen gläder sig över Europaparlamentets bidrag i detta särskilt känsliga och svåra ärende. Ert betänkande bidrar starkt till det ökade medvetande vi nu ser i Europa. Många stater ägnar sig i dag modigt och beslutsamt åt att genomföra nödvändiga skattemässiga och sociala reformer. Stabilitetskulturen som följer på införandet av euron gör förutsättningarna bättre för att denna nödvändiga anpassning skall lyckas, och här framstår den ekonomiska och monetära unionen som den bästa garantin för den europeiska sociala modellen inför framtiden.

Ordföranden
Jag tackar kommissionär Silguy.
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon klockan 11.00.

FN: s havsrättskonvention
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är andrabehandlingsrekommendationen (A4-0283/97) från utskottet för rättsliga frågor och medborgarrätt, om förslag till rådets beslut om Europeiska gemenskapens ingående av Förenta Nationernas havsrättskonvention av den 10 december 1982 och avtalet av den 28 juli 1994 om genomförande av del XI i denna konvention (KOM(97)0037 - KOM(97)0037/2-9032/97 - C4-0477/97-97/0038(AVC)) (föredragande: Cot).

Cot
Herr ordförande! För utskottet för rättsliga frågor och medborgarrätt skall jag redogöra för förslaget till rådets beslut om Europeiska gemenskapens ingående av Förenta nationernas havsrättskonvention av den 10 december 1982 och avtalet av den 28 juli 1994 om genomförande av del XI i denna konvention.
Konventionen om havsrätten, kallad Montego Bay eller Jamaïque, är en grundläggande text som för övrigt skrevs under av Europeiska gemenskapen den 7 december 1984, liksom tilläggsavtalet som skrevs under av kommissionen den 16 november 1994. En första fråga väcks naturligtvis, varför kommer dessa texter nu, nästan femton år efter Montego Bay-konventionen? Svar: därför att den internationella organisation som vi är, i förhållande till denna konvention, inte kan deponera sitt ratifikationsinstrument om inte flertalet av dess medlemsstater, alltså medlemsstaterna i gemenskapen, fullgjort denna formalitet.
Ingåendet av havsrättskonventionen verkar oumbärlig för oss, för det första på grund av gemenskapens egna befogenhetersom rör havsrätt, särskilt på områdena för handelspolitik, fiske och miljö. Förseningen i processen för ratificeringen, detta vill jag med en gång anföra till våra kolleger, inverkar inte skadligt för Europeiska gemenskapens del eftersom vår gemenskap redan är medlem i Internationella havsbottenmyndigheten, det vill säga i det instrument som verkställer konventionens bestämmelser om detta kapitel, om än provisoriskt. Detta privilegium förlorar vi om vi inte tillåter ingåendet före den 16 november 1998, det vill säga inom ett år.
I mina ögon är biläggandet av tvister det huvudsakliga problemet. Artikel 187 i konventionen föreslår möjlighet att välja mellan fyra förfaranden: internationella havsrättsdomstolen i Hamburg, internationella domstolen i Haag, en skiljedomstol upprättad i enlighet med konventionens bilaga VII och en skiljedomstol upprättad i enlighet med bilaga VIII.
I detta ärende har dock vår gemenskap valt att inte välja. Det beslut som presenterats för oss preciserar bara att "rådet förbinder sig att på förslag av kommissionen och inom en rimlig tid, dvs. efter det att de förfaranden för biläggande av tvister som anges i konventionen har tillämpats tillräckligt lång tid, dock senast den 31 december 1998, på nytt undersöka om det ligger i gemenskapens intresse att välja ett annat förfarande för biläggande av tvister än ett skiljeförfarande" .
Denna högtravande formulering väcker tre problem. Först och främst ett problem när det gäller grund. Beslutet tycks mig beklagligt. För min del hade jag föredragit att gemenskapen bidrar till inrättandet av den nya domstolen i Hamburg, eller åtminstone visar sitt förtroende för den internationella domstolen. Det andra problemet skulle jag vilja påstå att man skjuter i från sig. Vid ratificeringen av avtalet om Förenta nationernas konvention om bevarande och förvaltning av fiskbestånd som rör sig både inom och utanför de exklusiva ekonomiska zonerna - ni förstår vilka arter som avses - förklarade kommissionen att den när det gäller tvisteförfarande skulle tillämpa den lösning som fastställts när gemenskapen ratificerar havsrättskonventionen.
I detta fall blir det dock så att ingen av de två föreskrivna punkterna anges och de två konventionerna blir hängande i luften när det gäller metoder för biläggande av tvister.
Det tredje problemet slutligen gäller förfarandet. Om vi ger vårt samtycket till konventionen i sin helhet kan vi inte längre delta i beslutet om denna särskilda och grundläggande punkt. Jag uppmanar därför Van den Broek att å kommissionens vägnar förbinda sig att rådfråga parlamentet om innehållet och villkoren i den lösning som skall antas när det gäller förfarandet för biläggande av tvister, när stunden är inne.Till förmån för dessa synpunkter föreslår utskottet för rättsliga frågor och medborgarrätt, enhälligt och efter att ha granskat yttrandena från van Bladel, Langenhagen och Collins, att ni skall anta beslutet.

Añoveros Trias de Bes
Herr ordförande! Jag skulle vilja börja detta inlägg med att gratulera Cot, vice ordförande i parlamentet men också universitetsprofessor, för hans enastående betänkande och ansluta mig till alla de konstateranden som han gör i sitt betänkande. Jag vill också, såsom sakkunnig i denna fråga, understryka den stora betydelse denna konvention har. Jag har följt dess skiftningar från havsrättskonferensen till genomförandet av konventionen i Montego Bay på Jamaica under 1982.
Vid denna konferens inträffade mycket anmärkningsvärda saker, som t.ex. de små staternas mycket viktiga protagonsim, och det var därför representanterna vid konferensen ville få till stånd en konvention med brett tillämpningsområde. De begärde 60 ratificeringar som ett minimum för att konventionen skulle träda i kraft, och detta är skälet till varför ikraftträdandet dröjde 12 år. Överenskommelsen om tillämpningen av del XI i nämnda konvention omgärdades av färre svårigheter.
Det handlar om en konvention, och jag understryker alltjämt dess betydelse, som på ett lämpligt sätt definierar de ekonomiska aspekterna på havsrätten. Den är så viktig att den redan innan ikraftträdandet efter de 60 ratificeringarna hade lett till ett vanemässigt införande av internationella bestämmelser. Om den alltså inte hade trätt ikraft, skulle den ändå varit mycket viktig, eftersom den i sig lett till vanor med internationell karaktär, som t.ex. den om det exklusiva ekonomiska området och därigenom till mycket viktiga befogenheter som i dag, vilket sagts av herr Cot, förvaltas av gemenskapen.
Parlamentet bör genom detta betänkande utfärda sitt uttalande om de rådsbeslut som utreder lämpligheten av att gemenskapen ingår både i konventionen och i tillämpningsavtalet. Förslaget till rådets beslut koncentreras på - och jag bekräftar vad professor Cot sagt - två stora frågor: den första är fördelningen av befogenheterna, därför att ett stort antal frågor som fördelas av konventionen och överenskommelsen i enlighet med fördragen faller på gemenskapen, och man bör därför med kraft tillse att man får en befogenhetsfördelning för de länder som ingår i Europeiska unionen och genom införandet av ett ratificeringsinstrument slutligen befäster gemenskapens deltagande och därmed löser problemet.
För det andra föreligger ett annat viktigt problem: det om lösningen av de kontroverser som konventionen leder till. Dessvärre får vi ingen utväg. Jag tror därför att Cot mycket riktigt och på goda grunder kan vända sig till kommissionären för att fråga honom om det är möjligt att få denna definitionsbrist löst för denna fråga. I artikel 287 fastställs flera metoder, men varken rådet eller kommissionen har velat tillämpa någon av dem. Den enda möjligheten som finns kvar för denna församling är att lita på övriga institutioners ärlighet och begära att kommissionen - som skall tillhandahålla medlen - och rådet - som skall besluta om förslaget, när frågan återigen skall behandlas konsultera parlamentet och beaktar sina möjligheter. Jag ber kommissionären, vilket också Cot gör, se till att detta blir verklighet.

Vaz da Silva
Herr ordförande! Europeiska gemenskapens formella anslutning till FN: s havsrättskonvention avslutade en lång och svår process, där européerna inte alltid kunde peka på sina verkliga intressen, och som påbörjades 1982 genom undertecknandet och som dröjde fram till 1994 med att träda ikraft genom en inledande ratificering från de 60 medlemsstaternas sida.
För Portugal, som är ett land med historisk koppling till havet och som tillsammans med en del andra små stater har kämpat för konkretiseringen av de internationella bestämmelser som skyddar havens oersättliga arv, har detta anslutningsprotokoll från Europeiska unionen ett stort symboliskt värde. Det var på ett portugisiskt initiativ som år 1998 förklarades som "världshavsåret" och det var genom en stor insats från Cavaco Silvas regering som det vid samma tid beslutades att världsutställningen 1998 med temat "Havet - ett framtidsarv" förlades till Lissabon.
Den oberoende kommissione för världshaven som skapades av UNESCO 1995 under portugisiskt ordförandeskap, före detta president Mário Soares, kommer i augusti 1998 att presentera sin slutrapport i Lissabon. Jag är säker på att denna kommissions synpunkter på havens enorma möjligheter, kommer att peka på lösningar som kommer att bidra till en faktisk tillämpning av havsrättskonventionen, och som även tar hänsyn till slutsatserna från Rio, i kapitel 17 om " Haven och kustområdena" .
Det blir därför nödvändigt att överbrygga de uppenbara motsättningar som föreligger mellan de som försvara de traditionella idéerna grundade på tillämpad praxis och de som försvarar intrasektoriella och integrerade koncept. Den enes och den andres intressen måste vara och är kompatibla. Haven är, utan någon som helst tvekan, ett tredimensionellt område som kräver en integrerad resurshantering. Europa kan bara tjäna på att, som en uppföljning av den formella anslutningen till konventionen, i sin ledande roll presentera ett innovativt koncept som formulerar konkreta förslag för tillämpningen av gemenskapsrätten och därigenom öppna portarna till det 2000-talet. Detta görs genom uppförandet av ett europeiskt havsorgan och för ett resurshanteringssystem som inte bara skapar balans mellan kuststaternas rättssystem och det i de stater som traditionellt fiskar på öppna havet, utan också vad gäller den kollektiva rätten till dessa resurser.
Herr ordförande! Låt mig emellertid avsluta med att peka på den uppenbara motsättning som för närvarande råder i Portugal. Efter de ledarskap som Portugal under de senaste åren påtagit sig, med det resultat jag här pekat på, visar det sig att mitt land inte är ett av de 120 som fram till nu undertecknat konventionen. Beror detta på tankspriddhet, bristande vision, eller vad?

Van den Broek
Herr ordförande! Kommissionen tackar också Cot för hans utmärkta betänkande och stöder gärna den ståndpunkt som intas av utskottet för rättsliga frågor och medborgarrätt, fiskeriutskottet, utskottet för externa ekonomiska förbindelser och utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentskydd. Kommissionen är mycket glad över att det sista viktiga steget tas, varigenom gemenskapen mycket snart kan bli en part i konventionen liksom majoriteten av medlemsstaterna. Det står för en väsentlig utveckling i det stegvisa åstadkommandet av internationell rätt på detta område och är en förebild för internationellt samarbete vid tecknandet av avtal.
Gemenskapen har tillsammans med medlemsstaterna tagit aktiv del i de olika etapperna av de långa förhandlingar som hade till mål att åstadkomma en omfattande, universellt accepterad havsrättsordning. Denna konvention omfattar områden där Europeiska gemenskapen har omfattande befogenheter, särskilt inom områdena fiskeri, miljö, handelspolitik och sjösäkerhet. Betänkandet hänvisar med rätta till gemenskapens fiskeriintressen. Som kustregion strävar gemenskapen, som har mycket viktiga fiskeriintressen ute till havs och samtidigt sköter de fiskbestånd som faller under medlemsstaternas rättsområde, mot en jämvikt mellan kuststaternas intressen och de länder som fiskar ute till havs. Den jämvikten mellan intressen återspeglas mycket tydligt I havsrättskonventionen. Dessutom har gemenskapen alltid hänvisat till konventionen vid genomförandet av sin externa fiskepolitik och likaså vid slutandet av bilaterala fiskeriavtal och andra multilaterala fiskerikonventioner.
När det gäller Europeiska gemenskapens befogenheter inom handelspolitikens område anger konventionen att gemenskapen blir en fast medlem i den Internationella havsbottenmyndigheten. Denna organisation, som övervakar exploateringen av marken under havsbotten, måste träda i kraft år 2015 då handeln i polymetallkoncentrat ska kunna träda i kraft.
Cot och andra har tagit upp förlikningsförfarandet och angående betänkandets hänvisning till detta vill jag understryka att det inte finns några baktankar med det beslut som tagits i denna etapp. Det är nämligen absolut inte kommissionens avsikt att kringgå samrådsförfarandet med parlamentet. Vi tyckte att det tillsvidare var klokare att vänta tills vi vet mer innan vi kommer med ett definitivt beslut som grundar sig på den information som behövs. Det handlar alltså egentligen om att lämna ett definitivt val öppet när det gäller metod för biläggande av tvister som tas upp i artikel 15 i konventionen.
Kommissionen ställer sig då också helt och hållet bakom Europaparlamentets begäran att bli helt delaktig i det definitiva valet av förfarande. Ett nytt och separat meddelande skall i god tid, det vill säga före slutet av 1998, läggas fram för rådet, antingen för att bekräfta det nuvarande valet av förfarande för biläggande av tvister, vilket just nu är den automatiska förfaranderegleringen vid avsaknad av ett annat alternativ, eller för att föreslå en ny möjlighet, som till exempel domstolen i Hamburg. Vilket valet än blir kommer parlamentet att bli fullständigt delaktigt eftersom det nya beslutet måste betraktas som en uppföljning av förfarandet för ingående av ett internationellt avtal där Europaparlamentet skall ha sin institutionella funktion.

Ordföranden
Jag tackar kommissionär Van den Broek.
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon klockan 11.00.

Folkrätt, gemenskapsrätt och medlemsstaternas konstitutionella rätt
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande (A4-278/97) av Alberf för utskottet för rättsliga frågor och medborgarrätt om förhållandet mellan folkrätten, gemenskapsrätten och medlemsstaternas konstitutionella rätt.

Alber
Herr ordförande, ärade kolleger! När jag utsågs till föredragande för detta betänkande, som tar upp förhållandena mellan folkrätt, gemenskapsrätt och medlemsstaternas konstitutionella rätt, kunde jag inte ana att detta skulle bli mitt sista betänkande efter ett mer än tjugo år som ledamot i denna kammare. Ännu mindre kunde jag ana att ämnet, innehållet i detta betänkande, skulle passa som hand i handske till mitt nya arbete vid EG-domstolen. Om nu några skulle anse, att jag skulle ha utformat betänkandet så positivt vad gäller EG-domstolens roll bara därför att jag fr.o.m. nästa vecka kommer att tillhöra denna domstol som generaladvokat, då tar de fel!
På grund av den europarättsliga situationen kan man inte komma till någon annan bedömning än att bejaka gemenskapsrättens företräde och i tolkningen naturligtvis betona EG-domstolens roll i den riktningen. Europarättens företräde är egentligen inte fastlagd någonstans, varken i fördraget eller någon annanstans. Den vilar på allmän acceptans, naturligtvis starkt understruket genom EG-domstolens rättspraxis som med rätta säger att om man ifrågasätter företrädet, ifrågasätter man hela gemenskapen. Men det är säkert riktigt att effektivitetstanken i sig inte räcker för att i slutänden motivera företrädet.
Alldeles i början av gemenskapen fanns det också betänkligheter. Jag vill påminna om tysk rättspraxis som i första "Solange" -domen ansåg att "så länge" som gemenskapen eventuellt inte beaktar allmänna mänskliga frioch rättigheter måste förenligheten med den nationella författningsrätten kunna prövas. Sedan kom den andra "Solange" -domen som uttalade precis motsatsen, nämligen att "så länge" som gemenskapen beaktar grundläggande rättigheter är ingen nationell prövning nödvändig.
Först nu - genom författningsdomstolens Maastrichtdom - uppstår tvivel om den nationella jurisdiktionen och även andra länder följer den och förbehåller sig rätten att, om så behövs, pröva företrädet. Jag är tacksam att min kollega Rothley sett till att utskottet för rättsliga frågor och medborgarrätt anordnat en hearing i denna fråga och att resultatet av denna naturligtvis har haft sitt inflytande på detta betänkande.
Det är säkert riktigt att det med tiden, genom den mängd bestämmelser som Europeiska gemenskapen genererar, blivit svårt att härleda legitimiteten endast via folkrättsliga ansatser. En ny, europarättslig ansats är nödvändig. Jag anser även att vi inte helt och hållet borde åberopa frågan om kompetensöverföringar till de nationella parlamenten. Vi måste även rättsligt anamma att fördraget är utformat så att det siktar mot en allt tätare union mellan Europas folk. Detta allt tätare sammanväxande av Europas folk måste naturligtvis få rättsliga konsekvenser.
Den tyska domstolen har därför ännu inte kunnat beskriva den nuvarande gemenskapen som en förbundsstat och inte ens velat det, utan har betecknat det som ett statsförbund utan att noga ange vilka rättsliga kvalifikationer som det bör ge upphov till. Men man kan naturligtvis inte rent semantiskt beskriva något, utan man måste även dra de rättsliga konsekvenserna. Jag personligen skulle t.o.m. vilja säga att under tiden har sammanväxandet av folken fått en sådan dignitet att eo ipse europarätten har företräde utan att det varken behövs en ändring i fördraget eller ett införande i fördraget.
Naturligtvis är det bra - och vi kräver det - om vi fastställer gemenskapsrättens företräde. Jag välkomnar att rådet i Amsterdamprotokollet även där säger genom att det säger ja till EG-domstolens rättspraxis, att detta företräde i dag borde vara praktiskt taget obestridligt. Om nu detta Amsterdamfördrag ratificeras, skulle man kunna säga att genom ratificeringen och som sagt dess införlivande i detta protokoll, kommer man även fördragsmässigt kunna säga att företrädet gäller. Dock måste medges att inte alla lagar som ratificeras har författningsrang. Såtillvida är problemet i sig inte löst i och med detta.
Jag instämmer med den tyska författningsdomstolen, när den här tar upp frågan om det demokratiska underskottet. Vi ser det på samma sätt. Men denna domstols slutsatser måste naturligtvis avvisas, när den säger att det är de nationella parlamenten som skall fånga upp detta demokratiunderskott, inte Europaparlamentet. Det kan inte få rättighet till detta, eftersom det ännu inte finns något europeisk folk. Jag tycker att det är ett lustigt uttryck! Det skulle vara ett underhållande tema för en etnografisk kongress. Vi vill ju inte ha ett europeiskt folk, att bibehålla folken i Europa är ju just det fina med denna konstruktion! Och om vi är ärliga, var finns det ett belgiskt folk? Under sovjettiden fanns det aldrig något sovjetiskt folk och så länge som Jugoslavien existerade, fanns det inte heller något jugoslaviskt. Trots det har ingen ifrågasatt dessa organisationers och staters behörighet och rättsliga status!
Det är inte heller så, som det heter i läroboken, att folket skapar staten genom fördrag. Man refererar till Rosseau och hans contrat social , men ännu har ingen sett ens en trovärdig avskrift av detta fördrag. Det är en ren fiktion. Den enda urkund, som ledde till grundandet av en stat, var den som finns gällande den kristna staten, Konstantins gåva, och den var som bekant förfalskad och såtillvida åtminstone statsrättsligt ärlig. Vi borde således inte hålla fast vid detta begrepp "statsfolk" , ty de flesta stater har bildats, med början i Schweiz och framåt, så att detta begrepp snarare har gällt som legitimering i efterhand.
Jag vill sammanfatta vad jag sagt: Vi säger i detta betänkande ja till EG-domstolens rättspraxis i Foto-Frost-målet, enligt vilken de nationella rättshavande myndigheterna inte har kompetens att förklara rättsakter från institutioner inom gemenskapen för ogiltiga. Detta innebär naturligtvis att vi har den uppfattningen och här stöder domstolen i att den rättsliga suveräniteten gällande gemenskapsrättens bindande verkan uteslutande ligger hos EG-domstolen. Detta innebär att när det finns kontroversiella frågor har naturligtvis även de högsta nationella domstolarna skyldighet att begära förhandsavgöranden enligt artikel 177.
Vi kräver visserligen att gemenskapsrättens företräde i framtiden, trots mina inlägg, skall fastställas i fördraget. Vi vill också att man i fördraget försöker hitta en tydlig lösning på förhållandet folkrätt - gemenskapsrätt och kräver i detta sammanhang att gemenskapen och de nationella staterna likställs. Detta innebär att folkrätt inte eo ipso gäller utan först måste transformeras genom en rättsakt inom EG. Vi kräver likaså att förhållandet till folkrätten på lång sikt även gäller för andra och tredje unionspelaren. I detta sammanhang kräver vi självklart även att hela Europeiska unionen fördragsmässigt får rättslig status.
Jag anser att detta betänkande tar hänsyn till den faktiska utvecklingen av Europeiska gemenskapen. Om man säger ja till detta Europa och välkomnar sammanväxandet av folken till en union - oberoende av frågan om man vill ha en förbundsstat eller ett statsförbund - är den enda lösningen att man accepterar europarättens företräde och följaktligen naturligtvis även anammar EG-domstolens rättspraxis och godkänner den i detta sammanhang.
(Applåder)

Rothley
 Herr ordförande! Det är vår kollega Albers sista betänkande. Jag skulle vilja tacka honom för hans kollegiala samarbete och önska honom lyckai hans nya ämbete. Min grupp kommer att rösta ja till resolutionsförslaget och nej till alla ändringar.
Ett ord, käre Alber, till den specifika funktionen av begreppet statsförbund. I terminologin i tyska författningsdomstolen har man tydligen försökt att reducera Europeiska unionens rätt, de Europeiska gemenskapernas rätt till folkrätt. Vi diskuterar inte ett teoretiskt problem. Vi diskuterar en handfast politisk konflikt som kan utvidga sig till en kris inom Europeiska unionen. Frågan är inte helt generell, huruvida det finns gränser för den europeiska integrationen i de nationella författningarna, utan frågan är: Kan författningsdomstolar pröva giltigheten i gemenskapens handlingar? Det är det som det handlar om.
Det är inte endast ett problem för tyska författningsdomstolen utan det finns jämförbara tendenser även i de övriga medlemsstaterna. Jag nämner bara som exempel Österrike eller Sverige. Redan för tio år sedan, och ni Alber hänvisade just till det, uttalade EG-domstolen att kravet på enhetlighet, dvs. en enhetlig tillämpning av gemenskapsrätten via de nationella domstolarna var särskilt tvingande, när giltigheten i en gemenskapshandling - t.ex. godkännandet av ett direktiv - var oviss. Meningsskiljaktigheter i medlemsstaternas domstolar om giltigheten av gemenskapshandlingar skulle faktiskt kunna sätta själva enheten i gemenskapens rättsordning på spel och inskränka det grundläggande kravet på rättssäkerhet.
Det är skälet till gemenskapsrättens företräde! Det är inte orättmätigt anspråk, det är inte arrogans, det är en absolut tvingande nödvändighet! Därför är det inte konstigt att ordföranden i EG-domstolen, Rodrigez Iglesias, i detta sammanhang talar om ett angrepp på grundelementen i gemenskapsfördraget. Jag hoppas verkligen att de nationella författningsdomstolarna erkänner att EG-domstolen enligt artikel 164 har att säkerställa värnandet av lag och rätt vid tolkning och tillämpning av detta fördrag. Att säkerställa , det är ordalydelsen, att säkerställa! Ingen nationell författningsdomstol kan göra sig till herre över gemenskapsrätten. Ingen författningsdomstol kan vara läraren.
För övrigt är även en kontroll av de nationella parlamenten kopplat till detta, för de beslutar ju vilka kompetenser som i fortsättningen kan föras över. Jag hoppas verkligen att vi besparas denna situation, nämligen att hamna i ett förfarande om brott mot fördraget gentemot en medlemsstat p.g.a. ett beslut i en författningsdomstol. Måtte vi besparas detta!

Anastassopoulos
Herr ordförande! Vår ärade kollega Albers betänkande, vilket vi granskar i kväll, är värt att uppmärksammas av oss framför allt av två skäl:
För det första för att det analyserar en fråga som inte endast är väldigt känslig, men även väldigt viktig för Europeiska unionen. Det är frågan om gemenskapsrättens plats i det rättssystem som genomsyrar vårt samhälle, antingen inomstatligt, genom sin förbindelse med statens konstitutionella eller grundläggande rätt, eller i de internationella relationerna genom sin förbindelse med allmän internationell rätt.
För det andra, för att det utgör ett råd från kollega som respekteras högt av oss alla och som bidragit stort till Europaparlamentet innan han från och med i övermorgon koncentrerar sig på försvarandet av gemenskapsrätt från en annan, annorlunda och ännu mer distingerad, skottglugg.
Jag har haft glädjen och äran att samarbeta väldigt nära med Siegbert Albert, först i parlamentets presidium, där vi satt bredvid varandra som vice ordförande och de senaste åren i utskottet för rättsliga frågor och medborgarrätt, där han var ordförande och jag anser det vara min skyldighet att med sinnesrörelse uttrycka det i denna sal generella erkännandet av hans mångåriga sammanlagda bidrag som vald representant för ett av de stora europeiska folken.
Det har inte ens gått två år, herr ordförande, sedan er talare i sitt betänkande för rättsliga frågor och medborgarrätt om den Europeiska kommissionens betänkande om kontrollen av tillämpningen av gemenskapsrätt, efter en speciell utfrågning som organiserandes av utskottet för rättsliga frågor pch medborgarrätt, behövde uppmärksamma följande uppgifter vilka han ansåg vara karakteristiska:
1.Att gemenskapsfördragen har inrättat en ny rättslig ordning inom vilken medlemsstaterna, inom områden som inte upphört att utvidgas, har begränsat sina självständiga rättigheter; 2.Att kontrollen som under de senaste åren börjat utövas av de konstitutionella domstolarna gällande medlemsstaternas respektive konstitutioner varslar för risker för den enhetliga tillämpningen och harmonin av gemenskapsrätten.Det behövdes hela 30 år till dess att principen om att gemenskapsrätten skall ha företräde framför nationell rätt blev godkänd av det franska författningsrådet, vilket var det kronologiskt sista att ta ställning. Vi han inte dra en lättnadens suck innan Förbundsrepubliken Tysklands författningsdomstol kungjorde sitt beslut gällande Maastrichtfördraget vilket ställde denna princip inför nya - under 90-talet - och starkare tvivel, denna gång från annat håll. En princip som rättstolkningen utformade och som indirekt gav stöd för Amsterdamfördraget, vilket skrivs under i morgon, som konstaterats i Albers betänkande.
Vi skulle naturligtvis föredra att erkännandet vore mer direkt och bestämt. Idéerna som jag formulerade i mitt betänkande 1995 stärks och systematiseras i den ärade tyske kollegans betänkande, vilken stöder gemenskapsrättens företräde i den Europeiska gemenskapens framåtsträvande och unika karaktär samt dess tendens till fortsatt utveckling. En utveckling som skapar nya situationer och sakförhållanden inom rättens område, vilka aktualiserar den antike grekiske filosofen Theofrastos observation: "icke verkligheten efter lagarna, men lagarna efter verkligheten" , verkligheten bör alltså inte anpassas efter lagen, men lagen efter verkligheten.
Denna nya verklighet representeras i dag av Europeiska unionen, vilken följs åt av alla de hopp och förväntningar som de som inspirerade till och upprättade den förband med denna. Albers betänkande presenteras verkligen i ett lämpligt ögonblick, eftersom byggandet av ett enat Europa efter många hinder går vidare, men vibrationer är inte frånvarande, vibrationer som antar den farliga formen av beslut från framför allt högre rättsorganisationer i medlemsstaterna.
Värdet av det betänkande vi nu diskuterar finns i just denna punkt, nämligen att i dess text, genom en välgrundad argumentation som vi hört i kväll av föredraganden, avvisas varje tendens till ersättande av till och med de högsta nationella rättsliga organen, i ett verk som uteslutande tillhör Europeiska gemenskapens domstol. Ty endast den sistnämnda garanterar självständigheten och enhetligheten i den gemenskapsrättsliga ordningen. Denna självständighet och enhetlighet kommer vår föredragande Alber från och med i övermorgon att kallas att försvara i egenskap av generaladvokat i domstolen. Det kommer att bli oss en glädje att vara stolta över honom även i denna befattning.

Florio
Herr ordförande, kära kolleger! Avstämningen av relationerna mellan gemenskapsrätt, konstitutionell rätt och folkrätt är en fråga av stor betydelse som berör alla medborgare, även om de ofta inte inser det. Genom att tillämpa en uppenbart abstrakt princip som principen om gemenskapsrättens direkta tillämpbarhet uppkommer faktiskt för den som skall tillämpa lagen på det nationella planet vissa skyldigheter som har direkt inverkan på rättsskipningen. De ivrigaste tillskyndarna av principen att gemenskapsrätten skall ha företrädesrätt hävdar att den tar över all annan lagstiftning, såväl nationell som internationell. Enligt den teorin är förhållandet mellan gemenskapsrätten och den nationella rätten ett förhållande av i allt väsentligt federal typ. En annan tolkning gör de som vill skydda den nationella konstitutionella rättens grundläggande principer från att invaderas av gemenskapsrätten. Enligt de senare är den nationella konstitutionella lagstiftningen det högsta uttrycket för folkets självständighet, medan gemenskapsrätten, på grund av att den påverkas av det demokratiska underskottet, inte kan ses som en rättskälla på en högre nivå.
Föredraganden Alber, som nyligen utsetts till generaladvokat vid EG-domstolen - och vi tar tillfället i akt att gratulera till utnämningen - hävdar den federalistiska positionen. Den tyska konstitutionsdomstolens dom från oktober 1993 om förslaget till Maastrichtfördraget kritiseras av honom: författaren delar inte deras uppfattning att överföringen av makt till den Europeiska gemenskapen skulle innebära en urholkning av den demokratiska principen.
Vår grupp instämmer i de åsikter som uttrycks av Alber och understryker framför allt betydelsen av att gemenskapsrättens överordnade betydelse, vilket begärts av föredraganden, skall skrivas in i Europeiska gemenskapens grundfördrag och att fördraget tydligt definierar förhållandet mellan folkrätten och gemenskapsrätten.
Vi vill också framhålla betydelsen av att överbrygga det nuvarande demokratiska underskottet som, om det tillåts fortsätta, kommer att permanenta felaktigheter i de europeiska beslutsprocesserna som endast kan tolereras under en övergångsperiod.

Wijsenbeek
Herr ordförande! Jag har aldrig tidigare sett ett betänkande där så många domslut citeras som i det betänkande av Alber som vi nu diskuterar. Det måste ha varit en förövning inför hans utnämning till generaladvokat och jag måste i samband med det säga att, nu när han rättar in sig i domstolens led bredvid vår f.d. kollega La Pergola, vi i alla fall inte behöver orda för mycket om Europaparlamentets utnämningsrätt för domstolens ledamöter, inom kort blir nämligen juges de gouvernement även parlamentets. Det innebär, och jag kan ändå inte låta bli att hänvisa dit, att ett beslut som i dag, där domstolen givit oss en het potatis, kanske ändå blir lite svårare i framtiden.
Låt oss dock ta lärdom av detta, för i många år har vi i betänkandena om gemenskapsrättens tillämpning i utskottet för rättsliga frågor redan varnat för att inte blanda in domstolen för mycket i vår politiska strid med de övriga institutionerna. Nu har det gjorts i det här fallet av Frankrike men det är i alla fall så att domstolen då och då även måste ta avstånd från parlamentet. Jag tycker att vi därmed helt klart i normernas hierarki som finns inarbetade i betänkandet från Alber, även i den politiska striden och domstolens politiska funktion helt klart anger, det finns, och Rothley har sagt det helt rätt, en gemenskapsrättens ursprunglighet. Ändå är det så att medlemsstaterna inte bara måste anpassa sig efter detta utan det måste även finnas enhetlig giltighet och den skapas främst av förhandsavgöranden som anges i artikel 177.
Jag hoppas att Alber i sin roll som generaladvokat får behandla ett förhandsavgörande som jag och min advokat, Janssen van Raay, i morgon bitti skall begära vid domstolen i Rotterdam där jag måste upp i ett straffrättsligt ärende som jag lockat fram eftersom jag tycker att gemenskapsrätten måste tillämpas lika i alla medlemsstater och att fördraget måste stå över de nationella lagarna.

Ullmann
Herr ordförande, mina damer och herrar, kolleger! Europeiska unionen är fortfarande långt ifrån att vara en politisk union. I motsats till detta är den som Europeisk gemenskap helt säkert en rättsgemenskap, som under de årtionden som den funnits, har utvecklat en förvånande dynamik. Albers betänkande presenterar en sorts facit över denna dynamik. Det är för mig, käre kollega Alber, en personlig tillfredsställelse att detta facit kunde göras som resultat av ett intitiativ från Europaparlamentet, närmare bestämt utskottet för rättsliga frågor och medborgarrätt, som i juni 1995 genomförde ett symposium om förhållandet mellan gemenskaprsätten och folkrätten å ena sidan och medlemsstaternas författningsrätt å den andra. Detta initiativ och den därpå följande diskussionen ledde till klarlägganden som nu detta betänkande presenterar, men som är långt ifrån att vara allmängods i det allmänna medvetandet eller åtminstone i rättspraxis i medlemsländerna.
Första klarläggandet och bestämmande för alla andra är det om företräde när det gäller prioritering av gemenskapsrätten visavi den nationella rätten. Ett företräde som inte är någon teori av någon omåttlig eurokrat utan ett garanterat rättsligt faktum enbart av det skälet att det inom området utan intr gränser, området för de fyra friheterna, inte finns och inte heller kan finnas en konkurrerande rätt vid ett fullständigt värnande om de nationella kompetenserna, skyddade genom subsidiaritetsprincipen. Dessa kompetenser ligger på en helt annan nivå. Detta innebär även att den fria rörligheten för personer inte längre i sig skall tolkas som en kommersiell aktivitet utan - ungefär som i Bosman-domen - som en personlig rättighet och uttryck för unionsmedborgarnas frihet. Anledning nog för detta parlament att stödja föredraganden i hans krav på ett högt och omfattande skydd för grundläggande rättigheter samt hans krav på att Europeiska unionen ska bli juridisk person, kapabel att företräda och försvara detta skydd av de grundläggande rättigheterna på internationell nivå.
Mitt tack för detta fina och uppmuntrande betänkande skulle jag vilja koppla samman med många lyckönskningar till dess föredragande och hans framtida ansvarsfulla verksamhet som generaladvokat vid EG-domstolen!

Fabre-Aubrespy
Herr ordförande! Även jag hyser djup respekt för föredraganden och önskar honom lycka till i hans kommande befattning. Jag måste dock medge, för min grupps räkning, att jag absolut inte instämmer med innehållet i hans betänkande.
Vi förväntade oss en juridisk studie, en reflektion över de problem som är förknippade med normhierarki, förhållandena mellan exempelvis Europeiska rådet och parlamentet, eller rådet. Vi förväntade oss en definition av en metod som bättre skulle kunna förena gemenskapsrätten och de nationella rättssystemen.
I stället ställs vi inför ett politiskt, jag skulle nästan säga ideologiskt, betänkande. Utgångspunkten är konstaterandet att de högsta domstolarna har en tendens att göra motstånd och "att göra anspråk på att kunna pröva om den sekundära gemenskapsrätten är förenlig med den nationella konstitutionella rätten" . Vad som avses, på ett förtalande sätt höll jag nästan på att säga, är naturligtvis Förbundsrepubliken Tysklands författningsdomstol och dess beslut av den 12 oktober 1995, samt Højesteret i Danmark i domen av den 12 oktober 1996, som min kollega kommer att tala om strax. Men man skulle kunna lägga till det franska författningsrådet eller italienska domstolen, och många andra domstolar.
Man kan faktiskt inte påstå, vilket görs i betänkandet, att Europeiska unionen skall skapa en primär folkrätt som skulle påtvingas alla stater och deras nationella rätt. Man kan heller inte säga, som det föreslås i resolutionen, att varje nationell domare, inklusive nationella högsta domsrätterna, är skyldiga att tillämpa gemenskapsrättens företräde. Man kan inte heller kräva att Europeiska gemenskapen skall ta nationalstaternas plats för att den offentliga folkrätten skall bli tillämplig.
De nationella rättssystemen måste respekteras, och i synnerhet den nationella konstitutionella rätten, ty genom att hävda att denna skall vara underordnad gemenskapsrätten, trots att den mycket ofta är ett resultat av lagar som författats enligt folkomröstningar, ifrågasätter man folkens rätt att bestämma över sig själva vilket är mycket anmärkningsvärt när det gäller en institution som påstår sig vara demokratisk.

Välkomsthälsning
Ordföranden
Kära kolleger! Jag skulle vilja välkomna Zurab Zhvania, ordförande i republiken Georgiens parlament och Giorgi Kobakhidze, vice ordförande i Georgiens parlament och ordförande för den ständiga parlamentariska delegationen för förbindelserna med Europeiska unionen, som vi redan haft äran att ha här i Europaparlamentet i maj 1997.
De två ärade kollegorna från Georgiens parlament...
(Applåder) ... och den delegation de har med sig kommer i morgon och nästa fredag att delta i den europeiska konferensen "Initiativ för demokratin" . De parlament de representerar kommer också att föra samtal med Europaparlamentet, framför allt med delegationen för förbindelserna med Transkaukasien och med Europaparlamentets ordförande. Jag hoppas att våra sammanträden och debatter under dessa dagar blir framgångsrika och kommer att bidra till ett fördjupande av förbindelserna mellan ert land och Europaparlamentet.

Folkrätt, gemenskapsrätt och medlemsstaternas konstitutionella rätt (fortsättning)
Hager
Herr ordförande! Låt mig först göra den anmärkningen att jag regelbundet låter bli att framföra lyckönskningar till föredraganden, inte av bristande hövlighet eller på grund av innehållet i dennes betänkande, utan på grund av påbudet om att hålla våra anföranden så korta som möjligt. Jag vill komplettera med en annan aspekt än till det som hittills sagts i frågan. Spaak formulerade som föredragande ursprungligen i utskottet för institutionella frågor med en öppenhet, som verkligen är värd all erkänsla, att medborgarna kände sig överkörda av Europas snabba institutionella sammanväxande och kunde inte indentifiera sig med det.
Enligt vår uppfattning skulle den logiska konsekvensen av detta vara att söka en annan väg, nämligen en väg som ger medlemsstaterna större spelrum. Men då händer det motsatta. Man söker efter en ny metod för att ändå göra den väg som inte accepterats av medborgarna så positiv som möjlig. Vad har det då att göra med det aktuella betänkandet, kommer ni att fråga. Enligt vår uppfattning, som Fabre-Aubrespy också redan påpekat, slår detta betänkande politiskt in öppna dörrar, nämligen genom att man vill sätta de nationella högsta rättsinstanserna som Tyska författningsdomstolen och den danska Högsta domstolen på plats pga. de gränser som de påvisat finns för integration. Endast av den anledningen kan vi inte säga ja till betänkandet och den utveckling som det ger uttryck åt trots all dess uppskattning som vi naturligtvis tilldelar föredraganden.

Rack
Herr ordförande! Jag har tre goda skäl till att helt och fullt rösta ja till Albers betänkande. Som högskolelärare både i statsrätt och EG-rätt är jag mycket glad över att det från och med nu kommer att finnas en seriös text för mina studenter, där detaljer i rättspraxis i "Solange-domen" från Tyska författningsdomstolen presenteras. Den är ju inte annars så enkel och framför inte alltid så enkel att förstå men presenteras här i en mycket exakt form och framför allt sätts den in i rätt perspektiv. Detta betänkande av Alber kan därför leverera material och underlag för seminariearbeten och examensarbeten, något som man inte kan säga om många andra akademiska skrifter i denna form.
Som mångårig engagerad representant för Europaidéen välkomnar jag att det med detta betänkande kommer att finnas ett klart avståndstagande till de många ja-men-européerna. Ett avståndstagande till dem som verbalt alltid vid varje lämpligt och olämpligt tillfälle engagerar sig för mer Europa, men som sedan alltid när det blir allvar vill ursäkta sina nationella speciella intressen och rättslägen. Till dem som, t.ex. inte endast i Tyskland utan även i mitt land vill ha euron, så säger de i alla fall, men bara inte just i den formen och inte just till de villkor som förutses i det fördraget. Även till dem som i flera av unionens medlemsstater vill hävda subsidiariteten ibland si ibland så eller där det just för tillfället passar.
Till dessa personer säger Albers betänkande tydligt, ett gemensamt Europa kommer det bara att finnas när medlemsstaterna delar sin suveränitet och för över delar av den till gemenskapen och respekterar detta suveränitetsavstående med de konsekvenser som det för med sig. I Albers betänkande sägs även - och det anser jag också vara viktigt - att det endast kan och kommer att finnas ett gemensamt Europa, om detta Europa med alla medel är angeläget om att ge ett motsvarande skydd av grundläggande rättigheter som detta betänkande formellt kräver.
Som högskolelärare och som engagerad representant för Europaidéen har jag goda skäl att säga ja en tredje gång till Albers betänkande. Detta betänkande och det har sagts flera gånger, skaffar Siegbert Alber en god start på hans nya viktiga funktion som generaladvokat vid EG-domstolen. Där kommer sedan Siegbert Alber - det är jag säker på - bidra till att med och i EG-domstolens beslut kommer inte bara Europa förverkligas utan även föras nära medborgaren. Med sitt kunskapsrika och älskvärda sätt kommer han att bidra till detta. Och eftersom jag under den korta tid, som jag fått vara hans kollega, även delvis lärt känna honom och lärt mig uppskatta hans fina humor, hoppas jag att det i framtiden kommer att finnas beslut från EG-domstolen som man inte bara kommer att nicka igenkännande till, inte bara kan respektera och acceptera, utan där det även kanske kommer att vara tillåtet med ett småleende då och då.

Janssen van Raay
Herr ordförande, ärade kollega Alber, käre Siegbert! Jag måste tillstå att det låter mer normalt i den tyska översättningen än det gör på nederländska. Ni har, med undantag av Ewing, suttit längst i detta parlament. Ni slår mig med två år. Vi har arbetat tillsammans i många år. Er svanesång sker med stil och som den misstänkte Wijsenbeek redan sagt: vi hoppas, jag som hans advokat och han som misstänkt, mycket riktigt att det viktiga ärendet med Wijsenbeeks vägran att uppvisa sitt pass på Rotterdam Airport föreläggs er som en principiell 8a och 7a fråga enligt fördraget i form av ett förhandsavgörande. Då får vi dock inte längre säga: käre Siegbert, utan då använder vi den korrekta nederländska termen: Herr domare. Vi tackar er, herr domare, för allt ni i utskottet för rättsliga frågor och medborgarrätt gjort för era kollegor och för Europa som rättsstat. Vi önskar er all framgång i er nya roll. Det är en freudiansk felsägning av mig när jag säger att vi med vårt domstolsärende kommer till er i domstolen i Luxemburg.

Krarup
Jag tvivlar inte på att Alber är en framstående jurist och jag vill också gärna delta i gratulationerna för det här betänkandet och lyckönskningarna för det framtida arbetet. Det är ju en klar och tydlig återgivelse av en av EU: s avgörande integrationsprinciper, nämligen företrädesprincipen, som Racks studenter själva kan få glädje av att läsa. Det är det säkert också andra som kan, bland andra domarna i den danska högsta domstolen, som jag skall tala för nästa månad. Denna princip, som ju återges mycket korrekt och detaljerat, får både föredragandens och det stora flertalets stöd och mer än det, den skall utökas och befästas, vilket framgår av ett antal av punkterna i betänkandet, och tendenser i motsatt riktning skall bekämpas, och härmed tänker jag först och främst på vissa uttalanden och domar från den tyska författningsdomstolen, som emellertid på ett något annorlunda plan följs upp av den danska Højesteret i en dom i augusti månad förra året, i ett mål där jag själv processade. Men - och här kommer problemen - i takt med att integrationen och företrädesprincipen utökas, försvagas de nationella beslutsprocesserna. Kolossen, - om jag så får säga och om man får vara så ärevördig och beskriva systemet på detta sätt - växer, men lerfötterna blir svagare och svagare. De nationella demokratierna undergrävs och förhoppningsvis kommer den danska högsta domstolen inom ett halvår att avge en dom som skickar chockvågor genom detta självgoda system.

Añoveros Trias de Bes
Herr ordförande! Jag måste erkänna att gjorde mig stora illusioner om mitt inlägg i denna debatt, eftersom jag visste att det var vår kollega Siegbert Albers sista betänkande. Jag är övertygad om att vi förlorar en första klassens ledamot, och jag måste på detta egoistiska sätt säga att jag förlorar en bänkkamrat, eftersom jag, på grund av stavningen av våra efternamn, alltid har suttit vid hans sida, och att gå miste om hans råd och hjälp i många frågor blir ledsamt. Samtidigt måste jag också säga att jag känner mig glad och tillfreds, eftersom jag tror att han kommer att få en av de uppgifter en jurist mest av allt önskar sig, nämligen den prestigefyllda uppgiften som generaladvokat vid EG-domstolen.
Europeiska gemenskapen är ett rättssamhälle som hyllar legalitetsprincipen, och denna är i sin tur intimt kopplad till maktfördelningsprincipen. När staterna legitimt överlämnar utövandet av det nationella suveräniteten i vissa frågor till unionen, bör detta inte försvaga den demokratiska kontroll som kan ligga till grund för överlämnandet. Denna möjliga brist borde motverkas genom en större politisk kontroll från den lagstiftande maktens sida. Vi kan säga att de grundläggande rättigheterna på detta sätt bara får ett verkligt juridiskt skydd när det finns en parallell process mellan överlämnandet av den nationella makten till gemenskapen å ena sidan och å andra sidan när Europaparlamentet tillsammans med de nationella parlamenten får större makt över de exekutiva aktiviteterna.
Vi får inte glömma att den Europeiska gemenskapen, även om man tröttnar på legalitetsprincipen, inte upphör att fullt ut anta maktfördelningsprincipen, eftersom fördragen enbart fördelar befogenheter och inte fullt ut beskriver det politiska kontrollsystemet.
En annan av de viktiga följder som redan påpekats av Rothley och Florio, är principen om bestämmelsernas rangordning. Detta axiom har av domstolen definierats vid flera tillfällen och skulle kunna sammanfattas i idén att alla nationella föreskrifter som strider mot gemenskapsrätten är ogiltiga. Som en garanti för detta har vi t ex artikel 177 som behandlar den prejudicerande frågan.
Under diskussionen om detta betänkande i utskottet för rättsliga frågor, och föredragande Alber har gjort uttryckliga hänvisningar därtill, har domstolens dom i Foto-Frost målet nämnts, där man tvärsäkert och exklusivt säger att de nationella domstolarna inte har behörighet att förklara gemenskapsinstitutionernas åtgärder för ogiltiga och att domstolen är den enda instans som har behörighet att bedöma gemenskapsrättens inriktning.
Man får inte glömma att gemenskapsrätten är ett enhetligt juridiskt system där flera typer av bestämmelser kan hittas: den härledda rätten, som är den om gemenskapsinstitutionernas verksamhet och som utgör en integrerad del av gemenskapsrätten. Detta tror jag, om jag får säga det, är den tydligaste delen av gemenskapsrätten och kontrolleras enbart av domstolen och inte av det nationella rättssystemet. Den nationella domaren varken bör eller kan utfärda en bedömning av den härledda rättens giltighet.
Detta för oss, herr ordförande, till en svårgripbar och farlig fråga, dvs. till den subsidiaritetsprincip som man också talat om i den här debatten. Jag skulle här - men det kommer jag inte - kunna hänvisa till protokollet om tillämpningen av propotionalitets- och subsidiaritetsprinciperna i Amsterdam-fördraget och som skall införas i fördraget som en bilaga därtill.
Jag avslutar med att säga att jag ansluter mig till vad Rack sagt om ett fast, konstant och bestämt försvar av gemenskapsrätten och till den begäran som också Alber gjort att gemenskapsrättens företräde befästs i fördraget.

Van den Broek
Herr ordförande! Detta är en debatt för juridiska finsmakare och även mitt juristhjärta jublar. Jag skulle gärna vilja börja med att lyckönska föredraganden till detta grundliga betänkande som säkerligen uppmanar till vidare tankegångar som han på visst avstånd vil bidra till. Än en gång, våra lyckönskningar till kvaliteten på detta betänkande. Enligt kommissionens åsikt kommer han med ett stort antal intressanta idéer, särskilt om gemenskapsrättens företräde och om ratifikationen av internationella fördrag i gemenskapens rättsordning.
Kommissionen håller med föredraganden om att doktrinen om företräde för gemenskapsrätten är mycket viktig för att se till att gemenskapsrätten tillämpas lika i alla medlemsstater. Den aspekten av gemenskapens rättsordning har särskilt bidragit till att förverkliga målsättningarna i artikel 2 i fördraget.
Ett antal medel som föredraganden anger för att förstärka gemenskapsrätten, och då tänker jag i första hand på förstärkning av Europaparlamentets funktion, har i mer eller mindre grad godtagits inom gemenskapen. Kommissionen ser de övriga medlen som föredraganden föreslår som värdefulla idéer som absolut förtjänar ett ingående övervägande.
Även föredragandens bidrag om förhållandet mellan gemenskapsrätten och internationell rätt är mycket intressant nu när gemenskapen allt mer deltar i internationella förhandlingar och ingår allt fler avtal.
Frågan om integreringen av de internationella fördragen i gemenskapens rättsordning kräver säkerligen ytterligare eftertanke men de förslag som föredraganden ger för vissa lösningar inom detta område är absolut en bra start.
Vi kan alltså utan vidare dra slutsatsen att föredraganden behandlat ett antal ämnen som berör kärnan i gemenskapens rättsordning. Kommissionen kommer att ytterligare undersöka alla dessa ämnen och föredragandens många förslag.
Får jag till sist ta tillfället i akt att å kommissionens vägnar önska Alber all framgång i sin nya funktion som generaladvokat vid domstolen. Denna institution förstärks nu med en person som är en kraftfull försvarare av gemenskapens värden och som lämnat ett omisskänneligt bidrag till utvecklingen av gemenskapsrätten.

Ordföranden
Jag tackar kommissionär Van den Broek.
Låt mig också framföra mina personliga gratulationer till herr Alber.
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon klockan 11.00.
(Sammanträdet avbröts klockan 19.55 och återupptogs klockan 21.00.)

EG: s relationer med länderna i Sydostasien
Ordföranden
Nästa punkt på dagordningen är gemensam debatt om följande betänkanden:
A4-0221/97 av Pettinari för utskottet för utveckling och samarbete om förslag till rådets beslut om slutande av samarbetsavtalet mellan Europeiska gemenskapen och Konungariket Kambodja (KOM(97)78-6828/97 - C4-0250/97-97/0060(CNS)), -A4-0216/97 av Castagnède för utskottet för utveckling och samarbete om förslag till rådets beslut om slutande av samarbetsavtal mellan Europeiska gemenskapen och Demokratiska folkrepubliken Laos (KOM(97)79-6829/97 - C4-0251/97-97/0062(CNS)), -A4-0195/97 av Hindley för utskottet för externa ekonomiska relationer om förslag till rådets beslut om ingående av protokollet om utvidgning av samarbetsavtalet mellan Europeiska gemenskapen och Brunei Darussalam, Indonesien, Malaysia, Filippinerna, Singapore och Thailand, medlemsstater i sammanslutningen av sydostasiatiska stater (ASEAN), till att omfatta även Vietnam (KOM(97)0002 - C4-0152/97-97/0017(CNS)), -A4-0262/97 av Hindley för utskottet för externa ekonomiska relationer om kommissionens meddelande till rådet, Europaparlamentet och Ekonomiska och Sociala kommittén "Mot en ny dynamik i relationerna mellan Europeiska unionen och ASEAN" (KOM(96)0314 - C4-0467/96).
Pettinari
Herr ordförande! Det politiska läget i Kambodja har förändrats radikalt sedan utskottet för utveckling och samarbete i juli förra året godkände samarbetsavtalet: den nya situationen medför att jag i morgon, när mitt betänkande skall gå till omröstning, kommer att rekommendera att parlamentet återförvisar betänkandet till utskottet för att jag skall kunna uppdatera det, vilket är nödvändigt, och för att få den tid som krävs för att kunna bidra till en fredlig lösning av den kambodjanska krisen.
För två månader sedan bevittnade vi en politisk jordbävning i Phnom Penh, där ledaren Hun Sen i en militär aktion tog den faktiska kontrollen över hela Kambodja och tvingade prins Ranariddh att fly till utlandet. Bakom dessa motsättningar dolde sig, och döljer sig fortfarande, spöket de röda khmererna, framför allt sedan Pol Pots rörelse har fallit sönder och nu försöker att åter integrera sig i det kambodjanska samhället. Utsikterna att de röda khmererna skulle kunna ändra den politiska kartan i Kambodja, framför allt genom allianser med de viktigaste nationella partierna, har lett till en situation av instabilitet där de minst demokratiska elementen i den kambodjanska politiken framträder.
Jag tror det är nödvändigt att förnya uppmaningen till parterna att acceptera ett omedelbart eldupphör i de provinser som fortfarande är drabbade av fientligheter och begära av den kambodjanska regeringen att man respekterar befolkningens grundläggande rättigheter som en förutsättning för en lösning på krisen.
Europeiska unionen kan och bör spela rollen av fredsmäklare i Kambodja, och det bör även Europaparlamentet göra genom att utnyttja ramavtalet om samarbete som, jag upprepar, det är för tidigt att ratificera i denna församling. Ett godkännandet av avtalet, något som kommer att bli nödvändigt i framtiden, skall underkastas de tre grundläggande villkor som redan har diskuterats i utskottet för utveckling och samarbete: framför allt att man respekterar Parisavtalet från 1991 i sin helhet och genomför de nationella institutionella förändringar som där anges. För det andra att man respekterar tidplanen för de allmänna valen, dvs. garanterar att man genomför val till en lagstiftande församling i mars 1998. Och här talar jag om val som skall vara fria, demokratiska flerpartival där samtliga partier i Kambodja får en möjlighet att delta. Dessa val bör dessutom övervakas av internationella observatörer, inklusive naturligtvis ett antal från Europaparlamentet. Det tredje villkoret är att man strikt respekterar de mänskliga rättigheterna, något som vi inte kan kompromissa om. Jag anser också att man skyndsamt måste tillsätta en internationell undersökningskommission som utreder anklagelserna om att det skulle ha skett massakrer under de senaste striderna i våras.
Det är även Europeiska unionens uppgift att bidra till en stabilisering av situationen efter det att det skett ett byte i ledningen för regeringen mellan prins Ranariddh och den före detta utrikesministern Um Guot. Det är av den anledningen nödvändigt att stödja den medling som genomförs av kung Sihanouk, som har föredragit att förbli neutral i förhållande till den politiska krisens aktörer och att försöka bilägga tvisten för det kambodjanska folkets skull som redan tidigare har utsatts för så stora prövningar under decennier av dramatisk historia.
Jag har dessutom noterat beslutet från ASEAN-ländernas utrikesministrar att ytterligare fördröja Kambodjas anslutning till deras organisation. Detta är en viktig nyhet med tanke på att ASEAN för första gången i organisationens historia har bestämt att den interna politiska situationen i ett land kan vara ett hinder för det landets relationer med organisationen. Detta är en positiv strategi som jag hoppas man kan tillämpa i framtiden även vad gäller Burma, dvs. gentemot en militärdiktatur som lika fullt nyligen beviljades inträde i ASEAN.
Herr ordförande! Europaparlamentet har möjligheten att aktivt bidra till att finna en politisk förhandlingslösning på den kambodjanska krisen, och detta är möjligt om vi, med stor majoritet i parlamentet, kan utnyttja ratificeringen av ramavtalet om ekonomiskt samarbete och handelsutbyte. Vi vet att vi på denna punkt kan räkna med kommissionens hjälp.
Jag ber emellertid, av de motiv som jag har redovisat ovan, att Europaparlamentet skall stödja mitt förslag och återförvisa betänkandet om Kambodja till utskottet. På det sättet vill jag försöka förmedla till de kambodjanska myndigheterna hela den europeiska oron över en politisk kris som måste lösas med det snaraste.

Castagnède
Herr ordförande, kära kolleger! Laos är ett av de minsta länderna i Sydostasien om man ser till befolkningen, som utgörs av endast fem miljoner invånare. Det är också ett av de fattigaste eftersom 46 % av befolkningen lever under fattigdomströskeln. Kanske är det också ett av de mest fängslande, tack vare sin etniska och kulturella mångfald - över sextio olika etniska grupper bor här - tack vare den ännu till stor del orörda naturen, sitt kulturarv och sina traditionella levnadssätt.
Det är också ett land som har måst utstå långa och svåra prövningar, sedan självständigheten 1953. Prövningar som dels beror på inre splittringar mellan högern, de neutrala och den kommunistiska rörelsen Pathet Lao. Vidare prövningar som främst beror på Vietnamkriget i vilket Laos mot sin vilja blev indraget och framför allt blev ett offer. På grund av att Nordvietnams försörjningsled gick längs Laos gränser blev landet föremål för ett bombardemang av en förbluffande storlek från det amerikanska flygvapnet. Det sägs att motsvarande ungefär ett halvt ton bomber per invånare släpptes över Laos.
Man vet dock att efter Saigons fall och då amerikanerna lämnat regionen år 1975 tog den kommunistiska rörelsen Pathet Lao kontroll över Laos. Denna införde en ekonomisk verksamhet av sovjetisk karaktär, under ett tiotal år, utan övertygande framgång. Från och med 1986 påbörjade Laos slutligen ett ekonomiskt reformprogram mot marknadsekonomi, en inriktning som tydligt bekräftas i 1991 års konstitution. Ett avtal undertecknades med Världsbanken och Internationella valutafonden. Det första samarbetet med Europeiska unionen påbörjades. Denna strävan att öppna sig utåt konkretiserades i än högre grad genom Laos anslutning till ASEAN, samtidigt som förhandlingar inletts i syfte att sluta handelsavtal med Förenta staterna och Europeiska gemenskapen.
Det avtal som slutits mellan gemenskapen och Laos är ett handels- och samarbetsavtal. När det gäller handel beviljar de två parterna varandra behandling som mest gynnad nation i handeln med varor. När det gäller samarbete är gemenskapen beredd att bidra till en varaktig utveckling i Laos och förbättra levnadsförhållandena för landets befolkning. Vissa prioriteringar har redan preciserats i denna riktning för att bekämpa fattigdomen, till förmån för utveckling på det lokala planet, för att främja kvinnans roll i utvecklingen, samt för att ge ökat värde åt mänskliga resurser.
Vi skulle i korthet vilja fästa parlamentets uppmärksamhet på fyra särskilda aspekter av detta samarbetsavtal. Avtalet tar för det första upp det svåra problemet med sprängmedel som inte exploderat, antipersonminorna som spreds ut under Vietnamkriget. Detta är i dag ett allvarligt hinder för jordbrukets utveckling. Gemenskapen borde utsträcka sin satsning för att bidra till att undanröja detta gissel. Man skall också betona den särskilda vikt som fästs vid miljöhänsyn i detta samarbetsavtal. Jag går inte in på det i detalj men detta är en mycket intressant aspekt av avtalet.
Avtalet innehåller vidare bestämmelser som syftar till att bekämpa opiumframställningen, vilken fortfarande är ett stort problem för Laos. Lösningen på detta är naturligtvis alternativa grödor. Uppmuntrande försök har redan påbörjats. Avtalet ger möjlighet att förlänga dessa.
Slutligen måste jag påminna om hur viktigt det är att särskilt stor vikt läggs vid de mänskliga rättigheterna och de demokratiska principerna i det avtal som vi fått ta del av för granskning. Det är sant att Laos, numera anhängare av ekonomisk liberalism, fortfarande har en regim med ett enda eller ett helt dominerande parti. Regimen har utvecklats gynnsamt allt eftersom efterverkningarna av de krig som utkämpats inom och utom landet dämpats, men respekten för de mänskliga rättigheterna och de demokratiska principerna måste fördjupas, vilket parterna i samarbetsavtalet uttryckligen vinnlagt sig om.
I avtalets första artikel sägs att de demokratiska principerna och de grundläggande mänskliga rättigheter utgör en väsentlig del av avtalet, då överträdelse av denna artikel utgör ett särskilt brådskande fall då åtgärder kan vidtas för att förhindra verkställandet av avtalet. Eftersom avtalet medger att de mänskliga rättigheterna och friheterna i denna del av Sydostasien främjas, samtidigt som det förordar ett klart stöd till landets ekonomiska utveckling och öppnande, förtjänar samarbetsavtalet mellan Laos och gemenskapen att antas.
Detta är åtminstone den enhälliga ståndpunkt som utskottet för utveckling och samarbete kommit fram till, en ståndpunkt som naturligtvis jag i egenskap av föredragande, delar.

Hindley
Herr ordförande! Innan jag övergår till mitt betänkande om Vietnam och betänkandet om ASEAN, skulle jag först vilja göra ett procedurmässigt påpekande. Utrikesutskottet inkom med ett yttrande till mitt betänkande om ASEAN. Till följd av en beklagansvärd brist på samordning mellan utskotten så kom denna resolution inte med i dagens resolution. Den kommer att presenteras som ett muntligt ändringsförslag i morgon, och jag vore tacksam om den som sitter ordförande i morgon ger mig några ögonblick före omröstningen för att förklara saken.
Om jag så går till sakinnehållet, så skulle jag vilja ägna några ögonblick åt att diskutera avtalet med Vietnam, eller den del som rör Vietnam, och sedan gå vidare till den större frågan om ASEAN.
Frågan om Vietnam består helt enkelt i en teknikalitet som beaktar det faktum att Vietnam nu är medlem av ASEAN och som utökar vårt nuvarande samarbetsavtal med ASEAN till att även innefatta Vietnam. Vietnam är ett fattigt land; det är ett land som håller på att återhämta sig; det är ett land med en oerhörd potential; och det är ett land som verkligen i själva verket aldrig har utgjort en del av den större världen, eftersom det sedan sin egen självständighet i slutet av andra världskriget har varit drabbat av sina egna interna och externa krig. Man kan därför inte bara säga att medlemskapet i ASEAN, och våra avtal med ASEAN och våra bilaterala avtal med Vietnam, återställer Vietnam. I ordets mycket reella bemärkelse har Vietnam aldrig erbjudits förmånen att förena sig med världen i stort, och dessa avtal ger äntligen det landet den rätten.
Frågan om mänskliga rättigheter i Vietnam har tagits upp, och jag är säker på att andra ledamöter kommer att vilja beröra den i den debatt som följer. För egen del vill jag påminna kammaren om att vårt bilaterala avtal med Vietnam inkluderar villkor inom området mänskliga rättigheter, och att detta kommer att framföras till Vietnam, så som det gjordes till ASEAN. Dessa frågor, om att utöka våra redan befintliga avtal med ASEAN till en ny medlem av ASEAN, och om mänskliga rättigheter, ger mig möjlighet att gå vidare till den större frågan om själva ASEAN.
ASEAN godkände i somras till slut Burma som medlem och det är också, som just framgått, fortfarande möjligt att Kambodja går med. Det väcker frågan om hur vi skall hantera de mänskliga rättigheterna, eftersom ledamöter helt klart kommer att komma med kraftfulla invändningar när det gäller att låta Burma omfattas av vårt avtal med ASEAN och, i mindre utsträckning eller kanske lika stor nu, Kambodja.
Låt mig klargöra att jag själv och mitt utskott bestämt anser medlemskap av ASEAN vara en fråga för ASEAN. Vem ASEAN medger medlemskap är ASEAN: s sak. Ingen kan påminna sig att ASEAN någonsin haft synpunkter på utvidgningen av Europeiska unionen. Men när ASEAN nu har utvidgats så måste naturligtvis våra förbindelser med det gamla ASEAN ändras i betydande utsträckning, för att beakta denna nya sammansättning. Låt mig i det avseendet säga att utskottet ansåg den mest välbetänkta och kloka handlingslinjen bestå i att insistera på att vi när fördraget måste ändras för Kambodja, Laos och Burma - Laos och Burma kommer med säkerhet att bli aktuella snart - borde följa det förfarande som tillämpades för Vietnam och ha ett separat mandat. Jag vill inte att frågan om utvidgningen av ASEAN, inklusive Burma och Laos, förbigås genom att ta dem i klump. Vi vill ha separata mandat, så att varje land kan bedömas på sina egna förtjänster.
Vi är införstådda med att ASEAN: s sammansättning och uppbyggnad utgår från ett koncept med koncentriska och överlappande cirklar, varför ett medlemskap i ASEAN inte nödvändigtvis innebär att den nya medlemmen har rätt att medverka fullt ut i alla de dialoger ASEAN har med tredje part. Av det skulle vi kunna dra slutsatsen att vi med viss skicklighet, och en del klokhet, skulle kunna fortsätta våra mer övergripande förbindelser mellan EU och ASEAN, med beaktande av de moraliska betänkligheter vi kan ha med avseende på några av de nya medlemmarna, och ändå lyckas fortsätta en dialog. Jag tror inte att det går långt över kommissionens, rådets och övriga berörda personers klokskap att sörja för det.
Utskottet är emellertid inte tillfreds med den anomala situation det innebär att vi nu kommer att ha länder som är med i ASEAN, som har bilaterala villkor med avseende på mänskliga rättigheter i sina avtal med oss, samtidigt som det övergripande avtalet mellan EU och ASEAN inte inbegriper några sådana villkor. Vi vill gärna insistera så mycket vi kan på att ett nytt avtal utarbetas mellan EU och ASEAN, som innehåller specifika villkor rörande mänskliga rättigheter, inte endast i form av åsiktsfrihet och yttrandefrihet, utan också fungerande mänskliga rättigheter på arbetet. Vi godtar alla tanken på social villkorlighet såsom viktig inom Europeiska unionen, vi accepterar en social stadga. Det är därför helt skäligt att kräva en social stadga och en social dimension vad gäller våra förbindelser men vilket annat block som helst, inklusive ASEAN.
Om jag så får fortsätta med en mer positiv aspekt så vill jag understryka att våra ekonomiska förbindelser och handelsmässiga förbindelser med ASEAN tycks vara en riktigt stor framgång. Ingen mindre än självaste premiärministern i Singapore har emellertid anmärkt att i den triangulära värld som håller på att växa fram bestående av Europa, Amerika och Asien så är bandet mellan USA och Europa starkt. Det står också klart att länken mellan USA och Asien utvecklar sig till att bli stark, medan länken mellan Asien och Europa förblir hittills svag, vilket så småningom, anser vi, kommer att medföra oproportionerliga och vilseledande effekter på den ekonomiska välfärden i världen generellt sett.
När vi i det sammanhanget talar om att stärka dialogen, så välkomnar parlamentet ASEM: s dialogförfarande. Det tycks ha utgjort ett framgångsrikt sätt för att få med saker på dagordningen, och säkerställa att framsteg görs, som undanröjer de svårigheter som förorsakas av blockeringen i förbindelserna mellan EU och ASEAN som sådana. Vi gratulerar uppriktigt dem som medverkat i den dialogen. När vi läser redogörelserna för den dialogen så välkomnar vi omnämnandet av ministrar som träffar varandra, vi välkomnar omnämnandet av akademiker som träffar varandra, vi välkomnar ungdomsutbyten, vi välkomnar affärsutbyten, vi välkomnar kommissionens besöksutbyten. Vad vi emellertid saknar, och vad som sannerligen inte finns med i något av de dokument vi sett, är omnämnandet av något parlamentarikerutbyte. Säkert är att vi, om vi skall utveckla en genuin dialog mellan Europa och ASEAN, måste involvera valda ledamöter med ett mandat direkt i detta, och måste underlätta kontakterna som en del av ASEM-processen och de mer övergripande förbindelserna mellan EU och ASEAN.
Slutligen vill jag framföra mitt äkta välkomnande och värdesättande av det dokument som talar om att få till stånd en ny dynamik i förbindelserna mellan EU och ASEAN. Vi inser behovet av ytterligare dialog och av ett stärkande av våra avtal och vårt samarbete. Det får emellertid inte åstadkommas på bekostnad av parlamentets rättigheter att avge yttrande och omsider rösta i sådana frågor. Vi kan som en tillfällig lösning acceptera framtagandet av ett dokument som får dialogen till stånd, men det finns, måste jag säga till kommissionen, egentligen inget som kan ersätta ett faktiskt avtal. Om ett faktiskt avtal skall undvikas, eftersom vi fruktar att ASEAN-sidan inte kommer att godta villkoren om de mänskliga rättigheterna, då är jag rädd för att detta parlament inte kommer att godta det. Det måste påpekas. Vi kan som en tillfällig åtgärd acceptera att ni använder ett meddelande för ny dynamik, men det ersätter inte permanenta förbindelser. Vi vill inte se parlamentets ansvar undergrävt på detta sätt, varför vi yrkar på lösningen med, hur svårt det än kan vara, hur kinkiga vissa frågor än är, en riktigt nytt avtal.
Med hänsyn därtill hemställer jag, herr ordförande, att denna kammare antar såväl Vitetnam-betänkandet som det mer övergripande ASEAN-betänkandet därtill. Tack.

Caccavale
Herr ordförande, mina damer och herrar! Utskottet för utrikes-, säkerhets- och försvarsfrågor har bedömt förhållandet mellan Europeiska unionen och ASEAN-länderna som extremt viktigt och ömtåligt, och detta av flera anledningar. Det är onödigt att upprepa hur strategiskt viktigt Sydostasien har blivit; för övrigt är Europa den nästa största investeraren i området och det står klart att behovet av en permanent politisk dialog mellan Europeiska unionen och ASEAN-länderna ökar alltmer. När det gäller den tekniska frågan om hur man skall gå framåt när det gäller denna politiska dialog, så hävdar vi dock att den bästa lösningen skulle vara att förhandla fram ett nytt, tredje generationens avtal. Det är av den anledningen vi anser det nödvändigt att uppmana Portugal att återta sin vägran att ge kommissionen mandat att förhandla fram ett sådant tredje generationens avtal.
De nödlösningar som kommissionen har undersökt för att lösa problemet - till exempel att göra tillägg till avtalet från 1980 eller ett åtgärdspaket som innehåller ekonomiskt och socialt samarbete - kan enligt vår åsikt inte betraktas som alternativ till ett nytt tredje generationens avtal med ASEAN och detta av ett mycket enkelt skäl: det skulle försvaga avtalet mellan Europa och ASEAN på det politiska planet, framför allt när det gäller frågan om mänskliga rättigheter, som är av central betydelse. Vi kan inte gömma oss bakom småsaker, bakom ekonomiska intressen som visserligen är legitima, men som inte kan jämföras med vissa grundläggande problem av brännande aktualitet. Burma, som nyligen blev medlem av ASEAN, bryter på ett flagrant och uppenbart sätt mot de mänskliga rättigheterna och demokratin; i andra länder inom ASEAN tillämpar man ofta dödsstraff, i strid mot alla internationella konventioner. Östtimor befinner sig i en situation av fortsatt osäkerhet; vapenhandlarna bryter mot alla gällande internationella konventioner.
Vi anser därför att man inte kan förhandla om principfrågorna, om principerna om självbestämmande, frihet och mänskliga rättigheter. Vi anser det oundgängligen nödvändigt att ASEAN-länderna skriver under de två internationella konventionerna om mänskliga rättigheter och förbud mot tortyr.
Låt mig avsluta, herr ordförande, med att säga att av tekniska, byråkratiska skäl har yttrandet från utskottet för utrikes-, säkerhets- och försvarsfrågor inte blivit infört i det allmänna betänkandet från utskottet för externa ekonomiska förbindelser. Jag hoppas att våra synpunkter, genom de muntliga ändringsförslagen, åter kan införas i morgon.

Moniz
Herr ordförande! För det första vill jag gratulera min kollega Hindley till hans arbete. De slutsatser som presenteras är säkerligen resultatet från en djupgående analys av den komplexa problematik som omger förbindelserna mellan Europeiska unionen och ASEAN.
Man tar upp ASEAN-ländernas ökande betydelse för den internationella ekonomin, deras strategiska betydelse som fredsgarant, för stabiliteten och säkerheten i ett område som på ett betydande sätt påverkar händelserna runt om i världen. Man har bedömt Europeiska unionens placering korrekt, som utifrån ekonomisk synvinkel är den näst största investeraren i området och som bör ha en positiv inställning till ett stärkande av sitt deltagande i åtgärderna för ekonomisk och social utveckling i dessa länder. Det är därför absolut nödvändigt att konkretisera en mer strikt dialog och lyfta upp samarbetsnivåerna, vilket inte tydligt framgår av Agenda 2000, som kan sägas ha med förbindelserna att göra, både inom handel och investeringspolitik och tillgången till marknaderna.
Det måste också till en permanent utvärdering av samarbetsnivåerna med hänsyn till kraven på ömsesidighet och de begränsningar som införs genom ASEAN: s interna bestämmelser. Det framgår också att det är viktigt att garantera att villkoren för de mänskliga rättigheterna tillämpas i samtliga avtal mellan Europeiska unionen och ASEAN och att detta inte enbart blir en papperskonstruktion, utan att arbetarnas social rättigheter och medborgarnas individuella frihet säkerställs på ett effektivt sätt.
Vi betraktar alla de hinder som normala som Europeiska unionen ställer upp för Burma för att man inte respekterar de mänskliga rättigheterna. Vi känner emellertid alla också till Indonesiens oåterkalleliga inställning, framför allt vad gäller Östtimor, där man har en tydlig konfrontationsattityd, som Europeiska unionen måste besvara på ett bestämt och effektivt sätt. Det borde därför vara lämpligare och mer politiskt korrekt att kräva att detta land uppfyller de internationella bestämmelser som antagits av FN, än att begära tillstånd av Portugal att förhandla om tredje generationens avtal, inte desto mindre när man erkänner den verkliga betydelsen och värdet av den bästa möjligheten för den nya dynamiken i förbindelserna Europeiska unionen - ASEAN, och allt detta inom en demokratisk och rättvis ram med respekt för mänsklig värdighet.

Stasi
Herr ordförande! Om det finns något land i världen som unionen bör stödja, så är det Kambodja, och detta av åtminstone två skäl. För det första, eftersom Kambodja är ett av jordens fattigaste länder med ett mycket stort handelsunderskott, är det bara ett kraftigt stöd från det internationella samfundet som kan hejda och vända den process som leder till allt större fattigdom.
Denna satsning är också nödvändig av moraliska skäl. Den passivitet och den feghet som det internationella samfundet visade prov på, och särskilt de europeiska länderna, när det kambodjanska folket utsattes för ett verkligt folkmord av röda khmererna, gör att vi i dag är skyldiga att hjälpa detta folk att utveckla sin ekonomi, att förbättra sina levnadsvillkor och att slå in på demokratins väg.
Därför välkomnade vi med tillfredsställelse det samarbetsavtal mellan Europeiska unionen och Kambodja som undertecknades i Luxemburg den 29 april i år. Det är ett bra avtal och dess prioriteringar svarar mycket väl mot landets situation och invånarnas behov. Bland de främsta målsättningarna i detta avtal finns kampen mot fattigdomen, strävan efter en varaktig utveckling, försvaret av miljön i synnerhet genom att bekämpa skogsavverkningen, minröjningen, utbildningen, främjandet av privata investeringar, och även främjandet av respekten för de mänskliga rättigheterna.
PPE-gruppen biföll i juni i år, av dessa olika skäl, genomförandet av detta avtal, trots de förbehåll som kunde göras med tanke på situationen i landet när det gäller den politiska stabiliteten och respekten för de mänskliga rättigheterna. I dag ser situation tyvärr helt annorlunda ut. Statskuppen den 5 juli i år då vice premiärministern Hun Sen avsatte förste premiärministern Norodom Ranariddh, störtade återigen Kambodja ner i kaos. Striderna återupptogs, våldet visar sig under olika former - plundring, mord - makten ifrågasätter pluralistisk politik och de mänskliga rättigheterna förlöjligas. Att ratificera avtalet i dag under dessa dramatiska förhållanden vore det samma som att gå i borgen för statskuppen och alla de övergrepp den fört med sig, och som fortfarande blir fler och fler över hela det kambodjanska territoriet.
PPE-gruppen instämmer också med föredraganden Luciano Pettinari, som i början av sammanträdet rekommenderade att Europaparlamentet hänvisar hans betänkande om ratificering av avtalet med Kambodja till utskottet. För Europa, för Europeiska unionen, för Europaparlamentet handlar det absolut inte om att en andra gång förlora intresset för det olyckliga kambodjanska folkets öde. Tvärtom är det frågan om att utöva påtryckningar på makthavarna för att herradömet av våld och laglöshet skall få ett slut, genom tillgång till vad föredraganden kallar en "aktiv hänvisning" , och för att Parisavtalen skall tillämpas, i synnerhet när det gäller de val som skall hållas i mars 1998 och vid vilka vi borde kräva internationell kontroll.
Det kambodjanska folket har under sin senaste historia lidit alltför mycket och vårt ansvar mot dem är för stort för att vårt parlament, under denna omröstning, inte tydligt och klart skall visa sin vilja att hjälpa Kambodja att äntligen slå in på utvecklingens och demokratins väg.

Plooij-Van Gorsel
Herr ordförande, kolleger, herr kommissionär! Allra först vill jag lyckönska föredraganden Hindley till hans båda utförliga betänkanden. Den liberala gruppen är glad över att vårt samarbete med ASEAN utvidgas till att omfatta Vietnam. Det kommer att stimulera den ekonomiska tillväxten där och vara bra för en social stabilitet i detta fattiga land. Handelsrelationer inom ASEAN stabiliserar de regionala förhållandena varigenom regionen blir mer inbjudande för europeiska investerare.
Framförallt elektronisk handel erbjuder mycket intressanta möjligheter för både stora och små europeiska företag, såvida ASEAN-länderna inte lägger upp nya hinder på det området. Då tänker jag i första hand på de stränga reglerna i Singapore när det gäller censuren av Internet. Internationella förhandlingar är mycket viktiga för att garantera den elektroniska frihandeln.
Den liberala gruppen gläder sig vidare också över att samarbetet med Vietnam sker på villkoret att de mänskliga rättigheterna respekteras. Den klausulen är en av de få som Europeiska unionen förfogar över för att framtvinga skydd av de mänskliga rättigheterna. Min grupp hoppas därför också på snabba resultat i samtalen om mänskliga rättigheter med de övriga ASEAN-länderna.
Angående samarbetet med dessa andra ASEAN-länder så visar skogsbränderna i Indonesien återigen tydligt hur viktigt det är med samarbete om miljö och utveckling. Vi hoppas därför också att samarbetet inom dessa områden kommer att hjälpa till att förhindra sådana ekologiska katastrofer i framtiden.
Till sist vill min grupp betona att det är mycket viktigt att sprida kunskap om euron, vår gemensamma valuta, hos näringslivet i Asien. Det kan förbåttra vår position som tredje handelspartner i den regionen.

Telkämper
Herr ordförande! Utan tvivel är Sydostasien en dynamisk region som Hindley nyss sade. Av den anledningen är det självklart att det skall skapas en fortsättning på 1980 års avtal mellan Europeiska unionen och ASEAN-staterna. Men var ligger dynamiken för närvarande? Krascherna, oron för att det kommer att bli som i Mexiko för några år sedan. I Thailand sjunker bahten drastiskt, i Borneo, Sumatra, på Sulawesi brinner sedan veckor tillbaka skogarna. I Burma, Kambodja, Östtimor och i många andra regioner sker delvis sedan många år tillbaka brott mot de mänskliga rättigheterna. Vad drar vi för slutsatser av det? Man kan helt enkelt inte fortsätta under dessa förhållanden som om ingenting hänt. Man kan helt enkelt inte liberalisera handeln eller driva investeringsliberaliseringen enligt WTO-mönster. Jag anser att vi snarare borde diskutera om det inte vore vettigt att införa något liknande Tobinskatten för att stabilisera finansmarknaderna. Malaysias premiärminister hade rätt när han för några dagar sedan på Europeiska valutafondernas världsbanksmöte i Hongkong sade att valutaspekulationerna är omoraliska och krävde förbud mot dem.
För det andra: När vi sluter ett avtal måste det naturligtvis innehålla en artikel om mänskliga rättigheter. EU får helt inte med protokoll fuska sig förbi denna fråga. Grundförutsättning för nya avtal måste ur vår egen demokratiska insikt vara att Europaparlamentet deltar. Vi behöver således inga protokoll utan ett nytt tredje generationens avtal. Därför uppmanar vi - liksom även många andra kollegor - Portugal att ge upp vetot gällande Östtimor. Det betyder emellertid inte att vi accepterar brott mot mänskliga rättigheter utan vi vill med detta uttrycka, att detta problem är ett problem för Europeiska unionen och inte bara för Portugal. Övriga europeiska länder är lika mycket indragna. Det är ett ansvar från kolonialtiden. Kanske kommer vi även fram till att ge området Östtimor något som liknar en skyddande uppgift för Europeiska unionen härlett ur ett historiskt ansvar; kanske skulle man t.o.m. kunna tolka avtalen så.
För det tredje: Det försummade näringslivet måste ha högsta prioritet. Näringslivet behöver inte liberaliseras ytterligare, utan det måste omstruktureras. Det handlar inte om att befria det från tvång utan om förbud mot produkter som tillverkas med slöseri av resurser eller under människorättsvidriga förhållanden. För detta ändamål behöver vi tvingande skyldigheter om skydd. Jag tror att om vi hade haft dem, skulle skogsbränderna inte ha inträffat. Jag har en fråga till kommissionären: Europeiska unionen respektive kommissionen har gett bistånd till ett förvarningssystem i Sumatra. Varför fungerade de inte? Vad har hänt med ursprungsbefolkningen i samband med bränderna? Har de bränts ihjäl? Är dessa bränder kanske en form av liberalisering för att man snart skall kunna plantera ris där, för att Transmigrasiprojektet är färdigt och att det kanske snart kommer att finnas plantager där i stället för urskog? Vad gör vi för att behålla miljön? Vad gör vi för att skydda naturresurserna eller föra vidare de kunskaper, den rikedom som dessa folk i detta område och även i skogarna hade.
Som ett sista ord med anledning av avtalen: Om vi har nya avtal och Burma kommer till, då kan vi för ögonblicket - precis som redan många har sagt - endast stödja den ståndpunkt som Förenade kungariket företräder gällande ASEAN 1998, där Burma inte har något godkännande. Jag anser att en sådan stat får vi inte ta med i utvidgningen. Naturligtvis är utvidgningen ett problem för ASEAN men vi måste tänka igenom problemet. Accepterar vi det som ASEAN bestämmer eller inte, och om vi av skäl antingen motiverade av brott mot mänskliga rättigheter eller av ekonomiska skäl inte kan acceptera det, då borde vi inte heller göra det utan i stället klargöra vår ståndpunkt.

Dell'Alba
Herr ordförande, herr vice ordförande Marín, kära kolleger! I ett antal europeiska tidningar har i dag en grupp ledamöter uttalat sig om att Europa inte mår bra, på grund av att Europa i Amsterdamfördraget inte klarat av att i tillräckligt hög grad prioritera demokratin i sina institutioner, sina förfaranden, sina verksamhetsregler.
Om nu Europa mår dåligt, då mår ASEAN mycket dåligt. Det är för övrigt inte en slump att eldsvådorna härjar i regionen, att valutorna faller fritt. Där borta härskar inte liberalismen till varje pris, käre kollega Telkämper, utan en liberalism, ett ekonomiskt system, som förlöjligar de mänskliga rättigheterna och demokratin, och som i marknadens och tillväxtens namn verkar ha glömt att de mänskliga rättigheterna är universella värderingar, glömt den politiska demokratin och som tror att en statsmodell kan fungera utan dessa värderingar.
Vi unionsmedlemmar har andra värderingar och jag tror i detta ärende att det är viktigt att betona, vilket kollegerna med rätta gör, att vi i handels- och vinstsyfte inte kan blunda inför det faktum att ASEAN accepterar Burma, trots att landet självt medger att dess generaler till viss del är diktatoriska, och trots att Aung San Sun Kyi, som fått Nobelpris och Sacharovpris, har husarrest.
Nej, jag tror att vårt parlament och vår union kan och bör säga nej och göra allt som står i vår makt för att paragraferna om de mänskliga rättigheterna, och de regler vi ålagt oss själva i våra förbindelser med de länder vi samarbetar med, skall accepteras. Om så inte är fallet kan vi helt enkelt säga till våra vänner i ASEAN att de kan se sig om efter någon annan, eftersom vi inte är intresserade.
Jag vet att detta är ett svårt ställningstagande och att vi ofta när det gäller Kina och andra länder kostar på oss vackra löften för att sedan göra något annat. Jag tror att ett sätt att testa huruvida våra värderingar verkligen existerar, vore att hålla en beslutsam attityd mot länderna i ASEAN, eller se om vi kan ta risken när det passar oss.
Malaysia och andra länder går i täten för en rörelse som skall försöka motsätta sig femtioårsdagen av den universella deklarationen av de mänskliga rättigheterna. Om våra värderingar är äkta så är det de som skall hjälpa oss att genomföra det samarbete vi vill ha. Föredragandens förslag från utskottet för utrikes-, säkerhets- och försvarsfrågor är ur denna synvinkel mycket viktiga. Betänkandets ifrågasättande av dödsstraff som praktiseras där borta, och alla andra övergrepp som uppges, bör fungera som ett test för kommissionen, för oss alla, som syftar till att visa vilka prioriteringar vi har i vårt sätt att behandla dessa länder. Den brittiske ministern Robin Cook sade nyligen nej till en mycket intressant vapenaffär med Indonesien. Jag anser att han gjorde rätt. Sådana signaler är viktiga för att vi skall kunna bryta avtalet om ASEAN vill anta Burma som medlem. Varför inte sluta bilaterala avtal som utgår från våra värderingar?
Detta är den utmaning som vi enligt min mening bör anta. En utmaning som gjort att vår grupp till exempel när det gäller Europeiska unionens budget, föreslagit att ett visst antal anslag som avsatts för länderna i ASEAN skall hållas inne, just för att visa vårt missnöje med att Burma antas som medlem.

Antony
Herr ordförande! Betänkandet av vår kollega Hindley handlar om Europeiska unionens förbindelser med Vietnam och om utvidgningen av dessa genom de avtal som undertecknats med ASEAN. Texten presenterar siffror som visar Vietnams ekonomiska framsteg, och påminner också om möjligheten att bryta våra avtal i händelse av brott mot de mänskliga rättigheterna. Detta "i händelse av" är sanningen att säga förbluffande, eftersom vanligt sunt förnuft borde sporra till den iakttagelse att inget avtal borde undertecknas när det är underställt respekten för de mänskliga rättigheterna. Men kanske skulle kommunistregimens motståndare, de troende, kristna, buddhister och andra förföljda, inte betraktas som människor här. Vietnam har inte blivit mer fritt från kommunismens ok än vad Laos och Kambodja blivit.
Man skulle också kunna säga mycket om vad siffrorna om en förbättrad ekonomi verkligen betyder, då landet har tvingats ner i allmän misär av den mest skoningslösa kollektivism. Minsta lilla lättnad blir naturligtvis en förbättring, men hur stor är den relativt sett. Säkert är, tyvärr, att den ofattbara korruptionen ruinerar landet enligt den process som gäller i alla socialistregimer. Efter att människor och en naturlig marknads ekonomiska strukturer raderats ut, är det bara maffian som breder ut sig som ogräs på en åker som skövlats för länge sedan. Men precis som lao gaïs Kina, som Kambodja, som Laos, förblir Vietnam ett förtryckt land där den enorma martyrförteckningen över folk som förslavats av kommunismen fortfarande blir allt längre.
Det måste upprepas så många gånger som det är nödvändigt, kommunismen dödade innan nazismen gjorde det. Den dödade samtidigt som nazismen gjorde det. Och år 1997 dödar den fortfarande. Nyheterna vi får från Vietnam - jag har tre små vietnamesiska guddöttrar - handlar ofta och fortfarande om ett våldsamt förtryck av alla friheter, om blodigt förtryck av alla demonstrationer, men två tredjedelar av denna kammare slogs för den så kallade freden i Vietnam.
I dessa två erövringskrig har den vietnamesiska kommunismen dödat miljontals människor, i massavrättningar, i dödslägren och även bland båtflyktingarna. Viet Minh och senare FNL saknade tyvärr inte stöd i väst. I kommunistpartiet, naturligtvis, stöttades de av förrädaren Boudarel som fortfarande inte är dömd, denne hemske bödel från läger 113 som begått brott mot mänskligheten, och som i morse drack sitt morgonkaffe på boulevard Saint-Germain.
Men han har också haft ett starkt stöd i katolicismens hierarki och prästerskap, enligt kardinal de Courtrays egen utsago den 5 januari 1990. Vi fransmän förväntar oss nu att Frankrikes biskopar ber om ursäkt för sitt oursäktliga stöd, under tiotals år, åt bödlarna som offrat 200 miljoner människor av detta förtryckta folk.

Junker
Herr ordförande, mina damer och herrar! Dagens debatt rör ASEAN-organisationen helt allmänt, den relativt nya medlemmen Vietnam, och Laos, som nyss tagits in i kretsen liksom Kambodja, vars medlemsskap i ASEAN tills vidare skjöts upp i juli pga. det våldsamma maktskiftet. Ytterligare en ny medlem i ASEAN, nämligen Burma, är i dag inte föremål för överläggningar, men kan för den skull inte lämnas utanför.
ASEAN är en sammanslutning mellan länder i Asien, som - vilket herr Hindley så träffande beskriver i sitt betänkande - var tänkt som ett bålverk mot kommunismen. Med Laos och Vietnam hör faktiskt i dag till tigerländerna trots alla ekonomiska liberaliseringar två länder som politiskt fortfarande är kommunistiskt styrda. Det politiska läget har nämligen sedan upplösningen av blocken förändrats. Förbundet har i dag en geografisk strategisk betydelse gentemot den kinesiska jätten i norr. Tills för kort tid sedan hade de flesta ASEAN-länder - nämligen Malaysia, Singapore, Thailand och delvis även Indonesien - kunnat gälla som en obruten framgångssaga.
Tvåsiffriga tillväxttal lät skyskrapor växa som svampar ur jorden. Produktion och export uppvisade ett exempellöst uppsving, även Europa kände av den aggressiva handelskonkurrensen och måste kämpa mot utflyttning av arbetsplatser. Samtidigt erkändes ASEAN-länderna som en viktig marknad, som måste invaderas strategiskt, så att Europeiska unionen blev den näst störste investeraren i denna region.
Samarbetsavtalet med ASEAN vilar på det läge som gällde 1980. En modernisering tycks därför med all rätt vara på tiden. Det tycks mig emellertid lättare sagt än gjort. Så det lär stanna vid att träna på att utvidga det befintliga avtalet till att omfatta nya medlemmar. När det gäller Brunei, det välmående oljesultanatet, var det inget problem. Även vad gäller Vietnam rör det sig mer eller mindre om en formsak, om än med en hake, nämligen de mänskliga fri- och rättigheterna.
Den som någon gång betraktat ett ASEAN-land med öppna ögon kan konstatera att barnarbete, sexuellt utnyttjande av barn och kvinnor, arbetskraftens rättslöshet, diskriminering av etniska och religiösa minoriteter på många ställen hör till dagordningen. Arbetsvillkoren i Malaysia och Indonesien och annorstädes ger ofta anledning att kräva att de internationella organisationernas normer skall följas och att vara införstådd med den sociala stadgan inom ramen för WTO, något som emellertid föga bekommer ASEAN-staterna. De åberopar asiatiska värderingar som det gäller att respektera. Malaysia begär t.o.m. en ändring i definitionen av de mänskliga fri- och rättigheterna enligt FN-konventionen från 1950.
Visserligen har tigrarna under den senaste tiden drabbats av svåra bakslag. Valutaturbulens, ekonomisk nedgång, miljökatastrofer inte minst under de senaste veckorna och dagarna visar tydligt att rovdrift på människor och miljö, en ekonomisk utveckling på kredit utan ett solitt fundament straffar sig dramatiskt. Därmed får kravet på en ny dynamik i relationerna med ASEAN en ny dimension. För den Europeiska unionen betyder det en balansgång på slak lina mellan de politiska och ekonomiska systemen, mellan samarbete, tolerans och avvisande, när toleransnivåerna överskrids.
Så det får inte bli något avtal med den nye makthavaren Hun Sen i Kambodja, som bokstavligen gick över lik för att rycka åt sig makten. Det får inte heller bli något bistånd till den människoföraktande militärregimen i Burma, ett land som finansieras via narkotikahandel och smuggling och som därmed utövar ett skadligt inflytande över grannländerna där fattigdomen driver fram opiumodlingar.
Man jag anser att det är viktigt att just i exemplen Vietnam och Laos betona och visa upp den utvecklingspolitiska aspekten, att det rör sig om en hållbar utveckling. Att stötta denna är Europeiska unionens uppgift.

Günther
Herr ordförande, ärade damer och herrar! Jag skulle i mitt anförande vilja inskränka mig till Laos och först och främst tacka min kollega Castañede för hans betänkande och även för de synpunkter som han tillfört i debatten. Vi diskuterar ju inom utvecklingsområdet i första hand de s.k. AVS-staterna. Med Laos möter vi här ett av världens fattigaste länder, som emellertid inte har tillgång till Europeiska utvecklingsfondens resurser eller medel. Utifrån den aspekten ger naturligtvis detta avtal en förhoppning om partnerskap och en förhoppning om samarbete.
Fattigdom i ett land som Laos betyder ju inte bara brist på näring utan även brist på hälsa, utbildning och levnadsmöjligheter helt allmänt. Inkomsten per capita ligger i detta land på 290 dollar per år, och när man jämför med vad vi hittills har kunnat åstadkomma i utvecklingssamarbetet så kommer på det hela taget 15 % av denna inkomst fortfarande från bidrag och stöd från Europeiska unionen.
Om vi nu fortsätter på den här vägen och strävar efter ett samarbete inom ramen för detta avtal, då måste vi säkert också vara på det klara med att vi här planerar för handel och samarbete som sträcker sig runt halva världen. Å andra sidan finns nu genom landets inträde i ASEAN-gemenskapen en marknad inom räckhåll som trots allt omfattar 400 miljoner konsumenter. Å andra sidan skulle jag vilja ställa några frågor till kommissionen även om jag gillar detta avtal.
Den första frågan lyder: Hur ser det egentligen ut med demokratiseringen i en enpartiregering, när man kan konstatera att ungefär 75 % av personerna på ledande poster består av officerare och höga militärer? Den andra frågan lyder: Kommer marknadschanserna att påtagligt förbättras för landet inom närområdet med länderna i Asien, så att man kan utgå ifrån att det här kommer att uppstå det som vi ju egentligen vill få fram inom utvecklingsområdet, nämligen en regional marknad, en marknad även med relativt korta vägar.
Det tredje frågan gäller truppminor. Det sägs i avtalet att kommissionen skall undersöka problemet. Jag frågar nu vad betyder det, att undersöka detta problem? Vi står inför det faktum att vi hittills inte ens klarat av att per år röja fler minor än vad som utplacerats. Vi har här en enorm diskrepans, och jag skulle bli mycket glad om detta problem blev prioriterat, innan man duttar här och där på olika ställen.
Den sista frågan som jag skulle vilja ställa är följande: Hur ser det egentligen ut vad gäller valutans säkerhet? Görs det ansträngningar och finns det planer så att landet så småningom får en stabil och mindre känslig valuta som även går att konvertera? Med en inflation på 20 % ter sig nämligen tillväxten på 7 % närmast blygsam.

Harrison
Herr ordförande! ASEAN växer snabbt och broderliga Europa har just börjar lägga märke till denna brådmogna yngre bror, vars familjeband till Europa, vare sig dessa är av politisk, ekonomisk eller kulturell art, förstärks från dag till dag. Som goda bröder behöver vi ett förnuftigt och konstruktivt sätt att tala till varandra på, varför jag varmt välkomnar kommissionens meddelanden och parlamentets föredraganden för de fina betänkanden de skrivit.
Ta Europas största projekt, EMU. En konferens nyligen i Singapore påpekade de enorma handelsmöjligheter, affärsmöjlighet och ekonomiska möjligheter som kommer att fördjupas mellan de två blocken, när euron väl blir jämställd med dollarn och yenen som en global reservvaluta.
Kommissionär de Silguys besök hos ASEAN nyligen betonar denna spännande utveckling. Tyvärr kan ASEAN: s egen ekonomiska instabilitet under senare tid ha fördunklat de Silguys budskap. Som en thailändsk tjänsteman uttryckte det: "Jag är mer oroad över dagens mark än av morgondagens euro." Doktor Mahathirs gruff med George Soros om hotet mot den malajiska ringgiten tjänar bara till att framhäva världens ekonomiska marknaders ömsesidiga beroende, som om inte Baring Brothers i Singapore redan skulle ha givit oss tillräckligt med varningssignaler.
De politiska banden förstärks också, såväl inom som utanför ASEAN. De tio ASEAN-länderna måste nu hantera inre spänningar, i synnerhet där sådana spänningar spiller över och inverkar menligt på förbindelserna med EU. Vi måste hitta en röst - vare sig den är skrovlig eller sotto voce - för att ta upp problemen i samband med övergreppen mot de mänskliga och politiska rättigheterna runt om i regionen, och i synnerhet i Burma.
Den brittiska regeringen har gjort det klart att Burma aldrig kommer att medges status som fullt medverkande medlem vid nästa års ASEM-möte i London, under det brittiska ordförandeskapet.
Samtidigt måste vi erkänna ASEAN: s beslut att ta med Burma, liksom även Laos och så småningom Kambodja i det totala blocket. Kambodjas förfall i politisk instabilitet måste tveklöst få oss att stödja varje rörelse mot demokrati i detta utsatta land. Låt oss hoppas att fria och rättvisa val kan hållas nästa maj eller november nästa år, med uppmuntran från EU.
För Vietnam erbjuder samarbetsavtalet med EU väldiga möjligheter till en livlig men konstruktiv dialog. Exakt hur kommer de första kraven någonsin med avseende på mänskliga rättigheter på ett ASEAN-land att tolkas i fallet Vietnam? Det måste förvisso betraktas som försumligt av oss om vi skulle förbise den betydelse länder såsom Malysia och Indonesien har i dagens värld. Världens fjärde största nation, Indonesien, har ännu inte klarat upp sina stridigheter med Europa, däribland Portugal, när det gäller frågan om Östtimor. Jag hoppas att de kan vara välvilligt inställda till parlamentets begäran att få besöka Östtimor med en delegation från Europaparlamentet. Vi i vår tur skall, om visa beviljas, vara beredda att rapportera på ett rättvist och ärligt sätt om allt vi hör, flera år nu efter de fruktansvärda Dilimorden.
Slutligen smogen. El Niño och Indonesiens skogsröjningspolitik enligt hugg-och-bränn-principen utgör en förödande cocktail. ASEAN-länderna kan inte isolera sig från världen utanför, precis lika lite som vi i Europa och Storbritannien kan göra det. När våra vänner och kolleger kommer till London nästa år, nu mirakulöst nog fritt från sin allt insvepande 1800-talssmog, så skall vi hoppas att det enda diset och småregnet på 2000-talet mellan oss och ASEAN skall ha samband med utvecklingen av vår broderliga framtid tillsamman. Tack, herr ordförande.

Marín
Herr ordförande! Jag kommer i tur och ordning att kommentera betänkandena från Pettinari, Castagnède och Hindley och de yttranden som gjorts av budgetutskottet och utskottet för utrikes- säkerhets- och försvarsfrågor.
Vad gäller Kambodja är det sant att detta land, efter tvångsutvisningen av prins Norodom Ranariddh och efter att ha verkat vara relativt stabilt, sakta men säkert hamnat i en situation där de senaste händelserna avslöjat hur ömtålig den inre situationen är, inte bara utifrån demokratiska begrepp eller den demokratiska utvecklingen utan också i regionala termer, vilket visas av att Kambodja för första gången uteslöts ur ASEAN-gruppen vid det sista sammanträdet i Kuala Lumpur. Detta hade vi möjlighet att diskutera den 17 juli, när parlamentet presenterade sin resolution.
Som ni vet har man planerat att hålla valen den 23 maj 1998, och det är uppenbart att det internationella samfundet kommer att se detta val som ett bevis på den nuvarande premiärministerns, Hun Sen, avsikter. För närvarande diskuteras vallagen i den kamodjanska nationalförsamlingen. Godkännandet av lagen och framför allt dess innehåll kommer att vara grundläggande för att i då kunna bedöma de kambodjanska myndigheternas strategi inför kommande månader. Det är uppenbart, och här instämmer vi med föredragande Pettinaris inställning, att vi i det internationella samfundet och framför allt då Europeiska unionen måste göra allt som står i vår makt för att tvinga de nuvarande ledarna att respektera de mänskliga rättigheterna, de grundläggande friheterna och genom den interna process som måste kulminera under valet kommande år, en process som normaliserar förhållandet i Kambodja, till vad det med stora ansträngningar höll på att bli innan de incidenter som jag här just nämnt inträffade.
Ni vet att Europeiska kommissionen i detta sammanhang är beredd att mobilisera stora resurser, -9, 5 miljoner ecu, som är ett stort belopp, just för att organisera 1998 års val. Vi anser naturligtvis att det måste finnas en noggrann samordning för att kunna fatta detta beslut. Beloppet är budgeterat. Nu återstår det politiska beslutet att använda det. Detta eftersom de internationella samfundets och framför allt Europeiska unionens medverkan, hjälp, övervakning och observation av valen beror på trovärdigheten i den vallag som nu debatteras i den kamodjanska nationalförsamlingen samt de objektiva mål som skall styra de allmänna valen.
Det är uppenbart att man som en följd därav måste bestämma sig om man skall delta eller inte och om så blir fallet se hur vi skall delta för att projektet skall kunna genomföras med öppenhet och ärlighet, så att landet återgår till det normala.
Hur skall vi agera med hänsyn till förhållandet i landet? Under sammanträdet i Kuala Lumpur diskuterade vi länge om hur vi skall gå vidare och slutligen fattade vi beslutet om varierande åtgärder. Varierande, varför då? Därför att jag vid detta tillfälle under ASEAN-konferensen inte var någon stor anhängare, och det tvekar jag inte att erkänna, senare kan vi tala om Hindleys betänkande, till att besluta om en total och definitiv brytning av samarbetet med Kambodja, huvudsakligen därför att den största delen av de ekonomiska och finansiella program som genomförs i Kambodja påverkar viktiga områden inom jordbruket och för lantbrukaren, och om man fattat ett radikalt beslut, som jag inte vet om det skulle skapa större problem för Hun Sen, under alla omständigheter ändå skulle lett till att vi skapat problem för landsbygdens befolkning, som är dem som i själva verket drar nytta av dessa samarbetsprogram.
Av denna anledning gick vi på en avvikande väg, det vill säga att vi i det projekt som har den största påverkan på de mest ömtåliga befolkningsområdena och genom en mycket större kontroll av de projekt som skulle kunna ha en politisk koppling till makten, för att uttrycka sig på detta sätt. Det är denna väg vi följer.
Ni känner till att det i Förenta nationernas generalförsamling den 22 och 23 november kommer att hållas en internationell debatt om Kambodja, och att vi väntar på mer konkret information om de åtgärder som vidtagit av ASEAN-länderna. Dessutom kommer Thailands utrikesminister inom några månader att besöka Europeiska kommissionen för att bland annat informera oss på denna punkt, eftersom han just nu är ordförande i ASEAN-gruppen och vi vill veta exakt hur denna fråga ligger till.
Vad gäller Kambodjas ratificering är det troligare att den kambodjanska nationalförsamlingen pga. de nuvarande omständigheterna inte kan fullfölja den under innevarande år. Detta ger oss ett manöverutrymme, eftersom vi får möjlighet att ta reda på vad som händer under valen i mars. När man alltså måste fatta det politiska beslutet i rådet och det finansiella beslutet i kommissionen, och indirekt då i Europaparlamentet, eftersom ni är budgetmyndigheten, måste man också bedöma huruvida det är någon mening med att lägga ut 9 miljoner ecu med tanke på villkoren i vallagen och med tanke på att det skall finnas ett minimum av öppenhet i valen.
Vad gäller Laos vill jag tacka Castagnède för att han lagt så stor vikt vid de enorma utmaningar som Laos nu står inför. Vilket tvivel råder, med tanke på landets situation, med en svag social och ekonomisk utveckling, övergången till marknadsekonomi och dess ansträngningar att skapa öppenhet, om att Europeiska unionen också borde reagera på dessa ansträngningar? Det politiska budskapet, vilket påpekas i betänkandet, är det väsentliga som just nu ges den demokratiska republiken Laos, och det faktum att detta samarbetsavtal undertecknas är ett politiskt budskap om att vi tror att landet är på rätt väg.
Kommer vi att kunna påverka detta land? Naturligtvis, detta är avsikten med alla de samarbetsavtal vi ingår, jag tror att det efter hand som politiken, ekonomin och regionen integreras blir mycket bra om man försöker arbeta inom de allmänna ramar som ges av ASEAN. Vår tanke är att, när Europaparlamentet väl godkänt detta samarbetsavtal, upprätta en första blandad kommitté, som ingår i det avtal som skall tecknas i Vietnam under 1998.
Vad gäller utvidgningen av avtalet mellan ASEAN och Europeiska unionen till att även omfatta Vietnam vill jag säga att ett genomförande av samarbetsavtalet med Vietnam för kommissionen utgjorde en politisk utmaning och en enorm tillfredsställelse, eftersom förhandling om detta avtal, om mitt minne inte sviker mig, inleddes för ungefär två år sedan. Det har varit mycket långa förhandlingar och vi började förhandla vid en tidpunkt när möjligheterna till framgång var mycket begränsade. Vietnam var inte medlem i ASEAN, man var fortfarande i krig med Förenta staterna och Europeiska unionen började förhandla som pionjärer. Därefter har Vietnam normaliserat sina förbindelser med ASEAN och Förenta staterna, vilket innebär att det återigen visat sig att denna typ av förhandlingar, även om motparten inte har en perfekt demokrati och kan ingjuta tvivel på det europeiska planet, slutligen finns åtgärder som blir bra och med vilka vi kan känna välförtjänt tillfredsställelse. En av dessa åtgärder är det avtal vi inlett i ingenmansland för två år sedan med detta land. Situationen redde ut sig. Vietnam gick in i ASEAN. Vi tror att detta är positivt, eftersom Vietnam kommer att stimuleras, kommer att motiveras att öppna sin ekonomi, och när ekonomin öppnas kommer det i Vietnam att ske en viktig generationsväxling och nya beslut kommer att fattas i det vietnamesiska kommunistpartiet. Vietnams förvandling kommer inte att ske på 24 timmar, inte heller på en vecka eller ett år, det handlar om en process som kommer att pågå under lång tid, men processen har bekräftats och det är det viktiga.
Det förefaller mig uppenbart att ASEAN bidrar till ökad politisk stabilitet i området. Som några av talarna påpekade har förhållandet i denna del av världen ändrats. Om det finns något område där det kalla krigets slut haft stor betydelse i geopolitiska termer är det just Sydostasien och förbindelserna har genomgått en grundläggande förändring. Det förefaller oss som en följd därav vara mycket lämpligt att stödja detta initiativ om en utvidgning av ASEAN-gruppen till förmån för Vietnam.
Vad gäller de mänskliga rättigheterna måste det sägas att det vad gäller både Vietnam, Kambodja och Laos är en möjligheternas klausul. Vi måste naturligtvis behålla denna klausul, som Europaparlamentet säger, i samtliga samarbetsavtal. Man får emellertid inte tro, därför att det skulle vara genialiskt, att det faktum att man lyckas få den andra förhandlingsparten att acceptera en demokratiklausul i samabetsavtalen innebär att landet demokratiseras automatiskt. Så är inte fallet. Genom införandet av demokratiklausulen i samarbetsavatalen initieras möjligheterna till en politisk dialog, som gör det möjligt för oss alla att arbeta för respekten för friheten och de mänskliga rättigheterna. Ingen får emellertid tro att det faktum att vi har en demokratiklausul med Vietnam, Laos och Kambodja kommer att leda till ett mirakel med automatisk demokratisering av dessa tre länder. Så är inte fallet. Det är en fråga om tid, om ihärdighet, om uthållighet, om att behålla tendenserna och naturligtvis om att reagera, vilket varit fallet med Kambodja. Om man måste gå bakåt skall det bli en automatisk ändring, vilket är ett barmhärtigt sätt att säga "vi går in" och kontrollerar den samarbetstyp vi har. Jag tror att detta är den väg vi måste följa för att förstå hur vi skall arbeta med klausulen om mänskliga rättigheter.
Vad kan jag säga till er Hindley, om den allmänna situationen i ASEAN? Jag kan inte säga något som ni inte redan sagt i ert betänkande och ingenting som ni inte kunnat läsa, se eller höra under de senaste månaderna om denna svårhanterliga situation, som skall förklaras i mycket större utsträckning av ASEAN-länderna än av Europeiska unionen. Varför? ASEAN-länderna tar ett tungt och intressant beslut att utesluta Kambodja, just därför att man i Kambodja gått bakåt vad gäller den demokratiska normaliseringen och samtidigt gör tvärtom med ett annat land med militärjunta, nämligen Myanmar, som trots allt tillåts. Förklaringen till detta är i grunden geopolitisk och fullt ut begriplig i det område vi talar om. Naturligtvis är ASEAN-länderna emellertid själva medvetna om att de befinner sig i en mycket obekväm situation vad gäller internationella förklaringar, bortom förklaringar av geopolitisk natur, som ni säkert kan förstå.
Vad jag ändå vill säga er är att detta, oberoende av den komplicerade situationen i Kuala Lumpur, bekräftas, både från deras och vår sida:
1.ASEAN vill fortsätta sin existens, oberoende av fenomenet ASEN, dvs. ASEN kan inte bli en ersättning eller en upplösning av ASEAN-organisationen, och detta är bra.2.Det är riktigt, vilket jag också deklarerar, att kommissionen sett sig tvingad att upprätta en institutionsordning, för att undvika det problem det innebär att inte ha något avtal som förnyar det från 1980. Vi har varit tvungna att uppföra en institutionell ordning som gör det möjligt för oss att behandla protokoll för protokoll och göra en oberoende uppdelning, därför att detta var det enda sättet att politiskt rädda betydelsen, eftersom de politiska förutsättningarna för ett nytt regionalt avtal som ersättning för det nu 17 år gamla avtalet inte föreligger just nu, på grund av de politiska motsättningar som vi mycket väl känner till.Vi har som en följd därav och pga. avsaknaden av ett avtal separerat de olika avtalsdelarna och vi kommer att göra detta genom protokoll, för att på detta sätt undvika de institutionella problemen. Jag vet inte om detta är ett genidrag, jag vet inte om detta är bra, jag vet inte om det är dåligt, men efter två års behandling har kommissionen nu hittat ett institutionellt fuskverk, jag erkänner det, men det är detta som gör det möjligt för oss att åtminstone besvara utmaningen från handeln, utmaningen från industrin, utmaningen från informationssamhället och slutligen den utmaning som globaliseringen innebär.
Hur som helst Hindley, om ni i Europaparlamentet hittar någon annan bättre metod har vi ingenting alls emot att använda oss av den.

Günther
 Herr ordförande! Jag hade ställt fyra frågor till herr kommissionären. Två av dem besvarade han i sitt anförande. Jag skulle fortfarande gärna vilja veta, om det finns några konkreta idéer när det gäller truppminor. Vad betyder att man vill undersöka problemet? Min andra fråga är om man vidtar åtgärder för att stabilisera valutan i Laos.

Telkämper
Jag hade även ställt några frågor till kommissionären. Jag nämnde att Europeiska unionen har gett stöd till respektive byggt upp förvarningssystem i Sumatra. Detta system har inte i tid varnat för skogsbränderna. Hur kommer det sig att det inte fungerade? Skulle ni kunna ge mig ett svar på det. Jag anser att det på grund av den aktuella diskussionen faktiskt är viktigt.

Dell'Alba
Herr ordförande! Även jag ställde en fråga, och även om den inte var helt tydlig, skulle jag nu vilja upprepa den: om, som jag har hört ryktas, ASEAN-länderna sammanträder nästa år under det brittiska ordförandeskapet och vi ställer frågan om Burma; om ASEAN, ifall vi skulle ha något att säga om Burma, får för sig att inte sluta bilaterala avtal, hur ser då kommissionen på den andra idén, dvs. att inte acceptera ASEAN som ett block utan att förhandla fram samarbetsavtal med de olika länderna separat? Vilken är er position i detta specifika fall, som naturligtvis kan uppkomma?

Marín
Herr ordförande! För att svara på Günthers första fråga om truppminorna, skulle jag vilja säga att det är en brännande och grundläggande fråga i Kambodja, men den omfattas inte av samarbetsavtalet som sådant. Det är ett problem som finns i området men inte i avtalet. Vad gör vi då åt detta? Europeiska unionen har sedan länge haft mycket intensiva minröjningsprogram i Kambodja och vi har arbetat mycket hårt för att försöka lösa detta problem. Om ni ber om min åsikt i frågan om truppminor så stöder jag tanken på att sådana inte skall tillverkas någonstans på jorden. Det finns alltså inget problem i det avseendet, och det är så, tror jag, som hela Europeiska unionen tänker.
Vad gäller valutastabiliseringen har kommissionen inga befogenheter, som ni mycket väl vet och tyvärr finns ännu inte euron. Kan då Europeiska unionen intervenera den dag euron finns? Ni ställer en fråga till mig som jag inte kan besvara. Ni vet bättre än jag att Europeiska unionen ännu inte har något externt ansvar i valutafrågor. Kanske kan Europeiska unionen efter den 1 januari 1999, när det finns ett internt och externt ansvar för euron, eventuellt göra insatser genom det normala deltagandet i internationella finansieringsintitutioner, som t ex Asiatiska utvecklingsbanken, som är en regional bank under Världsbanken. Men till dags dato har vi inte detta instrument, inte denna kapacitet, inte ens internt. Detta är en framtidsdebatt.
Om ni frågar efter min inställning stöder jag fullt ut de teser som presenterats av fondens ordförande, Camdessus, i Hongkong. Globaliseringen går bra, den fria cirkulationen av kapital fungerar bra, men det finns naturligtvis vissa begränsningar som måste korrigeras för att undvika att det positiva i globaliseringen omvandlas till en kraftig avstabilisering, framför allt i länder med svag ekonomi.
Vad gäller bränderna på Sumatra har man sagt att förvarningssystemet inte fungerade. Telkämper, jag förstår inte er fråga.

Telkämper
Herr ordförande! Bara ett kort klarläggande. Jag nämnde att det är vettigt att stödja ekologiskt hållbara projekt och - vad gäller de mänskliga rättigheterna - skydda de folkgrupper som lever i dessa skogar. Såvitt jag vet byggdes ett förvarningssystem upp för regionen Sumatra, Borneo med pengar från Europeiska unionen för att förhindra sådana bränder och katastrofer. Kommissionen var här mycket progressiv och gjorde en insats med varaktig effekt. Nu är frågan: Varför fungerade inte detta projekt från Europeiska unionen? Om frågan är för speciell, herr kommissionär, kan ni i nödfall även ge mig ett skriftligt svar.

Marín
Telkämper, varför säger ni att det inte har fungerat?

Telkämper
Eftersom det nu pågår stora skogsbränder och jag i mitt inlägg frågade om det kanske t.o.m. förekom inom ramen för liberaliseringen, att skogarna helt enkelt brändes ner för att man skulle få fri mark för migrationsprojekt, för att anlägga risfält, för nya plantager. Det var det som låg bakom frågan. Men som sagt om den är för speciell, kan ni även ge mig ett skriftligt svar.

Marín
Det blir mycket lätt herr ordförande. Ni säger att systemet inte fungerat och jag frågar mig vilka argument ni kan framföra då ni säger att systemet inte fungerat? Om jag skall säga att det i denna sal inte finns ljus, måste jag ju visa att vi sitter i mörker.

Telkämper
 Kanske missförstår vi varandra nu, men när Europeiska unionen stöder ett projekt antar jag, att det tekniskt och administrativt är så gott som genomfört och att det vad gäller avsikten har en preventiv karaktär...
(Ordföranden avbröt talaren.)

Marín
Jag kommer inte ihåg Dell&#x02BC;Albas fråga. Herr ordförande, min gode vän Telkämper gör alltid att jag hamnar i politisk instabilitet. Nu vet jag inte var jag är.

Ordföranden
Herr kommisionär, ni kan svara skriftligen.
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 11.00.

Samarbetsavtal mellan Europeiska gemenskapen och f.d. jugoslaviska   republiken  Makedonien
Ordföranden
Nästa punkt påföredragningslistan är betänkande (A4-0273/97) av Pons Grau för utskottet för externa ekonomiska förbindelser om förslag till rådets beslut om slutandet av ett samarbetsavtal mellan Europeiska gemenskapen och före detta jugoslaviska republiken Makedonien (KOM(96)533-8204/97 - C4-0305/97-96/0259(AVC)).

Pons Grau
Herr ordförande! Jag gör mitt inlägg för utskottet för externa ekonomiska förbindelser för att ge vårt stöd till detta avtal som i utskottet för externa ekonomiska förbindelser antogs enhälligt av samtliga ledamöter.
Den före detta jugoslaviska republiken Makedonien är den enda republik som uppstått ur det gamla Jugoslavien utan blodsutgjutelse. Denna lilla stat med 2 miljoner invånare, inklämd i hjärtat av Balkan, mellan Albanien, Serbien, Montenegro, Bulgarien och Grekland, har drabbats av spänningar mellan etniska grupper och svåra förbindelser med sina närmaste grannar, vilket lett till mycket negativa direkta följder för ekonomin och processen med inträdet i den internationella ekonomin och samhället. Trots detta började man mer än 6 år efter sin självständighetsförklaring att steg för steg ta sig ur den ekonomiska och internationella isolering där man befunnit säg pga. ett dubbelt embargo: Greklands direkta embargo och de indirekta följderna av det embargo som deklarerats av det internationella samfundet mot federala republiken Jugoslavien.
Herr ordförande, jag skall inte breda ut mig över de problem denna republik haft med det grekiska samhället, ni känner till dem mycket bättre än jag, men bland alla de problem som finns just nu är det bara ett som finns kvar - det om republikens namn. Allting pekar på att Förenta nationernas säkerhetsråd inom en snar framtid kommer att lösa också denna fråga.
Man måste anse att en framgång för den nuvarande politiken bland republikens myndigheter, i nuvarande ekonomiska och politiska situation i landet, är inflationskontrollen, som drivits på ett övertygande sätt. På minussidan måste man också sätta det faktum att arbetslösheten på mycket kort tid nått ett rekordvärde på 37 %, vilket gör att man förstår att de ekonomiska åtgärderna varit mycket hårda.
Nyckelproblemet i detta lands ekonomi är hur investeringsnivåerna skall höjas för att modernisera produktionsapparaten, infrastrukturerna för transport och de sociala infrastrukturerna, i en situation som kännetecknas av en mycket låg intern sparnivå, höga räntenivåer och mycket tunga offentliga utgifter.
Trots de positiva förändringar som setts i republikens ekonomiska konjunktur tycks dess framtida ekonomi i stor utsträckning vara kopplad till den inre politiska osäkerhet som kännetecknar det politiska panoramat i landet och i grannländerna. Vi kan förstå hur komplex situationen är genom att titta på den etniska sammansättningen i landet. Av de 2 miljonerna invånare är 65 % makedonier, 22 % albaner, 4 % turkar, 2 % serber och 4 % andra minoriteter. Huvudhotet mot stabilitet i landet beror på hur man behandlar problemet med den albanska minoriteten.
Vad gäller innehållet i samarbetsavtalet påminner det om det avtal som undertecknades med Slovenien 1993. Det handlar om ett ramavtal för handel och samarbete av utvecklingskaraktär. En mycket viktig del är den demokratiska grunden i samarbetet, som utgör en väsentlig del i avtalet. Samtidigt finns det en gemensam förklaring som gör det möjligt att upprätta en reguljär politisk dialog, konsolidera de demokratiska principerna och institutionerna och respekten för de mänskliga rättigheterna, inklusive minoriteternas rättigheter, underlätta republikens integrering i de demokratiska nationernas gemenskap. Det förutsätter sammanträden och kontakter på ministernivå, teknisk nivå och parlamentarisk nivå och den gemensamma deklarationen förutsätter också möjligheten att organisera den politiska dialogen i en regional dimension.
Vad gäller handelsutbytet, det vill säga den klassiska frågan i sådana här fall, föreskrifter rörande ursprungsbestämmelser, intellektuellt, industriellt och kommersiellt ägande, förfarandena mot dumpingpraxis och bidragsystem, de räddningsinsatser som krävs för den ledande industrin och kommersiella svårigheter och betalningsbalans, samt de samrådsmekanismer som finns i samarbetsrådet.
Vi anser att detta samarbetsavtal har ett enormt politiskt värde, förutom det ekonomiska. Utskottet för externa ekonomiska förbindelser anser att det är en viktig politisk utmaning vi stöder genom detta samarbetsavtal med ett område som skakats av kontinuerliga politiska, ekonomiska och till och med militära svårigheter som till och med påverkat utvecklingen inom Europeiska unionen.

La Malfa
Herr ordförande! Utskottet för utrikes-, säkerhets- och försvarsfrågor har uttalat sig positivt om att sluta ett samarbetsavtal mellan Europeiska unionen och den före detta jugoslaviska republiken Makedonien. Till de motiv av ekonomisk karaktär som anförts av Pons Grau kan man också lägga de mer uttalat politiska skälen från utskottet för utrikes-, säkerhets- och försvarsfrågor. Makedonien har under de senaste åren lyckats uppnå oberoende utan de fruktansvärda tragedier som beledsagade frigörelseprocessen i de övriga regionerna i före detta Jugoslavien, och det är nödvändigt att Europeiska unionen gör vad den kan för att understödja en fortsatt ekonomisk omvandling av Makedonien och befästa dess demokratiska fortlevnad.
Enligt vår uppfattning skulle det vara mycket konstruktivt om Europeiska unionen skickade en egen delegation till Skopje, för att uppmärksamt och på nära håll följa den demokratiska utvecklingen. Samtidigt som vi föreslår parlamentet att godkänna detta avtal, vars politiska innebörd vi till fullo inser, anser vi det vara vår skyldighet att uppmana den makedonska regeringen att uppmärksamt följa minoriteternas situation och den allmänna situationen vad gäller mänskliga rättigheter: Makedonien har nämligen en etniskt sammansatt befolkning och det är nödvändigt att denna regering har den största respekt för komplexiteten i den situation den står inför.
Med detta yttrande från utskottet för utrikes-, säkerhets- och försvarsfrågor uppmanar vi parlamentet att godkänna förslaget.

Dell'Alba
Herr ordförande! Låt mig till att börja med stjäla ett par minuter för att säga att, efter att ha sett Telkämper och vice ordföranden Marín diskutera, hoppas jag att åtminstone skriftligen få det svar jag förväntade mig på min tidigare fråga.
I egenskap av föredragande av yttrande för budgetutskottet vill jag framhålla att även vårt utskott ställer sig positivt till att sluta detta avtal. Det är mycket viktigt: situationen i republiken Makedonien är känslig mot bakgrund av att man hittills har besparats alla de blodiga krig som har varit utmärkande för republikerna i före detta Jugoslavien. Denna ansträngning är mycket viktig. Det finns tre viktiga drivkrafter i sammanhanget: Europaparlamentet har redan godkänt den makroekonomiska hjälpen för att få ordning på landets betalningsbalans; med detta avtal, och därmed med de drivkrafter som det tekniska, finansiella och kommersiella samarbetet innebär, begår vi en viktig och betydelsefull handling till förmån för republiken Makedonien.
Finansprotokollet är ur den synpunkten av betydelse: 150 miljoner ecu från EIB, garanterade av gemenskapens budget. Vi begärde och fick på sin tid av kommissionen uppskattningar vad gäller de finansiella konsekvenserna: budgetutskottet kan nu bekräfta den positiva bedömning som gjordes av avtalet.
Tillåt mig ett smärre påpekande när det gäller det finansiella samarbetet: föredraganden hävdar att penningtvätt skall bekämpas med andra metoder, med en annan drogpolitik.

Karamanou
Herr ordförande, ärade kolleger! Överenskommelsen om ett samarbetsavtal mellan Europeiska unionen och före detta jugoslaviska republiken Makedonien, samt den finansiella planen och överenskommelsen för transporter, har säkert ett stort politiskt värde eftersom det kommer att bidra avsevärt till den ekonomiska utvecklingen i detta mindre land på Balkan, det kommer att bidra till dess industristruktur, till ökningen av dess handelsvolym och till främjandet av mer stabila och balanserade relationer till de angränsande länderna.
Det bör öven betonas att överenskommelsen innehåller en speciell paragraf och riktar speciell uppmärksamhet på den sociala utvecklingen och de sociala rättigheterna, något som utgör en förnyande aspekt av denna överenskommelse. Det är ett faktum att före detta jugoslaviska republiken Makedonien har gjort stora försök, något som visade sig i de tvådagarssamtal som fördes mellan våra delegationer i går och i förrgår, att modernisera och stärka sin ekonomis konkurrenssituation och även att successivt anpassa sina institutioner med europeiska institutioner som förebild och detta framförallt, vilket är väl känt, under särskilt svåra förhållanden och vid en svår historisk tidpunkt.
Efter den mellanliggande överenskommelsen med Grekland har landets ekonomiska aktiviteter, speciellt över dess södra gräns, fått en allt större betydelse. Grekland är det gemenskapsland som exporterat mest till den före detta jugoslaviska republiken Makedonien och det tredje största vad gäller bilateral handel. Utvecklingen av vägnäten som förutses i denna överenskommelse förväntas ytterligare förbättra utvecklingen av de ekonomiska relationerna och ökningen av mängden exportvaror.
Samarbetsavtalet förväntas bland annat förenkla den politiska dialogen för stärkandet av demokratiska institutioner, respekt för mänskliga rättigheter, inklusive minoriteters rättigheter och även främjandet av säkerheten, freden och stabiliteten i hela Europa, men speciellt i det speciellt känsliga Balkanområdet. Före detta jugoslaviska republiken Makedoniens närmande till Europa bör stödjas. Landet har ett proeuropeiskt parlament och en regering som inser värdet av ett gott regionalt samarbete. Tillåt mig dock, ärade kolleger, då jag kommer från ett land som naturligtvis skriver under denna överenskommelse, nämligen Grekland, att uttrycka min önskan att det sista hindret som står i vägen för relationen mellan de två länderna avlägsnas, genom att en gemensam, genomförbar och en för bägge parter värdig lösning på problemet vad gäller före detta jugoslaviska republiken Makedoniens internationella namn hittas, en lösning som respekterar bägge länders känsligheter.
Jag skulle också vilja tillägga att jag vill stödja detta lands anhållan om inrättandet av ett Europeiska unionens kontor i Skopje.

Posselt
Herr ordförande! Som en tjeckisk biskop från norra Böhmen sade: "Kärlek till nästan vore en underbar sak om bara inte nästan vore så förskräckligt nära!" Detta är just problemet med Makedonien. Makedonien är ett litet land med olika grannar och en mycket komplicerad historia. Landet har alltid varit nära att bli nertryckt av denna historia. Desto lyckligare kan vi känna oss i dag och i morgon över att vårt parlament kommer att säga ja till ett samarbetsavtal. Genom detta åstadkommer vi ett genombrott när det gäller att också införliva detta land i européernas gemenskap., ett land som har bidragit mycket till vår historia och kultur, som även i hög grad kommer att bidra till vår europeiska framtid.
Men trots det är problemen som förut extremt stora. Man behöver bara tänka på - det nämndes av vår kollega Pons Grau - den albanska folkgruppen i Makedonien, men vem tänker på att det i första hand hänger samman med Kosovofrågan. Genom att Kosovo förtrycks har det uppstått en situation som i sin tur lett till dessa komplikationer vid det albanska universitetet i det makedonska Tetovo. För att bara nämna ett exempel och för att visa hur precis som förut olika frågor intimt hänger samman med varandra i regionen.
Därför är det väl inte mer än vår skyldighet att ge landet det stöd som det behöver på sin väg mot Europa. Framför allt måste vi se till att landet garanteras frihet och oavhängighet. Vi har i dag talat om Asien - det är helt i sin ordning - men det är i alla fall skamligt att vi visserligen talar om Asien men inte är kapabla att lösa elementära europeiska problem. Landet Makedonien skulle i dag inte ha funnits, om inte Förenta staterna när det behövdes hade satt igång aktioner för att skydda landets oavhängighet mot en eventuell serbisk aggression. När man ser vilka krafter som finns för närvarande för att ta över makten i Serbien, då kan man bara konstatera att i så fall kommer djävulen att drivas ut med Belsebub. Det finns en fara att nya svåra konflikter kommer att dyka upp.
Därför är det hög tid att vi efter år av blockader sluter detta samarbetsavtal. Men det får bara vara första steget. Vi måste stödja de demokratiska krafterna i landet och inte förebrå dem för att det finns vissa svagheter i deras reformarbete. Dessa är logiska med tanke med det yttre tryck som de lever under. Att samtidigt genomföra inre reformer är otroligt svårt. Därför är det positivt att landet överhuvudtaget lyckats i så hög omfattning genomdriva dessa, men vi skall inte forcera det ytterligare. Vi borde framför allt ha klart för oss att nästa steg, nämligen ett associations- och Europaavtal, borde komma så snart som möjligt. Slovenien behövde tre år för detta och jag tror inte att Makedonien skall behöva vänta längre på ett sådant steg.

Habsburg-Lothringen
Herr ordförande, herr kommissionär! Efter det att Posselt redan antytt att detta avtal ju egentligen bara skall vara ett steg in i framtiden för Makedonien, skulle jag först och främst vilja tillägga, hur glad jag är över att detta samarbetsavtal med Makedonien fallit i så god jord i detta parlament. Jag vill först och främst naturligtvis tacka Pons Grau för hans betänkande. Makedonien är ett land som under de senaste åren fått genomlida mycket, ett land som har lyckats klara av att ta sig ur en mycket svår knipa, något som många andra länder, som var i samma situation - låt oss bara tänka på Bosnien-Hercegovinas öde - inte lyckats med. Jag anser att detta land mer än väl förtjänar vårt engagemang.
Därför skulle jag även vilja betona hur glad jag är över, att parlamentet, när det för några veckor sedan behandlade ett ärende om makroekonomiskt stöd till Makedonien, lyckades befria sig från sina fobier som det normalt plågas av och ge Makedonien detta stöd, trots att en diskussion dessförinnan varken ägt rum i utskottet eller under sammanträdesperioden. Detta gav - enligt min uppfattning - parlamentet ett välförtjänt förtroendekapital.
Jag tror att vi från Europeiska unionens sida har en stark position, när man i dag ser vilka som är Makedoniens klassiska handelspartner. I första hand är det Bulgarien, sedan rest-Jugoslavien och sedan Ryssland. När man emellertid i dag kastar en blick på kartan, jag har känslan av att vi gör det alltför sällan, då ser man att Makedonien är en riktig knutpunkt på Balkan. Därför måste vi främja kommunikationer på alla plan. Makedonien ligger ju praktiskt taget inom Europeiska unionen, när man föreställer sig kommunikationssträcken från Grekland till Österrike respektive Tyskland. Denna infrastruktur måste byggas upp som det passar just detta land, men också så att det tillfredsställer kommunikationerna inom Europeiska unionen.
Jag tror ärligt sagt, att vi har stora skyldigheter mot detta land. Det är nästan en moralisk skyldighet, när man tittar på geografin, när man tittar på vad detta land gått igenom. Till slut jag är mycket glad över att detta betänkande har tagits upp så positivt i parlamentet och hoppas att det kommer att vandra vidare på den planerade vägen.

Marín
Herr ordförande! För det första vill jag tacka föredraganden, Pons Grau, för det utmärkta betänkandet och påpeka för honom att kommissionen delar hans inställning vad gäller att samarbetsavtalet är av vital betydelse för den före detta jugoslaviska republiken Makedonien och utvecklingen av dess förbindelse med gemenskapen, förutsatt att man inför ett system för handelspreferenser, ett finansiellt protokoll och en politisk dialog grundad på en separat deklaration, som leder till, och vilken tvekan finns det, viktiga förbindelser för detta land i framtiden, inte enbart i närområdet utan naturligtvis också i dess förbindelse med Europeiska unionen. Tillsammans med det separata transportavtalet är dessutom samarbetsavtalet ett incitament till stabilitet och samarbete i området.
Kommissionen kan också dela den allmänna inställning som framförts av talarna i det att det handlar om en första fas och till sist, mycket mer än dess finansiella värde, att vad detta samarbetsavtal innebär är av stor politisk betydelse. Med anledning av dess betydelse och just därför väntar kommissionen på att rådet utan dröjsmål skall godkänna beslutet om att ingå samarbetsavtalet och transportavtalet, så att det kan träda i kraft senast den 1 december 1997.
Den makedonska regeringen fortsätter att tillämpa sin politik med ekonomiska och politiska reformer, men vi vet alla att den står inför svåra ekonomiska och sociala problem, som den låga ekonomiska tillväxten och, naturligtvis också beroende på den låga ekonomiska tillväxten, den höga arbetslösheten.
Utöver den vanliga finansiella hjälpen genom Phare-programmet, 15 miljoner ecu direkt från Phare-programmet och 10 miljoner ecu för det gränsöverskridande samarbetet med Grekland, har det nyligen avsatts ytterligare 8 miljoner ecu till detta land. Dessa fonder kommer enkelt att absorberas och skall användas till att främja projekt som omfattas av prioriteringarna i det nuvarande flerårsprogrammet för 1996-1999, dvs. de små och medelstora företagen, bistånd till offentliga investeringar och utbildningsprogrammet Tempus.
Kommissionen utreder också hur Phare-programmet kan bidra till att förbättra en av de svåraste interna politiska förhållandena, dvs. de mellanetniska förbindelserna.
Avslutningsvis skulle kommissionen vilja tacka för Europaparlamentets initiativ till att utveckla kontakterna med det makedonska parlamentet, kontakter som utgör en viktig axel för att skapa närmare förbindelser mellan Europeiska unionen och den före detta jugoslaviska republiken Makedonien. Kommissionen skulle som en följd därav med tacksamhet se att Europaparlamentets politiska dialog med det makedonska parlamentet utvecklas och befästs än mer.

Ordföranden
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 11.00 .
(Sammanträdet avslutades kl. 23.55.)

