Öppnande av den årliga sessionen
Talmannen.
Jag förklarar Europaparlamentets session 2003-2004 öppnad.
(Sammanträdet öppnades kl. 09.05.)

Valdivielso de Cué (PPE-DE).
Herr talman, ärade kolleger! Jag är en av flera baskiska ledamöter i kammaren och även jag är en ivrig försvarare av de mänskliga rättigheterna, framför allt den mest grundläggande av dessa: rätten till liv.
Som några av er vet avled polisassistenten i den spanska nationella poliskåren, Domingo Durán, på fredagen vid 51 års ålder efter att ha varit förlamad i åtta år till följd av de skador han ådrog sig vid ett attentat som förövades av terroristgruppen ETA medan han vaktade ett kontor för utfärdande av identitetskort i Bilbao.
Herr talman! Jag ber er att å parlamentets vägnar fördöma alla våldsdåd, i synnerhet terroristdåd i politiska syften, samt sända våra kondoleanser till detta terroristoffers familj.
Jag ber även att vi alla, som en solidarisk gest mot det spanska samhället - särskilt med det baskiska - håller en tyst minut för att visa att vi är för freden, respekten för lagen och en fredlig samlevnad.

Talmannen.
 Jag tackar er för att ni har tagit upp denna mycket allvarliga punkt denna morgon. På parlamentets vägnar frambär jag våra kondoleanser till den bortgångnes familj och kolleger samt även vår indignation över denna gärning.
Salafranca Sánchez-Neyra (PPE-DE).
Herr talman! Ni tog alldeles nyss upp Guantanamo. Jag vill upplysa kammaren om att en grupp aktivister från Kristna befrielserörelsen för fred på Kuba har utsatts för påtryckningar, trakasserier och förföljelser i Santiago de Cuba. Jag vill påminna er om, vilket ni mycket väl känner till, att ordföranden för Kristna befrielserörelsen för fred är Oswaldo Payá, vår Sacharovpristagare 2002. Oswaldo Payá har offentliggjort en kommuniké där han uppmärksammar dessa händelser och ber regeringarna och institutionerna att visa solidaritet med rörelsen, för att dessa fredliga aktivisters liv och integritet skall kunna garanteras.
Herr talman! Jag ber er därför att engagera er i dessa personers öde.

Talmannen.
 Vi kommer att göra det.

Talmannen.
 Nästa punkt på föredragningslistan är den gemensamma debatten om kommissionens politiska strategi för 2004 / riktlinjer för budgeten 2004:
Uttalande av kommissionen - kommissionens årliga politiska strategi för 2004,
Betänkande (A5-0039/2003) av Mulder för budgetutskottet om riktlinjerna för budgetförfarandet för 2004 (2003/2001 (BUD)) avsnitt III - kommissionen,
Betänkande (A5-0041/2003) av Gill för budgetutskottet, om riktlinjer för budgeten för avsnitt II, IV, V, VI, VII, VIII (A) och VIII (B) och om det preliminära förslaget till Europaparlamentets budgetberäkning för budgetförfarandet 2004 (avsnitt I) (2003/2002(BUD)): avsnitt I - Europaparlamentet, avsnitt II - Rådet, avsnitt IV - Domstolen, avsnitt V - Revisionsrätten, avsnitt VI - Ekonomiska och sociala kommittén, avsnitt VII - Regionkommittén, avsnitt VIII (A) - Europeiska ombudsmannen, avsnitt VIII (B) - Europeiska tillsynsmannen för dataskydd.

Prodi
Herr talman, ärade ledamöter! Debatten om läget i unionen är en av de fasta punkterna på vår dagordning. Den ger oss en möjlighet att analysera den väg vi har gått under året som just avslutats och den väg som vi har framför oss under innevarande år. Årets debatt äger rum under en särskilt känslig period, såväl för den internationella politiken som för unionen. Krisen i Irak, utvidgningen och konventet tar så stor plats i våra sinnen och i våra hjärtan att jag inte ens borde behöver påminna om dem, om det inte vore för att understryka att vi i dagens diskussion måste ta hänsyn till möjligheterna och utmaningarna som är knutna till enandet av vår kontinent och fundera på vilka lärdomar vi kan dra av krisen i Irak när vi nu skall skriva den nya konstitutionen för vår union.
I dag vill jag börja med att diskutera utvidgningen. I december avslutade vi anslutningsförhandlingarna med tio kandidatländer, tio länder som vi inte längre bör kalla ?kandidater? utan ?blivande medlemsstater?. Samtidigt fortsätter diskussionerna med Bulgarien och Rumänien inför en anslutning som skjutits upp, men bara en kort tid, medan det gemensamma arbetet med Turkiet fortsätter med de särskilda hänsyn som det kräver. I det sammanhanget vill jag här, inför er alla, tacka kommissionens enheter och kommissionsledamot Verheugen för deras insatser och deras arbete.
Men unionens åtaganden när det gäller utvidgningen är inte uttömda i och med det beslut som fattats i Köpenhamn. Den ansökan om medlemskap som nyligen lämnades in av Kroatien innebär i själva verket att en ny region i Europa knackar på vår dörr. Jag tänker då på västra Balkan. Jag vill här klart säga ifrån att Europas enande inte kan anses avslutat förrän även länderna på Balkan har blivit medlemmar i unionen. Detta mål måste stå alldeles klart, samtidigt som vi understryker att de kriterier som tillämpades under den första utvidgningsomgången kommer att tillämpas lika strikt. Efter år av osäkerhet kan den demokratiska diskussionen, såväl i de gamla som i de nya medlemsstaterna, föras utifrån konkreta grundförutsättningar. Det mycket positiva resultatet från folkomröstningen i Malta är ett gott tecken och det stimulerar till en ännu kraftfullare ansträngning. 
Men hur viktigt det än är, så utgör anslutningsförfarandet som rör de nya medlemsstaterna bara en etapp på vår väg, en etapp som inte får göra att vi glömmer allt det som fortfarande återstår att göra. Först på dagordningen står kravet att slutföra den ekonomiska integrationen. Vad gäller tillväxten, sysselsättningen och kampen mot ojämlikheten kan och måste de nuvarande 15 medlemsstaterna göra mycket mer. Men det är de blivande medlemmarna i unionen, de som blir medlemmar nästa år och de som kommer med ännu längre fram, som vi måste ägna den största uppmärksamheten. Vårt gemensamma mål måste vara att främja en hållbar tillväxt, en starkare sammanhållning, ett effektivare miljöskydd och minskade klyftor och, slutligen, att arbeta för att samtliga länder inför euron. Detta är i stora drag de viktigaste komponenterna i vårt ekonomiska integrationsprojekt.
Om detta är vår första uppgift, så är den andra - men inte mindre viktiga - att fördjupa vår politiska diskussion. Det har blivit dags att grundligt och med största möjliga öppenhet och ärlighet diskutera vad det är för ett Europa vi vill konstruera tillsammans. Framgången med vår integrationspolitik har gjort denna diskussion nödvändig. Det internationella läget, bland annat krisen i Irak, gör att den diskussionen inte längre kan skjutas upp. Möjligheten till ett krig i Irak är något som djupt berör européerna, eftersom förlikning och fred är en del av Europas historia och grundvalar. Frågan rör européerna i ännu högre grad, just här och nu, eftersom det har slumpat sig så att fyra av Europeiska unionens medlemsstater och ett kandidatland för närvarande sitter i FN:s säkerhetsråd.
Därför är det två frestelser som vi måste se upp med. Den första är att försöka bygga ett Europa i konflikt med Förenta staterna. Krisen utmärks av viktiga skillnader när det gäller synen på vilka instrument som skall användas. Det är viktiga skillnader, eftersom de drar upp gränslinjen mellan fred och krig, men det är skillnader som varken gäller slutmålet för vår politik och grunden för våra allianser eller ifrågasätter helheten i våra transatlantiska förbindelser, vår gemensamma historia eller styrkan i banden som förenar oss. Den andra frestelsen som vi måste se upp med är att enbart koncentrera oss på de inre motsättningarna inom unionen. Under de senaste veckorna har det klart visat sig att det finns åsiktsskillnader, såväl bland de 15 medlemsstaterna inbördes som mellan dem och de blivande medlemmarna. Men - och detta är något som med all rätt underströks vid det extra Europeiska rådet den 17 februari - vi är överens på en lång rad punkter, som alla är viktiga: vi vill alla att Förenta nationerna skall vara grundpelaren i det internationella systemet; vi stöder säkerhetsrådet när det utövar sina befogenheter; ingen av oss tror att kriget är oundvikligt, samtidigt som vi kräver att Irak skall ta sitt ansvar.
Samtidigt är vi emellertid beredda att ta itu med våra svagheter. Européerna har faktiskt inte bara en politisk skyldighet att försöka nå en gemensam ståndpunkt. Efter Maastricht är det dessutom en fördragsenlig skyldighet att visa lojalitet och ömsesidig solidaritet. De medlemsstater som sitter i säkerhetsrådet är faktiskt skyldiga att samordna sitt agerande och att informera övriga medlemsstater, medan de permanenta medlemmarna är skyldiga att försvara unionens ståndpunkter och intressen.
Det har visat sig att dessa mekanismer inte är tillräckliga. Måste vi av den anledningen ge upp och dra slutsatsen att målet, ett gemensamt handlande, ligger utom räckhåll? Det tror jag absolut inte. Utan effektiva förfaranden och instrument, dvs. sådana som kan underlätta framväxten av gemensamma ståndpunkter, är det osannolikt att vi skulle kunna bygga upp en gemensam utrikespolitik för unionen, och under alla omständigheter kommer en sådan att ta längre tid att förverkliga. Vår fantasi och vår vilja måste kunna leva upp till denna utmaning och det är fullständigt uteslutet att vi skulle ge upp. De frågor som ligger framför oss och som vi måste besvara är svåra och viktiga. Vilket Europa vill vi ha? Vilket projekt är det som skall leda oss? För min del kan jag inte nöja mig med en ?stormarknad?, eller, om ni så vill, en stor inre marknad. Vi vill skapa ett genuint politiskt område som gör det möjligt för oss att befästa och försvara våra principer och våra värderingar globalt. Därför kan vi inte så länge till fortsätta med denna europeiska schizofreni som består i att vi begär att unionen och integrationen skall ge välstånd och utveckling, samtidigt som vi förväntar oss att Förenta staterna skall garantera vår säkerhet.
Den europeiska allmänheten ger ett tydligt svar. De Eurobarometrar som kommissionen regelbundet genomför visar att medborgarna i första hand kräver att unionen skall garantera deras säkerhet, en säkerhet som är såväl inre som yttre. För att optimera våra ansträngningar på säkerhetsområdet har kommissionskollegiet i dag på förmiddagen antagit ett meddelande om att förstärka den europeiska försvarsindustrin. I frågor om krig och fred - och när det gäller detta har vi bevittnat en demonstration utan motstycke på gator och torg i våra städer - känner människor i gemen inte av några gränser i Europa. Detta är tecknet på ett närmande av de olika folken som föregår och föregriper reformeringen av institutioner och lagar. Denna känsla av samhörighet, detta spontana uttryck för gemensamma värderingar minskar inte betydelsen av, utan understryker snarare ännu mer behovet av, en grundlig och öppen politisk diskussion. Det är ingen tillfällighet att kommissionen i sitt första meddelande till konventet den 22 maj valde att inleda med att föreslå ett projekt för Europa som bland annat lyfter fram behovet av att unionen tar sitt globala ansvar i världspolitiken. En av de få fördelarna med den smärtsamma krisen i Irak är i själva verket att den tvingar oss till en uppriktig diskussion om själva kärnan i vårt sätt att agera tillsammans och när det gäller att gå vidare. Vi får inte vara rädda för en öppen diskussion, för det är bara ur en konfrontation som eventuella lösningar kan växa fram.
Detta leder mig fram till konventet. Jag har alltid ansett att det är vår uppgift att parallellt genomföra utvidgningen och de institutionella reformerna. De nuvarande institutionerna och förfarandena, som tillkommit för en union som bestod av sex stater som till stor del var homogena, motsvarar inte behoven i en union som är mycket större och mer diversifierad. Därför anser jag att det är bra att kandidatländerna redan från början varit fullvärdiga medlemmar av konventet och att de aktivt bidrar till arbetet där. Jag vill understryka att en av de mest uppmuntrande aspekterna när det gäller konventets arbete har varit just hur delegaterna blandats i konventet, på ett sätt och i sammanhang som gjort det i praktiken omöjligt att göra åtskillnad mellan företrädarna för de nuvarande och de blivande medlemsstaterna.
Detta är inte platsen för att analysera hur konventets arbete fortskrider, men jag vill ändå säga att den stora samsynen när det gäller frågor som textens konstitutionella natur, förenklingen av instrument och förfaranden, införandet av stadgan för de grundläggande rättigheterna och Europeiska unionen som juridisk person ger anledning till optimism när det gäller slutsatserna från konventets arbete. Som sagt, jag vill undvika att gå in på detaljer, men det finns en fråga som jag anser vara viktig mot bakgrund av den internationella krisen och den roll som unionen måste spela på den internationella scenen. Jag tänker på den generella tillämpningen av majoritetsomröstning. Kravet på enhälliga beslut - som vi kan se i dessa dagar - leder faktiskt till handlingsförlamning. Detta är redan ett faktum i dag och det kommer att bli ännu tydligare i en utvidgad union som den som vi har beslutat att bygga. Också av det skälet är det nödvändigt med en öppen politisk diskussion om det framtida nya, stora Europa. Det är först när vi har utarbetat ett gemensamt projekt som vi kan acceptera grundregeln för alla demokratiska institutioner, dvs. majoritetsomröstning, och det är först när vi har blivit medvetna om att vi under alla omständigheter är överens om det viktigaste i det som förenar oss, som vi kan acceptera att hamna i minoritet varje gång det blir nödvändigt, och trots det känna oss delaktiga i beslutet.
Ärade parlamentsledamöter! I den politiska strategi som vi diskuterar i dag anges den politiska horisonten och resursramen för 2004. Diskussionen är inledningen på en process som avslutas med att budgeten antas och att arbetsprogrammet för samma period läggs fram. Under hela detta förfarande kommer vi att föra en grundlig och nära dialog med denna församling och med ministerrådet, för att kunna utarbeta de grundläggande politiska alternativen. Av stor betydelse blir framför allt - och det vill jag gärna understryka - arbetet i de parlamentariska utskotten. En nyhet i strategin är det fleråriga programmet 2004-2006 som rådet skall godkänna - och detta är något helt nytt.
Jag kan avslöja att vårt interinstitutionella samarbete kommer att leda fram till ett arbetsprogram i nivå med våra ambitioner, ambitioner som är mycket stora, vilket framgår med all önskvärd tydlighet av de politiska prioriteringarna inför 2004. Under nästa år kommer vårt arbete att riktas in på utvidgningen, tillväxten och säkerheten, såväl den inre som den yttre.
Utan att gå in på detaljer i de olika åtgärder vi kommer att vidta, vill jag rikta er uppmärksamhet på förbindelserna med de länder som är våra närmaste grannar och som kommer att bli våra närmaste grannar i den utvidgade unionen. Jag tänker på den kedja av länder som sträcker sig från Ryssland och Ukraina till Marocko. Det är en kedja av vänskapligt sinnade nationer som vi tänker fördjupa vårt samarbete med för att inleda en process som med tiden skulle kunna leda till att vi delar allt med dem, allt utom våra institutioner. En inre marknad, en fördjupad politisk dialog utifrån gemensamma principer och värderingar, ett fullständigt utnyttjande av hela den yttre potentialen i vår gemensamma utrikespolitik: detta är grundpelarna i unionens nya strategiska koncept, som vi förbereder att presentera i ett meddelande med titeln Wider Europe. Endast inom ramen för ett vidsträcktare område för stabilitet och välstånd kan Europa på ett säkert sätt möta den internationella politikens utveckling, en utveckling som inte alltid är betryggande, och fullt ut utnyttja de möjligheter som globaliseringen erbjuder.
Precis som alla andra politiska program som är tänkta för Europa under de kommande åren, kräver denna strategi på medellång och lång sikt att vi förbereder unionens politiska projekt och definierar konsekvenserna av ett sådant projekt i ekonomiska termer. I det sammanhanget spelar det politiska program på medellång sikt som de kommande finansplanerna kommer att innehålla en avgörande roll. Det kommer inte bara att återspegla det konstitutionella fördrag som blir resultatet av konventets arbete och den kommande regeringskonferensen. Det borde dessutom lägga den nödvändiga grunden till en utvidgad union med tre stora mål: fred, frihet och solidaritet. Före årets slut, eller senast i början på 2004, kommer vi att lägga fram vårt övergripande politiska projekt för det utvidgade Europa och vi kommer att ange riktlinjerna för de finansplaner som krävs för det projektet. Därefter utarbetar vi de lagförslag som blir nödvändiga, så att de kan vara klara för att antas mot mitten av nästa år.
Vi har slutfört utvidgningsförhandlingarna. Nu måste vi definiera det politiska projektet för den utvidgade unionen. Vi måste med andra ord säga vad som kan göras på unionsnivå för att främja och skydda de medborgerliga rättigheterna, på vilket sätt unionen skall kunna integrera de olika medlemsstaternas regler på grundläggande områden som hälsa och säkerhet eller området för frihet och rättvisa, vilka politiska beslut på unionsnivå som bäst skulle kunna skänka Europa ett hållbart välstånd, vilka mål unionen skall ställa upp för att främja den regionala och sociala sammanhållningen i ett utvidgat Europa som kommer att uppvisa större ekonomiska skillnader jämfört med en union med 15 medlemmar och vilka förändringar som blir nödvändiga inom området forskningspolitik och strukturfonder för att nå de målen. Vi måste bestämma om utgifterna för sammanhållningspolitiken, dvs. för att bidra till att minska de ekonomiska skillnaderna mellan unionens olika länder och internt i medlemsstaterna, bör vara oförändrade, om de skall höjas eller om de skall sänkas. Slutligen måste vi avgöra vilken politik som krävs för att föra ut den europeiska modellen, framför allt till de länder som ligger oss närmast.
Herr talman, ärade kolleger! Av det vi har sett hittills är unionen en union i rörelse, en union som måste ta tillvara de erfarenheter vi gör för att kunna bli starkare, för att på ett tydligare sätt kunna befästa sin identitet och sin roll i världen. Den nuvarande krisen bör bli en sporre för att påskynda den pågående reformprocessen, en process som är nödvändig oavsett utvidgningen, men som utvidgningen och den nuvarande internationella miljön gör ännu viktigare och mer påträngande. I dag har vi en möjlighet att bekräfta vår enhet: det är något som våra medborgare kräver av oss och det är något som omständigheterna tvingar oss till. Konventet kan medföra en dramatisk förändring av vårt gemensamma liv: låt oss alla göra vårt bästa för att det skall bli en framgång. Tillsammans kan vi lyckas med det. Tillsammans, vid sidan av den institutionella basen, kan och bör vi även lägga den politiska och finansiella grund som behövs för att kunna inleda denna nya fas.
Det arbete som vi tillsammans utför i år och nästa år avgör i stor utsträckning hur unionen kommer att utformas och vilken roll den skall spela i världen, dvs. vilken union vi kommer att överlämna till kommande generationer.
(Applåder)

Elles (PPE-DE).
Herr talman! För det första så uppskattar PPE-DE-gruppen att kommissionen har lagt fram dessa dokument för oss denna morgon. Det är ett historiskt och unikt tillfälle. Det är första gången i vår historia som vi har fått möjlighet att diskutera budgetriktlinjer och strategidokument på samma gång. Så nu kan vi se hur vi börjar avpassa prioriteringarna till de tillgängliga resurserna. Det är synd att rådet inte är här med oss för det kunde också ha deltagit i denna diskussion.
Jag skall börja med det övergripande dokument som kommissionen lade fram denna morgon. I detta skisseras unionens finanser efter 2006 och man ställer med rätta frågan vilket projekt vi vill ha, till exempel, när det handlar om vilka befogenheter unionen kommer att ha, gränserna för unionens geografiska storlek och en hel rad frågor som ger rätt perspektiv på vår budgetdebatt. Jag kommer först att behandla sakinnehållet.
Det är riktigt att vi bör ha en uppsättning idéer, med arbetsgrupper inrättade av kommissionen som sysslar med fred och välstånd och frågor som har att göra med hållbar utveckling. Men när det gäller den yttre sidan täcker arbetsgruppen inte vad som bör utgöra unionens yttre dimension. Som talmannen sade om den nuvarande situationen, skulle det vara relevant att fundera på väsentliga frågor som till exempel hur det transatlantiska partnerskapet kommer att te sig om fem år.
Vi har begärt en rapport. Den har inte tagits fram. Vi inkluderade faktiskt en begäran om att ett dokument skulle utarbetas i budgeten för detta år - 2003. Frågar man vilka unionens strategiska prioriteringar på området för yttre förbindelser fram till 2007 bör vara blir det dödstyst.
När det gäller förfarandet bör vi även vara lite försiktiga med denna kommission, som, även om den mycket aktivt ser fram mot nästa budgetplan, teoretiskt sett kan föra oss fram till 2013, vilket inte bara omfattar nästa kommission utan även kommissionen därefter. Att vi redan 2003 skulle diskutera 2013 tycks mig lite avlägset.
I detta sammanhang finns det en speciell fråga som jag vill ställa till kommissionens ordförande. I den sista meningen i detta intressanta dokument sägs det att löptiden för nästa budgetplan kan bringas att överensstämma med kommissionens och Europaparlamentets femåriga mandattider. Betyder det att budgetplanen skulle sträcka sig till 2010 istället för 2013? PPE-DE-gruppen är för att budgetplanen omfattar en femårsperiod. Jag skulle vilja få klarhet på den punkten.
När ni talade om kommissionen, herr ordförande, nämnde ni konventet. Hur kan det vara möjligt att leda unionen med färre kommissionsledamöter än vi har idag när vi planerar för en union efter 2006 med 500 miljoner människor eller mer? Just nu tycks det vara ett omkväde här i kammaren att vi bör ha 10 till 12 kommissionsledamöter. Jag förstår inte hur vi skall kunna leda en kommission med bara 10 till 12 kommissionsledamöter när de flesta regeringarna har åtminstone 30 till 35 ministrar för att leda sina egna länder. Här handlar det om unionen, ett mycket större företag så varför skall vi inte ha 30 eller 35 kommissionsledamöter?
Det förefaller mig vara fullt normalt att göra så med tanke på morgondagens union.
För det andra anges prioriteringarna i 2004 års budget tydligt i det årliga strategiska policydokumentet när det gäller de tre framförda punkterna. Beträffande uthållig tillväxt är det förnuftigt med en bättre integration av miljöhänsyn. PPE-DE-gruppen är dessutom intresserad av dokumentet om ett bättre förhållande till våra grannar i fråga om säkerhet och stabilitet. Vi är framför allt intresserade av utvidgningsprocessen och av att se till att vi kan fullfölja våra åtaganden och att medlemsstater integreras fullt ut i unionen efter den 1 maj 2004.
Vi delar även uppfattningen att förfarandet för att ta itu med dessa strategier när de behandlas i utskotten och därefter i budgetprocessen kommer att vara mycket viktigt för att vi skall kunna se till att de förs samman på rätt sätt.
De frågor vi kommer att ställa gäller den betydande personalökningen med 780 tjänster och, i synnerhet, om vi verkligen behöver så många tjänstemän i avdelningarna för tolkning och översättning.
Till sist kommer jag till min grupps prioriteringar under budgetprocessen. Vi står fast vid det som har väglett oss i de senaste budgetarna för tre speciella element som är viktiga för oss. För det första, att slutföra reformeringen av institutionerna. Det var här kommissionen började. Vi vill se till att denna reform är slutförd vid slutet av vårt mandat. Här finns det fortfarande irritationsmoment. I går nämndes ett dokument som till en del citerades i pressen om den pågående skandalen med den suspenderade chefsrevisorn. Vi skulle vilja se det dokumentet. Det är inte så hemligt - de flesta ledamöterna, inklusive jag själv, har en kopia. Varför denna rädsla, denna önskan att hålla ett dokument, som redan är till hälften känt, hemligt? Vi skulle vilja se det dokumentet så snart som möjligt.
För det andra har vi frågan om A-30-biståndsposterna - en speciell, men mycket känslig punkt för parlamentet. Vi skulle vilja veta vilka subventioner kommissionen kommer att föreslå för speciella institutioner. Det finns olika åsikter inom parlamentet om vad som bör mätas och vad som inte bör mätas och vi behöver en gemensam strategi i frågan.
Min sista kommentar gäller en skrivelse som jag har fått från generalsekreteraren om uppföljningen av parlamentets akter. Här finner vi att åtminstone 25 eller 30 procent av de rapporter som vi begär i denna kammare aldrig kommer till stånd. Beträffande parlamentets resolutioner om COS-dokument, sägs det att av de 490 uppmaningar som vi gjorde i fjol, har kommissionen beslutat att inte följa upp i 104 fall. Vi önskar ett klarläggande om varför kommissionen inte gör vad parlamentet begär och vi anser absolut att det borde återspeglas i budgetprocessen om kommissionen inte vill göra vad parlamentet har begärt.
Jag avslutar med att säga att detta är en avgörande stund i denna budgetprocess. Kommissionen har angett några användbara utgångspunkter för en diskussion som ser framåt, bortom 2004. Jag hoppas att vårt parlament, i våra medborgares intresse, skall kunna komma fram till rätt slutsatser i slutet av processen.
(Applåder)

Swoboda (PSE).
Herr talman, herr kommissionsordförande! Vi har i dag mottagit ett mycket teknokratiskt dokument och lyssnat till ert mycket politiska uttalande, ordförande Prodi. Jag skall inte sticka under stol med att jag föredrar det politiska uttalandet. Låt mig försöka slå en bro mellan de båda delarna.
Nog har ni rätt, ordförande Prodi: ramvillkoren är långt ifrån gynnsamma, och sannolikt kommer de inte att vara särskilt gynnsamma 2004 heller. Det hotande Irakkriget har dragit nya skiljelinjer genom Europeiska unionen och kandidatländerna. I dag - om det inte sker en radikal förändring - står vi inför en vändpunkt, åtminstone i fråga om utrikes- och säkerhetspolitiken. Och ekonomin har inte heller utvecklats så positivt som vi hade väntat - framför allt inte i fråga om sysselsättningen. Därför måste vi närma oss saker och ting lite mer kritiskt.
Först vårt mål utvidgningen: Ja, helt rätt, vi måste se till att utvidgningen blir framgångsrik. Låt mig svara alla dem som - kanske på grund av de senaste månadernas händelser - i dag menar att vi borde stoppa utvidgningen. Låt mig då svara att detta skulle förvärra den europeiska splittringen och göra Europa ännu svagare. Jag medger att många av oss är besvikna över att den känslomässiga och andliga bindningen till projekt Europa är så svag bland många av våra grannar - men även bland vissa av våra egna medlemmar för den delen. Europeiska unionen är ingen stormarknad, det har ni så rätt i, och Europeiska unionen är heller ingen bank där man kliver in hur som helst och hämtar pengar till olika projekt. Unionen är heller ingen stödinrättning för att man skall ha någon att skylla på när man tvingas genomföra obekväma men nödvändiga reformer.
Herr talman! Vi tycks alla ha misslyckats med att framhålla unionens mål, dess egentliga existensberättigande som fredsprojekt, inte bara i Irakfrågan. Talmannen nämnde Internationella brottmålsdomstolen. Även i det avseendet har vi misslyckats med att övertyga de nya medlemsstaterna om att de multilaterala institutionerna som t.ex. Internationella brottmålsdomstolen och FN är mycket, mycket viktiga för oss och ligger oss mycket varmt om hjärtat. Detta är ett misstag, en försummelse. Kanske är detta straffet för att vi ibland har betraktat gemenskapens regelverk alltför snävt och bokstavligt.
Hur som helst, kommissionen föreslår nu att vi skapar en ring av vänner utanför den utvidgade unionen. Men, herr Prodi, vi har ju de senaste åren inte ens lyckats skapa tillräckligt många vänner i kandidatländernas regeringar. Och vi får nog medge att Förenta staterna ibland har lyckats bättre med att fjärma åtminstone vissa regeringar i unionen redan före anslutningen - detta genom medel för lobbying, ett finmaskigt nät av institutioner och stiftelser som delvis leds av diasporan, och om nödvändigt genom påtryckningar och hot.
Det är också kommissionens uppgift att fundera ut hur vi kan motverka detta och hur vi, framför allt på kulturell och social nivå, kan nå ut med den europeiska tanken på ett bredare plan till befolkningen. Detta som ett komplement till en gemensam röst inom EU.
Så några ord som rör stabiliteten i och runt Europa:
Även här menar jag att vi bör betrakta de enskilda regionerna på ett både bredare och djupare plan och utforma förbindelserna därefter. Målen för detta är för dåligt preciserade och differentierade. Ryssland bör nämligen behandlas annorlunda än Medelhavsländerna, och Medelhavsländerna annorlunda än länderna på Balkan, vilka för övrigt redan är möjliga kandidater sedan toppmötet i Zagreb, även om det i föreliggande dokument bara står att de eventuellt kan komma att bli medlemmar.
Vi måste dock erkänna att vår visumpolitik är usel för alla dessa länder - jag själv reser mycket ofta dit. Personer från näringslivet, journalister, studenter - alla de som skulle kunna bidra till att sluta vänskap med länderna i fråga - stöter vi ofta bort genom en mycket restriktiv, egensinnig och byråkratisk visumpolitik. Vår politik retar dessa människor, och framför allt retar den de viktigaste opinionsledarna i dessa länder. Givetvis måste vi driva en restriktiv visumpolitik, men den bör kunna hanteras flexibelt för dessa samhällsgrupper.
Så till det tredje målet: hållbar tillväxt. Jag medger att detta är ett mycket vagt begrepp, men det är ändå ett begrepp som säger mig ganska mycket. Jag undrar bara om vi verkligen har en samstämmig tillväxtpolitik. Vi investerar för lite, för lite i forskning och utveckling men också i infrastruktur. Se bara på kollektivtrafiken som ju samtidigt skulle kunna göra mer för miljön. Det görs för lite för att effektivisera utbildningsorganen samtidigt som de skall förbli tillgängliga för de allmänna befolkningsskikten.
Ofta beskyller vi människor, våra egna medborgare, för att ha för lite beredskap och mod att ta risker. Men när de sociala näten i medlemsstaterna blir allt grovmaskigare och porösare är det inte konstigt att människor ofta är rädda, inte minst för att ta risker.
Även tendensen att försvaga den offentliga sektorn leder alltför ofta till att människor dessvärre tenderar att ta blind ställning mot globaliseringen eller åtminstone misstro den gemensamma marknaden. Och vad gäller den offentliga servicen väntar vi fortfarande på en samstämmig politik på EU-nivå, inte minst från kommissionen. Även här vill jag lyfta era egna ord: Europeiska unionen är ingen stormarknad. Vi bör absolut kunna förbinda målet att skapa en hållbar tillväxt med en social marknadsekonomisk politik.
Ur min partigrupps synvinkel är det inte förlegat att vilja skapa större individualitet, större flexibilitet, större rörlighet eller - för att använda ett nytt ord - mer employability: framgångsrika blir vi den dag människorna i hela Europa har ett rimligt socialt skyddsnät. Detta skyddsnät måste - det är vår grupp helt övertygad om - även omfatta den inflyttade befolkningen, inte minst för att undvika orättvis konkurrens.
Därför måste vi bekänna oss till en europeisk modell av kapitalism, eftersom detta på lång sikt är effektivare, mänskligare och mer socialt.
Avslutningsvis vill jag än en gång välkomna dokumentet också på min partigrupps vägnar. Jag tror dock, herr talman, att vi i enlighet med ert uttalande behöver mer av politisk övertygelse och strategier som handlar om psykologi gentemot befolkningen i våra egna länder och i grannländerna.
Låt oss därför se till, herr talman, att det av kommissionens dokument tydligt framgår att Europa inte är ett teknokratiskt, administrativt projekt, utan ett politiskt projekt!
(Applåder)

Clegg (ELDR).
Herr talman! Vid en tidpunkt då regeringschefer i EU, kommissionsledamöter och andra har utsatt kandidatländer i Central- och Östeuropa för en hel del kritik för att de har uttalat sina åsikter om Irakkrisen, välkomnar ELDR-gruppen varmt Europeiska kommissionens uttalande att utvidgningen måste vara och förbli den viktigaste prioriteringen. Vi anser det absurt att så mycket kritik har riktats mot kandidatländer. De har tillrättavisats på ett nedlåtande sätt trots att den oenighet som har uppstått inom Europeiska unionen i den nuvarande krisen nästan uteslutande har skapats av de befintliga medlemsstaterna.
Det är naturligtvis sant att Europeiska unionen inte är en stormarknad, men den är inte heller ett tempel i vilket de som talar lite för högt uppmanas vara tysta. Den oenighet som har uppstått beror till stor del på befintliga medlemsstaters insisterande på en slavisk lojalitet gentemot Washington, eller en lika omedgörlig fientlighet mot allt som kommer från Förenta staterna. I den debatten är kandidatländerna oskyldiga åskådare och de bör inte bestraffas för att de har tvingats ge uttryck för sina åsikter.
Därför välkomnar vi så starkt att ni, ordförande Prodi, lägger tonvikten på att se till att dessa aktuella problem inte på något sätt får utvidgningsprocessen att spåra ur eller försenar den och hoppas att ni kommer att göra allt ni kan för att föra utvidgningsprocessen till dess logiska slut nästa år.
Den andra punkt jag vill framhålla gäller frågan om styrelseformer. Detta dokument är ett bra steg framåt för att förbättra EU:s styrelseformer och i så måtto välkomnar vi det varmt. Det är avgörande att styrelseformerna förbättras på institutionell nivå. Det är inte någon mening med att den ena eller den andra institutionen höjer sin ambitionsnivå om de andra institutionerna inte gör sammaledes. Det är anledningen till att ELDR-gruppen är synnerligen angelägen om att de tämligen segdragna samtalen i den interinstitutionella arbetsgruppen, som undersöker hur vi alla tillsammans kan förbättra vår lagstiftande förmåga, skall slutföras så snart som möjligt. Tidsfrister har förskjutits. Gruppen skulle ha slutfört sitt arbete i slutet av förra året och den nya tidsfristen för vårens toppmöte förefaller nu också vara orealistisk. Det är av avgörande betydelse att vi alla gör vårt inflytande gällande i de tre berörda institutionerna för att förverkliga denna institutionella strategi.
Låt mig ge er ett exempel. I ert dokument citerar ni utförligt de mycket lovvärda försöken i kommissionen att använda konsekvensanalyser på ett antal viktiga lagstiftningsförslag. Jag tror att ni föreslår att göra så för 31 förslag under 2004. Det skulle inte vara någon poäng med dessa konsekvensanalyser om ledamöter av Europaparlamentet eller ministrar i ministerrådet sedan skulle lämna era analyser utan avseende och helt enkelt ändra lagstiftningen utan hänsyn till dess konsekvenser. Det är anledningen till att så många av oss i den interinstitutionella arbetsgruppen har uppmanat er i Europeiska kommissionen att tänka på hur ni skulle kunna använda ert utmärkta arbetet inom området för konsekvensanalyser och uppmana alla institutioner att införa liknande metoder. Vi skulle verkligen vilja uppmana er att fördubbla dessa ansträngningar under de kommande veckorna.

Caudron (GUE/NGL).
Herr talman, kära kolleger! I mitt inlägg för GUE/NGL-gruppens räkning under debatten den 18 november 2002 om kommissionens lagstiftnings- och arbetsprogram för 2003 förklarade jag att man omöjligen kunde invända mot de aviserade politiska prioriteringarna, men jag tillade att det fanns en avgrund mellan målen och de medel som används. Detta ökar allmänhetens missnöje och medför risken att de som vill ha ett europeiskt Europa, i likhet med mig själv, avvisar själva den europeiska tanken. Fyra månader senare - efter att ha läst kommissionens långa meddelande, lyssnat till ordförande Prodi och nu uttalar mig å GUE/NGL-gruppens vägnar - lockas jag att säga samma sak, bortsett från att dagens informationsdokument är mycket mer urvattnad. Här finns en rusig optimism, ja värre än så, jag skulle vilja säga en stark omedvetenhet om tidsaspekten och en onödig uppsjö av självklarheter. Några exempel: Prodikommissionens mandatperiod löper till 2004, då det blir val till Europaparlamentet och 732 ledamöter skall väljas och utvidgningen blir verklighet den 1 maj, under förutsättning att ratificeringsprocessen är avslutad då.
Herr talman, kära kolleger! Världsfreden är allvarligt hotad och FN riskerar att förlora sin trovärdighet. Medlemsstaterna är splittrade mellan fredens försvarare och krigets anhängare, mellan ett blint lydande av Förenta staterna och en strävan efter en välavvägd europeisk ståndpunkt. Den ekonomiska krisen och recessionen påskyndas, arbetslösheten breder ut sig överallt, med brutala uppsägningar av tusentals personer, och otrygghet i alla former grasserar på bekostnad av de allra svagaste. Konfronterade med alla dessa dödliga utmaningar - ordförande Prodi talade i dag om de två första av dem - behandlar man följande i det skriftliga meddelandet: nya styrelseformer, stabilitet, en ny ekonomisk och social dagordning, livskvalitet, säkerhet vid gränserna och till och med registrerings- och trafikskatter för vissa fordon.
Herr talman, kära kolleger! Alla ledamöter i min grupp är inte EU-entusiaster, det är det minsta man kan säga, men de är realister. Den stora majoriteten av dem utgår från konstaterandet att EU existerar och kräver därför att EU åtminstone skall vara medborgerligt, demokratiskt, socialt och inte underkastat ekonomins diktatur, så att unionen skall kunna bemöta de europeiska medborgarnas verkliga problem.
Jag beklagar därför att jag måste säga er, herr ordförande Prodi, att vi inte bara har invändningar mot den ideologi som ligger till grund för era förslag. Värre är att dessa förslag inte är mer än ett mediokert svar på de mycket viktiga frågor vi måste ta itu med, även om man skulle godta ideologin. Med all den respekt jag är skyldig er och som jag har för er, herr ordförande, måste jag be er att se över ert utkast.

Buitenweg (Verts/ALE).
Herr talman, kommissionsledamöter, kolleger! Jag skulle vilja tacka de båda föredragandena och naturligtvis också Europeiska kommissionen så hjärtligt för allt arbete som de lagt ned. Jag ansluter mig till kollega Elles' besvikelse vad gäller rådets frånvaro. Vi diskuterar i dag kommissionens riktlinjer för budgeten och dess politiska strategi samtidigt, eftersom vi hade hoppats att det skulle uppstå en sorts synergi mellan dessa båda. Det är emellertid mycket svårt när arbetet läggs fram så sent. För sent för att diskutera det grundligt i grupperna och också för sent för att jämföra det med de av Europaparlamentet formulerade riktlinjerna.
Därför anser min grupp att det är viktigt att fastställa en tidpunkt detta år då kommissionen tydligt skall klargöra för sina konkreta prioriteringar för det kommande året. Alltså ingen lång lista över goda avsikter, utan politiska val kombinerade med en tidsplanering. Vi har ju inte lång tid på oss i den här lagstiftningsperioden. Jag nämner som exempel avtalen runt kemikalierna. Dessa skulle ha genomförts 2004, men ett antal överenskomna förändringar riskerar att läggas fram för sent, vilket gör att förfarandet för dessa kompletterande förändringar kanske inte kan slutföras förrän mot slutet av detta mandat. Då har vi naturligtvis absolut ingen chans att klara datumet för genomförande, och detta oroar min grupp.
Herr talman! Min grupp har även i ett annat sammanhang under de senaste månaderna ständigt hyllat mottot: ?make law not war?. Rättsliga instrument och tillämpning av avtal är av avgörande betydelse för oss. I synnerhet när det handlar om mänskliga rättigheter och demokrati. Vi skulle därför gärna vilja sluta närmare avtal om de klausuler som har tagits upp i fördragen med tredje länder. Parlamentet måste spela en roll vid övervakningen av dessa avtal, och det måste också dras slutsatser. För hur skall man annars kunna förhindra att dessa viktiga klausuler, som Europeiska unionen också ständigt hänvisar till för att ange att man är så engagerad i mänskliga rättigheter och demokrati, blir till tomma ord?
Även likabehandlingen av män och kvinnor hör till de frågor som ligger unionen varmast om hjärtat. I lördags var det den 8 mars - internationella kvinnodagen - och jag ansåg det därför vara passande att också säga något om detta. Direktiven har haft stort inflytande på kvinnornas frigörelse, och det är absolut nödvändigt att efterleva dessa, även i kandidatländerna. Detta är en del av regelverket som måste övertas utan övergångsperioder. Jag förväntar mig av Europeiska kommissionen att man anger om man tror att man har tillräckliga finansiella och administrativa medel för detta. Om så inte är fallet är detta också en sak som vidare måste inkluderas i budgetförfarandet 
Nu, herr talman, till en punkt av ett helt annat slag. I Neena Gills betänkande anges, mot hennes vilja för övrigt, att politiska partier skall betalas genom parlamentsbudgeten. Det var väl ändå det värsta! Har vi då inte lärt oss någonting av revisionsrättens rapport, där man tillkännager att det inte får finnas någon nära förbindelse mellan grupperna och de politiska partierna? Detta skulle dessutom leda till att gränsen mellan donation och röstköp skulle bli mycket otydlig. Eller anser PPE-DE-gruppen kanske att det är praktiskt att rådet inte har någon beslutanderätt över dessa pengar, eftersom rådet då enligt ?gentlemen's agreement? inte kommer att ha något att säga till om i fråga om pengarna för de politiska partierna? För min grupp är detta oacceptabelt. Om ändringsförslaget från socialdemokraterna och De gröna, i vilket man förespråkar att ta upp dessa pengar i kommissionens allmänna budget, mot all förmodan inte skulle antas, ser vi oss tyvärr tvungna att rösta emot betänkandet.

Butel (EDD).
Kära kolleger, herr ordförande Prodi! Vid sidan av kommissionens strategi för 2004 diskuterar vi i dag riktlinjer för budgeten och ekonomin. Med tanke på det mycket ansträngda ekonomiska och sociala klimatet förvånas jag över optimismen i kommissionens meddelande, och är kort sagt upprörd över detta sätt att inleda en debatt. Jag hade kunnat vara den som skrev punkt 2 i förslaget till resolution om tillståndet för Europas ekonomi, där Europaparlamentet ?uppmanar EU:s ledare att vid det kommande rådsmötet i vår om den ekonomiska politiken undvika vaga och till intet förpliktigande formuleringar?, och jag skulle rösta för resolutionsförslaget redan i morgon. Men detta är också det enda inslaget i debatten som jag ställer upp på.
I övrigt kan jag konstatera en bristande överensstämmelse mellan å ena sidan kommissionens lyriska högstämdhet om den mest konkurrenskraftiga europeiska ekonomin, kunskapssamhället, nya styrelseformer, och å andra sidan svikna förhoppningar om tillväxt och sysselsättning, trots den inre marknadens och eurons upprepade löften. Detta är upprörande och obegripligt. Prodi kan kanske förklara varför kommissionen talar på det här sättet när alla analyser från Eurostat och OECD visar på en tydlig pessimism. Regeringen i mitt land har till slut också accepterat verkligheten efter att ha varit orimligt optimistisk, vilket - höjden av ironi - kommissionen ständigt kritiserar den för. Ännu mer upprörande är att kommissionen framhärdar med utvidgningen och till varje pris försöker göra Europeiska unionen attraktiv, trots det faktiska läget.
Särskilt malplacerad tyckte jag att reklamen i de maltesiska dagstidningarna var, där man talade om hur stort stöd landet kommer att få om det ansluter sig till unionen. Samma otrevliga känsla fick jag när jag läste följande stycke i er strategi för 2004: ?Mot bakgrund av detta vill kommissionen lämna en grund till en framgångsrik utvidgning av EU. I detta sammanhang noterar kommissionen att de mål som man satte upp i början av mandatperioden skall förverkligas under 2004?. Detta stycke påminner mig om ett annat utdrag, fem år gammalt: ?På alla dessa områden utmärks den nuvarande kommissionens mandatperiod redan av framsteg som skall ligga till grund för framtiden, förtroendet och nödvändiga fördelar?. Det finns anledning att fundera över detta stycke när man vet vad som hände med den förra kommissionen och det politiska målet om en öppen och effektiv förvaltning. Det är er sak att bevisa att ni inte går samma väg, och det ger oss inte mycket tid till att leka världspoliser.

Berthu (NI).
Herr talman! I dag lägger kommissionen fram ett meddelande om sin årliga politiska strategi, vilket fordrar flera synpunkter.
För det första formen. Redan i det första stycket kan man läsa, jag citerar: ?Kommissionens årliga politiska strategi [...] syftar till att fastställa kommissionens politiska prioriteringar och till att garantera att resurserna [...] är rätt avpassade till de politiska initiativen?. Denna mening kan ge ett felaktigt intryck. Den antyder att kommissionen är en regering som slår fast sin politiska strategi. Så är inte fallet: detta meddelande är endast ett förslag som på ett eller annat sätt måste godkännas av rådet, som enligt artikel 4 i Fördraget om Europeiska unionen har ensam behörighet att ge unionen dess politiska impulser. Jag noterar för övrigt att rådet inte har någon företrädare här i dag, och jag vet inte vilken betydelse man skall lägga i denna frånvaro.
Andra synpunkten: de valda prioriteringarna är bra, men man kan skönja en skillnad i filosofi mellan den första - utvidgningen av Europeiska unionen och unionens funktion - och den andra - säkerhet vid gränserna.
Inom unionen, bland gamla och nya medlemmar, kan man se en sorts EU-ortodoxi. I förbindelserna med grannländerna väljer man tvärtom flexibilitet och variabel geometri för att kunna erbjuda anpassade samarbetsramar. Vi anser att flexibiliteten bör gälla överallt. Ordförande Prodi har än en gång upprepat att i ett EU med 25 medlemsstater måste det enhälliga beslutsfattandet avskaffas och omröstningar med kvalificerad majoritet generaliseras. Vi säger: kvalificerad majoritet kommer inte heller att fungera om man inte samtidigt ger de nationella parlamenten vetorätt och tillåter en variabel geometri.

Mulder (ELDR)
Herr talman! År 2004 kommer av olika anledningar att bli ett ovanligt budgetår. Först och främst kommer vi den 1 maj det året förmodligen att få 10 nya medlemsstater, och detta faktum bör vi ta hänsyn till i vår budget för 2004. För att möjliggöra detta måste budgetplanen ändras. Detta förhandlar vi fortfarande om, men vad beträffar det här parlamentet får det inte vara så att godkännandet av anslutningsdokumenten med de där angivna siffrorna också automatiskt skulle innebära att budgetplanen godkänns. Detta kommer vi att behöva diskutera närmare.
Parlamentet föredrar starkt en budget som i december detta år godkänns för 25 medlemsstater. Det innebär att vi under en del av 2004 i första hand måste arbeta för 15 medlemsstater och sedan från och med den 1 maj 2004 med de 10 nya medlemsstaterna inräknade. Budgetarna bör därför innehålla vissa påpekanden som gör detta möjligt.
En annan ny aspekt i budgeten för 2004 är ett nytt system, nämligen en verksamhetsbaserad budgetering (VBB-kontoplan), och jag hoppas att ledamöterna kan vänja sig vid detta. Alla kommer - som jag redan sagt - att bli tvungna att vänja sig vid det. Vilka är prioriteringarna för budgeten för 2004? Först och främst, och det har Prodi också redan sagt, måste vi se till att de nya medlemsstaternas ekonomier integrerar i de nuvarande medlemsstaternas ekonomier. Vi måste främja den ekonomiska aktiviteten, och i samband med detta måste vi först och främst sörja för bättre investeringsmöjligheter i dessa länder och vi måste undersöka alla instrument för att möjliggöra detta.
Den andra prioriteringen i budgeten är förbättringen av den administrativa förmågan i dessa länder. Hur kan de använda de enorma summor som de inom kort kommer att få, och hur kan de se till att det kommer att läggas fram bra projekt?
Och så något om de diverse budgetrubrikerna. Först och främst rubrik 1 om jordbruket. Allt kommer att vara beroende av resultaten av kommissionsledamot Fischlers översyn efter halva tiden, men utöver detta skulle vi vilja att man ägnar uppmärksamhet åt ett antal frågor. För det första åt frågan vilket förhållandet är mellan utbetalningen av bidrag inom jordbruket och de miljödirektiv som Europa har. Detta bör vi besluta noggrannare om. 
Den andra punkten gäller frågan om det i framtiden kommer att vara möjligt att utveckla tilläggsförsäkringar för djursjukdomar. I Nederländerna förekommer för närvarande fågelpest; mul- och klövsjuka har förekommit och likaså svinpest. Detta bör vi undersöka. Är det vidare möjligt att vidta fler åtgärder för främjande av försäljningen av jordbruksprodukter, framför allt av högkvalitativa sådana?
Rubrik 2, strukturfonderna. I första hand måste vi uträtta vad vi har lovat. Vi måste se till att de länder för vilka strukturfonder har planerats också får dessa och att de administrativa begränsningarna inte är alltför begränsade. Vi måste undersöka vilka följder N+2-regeln och resultatreserven på 4 procent får.
Rubrik 3, den inre politiken. Ett antal poster under den här rubriken ligger alltid fast. Vad gäller de övriga bör vi ägna uppmärksamhet åt vad Europa kan göra på området för kampen mot terrorism - vilket är mycket aktuellt i dessa dagar. Vad kan Europa göra bättre än de enskilda medlemsstaterna? Vad kan vi göra för att skapa ett utrymme för frihet, rättvisa och säkerhet, för ett bättre skydd av de yttre gränserna och en bättre asylpolitik? Vad kan vi göra för att förbättra kärnkraftssäkerheten i de nya medlemsstaterna? Och slutligen, vad kan vi göra åt det faktum att antalet byråer ökar? Det verkar som att ett antal byråer tillkommer varje år. Är inte det för mycket? Och en sista punkt; vad kan vi göra beträffande den ökande medelåldern i Europa?
Rubrik 4 kommer som alltid att kräva särskild uppmärksamhet, i synnerhet i dessa tider. Vilka är följderna av en eventuell kris i Irak eller en kris i Mellanöstern? Det kommer att läggas ytterligare ett stort antal punkter på vårt ansvar, och vi bör alltså hålla ett vaksamt öga på dessa.
Rubrik 5, de administrativa utgifterna. Vi måste undersöka resultaten av reformen av kommissionen noggrant. Vi måste också titta på vilka resultaten har varit av vårt tidigare beviljande av extra tjänstemän, o.s.v.
Den sista punkten är rubrik 7. I Köpenhamn beslutade man att hjälpen till Turkiet kan utgöra en del av rubrik 7, och kommissionen delar denna uppfattning. Rådet har emellertid också sagt att vi först 2004 kan se över om förhandlingarna med Turkiet kan inledas. Vi bör undersöka om titeln på denna rubrik måste ändras och om vi måste dela in den i andra underrubriker o.s.v.
Min sista punkt, herr talman, jag hör att ni är farten med er klubba. Jag hoppas på ett gott samarbete med alla i detta parlament, i synnerhet med de många utskotten. Slutligen skall jag också ägna särskild uppmärksamhet åt den punkt som Elles tog upp.

Gill (PSE)
Herr talman! År 2004 kommer budgeten för övriga institutioner för första gången, som Mulder sade, att gälla en union bestående av 25 medlemsstater. Den kommer följaktligen att vara mer komplicerad än någon annan och jag vill därför redan i början tacka alla för deras samarbete.
För mig är det absolut nödvändigt att de europeiska institutionerna förses med nödvändiga medel för att fullborda sina förberedelser, ty utvidgningen måste bli en framgång som är synlig för den europeiske medborgaren. Mot denna bakgrund finns det tre huvudteman i min resolution. För det första, att uppnå större ansvarsskyldighet genom förbättrad presentation av och öppenhet i budgeten. Jag vill förbättra utgifternas kvalitet, inte bara uppnå utgifterna. Det finns behov att ytterligare utveckling av informationen kring de viktigaste kostnadsfaktorerna för att uppnå större effektivitet och sund ekonomisk förvaltning.
Verklig öppenhet kommer bara att bli påtaglig utåt gentemot de europeiska medborgarna om vi först har förverkligat det internt. Vårt nuvarande system är inte alltid lämpligt för att uppnå detta mål. Beslutsfattandet är alltför centraliserat och det finns inte tillräckligt med decentralisering och delegering i ledningssystemen.
Apropå öppenhet så är finansiering av politiska partier ett av de viktiga nya områden som håller på att behandlas. Jag är mycket besviken över att de på den andra sidan i denna kammare, som gör anspråk på att vara öppenhetens förkämpar, trycker på för finansiering inom parlamentets budget istället för kommissionens. Detta kommer säkerligen att blottställa oss för påståenden att vi tillvaratar våra egna politiska intressen. Denna budgetpost bör bli kvar hos kommissionen, som har mekanismer för att hantera den på ett objektivt sätt. Det är fel av kommissionen att anlägga ett mycket kortsiktigt perspektiv och föreslå något annat.
Den andra sak som ligger mig varmt om hjärtat är att vi skall knyta an till och kommunicera på ett mera sammanhängande sätt med Europas folk. Vi måste vara mer innovativa och ambitiösa på nästan alla områden, i synnerhet i vår policy för information och kommunikation. När det gäller informationsteknik måste vår webbplats betraktas som ett kommunikationsverktyg snarare än rätt och slätt en informationskanal.
Parlamentet måste spela en än större roll i den interinstitutionella kommunikationsstrategi som kommissionen genomför. Vidare krävs det större insatser av alla för att förverkliga ett aktivt medborgarskap och medborgarnas delaktighet. Därför är det avgörande att europeiska medborgare är bättre informerade om parlamentets verksamhet och hur europeisk lagstiftning kan påverka deras dagliga liv. För att uppnå detta måste vi överväga att skapa ett europeiskt offentligt mediautrymme.
Mitt tredje tema gäller skapandet av en flexibel ram för parlamentets och övriga institutioners framtida arbete. Detta är troligen en av de största utmaningarna för samtliga institutioner och jag välkomnar de förslag för att ?höja insatserna? som framförts av parlamentets generalsekreterare för att ge verksamheten i våra sekretariat ett skarpare fokus och ledamöterna mera bistånd i lagstiftningsarbetet. Det måste dock sägas att detta är ett tämligen menlöst förslagspaket. Bland dessa förslag finns det ett som gäller inrättandet av ett kontor för inlämning av förslag, vilket absolut är ett steg i rätt riktning. Jag vet att det finns de som har reservationer beträffande detta, men om vi är ärliga mot oss själva måste vi erkänna att antalet häpnadsväckande triviala ändringsförslag är förvånande stort. Jag skulle ha välkomnat mera av framåtanda och innovation från generalsekreteraren, men jag inser att vår institutions håg för reform och förändring är begränsad.
Avslutningsvis har jag bara varit föredragande under de senaste månaderna. Jag har emellertid funnit att processen är oerhört lärorik. Jag har funnit vinklar och vrår i denna kammare som jag inte ens kände till att de existerade. Med ert överseende skulle jag vilja delge er några av mina första intryck.
Jag har träffat några häpnadsväckande begåvade, engagerade och arbetsamma människor, men för var och en av dem finns det två som bara tycks flyta omkring. Det är anmärkningsvärt att denna kammare faktiskt lyckas uppnå det den gör, med tanke på att nästan varje struktur spjärnar emot. Den kultur jag har stött på i hela institutionen tycks vara extremt fientligt inställd till även mycket små förändringar och knappt har en åsikt yppats förrän det flyger omkring brev med invändningar. Det är få som till fullo har insett konsekvenserna av utvidgningen. Det finns en tro på att vi kan fortsätta att göra saker som vi har gjort hittills, men bara göra det tio gånger mer.
Folken i de nya medlemsstaterna har varit tvingade att visa prov på en extrem flexibilitet i övergången från det gamla systemet till det nya. Vi inom institutionerna måste börja visa prov på en liknande flexibilitet om vi skall kunna förbättra våra institutioners trovärdighet.

Schreyer
Herr talman, ärade ledamöter! Den årliga planeringen av kommissionens politiska strategi bildar ramen för budgeten 2004. Budgeten 2004 kommer att bli mycket speciell, den första budgeten för medborgarna i 25 medlemsstater och den första budgeten i officiell ny tappning där EU:s olika politiska områden har fått en starkare framtoning.
Under 2004 blir utvidgningen verklighet, och vi, dvs. institutionerna, har till uppgift att göra allt för att utvidgningen skall bli en framgång redan från start. De nya medlemmarna kommer redan från början att delta i alla program som finansieras ur den gemensamma budgeten, dvs. programmen för jordbrukspolitik, strukturpolitik och miljöpolitik samt i programmen för forskning och t.ex. stöd till de transeuropeiska näten.
Den finansiella ramen för de nya medlemsstaterna förhandlades fram i Köpenhamn, men anpassningen av budgetplanen måste vara ett beslut som fattas gemensamt av rådet, Europaparlamentet och kommissionen, och Europaparlamentet bör självklart kontrollera den överenskomna rätten och undersöka om förslaget till ekonomisk anpassning av ramen är lämplig. Jag hoppas dock att vi kan fatta ett gemensamt beslut om anpassningen av den finansiella ramen innan avtalen högtidligen undertecknas på Agora i Aten. Från kommissionens sida kan jag upprepa att vi givetvis står till förfogande för att undersöka alla möjligheter till ett gemensamt beslut.
2004 tillkommer en del nya program för de nya medlemsstaterna, exempelvis Schengenfaciliteten. Här kommer det för första gången att ske en sorts samfinansiering ur den europeiska budgeten av åtagandet att uppfylla Schengenkriterierna. Likaså kommer det för första gången att ges ekonomiskt stöd exempelvis för nedläggning av kärnkraftverk. Parallellt med detta måste dock konkurrensrätten och miljörätten genomföras i de nya medlemsstaterna. Därför kommer kommissionen att uppmana den budgetansvariga myndigheten att bevilja ytterligare tjänster detta år, varav hälften av de efterfrågade tjänsterna under 2004 kommer att reserveras för Språktjänsten, eftersom vi också har den nya språkliga mångfalden att hantera.
Ytterligare prioriteringar under 2004 är att bevaka den politiska stabiliteten och, som kommissionens ordförande nämnde, det finns både en yttre och en inre aspekt på detta. Den externa effekten av prioriteringarna kommer att synas i budgeten i vårt förslag att höja medlen för Balkanområdet och Meda-programmet. Kommissionen föreslår för övrigt även ett ökat förberedelsestöd för Bulgarien och Rumänien - vilket de båda länderna har fått löfte om - för att under de kommande åren starkare bidra till att de båda länderna når målet att bli medlemmar i EU 2007.
Kommissionen föreslår vidare en kraftig höjning av anslagen till Turkiet för att stödja även dessa reformprocesser och detta närmande till EU. Kommissionen kommer dessutom att lägga fram ett nytt förslag om att ta hänsyn till migrationsfrågor på de olika politiska områdena. Vi föreslår ett nytt flerårigt program för detta. En hållbar tillväxt är en annan prioritering. Bland våra förslag syns exempelvis förslaget att förbättra möjligheterna att bekämpa nedsmutsning av haven i samband med tankbåtsolyckor och att höja medlen i kampen mot smittsamma sjukdomar.
Om man jämför min uppräkning med Mulders anförande och betänkandet som jag vill gratulera till, då tycks många av Europaparlamentets och kommissionens prioriteringar i budgeten 2004 faktiskt stämma överens. Därför hoppas också jag att vi får ett positivt avslut på budgetförfarandet. Låt mig också gratulera Gill till betänkandet.
Jag vill också ta upp två frågor som har ställts: för det första frågan om förslaget till rättsakt för budgetrubriken i kapitel A-30. Detta förslag kommer vi att lägga fram för Europaparlamentet i slutet av april. För det andra finansieringen av partierna. Avgörande för detta är att vi äntligen får ett genombrott så att vi kan anta en rättslig grund, vilket skulle innebära att kapitlet avslutas i den bemärkelsen att den rättsliga grunden står fast och att det ställs medel till förfogande ur den europeiska budgeten. När det sedan gäller ansvarsfördelningen, vem som bäst ansvarar för förvaltningen av medlen, får vi säkert möjlighet att diskutera frågan mer intensivt framöver.
2004 blir den historiska utvidgningen verklighet. Kommissionens ordförande beskrev kommissionens beslut att ta sitt ansvar och att för tiden efter 2006 lägga fram förslag som rör unionens åtaganden och de nödvändiga finansiella medlen. Kommissionen är öppen för synpunkter på förslaget till den nya budgetplanen, dvs. om perioden efter 2006 skall löpa till 2013 eller till 2011. Jag menar att tidpunkten just nu är mycket gynnsam för att övergå till femårsperioder. Glädjande nog kommer vi ju att få tid att gemensamt diskutera detta och slå fast vilken ram som är den bästa.
Förslaget till finansiell ram måste på ett lämpligt sätt svara mot framtidens krav. Framtidens krav i ekonomisk mening rör frågor som också Mulder har tagit upp: Vad kan vi göra för att verkligen göra Europa till en kunskapsbaserad och konkurrenskraftig ekonomi? Hur mycket mer kan vi bidra till detta ur budgeten? Vilka program krävs? Rörande de förväntningar som kommissionens ordförande nämnde, nämligen medborgarnas förväntningar på att EU skall bidra till deras säkerhet, uppstår frågan vad detta t.ex. betyder för den gemensamma budgeten. Att säkra gränserna ligger i allas vårt intresse. Bör då inte detta också ta sig uttryck i form av en gemensam finansiering?
I och med utvidgningen kommer de ekonomiska skillnaderna att öka i EU, vilket innebär en viktig utmaning för de medel vi avsätter och som kommer att bli ett solidaritetsbevis. Låt oss utarbeta förslag för dessa åtaganden. Även vår vilja att låta Europeiska unionen spela en mer framträdande roll på det utrikespolitiska planet måste sannolikt slussas fram genom lämpliga förslag som rör budgeten.
Med andra ord består uppgiften i att utarbeta förslag för en union med 25 eller 27 medlemsstater, och självklart skall dessa förslag ge EU:s medborgare ett mervärde. Jag kan redan nu bekräfta att vi även i år kommer att lägga tid på ett nära samarbete med Europaparlamentet när förslagen skall utarbetas.

Ceyhun (PSE)
Herr talman, herr kommissionsordförande, fru kommissionär, ärade kolleger, ärade föredragande! Även i år betraktar utskottet säkerställandet av de yttre gränserna och fri rörlighet som centrala tyngdpunkter. Detta är mycket viktigt i finansieringen av de budgetområden som faller under vårt utskotts ansvar. Tyvärr tvingas jag även i år konstatera att vi fortfarande inte har kommit mycket längre i förverkligandet av en fri inre rörlighet. Därför måste vi absolut få de medel som krävs för att säkra gränserna och förebygga kriminell smuggling. Det behövs fortfarande tydliga gemensamma bestämmelser för en laglig invandring.
Förstärkning av Europol och Eurojust och terroristbekämpning hör även fortsättningsvis till de viktigaste frågorna i EU. Vårt mål är och förblir att skapa ett gemensamt rättsligt område. Endast så kan vi övertyga medborgarna om fördelarna med utvidgningen. Just i fråga om utvidgningen vill jag i dag peka på att kostnaderna för den inre säkerheten i Europeiska unionen kommer att stiga. Såväl Eurodac som Eurojust kommer att kosta unionen betydligt mer pengar om vi t.ex. vill nå en jämn och hög skyddsnivå längs de nya gränserna i ett utvidgat EU med 25 stater.
Även Schengen kommer framöver att innebära fortsatt stigande kostnader för unionen med, som jag nämnde, sammanlagt 25 medlemsstater. Allt detta betyder att budgeten för inrikespolitiken måste utökas. Annars kommer EU inte att nå sina mål och fullgöra sina åtaganden, och därmed blir området med frihet, säkerhet och rättvisa något som endast förekommer i teorin.
Av samma skäl vädjar jag till mina kolleger att stödja dagens ändringsförslag om riktlinjerna för budgetförfarandet för 2004 och de framtida förslagen i kommande budgetdiskussioner.

Maat (PPE-DE)
Tack herr talman! Inledningsvis gläder jag mig åt att kollega Mulder är föredragande detta år. Han är en ledamot i budgetutskottet som är mycket väl insatt i jordbruket, och jag vill utifrån utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling också uttrycka mitt förtroende för ett gott samarbete med budgetutskottet och med denne föredragande. 
Herr talman! Utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling har ett par huvudpunkter vad beträffar riktlinjerna. Till att börja med konstaterar vi att det i fråga om djursjukdomar sakta men säkert börjar utvecklas en särskild politik i Europa. Vad gäller djurhållning är lagstiftningen i Europeiska unionen en annan än i andra delar av världen, och vår politik gör djur mer mottagliga för djursjukdomar. Jag vill hänvisa till att vi tidigare i Europeiska unionen har haft utbrott av mul- och klövsjuka, svinpest och nu fågelpest. Det innebär att vi måste föra en bättre politik och dessutom utveckla bättre försäkringssystem för att på ett adekvat sätt bekämpa just kriser av det här slaget, men därutöver måste vi också reservera tillräckligt med pengar för att göra det möjligt för djurhållare att få sin sektor att överleva kriser av det här slaget. Jag välkomnar därför att det nödvändiga i den här frågan har tagits upp i Mulders betänkande.
Den andra punkten gäller omställningen av sektorn till att bli mer marknadsinriktad. Detta innebär att vi måste anstränga oss mer i fråga om marknadsföring, marknadsinriktning och inrättandet av finanspolitik på det här området.
Den tredje punkten gäller de nya anslutande länderna, och vad det beträffar är detta en historisk budget. Jag hänvisar till betänkandet av kollega Mayer, i vilket han eftertryckligen krävt att Sapard-medlen i vilket fall som helst skall användas i de nya medlemsstaterna. Om detta skulle leda till problem på lagstiftningsområdet måste vi försöka att finna en adekvat lösning på det, men dessa pengar måste i varje fall också användas i de nya medlemsstaterna i framtiden, i synnerhet för omstruktureringen av jordbruket och trädgårdsodlingen. Därutöver är det viktigt att politiken inriktas mer på utvecklingen av instrument för finanspolitiken, i synnerhet på området för livsmedelssäkerhet, utvecklingen av djurens välbefinnande och miljöinstrumenten i jordbruket.

Collins (UEN)
Herr talman! Ett av de tydliga budskapen från detta betänkande här i dag gäller behovet att införa förfaranden som förenklar betalningssystemet för strukturfonderna i Europa.
Det är också viktigt att Europeiska kommissionen håller fast vid att noggrant upprätthålla additionalitetsprincipen genom enhetliga verifieringsmetoder. Det är uppfattningen i detta parlaments utskott för regionalpolitik, transport och turism. Utskottet anser att det är viktigt att skynda på införandet av alla de effektiviseringsåtgärder som krävs för att förbättra strukturfondsutgifternas kvalitet i Europa.
Dessa medel måste användas som extra ekonomiska resurser för att EU:s strukturfonder skall användas för det önskade ändamålet, det vill säga att förbättra den ekonomiska och sociala sammanhållningen i olika regioner. Om inte additionalitetsprincipen upprätthålls rigoröst och verifieras oberoende blir det väldigt svårt för Europeiska unionens institutioner och nationella regeringar i EU att se till att konkurrenssituationen förbättras för de regioner som behöver det mest. Jag välkomnar införandet av verksamhetsbaserad budgetering, och fastställandet av tydliga och mätbara mål kommer att vara till stor hjälp i budgetprocessen. Vi är alla överens om att EU:s budget måste utformas så att den uppfyller sina mål. Även om takten på åtaganden för anslag ur gemenskapens budget för transeuropeiska transportnätverk ännu är tillfredsställande så bekymrar det mig att ett antal medlemsstater inte har försträckt nödvändiga medel för dessa TEN-projekt.
I en mera generell budgetfråga välkomnar jag det faktum att parlamentets budgetutskott under 2004 års budget stöder följande åtgärder: behovet att öka stödåtgärder till landsbygdsutveckling inom ramen för EU:s gemensamma jordbrukspolitik, behovet att garantera livsmedelsprodukters säkerhet, både från unionen och från tredje länder, större samordning av säkerhetsåtgärder vid EU:s yttre gränser och förbättrad invandrings- och asylpolitik i EU, samt främja ett mediautrymme i EU för att sprida information om Europeiska unionens arbetssätt och höja allmänhetens medvetenhet om hur Europeiska unionens lagstiftning påverkar det dagliga livet för de europeiska medborgarna.

Perry, Roy (PPE-DE)
Herr talman! Jag skall tala om ett ytterst litet men icke desto mindre mycket viktigt element i budgeten: det som gäller utskottet för framställningar. Jag skulle även vilja nämna utskottet för kultur, ungdomsfrågor, utbildning, medier och idrott. Båda dessa utskott kommer i mycket nära kontakt med enskilda europeiska medborgare.
Under de senaste åren har utskottet för framställningar utvecklat möjligheten att, när så är lämpligt, bjuda in framställare att närvara vid möten i utskottet då deras framställningar behandlas. Vi måste se till att det finns tillräcklig finansiering för att göra det möjligt för medborgare att göra det, när så är lämpligt.
Att lämna in framställningar till parlamentet är en viktig rättighet för de europeiska medborgarna. Utskottet för framställningar kan ofta erbjuda medborgarna en möjlighet att tränga igenom den europeiska byråkratin för att ta itu med frågor som påverkar deras liv. Jag talar bara om en mycket måttlig ökning av de tillgängliga medlen men det skulle sända ett viktigt budskap till människorna i Europa.
Vi måste även komma ihåg att ombudsmannen är den andre store försvararen av medborgerliga fri- och rättigheter. Enligt Eurobarometer är 87 procent av medborgarna medvetna om sin rätt att vända sig till Europeiska ombudsmannen. Vi har nyligen utsett en ny ombudsman. Jag har inte något personligt intresse i detta men vi måste se till att det finns tillräckliga medel för att ombudsmannen skall ha den personal och de resurser som krävs för att klara av utvidgningen av Europa.
När det gäller kultur - mindre än 0,5 procent av de totala utgifterna - måste vi ha ett effektivt förfarande för A-30-posterna. Jag hörde vad kommissionsledamoten sade tidigare. Jag välkomnar det. Valet av tidpunkt är avgörande. Jag hoppas att vi kommer att ha färdiga förfaranden så att institutioner som den europeiska ungdomsorkestern och Yehudi Menuhin-stiftelsen kan veta att deras framtid är säkrad.

Garriga Polledo (PPE-DE).
Herr talman, ärade företrädare för rådet - var ni än befinner er - Fru kommissionär Schreyer, värderade kolleger! Jag kommer att förklara Europeiska folkpartiets grupps ståndpunkt när det gäller betänkandet av Jan Mulder om riktlinjerna för budgetförfarandet för 2004.
Jag börjar med det lättaste, nämligen att gratulera föredraganden till betänkandet och tacka honom för att han har ansträngt sig för att ta med de flesta förslagen från övriga ledamöter i betänkandet. Vår grupp instämmer i betänkandets innehåll, vi stöder det helt och fullt, så till den grad att vi inte har lagt fram några ändringsförslag. Vi skulle helst se att inte allt för många ändringsförslag som lagts fram av andra grupper antas vid omröstningen.
Budgetåret 2004 kommer, som vår föredragande har sagt, att vara underligt hela året, eftersom budgeten inledningsvis kommer att vara utformad för 15 medlemsstater och sedan avslutas med utvidgningen till 25 medlemsstater. Detta betyder att de tre institutionerna måste anstränga sig ytterligare för att enas, och den ömsesidiga förståelsen är inte den bästa för närvarande.
Under de svåra tider som råder inom och utanför Europa - särskilt utanför - är det nödvändigt att unionens budget för 2004 blir ett bevis på att vi européer tror på oss själva, på vår förmåga och våra möjligheter. Unionens budget för 2004 bör bidra till att förstärka Europas roll och inflytande utanför dess gränser, nu när vår gemensamma utrikespolitik, dess instrument och till och med de personer som har ansvaret för att styra dem, förefaller vara försvunna i en strid som inte har börjat ännu.
Det Europa som beskrivs i Mulderbetänkandet är ett enat Europa som skall skapa konkurrenskraft och arbetstillfällen, ett Europa som skall vara en pålitlig partner i världen genom att förbättra sin politik på de gemensamma politikområdena. Men för att vi skall kunna göra det måste det, bland annat, finnas ett interinstitutionellt samarbete, och i dag förefaller det vara tveksamt. I betänkandet talas det i punkterna 2, 3 och 5 om att rådet och Europaparlamentet tillsammans kommer att justera budgetplanen för utvidgningen. Hittills förefaller det inte vara på det viset.
När det gäller de mål som har satts upp om att Europa skall vara en pålitlig partner och att vi skall vara konkurrenskraftiga och skapa arbetstillfällen, har Europaparlamentet många åsikter om hur inrikes- och utrikespolitiken skall finansieras. Det är inte godtagbart att det ensidigt fastställs några övergripande totalsummor i justeringen av budgetplanen, utan att Europaparlamentet får tillfälle att påpeka bristerna i dessa budgetkategorier och förhandla om tillräckliga totalsummor.
Europeiska folkpartiets grupp är beredd att förhandla med rådet och kommissionen om dessa budgetkategorier, vilka är oumbärliga i dagens läge om vi skall kunna uppfylla de prioriteringar som Jan Mulder själv har räknat upp. Vid en tidpunkt när det finns så mycket meningsskiljaktigheter kan vi inte tillåta att unionens institutioner bidrar till att öka oordningen; institutionerna bör i stället visa exempel på dialog och samarbete.

Walter (PSE).
Herr talman, herr kommissionsordförande, fru kommissionär, ärade kolleger! Låt mig inledningsvis tacka de båda föredragandena Gill och Mulder för de senaste veckornas utmärkta samarbete. Riktlinjerna för budgeten slås nu fast mycket tidigt på året. Men förfarandet har förändrats, och därför kommer vi i fortsättningen alltid att vara ganska tidigt ute, vilket inte behöver vara till nackdel.
Den nuvarande diskussionen i EU visar tydligt att medborgarna å ena sidan sätter mycket stort hopp till Europa och å andra sidan är mycket osäkra på flera områden just nu. De debatter vi kommer att föra i år och som också kommer att påverka nästa års budget är frågan om konventet, frågan om utvidgningen, frågan om hur vi skall gå vidare på det ekonomiska området och fredsfrågan. Det är nödvändigt att vi, dvs. parlamentet, är pålitligt även inom ramen för budgeten, och då menar jag pålitligt i fråga om vad vi hittills har gjort och vad vi vill bära med oss av detta i framtiden.
De enskilda frågorna måste hanteras och diskuteras öppet och tillåta insyn. Jag har i alla budgetdebatter sagt att jag inte kommer att sluta kräva att vi skall bli jämlika på alla budgetområden förrän det verkligen är så, och konventet har nu chansen att förverkliga detta och tilldela båda delarna av den budgetansvariga myndigheten samma medel även i budgetförfarandet, inte minst i fråga om jordbrukspolitiken. Vi måste också se till att medborgaren bemöts med öppenhet och klarhet i fråga om den gemensamma budgeten.
Utvidgningen står för dörren. Vi vill att utvidgningen skall genomföras. En uppdelning av den europeiska kontinenten i Öst och Väst, i fattig och rik, är fel. Men förberedelserna för detta måste vara öppna och begripliga - även när det handlar om finansieringen. Parlamentet är den ena av två delar av den beslutsfattande myndigheten, och vi tänker inte tillåta att rådet serverar oss färdiga fakta.
Vad gäller den ekonomiska utvecklingen i Europa har många före mig redan sagt att vi måste fortsätta att utveckla den inre marknaden, denna inre marknad som för många har varit ett positivt mål att orientera sig efter och som har väckt förhoppningar - men arbetslösheten i Europa är fortfarande en aktuell fråga. Vi har ju medel till vårt förfogande för att göra något åt detta. Under de senaste åren har vi vid ett tillfälle återförvisat 14 miljarder, vid ett annat 11 miljarder och i år blir det 7 miljarder euro: medel som inte har utnyttjats för att bekämpa arbetslöshet exempelvis på området strukturfonder. Detta är oacceptabelt. Trenden går visserligen åt rätt håll, men det är fortfarande så att alltför stora summor inte kan användas. Jag vill be er fortsätta att förenkla förvaltningen så att vi kan göra framsteg.
När det gäller frågan om freden i världen och på vår kontinent kommer vi givetvis att fortsätta utvecklas utifrån våra erfarenheter. Men om Europa skall bemöda sig om en gemensam utrikes- och säkerhetspolitik skall vi inte bara uppfattas som några som håller på och bygger upp gemensamma militära strukturer. Våra metoder skall vara att undvika konflikter, vidta konfliktförebyggande åtgärder och arbeta för vapennedrustning på samma sätt som när det gäller landminor och liknande. Och i ett senare skede är vi givetvis beredda att ge humanitärt bistånd även till Palestina och Irak. Ingen skall dock uppfatta detta som en fribiljett för att agera efter eget skön enligt mottot: ?Vi kör del 1 så fixar EU återuppbyggnaden?. Det är ingen sådan fribiljett vi delar ut - och vi kommer att vara mycket tydliga på den punkten.
Låt mig ta upp en sista punkt. Vi måste se längre än till nästa vecka, för den demografiska utvecklingen i Europa går mot allt fler äldre och allt färre unga. Detta kommer att påverka pensionerna på EU-nivå. Vi vill att alla politiska områden skall ses ur följande synvinkel: Hur ser utvecklingen ut i framtiden...
(Talmannen fråntog talaren ordet.)

Jensen (ELDR).
Herr talman! Som redan nämnts ett flertal gånger är budgeteringen för 2004 särskilt spännande och särskilt komplicerad på grund av utvidgningen och den pågående reformen av Europeiska unionens budgetering. Vi står nu inför det första året med en aktivitetsbaserad budget, som i fortsättningen kommer att göra det enklare för oss alla att utläsa de politiska budskapen i budgeten.
Jag vill börja med att tacka Jan Mulder och Nina Gill för den fina och väldisponerade uppläggningen av budgetarbetet för år 2004. Målet för årets budget har blivit att förena Europa. Utvidgningen betyder att det krävs en del nya initiativ. Jag vill särskilt nämna nödvändigheten av att kommissionens reformer genomförs på ett sådant sätt att förvaltningen verkligen blir effektiv och tillräckligt flexibel för att man slutgiltigt skall kunna komma till rätta med de problem som ledde till kommissionens avgång 1999. Vi bör försöka lösa problemen nu, eftersom det kommer att bli ännu besvärligare inom den utvidgade Europeiska unionen. Man skulle kunna säga att utvidgningen erbjuder oss särskilda möjligheter att komma till rätta med en hel del problem, men i gengäld ställs vi inför större krav när det gäller att övervinna svårigheterna. Som Gill nämnde gäller det även vår egen institution, Europaparlamentet. Det finns mycket att ta itu med när det gäller förvaltningen.
Det är viktigt att vi avsätter de nödvändiga resurserna för en fortsatt utveckling av förvaltning, utbildning och social dialog i de nya medlemsstaterna. Det gäller även budgetarna för instanserna inom arbetsmarknads- och utbildningsområdet.
Till sist vill jag uppmärksamma att Europeiska unionen i samband med utvidgningen får nya gränser i öster. Enligt budgeten ger vi stöd åt länderna i tidigare Sovjetunionen via Tacisprogrammen, inom vilka pengar ges för att främja säkerheten när det gäller kärnkraftverk och till administrativ utveckling och utbildning. Det är viktigt att man inom Tacis även i fortsättningen garanterar att projekten genomförs på ett bra sätt - inte minst kärnsäkerhet är en viktig politisk prioritering.
Jag tycker det är glädjande att under denna budgetprocess kunna hälsa våra blivande kolleger från de nya medlemsstaterna välkomna. Tack vare sin mer utvecklade kunskap om våra nya grannar tror jag att de kan ge oss bra uppslag till hur vi i fortsättningen allmänt skall kunna utveckla Tacisprogrammen och dessutom garantera ett effektivt genomförande - detta är ett inslag i diskussionen och budgeten som jag verkligen ser fram emot.

Seppänen (GUE/NGL).
Herr talman, ärade kommissionsledamöter! Jag har dåliga erfarenheter från Europeiska konventet när det gäller utvecklingen av EU:s språkpolitik. I konventet översätter man inte ändringsförslagen till presidiets förslag till författning till EU:s officiella språk. I konventets arbetsgrupper har det inte förekommit tolkning till flera än två eller tre språk. Trots allt håller man på att bereda en författning som är överställd medlemsstaternas nationella lagstiftning. Eftersom konventet kallas framtidsutredande, ser det ut som om EU:s framtid kommer att kantas av språkbegränsningar och krossade nationella språkliga identiteter. 
I de båda budgetbetänkandena fäster man uppmärksamheten vid språk, översättningar och tolkning. När Gill talar om en behärskad flerspråkighet är jag inte säker på att hon med det menar jämlikhet mellan alla språk. När man talar om distanstolkning är jag inte säker på att man med det menar distanstolkning av alla språk. Om man i EU inte använder alla språk på ett likvärdigt sätt skall man lotta ut de språk som skall fungera som så kallade arbetsspråk. Ett exempel på språkligt våld är även det att Europaparlamentet har avskaffat den finskspråkiga person som ansvarade för besökstjänsten.
För övrigt är riktlinjerna för budgetförfarandet på ett så allmänt plan att det inte finns så mycket att allmänt anmärka om dem. Parlamentets enhälliga politiska vilja verkar vara den att de utestående åtagandena (RAL) målmedvetet måste minskas. I vår grupp motsätter sig många ibruktagandet av stöd till europapartierna, eftersom det gör partierna överstatliga.
När det gäller betänkandet av Wynn som behandlas härnäst, har man lämnat in ändringsförslag till det där man kräver att europaskatter tas i bruk för att finansiera EU:s verksamhet. Många i vår grupp ogillar dessa överstatliga skatter.

Van Dam (EDD).
Herr talman, herr kommissionsordförande, fru kommissionär! Fastställandet av en strategi för kommande år erbjuder ett utomordentligt tillfälle att göra prioriteringar. Kommissionen väljer i sin politiska strategi för 2004 först och främst anslutningen av tio nya medlemsstater till EU, därefter stabilitet och till sist hållbar tillväxt. Detta val av politiska prioriteringar kan vi instämma i. Anslutningen av tio nya medlemsstater har varit ett viktigt ämne under hela denna kommissions mandatperiod och får under 2004 med rätta den högsta prioriteringen. Från och med 1 maj nästa år kommer ju utvidgningen från 15 till 25 medlemsstater att vara ett faktum. Åtminstone om befolkningen i kandidatländerna instämmer i detta.
I kommissionens tolkning av ämnet ?hållbar tillväxt och solidaritet? är det påfallande att kommissionen anser att unionen bär ansvar för oerhört mycket. Unionen måste till exempel: a) förstärka den ekonomiska och sociala sammanhållningen, b) ta itu med den ojämlika utvecklingsnivån i de olika regionerna, c) stödja en hållbar ekonomisk och social utveckling och d) främja en välbalanserad och hållbar utveckling.
Herr talman! Denna optimism angående gestaltning av samhället av en myndighet stämmer inte överens med våra uppfattningar om detta. Kommissionen bör förhålla sig mer ödmjukt här och ta på sig färre uppgifter.
Valet av ?stabilitet? som en prioritering anser vi vara helt riktigt. Det världsomspännande hotet från terrorismen bör vi ju ta på största allvar. Det konkreta utarbetandet av detta politiska ämne är emellertid återigen i strid med vår uppfattning om säkerhet och stabilitet i Europa. Vid sidan av det så kallade ?nya grannlandsinitiativet? eller ?vänskapskretspolitiken? saknas den viktigaste partnern i den internationella kampen mot terrorismen och för upprätthållande av internationell stabilitet. Jag syftar på Nato-alliansen med Amerikas förenta stater som stark bundsförvant. Vill kommissionen förklara sig närmare i fråga om detta?
I Europeiska unionens fleråriga budgetplan för perioden 2004-2006 kommer sanningen fram. Däri nämns nämligen det grundläggande uppdraget, inte enbart för ?EU-medborgarskap? och den redan nämnda solidariteten, utan också i fråga om att ?ge unionen en möjlighet att ta sitt ansvar som världsmakt?.
Mot bakgrund av den aktuella situationen är det utopiskt att låta den helt igenom delade Europeiska unionen spela en mer aktiv roll vid upprätthållandet av säkerheten i världen.
Herr talman! Det är på sin plats med en gratulation med adress till kollega Mulder för hans goda betänkande om riktlinjerna för budgetförfarandet för 2004. Till kollega Gills betänkande är jag tyvärr mindre positiv. De fördelar som hon ser i förslaget till stadga för europeiska politiska partier förmår vi inte alls se. Kommissionen vill ta inte mindre än 75 procent av sådana europeiska partiers budget ur EU-budgeten! Överskrider inte det alla gränser?
Politiska partier är fria föreningar av medborgare. Är det då inte bara logiskt att medborgaren, som står till grund för alla partier, ger finansiellt stöd till utvalt parti? Detta främjar också den naturliga kopplingen mellan parti och väljare, som bara kan komma engagemanget i politiken till godo. Nationella politiska partier som vill förena sig europeiskt bör själva betala för detta - det vill säga dess medlemmar. Europeiska politiska partier står definitionsmässigt mycket längre från våra medborgares intressen än nationella partier. Om vi då också förser dessa europeiska partier med ett enormt bidrag från gemenskapsmedel utökar vi just klyftan mellan medborgare och politik.
Kollega Gills analys om att en propagandaoffensiv för partierna närmare medborgaren ser vi inte alls som trovärdig. Vilken märkbar effekt har europeiska kampanjer för EU-medborgarskap och fördelarna med euron haft? Ingen, så varför skulle det då lyckas nu? Vad vår grupp beträffar ser vi helst att detta förslag till stadga förkastas så snabbt som möjligt.

Dover (PPE-DE).
Herr talman! Som skuggföredragande vill jag ta upp fyra punkter i Gills betänkande. För det första, i den fråga som just togs upp av Van Dam - finansiering av politiska partier - anser min grupp att denna finansiering bör rymmas inom parlamentets, inte kommissionens budget. Anledningen är att vi kan hållas ansvariga: reglerna är redan fastställda och överenskomna mellan de tre institutionerna. Jag förstod att det även fanns en ansats från ministerrådet och kommissionen att flytta denna budget till finansiering av parlamentet. Det är rätt och rimligt att visa att vi är ansvarskännande och kan ställas till svar. En ändring har lämnats in och jag uppmanar ledamöterna att rösta - kanske mot sina egna grupper - för att parlamentet skall ha kontroll över budgeten för finansiering av politiska partier. 
För det andra, har presidiet fattat alltför många beslut om fastigheter utan att remittera dem till rätt utskott - budgetutskottet. Jag välkomnar punkt 40 i Gills betänkande, som jag stöder i huvudsak. Där uppmanas generalsekreteraren att överlämna en rapport före den 1 juni 2004, som skall innehålla de ?funktionella motiveringarna för de nya byggnadsprojekten?. Jag hoppas att den rapporten kommer att inkludera förslagen till två nya konferensrum här. De konservativa och socialisterna från Förenade kungariket motsätter sig dessa två konferensrum, då de skulle fördärva Europaparlamentets trevliga entré vid flaggorna. Det finns inte någon funktionell motivering. Konferensrummen - i synnerhet de stora - är underutnyttjade. Det finns mer än tillräckligt med plats, även för de nya länderna, för att tillhandahålla alla nödvändiga faciliteter. Detta är en mycket viktig fråga och i framtiden kommer vi åtminstone att kräva en funktionell motivering innan utgifterna godkänns.
Jag skulle vilja rikta uppmärksamheten på ett mycket positivt ändringsförslag till punkt 28 - som jag är säker på att Gill kommer att godkänna. Det förtydligar förskjutningen mot fler flerspråkiga faciliteter, vilket är särskilt viktigt för utvidgningen. Det gäller elektronisk orientering, datorstationer och vägvisare till rummen. Jag minns att när jag var ny som ledamot för tre år sedan hade jag stora svårigheter till och med med att hitta rummen i Bryssel och Strasbourg. Tänk på språksvårigheterna för ledamöter från de nya länderna. Därför skulle monitorer och skyltar som hela tiden rullar igenom de olika språkversionerna vara ett mycket viktig tillskott.
Till sist finns det en hänvisning till revisionsrätten i betänkandet. Den uträttar ett mycket viktigt arbete och behöver extra resurser, ett förslag som jag stöder till fullo.

Pittella (PSE).
Herr talman, ärade kolleger! Jag vill också rikta ett tack till föredragandena, men framför allt vill jag tacka ordförande Prodi för att han i sitt mycket kloka anförande bekräftade ett politiskt faktum: vi lever i förskräckliga tider, men unionen måste driva sina projekt och sina ambitioner vidare. 
Det historiska mål som vi är på väg att uppnå - unionens utvidgning - kräver maximal enighet när det gäller budgetvalen. Även i det fallet tänker parlamentet ta sitt ansvar, ett ansvar som inte är notariens, som formulerar och ödmjukt accepterar det som andra har valt. Det finns fyra viktiga politikområden som är viktiga i samband med utvidgningen: sammanhållningspolitiken, den gemensamma jordbrukspolitiken, infrastrukturpolitiken och politiken för samarbete mellan små och medelstora företag. Av det sätt på vilket de politikområdena omdefinieras och den relativa vikt de får i budgetarbetet beror i stor utsträckning framgången med utvidgningen och integrationen.
Låt mig bara säga två saker: för det första tror jag att vi måste ompröva avsättningarna till de transeuropeiska näten och unionens bidrag, förenkla förfarandena och få fart på samarbetet nord-syd, parallellt med axeln öst-väst. För det andra tror jag vi måste förstärka internationaliseringen av de små och medelstora företagen och deras förmåga att bilda partnerskap med de små och medelstora företagen i kandidatländerna. I det syftet skulle det vara lämpligt att förstärka de nuvarande instrumenten, det nuvarande projektet om utvidgningen och små och medelstora företag och ta tillfället i akt i samband med översynen efter halva tiden av Agenda 2000 för en tydlig förstärkning av åtgärderna för att internationalisera de små och medelstora företagen.

Virrankoski (ELDR).
Herr talman! För det första vill jag framföra mina varmaste lyckönskningar till Mulder och Gill för ett mycket bra betänkande, likaså till kommissionsledamot Schreyer för en mycket konstruktiv inställning i beredningen av budgeten. Men jag vill rikta ett speciellt tack till kommissionens ordförande Romano Prodi för det betydande arbete han hittills har gjort när det gäller att bygga upp Europeiska unionen och föra folken närmare varandra i det gemensamma projekt som vi nu kallar utvidgningen österut. 
Den budget som nu behandlas är det första som bereds för en gemenskap bestående av 25 medlemsstater. Detta projekt är tekniskt sett mycket utmanande, eftersom budgeten under de fyra första månaderna kommer att beröra 15 medlemsstater och vid slutet av året 25 medlemsstater. Därför kommer speciellt föredragandenas betydelse att framhävas vid uppgörandet av den här budgeten.
Lyckligtvis tillämpar vi en verksamhetsbaserad budgetering som nu för första gången genomförs på allvar. Den gör budgetens öppenhet tydligare och ger en ännu bättre bild av det arbete som görs inom ramarna för Europeiska unionen. En verksamhetsbaserad budgetering ger ett direkt svar på frågan hur mycket en viss funktion verkligen kostar.
Utvidgningen österut är en alltomspännande utmaning, som bör beaktas i all budgetberedning. Det börjar med förvaltningen. Vi måste fortsätta att respektera de olika medlemsstaternas egna språk och hålla flerspråkigheten inom EU i ära. Den största utmaningen gäller dock strukturfonderna. Utvidgningen österut är ett stort återuppbyggnadsprojekt, det största som Västeuropa har åtagit sig sedan andra världskriget. För att det skall lyckas krävs det att förvaltningen av strukturfonderna förenklas och effektiveras. Endast på detta sätt kan vi uppnå de resultat vi strävar efter.

Fiebiger (GUE/NGL).
Herr talman! Kommissionen betonar i sitt meddelande att utvidgningen av EU är den centrala utmaningen för 2004. Det finns inget som talar emot detta. Jag har dock mina tvivel på att kommissionen med dessa riktlinjer för budgeten verkligen motsvarar dessa utmaningar.
Rent konkret handlar det om följande: För 2004 har cirka 11 miljarder euro avsatts för avgifter som har med utvidgningen att göra. Detta motsvarar endast 10 procent av de medel som avsatts för olika åtaganden. För jordbruksutgifterna ligger andelen rentav bara på 2,4 procent. Dessa andelar garanterar knappast ett jämlikt deltagande av medlemsstaterna, inte heller om man tar hänsyn till att anslutningen träder i kraft först den 1 maj. Därför förväntar jag mig att kommissionen i budgetförslaget detaljerat beskriver de nya medlemsstaternas rättsanspråk på att delta i alla program som finansieras ur EU:s budget.
Medlen för strukturella åtgärder är mycket omfattande. Även för detta har det under tidigare år funnits förnuftiga planer. Proppen sitter dock i utflödet för medlen. Jag förväntar mig att kommissionen i korthet lägger fram exakta siffror och en analys av orsakerna till stoppet. Det krävs större förtroende för rättvisan, för inte en euro får gå förlorad ur medlen för strukturstöd. Projekt knutna till strukturstödet utgör ofta det sista halmstrået för att säkra arbetstillfällena för många EU-medborgare i regionerna.
I och med att startskottet i dag går för ett utkast till totalbudget för 2004 ställs vi inför viktiga debatter och arbetsuppgifter. Därför förutsätter jag öppenhet i hela förfarandet tillsammans med ett brett offentlighetsarbete, vilket bara kan förbättra bilden av Europeiska unionen.

Salafranca Sánchez-Neyra (PPE-DE).
Herr talman! Kommissionens ordförande påminde oss om sammanhanget kring kommissionens strategi för 2004.
Han tog naturligtvis, det är ett måste, upp krisen i Irak, utvidgningen och behovet av ett strategiskt politiskt projekt för den utvidgade unionen. Han tog upp den djupgående reflektion över oss själva och över vår roll i världen som vi genomför inom ramen för konventet, som förbereder arbetet för regeringskonferensen, och han tog också upp andra faktorer som kommer att spela in, till exempel att Nicefördraget träder i kraft och, mer ur budgetsynpunkt, den nya budgetplanen som träder i kraft den 1 januari 2004.
Jag skulle vilja uppehålla mig vid utrikespolitiken. Det är självklart att unionens utrikespolitik måste vara effektiv, öppen och synlig. Det skulle därför vara bra om kommissionen kunde ge oss några indikationer på hur decentraliseringspolitiken har utvecklats och även informera om vad som har skett med de åtaganden vi inte har fullgjort när det gäller avvecklingen av onormala utestående åtaganden, en fråga som bekymrar oss sedan en tid tillbaka.
Jag anser att vi på allvar bör ta itu med frågan om rubrik 4 - extern politik - där vi varje år får ta till provisoriska lösningar. Nu kommer vi antagligen att få en akutsituation med anledning av konflikten i Irak, vi har Afghanistan och Mellanöstern, Balkanområdet och Medelhavspolitiken samt även de transatlantiska förbindelserna, som kommer att påverkas efter konflikten med Irak, en fråga som det enligt min åsikt är absolut nödvändigt gå djupare in på. Sist men inte minst, fru kommissionär, är det nödvändigt att ta upp frågan om förbindelserna med Latinamerika.
När kommissionen lägger fram budgetförslaget i år ber jag den att vara konsekvent med de åtaganden som den själv tog på sig vid toppmötet i Madrid, eftersom man inte kan finansiera nya prioriteringar med samma medel. När det gäller den här frågan är kommissionen å ena sidan i färd med att förändra det allmänna preferenssystemet för länder som Colombia eller Costa Rica, och å andra sidan får vi hoppas att kommissionen inte kommer att föreslå nya budgetnedskärningar i årets preliminära budgetförslag.
Jag ber er att vara uppmärksam på denna eventualitet. Om vi vill föra en ambitiös extern politik, vill jag påpeka att det är viktigt att vi funderar över hur vi skall fördela medlen för att kunna vidareutveckla den, vilket även gäller för försvarspolitiken. Herr talman! Om vi inte gör det kommer vi inte att vara närvarande vid förhandlingsbordet, vilket är fallet just nu. Vi kommer att stå vid sidan av de stora samtida dramerna och se på, utan att ha någon beslutsfattande kraft.
Jag anser att det är värt att gratulera Prodi till den vision han har gett uttryck för under inledningstalet till denna debatt om de strategiska prioriteringarna, en debatt som vi bör sammankoppla med debatten om budgetplanen för 2004.

Patakis (GUE/NGL).
Herr talman! Förutom att det är omänskligt kommer det förestående kriget i Irak, som syftar till att tjäna den amerikanska imperialismens och dess allierades intressen, att få mycket negativa följder för Europeiska unionens ekonomi: det kommer påtagligt att minska människornas inkomster och intäkterna i Europeiska unionens budget.
Även anslutningen av de nya länderna kommer att ge upphov till allvarliga problem, eftersom det rör sig om länder som har lägre BNP än gemenskapens genomsnitt och stora behov. De allmänna riktlinjerna för Europeiska unionens budget för 2004 består i att begränsa utgifterna för strukturfonderna och den gemensamma jordbrukspolitiken, för att finansiera den repressiva och aggressiva gemensamma europeiska försvars- och säkerhetspolitiken under förevändning att bekämpa terrorismen, bemöta invandringen, hantera kriser och förebygga konflikter. Följaktligen minskas gemenskapens anslag till jordbruket, i enlighet med WTO:s logik och efter påtryckningarna från Förenta staterna, samtidigt som man driver igenom omstruktureringarna och den jordbruksfientliga ramen enligt delöversynen av den gemensamma jordbrukspolitiken.
Detta visar att budgeten fortsätter att ha en impopulär inriktning och att man, i enlighet med logiken från Lissabon, fortsätter att utarma arbetstagarna i syfte att tjäna de monopolistiska intressena allena, vilket betyder intensifierad exploatering, kringgående av arbetstagarnas rättigheter och försäkringsskydd, ökad arbetslöshet, miljöförstöring samt ytterligare kommersialisering av sjuk- och hälsovården, utbildningen och välfärden.
Än en gång begär man att arbetstagarna, de fattiga och de små och medelstora företagen i städerna och på landsbygden skall betala krisens kostnader, så att storkapitalet kan göra vinster. Europaparlamentarikerna från Greklands kommunistiska parti (KKE) motsätter sig en budget med denna inriktning, för i stället för att lösa problem skapar den nya för arbetstagarna, jordbrukarna och småföretagen, och den förvärrar situationen för folken i kandidatländerna. I stället för att bidra till att upprätthålla freden finansierar den en politik som ökar Europeiska unionens militära och aggressiva prägel och förstärker dess antidemokratiska och impopulära karaktär.

Laschet (PPE-DE).
Fru talman, ärade kolleger! Låt mig ta ställning till några kommentarer som rör utrikespolitiken i riktlinjerna för budgeten. Utrikespolitiken har traditionellt varit en sak för regeringarna, även i medlemsstaterna, men parlamenten görs delaktiga genom budgetförfarandet och kan genom budgetförfarandet påverka utrikespolitiken och regeringarnas prioriteringar.
På europeisk nivå saknas i någon mån den motvikt som den demokratiska kontrollen utgör, och därför välkomnar vi att även konventet tar hänsyn till ett stort antal möjligheter för parlamentet att påverka de grundläggande frågorna om finansieringen av utrikespolitiska intressen.
Framför allt är det positivt att det i budgetförfarandet för 2003 träffades en överenskommelse med rådet om informationen om åtgärder på området för utrikes- och säkerhetspolitik. Detta är något nytt: rådet har tagit några viktiga steg närmare parlamentet. Till en början fullgjorde inte rådet det åtagande som det själv godkände i budgetförfarandet, men nu har informationen lagts fram om våra åtgärder i Makedonien. Detta klargjordes i det senaste samrådet med rådet, vilket jag ser som ett viktigt steg. Med detta som grund för samarbetet mellan rådet och parlamentet kan vi arbeta vidare i framtiden. Det viktigaste i riktlinjerna är för oss därför att parlamentet återigen understryker sin beredskap att samarbeta med rådet i den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken och kräver att parlamentet skall göras så delaktigt som möjligt i fördelningen av medlen samt i planeringen och besluten av gemensamma åtgärder. Här har det tidigare förekommit problem. Rådet har gett ekonomiska löften som parlamentet har tvingats avsätta medel för i budgeten. Detta kan förändras genom att parlamentet informeras och görs delaktigt i ett tidigt skede. Därför menar jag att riktlinjerna för budgeten kan bli starten för en ny fas i samarbetet mellan parlamentet och rådet.
Låt mig ur utrikespolitisk synvinkel göra ännu en kommentar till den ad hoc-grupp som vi har tillsatt för direktbetalningarna till den självständiga palestinska myndigheten. Jag menar att ad hoc-gruppen i samarbete med kommissionen ger oss goda möjligheter att se exakt vad som har hänt med de europeiska skattepengarna. Vi har beslutat att inte tillsätta en undersökningskommitté, vilket skulle vara en sorts anklagelse i sig, utan vi vill helt enkelt veta hur direktstödet har fungerat och vad vi kan förbättra i framtiden. Arbetsgruppen kommer inom kort att påbörja sitt arbete. Detta är inte så mycket ett problem mellan parlamentet och rådet som ett problem mellan parlamentet och kommissionen, och vi hoppas att den utlovade beredskapen att samarbeta med parlamentet i frågan skall infrias av kommissionen även i arbetsgruppen.

Morillon (PPE-DE).
Fru talman! Vid behandlingen av det ni kallade unionens tillstånd, herr ordförande Prodi, och de riktlinjer för budgeten som bör utgå från detta tillstånd, är det vår uppgift att undvika två blindskär, vilket ni också påpekade. Det första skulle vara att överdriva våra skillnader och det andra att betrakta dem som försumbara.
För att bygga upp en utrikespolitik för unionen och ge den utvidgade unionen medel för att försvara sina egna värden får vi inte vara rädda för debatter. Låt oss - om ni, mina kära kolleger, så tillåter - kanske för första gången i det här skedet tala om de ekonomiska resurser som vi måste gå med på att börja uppbåda för detta ändamål.
I utskottet för utrikesfrågor, mänskliga rättigheter, gemensam säkerhet och försvarspolitik är jag ansvarig för ett betänkande om den nya strukturen i den gemensamma säkerhets- och försvarspolitiken, vilket kommer att gå till omröstning i utskottet i slutet av denna månad. Jag gläder mig därför att jag får tillfälle att redan nu ta upp denna fråga, eftersom jag under de senaste veckorna har fått glädjande information och signaler både från kommissionen och från rådet.
När det först och främst gäller rådet: vid mötet den 27 januari i år fattade rådet (allmänna frågor och yttre förbindelser) beslutet att ta ansvar för den militära operationen i Makedonien och samtidigt ett beslut om att inrätta en operativ finansiell mekanism som skall täcka motsvarande kostnader, som alla medlemsstater i Europeiska unionen gemensamt skall stå för. Detta är ett helt nytt initiativ som kommer att börja ge trovärdighet åt aviserade ambitioner, vilket ni klart och tydligt påpekade, herr ordförande Prodi. Nu får vi önska att detta instrument, som skall utvecklas snabbt i samförstånd med parlamentet, kan utvidgas till att omfatta alla Europeiska unionens kommande operationer.
När det gäller kommissionen noterar jag med samma intresse redogörelsen för det senaste mötet mellan er själv, herr ordförande Prodi, och den grekiske försvarsministern, Giannos Papantoniou, som gav er förslaget att man bör skriva in en ny post i Europeiska unionens budget för finansiering av forskning för försvarsändamål. Detta är ett av de nya förslag som inom några dagar med all säkerhet kommer att godkännas av en majoritet av mina kolleger i utskottet för utrikesfrågor, mänskliga rättigheter, gemensam säkerhet och försvarspolitik. Får jag fråga er, herr ordförande Prodi, hur ni själv tog emot detta förslag och när det först skulle kunna tillämpas?
Avslutningsvis, fru talman, herr ordförande Prodi: Om inte EU förser sig med nödvändiga institutionella, operativa och finansiella medel kommer unionen att döma sig själv till långvarig marginalisering på den internationella arenan. Jag är säker på att majoriteten av unionsmedborgarna inte önskar sig detta.

Ferber (PPE-DE).
Herr kommissionsordförande, fru kommissionär, ärade kolleger! Låt mig inledningsvis varmt tacka kommissionen som har infriat förra årets löfte om att samordna kommande års strategiplan med kommande års budgetöverläggningar, och jag tror att detta i dag är en viktig anledning och en viktig uppgift för att gemensamt axla vårt stora gemensamma ansvar som vi har för Europa och folket i Europa.
Vi står självklart inför en del avgörande frågeställningar, och jag skall tala klarspråk: Fru kommissionär! Det skulle vara till stor hjälp för oss att inte bara arbeta med frågor som inte kommer att röra er mandatperiod, dvs. vad som händer efter 2006, vad vi har att vänta då. Rent konkret gäller det frågan hur budgetplanen skall anpassas till utvidgningen. Jag skulle verkligen uppskatta om kommissionen tog tydlig ställning för parlamentet för att garantera dess rättigheter och därmed medborgarnas intresse av öppenhet och insyn i processen. Detta skulle säkert kräva tydligare uttalanden. Jag skall vara tydlig: Vi måste överväga om vi är i stånd att behandla anslutningsansökningarna redan om en månad eller om vi först måste reda ut den institutionella frågan om hur delaktigt Europaparlamentet görs i denna så viktiga fråga.
Egentligen hade jag nu tänkt säga en sak till De gröna, som dock lyser med sin frånvaro och inte tycker det är nödvändigt att skicka en företrädare till debatten - en signal lika talande som något! När vi nu talar om utvidgningen och redan om bara några veckor kommer att välkomna observatörerna från de anslutningsvilliga staterna här i parlamentet, är det verkligen på sin plats att överväga andra möjliga samarbetsformer - Dover sade några effektfulla ord om detta, vilket jag är mycket tacksam för. De nya samarbetsformerna syftar till att organisatoriskt förbättra sammanväxandet även i det dagliga arbetet, det dagliga livet. Det är bedrövligt att De gröna föreslår att dessa passager stryks ur Gills betänkande. Detta är tvärtemot vad vi behöver nu när över 100 nya kolleger skall integreras här i parlamentet!
Därmed, ärade kommissionär, är jag framme vid min vädjan att vi nu koncentrerar oss på det närmast förestående! Jag nämnde frågan om budgetplanen. Låt mig påminna om fallet Andreasen. Jag har framför mig en intern anteckning från kommissionen som gör en annan utvärdering än budgetkontrollutskottet. Vi måste äntligen lösa problemet med kontosystemen. Det var ett tungt löfte från kommissionen att driva detta framåt under innevarande mandatperiod. När vi har betat av allt detta ordentligt kan vi alltid roa oss med EU:s finansiering efter 2006. Men nu står andra problem på dagordningen som omgående måste lösas för att alla de löften som har getts sedan Prodi och hans kommission tillträdde åtminstone skall betas av under nuvarande kommission. Detta skulle innebära stora framsteg för Europa!

Naranjo Escobar (PPE-DE).
Fru talman! När det gäller budgetplanen för 2004 är det enligt min mening nödvändigt att ta upp tre grundläggande frågor: för det första, nivån för de oförutsedda utgifterna, för det andra förbättringen av genomförandet och för det tredje, de strategiska valen för utgifterna.
När det gäller betalningsnivån utgör unionens budget för närvarande 1,02 procent av gemenskapens BNI, vilket är den lägsta nivån hittills. I den nuvarande budgetplanen skulle ett ytterligare belopp på 5 000 miljarder beviljas. Samma betalningsnivå planeras för budgeten 2004. Vi är följaktligen återhållsamma, ett krav som ligger rådet mycket varmt om hjärtat.
Ett bra genomförande är av yttersta vikt för budgeten 2004. Under de senaste åren har de genomförda betalningarna varit mycket lägre än prognoserna, med ett totalt överskott på cirka 23 000 miljarder för dessa tre år. Det är följaktligen nödvändigt att verkligen genomföra förra årets förklaring om genomförandestrategin och planen för att komma till rätta med de onormala utestående åtagandena (RAL).
När det gäller prioriteringarna anser jag uppriktigt sagt att Mulder träffat precis rätt, eftersom betänkandet återspeglar två mycket viktiga saker: å ena sidan medborgarnas oro och framtidsutsikter och å andra sidan de faktorer som krävs för att budgetmyndigheten skall kunna fatta enhälliga beslut.
Värderade kolleger! Budgeten för 2004 är ytterst viktig av många skäl och den är en symbol för att unionen slår in på en ny väg. Medborgarna är klart medvetna om att deras säkerhet, frihet och välstånd kräver välavvägda budgetbeslut och gemensamma instrument. Kontrollerna av de yttre gränserna, bekämpningen av den organiserade brottsligheten och terrorismen, gör det nödvändigt att ge Europol och Eurojust ökade befogenheter.
Slutligen är åtgärderna för att förbättra företagsklimatet en nödvändighet för att den utvidgade unionen skall bli framgångsrik. Vi har fortfarande många frågetecken att räta ut, till exempel de möjliga ekonomiska återverkningarna på jordbruksreformen eller antagandet av justeringen av budgetplanen. Hur som helst bör rådet, som oförklarligt nog inte gör oss sällskap i dag, vara medvetet om att det bara finns ett sätt att ta itu med unionens kommande utmaningar: genom att samarbeta med parlamentet.

von Wogau (PPE-DE).
Fru talman, ärade kolleger! Vi diskuterar budgeten och strategin för 2004. Som sagt: 2004 kommer att handla om EU:s utvidgning. 2004 måste dock även bli ett år då utrikes- och försvarspolitiken i Europeiska unionen äntligen vidareutvecklas. Den avgörande frågan är dock följande: Om vi kommer fram till en gemensam försvarspolitik, hur ser det då ut med den demokratiska kontrollen? Demokratisk kontroll på detta område sker i första hand genom budgetförfarandet. När det som i utrikes- och försvarspolitiken handlar om krig och fred är ju den demokratiska kontrollen ännu viktigare än på andra områden. Det är därför nödvändigt att vi med tanke på konventet nu ställer vissa krav som får betydelse redan 2004.
För det första måste vi se till att den militära delen av de operationella utgifterna på området fredssäkring och krishantering förankras i EU:s ordinarie budget och att Europaparlamentet får fullt medbeslutande. För det andra, ordförande Prodi, talade ni om att det vidtas gemensamma åtgärder på områdena forskning och utveckling och inköp av krigsmaterial. Vi vet att konventet kommer att diskutera en vapenagentur, och vi måste göra allt för att se till att riktlinjerna för budgeten inte försvinner in någonstans i en skuggbudget som varken kontrolleras av Europaparlamentet eller av de 25 nationella parlamenten, utan att även dessa utgifter förankras i EU:s ordinarie budget.

Piscarreta (PPE-DE).
Fru talman, herr kommissionsordförande, fru kommissionär, mina damer och herrar! Inom ramen för denna gemensamma debatt om Europeiska kommissionens politiska strategi för 2004 måste jag påminna om att det handlar om den första budgeten i ett Europa som utvidgats till nya medlemsstater. 
Därför måste Europeiska unionens budget, mer än någonsin tidigare, bidra till att genomföra den ekonomiska och sociala sammanhållningen, dels i de nya medlemsstaterna, dels i de nuvarande 15 medlemsstaterna.
Jag håller med om att denna budget för 2004 bör prioritera inriktningen på den inre marknaden, strategin för en hållbar utveckling, och genomförandet av Lissabonstrategin för att göra Europeiska unionen till världens mest konkurrenskraftiga och dynamiska kunskapsekonomi fram till 2010. Det handlar helt enkelt om två stora utmaningar för Europeiska unionen som utmärks av att de direkt och konkret påverkar alla medborgare i Europa.
Jag gläds också åt att Nicefördraget trätt i kraft, och trots all välförtjänt kritik som det framkallade har det åtminstone en fördel: det ökade antalet politikområden som omfattas av medbeslutandeförfarandet, vilket därigenom ger parlamentet större inflytande.
Låt mig emellertid, eftersom ingenting bara är positivt, komma med en viss kritik mot det dokument kommissionen har lagt fram i dag.
För det första håller jag med föredraganden om behovet av att insistera på att kommissionen skall välja som prioritering att förstärka stöden till landsbygdens utveckling inom ramen för den gemensamma jordbrukspolitiken, en fråga där vi just kan se de största skillnaderna mellan medlemsstaterna.
För det andra, behovet av att uppmana kommissionen att förstärka förfarandet för att förenkla och förbättra budgetgenomförandet, främst när det gäller strukturfondspolitiken. I detta sammanhang stöder jag genomförandet av tillförlitligare betalningsprognoser liksom mer information till Europaparlamentet om den nuvarande betalningsnivån per program, för att kunna svara på risken för att betalningarna upphävs.
Och när vi pratar om just upphävande av fonder anser jag att regel N+2 som tvingar medlemsstaterna att använda medlen inom en period av två år från dess planering skall förstås som en uppmaning för att pengarna skall användas snabbt, utan att det för den delen skall kompromettera kvaliteten i de utgifter som görs.
När det gäller strukturfonderna skulle jag också vilja ta detta tillfälle i akt för att uppmärksamma kommissionen på ett problem som den redan känner till: anslutningen av de nya medlemsstaterna kommer att få som statistisk effekt en minskning av Europeiska unionens genomsnittliga bruttonationalinkomst. Nivån i vissa regioner kommer därför att öka, vilket innebär en stor fara för att förlora strukturfonder genom att man överskrider de minimivärden som motiverar gemenskapsstödet. Jag vill understryka att det, vilket för övrigt själva kommissionsledamoten för utvidgningen, Günter Verheugen sade, handlar om en rikedom på pappret men inte i verkligheten. Rena statistiska indikatorer kan inte motivera att man avslutar en sammanhållningspolitik för de nuvarande medlemsstaterna. Europeiska unionen har allt intresse av att se de nuvarande medlemsstaterna med höga tillväxtnivåer, högre sysselsättning och fler möjligheter.

Weiler (PSE)
Ärade fru talman, ärade kommissionsledamöter, ärade kolleger! Allmänheten tror ofta felaktigt - framför allt i de blivande medlemsstaterna - att EU:s budget nästan bara handlar om jordbrukspolitik. Detta är inte bara ödesdigert utan också fel! I tider av ekonomisk omvälvning och förnyelse är det viktigare än någonsin att förklara och betona den sociala sammanhållningen, inte minst för att stabilisera demokratin och skapa acceptans bland medborgarna i de nya medlemsstaterna.
För utskottet för sysselsättning och sociala frågor vill jag därför lyfta fram fyra frågor som har varit särskilt viktiga för oss i debatten. Den första rör stödet av den sociala dialogen. Uppbyggnaden och stärkandet av strukturerna för att genomföra den sociala dialogen är fortfarande ett krav i praktiskt taget alla blivande medlemsstater.
Den andra frågan rör bättre villkor på arbetsplatsen. Hälsa och säkerhet på arbetsplatsen är en tyngdpunkt i arbetet i medlemsstaterna och måste bli det även i de nya medlemsstaterna.
Den tredje frågan handlar om att vi i utskottet för sysselsättning och sociala frågor har betonat att vi i alla hänseenden vill ha ett fortsatt stöd för den sociala plattformen inom ramen för åtgärdsprogrammet mot socialt utanförskap och diskriminering. Låt mig hänvisa till Lissabonbeslutet, där vi underströk och uppmanade till konkurrenskraft och sysselsättning. Omstruktureringen av de nya medlemsstaterna handlar inte bara om jordbruket, utan fortfarande om stora, föråldrade industriella sektorer. Här måste vi hjälpa till, vilket både kan och bör göras med EU-medel.
På alla områden behöver vi givetvis byråernas kunskaper. Därför förväntar vi oss även de nödvändiga ekonomiska anslagen.

Prodi
Fru talman, ärade parlamentsledamöter! Låt mig bara helt kort besvara några av frågorna, som verkligen är intressanta. Det är synd att majoriteten av parlamentsledamöterna inte är närvarande. Detta borde vara en dialog, men det gläder mig att se att Elles är här, och därför svarar jag framför allt honom, framför allt som han ställde ett par mycket viktiga frågor. 
För det första frågade han om finansplanen gäller enbart fem eller sju år. Vi har ingen möjlighet att bestämma det, och därför har vi lämnat stort utrymme för olika alternativ. Personligen skulle jag helst se en finansplan för fem år, såväl för att harmonisera den med parlamentets arbete som för att ett sjuårigt perspektiv verkar alltför långt, det verkar omöjliggöra all effektiv kontroll och alla prognoser.
Elles ställde också en fråga om antalet kommissionsledamöter. Problemet är emellertid inte antalet, utan den makt att organisera och välja som ges till kommissionens ordförande. Antalet kan vara stort eller litet: problemet är hur man skall kunna organisera kommissionens arbete. Det kan organiseras väl med ett litet antal kommissionsledamöter, men också med ett stort antal. Vad sedan gäller personalen och översättningstjänsten har vi verkligen gjort enorma ansträngningar och vi har begränsat nyrekryteringen av personal inför utvidgningen till ett absolut minimum.
Elles pekade också på ett par andra frågor som jag tycker det är viktigt att ta upp. Han nämnde till exempel den brist som kommer att uppkomma i kapitlet yttre förbindelser, framför allt när det gäller det atlantiska partnerskapet. Jag nämnde alldeles i början av mitt anförande ett av de båda misstag vi måste undvika, nämligen att inte inse betydelsen av det transatlantiska partnerskapet, och jag gjorde det avsiktligt, eftersom jag anser att det är en avgörande faktor. ?Fredsgruppen?, som leds av kommissionsledamot Lamy, ägnar sig även åt detta. Det finns, för att vara noga, två grundläggande dimensioner i de yttre förbindelserna: den regionala - Wider Europe, det förslag som vi skall rösta om i dag - och den som i stället gäller världen, som i ett grundläggande och primärt avseende omfattar de transatlantiska förbindelserna.
Kommissionens reformering har hela tiden varit en prioriterad fråga och från och med 2004 har vi helt nya regler för de anställda. Det har varit ett gigantiskt arbete: vi har en urvalsprocess som omfattar samtliga institutioner, i dag diskuterar vi den årliga policystrategin, vi har fullständigt gjort om finansförvaltningen och vi har skapat en ny förvaltning med en kraftig utökning - och detta är av avgörande betydelse för framtiden - av våra tjänstemäns befogenheter och ansvarsområden. Vi har också ett nytt kontrollsystem och vi håller just på med att arbeta med redovisningssystemet, som ni vet, Elles. Ni nämnde också skrivelsen, och nu när jag har blivit medveten om dess existens hyser jag inga tvivel om att den genast måste offentliggöras, för detta måste bli känt. Å andra sidan måste vi emellertid inse att om det skulle gå så långt som till ett disciplinärt förfarande, så måste alla rättigheter för samtliga inblandade respekteras. Men detta hindrar inte, som jag sade, att denna skrivelse omedelbart bör offentliggöras.
När det så gäller de berömda frågorna utan svar skall jag göra allt jag kan för att kontrollera det, med alla tillgängliga resurser och så snabbt som möjligt. Men jag måste påpeka att det faktum att 400 frågor - som ni sade - inte har besvarats, kanske innebär att det ställs för många frågor. Jag tar ansvaret för de långa svarstiderna i vissa fall, men jag tror också att vi har en lång rad heta frågor som är extremt viktiga.
Eftersom den har anknytning till de här frågorna vill jag också gärna kommentera den punkt som togs upp av Clegg och som gällde frågan om bättre lagstiftning. Vi är nära en överenskommelse, men jag måste säga att jag har en känsla av att parlamentet är mindre intresserat nu än det var för ett tag sedan. Jag vill gärna utnyttja detta tillfälle till att pressa på så att vi kan komma fram till en överenskommelse under det interinstitutionella toppmötet den 19 mars. Jag uppmanar härmed formellt Europaparlamentets talman att ta tillvara detta tillfälle och att vara beredd att komma till en politisk uppgörelse under nästa vecka. Kommissionen, å sin sida, är sannerligen redo att göra det. 
Morillon bad om information om budgetposten och om forskningen som är knuten till försvaret. Vi diskuterar för närvarande möjligheten att finansiera den militära forskningen utanför det sjätte forskningsprogrammet, men vi har fortfarande inte kommit fram till ett slutligt svar på den frågan. Jag har redan nämnt möjligheten till en diskussion. Det verkar vara en bra idé att diskutera detta, och vi kommer att lägga fram förslag på lösningar så snart som möjligt.
De sista svaren gäller de frågor som ställdes av Swoboda, dvs. den enligt honom oklara frågan om målen, om Balkan och om Medelhavet. Kommissionen har presenterat - och i dag kompletterar jag den presentationen - en mycket detaljerad plan, med en tydlig politik, som gäller de länder på Balkan som utgör en del av Europa. De kommer att bli medlemmar av unionen, men med samma strikta tillämpning av reglerna som den som gällde för länderna under denna första utvidgning. Det blir inga rabatter. Dörren kommer att vara öppen när de blir medlemmar, men först när de är redo. Detta är ett absolut krav.
Jag håller med det som Swoboda sade om problemen i samband med viseringspolitiken - som han definierade som trubbig - inte för att vi inte måste vara stränga när det gäller att skydda unionens gränser, utan därför att jag anser att det är en politik som måste moderniseras i grunden. Ofta garanteras faktiskt brottslingar visering på enklast tänkbara sätt, medan det för normala medborgare innebär ett enormt arbete som inte motsvaras av bättre kontroller - och detta säger jag efter att ha undersökt just hur viseringspolitiken fungerar i praktiken. Det handlar inte om att minska, jag upprepar, utan snarare om att öka skyddet av våra gränser, på ett så intelligent och vaksamt sätt som möjligt.
Slutligen det sista påpekandet från Caudron: kommissionen har visat prov på en orimlig optimism i sin rapport. Vi befinner oss i en svår situation där allt faller sönder. Låt det stå klart att vi är djupt medvetna om situationen, det tragiska ögonblick i vilket vi befinner oss, men vi inser också den enorma betydelsen av att bibehålla en balanserad politik, en politik som tar hänsyn till samtliga omständigheter, behovet av att verkligen ta Förenta nationernas arbete på största allvar, det faktum att den nya politiken verkligen kräver starkare internationella institutioner som stöds av alla, och i det sammanhanget spelar Europa en oersättlig roll.
Jag tror det finns en risk för att vi inom de närmasta veckorna hamnar i en mycket allvarlig kris, men jag är djupt övertygad om att just denna kris kommer att visa att de europeiska institutionerna är oersättliga. Endast Europa har kunnat enas med freden som absolut prioritet, genom att skapa en ny tolkning av begreppet nationellt intresse, knutet till hela kollektivets intresse, samtidigt som vi visar öppenhet gentemot de länder som finns i vår närhet, samt med en ny syn på och förståelse för mänsklighetens samverkan och problem. Detta är fakta som man inte kan bortse ifrån. I ett krisläge som detta lyssnar man kanske inte lika uppmärksamt, vilket är lätt att föreställa sig, men vi vet att vi sår inför framtiden.
(Applåder)

Talmannen.
 Tack, herr kommissionsordförande.
Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum kl. 12.00.

Talmannen.
 Nästa punkt på föredragningslistan är betänkandet (A5-0046/2003) av Wynn för budgetutskottet om reformeringen av budgetförfarandet - möjliga alternativ inför revideringen av fördragen (2002/2271(INI).

Wynn (PSE)
Fru talman! Budgetutskottet beslöt att det skulle vara klokt att utarbeta ett betänkande i denna fråga. Eftersom det inte gick att komma överens om vem som skulle utarbeta det beslöt man att utskottets ordförande även skulle vara föredragande och den fantastiska uppgiften att sammanställa detta betänkande föll på min lott. Därför har jag tre roller på samma gång - om det är möjligt. En är som föredragande och återspeglar utskottets vilja på det sätt detta har röstat om och ändrat det ursprungliga utkastet. En annan är som utskottets ordförande, som håller ett öga på föredraganden. Den tredje är som ledamot för brittiska Labour, som inte instämmer i ett antal ändringsförslag från sin egen politiska familj, PSE. Det har inte varit enkelt att försöka förena de här tre.
Man kan gott säga att den enda förändring jag har försökt göra i detta betänkande var att försöka slå samman punkterna 6 och 8 för att göra det mera följdriktigt. Jag lyckades dock inte uppnå samförstånd mellan de politiska grupperna och betänkandet har därför denna ordalydelse.
Om jag kunde byta roll - vilket jag inte kan eftersom jag nu är föredragande - och om jag talade som ledamot för brittiska Labour så skulle jag ge mitt bifall till Buitenwegs text eftersom den är välskriven, enkel, koncis och i synnerhet därför att den inte gör en stor affär av egna medel! Men jag skulle springa en mil - nåja, kanske skulle jag klara en halv mil - från PSE-gruppens ändringsförslag! Låt mig göra det absolut klart att jag inte talar som ledamot för brittiska Labour och därför kan jag inte säga de sakerna. Jag måste spela min roll som föredragande och tala som föredragande, i vetskap om att ordföranden håller ett vaksamt öga på vad jag säger.
Betänkandet är i rättvisans namn acceptabelt för alla politiska grupper. Det antogs i det närmaste enhälligt i utskottet, men det finns ett par små meningsskiljaktigheter om egna medel. Det är anledningen till att PSE-gruppen har lämnat in två ändringsförslag.
Det som vi alla är överens om är att budgetförfarandet måste förenklas. Därom råder det inte någon tvekan. Systemet med egna medel är, i denna öppenhetens tidsålder, fullständigt ogenomsynligt och det finns inte någon utanför budgetutskottet eller Generaldirektoratet för budget som förstår vad det handlar om och hur det fungerar. Det krävs medbeslutande och därför måste skillnaden mellan obligatoriska och icke-obligatoriska utgifter avskaffas. Det sägs mycket enkelt i de första tre punkterna i Buitenwegs betänkande. Vi måste reformera, uppdatera och förenkla våra förfaranden. Budgetsystemet måste bli mera öppet för insyn, överskådligt och demokratiskt, och medbeslutandeförfarandet bör tillämpas på all lagstiftning, inklusive budgetförordningen och budgetförfarandet. Under dessa förutsättningar skulle skillnaden mellan obligatoriska och icke-obligatoriska utgifter försvinna.
När vi röstar om detta hoppas jag att vi - jag är övertygad om att omröstningen kommer att vara framgångsrik - kan skicka med detta till konventets medlemmar och att företrädarna för vårt parlament i konventet kan föra fram detta som parlamentets ståndpunkt för framtiden.

Schreyer
Fru talman, ärade ledamöter! Europeiska unionen har en budget för att finansiera sin politik och sina institutioner. Detta bör inleda den finansiella delen av den framtida författningen, författningsfördraget. För visst bör fördraget innehålla ett eget finanskapitel, med andra ord en ekonomisk författning. Så ser också planerna ut för den författningstext som konventet arbetar med.
Finanskapitlet bör namnge de viktigaste budgetprinciperna och fastställa de viktigaste instrumenten och principerna för både utgiftssidan och inkomstsidan och framför allt reglera beslutsfattandet. Den ekonomiska författningen slår därmed fast parlamentets rättigheter i fråga om budgeten. Detta måste bli en central fråga för konventet. Ett parlaments budgetära rättigheter är ett mått på demokratins ställning i ett system, och enligt kommissionen är det på tiden att Europaparlamentet nu får fulla rättigheter i samband med budgeten.
Jag vill gratulera föredragande Terence Wynn som med kompetens och stor erfarenhet som ordförande för budgetutskottet på ett balanserat sätt har beskrivit de centrala frågorna i sitt betänkande och lagt fram förslag till framtida författning. Jag vill också gratulera er till vad man kan kalla att jämka ihop de tre önskemålen!
Samarbetet mellan parlamentet och kommissionen är så intensivt på budgetområdet att man inte förvånas över att väldigt många av parlamentets och kommissionens förslag stämmer helt överens eller åtminstone löper i samma riktning. Hit hör principen att budgeten skall vara balanserad mellan inkomster och utgifter och att kreditfinansiering av utgifterna inte är tillåten. Hit hör förslaget att använda de fleråriga budgetplanerna som instrument i författningen. På så sätt skulle de fleråriga budgetplanerna i framtiden inte längre vila på en överenskommelse utan omfattas av en lag som antas gemensamt av parlamentet och rådet efter förslag från kommissionen. Full enighet råder även om förslaget att Europeiska utvecklingsfonden i framtiden bör integreras i gemenskapens budget.
Låt mig vidare ta upp en fråga som rör utgiftssidan i gemenskapens budget, en fråga som ännu inte har diskuterats i konventet men som bör diskuteras, nämligen frågan om den kommande författningen i likhet med nuvarande fördrag skall utesluta finansiering av militära utgifter ur gemenskapens budget. Om man gemensamt respekterar uppgifterna från Petersberg, är det då inte en hel del som talar för att de kostnader som uppstår till följd av de gemensamma åtgärderna också skall gå in under den gemensamma budgeten?
Den gemensamma budgeten bör finansieras med egna medel. Principen behöver inte diskuteras, den står fast. Men motsvarar nuvarande finansieringsstruktur principerna om öppenhet? Är finansieringen tillräckligt självständig, räcker det att Europaparlamentet endast kan avge ett yttrande om beslutet om egna medel? Som svar på alla dessa frågor säger kommissionen: Nej, vad vi nu har är inte tillräckligt, och det finns ett skriande behov av förändring.
I besluten om egna medel måste rådets känslighet och de nationella parlamenten givetvis respekteras. Likväl bör Europaparlamentet ha medbeslutanderätt även här. Det faktum att unionen är en union av medlemsstater och medborgare bör återspeglas i finansieringsstrukturen. Därför har även kommissionen i sitt förslag uttalat sig för en direkt förbindelse i finansieringen av den europeiska budgeten.
Så till budgetförfarandet. Kommissionen delar åsikten i Europaparlamentets betänkande att det krävs förenkling och koncentration. Kommissionen bör lägga fram ett förslag för Europaparlamentet, och efter första behandlingen i parlamentet bör rådets enda behandling följa, och därefter, efter en samordning, följer den andra behandlingen i parlamentet. Därmed skulle en ändring av rådets beslut kräva förstärkt majoritet i parlamentet.
Parlamentet och kommissionen är också helt överens om att åtskillnaden mellan obligatoriska och frivilliga utgifter bör avskaffas. Denna skillnad kan ändå inte förklaras och motiveras för medborgarna. Jag hoppas verkligen att det råder absolut enighet i konventet om att denna åtskillnad och den begränsning av parlamentets budgeträttigheter som detta innebär bör tillhöra det förgångna.
Finanskapitlet i författningen bör i enkla ord och tydliga bestämmelser omfatta hela budgetprocessen. Därför bör genomförandet av budgeten nämnas och, vid sidan av kommissionens ansvar, bör även medlemsstaterna ansvara för att samarbetet slås fast. Beslut om ansvarsfrihet samt gemenskapens och medlemsstaternas skyldighet att skydda de gemensamma finanserna mot bedrägeri bör förankras. Därför bör vi äntligen göra det möjligt att inrätta en åklagarmyndighet på gemenskapsnivå. Medborgarna förväntar sig att gemenskapens tillgångar skyddas effektivt och att bedrägerier bestraffas.
Genom konventet har vi nu tillfälle att för detta viktiga gemensamma instrument - den europeiska budgeten - etablera nya bestämmelser som lämpar sig för unionens utveckling. Konventet bör infoga parlamentets viktiga betänkande - detta är en debatt som kommer mycket lägligt eftersom konventet ju utarbetar finanskapitlet just nu - och kommissionen kommer i sina förslag till konventet, vilka vi kommer att ha överläggningar om nästa vecka, att föreslå tydliga principer och bestämmelser som framför allt handlar om att ge Europaparlamentet fulla rättigheter i fråga om budgeten. Tack för uppmärksamheten!

Garriga Polledo (PPE-DE).
Fru talman, fru kommissionär, ärade ledamöter! Jag vill gratulera ordförande Wynn i hans dubbla egenskap av ordförande och föredragande, till det betänkande han har utarbetat och jag välkomnar att alla de politiska grupperna har kunnat enas. Jag vill påminna Wynn om att en så varierad grupp som Europeiska folkpartiets grupp endast kommer att lägga fram ett ändringsförslag inför plenum, vilket betyder att vi har arbetat för att nå samförstånd och för att bidra till ert betänkande, vilket jag anser vara anmärkningsvärt.
Min grupp stöder klart ändringen av det nuvarande systemet för att skilja på obligatoriska och icke-obligatoriska utgifter. Parlamentet är redan enigt om den här frågan och den bör alltid beaktas, under förutsättning att vissa utgiftskategorier kan garanteras, särskilt jordbrukskategorin. Vi stöder de flesta förslagen från konventets arbetsgrupp, som syftar till att garantera principen om en tvåfaldig budgetmyndighet: parlamentet och rådet.
Europeiska folkpartiets grupp anser att det mest effektiva sättet att garantera att denna inställning bevaras är genom att formalisera balansen mellan budgetmyndighetens två grenar. I sådant fall skulle budgeten antas genom ett medbeslutandeförfarande som anpassas till varje enskilt budgetärende, och om man inte kan enas skall rådet ha det sista ordet när det gäller inkomsterna och parlamentet ha sista ordet när det gäller utgifterna.
När det gäller budgetplanen anser vi det vara nödvändigt att göra den mer flexibel för att kunna möta oförutsedda händelser. Den överdrivna strängheten mellan kategorierna har ibland varit bra för att säkra utgifterna, men detta förhindrar ofta en mer effektiv fördelning av medlen.
Vi stöder helt och fullt förslaget från konventets arbetsgrupp om att inkludera budgetplanen i fördraget, och likaså förslagen om budgetdisciplin och budgetsamarbete. För att garantera kontinuitet i besluten är det nödvändigt att den finansiella ramen sammanfaller med Europaparlamentets och kommissionens mandat på 5 år.
Slutligen bör reformen av budgetförfarandet genomföras med utgångspunkt från en förenkling av förfarandet som möjliggör ökad demokratisering, legitimitet och öppenhet. När det gäller den frågan instämmer vi i förslaget om att avskaffa rådets första behandling, eftersom det förslaget ligger i linje med målet att förenkla förfarandet.
Avslutningsvis förkastar vi de ändringsförslag som leder till att debatten går längre än vad som är tillrådligt, eftersom vi vill bidra till konventets arbete med ett dokument som når bred enighet i kammaren.

Colom i Naval (PSE).
Fru talman! Även om vi inte är många i plenum för närvarande är budgeten historiskt och politiskt sett själva kärnan i de representativa demokratiernas historiska ursprung. Det är parlamentets suveräna rätt att kontrollera utgifterna som möjliggör utvecklingen av en representativ demokrati.
Vi står i begrepp att anta den första europeiska författningen. Unionen har fyllt 46 år och vi har inte ändrat budgetbefogenheterna under de senaste 30 åren. Enligt min åsikt är det absolut nödvändigt att förändra denna situation. Ett stort antal punkter är föråldrade och fördraget, om man respekterar det formellt, motsvarar inte vår tids budgetverklighet. Min vän Garriga Polledo nämnde alldeles nyss budgetplanen: den tas inte upp i fördraget, även om rådet ofta verkar strunta i detta faktum.
Värderade kolleger! Det står klart att författningen bör utvidgas till att omfatta budgetförfarandet och egna medel. Mottot för revolutionerna under 1700-talet var ?ingen beskattning utan representation?. I Europeiska unionen gör vi exakt motsatsen: vi har mycket demokratisk representation - parlamentet står för detta - men beskattningsbesluten antas inte på ett demokratiskt sätt.
Systemet för egna medel är egentligen, även om dessa rättsligt sett är unionens egna pengar, en maskerad form av nationella skatter. Vi kan inte fortsätta på det här viset. Det är nödvändigt att utforma ett system genom vilket medborgarna skattar direkt, ett system som gör att medborgarna förstår - det är en fråga om grundläggande demokratiskt ansvar - att skattepengarna går till unionens budget. Annars kommer det alltid att vara skatteministern som inkasserar pengarna och gemenskapen som gör av med dem, men man vet inte riktigt vad pengarna går till. Detta är inte bra för den demokratiska kontrollen.
Vi måste följaktligen gå över till ett system som, utan att öka den totala skattebördan för medborgarna, ger oss möjlighet att synliggöra detta samband. Man kan, lätt överdrivet, säga att det krävs personliga skatter, kanske progressiva, för att man inte skall kunna säga, vilket är lätt hänt, att de arbetslösa i Östtyskland subventionerar storgodsägarna i Andalusien. Sådana osakliga resonemang är helt befängda och vi måste undvika att vi fortsätter att tala om skattepengar från den ena eller den andra medlemsstaten i det framtida finansiella systemet.
Medborgarna bör bidra i förhållande till sina personliga tillgångar, det skall inte bero på var de är bosatta. Jag anser att detta måste vara en grundläggande faktor i det nya perspektiv, den nya vision, som vi måste ge vårt system för egna medel.
Fru talman! Enligt min åsikt är det den grundläggande punkten. Andra kolleger kommer säkert att ta upp andra aspekter när det gäller socialisternas inställning till den här frågan.

Buitenweg (Verts/ALE).
Föredraganden, vår kommissionsordförande och min ärade kollega från de brittiska socialisterna har verkligen gett alla grupper full möjlighet att framföra sina idéer och försöka att nå en kompromiss. Detta tackar jag honom verkligen hjärtligt för. Trots detta är min grupp inte helt nöjd med slutresultatet. Vi har valt att inte lägga fram några ändringsförslag, eftersom det skulle resultera i något av ett lapptäcke, utan att i stället lägga fram en alternativ resolution. Vi har valt att göra detta just för att fullständig klarhet är nödvändigt när det handlar om att fastställa hur framtidens budgetförfarande skall se ut. Vi ville exempelvis redan från allra första början göra mycket klart hur fördelningen av befogenheterna borde se ut. Rådet och parlamentet måste tillsammans förhandla för att nå ett gemensamt avtal om såväl strukturen och taket för de medel som skall finansiera EU-budgeten som om de årliga eller fleråriga utgifterna. Vid ett misslyckande av förhandlingarna har rådet helt enkelt sista ordet i fråga om inkomsterna och parlamentet i fråga om utgifterna. 
Vi betonar i vår resolution också nödvändigheten av medbeslutanderätt för all lagstiftning. Det är bra att plädera för att skillnaden mellan de obligatoriska och de icke obligatoriska utgifterna skall anges, men om vi inte därutöver har makten eller medbeslutanderätten i lagstiftningen blir vi ändå ofta bortgjorda. Då kan det nämligen uppstå en situation där vi har medbeslutanderätt i fråga om jordbruksutgifterna men där vi helt enkelt är skyldiga att också ge jordbrukarna pengar, eftersom de enligt den europeiska lagstiftningen har rätt till det. Dessutom har domen från EG-domstolen om den rättsliga grunden lärt oss att vi inte kan ta några autonoma budgetbeslut utan en rättslig grund.
Jag skulle vilja dra slutsatsen att vi som Europaparlament inte har något att vinna på medbeslutande i budgetfrågor om vi inte har något medbeslutande i lagstiftning. Dessa måste kopplas till varandra.

Hyland (UEN).
Fru talman! Wynns betänkande håller den höga standard som vi i denna kammare har vant oss vid att förvänta av honom. Men han kommer säkert att förstå att jag, utifrån min grupps perspektiv, inte kan gå med på förslaget att vi skall avskaffa skillnaden mellan obligatoriska och icke-obligatoriska utgifter. Jag signalerar öppet till föredraganden att jag kommer att försöka avlägsna detta förslag från vad som i övrigt, som jag redan har sagt, är ett mycket konstruktivt betänkande.
Skillnaden existerar av en enkel anledning och den har tjänat sitt syfte väl under åren. Anledningen är att avpolitisera beslutsfattandet när det handlar om budgeten för jordbruket. Jordbruk är för närvarande kanske den osäkraste branschen inom Europeiska unionen. Våldsamma angrepp på jordbruksinkomster kommer från alla håll. Jag skall inte försöka utveckla mina invändningar mot förslagen till reform av den gemensamma jordbrukspolitiken i dagens budgetdebatt, utan jag vill bara göra ett mycket kort och enkelt påpekande: jordbrukare måste kunna planera framåt och de behöver en politik som ligger fast. Att utsätta den gemensamma jordbruksbudgeten för nyckerna i de årliga politiska strider i Europaparlamentet kommer att ställa till omätliga skador på jordbruksinkomsterna och den europeiska jordbrukssektorns livsduglighet och konkurrenskraft gentemot världsmarknaden.
Jag vädjar till kammaren att tänka på det vid omröstningen i morgon. Jordbruksinkomster på Irland och många andra medlemsstater är i mycket stor utsträckning beroende av direkt inkomststöd från Europeiska unionens budget. Stabiliteten beror på det faktum att sådana utgifter hitintills härletts från rättsligt bindande garantier och vi måste fortsätta att lämna dessa garantier.

Piscarreta (PPE-DE).
Fru talman, ärade ledamöter! Inom ramen för en revidering och förenkling av fördragen som just nu debatteras i konventet om Europas framtid har parlamentet tagit tillfället i akt för att ta itu med reformeringen av Europeiska unionens budgetförfarande.
År efter år, i reform efter reform har budgetförfarandet faktiskt ändrats informellt genom politiska avtal mellan de olika berörda institutionerna. Dessa informella förändringar har gjort den nuvarande texten föråldrad. Nästa konstitutionsfördrag måste innehålla några artiklar om de principer som styr budgeten och dess godkännandeförfarande.
För att bidra till debatten om detta betänkande som budgetutskottet har lagt fram på eget initiativ vill jag börja med att gratulera vår ordförande och föredragande Terence Wynn till hans engagemang och exemplariska kvalitet i arbetet.
Jag vill här uttrycka mitt fullständiga och otvetydiga stöd till de reformförslag som har lagts fram. För det första för att jag anser att vi måste ta detta tillfälle och se över frågan om EU:s finansiering. Mer Europa betyder mer pengar, men inte enbart. Medlemsstaternas bidrag måste vara avpassade och proportionella mot de mål Europeiska unionen vill uppnå. Det är ren utopi att fastställa mål som de från toppmötet i Lissabon och bibehålla den nuvarande finansieringsramen. Europeiska unionen bör också göra en långtgående reflektion om sina egna medel för att finansiera EU:s budget. För det andra, för att bevisa att en ny verklighet närmar sig; ett EU med 25 medlemsstater. I detta sammanhang kommer strukturfonderna att visa sin avgörande betydelse för att å ena sidan nå en ekonomisk och social sammanhållning i de nya medlemsstaterna, och å andra sidan för att fortsätta de framsteg som har gjorts i de nuvarande medlemsstaterna. För det tredje därför att jag tycker att skillnaden mellan obligatoriska och icke-obligatoriska utgifterna har blivit konstgjord, liksom deras olika förfaranden. Jag är därför för en total revidering av förfarandena och att ge parlamentet mer inflytande via medbeslutandeförfarandet, så att det därmed hamnar på likställd fot med rådet.
I detta sammanhang behandlades budgetutgifterna i den gemensamma jordbrukspolitiken av parlamentet inom ramen för medbeslutandeförfarandet. Om denna åtgärd antas skulle det vara en historisk revolution för parlamentet, som sedan den gemensamma jordbrukspolitiken inrättades hållit ett avstånd till denna, trots att den gemensamma jordbrukspolitiken i dag utgör mer än 50 procent av Europeiska unionens totala budget.
Ett större engagemang från parlamentets sida om den gemensamma jordbrukspolitiken kan bara vara positivt för jordbrukarna och landsbygdens utveckling. På det sättet blir det en större kontroll av användningen av fonderna. Jag vill påminna om att det varje år finns betydande belopp avsedda för den gemensamma jordbrukspolitiken som till slut återförs till medlemsstaterna eftersom de inte har använts på vederbörligt sätt. Vi kan också tillägga att den gemensamma jordbrukspolitiken växer sig allt större och innehåller nya dimensioner, som landsbygdens utveckling, miljöskydd, livsmedelssäkerhet och kvalitet, och därför behövs en lämplig finansiering av denna nya verklighet som är av största betydelse för de europeiska medborgarna.
Så sent som förra veckan offentliggjorde Eurostat uppgifter som förtjänar hela vårt intresse: de europeiska medborgarna, inklusive medborgarna i de framtida medlemsstaterna, anser att den gemensamma jordbrukspolitikens prioriteringar måste vara just livsmedelssäkerheten och ett stöd till att förbättra landsbygdslivet.
Med detta större inflytande från parlamentets sida i den gemensamma jordbrukspolitiken kommer alla europeiska jordbrukares ekonomiska, sociala och miljömässiga intressen att skyddas.

Haug (PSE).
Fru talman, ärade kommissionär! Debatten går under titeln ?Reformering av budgetförfarandet?. Det är en blygsam titel på ett ambitiöst företag. Det vore sannolikt lämpligare att tala om reformering av en ekonomisk författning. Vi vill ju att konventet skall lägga fram ett samstämmigt förslag till författning som hjälper oss vidare med den europeiska integrationen. Vi vill ju att fördraget skall vara demokratiskt legitimerat, öppet och effektfullt och ge våra medborgare klara svar på frågorna om vad Europa kan och skall göra för sina medborgare i en federation av stater och folk. Lika öppen och demokratiskt legitimerad skall EU-budgeten vara som finansierar de gemensamma politiska områdena.
Vi behöver således snarast en reformering av den ekonomiska författningen och inte bara en förändring av budgetförfarandet. De nödvändiga elementen står formligen på kö. Samtliga täcks av följande krav: Alla budgetområden skall underkastas medbeslutandeförfarandet. Även frågor om systemet med egna medel skall beslutas enligt principen om gemensamma beslut. Dessutom krävs en grundläggande förändring av strukturen för egna medel. Nuvarande ekonomiska system karaktäriseras visserligen av att det fungerar, men ändå kritiseras det inte bara för att vara odemokratiskt.
Varken inkomster från mervärdeskatt eller från BNP kan egentligen betraktas som egna medel för EU. Detta handlar i själva verket om överföringar från medlemsstaterna. Precis så argumenterar ju också medlemsstaterna i diskussionen om nettobetalare! Medborgare kan inte utan vidare förstå vilka skatter som betalas för att finansiera EU-utgifter. Andelen så kallade traditionella egna medel minskar hela tiden alltmer. Hela systemet övergår från att vara en äkta självfinansiering till att bli en paketöverföring.
Inte heller är den så kallade brittiska rabatten längre försvarbar, och jag, ärade fru talman, ärade kommissionär, ärade föredragande, jag har bara ett önskemål: jag är den socialdemokratiska gruppens föredragande för egna medel, och även i denna funktion säger jag att den brittiska rabatten inte längre är försvarbar, lika lite som det är försvarbart att den finansieras så olika av de andra medlemsstaterna! Den måste bort!
(Applåder)
Budgetstrukturen motiverar inte längre rabatten. Utgiftsstrukturen i den europeiska budgeten har förändrats ordentligt de senaste 15 åren. Befintliga politiska områden, såsom jordbrukspolitiken, har reformerats, nya politiska fält, såsom strukturpolitik och föranslutningsstöd, har tillkommit. Rabatten för Förenade kungariket är alltså föråldrad och leder till en orättvis belastning för alla andra.
Den logiska konsekvensen av allt detta är att införa en skatt som ersätter nuvarande egna medel. Man bör då utgå från att de europeiska skattebetalarna inte drabbas ytterligare av detta. Men äntligen skulle de kunna förstå hur de är med och finansierar EU!
Låt oss som parlamentariker inte vika oss för kommissionens krav, som ju redan har ställts! Låt oss i stället ta ett stort gemensamt steg i riktning mot öppenhet och demokrati!
(Applåder)

Guy-Quint (PSE).
Fru talman, fru kommissionär, kära kolleger! De viktigaste aspekterna på det betänkande som har lagts fram av ordföranden i budgetutskottet, Terry Wynn, har redan tagits upp. Alla inser således hur viktigt detta betänkande är. Reformeringen av budgetförfarandet är inte alls en teknisk fråga förbehållen för specialister. Den är tvärtom en i högsta grad politisk fråga: den handlar om vår förmåga att förse den europeiska integrationen med innehåll och konkretisera vår solidaritet. 
Jag vill helt enkelt påminna alla parter i de pågående förhandlingarna om deras ansvar. Detta ansvar gör att man måste lämna bakom sig det småaktiga och ofruktsamma spel som går ut på att kortsiktigt försvara privilegier och nationella revir. En sådan inställning leder alltid till att utgången av förhandlingarna hamnar på en låg nivå, med haltande kompromisser som ingen egentligen är nöjd med. Det är dags att vi tittar på vad alla européer har ett verkligt intresse av. Vi måste komma in i en god cirkel där någras eftergifter i slutändan gynnar alla. Skulle en sådan anda vara dominerande är jag säker på att vi kommer att kunna ta tag i den möjlighet som konventet erbjuder.
Låt oss därför fatta nödvändigt politiskt mod för att kräva en verklig reform som - det måste upprepas - framför allt kräver att man avskaffar skillnaden mellan obligatoriska och icke-obligatoriska utgifter, inför en europeisk skatt och antar enhetliga bestämmelser för alla medlemsstater. Konventet bör införa ett verkligt medbeslutandeförfarande som innebär att parlamentet och rådet är jämställda vid behandlingen av alla aspekter på gemenskapens budget och andra finansiella instrument som står till förfogande i EU-politiken. Bara med en sådan metod är det möjligt att väsentligt stärka EU-budgetens demokratiska karaktär och föra medborgarna närmare våra institutioner, vilket vi alla vill.
(Applåder)

Talmannen.
 Fru Guy-Quint! Jag gratulerar er till att ni lyckades uttrycka er lugnt och med stark röst i detta oväsen.
Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum kl. 12.00.

Heaton-Harris (PPE-DE).
Herr talman! I går hade vi en kort debatt i denna kammare om en mycket viktig fråga: begära att kommissionen i en debatt skall svara på påståenden om dess generaldirektorat för budget. Tyvärr har det framkommit att Watson, ledaren för den liberala gruppen, vilseledde kammaren i sak och därigenom påverkade kammaren genom att uppge att Muis, generaldirektören för kommissionens internrevision, var närvarande vid budgetkontrollutskottets möte i går kväll för att diskutera denna fråga och att det därför inte behövs någon debatt.
Muis var inte närvarande i går kväll. I själva verket är det endast på grund av påtryckningarna från PSE-gruppen och PPE-DE-gruppen vid mötet i går kväll som han eventuellt kommer att vara närvarande vid ett möte nästa vecka. Skulle Watson vilja var så vänlig att berätta för oss huruvida han medvetet vilseledde kammaren, eller är detta bara ännu ett exempel på de brittiska liberaldemokraternas oförmåga att ställa misslyckade kommissionsledamöter till svars?

Talmannen.
 Jag vill framhålla för ledamoten att ELDR-gruppen har en förträfflig meritförteckning när det gäller ansvarsskyldighet i denna kammare.
(Blandade reaktioner)

Watson (ELDR).
Herr talman! Det är en ära att bli angripen av en av det konservativa partiets ungtuppar.
(Blandade reaktioner)
Jag gav kammaren information som jag trodde var korrekt. I själva verket sade jag till kammaren att jag ?förstod? att Muis skulle vara med vid mötet i utskottet, men det gläder mig att utskottets ordförande senare i den debatten själv sade att hon var ovetande om att Muis skulle vara där, så kammaren blev inte på något sätt vilseledd. Om jag hade haft andra uppgifter så hade jag meddelat det.

Talmannen.
 Nästa punkt på föredragningslistan är omröstningen.
Begäran om samråd med Europeiska ekonomiska och sociala kommittén - Kvinnlig representation i organ för arbetsmarknadens parter
(Parlamentet godkände begäran om samråd.)

Begäran om samråd med Europeiska ekonomiska och sociala kommittén - Sammanställning av Europeiska ekonomiska och sociala kommitténs erfarenheter vad gäller utvärdering av den ekonomiska och sociala effekten samt effekter på arbetsmarknaden av strukturella reformer som ägt rum inom Europeiska unionen
(Parlamentet godkände begäran om samråd.)
Andrabehandlingsrekommendation (A5-0034/2003) av Hedkvist Petersen för utskottet för regionalpolitik, transport och turism om rådets gemensamma ståndpunkt inför antagandet av Europaparlamentets och rådets direktiv om ändring av rådets direktiv 91/671/EEG om tillnärmning av medlemsstaternas lagstiftning om obligatorisk användning av bilbälten i fordon som väger mindre än 3,5 ton (10927/1/2002 - C5-0532/2002 - 2000/0315(COD)).
(Talmannen förklarade den gemensamma ståndpunkten godkänd.)
Betänkande (A5-0038/2003) av Pirker för utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor om förslaget till Europaparlamentets och rådets förordning om narkotikaprekursorer (KOM(2002) 494 - C5-0415/2002 - 2002/0217(COD))
(Parlamentet antog texten.)
Betänkande (A5-0029/2003) av Newton Dunn för utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor om förslaget till Europaparlamentets och rådets beslut om ändring av beslut nr 276/1999/EG om antagande av en flerårig handlingsplan på gemenskapsnivå för att främja en säkrare användning av Internet genom att bekämpa olagligt och skadligt innehåll på globala nät (KOM(2002) 152 - C5-0141/2002 - 2002/0071(COD))
(Parlamentet antog texten.)
Betänkande (A5-0030/2003) av Frassoni för utskottet för konstitutionella frågor om förslaget till Europaparlamentets och rådets förordning om anpassning av bestämmelserna om de kommittéer som biträder kommissionen när den utövar genomförandebefogenheter som ges i rättsakter som Europaparlamentet och rådet har antagit enligt förfarandet i artikel 251 i fördraget (KOM(2001) 789 - C5-0004/2002 - 2001/0314(COD)) 
Före omröstningen:

Frassoni (Verts/ALE)
Herr talman! I och med dagens omröstning om dessa fyra betänkanden sätter vi punkt för ett långvarigt arbete med att ändra det kommittéförfarande som har gällt sedan 1987. Arbetet började 1998 med kommissionens förslag och fortsatte med antagandet av rådets nya beslut i juni 1999 och det avslutas äntligen i dag, genom att vi godkänner dessa fyra betänkanden och därmed samtliga de kommittéer och utskott som har funnits i det förfarande som har tillämpats sedan 1999. Ett tekniskt arbete, som säkert har varit tråkigt för dem som har tagit hand om detaljerna och som jag verkligen vill tacka i dag som företrädare för vår institution. Fyra år för att anpassa de hundratals kommittéerna och utskotten till det nya förfarandet och för att förbereda den omröstning som vi nu står i begrepp att genomföra. Den uppgiften räcker för att vi skall förstå att det verkligen återstår mycket att göra för att kunna ge unionen ett system för att genomföra regler och bestämmelser som är öppet, enkelt och som bidrar till att förbättra kvaliteten, som fortfarande inte är tillfredsställande, när det gäller att tillämpa gemenskapens regler.
Parlamentet har arbetat hårt för att i grunden förbättra kommittéförfarandet. Jag vill gärna ta detta tillfälle i akt och framhålla det tålmodiga och grannlaga arbete som utförts av föredraganden under alla dessa år, Adelaide Aglietta. Hon lyckades engagera hela parlamentet när det gällde förhandlingarna om kommittéväsendet, något som verkligen inte var en självklarhet i början. Jag är övertygad om att förslaget om kommittéförfarandet som presenterades i december av kommissionen och de förslag som nyligen presenterats i konventet när det gäller vissa artiklar även är resultatet av det arbetet. Om det 1999 inte var möjligt att uppnå det som parlamentet hela tiden strävat efter, dvs. jämställdhet med rådet och en möjlighet att återkalla en tillämpningsföreskrift när den ansågs strida mot lagstiftarens vilja, så verkar den vägen nu ligga öppen. Då var det kommissionens och rådets omedgörlighet och formalism som förhindrade oss från att uppnå det resultatet och vi var tvungna att nöja oss med ett blygsamt system med varningsklockor. I dag, bland annat tack vare de gångna 18 månadernas tålmodiga arbete, många gånger i det fördolda, verkar kommissionen ha ändrat ståndpunkt och konventet verkar vara inriktat på att ta itu med regeringarnas byråkratiska invändningar.
Jag hoppas verkligen att även de betänkanden som vi röstar om i dag snart skall vara glömda, överspelade och att hela kommittéförfarandet med alla dess mysterier snart skall vara förpassat till historieböckerna.

Talmannen.
 Fyra års arbete och en omröstning med namnupprop!
(Parlamentet antog texten.)

Rekommendation (A5-0033/2003) av Frassoni för utskottet för konstitutionella frågor om förslaget till rådets förordning om ändring av förordning (EG) nr 1260/1999 om allmänna bestämmelser om strukturfonderna (11104/2002 - C5-0440/2002 - 2001/0313(AVC))
(Parlamentet antog texten.)
Betänkande (A5-0031/2003) av Frassoni för utskottet för konstitutionella frågor om förslaget till rådets förordning om anpassning av bestämmelserna om de kommittéer som biträder kommissionen när den utövar genomförandebefogenheter som ges i rättsakter som rådet antagit enligt samrådsförfarandet (kvalificerad majoritet) (KOM(2001) 789 - C5-0091/2002 - 2001/0315(CNS))
(Parlamentet antog texten.)
Betänkande (A5-0032/2003) av Frassoni för utskottet för konstitutionella frågor om förslaget till rådets förordning om anpassning av bestämmelserna om de kommittéer som biträder kommissionen när den utövar genomförandebefogenheter som ges i rättsakter som rådet antagit enligt samrådsförfarandet (enhällighet) (KOM(2001) 789 - C5-0092/2002 - 2001/0316(CNS))
(Parlamentet antog texten.)
Betänkande (A5-0028/2003) av Mayer för utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling om förslaget till rådets förordning om ändring av förordning (EG) nr 1268/1999 om gemenskapsstöd för föranslutningsåtgärder för jordbruket och landsbygdens utveckling i kandidatländerna i Central- och Östeuropa under föranslutningsperioden (KOM(2002) 519 - C5-0497/2002 - 2002/0227(CNS))
(Parlamentet antog texten.)
Betänkande (A5-0035/2003) av Oreja Arburúa för utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor om förslaget till rådets förordning om ändring av förordning (EEG, Euratom) nr 354/83 om öppnandet för allmänheten av Europeiska ekonomiska gemenskapens och Europeiska atomenergigemenskapens historiska arkiv (KOM(2002) 462 - C5-0417/2002 - 2002/0203(CNS))
(Parlamentet antog texten.)
Betänkande (A5-0056/2003) av Simpson för utskottet för regionalpolitik, transport och turism om Europeiska unionens yttre förbindelser på transportområdet (2002/2085(INI))
(Parlamentet antog texten.)
Andrabehandlingsrekommendation (A5-0050/2003) av Jarzembowski för utskottet för regionalpolitik, transport och turism om rådets gemensamma ståndpunkt inför antagandet av Europaparlamentets och rådets direktiv om tillträde till marknaden för hamntjänster (11146/1/2002 - C5-0533/2002 - 2001/0047(COD)). 
Före omröstningen om ändringsförslag 48:

Piecyk (PSE).
Herr talman! Det råder i utskottet stor enighet om att egenhantering bör begränsas till egen personal ombord på fartyg.
Nu uppstår dock problemet att begreppen uppenbarligen har hanterats mycket olika i de enskilda översättningarna, såväl på tyska som på engelska och franska. Jag menar - även om jag vet att det tyska dokumentet skall ligga till grund - att den mest korrekta och smidiga översättningen är den engelska, nämligen regular seafaring crew, för att parlamentet klart och tydligt skall förstå att det inte handlar om verksamheten i land, utan enbart om vad fartygsbesättningar kan göra med sin egen utrustning. Det är allt.
Jag önskar alltså att detta blir tydligt även i översättningarna. Seafaring crew och fartygsbesättning har ytterligare en fördel gentemot det uttryck som har valts på tyska. Ordet ?sjömannamässig? är på tyska nämligen fortfarande mycket manligt orienterat, medan ?fartygsbesättning? och ?seafaring crew? så att säga vore genusneutralt, vilket är en fördel för oss som tänker i termer som integrering av jämställdhetsperspektiv.
(Livliga applåder)

Talmannen.
 Innan jag vänder mig till föredraganden för råd, har jag blivit informerad om att ändringsförslag 48, som ni påminde om, på flera språk utgör en språklig förändring. Det är ett viktigt språkligt klarläggande, men det primära ändringsförslaget i detta avseende är ändringsförslag 13. Om föredraganden samtycker, skulle mitt förslag vara att först rösta om ändringsförslag 13 och därefter rösta om de relevanta delarna i ändringsförslag 48 och de språkliga aspekterna däri.

Jarzembowski (PPE-DE)
Herr talman! Även jag menar att det är korrekt att först rösta om ändringsförslag 13, dock anser jag att övriga förslag utgår om ändringsförslag 13 antas - vilket jag hoppas. Jag kan inte se att det vore nödvändigt att rösta om övriga förslag.
Vad gäller språkfrågan bör vi inte föra någon större diskussion utan gå till väga som följer: Det är utskottets vilja - och kammarens vilja får jag anta - att stryka orden ?egen personal som normalt arbetar på land? ur rådets version. Det andra - nämligen ?sjömanspersonal? eller vad det nu var som vi inte skulle ändra - bör i denna version förbli som i rådets version så att vi undviker olikheter med rådet på grund av språkliga skäl. Vi strävar alltså efter att stryka orden ?egen personal som normalt arbetar på land?. Den språkliga formuleringen på engelska, franska osv. bör anpassas till rådets gemensamma ståndpunkt, eftersom vi inte bör avvika från den. Herr Piecyk! Jag tror därmed att vi kan vara överens utan att behöva föra några djupare språkvetenskapliga diskussioner.

Talmannen.
 Vi kommer således nu att rösta om ändringsförslag 13.
Före omröstningen om ändringsförslag 16:

Ribeiro e Castro (UEN).
Herr talman! Jag vill fråga om inte även ändringsförslagen 56 och 57 utgår, efter omröstningen om ändringsförslag 13. Jag skall förklara mig. Ändringsförslag 13 innebar en lämplig begränsning av egenhanteringen till fartygsbesättningen. Ändringsförslagen 56 och 57 handlar, om jag förstår det rätt, om licensvillkoren för hamnoperatörer som arbetar med egenhantering. Detta blir då meningslöst enligt min mening när vi begränsar egenhanteringen till fartygsbesättningen.

Talmannen.
 Jag informerar föredraganden om att vi kommer att be om hans yttrande när vi kommer till ändringsförslagen 56 och 57.
Före omröstningen om ändringsförslag 45:

Watson (ELDR).
Herr talman! Min grupp anser att detta ändringsförslag inte bör tas bort även om ändringsförslag 24 antas.

Jarzembowski (PPE-DE)
Herr talman! Detta förslag faller bort eftersom vi i punkt 2 i ändringsförslag 24 slog fast en bestämmelse som skall gälla vid eventuella protester. Där hänvisas som en slutgiltig bestämmelse till artikel 17.3 i direktivet. Därmed kan vi nu inte ge alternativa möjligheter till omröstning. Enligt min åsikt finns det ingen tvekan om att ändringsförslaget faller bort.

Sterckx (ELDR).
Herr talman! Jag är inte enig med föredraganden. Jag anser att ändringsförslaget verkligen kan vara ett komplement till det ändringsförslag från utskottet för regionalpolitik, transport och turism som nu godkänts och att det är en precisering av vad som står i det första ändringsförslaget.

Talmannen.
 Föredraganden tycks vara orubblig. Mitt beslut är därför att följa föredraganden och besluta emot ändringsförslag 61.
(Talmannen förklarade den gemensamma ståndpunkten godkänd (efter dessa ändringar).)

Betänkande (A5-0039/2003) av Mulder för budgetutskottet om riktlinjerna för budgetförfarandet för 2004 (2003/2001 (BUD)) avsnitt III - kommissionen
(Parlamentet antog resolutionen.)
Betänkande (A5-0041/2003) av Gill för budgetutskottet om riktlinjer för budgeten för avsnitt II, IV, V, VI, VII, VIII (A) och VIII (B) och om det preliminära förslaget till Europaparlamentets budgetberäkning för budgetförfarandet 2004 (avsnitt I) (2003/2002(BUD)): avsnitt I - Europaparlamentet, avsnitt II - Rådet, avsnitt IV - Domstolen, avsnitt V - Revisionsrätten, avsnitt VI - Ekonomiska och sociala kommittén, avsnitt VII - Regionkommittén, avsnitt VIII (A) - Europeiska ombudsmannen, avsnitt VIII (B) - Europeiska tillsynsmannen för dataskydd 
Före omröstningen om ändringsförslag 8:

Dover (PPE-DE).
Herr talman! När vi i PPE-DE-gruppen lämnade in ändringsförslag 4 lade vi till orden: ?... förväntar sig att lagstiftningsförfarandet är avslutat senast i slutet av juni 2003?.
Jag föreslår att ändringsförslag 8, från PSE-gruppen och andra, delas så att vi får den första delen från början, ?välkomnar det faktum att kommissionen har presenterat ...?, till orden ?... i kommissionens budget? som den första delningen. Den andra delen skulle då vara återstoden av det ändringsförslaget.
Vi skulle stödja den första delen och motsätta oss den andra. Den delningen skulle sedan följas av en tredje omröstning - det behöver inte vara en omröstning med namnupprop - om våra ord som står avskilda från resten av det: ?... förväntar sig att lagstiftningsförfarandet är avslutat senast i slutet av juni 2003?.
Jag ber om er tillåtelse, herr talman.

Gill (PSE)
Herr talman! Den föreslagna delningen är inte meningsfull. Det finns inte någon anledning att ha resten av punkten på det sätt som har föreslagits. Det är en fråga för utskottet för konstitutionella frågor. Anledningen till att vi har en hänvisning här är för att försöka komma fram till ett beslut om finansieringen, enligt kommissionens förslag, skall flyttas från parlamentets budget eller inte. För att skydda insyn och ansvarsskyldighet och även därför att det har kostnadskonsekvenser anser jag att den inte bör flyttas till parlamentets budget.
Det är viktigt att vi låter den vara kvar i kommissionens budget. Därför föreslår jag att vi stöder ändringsförslag 8 i dess nuvarande utformning.

Frassoni (Verts/ALE).
Herr talman! Jag har bara en kort anmärkning att göra i en ordningsfråga. Det verkar som om min kollega har begärt delad omröstning, och för det finns det vissa regler. Om detta alltså skulle vara möjligt, så är det ett prejudikat som vi hoppas kunna utnyttja.

Talmannen.
 Tack för ert varnande råd, fru Frassoni.
(Parlamentet antog resolutionen.)

Betänkande (A5-0046/2003) av Wynn för budgetutskottet om reformen av budgetförfarandet - möjliga alternativ inför revideringen av fördragen (2002/2271(INI)) 
(Parlamentet antog resolutionen.)
Talmannen. Därmed avslutas omröstningen.
RÖSTFÖRKLARINGAR

Foster (PPE-DE)
Det är nu 20 år sedan det blev obligatoriskt i Förenade kungariket för bilförare och framsätespassagerare att använda säkerhetsbälte. Den lagen har räddat i genomsnitt sju liv varje dag. Ändå går liv fortfarande förlorade i onödan eftersom dessa bestämmelser inte gäller för busspassagerare.
Europaparlamentet kör alltför ofta fast i förordningar som inte gör mycket för att hjälpa våra väljare. Detta direktiv är vår chans att verkligen göra en skillnad - att minska det tragiska slöseriet med liv som går till spillo på våra vägar.
Därför välkomnar de brittiska konservativa ledamöterna detta betänkande och gratulerar alla de som har hjälpt till med att driva på dessa åtgärder som borde ha kommit för länge sedan.
Men vi är besvikna över att förslagen inte går längre. Det är på tiden att säkerheten för barn på skolbussar får den uppmärksamhet som den behöver med det snaraste.
Det är oacceptabelt att barn åker till skolan på bussar som saknar säkerhetsbälten och att många barn måste stå på grund av att det finns för få sittplatser.

Ribeiro e Castro (UEN)
Jag stöder givetvis detta betänkande. För det första för att jag anser att det är brådskande och av största betydelse att minska antalet dödsfall på de europeiska vägarna, vilka i dag uppgår till nära 45 000 personer per år, och framför allt stöder jag det för att jag är övertygad om att en obligatoriskt användning av säkerhetsbälte på ett positivt sätt bidrar till att minska dessa tragiska siffror. Det är i själva verket bisarrt att trafikolyckor under 2000-talet är den främsta dödsorsaken bland barn. Som portugis vill jag med särskild oro påminna om det faktum att mitt land vid sidan av Spanien och Grekland, står för en betydande del av de europeiska siffrorna över dödsoffer.
Som föredraganden säger anser jag att detta förslag måste betraktas enbart som en del av en större handlingsplan. I detta sammanhang anser jag att denna plan främst skulle kunna knytas till den europeiska transportpolitiken, och till exempel försöka att så snabbt som möjligt införa säkrare alternativ än vägtransporterna. Jag tycker också att det är viktigt att investera i andra verkligt förebyggande åtgärder eftersom säkerhetsbältet, även om det är en viktig åtgärd, bara utgör en åtgärd för att minska olyckseffekterna. Jag tänker framför allt på: förbättringar av vägskyltning, förstärka det passiva skyddet, kontroll av...
(Röstförklaringen kortades ned i enlighet med artikel 137.1 i arbetsordningen.)

Coelho (PPE-DE)
Narkotikafrågan är en av de viktigaste angelägenheterna för de europeiska medborgarna. Kampen mot narkotikan kräver en europeisk dimension som inkluderar antagandet av laginstrument mot framställning och handel med narkotika, samarbete mellan produktionsländerna och ett främjande av förebyggande och kamp mot narkotikaberoende.
Förslaget från ledamot Pirker svarar mot den växande ökningen av framställning och handel med syntetiska droger. Det är oroande att den största delen av de syntetiska drogerna, olagligt framställda, kommer från Europa (1999 års uppgifter från den federala schweiziska kriminalmyndigheten anger att Nederländerna står för 50 procent av världsproduktionen).
Det är brådskande med en effektiv och sträng kontroll av framställning och handel med substanser som även om det är kemiska produkter med laglig och legitim användning, ofta hamnar hos den olagliga framställningen av narkotiska preparat och psykotropa ämnen (utan att den lagliga handeln för främst medicinska produkter påverkas).
Jag stöder detta förslag som gör om det aktuella direktivet till en förordning, och som gör det möjligt att förenkla lagstiftningen, och lättare tillämpa den på ett enhetligt och samtidigt sätt (mer betydelsefullt inom ramen för utvidgningen). Det är ett stort mål att på ett enhetligt sätt övervaka handeln med narkotikaprekursorer och förhindra att de når den olagliga narkotikahandeln, och att förstärka samarbetet mellan de behöriga myndigheterna och de ekonomiska aktörerna (vilka omedelbart bör anmäla ovanliga beställningar eller transaktioner till myndigheterna), som bör utsträckas till ämnen som hittills inte har inventerats.
Ribeiro e Castro (UEN)
Jag stöder detta betänkande framför allt för att jag oroas av det faktum att Europa nämns som det främsta ursprunget till olagligt framställda syntetiska droger. Som om inte detta fakta i sig vore nog så allvarligt, avslöjar också rapporter från internationella organ som Internationella kontrollstyrelsen för narkotika (INCB), att framställningen och handeln med syntetiska droger fortsätter att öka.
För att effektivt kunna bekämpa narkotikan är det givetvis viktigt att övervaka dessas prekursorer. Denna kontroll möter emellertid vissa hinder och kan inte ske bara genom att förbjuda användningen av dessa ämnen. Användningen av kemiska prekursorer sker inte bara inom en olaglig ram, och därför har genomförandet av kontrollen skett på bekostnad av till exempel medicinproducenterna. När det gäller denna punkt verkar det som om betänkandet når en rimlig balans.
Det är till sist också nödvändigt att vidta åtgärder mot webbplatser på Internet där försäljning av dessa ämnen främjas och där man förmedlar angivelser om hur dessa framställs.
Ribeiro e Castro (UEN)
Jag röstade för dessa fyra betänkanden av Frassoni, trots vissa svårigheter som denna fråga väcker. Användningen av kommittéförfarandet bör inriktas på större öppenhet i de olika kommittéernas arbete, och insistera på framför allt behovet av att ge Europaparlamentet föredragningslistor och protokoll från respektive sammanträden, liksom närvarolistor, framlagda förslag till kommittéerna om genomförandeåtgärder, de olika provisoriska kalendarierna samt resultaten av omröstningarna.
Förutom detta bör alla handlingar från kommittéerna (utom konfidentiella handlingar naturligtvis) vara tillgängliga för allmänheten.
Jag är alltså för den bedömning som utskottet för konstitutionella frågor gjort när det hävdar att det inte är Europaparlamentets avsikt att tillvälla sig genomförandebehörigheter som hör till kommissionen. Det handlar i stället om att inrätta ett system som gör det möjligt att på vederbörligt sätt utföra sin kontroll och om det är nödvändigt bemöta en genomförandeåtgärd man inte är överens om när denna ingår i ramen för medbeslutandeförfarandet. Bara på det sättet kan man garantera en fullständig respekt för lagstiftningsprocessen och rättigheterna som medlagstiftare.
Boogerd-Quaak (ELDR).
Herr talman! Det är mycket trevligt att se er igen, och jag hoppas kunna besöka er personligen någon mer gång. Jag tycker att det är mycket trevligt att ni är parlamentets talman nu, men jag vill ändå tala lite om det här direktivet. Min grupp har röstat så, åtminstone D66, att detta direktiv erbjuder möjligheten till ärlig konkurrens i hamnarna och förebygger social dumpning. Herr talman! Det innebär att alla parter, även användare som tillämpar egenhantering, måste uppfylla höga sociala normer och yrkeskvalifikationer. Dessutom måste i synnerhet medlemsstaterna och hamnmyndigheterna ställa krav på området för säkerhet och miljöskydd. Det handlar om att rådet och parlamentet formulerar och lägger fram direktivet på ett sådant sätt att det inte kan vara tal om social dumpning, men inte heller om ett stelt skydd av en av parterna, och jag hoppas därför att förhandlingarna kommer att bli ingående.

Howitt (PSE).
Herr talman! Hamnarna i Harwich, Felixstowe och Tilbury ligger i min valkrets. Hundratals hamnarbetare oroar sig i dag över detta direktiv, vilket jag anser över huvud taget aldrig har behövts, då det förväxlar konkurrens i hamnarna med det verkliga målet, som borde vara konkurrens mellan hamnar. Jag är icke desto mindre mycket stolt över att Europaparlamentet har antagit ändringsförslag som ser till att åtgärder vidtas mot orättvisa offentliga subventioner, att lotsning undantas av säkerhetsskäl, och - kanske viktigast av allt - att nya leverantörer måste skydda arbetarnas rättigheter samt arbeta under EU:s flagga och inte under en bekvämlighetsflagg. 
Framför allt, med en infasningsperiod på 36 år med stora investeringar, tror jag inte att någon av de hamnarbetare som för närvarande arbetar i Harwich, Felixstowe eller Tilbury behöver frukta för sina jobb under sin livstid. Jag uppmanar dem som är engagerade i förlikningen att hålla fast vid parlamentets ändringsförslag, så att säkerheten i våra hamnar och jobben för våra hamnarbetare sätts i första rummet.

Alavanos (GUE/NGL)
Under förevändning att vilja skapa en enhetlig verksamhetsram och sörja för bättre hamntjänster subventioneras inträdet av privata aktörer i en sektor som ännu har samhällsnyttig karaktär.
Befintliga hamnar bereds möjlighet att anlita fler tjänsteleverantörer för varje verksamhet som de bedömer vara lönsamma, i motsats till den offentliga ledningsgruppen och centrala tjänsteleverantören, som även ägnar sig åt icke-vinstgivande - men nödvändiga - verksamheter.
Inom den nya ramen kommer beslut om villkor och verksamhetstillstånd att fattas av ett centralt organ, som inte får vara den hittillsvarande leverantören av hamntjänster, eftersom funktionerna tjänsteleverantör och hamnledare inte är förenliga.
Offentliga företag som tillhandahåller hamntjänster är skyldiga att följa bestämmelser om insyn i de finansiella förbindelserna med statliga myndigheter. Det finns dock ingen motsvarande skyldighet för privata operatörer.
I direktivet finns ett särskilt avsnitt om personal. I artikel 6.5 slås fast att tjänsteleverantören har rätt att välja den personal som skall anställas, men ingenting sägs om yrkeskvalifikationer och yrkesutbildning.
Vi vill ha hamntjänster som är öppna för insyn och som garanterar en hög och likvärdig tjänstenivå för alla liksom arbetstagarnas rättigheter, miljöskyddet och hamnsäkerheten.

Darras (PSE)
Syftet med detta direktiv är att genom öppet tillträde till marknaden för hamntjänster upprätta gemensamma regler för kusthamnar, för att stärka deras roll på transportområdet och göra dem till knutpunkter för de intermodala transporterna. Detta syfte får dock inte eftersträvas till vilket pris som helst, dvs. genom att ge avkall på hög sjösäkerhet, effektivt miljöskydd och anställningsvillkor som är tillfredsställande för arbetstagarna i den här sektorn.
Men arbetstagarnas sociala rättigheter ifrågasätts faktiskt i det direktiv som vi behandlar, och det dominerande exemplet på detta är frågan om egenhantering. I själva verket handlar den frågan om att tillåta att egenhantering överlåts till egen personal som normalt arbetar på land, dvs. personal anställd av fartygsägaren, vilket sannolikt kommer att leda till att detta arbete tas ifrån yrkesarbetande hamnarbetare och annan kvalificerad teknisk personal för att läggas på okvalificerad och billigare arbetskraft. Riskerna för social dumping är uppenbara.
Jag kommer således att uttala mig för att detta direktiv förkastas. Denna ståndpunkt kommer säkert inte att få majoritet inom parlamentet, varför jag sedan kommer att rösta för varje ändringsförslag som syftar till att stärka texten för ett ökat skydd av arbetstagarna.

Krivine och Vachetta (GUE/NGL)
Parlamentet, rådet och kommissionen står fast vid sin vilja att avreglera hamntjänsterna. Det har gjorts några framsteg, som att lotsar och hamnlotsar undantas från direktivet, men detta hindrar inte den process som inletts och vi fruktar att det bara blir fråga om en kortvarig frist för dessa yrkesgrupper. För att stoppa avregleringen - som är synonym med att de offentliga tjänsterna överges i kombination med social tillbakagång för de anställda och allvarliga brott mot säkerhets- och miljönormer - krävs en omfattande mobilisering av hamnanställda och användare av hamntjänster.
De hamnarbetare som hotas av egenhantering, dvs. av möjligheten för skeppsredare och befraktare att låta den egna personalen lasta och lossa fartygen, har visat vägen genom att flera gånger organisera Europaomfattande strejker och demonstrera i tusental framför EU:s institutioner. Vi har varit och är solidariska med deras mobilisering. Därför har vi röstat nej till direktivet. I likhet med avregleringen av järnvägstransporterna lägger detta direktiv grunden för mänskliga, sociala och miljömässiga tragedier. Och dessa katastrofer äger rum inne i våra hamnar, inte utanför våra kuster som när Erika och Prestige förliste. Mot avregleringen måste man främja offentliga hamntjänster som samordnas på europeisk nivå och därmed garanterar högsta möjliga nivå på säkerhet och sociala normer.

Martinez (NI)
Efter att ha öppnat sjöfarten för en ultraliberal konkurrens - vilket har fått redan välkända konsekvenser: stränderna har förorenats och franska fiskare har dödats av en norsk kemikalietanker under srilankesisk lotsning - kommer Europeiska kommissionen nu att överlåta hamntjänster, alltifrån lotsning till underhåll, på privata tjänsteföretag. Detta sker med hänvisning till konkurrens mellan hamnar, konkurrenskraft och sänkta kostnader, precis som för luftfarten och järnvägen.
Marknaden kommer uppenbarligen bara att öppnas i stora hamnar - det är dock oklart om en stor hamn definieras enligt 3 miljoner eller 45 miljoner ton gods - och medför bland annat ?egenhantering?, dvs. att fartygets egen besättning får sköta godshanteringen. Man kan föreställa sig att det blir med underbetalda män från Sydostasien - reservoaren av världskapitalismens nya slavar i den sociala dumpingens tjänst - och att allt kommer att ske under bekvämlighetsflaggning.
Debatten handlar bara om huruvida säkerhetsintresset gör det berättigat att undanta lotsning och bogsering från ?hamnprivatiseringen?.
I övrigt kommer våra hamnarbetare i Marseille, Sète och andra stora hamnar att överlämnas till ultraliberalismens pirater. Först var det sysselsättningen inom fisket som förstördes, och nu förstörs sysselsättningen i hamnarna. Man förstår att dessa män blir upprörda och förtvivlade över ett direktiv som utarbetats av den ekonomiska globaliseringens hökar.

Meijer (GUE/NGL)
I hamnarna mellan Hamburg i Tyskland och Le Havre i Frankrike, med alla nederländska och belgiska hamnarna däremellan, råder större konkurrens än i några andra hamnar. Det kommer sig av att de tillsammans i stort sett tjänar samma omfattande inland med bland annat det tyska Ruhrområdet, vilket gör att varuflöden ständigt kan flytta från den ena till den andra hamnen. Härigenom är hanteringskostnaderna per lastmängd redan nu mycket lägre i dessa hamnar än i Amerika och Östasien. Inflytandet av ett hamndirektiv som skall uppmuntra konkurrens för att göra verksamheter i hamnen billigare är mest genomgripande just på dessa hamnar. Man kan inte jobba ännu billigare där, och ändå tvingas man till det. I sådana hamnar är risken för social dumpning och minskad säkerhet ännu mycket större än där en enda hamn har ett faktiskt monopol över ett mindre inland. Den hamn eller hamnstad som ställer högst krav på säkerhet, miljö, arbetskvalitet och arbetsförhållanden förlorar på konkurrensen, och den sämsta hamnen blir vinnaren. Dessutom kommer direktivet att tvinga medlemsstater i EU att handla i strid med förpliktelser som man ingått inom ramen för ILO-konventionen. Ett val av egenhantering i den andra behandlingen och klargörandet att omröstningar om ILO-förpliktelser är utanför ordningen leder till konflikter i den tredje behandlingen, och därefter rättsliga förfaranden och strejker.

Pasqua (UEN)
Detta direktiv är långtifrån fulländat, staterna måste nämligen kunna kräva att gällande bestämmelser för personal på land också skall gälla för sjömanspersonal som utför de aktiviteter som anges i bilagan till direktivet (egenhantering). Men det är ändå välkommet.
De betänkligheter som har framförts av vissa förbund förmedlar egentligen bara att man inte vill öppna hamntjänsterna för konkurrens. Denna självbevarande logik ger inte bara uttryck för att man avfärdar principen om marknadsekonomi. Bakom de högtidliga förklaringarna om att upprätthålla den offentliga sektorns förpliktelser, garantera sysselsättningen eller bevara säkerheten och miljön i våra hamnar - helt legitima mål som ingen bestrider - döljs nämligen den mycket mindre ädla viljan att försvara monopolen, framför allt fackföreningarnas monopol, som vissa trodde var oantastliga.
Fullbordandet av ett stort projekt som ?Port 2000? i Le Havre, den viktigaste franska hamnen för godstrafik med containrar, visar tydligt att våra hamnar - och företagen inom denna sektor - inte fruktar en mer konkurrenspräglad dynamik på området för hamntjänster. Tvärtom, genom att skaffa de infrastrukturer som krävs för att förbereda sig för framtiden kommer hamnarna att kunna anta utmaningen med marknadernas öppnande, och vinna den.

Piscarreta (PPE-DE)
Efter fartyget Prestiges skeppsbrott har oron för sjösäkerheten ökat. En oro som jag delar eftersom mitt land har en lång kustremsa som är mycket beroende av havsresurserna. Av alla dessa skäl och för att dessa problem också berör andra länder i Europeiska unionen, förtjänar Jarzembowskis betänkande om hamntjänster all vår uppmärksamhet.
När det gäller regleringen av lotstjänster tycker jag att det är välavvägt att det dras tillbaka från detta beslutsområde. Varje medlemsstat måste, för allmänhetens intressen, kunna bibehålla det nuvarande systemet och ta hänsyn till sina lokala särdrag.
Detta betänkande är inriktat på att behålla en viss balans mellan en avreglering av hamntjänsterna och en ständig omsorg om de sociala skyddsnormerna för arbetstagarna, sjösäkerheten och miljöskyddet i känsliga regioner. Denna balans har redan kunnat iakttas när det gäller avregleringen av luftfarten och järnvägstransporterna.
När det gäller de sociala bestämmelserna och bestämmelserna om arbetsvillkoren måste arbetstagarnas rättigheter i EU:s hamnar skyddas. Jag stöder därför föredragandens åsikt när han vill arbeta för ett större skydd för just arbetstagarna, och vi får inte glömma behovet av att ha kvalificerad personal i hamnarna och att trycka på utbildningsåtgärder för besättningarna.

Queiró (UEN)
Vi instämmer i stort i kommissionens förslag till direktiv om hamnarna och infrastrukturerna när det gäller sjötransporter, vilket har till mål att skapa eller återställa öppna konkurrensvillkor för alla hamnar i unionen, inom en specifik ram för att öppna marknaden för de olika hamntjänsterna.
De tjänster som omfattas av detta direktiv om bärgning, förtöjning, godshantering, inklusive lastning och lossning, trimning, omlastning och passagerartjänster, behöver inga speciella anmärkningar. Frågan gäller om lotstjänster skall ingå eller ej i ramen för den verksamhet som omfattas av detta direktiv. Eftersom jag anser att lotstjänsterna är en tjänst som kräver stora erfarenheter och som är en mycket viktig del i sjötransporternas säkerhet i hamnarna instämmer jag i parlamentets omröstningsmajoritet, till vilken jag bidrog genom min positiva röst.

Ribeiro e Castro (UEN)
Min röst syftade framför allt till att peka på tre punkter som jag anser vara viktiga. För det första bör inte egenhanteringen vara totalt förvriden så att det öppnar dörren för all slags opportunism och snedvridning av marknaden, den bör snarare vara lämpligt begränsad till att skötas av fartygets egen besättning och i samarbete med behörig hamnoperatör. För det andra bör systemet för lotstjänster i hamnarna hållas utanför direktivet och regleras av de nationella lagstiftningarna. För det tredje är det nödvändigt att ange vägen för att tydliga bestämmelser skall fastställas i fråga om statligt stöd på detta område, såsom sades under debatterna om grönboken och där tyvärr direktivets text är extremt tom och innehållslös. Slutligen, där direktivet handlar om betydelsefulla ekonomiska förändringar i hamnsystemet anser jag också att det är nödvändigt att man ser till att få övergångssystem som skyddar de rättvisa intressena i den verksamhet som under tiden har fått långvariga skyldigheter genom de nationella lagarna och för vilka den ekonomiska balansen skulle kunna brytas.

Sacrédeus (PPE-DE)
. I stort tycker vi att förslaget är balanserat och bra, dock med undantag för den otillräckligt motiverade gränsdragningen för egenhantering.
Att som nu sker begränsa egenhantering till att enbart gälla personal ombord på ett fartyg och inte till landbaserad personal, exempelvis anställda vid en hamnnära fabrik, innebär att lagstiftningen bortser från hur verksamheten fungerar. Möjligheterna till konkurrens inom detta område beskärs därmed. Därför har vi valt att rösta emot utskottet i dessa delar.
Avseende lotstjänsterna instämmer vi i förslaget att dessa är av sådan karaktär att de inte bör omfattas av direktivet.

Van Dam (EDD)
Orsaken till strejkerna i hamnarna är framför allt avsnittet om egenhantering i hamnpaketet. Detta gäller också för lotsarnas ställning, koncessionsperiodernas längd, de sociala villkoren för arbetstagare, öppenheten i fråga om statligt stöd och utvecklingsfriheten för hamnar.
Den gemensamma ståndpunkten är visserligen inte fulländad, men erbjuder till exempel ett adekvat svar på bestämmelserna om koncessionsperiodernas längd och hamnars utvecklingsfrihet. Detta är ett framsteg också i fråga om lotstjänsterna. Direktiven om statligt stöd och hamnarbetarnas arbetsvillkor fortsätter att vara diskussionspunkterna, med koncentration på framför allt bestämmelserna om egenhantering.
Vad beträffar det första: parlamentets ändringsförslag klargör på den här punkten vad som förväntas av kommissionen, och om det är på kort eller lång sikt.
Den andra punkten är mer komplicerad. Om egenhantering kan ske inom för breda marginaler finns risken att detta urartar i mördande konkurrens med alla negativa följder som det innebär. Förfarandet ger oss tyvärr inget utrymme att förebygga detta på EU-nivå. Nu måste nationella myndigheter göra allt för att eliminera inre snedvridning av konkurrensen på den här punkten. I annat fall skulle skräckscenarierna med inkompetenta arbetare i hamnarna kunna bli verklighet. Det har ingen nytta av.
Med alla (oundvikliga) brister godtar jag parlamentets ståndpunkt. För att i varje fall inte ge rådet fritt spelrum, och för att mana medlemsstaterna till handling.
(Röstförklaringen kortades ned i enlighet med artikel 137.1 i arbetsordningen.)

Miranda (GUE/NGL)
Föredraganden påminner om den låga betalningsnivån och medger tendensen att minska budgetens andel av BNP. Med en sådan situation; med en systematisk ökning av prioriteringar och en besparingspolitik med oupplösliga band till stabilitetspakten och med inneboende systematiska bruk av nedskärningar, frysningar, tidigareläggningar, överföringar och omprogrammeringar av budgetutgifterna, är ofrånkomligen de negativa konsekvenserna som följer på genomförandet av EU:s traditionella prioriteringar när det gäller sammanhållning och samarbete, särskilt på det sociala området, och som undergräver själva budgetförfarandets trovärdighet.
Därtill kommer problemen med fastställandet av prioriteringar, som de som getts enligt Lissabonstrategin eller frågorna om invandring och asyl.
Och föredraganden överger till och med behovet av en budgetpolitisk förändring främst när han accepterar den nuvarande ramen för budgetplan och de nuvarande begränsningarna när det gäller inrikes och utrikes politik. På gränsen att säga emot sig själv, som i fallet med Afghanistan, säger han å ena sidan att stödet till andra regioner inte skall minskas för att därefter å andra sidan säga att ?han försöker utvärdera möjligheterna till överföringar och flexibilitet i budgeten?.
Och Palestina prioriteras ännu inte ...

Muscardini (UEN)
Det är omöjligt att inte instämma i de planer som presenteras: de tio nya medlemsstaterna, stabiliteten och den hållbara tillväxten är prioriteringar som inte kan förnekas eller avvisas.
Och ändå ser den närmaste framtiden inte lika ljus ut som den framställs i kommissionens dokument. När det gäller anslutningen, med allt det som hänt under de senaste veckorna mellan presidenten i en viss medlemsstat och kandidatländerna och med uttalandena nyligen från konventets ordförande om risken att konventet kanske inte skulle kunna slutföra sitt arbete under den tid som tidigare sagts, dyker ett tvivel - som vi hoppas är ogrundat - upp i våra optimistiska visioner: kommer vi att kunna respektera tidsplanen för anslutningen? För om vi skulle misslyckas med det, kommer många av punkterna i strategin att förbli fromma förhoppningar.
Även stabilitetsmålet är prioriterat. Och ändå vet vi hur svårt det är att skapa alla förutsättningar som behövs för att garantera stabilitet, på samma sätt som vi måste arbeta för att garantera en hållbar utveckling. Och med nästan fem miljoner arbetslösa i Tyskland och med de negativa siffrorna från många andra länder - medlemsstater och kandidatländer - hur skulle vi kunna se optimistiskt på denna prioritering?
(Texten kortades ned i enlighet med artikel 137.1 i arbetsordningen.)

Queiró (UEN)
skriftlig. (PT) Europeiska rådet i Köpenhamn bekräftade resultatet från anslutningsprocessen som omfattar tio kandidatländer, och förhandlingarna avslutades med ett ekonomiskt paket på 41 miljarder euro, vilket bör tillåta en justering av budgetplanen och kommer att utgöra en grund för 2004 års budget, också stärkt genom att Nicefördraget trädde i kraft den 1 februari 2003.
Vår röst för betänkandet beror på att texten, när det gäller inrikespolitiken, erinrar om att fullbordandet av den inre marknaden, genomförandet av Lissabonstrategin och en hållbar utvecklingsstrategi utgör Europeiska unionens tre centrala mål och kommer att få en särskild betydelse under 2004 när de nya medlemsstaterna börjar delta.
Det är också positivt att tonvikten har lagts på stödåtgärderna för de små och medelstora företagen då dessa skapar sysselsättning och ekonomisk tillväxt, och även på det absoluta behovet av en globala kamp mot terrorismen.
Det handlar kort sagt om ett betänkande som på ett korrekt sätt uttrycker unionens politiska inriktningar inför budgeten för 2004.
Bernié, Butel, Esclopé, Mathieu, Raymond och Saint-Josse (EDD)
Vi håller fast vid vår principiella invändning mot att europeiska politiska partier skall kunna finansieras med gemenskapens medel.
Men skulle detta förslag trots allt tvingas igenom av de stora grupperna föredrar vi att medlen står kvar i kommissionens budget. Kommissionen kommer då att ansvara för genomförandet och därmed ha det fulla ansvaret för sitt initiativ, i stället för att man för in medlen i parlamentets budget och upprätthåller förvirringen mellan parlamentariska grupper och politiska partier.
Vi har därför gett vårt stöd till ändringsförslag 8, men endast när det gäller principen om budgetteknik och det ansvar som följer av denna. Vi är fortfarande emot förslaget i sin helhet.

Queiró (UEN)
Budgeten för 2004 kommer att bli den första i Europeiska unionen med kanske 25 medlemsstater, och det är viktigt att betona den historiska betydelsen av den kommande utvidgningen, som kommer att göra slut på den konstgjorda uppdelningen av Europa. Men ännu måste ett betydande antal åtgärder vidtas för 2003 och 2004 för att de europeiska institutionerna skall få nödvändiga medel för att avsluta förberedelserna.
Jag var särskilt känslig för textens krav på att parlamentet intar en ambitiös ståndpunkt i frågan om att rationalisera verksamheten och därmed dess utgifter och fortfarande bibehållande av mångfalden språk och troheten mot sina principer eftersom de är en del av den demokratiska legitimiteten i denna institution.
Jag kan tillägga att förbättringen av den tekniska assistansen till ledamöterna är en stark idé i betänkandet. Det är faktiskt viktigt att ge ledamöterna så bra service som möjligt för att de skall kunna ta sitt lagstiftnings- och budgetansvar, och under tiden förbättra organisationen av arbetet för att minska så mycket som möjligt uppdelningen på tre arbetslokaler.
Trots att jag inte håller med om andra punkter, nämligen när det gäller kommissionens förvaltning av fonderna till de europeiska politiska partierna, vilken bör överföras till parlamentet av uppenbara demokratiska skäl. Betänkandets allmänna inriktning är positiv, vilket också var fallet i...
(Röstförklaringen kortades ned i enlighet med artikel 137.1 i arbetsordningen.)

Andersson, Färm, Hedkvist Petersen, Karlsson och Sandberg-Fries (PSE)
. Vi har i dag valt att rösta för betänkandet om en reformering av budgetförfarandet. Betänkandet innehåller en rad viktiga åtgärder på budgetområdet. Det föreslås bland annat att åtskillnaden mellan obligatoriska och icke obligatoriska utgifter skall försvinna. Vi menar dock att det inte finns något bra skäl för en sådan uppdelning. Det är självklart att parlamentet skall ha ett inflytande även över jordbruksutgifterna.
Vi stöder förslaget om att göra det enklare att flytta pengar mellan olika utgiftskategorier i EU:s budget. Detta är en viktig åtgärd för att skapa ett system där man utnyttjar pengarna effektivare i EU.
I betänkandet framhålls även att reglerna om EU:s egna medel måste ses över. Vi vill särskilt betona att vi ställer oss bakom ett system som är tydligare än dagens system och som bättre visar hur mycket pengar som går till EU. Däremot är vi helt emot ett system som skulle kunna leda till att parlamentet får inflytande över hur mycket pengar som skall tilldelas EU. Det är viktigt att det är medlemsstaterna som beslutar om nivån på de belopp som ges till EU och att parlamentet har fullt inflytande över de pengar som tilldelats.

Talmannen.
Därmed avslutas röstförklaringarna.
För en gångs skull är Fatuzzo inte här i dag för att lämna en röstförklaring på de italienska pensionärernas vägnar.
(Sammanträdet avbröts kl. 13.00 och återupptogs kl. 15.00.)

Talmannen.
 Nästa punkt på föredragningslistan är betänkandet (A5-0062/2003) av Mann för utskottet för sysselsättning och sociala frågor om nya förslag till sysselsättningsstrategi och socialpolitik i Europeiska unionen (2002/2236(INI)).

Mann, Thomas (PPE-DE)
För tre år sedan fattade Europeiska rådet i Lissabon beslut om en alltigenom ambitiös strategi. Till 2010 skulle Europeiska unionen bli världens mest konkurrenskraftiga och dynamiska ekonomiska område, och det med hjälp av kvalificerad kunskap. En hållbar tillväxt skulle uppnås, full sysselsättning likaså, fler och bättre arbetstillfällen och en större social sammanhållning. Var ambitionerna och euforin för stora? Kunde man inte redan då förutse den kris vi har i dag? Enligt Eurostat har vi för närvarande närmare 14 miljoner arbetslösa. Orsaken till detta ligger främst i olösta strukturella problem i medlemsstaterna, exempelvis uppblåsta byråkratier, subventioner som fortfarande hänger med trots att de snedvrider konkurrensen och en extremt hög arbetslöshet bland kvinnor, ungdomar, äldre och handikappade. Bara i Tyskland finns det officiellt 4,7 miljoner arbetslösa. Detta är den högsta nivån på fem år. Konkursvågen bland företagen och den höga nivån för avgifter och skatter som inte skonar vare sig medborgare eller företag hotar att slå alla rekord.
Den europeiska sysselsättningsstrategin har utan tvekan varit framgångsrik genom samordningen av politiken på nationell, regional och lokal nivå. Subsidiaritetsprincipen har efterlevts. Men eftersom den europeiska sysselsättningsstrategin har blivit allt större till omfånget, från genomsnittliga mål till de fyra pelarna, har effekterna av den hela tiden decimerats. Jag håller med rådet och kommissionen i deras uppskattning att de nya riktlinjerna bör stramas upp för att bli effektivare. Framför allt behöver vi bevis för genomförandet och förändringen av arbetsmarknaderna. Trots alla medelfristiga anpassningar - kommissionen föreslog tre år - menar jag att vi i alla hänseenden bör hålla fast vid de årliga kontrollerna. På så sätt får vi ett hälsosamt tryck på medlemsstaterna, varav några har problem med att genomföra de nationella handlingsplanerna för sysselsättningen. Vi behöver frivilliga egna åtaganden, för övrigt av samma kvalitet som i stabilitets- och tillväxtpakten. Dessa element får inte heller förändras om det, som i nuläget, handlar om att stimulera tillväxt och investeringar. En strikt respekt för detta är basen för stabiliteten, förtroendet från marknaderna och medborgarna och därmed en viktig förutsättning för den ekonomiska dynamiken och sysselsättningen. Det ena hänger ihop med det andra. Det nya i den europeiska sysselsättningsstrategin är att vi skall följa tre prioriteringar: för det första att närma oss sysselsättningstalen från Lissabon, nämligen 70 procent för män och 60 procent för kvinnor till 2010, för det andra att förbättra arbetskvaliteten vilket direkt leder till ökad produktivitet, och för det tredje att öppna upp arbetsmarknaderna för diskriminerade och socialt svaga.
De finansiella ramvillkoren för arbetstillfällen måste fungera. Skattelagstiftningen är i flera medlemsstater företagsfientliga och motarbetar sysselsättningen. Skatter får inte fortsätta att höjas, snarare måste de sänkas. Den totala belastningen på konsumenter och företag måste minska och de administrativa kostnaderna sänkas. Det måste åter bli lönsamt att skapa nya arbetstillfällen. Den reducerade mervärdeskatten på tjänster till slutet av året är en korrekt åtgärd. Jag föreslår ytterligare skattereducerade deltidsarbeten med reducerade avgifter, givetvis inte som ett slags alternativ till heltidsarbeten, vilket man har anklagat mig för, utan helt oberoende av detta. Det handlar alltid om att finna balansen mellan å ena sidan större flexibilitet och å andra sidan hållbar trygghet.
Framför allt måste miljön vara gynnsam för de små och medelstora företagen. Dessa företag är faktiskt motorn i sysselsättningen och står för 70 procent av alla jobb och 80 procent av alla utbildningsplatser. Jag har inte nöjt mig med ett allmänt stöd för de små och medelstora företagen utan blivit mycket konkret: från att ställa ränteförmånligt riskkapital till förfogande till bättre finansiering med eget kapital, från skattelättnader i samband med nyetableringar till snabbare tillståndsförfaranden, från nätverk för grundare till koncept för avbyråkratisering. Dessa förslag ledde till intensiva diskussioner i utskottet för sysselsättning och sociala frågor på grund av olika nationella erfarenheter, men vi träffa gemensamt kvalificerade kompromisser. Jag vill också passa på att tacka alla gruppers skuggföredragande för deras konstruktiva förslag. Vi har lärt mycket både av och tillsammans med varandra.
Vi kan också anta att anpassningen av arbetsorganisationerna ger impulser till sysselsättning: tidsbegränsade anställningar och deltidsarbeten. På detta tjänar kvinnor som behöver balans mellan yrke och familj. Vi uppmanar medlemsstaterna att bygga ut barnomsorgen och skapa skattelättnader för personal som vill arbeta i omsorgen. På större flexibilitet tjänar även de långtidsarbetslösa, de som för första gången skall ut på arbetsmarknaden och de mindre kvalificerade arbetstagarna som därmed kan komma i kontakt med nya sysselsättningsförhållanden. För liten hänsyn tas till demografiska förändringar och bristen på specialister. Vårt sätt att behandla människor i 50-årsåldern är oacceptabelt. Diskriminerade, friställda trots att många är både villiga och kapabla att arbeta. De vill ju lära sig det nya. De vill vidareutbilda sig och har förmågan. Erfarenhet kan inte vara ett minus, erfarenhet är ett plus.
En sista fundering. Om den nya europeiska sysselsättningsstrategin koncentrerar sig på de tre nämnda prioriteringarna torde det inte dröja länge innan vi får effektiva förändringar av våra arbetsmarknader. Därmed kommer vi ett stort och viktigt steg närmare Lissabonmålen.

Diamantopoulou
Fru talman, mina damer och herrar! För fem månader sedan redogjorde jag för resultaten av utvärderingen av den europeiska sysselsättningsstrategin inför parlamentet, som i en resolution godkände de viktigaste resultaten av denna utvärdering liksom de grundläggande riktlinjerna.
Efter redogörelsen av resultaten ägde en diskussion rum mellan alla de europeiska institutionerna, vilken pågick under lång tid. Dessutom ägde ett mycket brett samråd rum med arbetsmarknadens parter, innan kommissionen redogjorde för resultaten av diskussionen med konkreta förslag om de framtida prioriteringarna och om hur styrningen av sysselsättningsstrategin kan förbättras. I januari lade kommissionen således fram en handling som präglas av detta nya tillvägagångssätt inom ramen för sysselsättningsstrategin.
Den grundläggande nya metoden är i första hand inriktat på att förverkliga målen från Lissabon. Som Thomas Mann sade är situationen mycket riktigt annorlunda, det ekonomiska läget är ogynnsamt, vilket återverkar avsevärt på arbetslösheten och drabbar vissa befolkningsgrupper i högre grad. Trots den positiva utvärderingen av resultaten av sysselsättningsstrategin, som visade att reformer genomförts i alla medlemsländer, att så mycket som tio miljoner arbetstillfällen skapades mellan 1997 och 2001, trots de praktiska metoderna, råder det ingen tvekan om att vi måste genomföra fler program och påskynda reformerna ytterligare.
För att vi bättre skall kunna inrikta oss på Lissabonmålen har vi ställt upp tre grundläggande mål: full sysselsättning, kvalitet och produktivitet i arbetet och en arbetsmarknad med sammanhållning. Jag skulle vilja betona att alla tre mål genomsyras av ett jämställdhetsperspektiv och att vart och ett av dem, liksom prioriteringarna, hänvisar konkret till de särskilda svårigheter som kvinnorna ställs inför på arbetsmarknaden.
Det är alltså de tre grundläggande målen, och vi övergår till själva riktlinjerna. Parlamentet, liksom rådet, har efterlyst färre och enklare riktlinjer, med tydligare inriktning på resultaten. Vårt mål är därför att antalet riktlinjer skall minska, om möjligt till hälften, och att de skall dras upp med utgångspunkt i mycket konkreta prioriteringar - och vi har fastställt elva prioriteringar - av vilka de som är nya, som också är de som, så att säga, har mött störst motstånd, i den meningen att vissa länder godtar dem och andra inte, är odeklarerat arbete och invandring. Det finns alltså tre grundläggande mål och elva grundläggande prioriteringar på vilka sysselsättningsriktlinjerna är uppbyggda.
På grundval av de senaste årens erfarenhet anser vi att den kvantitativa metoden spelar en mycket viktig roll, det vill säga att riktlinjerna omfattar kvantitativa mål, så att politiken är mätbar och, så att säga, regeringarna bedöms mot konkreta mål. I vårt förslag anges därför konkreta områden som kan utgöra grund för diskussion när medlemsstaterna skall enas om europeiska eller konkreta nationella mål.
En annan viktig punkt är partnerskap. Sättet att styra processen inom ramen för sysselsättningsstrategin skiljer sig naturligtvis från land till land. Arbetsmarknadsparternas och de lokala myndigheternas rutiner och organisation bestämmer metoden i respektive land. Det finns dock vissa saker som framkom av utvärderingen och som gäller alla länderna. Det är behovet av att utvidga den roll arbetsmarknadens parter spelar, behovet av att synliggöra processen, så att medborgare och aktörer - liksom naturligtvis Europaparlamentet och de nationella parlamenten - uppmärksammas på den i så hög grad som möjligt, att utveckla strategins territoriella dimension, genom att samordna regionala och lokala sysselsättningsplaner, att främja det civila samhällets medverkan och, slutligen, att öka de parlamentariska organens deltagandet i processen.
Den sista punkten gäller tidsplanen. Jag skulle från början vilja säga att jag har full förståelse för parlamentets farhågor för innevarande år, i fråga om riktlinjernas godkännande, eftersom det i år är första gången vi skall genomföra en bättre samordning mellan den ekonomiska politikens och sysselsättningspolitikens cykler.
För att vi skall kunna genomföra denna samordning, som vid upprepade tillfällen har diskuterats även i parlamentet, måste fyra steg fullbordas. För det första måste rådet vid sitt vårmöte besluta om de allmänna riktlinjerna för sysselsättningsstrategin och om de allmänna riktlinjerna för den ekonomiska politiken. För det andra måste riktlinjerna omedelbart därefter, så snabbt som möjligt, läggas fram som ett paket. På grundval av besluten vid rådets vårmöte lägger kommissionen således fram paketet med riktlinjerna både för den ekonomiska politiken och för sysselsättningen. För det tredje måste dessa riktlinjer godkännas, så snabbt som möjligt, helst vid rådets möte i juni. För det fjärde måste, efter det att riktlinjerna godkänts, de nationella handlingsplanerna och den gemensamma sysselsättningsrapporten utarbetas före hösten.
Det är följaktligen tydligt att det krävs mycket hårt arbete av alla inblandade för att vi skall kunna följa denna tidsplan, men jag skulle vilja påminna er om att vi inte startar diskussionen från noll i april. Diskussionen om översynen av sysselsättningsstrategin startade i juli förra året. En mycket konkret diskussion ägde rum i parlamentet, och vi fortsatte i januari med det nyligen offentliggjorda meddelandet, och jag tror att vi genom ett nära samarbete mellan parlamentet och kommissionen kommer att kunna hantera problemen med tidsplanen, så att vi detta första år åstadkommer en samordning mellan den ekonomiska politiken och sysselsättningspolitiken, vilket är mycket viktigt för att, å ena sidan, undvika överlappningar och, å andra sidan, förhindra att den ena processen ges mindre betydelse än den andra.

Pronk (PPE-DE).
Fru talman! Först och främst vill jag hjärtligt tacka föredraganden för hans betänkande, som jag också anser vara ett modigt betänkande. För första gången förs lite nya idéer fram, idéer som under de gångna åren inte alltid har fått så stor plats och som också i viss mån ansluter till den nya verklighet som vi nu ser komma emot oss inom ramen för en mindre gynnsam ekonomisk situation än vi haft tidigare. Det är anledningen till att jag tycker att det är ett modigt betänkande, och på vissa punkter är det inte heller så politiskt korrekt. Jag anser att också det är bra, för om man verkligen vill ha en debatt om sysselsättning skall den inte vara helt igenom politiskt korrekt. Det gäller för andra aspekter, men jag är av den åsikten att det också gäller i detta sammanhang.
Fru talman! Vi konfronteras som jag sade med en form av ekonomisk nedgångsperiod. Det är aldrig bra för sysselsättningen, och för det mesta ökar också arbetslösheten i sådana tider. Det är också oftast så att ungdomsarbetslösheten tilltar ännu mer i samband med detta än den allmänna arbetslösheten. Det är för att ungdomar har svårare att finna ett arbete då än tidigare. I de stunder då det plötsligt går bra är det ungdomarna som först finner arbete. Men i stunder då det går mindre bra hamnar de utanför. För att förebygga det, och just för att vi kan se det komma, borde vi koncentrera oss särskilt på detta. Det innebär inte att vi bör glömma de andra grupperna som vi har nämnt helt, nämligen kvinnor och äldre. Nej, tvärtom, ni anser att vi också bör fortsätta där, men jag anser att ungdomar - till skillnad från under de gångna åren - behöver lite extra uppmärksamhet.
Nu till frågan om jämförelserna. För närvarande ligger arbetslösheten inom Europeiska unionen ungefär 2,5 procent högre än i Förenta staterna och Japan. Men skillnaderna är dock inte så stora som de verkar vara vid första anblicken. För Luxemburg, Nederländerna, Österrike, Irland, Danmark, Förenade kungariket och Sverige går det bättre än för Förenta staterna. För de andra länderna går det alltså lite sämre. Men om man ser till de inbördes skillnaderna är det mycket oroande. Just därför är denna politik och dessa idéer av stor betydelse. Man måste verkligen se att någonting är fel när ett land har en mycket hög arbetslöshet och denna arbetslöshet inte sjunker. Det finns länder som historiskt sett har en hög arbetslöshet, där arbetslösheten sjunker. Å andra sidan finns det länder som historiskt sett har en låg arbetslöshet, där arbetslösheten stiger. I synnerhet när det i den ena delen av ett sådant land går bra och inte i den andra. I Tyskland, som för närvarande naturligtvis är vårt största sorgebarn, finns det till exempel delstater som helt enkelt befinner sig på Europanivå. Hur kan det komma sig? Det är en mycket intressant fråga. Det handlar inte enbart om att se till länderna, utan också till regionerna. På det sättet kan vi få en helhetsbild härvidlag.

Van Lancker (PSE).
Fru talman, fru kommissionär, kolleger! Ärligt talat ger det mig en otrevlig känsla att mitt i en internationell krissituation och kanske strax före ett krig i Irak diskutera en ny sysselsättningsstrategi, men det kanske ändå är viktigt att göra det. Lissabonprocessen måste även i svåra tider hållas uppe. 
På min grupps vägnar kan jag säga er att kommissionens nya metod i fråga om sysselsättningsstrategin har fallit i god jord hos oss. Mer stabilitet i sysselsättningsstrategin är verkligen nödvändigt. Det innebär inte att vi måste sänka våra ambitioner, men däremot att vi i framtiden kanske måste börja arbeta mer på djupet och göra riktlinjerna för sysselsättning mer resultatinriktade.
Vi ställer oss också bakom kommissionen beträffande mer sammanhängande samordningsförfaranden. Det har alltmer blivit så att de breda ekonomiska riktlinjerna i praktiken spelar rollen som övergripande instrument. Det innebär emellertid också för oss att man i de ekonomiska riktlinjerna måste ta större hänsyn till ambitionerna på området för sysselsättning, kampen mot fattigdomen och pensionernas och hälsovårdens framtid. Det innebär dessutom för oss att de ekonomiska riktlinjerna egentligen borde vara ekonomiska och sociala riktlinjer, om vilka inte enbart ekonomi- och finansministrarna borde uttala sina åsikter utan även arbetsmarknads- och socialministrarna, utbildningsministrarna och eventuellt ministrarna för vetenskapspolitik. Det innebär för oss, fru kommissionär, bästa kolleger, att förfarandena visserligen måste löpa självständigt, men att det måste skapas mycket större samstämmighet mellan de olika politiska förfarandena. Det får också konsekvenser innehållsmässigt, för det innebär att vi anser att den ekonomiska politiken också måste stimulera ekonomisk tillväxt.
Det måste alltså arbetas mycket mer på innovation, på forskning och utveckling och på investeringar i människor. För vår grupp innebär detta att stabilitets- och tillväxtpakten också måste fylla sin roll som tillväxtpakt och göra det möjligt för medlemsstaterna att föra en konjunkturutjämnande politik och tillföra syre till ekonomin.
Min grupp ställer sig fullständigt bakom kommissionen i fråga om att vi också behöver mer samstämmighet på det sociala området, alltså mellan pensionsproblemet, pensionsprocessen, fattigdomsprocessen och hälsoprocessen. Vi vill alltså ge vårt fulla stöd till det grekiska ordförandeskapets föresats att aktivera dessa processer och ge dem mer kontinuitet.
Vi instämmer helt och hållet i att det måste ägnas mer uppmärksamhet till ett effektivt genomförande av sysselsättningsstrategin. Denna strategi får inte bli någon papperstiger. För närvarande är det fortfarande alltför stor skillnad mellan verkligheten och rådets föresatser. Inte enbart beträffande aktivitetsgraden hos äldre, ungdomar och immigranter, utan också beträffande investeringarna i människor. Vi ser till exempel att företagens utbildningsinsatser i hög grad kommer till korta och att äldre och personer med lägre utbildning behandlas ojämlikt. Vi anser därför att alla berörda parters engagemang är av mycket stor vikt. Därför säger vi också till konventet att den öppna samordningsmetoden inte enbart bör tas upp i grundlagen för sysselsättning, utan också för den sociala processen, för att säkerställa större demokratisk legitimitet och öppenhet.
Fru kommissionär, bästa kolleger! Min grupp anser att kollega Manns betänkande, som det såg ut då det kom från utskottet för sysselsättning och sociala frågor, är ett ganska balanserat betänkande som ger en bild av våra största bekymmer. Vi har alltså inga planer på att lägga fram några ändringsförslag. Jag måste ärligt talat säga att de ändringsförslag som nu ligger på bordet hotar att bringa hela betänkandet ur balans. Detta är inte en fråga om politisk korrekthet eller inte, Bartho Pronk. För oss är det en fråga om effektivitet från detta parlaments sida. Ett sådant betänkande med enhällighet i detta parlament är kanske inte så tilltalande, men avsikten är att lägga fram ett betänkande som gäller för hela unionen och inte endast för en enda medlemsstat, och i vilket vi anger riktlinjer för en gemensam politik. Ett sådant betänkande lämpar sig inte för nationella politiska överväganden eller ideologiska debatter om specifika punkter i fråga om politisk information. Min grupp är därför benägen att förkasta dessa ändringsförslag.

Jensen (ELDR).
Fru talman, fru kommissionär och kära kolleger! Vårens toppmöte för Europeiska unionens stats- och regeringschefer är avsett att ägnas åt den ekonomiska utvecklingen och utvecklingen på arbetsmarknaden. Det får anses helt naturligt att koppla ihop dessa två ämnen, eftersom de faktiskt utgör två sidor av samma mynt.
En framgångsrik sysselsättningspolitik är mycket viktig för att vi skall kunna nå vårt mål när det gäller den ekonomiska politiken, och en ekonomisk politik som stärker konkurrenskraften och flexibiliteten och därmed ger bättre ekonomiska förutsättningar för skapandet av arbetstillfällen, utgör grundstommen i sysselsättningspolitiken.
Till detta kan fogas de faktorer som Thomas Mann på ett så utmärkt sätt framhäver i sitt betänkande. Vi från den liberala gruppen kan stödja detta betänkande, som vi anser kommer att bli ännu bättre genom de ändringsförslag som vi själva och Europeiska folkpartiets grupp (kristdemokrater) och Europademokrater har lagt fram, och som vi givetvis också kommer att stödja. Thomas Mann betonar i sitt betänkande att vi skall förstärka vår satsning på utbildning och på förbättrade incitament för att ta arbete och skapa arbetstillfällen, samt minska byråkratin och skapa större flexibilitet på arbetsmarknaden.
Tyvärr är den gemensamma sysselsättningspolitiken inte någon absolut succé, om vi tittar på statistiken för arbetslöshet och sysselsättning. Vi befinner oss alltför långt från de ambitiösa mål vi satte upp i Lissabon för tre år sedan. Man kan då fråga sig om målen var alltför ambitiösa? Nej, de var inte för ambitiösa, men det finns tongivande länder som inte känner sig tillräckligt bundna av löftena. På en del områden har det skett framsteg, men jag anser att de överskuggas av en allmän bild av en alltför lam vilja att leva upp till de gemensamma målen. Jag instämmer i det förslag som ni har lagt fram, fru kommissionär, om att förenkla och precisera den öppna samordningen av sysselsättningspolitiken så att vi får färre riktlinjer. De reformer som lagts fram är bra och jag tycker också att det är positivt att vi får en bättre samordning i förhållande till den gemensamma ekonomiska politiken.
Dessutom måste vi ha en mycket bättre uppföljning och försäkra oss om att medlemsstaterna faktiskt känner sig förpliktade att uppfylla de vackra löften som gavs på toppmötet i Lissabon - detta gäller även de större länderna.

Schmid, Herman (GUE/NGL).
Fru talman! När Thomas Manns betänkande diskuterades i utskottet blev det stor diskussion om många ändringsförslag. Oenigheten gällde framför allt ett område, nämligen de små företagens existensvillkor och deras roll i sysselsättningspolitiken. Då ställdes två olika synsätt mot varandra. Förespråkarna för det ena synsättet ville underlätta tillvaron för småföretag genom skattelättnader, lägre lönekostnader, minskat byråkratikrångel, s.k. mini-jobs och sådana tjänster som inte kan produceras utan offentliga bidrag och subsidier, t.ex. hushållstjänster.
Det andra synsättet var helt annorlunda. Företrädarna för detta synsätt ville satsa på småföretag som har en bra affärsidé, en kompetent ledning, tillväxtmöjligheter och ambitioner att växa och nyanställa. Det rör sig alltså om starka småföretag eller småföretag som kan bli starka, som kan klara att betala bra löner, vanliga skatter, ge bra arbetsvillkor för de anställda och ha ett bra förhållande till deras fackföreningar.
Det handlar alltså om två olika vägar, men det är inte fråga om någon sorts höger- eller vänsterpolitik. Jag vet nämligen att många inom näringslivet föredrar de goda, starka småföretagen och vill ge kunskapsstöd, kapital och växtmöjligheter just åt dem. Samtidigt är det just denna väg som även min grupp vill gå.
Egentligen har vi ju alltför många småföretag i Europa. Allra flest småföretag har vi i de länder och regioner som är ekonomiskt svagast och där arbetslösheten är mycket hög. Vi har en stor mängd företag som knappt kan försörja en familj. Vi har en stor mängd företag som startar upp med hjälp av statliga bidrag och som försvinner omedelbart när bidragsperioden är slut. Kort sagt har vi en situation där statistiken visar att av tio nyföretag är det kanske bara ett, möjligen två, som överlever de första tre, fyra åren.
Man måste satsa på kvalitet. Vi skulle kunna förena alla de politiska grupperna i detta parlament kring en progressiv politik på detta område, en politik som tar våra övergripande målsättningar och Lissabonstrategins målsättningar på allvar, dvs. ?bra jobb åt alla?. En sådan politik kräver att arbetsplatserna även på småföretagen skall vara av god kvalitet och ge tillräckligt hög produktivitet för att kunna ge ett samhälleligt överskott.
Thomas Manns betänkande innehåller en rad konstruktiva förslag till en sådan modern och framåtsyftande småföretagarpolitik. Jag hoppas att de ändringsförslag som pekar i en motsatt riktning blir avvisade och att parlamentet sänder kommissionen och rådet en klar signal om att vi vill ha småföretag, liksom andra företag, som är av god kvalitet och i linje med Lissabonstrategin.

Lambert (Verts/ALE).
Fru talman! Jag vill också tacka föredraganden. Det betänkande som till slut lades fram av utskottet för sysselsättning och sociala frågor var verkligen ett förnuftigt betänkande. Fast min grupp hade ett stort problem med det när det gäller stödet för stabilitets- och tillväxtpaktens stelbenthet. Följaktligen kommer vi att stödja det ändringsförslag i frågan som kommer att läggas fram av en annan grupp denna eftermiddag.
Då vi anser att slutresultat på det hela taget har en sorts balans kommer vi inte att stödja många av de andra ändringsförslag som söker återställa vissa delar av den ursprungliga texten, till exempel ändringsförslag 17 om GATS. Vi tror inte att Allmänna tjänstehandelsavtalet (GATS) kommer att skapa sysselsättning vare sig här eller i utvecklingsländerna. Det var föremål för en omfattande debatt som parlamentet höll i måndags.
Vi är dessutom bekymrade över att den föreliggande texten återigen saknar en mekanism för hållbarhet, det vill säga en miljödimension som faktiskt måste finnas i allt vi gör. Vi ser alltför ofta att de fattigaste människorna med de sämsta jobben även lever i den sämsta miljön. Om vi verkligen skall göra något för att höja sysselsättningens eller den sociala miljöns kvalitet så måste vi ta hänsyn till den fysiska miljön.
Vi instämmer även till stor del med vad kommissionsledamoten sade om upphovsrätten till denna sysselsättningsstrategi. Det skulle vara mycket bra om nationella parlament diskuterade de nationella handlingsplaner som läggs fram av regeringar. I våra delegationsbesök från detta utskott har vi alltför ofta funnit att nationella parlament inte har en aning om att dessa planer existerar och de har förvisso inte medverkat i dem. Det skulle vara ett välkommet steg framåt.
För att återgå till frågan om små och medelstora företag: ja, de är viktiga, men endast om - som Schmidt sade - de är av hög kvalitet. Man kan lika gärna ha en liten arbetsplats med svältlöner som en etisk affärsrörelse och lagstiftningen är till för att stödja den senare, inte den förra.

Nobilia (UEN).
Fru talman, fru kommissionär! Utan tvekan har Mann gjort ett gott arbete. Hans förslag bygger i själva verket på gemenskapens finaste traditioner vad gäller socialfrågor och sysselsättningspolitik och de upptar, som hypoteser, även nyskapande aspekter och områden av stor betydelse, till exempel kunskapssamhället och dess strategiska konsekvenser. Det är därför inte för att vara kritisk som jag framför de synpunkter som följer, utan snarare för att instämma i de förhoppningar som framförs, även om de dessvärre verkar tämligen blygsamma, till exempel de som gäller de små och medelstora företagen, där olika aspekter tas upp.
Ingen kan väl bortse ifrån, att om vi vill tillämpa de hypoteser som formuleras när det gäller skattefrågan, så öppnar sig framför oss tre scenarier, oavsett om de är alternativa eller samtidiga: stabilitetspakten och kravet på att den skall följas, framför allt när man talar om fullständig befrielse för de första tre åren på grund av dess kraftiga effekter på de nationella bruttonationalprodukterna; en förnyad granskning av de frågor som omfattas av subsidiaritetsprincipen; eller, återigen, en granskning av de frågor som omfattas av omröstning med krav på enhällighet i rådet. Och detta är inte pessimism, utan snarare, dessvärre, realism.
Som ett sista exempel när det gäller finansiering kan det räcka med att citera önskan om en kreditpolitik för små och medelstora företag, något som verkar strida mot innehållet i avtalet från Basel från 2002, som skadar möjligheten att få fram ett tillräckligt riskkapital för just de små och medelstora företagen och för deras internationalisering. Samma sak gäller de stimulansåtgärder som är knutna till sysselsättningen som föredraganden anger, och som är något annat än flexibilitet och byråkratiska lättnader. Om det rör sig om det kommer de omedelbart att få betydelse för de statliga subventioner som nämns i artikel 87.3 a och c i Amsterdamfördraget som, vilket föredraganden vet, tillämpas enbart inom de områden som definierades 1998, utan möjlighet - verkar det - till korrigeringar, om inte situationerna förändrats under den tid som förflutit.
Men även rollen för arbetsmarknadens parter, som föredraganden med all rätt understryker, är en aspekt som förtjänar att nämnas. Parterna har utvecklats mot olika former av lokala partnerskap som bygger på flexibla avtalsrelationer inom ramen för harmoniska principer, och de befinner sig i dag, trots den europeiska sociala dialogen, i en situation där de inte på ett organiskt och strategiskt sätt kan utarbeta sociala minimistandarder för företagen, framför allt inte i länderna i sydöstra Europa, trots att en stor del av de företagen för övrigt kommer från de nuvarande medlemsstaterna. Detta är en situation som i de länderna, som i regel förenas av ett lågt skatteuttag och en stor känslighet när det gäller gemenskapens regelverk på miljöområdet, visserligen skapar ny sysselsättning, men en sysselsättning som inte ger hopp om att de uppenbara sociala klyftorna skall kunna överbryggas, ens på medellång sikt. 
En sista fråga gäller just kunskapssamhället, där jag instämmer i riktlinjerna och förväntningarna. Föredraganden försöker inte dölja att det samhället inte kan förverkligas enbart genom att öka antalet datorer i familjerna eller i skolorna eller genom en förbättrad och mer riktad undervisning, även om det även krävs en sådan, utan att det bygger lika mycket på förmågan att verkligen utnyttja användbar information som på möjligheten att komma över sådan information. 
Den sanning som jag fruktar, avslutningsvis, är att det kvarstår ett slags enkel gemensam nämnare, trots alla kontinuerliga och upprepade ansträngningar när det gäller att understryka behovet av sysselsättnings- och socialpolitik och den politikens övergripande integrering med annan politik. I medlemsstater som glömt bort innehållet i den europeiska sociala dagordningen och som gör en steril redovisning av resultat, positiva eller negativa, på ett kvantitativt plan, framkommer dessvärre samtidigt, sida vid sida, på ett kvalitativt plan, en ihärdig retorik och en lika obönhörligt nedåtgående trend.

Lang (NI).
Fru talman! Europeiska unionens ekonomiska doktrin i allmänhet och detta betänkande i synnerhet ger oss en känsla av det helt och hållet saknas en koppling mellan å ena sidan principförklaringar, goda känslor och en hedervärd analys av sysselsättningsläget, och å andra sidan världskonkurrensens och det ekonomiska krigets förfärliga och alarmerande sociala verklighet.
Alla inser självklart att man främjar sysselsättningen genom att uppmuntra investeringar och företagande, att man ger ekonomin mer dynamik genom att sänka skattetrycket och minska byråkratiska hinder, och att det är en bra sak för ungdomar, och mindre unga människor, att utbilda sig för att komma in på eller stanna kvar på arbetsmarknaden.
Men efter att ha slagit in dessa öppna dörrar, efter att ha förklarat att det utöver sysselsättning och tillväxt krävs en tredje dimension, nämligen miljön - för att inte tala om målet om att främja hälsa och välbefinnande på arbetsplatsen - och efter att ha visat alla dessa vackra känslor måste man vakna, sluta drömma och landa i verkligheten. Där blir chocken grym: otrygghet, avgångsvederlag, omlokalisering, social dumpning, ökande arbetslöshet, omfattande invandring, dalande tillväxt, demografisk kollaps och ett socialförsäkringssystem som är på väg att braka samman. För allt detta har vi att tacka den europeiska politiska klassen, som har lyckats med kraftprovet att åstadkomma en syntes av den byråkratiska socialismens brister och den globala ultraliberalismens brister. Vi har således samlat på oss alla handikapp.
I övrigt är det uppenbart att östutvidgningen redan nu är ett särskilt slags luftintag till fördel för betydande omlokaliseringar och omfattande invandring. Det är tydligt att unionen är i färd med att ge upp vad som återstår av våra arbetskraftsintensiva industrier genom att föra en ekonomisk politik som öppnar den inre marknaden för världskonkurrensen. Anhängarna av extrem frihandel och globaliseringens traditionalister bär en farlig oansvarighet för våra ekonomiers och sociala strukturers framtid. För att återerövra ekonomin och samhället måste vi återerövra våra inre marknader, med nationella preferenser och en gemenskapspreferens, med ett skydd av nationerna och gemenskapen och med en omdefinition av WTO:s handelsbestämmelser. Och detta skall givetvis inte ske genom den helvetesmaskin för folkets krossande som Europeiska unionen har blivit i dag.

Sacrédeus (PPE-DE).
Fru talman! Jag vill tacka Thomas Mann hjärtligt för det arbete han har lagt ner på detta betänkande och för alla kompromissändringsförslag genom vilka det skapades en stor enighet i det ansvariga utskottet.
För oss kristdemokrater är det väldigt viktigt att en sysselsättningsstrategi och en strategi för den sociala omsorgen i Europa förenar fasta, stabila värden på den etiska och moraliska grund som är Europas kulturhistoria med en social, marknadsorienterad ekonomi. Jag betonar att det i detta sammanhang handlar om både sociala värden och ekonomiska värden, alltså inte om en fri marknadsekonomi utan etiska, moraliska och sociala värden.
Jag vill framför allt för kommissionen lyfta fram punkt 37. I denna punkt understryks vikten av att göra det lättare att förena familj och arbete genom att föräldrarna ges bättre möjlighet att tillbringa mer tid med barnen, att barnomsorgen byggs ut, att det finns möjligheter att ta föräldraledigt, att dagbarnvårdare och fosterföräldrar ges skatteförmåner samt att det skapas möjligheter till vård och stöd för äldre personer. Denna punkt handlar också om att anslå större resurser för program mot kvinnlig arbetslöshet.
Jag vill verkligen fokusera på den fråga som är Europas egentligen största, nämligen den demografiska utmaningen. Jag vet att vi har en kommissionsledamot som är starkt personligt engagerad i hur vi skall kunna lösa frågan om tillräckligt med arbetskraft och befolkning i Europa i framtiden. I punkt 37 pekas på värdet av att förena arbetsliv och familjeliv och att ge mer tid till barnen. Detta betänkande handlar därför om att se beslutet från Europeiska rådets möte i Stockholm i mars 2001 om den demografiska utmaningen som en av Europas absolut viktigaste fråga. I punkt 37 markeras detta väldigt tydligt.

Weiler (PSE).
Herr talman, ärade kommissionär, ärade kolleger! Herr Mann! Ni märkte ju under överläggningarna i utskottet att ert betänkande inte fick det stöd ni tidigare har varit van vid. Detta beror förstås delvis på att vissa krav är högst nationellt präglade och egentligen inte hör hemma i den europeiska debatten. Jag stöder er avsikt med betänkandet, nämligen att koncentrera riktlinjerna på det väsentligaste och att även i fortsättningen upprätta årliga rapporter.
Jag bedömer att vi är helt överens om dessa mål, framför allt att vi bör anpassa arbetsmarknaden utan att de anställda, dvs. arbetstagarna, drabbas av sociala försämringar i onödan. Vägen dit är förmodligen omstridd. Nya idéer är väl helt i sin ordning, herr Pronk, men på vissa områden kan vi helt klart se en tillbakagång som börjar i fråga de nationella parlamentens delaktighet. Herr Mann! Ni kräver att de nationella parlamenten får större kontrollbefogenheter. Vi har dock redan för länge sedan beslutat att dessa inte bara skall utföra kontroller utan också göras delaktiga i lagstiftningen. Detta är att gå mycket längre. I Sverige och Danmark har principen redan tillämpats. För det andra kräver ni att genomförandet av de nationella programmen för vidareutbildning påskyndas. Även här har vi redan fattat beslut om lagar om ett obligatoriskt åtagande och om arbetstagarens rätt till vidareutbildning.
Vidare kräver ni - vilket vi givetvis inte håller med er om - en allmän skattesänkning och lönesubventioner. Dessa idéer är inte alls nya. De är helt föråldrade. Inte heller främjar de den nödvändiga kreativitet som vi verkligen behöver i företagen.

Bouwman (Verts/ALE).
Herr talman! Ett par korta kommentarer. Jag tycker att vi alla, mot bakgrund av den ekonomiska utvecklingen, den demografiska utvecklingen, den tekniska utvecklingen, utvidgningen och ett eventuellt krig har hamnat i en invecklad situation, där trevliga saker, som en övergripande metod, ständigt kommer att bli svårare. Och på denna nederländska valdag ville jag bara säga detta. För även om vi har lagt ned mycket arbete på detta kommer det inte att bli lätt att under den kommande perioden till exempel uppnå den standard i ytterligare arbete som vi nu är vana vid. Jag instämmer under alla omständigheter i sådana påpekanden som det Van Lancker gjorde i fråga om kopplingen mellan den ekonomiska politiken och socialpolitiken. Jag anser att vi också måste anpassa den ekonomiska politiken till den sociala politiken. Jag instämmer också i ett antal påpekanden från Pronk när det gäller den ofta felaktiga jämförelsen mellan Förenta staterna och Europa. Den måste man studera mycket bättre och mycket noggrannare.
Jag ställer mig bakom huvudmålen i den nya sysselsättningspolitiken och vill framför allt be om uppmärksamhet för det andra målet. Det första målet, full sysselsättning, måste vi utarbeta, också i fråga om den sociala ekonomin, men det är naturligtvis också så att vi måste ägna uppmärksamhet åt bättre sysselsättning, och detta kommer att bli ännu svårare under den här perioden. Om man ser till prioriteringarna är det lustigt att se att ungefär elva riktlinjer återstår av de ursprungliga arton. Jag tror att vi måste undersöka mycket noggrant hur vi skall lägga fram och systematiskt sätta fast sådana nya områden som invandring och svart arbete. Om vi till exempel ser på de delar som man fann vara relativt svaga i utvärderingen av sysselsättningspolitiken - till exempel förbättringen av organisationen av arbetet, bättre arbete - måste vi se till att vi inte delar in dessa i alla möjliga underkategorier, fastän det för närvarande finns ansatser till just detta. Jag tror med andra ord att vi måste utföra en del arbete här under den kommande perioden. I fråga om rationaliseringen av hela paketet till riktlinjer, vilket förefaller mig vara förståndigt, innebär det också att vi - vilket jag angav tidigare - måste anpassa oss till varandra.
Slutligen tror jag, och hoppas jag, att rådet också under den kommande perioden kommer att förpliktiga sig att verkställa det arbetssätt som vi alla har godtagit. I synnerhet den öppna samordningsmetoden, utan alla sidovägar.

Crowley (UEN).
Herr talman! Jag vill ansluta mig till de övriga och tacka föredraganden för hans arbete i denna viktiga fråga. Den ökade arbetslösheten i flera av ekonomierna i Europeiska unionen gör att den har blivit än viktigare under det senaste året.
Om vi menar allvar med att utveckla människors möjligheter och ge dem verktygen till frihet och oberoende så är det att ge arbete och bistånd till sysselsättning ett av de viktigaste verktygen för att bekämpa fattigdom och utanförskap. Oavsett var vi står politiskt så är vi alla överens om att det måste göras mer för att skapa en effektivare sysselsättningsstrategi i hela Europa. Många av förslagen i Manns betänkande och några av ändringsförslagen kommer att vara till nytta för att nå detta slutmål.
Men vi måste också lära oss av misstagen i det förflutna. I synnerhet måste riktlinjerna bli enklare och färre. Vi behöver lämpliga mål som kan garantera verkliga resultat snarare än ett trixande med siffror. Vi måste skapa förutsättningar för full och stabil sysselsättning för att förbättra kvalitet och produktivitet i arbetslivet och arbetsmarknadens sammanhållning. Vi måste se till att all sysselsättningspolitik är koncentrerad på människorna och inte bara svarar mot ett akut behov i en eller annan medlemsstat.
Vår strategi kväver inte bara att människor får utbildning och färdigheter utan även att det inte förekommer någon diskriminering mellan män och kvinnor. Detta året i synnerhet - det internationella året för de funktionshindrade - bör vi även arbeta mera aktivt för att integrera människor med funktionshinder i arbetskraften.
Vi måste upprätthålla och förbättra incitamenten till arbete. Det effektivaste sättet är att garantera anständiga löner och se till att människor kan behålla så mycket av deras egen intjänandeförmåga som möjligt för att minska skatten på arbete. Här skiljer vi oss dock från några av talarna och från förslaget i Manns betänkande, i synnerhet punkterna 11 och 13 som handlar om beskattning. Dessa frågor faller under medlemsstaternas exklusiva befogenhet. Om en medlemsstat, eller en grupp av medlemsstater, vill tillämpa en annan medlemsstats bästa lösningar så står det dem fritt att göra så. Man kan studera hur många modeller som helst och analysera alla processer som har inrättats, men det enda sätt som har visat sig vara framgångsrikt för att öka sysselsättningen är en minskning av arbetskostnaderna.
Min sista punkt gäller mitt eget ändringsförslag till punkt 24. Syftet är att öka konsumentförtroendet med hjälp av företagens sociala ansvarstagande, vilket kan skapa och bidra till högre prestanda när det gäller innovationer. Tanken är att man skall skilja på hur ett företag förhåller sig till interna intressenter, aktieägare och anställda. Företagens sociala ansvarstagande kan även ha gynnsamma effekter när det gäller att bygga goda förhållanden till konsumenter, leverantörer och andra. Om vi kan lösa frågan om beskattning så kan alla stödja detta betänkande. Men, frågan om beskattning måste även framdeles ligga utanför ansvarsområdet.

Bastos (PPE-DE).
Herr talman! Först vill jag gratulera Thomas Mann till detta betänkande som är ett utmärkt bidrag till definitionen av hur Europeiska unionens framtida sysselsättningsstrategi och sociala politik skall se ut.
När fem år har gått sedan denna strategi lanserades är det dags att utvärdera erfarenheten, analysera de svaga punkterna och söka realistiska men samtidigt djärva svar på de brådskande utmaningar som är gemensamma för de nuvarande och framtida medlemsstaterna och harmonisera den med målen i Lissabonstrategin.
Det är odiskutabelt att sysselsättningsstrategin har bidragit till att minska arbetslösheten. Men i dag har vi ett annorlunda scenario med en period av stagnerad europeisk ekonomi. Denna situation kräver speciell uppmärksamhet från medlemsstaterna. Det kräver också att vi koncentrerar oss på tydliga frågor, att vi antar allmänna prioriteringar på medellång sikt och att vi uppnår resultat. Ett av dem är en allt aktivare äldre befolkning som svar på den demografiska utmaningen, dock utan att glömma ungdomarna och de minst gynnade grupperna. Den senaste tiden har visat att sysselsättningsstrategin har så mycket mer att vinna ju mer den regionala och lokala politiken är en del av den nationella och den europeiska politiken. Det är aldrig för mycket att insistera på den viktiga roll arbetsmarknadens parter och det civila samhället och dess icke-statliga organisationer spelar för att uppnå målet om full sysselsättning och bättre arbete för alla.
Det är också viktigt att särskilt betona de små och medelstora företagens roll. Dessa har faktiskt varit den europeiska motorn för att skapa sysselsättning. Därför kommer säkert de åtgärder som främjar skapandet av och underlättandet av livet för de små och medelstora företagen att få ett positivt resultat när det gäller såväl arbetstillfällenas kvantitet som kvalitet. Låt mig också betona och uttrycka mitt absoluta instämmande i tanken om samarbete mellan universiteten liksom ett effektivt samarbete mellan universiteten och företagen. Slutligen ett omnämnande av principen om lika möjligheter. Den varaktiga ökningen av den allmänna sysselsättningsnivån är bara positiv om det också sker en ökning av sysselsättningen bland kvinnor, och det kräver effektiva åtgärder för att förbättra möjligheterna att förena yrkeslivet och privatlivet.
Gillig (PSE).
Herr talman, fru kommissionär, kära kolleger! Efter slutsatserna från toppmötet i Lissabon har de olika betänkanden om sysselsättning som röstats igenom i parlamentet genomgående framhållit kravet på en jämvikt mellan en kvantitativ och en kvalitativ sysselsättningsutveckling eller mellan en ekonomisk och en social utveckling.
Med den strategi som har genomförts har man åstadkommit konkreta framsteg, och som redan har påpekats, fru kommissionär, skriver vi helt under på förslagen om hur ni räknar med att fortsätta arbetet. Men i dagens svåra sammanhang - ständiga omstruktureringar av företag och kollektiva uppsägningar som ökar otryggheten på arbetsmarknaden - måste Europaparlamentet ge en ny stark och tydlig signal. Manns initiativbetänkande är på många sätt motsatsen till de budskap vi bör ge, eftersom det uteslutande är en bekännelse till en liberal tro. Det arbete som utskottet för sysselsättning och sociala frågor har gjort för att ge texten en ny jämvikt riskerar att bli helt ifrågasatt med anledning av de ändringsförslag som har lämnats fram på nytt i kammaren.
Herr Mann! Det vi behöver i dag är inte bara ökad flexibilitet - vi behöver en politik som inriktas lika mycket på hållbarhet som på flexibilitet. Vi vill inte ha, som ni föreslår, andra rangens arbetstillfällen, okvalificerade småjobb. Vi måste lägga tonvikten på utbildning och kvalifikationer och stötta de svagaste grupperna, såsom kvinnor, ungdomar och äldre. Vi vill inte heller ha en politik som stannar vid att skattetrycket skulle vara roten till allt det onda. Vi vill inte heller ha en avreglering och ett okontrollerat öppnande av tjänstemarknaderna som kräver att alla sociala landvinningar offras på den fria konkurrensens altare.
Om betänkandet ändras på det sätt som ni föreslår här i plenarkammaren kan vi inte annat än motsätta oss detta. Herr talman! Jag vill avsluta med att säga att budskapet om en sysselsättningsstrategi och socialpolitik i Europeiska unionen - betänkandets titel - inte får innebära att vi ger avkall på principerna om solidaritet och social sammanhållning, som är garantier för våra ekonomiers välgång.
(Applåder)

Flautre (Verts/ALE).
Herr talman, mina kära kolleger! Jag vet inte om jag kommer att hitta särskilt mycket att tillägga till min kollega Gilligs utmärkta inlägg. Men jag tror faktiskt inte att jag tar med mig detta betänkande när jag skall möta de anställda vid Metaleurope, Alstom, France Télécom och många andra, som i dag hotas av omfattande omstruktureringar och grymma och oacceptabla kollektiva uppsägningar, ofta beroende på ett totalt okontrollerat agerande från aktieägarnas sida.
Mot denna bakgrund är de ständigt återkommande uppmaningarna till en dialog mellan arbetsmarknadens parter en ganska surrealistisk retorik. Vad vi måste inleda i dag är helt uppenbart en politik för demokratisering av företagen som bryter med det oacceptabla sättet att betrakta, kasta ut, skapa osäkerhet för och säga upp löntagare. Den sociala miljön, som förvärras ytterligare på grund av den ekonomiska nedgången, är på väg att skapa ett vedervärdigt klimat som man helt klart inte har haft förmåga att angripa i detta betänkande.
Skall vi i ett sådant läge förbjuda oss själva att fördjupa oss i och titta närmare på - jag vet att jag går lite utanför ramarna genom att tala om detta i den här församlingen - vissa försök med arbetstidsförkortningar, försök som har förhandlats fram, skapat arbetstillfällen och väsentligt förbättrat kvaliteten på arbetet och de sociala relationerna inom företagen? Skall vi hindra oss från att granska dessa försök och dra - enligt min mening oftast mycket intressanta - slutsatser av dem?
Skall vi hindra oss från att undersöka hur stor kapacitet för utveckling som finns hos ett stort antal verksamheter som är socialt värdefulla eller miljömässigt fördelaktiga och som man antar har en potential, men som tyvärr har ett svagt stöd och erkännande? Jag anser att det vore mer intressant att ge prov på fantasi än att ständigt komma tillbaka till de gamla liberala och alltför tänjda fördomarna. Vi måste börja intressera oss för den här typen av debatter och initiativ.
Rovsing (PPE-DE).
Herr talman! Europeiska rådet i Lissabon föresatte sig att före 2010 göra Europeiska unionen till den mest konkurrenskraftiga och dynamiska kunskapsbaserade ekonomin i världen, en ekonomi som förmår skapa en hållbar ekonomisk tillväxt med fler och bättre jobb och större social samhörighet. Vi kan nu fråga oss hur det har gått sedan dess? Kort sagt, så har det inte hänt någonting. Sedan vi fastställt detta mål har Förenta staterna genom sin konkurrensförmåga varit så framgångsrika i jämförelse med oss att skillnaden mellan Förenta staterna och Europeiska unionen blivit större i stället för mindre.
Vi har därför ett mycket stort problem och kan nu konstatera att Lissabonstrategin hittills inte alls har fungerat. Målet är ännu mer fjärran i dag än det var då det fastställdes. Som väl har framgått av vår diskussion så är det för mycket byråkrati och för många regleringar. Vi saknar utbildning och god tillgång till kapital och behöver göra en hel del strukturförändringar för att kunna klara oss i den nya kunskapsekonomin. Mer grundläggande forskning, som innebär att den nya kunskapen snabbt kan omsättas till spännande, välavlönade och intressanta arbetsplatser, kommer att vara nyckeln till framgång.
Jag tycker att Thomas Manns betänkande är ett steg i rätt riktning för att främja ekonomisk tillväxt och öka antalet arbetsplatser i medlemsstaterna. Han uppmärksammar de små och medelstora företagens betydelse och lägger fram en hel del initiativ som jag anser kommer att främja processen.

Ghilardotti (PSE).
Herr talman! Till skillnad från föredraganden som talade före mig, så tror jag att den europeiska sysselsättningsstrategin fram till i dag har spelat en viktig roll i kampen mot arbetslösheten och att den har påverkat den nationella politiken på arbetsmarknaden positivt. Naturligtvis gäller detta inte alla medlemsstater, men vissa.
Tack vare de ambitiösa mål som ställdes upp och som uppdateras årligen med hjälp av speciella indikatorer, blev toppmötet i Lissabon ett viktigt steg. Den granskning som gjordes av kommissionen på det nationella planet med tillhörande rekommendationer utgör också en fast punkt och en stimulans att följa efter de länder som, mer än de övriga, lyckas nå positiva resultat genom en framåtblickande politik som engagerar arbetsmarknadens parter på alla nivåer.
Europaparlamentet har varje år lyckats hitta en riktig balans mellan flexibilitet och säkerhet i sina resolutioner och att ställa den ekonomiska politiken, sysselsättningspolitiken och den sociala politiken på jämbördig fot. När det gäller den nya generationens riktlinjer från kommissionen, som, vilket vi har blivit påminda om, har till syfte att uppnå tre mål - se till att sysselsättningen närmar sig målen från Lissabon, förbättra arbetets kvalitet, främja en arbetsmarknad som är öppen för de socialt svagare grupperna - är det lite förvånande att föredraganden lade fram i utskottet och åter lägger fram här i kammaren som ändringsförslag en serie instrument - allmän skattesänkning, så kallade små arbeten, överdriven flexibilitet - som rimmar illa med arbetets kvalitet, med en investering i mänskliga resurser, med möjligheten att kunna förena familjeliv och yrkesliv på ett sätt som inte äventyrar tryggheten.
Det verkar som om de instrumenten snarare vänder sig till den ideologiska diskussion som förekommer i vissa medlemsstater - jag tänker på min egen - och inte tar sikte på att skapa en stimulerande och samordnande roll för unionen. I utskottet korrigerades denna strategi i viss utsträckning och resultatet blev bättre balans, vilket är en av anledningarna till att vi inte kan stödja ändringsförslagen, som redan framförts.
Låt mig avsluta med ett påpekande. Bastos underströk, helt riktigt, avsnittet i resolutionen som krävde mer samarbete mellan universitet och forskningscentrum: det är synd att hans grupp har föreslagit ett ändringsförslag som går ut på att ersätta samarbete med konkurrens.

Pérez Álvarez (PPE-DE).
Herr talman, kommissionsledamöter, värderade kolleger! Utan att falla för frestelsen att bli självbelåtna, eftersom det inte går att ifrågasätta siffror och man samtidigt kanske bara ser den ena sidan av myntet, är det tillfredsställande att bekräfta att antalet arbetslösa i Europeiska unionen har minskat avsevärt, från 17 miljoner 1997 till 13,5 miljoner 2002. I dag är takten och scenariot annorlunda.
Den andra sidan av myntet är de 7,4 procent av de arbetslösa som fortfarande inte har fått anställning, eller har förlorat den, eller har svårt att ta sig tillbaka till det aktiva arbetslivet. Anledningen är troligen att de är äldre, för gamla för att vara unga eller för unga för att vara gamla, och de blir då förtidspensionerade. Eller så är de är unga och saknar den erfarenhet och utbildning som krävs.
I detta exempel har jag redan tagit upp två grupper som är i behov av skydd eller stimulans: unga, och äldre som har förlorat sin anställning. Men datumet den 11 mars klingar fortfarande och det datumet bör klinga hela året, ekot från den 8 mars, internationella kvinnodagen, och detsamma gäller rådets åtagande från Lissabon: att öka antalet kvinnor på arbetsmarknaden till mer än 60 procent senast 2010.
Det förslag som vi nu diskuterar har följaktligen tre mål: att öka sysselsättningsnivån, förbättra kvaliteten i arbetet och främja utvecklingen av en arbetsmarknad som även är öppen för socialt svaga grupper. I år är det europeiska handikappåret. Låt oss ha det i minnet. Allt detta måste i tillräckligt hög grad genomsyras av övergripande politiska frågor, vilket vi har sagt tusen gånger här i kammaren. Av dessa frågor är de viktigaste - man kanske inte kan rangordna dem - hälsa och säkerhet på arbetsplatsen, jämställdhet och hållbar utveckling. Hela samhället och alla förvaltningar måste delta, från den mest avlägsna till den som står närmast medborgarna. Vi får inte heller glömma bort att kandidatländerna uppmärksamt kommer att följa vår utveckling.
Herr talman! Alla dessa frågor tas upp övergripande i Manns betänkande och föredraganden bör därför gratuleras, såväl till betänkandets originella utformning som till de förbättringar som arbetet i utskottet har lett till. Jag gratulerar följaktligen Mann och ber er att rösta för hans betänkande.

Cercas (PSE).
Herr talman! Om Europa behövde en sysselsättningsstrategi 1997 när den ekonomiska utvecklingen var god och marknaden själv - så att säga - skulle ha uppfyllt våra behov, är det absolut odiskutabelt att vi i dag, i den rådande situationen och i den situation som kan tänkas uppstå till följd av kriget och under efterkrigstiden, mer än någonsin måste vara beredda att förbättra denna strategi. Kommissionens meddelande och reformen av sysselsättningsstrategin bör därför välkomnas och vi får hoppas att denna andra del av den tioårsperiod som inleddes 1997 blir ännu bättre än den första perioden.
Jag måste börja med att säga - vilket andra kolleger redan har sagt - att jag inte vet om jag skall kommentera Mannbetänkandet eller de ändringsförslag som har lagts fram om betänkandet, eftersom jag efter att ha lyssnat till föredraganden och Pronk, tyvärr måste förklara att jag starkt motsätter mig alla ändringsförslag.
Det stämmer att det finns positiva förslag i Manns betänkande som utskottet har enats om, men ändringsförslagen som helhet motverkar starkt de mer sansade och balanserade förslagen i den europeiska strategin ideologiskt sett.
Jag kommer att koncentrera mig på frågan om målen - eftersom det inte kan finnas någon strategi om målen försvagas. De mål som fastställdes i Lissabon - det har kommissionsledamoten tillstått - är tydliga. Målen för denna femåriga strategi är mycket klara: ökad sysselsättning, högre kvalitet i arbetet och ökad social integration.
Herr Mann! Vi kan inte byta ut full sysselsättning mot ökad sysselsättning. Vi kan inte säga att vi har svikit våra ambitioner för att vi har velat nå de sysselsättningsnivåer som fastställdes i Lissabon. Det är att gå tillbaka i utvecklingen, herr Mann. Vi kan inte byta ut högre kvalitet mot lägre skatter. Vi kan inte byta ut ökad social integration mot minskad skattekontroll, eftersom vi kommer att behöva statliga medel för att föra en framåtblickande politik och för att se till att många av dem som kommer att hamna utanför arbetsmarknaden kan ta sig in igen.
Herr Mann! Om dessa ändringsförslag antas kommer jag personligen, liksom många ledamöter från min grupp, att tvingas rösta mot ert betänkande.

Bushill-Matthews (PPE-DE).
Herr talman! Jag hoppas att min gode vän Thomas Mann har förlåtit mig för att jag inte röstade för betänkandet i utskottet, och att han kommer att förlåta mig igen, då han vet att jag inte kommer att stödja det i plenarsessionen. Det finns många saker som jag välkomnar i hans betänkande; erkännandet att vi måste leva upp till slutsatserna från Lissabon, främjandet och stödet för små och medelstora företag och behovet att förbättra sysselsättningen för missgynnade grupper i samhället. Men jag kan inte acceptera betänkandets huvudinriktning, att en av lösningarna är att ge arbetsmarknadens parter en förstärkt roll.
Jag är helt och hållet för en social dialog, men den bör föras mellan anställda och arbetsgivare inom deras företag. Föredraganden bekräftade de små och medelstora företagens betydelse som skapare av sysselsättning, men små och medelstora företag har inte mycket att säga till om inom Unice (Europeiska samarbetsorganisationen för nationella arbetsgivarföreningar och industriförbund) och de flesta av deras anställda är inte medlemmar i fackföreningar. Så bland arbetsmarknadens parter förklingar deras röster i stort sett ohörda, ändå gör arbetsmarknadens parter anspråk på att tala för dem.
Det fanns ett intressant reportage i den engelska pressen den här helgen om Tyskland: Förbundskansler Schröder har såvitt man kan se stora problem att vinna gehör för nödvändiga reformer av arbetsmarknaden eftersom de blockerades av arbetsmarknadens parter. Man uppgav att en tysk minister hade sagt ?om det är nödvändigt att torrlägga träsket frågar man inte grodorna om deras åsikt?. Med en arbetslöshet som närmar sig 5 miljoner i det landet blir träsket bara större och större och behovet av en förändring är mycket tydligt.
Jag är helt och hållet för social rättvisa och social integrering men den största fienden till bägge är arbetslösheten. Regeringar måste göra vad som krävs för att ta itu med detta. Det hjälper inte att klamra sig fast vid förlegade idéer; att ge arbetsmarknadens parter en förstärkt roll leder bara till ännu större förlamning. Om några länder vill hålla fast vid detta så är det naturligtvis upp till dem. Men jag ber er föredragande, jag ber er fru kommissionär, tvinga inte på oss andra sådana idéer.

Karamanou (PSE).
Herr talman, fru kommissionär! Vi diskuterar i dag framtiden för den europeiska sysselsättningsstrategin, under omständigheter som präglas av det hotande kriget i Irak, av det stigande oljepriset och av budgetproblemen i länderna i euroområdet.
Arbetsmarknaden har i dag tyvärr inte den dynamik som krävs för att skapa många arbetstillfällen. Ni ägnade en stor del av ert tal åt kvinnorna. Trots ett ökat arbetsmarknadsdeltagande, ungefär 41-42 procent av hela arbetskraften, och en gradvis inbrytning i klart mansdominerade yrken, är arbetslösheten bland kvinnor avsevärt högre än bland män.
Målen från Lissabon om att förbättra kvinnornas ställning på arbetsmarknaden ter sig fortfarande ganska avlägsna, eftersom arbetslösheten bland kvinnor förblir ungefär dubbelt så hög, 14,6 procent mot 8,7 procent bland män. Vi konstaterar också att exploateringen har ett kvinnligt ansikte, eftersom över 250 000 kvinnor arbetar i hemmet utan något som helst socialt skydd, medan den svarta arbetsmarknaden för hundratusentals utlänningar - till största delen kvinnor - blomstrar, utan att dessa människor räknas in i arbetskraften eller arbetslöshetsstatistiken.
I den europeiska sysselsättningsstrategin erkänns den roll kvinnorna kan spela för att öka sysselsättningen, och vi är nöjda med att den syftar till att sluta den klyfta som finns mellan män och kvinnor när det gäller lön och kvinnorepresentation i alla yrken. Vi är även nöjda med det eftertryck som ni ger, fru kommissionär, åt integreringen av ett jämställdhetsperspektiv på alla områden. Den låga kvinnorepresentationen visar emellertid att de redan befintliga programmen måste genomföras och utvärderas bättre. Det är framför allt nödvändigt, på europeisk och nationell nivå, att införa kvantitativa och kvalitativa mål, t.ex. kan vi fastställa som mål att till 2010 halvera dagens klyfta mellan män och kvinnor när det gäller lön, yrkesutbildning, pensioner, befordran, men även den tid kvinnor stannar kvar på arbetsmarknaden.
Jag hoppas att rådet vid sitt vårmöte kommer att godta era förslag och att de nya nationella sysselsättningsplanerna kommer att vara klara i höst, som ni sade i ert tal.

Diamantopoulou
Herr talman! Eftersom vi vid upprepade tillfällen har diskuterat de olika frågor som ledamöterna tagit upp, skall jag begränsa mig till tre korta kommentarer.
Den första gäller målen för rådets vårmöte. Det är viktigt att det grekiska ordförandeskapet anger sysselsättningen som en prioritering för rådets vårmöte. Det är andra gången efter Lissabon som sysselsättningen är en prioritering för ett rådsmöte. Och det är intressant att en rad initiativ mellan premiärministrar den senaste månaden visar att de alla prioriterar sysselsättningen, som - om kriget tillåter - kommer att vara det främsta diskussionsämnet vid rådets vårmöte. Vi måste emellertid, anser jag, ta stor hänsyn till att det finns två grundläggande förutsättningar för det kvantitativa mål som vi fastställde i Lissabon, det vill säga full sysselsättning 2010: den ena förutsättningen är en årlig tillväxt på 3 procent och den andra att en rad reformer genomförs.
När det gäller det första målet är fördröjningen ett faktum. I många länder är siffran under 3 procent, och vissa länder uppvisar nästan nolltillväxt, vilket i praktiken gör det mycket svårt att uppnå målen.
I fråga om det andra ledet finns det, trots den positiva utvärderingen av sysselsättningsstrategin, ett stort antal reformer som måste påskyndas. Budskapet i översynen av sysselsättningsstrategin är att vi inte längre kan insistera på reformer som avser såväl arbetsmarknaden som moderniseringen av trygghetssystemen, men även en rad andra politikområden som berörs av sysselsättningsstrategin. Och jag anser detta är en viktig skillnad, det vill säga att reformerna av arbetsmarknaden är en del av sysselsättningsstrategin, som är mycket bredare och som, vilket många har framhållit, sträcker sig från beskattning till utbildning.
Vi anser följaktligen att det är mycket viktigt att rådet, vid sitt vårmöte, och parlamentet håller fast vid målen från Lissabon, vilket betyder att vi alla hoppas att vi under de närmaste åren kommer att kunna kompensera det tillväxtunderskott som vi haft de två senaste åren.
Den andra kommentaren gäller diskriminering. Jag skall helt kort säga att ett av de tre grundläggande målen är en arbetsmarknad utan diskriminering och att våra förslag till rådet omfattar att det skall finnas separata kvantitativa mål för de grupper som drabbas av diskriminering.
Den tredje punkten gäller kvinnofrågan. Det bör nämnas att det antal kvinnor som träder in på arbetsmarknaden nu för första gången är större än det antal män som gör det. Av de tolv miljoner arbetstillfällen som skapades mellan 1997 och 2001 gick 75 procent till kvinnor, vilket sänder ett tydligt budskap om att målen främjas men även om att politiken är effektiv. Jag betonar åter att alla åtgärder och alla prioriteringar genomsyras av ett jämställdhetsperspektiv.

Talmannen.
 Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 12.00.

Talmannen.
 Nästa punkt på föredragningslistan är debatten om betänkandet (A5-0063/2003) av Friedrich för utskottet för ekonomi och valutafrågor om förslaget till rådets beslut om ändring av artikel 10.2 i stadgan för Europeiska centralbankssystemet och Europeiska centralbanken (6163/2003 - C5-0038/2003 - 2003/0803(CNS)).

Friedrich (PPE-DE)
Herr talman! Detta är en mycket viktig fråga. Det handlar faktiskt om stabiliteten och utvecklingen för vår gemensamma valuta, euron. För närvarande ser omröstningsfunktionen i Europeiska centralbanken ut som följer: Vi har tolv centralbanksordföranden - chefstjänstemän om man så vill - plus sex centralbanksdirektörer, dvs. totalt 18 röster. Detta är ett relativt överskådligt och litet organ. Var och en som sitter med i organet har rösträtt och rätt att uttala sig.
Nu är verkligheten sådan att andra länder förr eller senare ansluter sig. Jag hoppas att Förenade kungariket skall ansluta sig, men därutöver kommer ju t.ex. även några av de nya medlemsstaterna i Öst- och Centraleuropa att tillkomma. Därför måste man faktiskt fundera på hur omröstningsfunktionen skall ändras och anpassas till den nya dimensionen den dag då EMU har 15, 20 eller kanske 25 medlemmar. Rådet har nu bett ECB att utarbeta ett eget förslag. Under tidspress har det nu utarbetats ett förslag som verkligen inte är acceptabelt. Låt mig endast nämna några exempel: Det har t.ex. bildats tre grupper av stater. Det blir mycket svårt att förklara varför ett speciellt land tillhör en speciell grupp. Det går visserligen, men det skulle ta ungefär tio minuter.
Detta system ger förstås ingen insyn, för det skall också införas ett rotationssystem. Exempelvis skall den så kallade första gruppen med de stora länderna inte delta i 20 procent av omröstningarna, men alltså delta i 80 procent. I den andra gruppen kan det mycket väl hända att ett land, dvs. en centralbankschef, alls inte deltar i upp till 40 procent av omröstningarna.
I praktiken skulle detta kunna innebära att ett stort land i den första gruppen noga kontrollerar när de inte har rätt att rösta och därefter försöker påverka dagordningen så att det inte finns några viktiga punkter på dagordningen just när de inte skall rösta. Detta kommer att medföra omfattande diskussioner om dagordningen, och dessutom framgår det att ECB-rådet ensamt skall besluta om detaljerna för hur rotationen skall fungera. Man kan lätt föreställa sig att ett land som inte får rösta kommer att arbeta desto hårdare för att påverka omröstningsförfarandet genom långa diskussionsinlägg.
Nu anser utskottet för ekonomi och valutafrågor - med all rätt, menar jag, - att modellen varken är funktionsduglig, öppen eller effektiv för ett så viktigt organ som ECB-rådet. Vi har även hört akademiker från Frankrike, Tyskland och Förenade kungariket eftersom vi menar att även de bör få göra ett inlägg i debatten.
Klockan 19.15 förra måndagen godtog utskottet för ekonomi och valutafrågor faktiskt mitt förslag som - utan att vi hade samtalat om det på förhand - stöddes av många andra organ och partier i kammaren. Vi menar att vi inte står under så stark tidspress! Vi menar att konventet bör lägga fram ett nytt och bättre förslag på regeringskonferensen. Inte förrän 2006, förmodligen först 2008, dvs. om fyra år, kan vi förvänta oss att en ny medlemsstat ansluter sig. Utarbeta alltså ett nytt, öppet och överskådligt förslag.
Vi har lagt fram två idéer om detta. För det första: Om det nu måste göras en viktning, låt oss inte göra detta genom rotation, utan var och en bör få rösta varje gång. Däremot kan viktning göras utifrån befolkning, BNP och finanscentrumets ekonomiska styrka - och här har vi haft Luxemburg i åtanke. För det andra: På lång sikt bör vi absolut inte nöja oss med halva åtgärder. För när förtroendet för euron om några år har vuxit sig tillräckligt starkt skulle man kunna infoga det vetenskapliga förslaget. Enligt detta bör affärerna och besluten delas upp, närmare bestämt i en del som omfattar operationella och kortfristiga affärer och beslut, och en annan del som omfattar strategiskt långfristiga beslut. Därmed skulle även de kortfristiga besluten kunna fattas av centralbanksdirektörerna - i dag sex till antalet även om de kan komma att bli nio - medan de strategiska besluten, t.ex. vilka summor det skall handla om, blir kvar hos organet som helhet.
Vi föreslår därför följande - och jag tillåter mig att som avslutning på mitt korta inlägg citera detta på engelska: Calls for proposals to be made by the Convention in view of its adoption. Med detta vill jag bara ha sagt att vi skriftligen har formulerat de idéer jag just beskrev som ett kompromissändringsförslag eftersom vi väntar oss att ett nytt förslag skall följa dessa principer och leda till bättre omröstningsfunktioner än den ohållbara och kortsiktiga lösning som ECB-rådet har lagt fram och som är en lösning som inte gör någon glad.

Solbes
Herr talman! Under detta första inlägg kommer jag att kommentera några punkter i kommissionens yttrande och förklara våra invändningar mot betänkandet av Friedrich och jag kommer även att kommentera vår slutliga ståndpunkt.
Vi anser att alla reformer av Europeiska centralbanken bör uppfylla fyra villkor: besluten bör antas snabbt och effektivt, de beslutsfattande organen bör agera med hänsyn till hela euroområdet, systemet bör vara neutralt och balanserat för de nuvarande och framtida ledamöterna och marknaderna och den breda allmänheten skall ha rätt till öppenhet, vilket är nödvändigt för att man skall kunna förstå hur systemet fungerar.
Den modell som rekommenderas av ECB bidrar till att bevara effektiviteten. Den grundläggande punkten, som jag vill utveckla ytterligare efter att ha lyssnat till Friedrichs inlägg, i förslaget från ECB grundas på fullmaktsklausulen i Nicefördraget, vilket innebär att den följaktligen enbart grundas på att det inte är möjligt att ändra det system som lagligen är i kraft. Med utgångspunkt i förslaget från ECB anser kommissionen att rotationssystemet skulle kunna förbättras genom att man minskar det maximala antalet medlemmar med rösträtt i ECB-rådet. Systemet bör kunna förbättras väsentligt genom att man ändrar rangordningen av medlemsstater i grupper, inte genom att hitta på nya viktningar, utan genom att använda den viktning som gäller för ECB, som å ena sidan grundas på medlemsstaternas befolkning och å andra sidan på medlemsstaternas BNP. Systemet skulle förbättras genom att man klargör hur ofta och i vilken följd rotationen skall ske när det gäller den här typen av omröstningar. Detta är grunden för våra förslag.
Vi har analyserat förslagen i ert betänkande och anser att de är ambitiösa, men att de innebär ett grundläggande problem: ni överväger möjligheten att göra tolkningar som går längre än fullmaktsklausulen. Vi motsätter oss detta av två skäl. För det första, och detta skäl är det grundläggande skälet, förkastar parlamentet Europeiska centralbankens förslag till system och lägger fram motförslag, som utan tvivel kan vara vettiga ur teknisk synpunkt, men som inte går att anpassa till fullmaktsklausulen. Parlamentets förslag överensstämmer inte heller med den dubbla lösningen, den dubbla röstviktningen, eftersom varje ledamot av ECB-rådet har en röst enligt de bestämmelser som gäller för närvarande. Därför skulle det vara lämpligare att föreslå dessa ändringar i ett annat sammanhang, med en ambitiösare ståndpunkt, som den som ni tog upp.
Om vi går vidare med ett snabbt förfarande och antar Europeiska centralbankens system måste vi bestämma vad som bör göras under de närmast kommande veckorna för att se till att systemet överensstämmer med fullmaktsklausulen. Det är det problem vi har just nu. I så fall kommer det självklart krävas att ministerrådet enhälligt röstar för förslaget, vilket, som ni vet, det inte har gjort ännu. Hur som helst anser kommissionen, som ni vet, att det är nödvändigt att genomföra en omfattande reform, som går längre än de möjligheter som fastställs enligt fullmaktsklausulen, och att vi måste vara beredda att göra ett nytt på grundval av en annorlunda modell under nästa regeringskonferens. Detta kan göras - som det mycket riktigt har påpekats - under regeringskonferensen, men inte i enlighet med den fullmaktsklausul som är i kraft för närvarande.

Karas (PPE-DE).
Herr talman, ärade kommissionär, mina damer och herrar! Vi alla - både institutionerna och vi politiker - kommer att tvingas utvärdera och omformulera våra kommunikationsstrategier, arbetsmetoder och sättet att fördela tyngdpunkter. Men vi måste även se över förfarandena för beslutsfattande och opinionsbildning, dels med tanke på EU:s utvidgning till förmodligen drygt 30 stater - om vi räknar med länderna på Balkan - dels med tanke på de politiska utmaningar vi ställs inför och själva ställer oss inför.
Mot bakgrund av detta välkomnar vi också att ECB enhälligt har lagt fram ett förslag. Likaså välkomnar vi att det av denna politik tydligt framgår att ECB i framtiden själv skall sköta sina beslutsmekanismer och att vi inte skall utarbeta särskilda föreskrifter för detta. Det finns, som föredraganden sade, ingen som helst anledning att förhasta sig i dessa beslut.
Vi kan fortsätta i denna välkända form och förbereda en djupgående reform på nästa regeringskonferens. Denna djupgående reform är nödvändig och skiljer sig enligt vår mening på en central punkt. Vi menar att alla skall vara kvar ombord, ingen rotationsprincip, utan i ett gemensamt Europa bör var och en också kunna vara med och bestämma i ECB. Lösningen heter inte rotation, utan viktning. En sådan viktning skulle visserligen kunna följa rådets viktning, men den måste primärt bygga på vetenskapspolitiska och finansmarknadspolitiska parametrar.
Vi vill inte göra det mer komplicerat, vi vill skapa mer insyn! Vi vill inte ha nya former av diskriminering, utan mer integration och därmed mer klarhet för medborgaren! Anta därför vårt erbjudande och förbered en omfattande reform i stället för att hasta fram en kortsiktig lösning!

Randzio-Plath (PSE).
Herr talman! Föredraganden har rätt: Det förslag som har lagts fram om en reform av omröstningen i ECB-rådet är inte ett steg i rätt riktning. Förslaget bör avslås av den anledningen att det har utarbetats ur de nationella företrädarnas synvinkel och inte ur ett europeiskt perspektiv. Vi behöver verkligen en ambitiös europeisk lösning. Ingen ledamot kan förhålla sig neutral till detta, för nog är det viktigt hur en så väsentlig makroekonomisk partner kommer fram till sina beslut. Därför måste vi veta hur besluten har utformats, men för detta finns det tid även på kommande regeringskonferens.
En fokusering på nationella företrädare strider mot viljan att skapa en integrerad penningpolitik. Jag vill dock påpeka att Europeiska centralbanken hade händerna bakbundna när de utarbetade sitt förslag. Torftigheten i Nicefördraget tar sig nämligen uttryck även i fullmaktsklausulen i artikel 10.2. Följaktligen behöver vi inför regeringskonferensen ett förslag från konventet som besvarar följande frågor: Skall ECB:s direktion ha en särskild roll? Skall vi skilja mellan penningpolitiska och operativa beslut? Var skall de strategiska besluten fattas? Detta är möjligt genom en enhällig ändring av fördraget.
Det är mycket viktigt att vi gör denna åtskillnad eftersom detta helt enkelt är nödvändigt. Inte minst Europaparlamentet bör ha stort intresse av detta eftersom vi lägger vikt vid öppenhet. Precis som våra kolleger i Förenta staterna vill vi kunna se hur beslut fattas och hur viktningen görs i diskussionerna. I den meningen finns det ett visst hopp i ECB:s problematiska beslut som den socialdemokratiska gruppen inte stöder. Hittills har vi nämligen endast fått höra att röstresultatet i ECB-rådet inte kan offentliggöras eftersom det inte förekommer några omröstningar. Jag menar att det demokratiska systemet kräver omröstning med majoritet, och därmed kan också de enskilda ledamöternas röster i centralbanken eller direktionen offentliggöras.
Jag stöder helt och hållet anonymiteten, vilket innebär att inga namn skall nämnas som i Förenta staterna. Den viktigaste frågan är för oss att få idéer till möjliga penningpolitiska perspektiv. Detta undanröjer störande moment och osäkerhet och skapar den klarhet som i nuläget krävs mer än någonsin och understryker Europeiska centralbankens demokratiska redovisningsskyldighet.

Huhne (ELDR).
Herr talman! De europeiska liberaldemokraterna avvisar också Europeiska centralbankens förslag till ändring av det sätt på vilket den fattar sina beslut så snart de tio kandidatländerna har anslutit sig till eurozonen. ECB:s förslag skulle skapa en tredje klass av medlemsstater som har färre möjligheter att delta i omröstningar och endast kandidatländer skulle ingå i denna sekunda gruppering, vilket är fullständigt skandalöst.
Lilla Luxemburg lyfts upp i den andra gruppen tack vare dess finansmarknader, fastän att det har haft en centralbank under avsevärt kortare tid än många av kandidatländerna, inklusive Polen och Ungern. Detta är ett förslag som syftar till att skydda egenintresset för de befintliga centralbankerna i euroområdet. De försöker bara dra upp stegen efter sig.
Vi stöder istället en direktion med nio ledamöter, som Friedrich har nämnt, som fattar de löpande besluten plus ett bredare ECB-råd som skulle göra samtliga centralbankschefer i medlemsstaterna delaktiga i strategiska beslut, som fastställande av prisstabilitet och betoningen av andra mål, som till exempel monetära referensvärden.
När det gäller förslaget från PPE-DE- och PSE-grupperna att ECB-rådet skulle fatta beslut genom ett system med dubbla majoriteter, vilket skulle ge större tyngd åt medlemmarna från stora medlemsstater har vi en annan uppfattning. Vi stöder principen en medlem en röst när det gäller att fatta beslut, och ett system med dubbel majoritet implicerar att en ledamot av ECB-rådet som kommer från en stor medlemsstat skulle företräda den medlemsstaten snarare än att rösta för euroområdet i dess helhet. Det skulle vara bakåtsträvande och skulle undergräva ECB-rådets kollegiala karaktär. Det bör dock finnas några kontrollmekanismer på direktionen, varför vi föreslår att ECB-rådet bör kunna omkullkasta direktionens beslut med två tredjedelars majoritet. Konventet bör undersöka frågan så att den kan diskuteras så öppet som möjligt och i fullt samråd med alla berörda parter.

Della Vedova (NI).
Herr talman, herr kommissionär! Vi har här en kompromiss som bara har uppnått ett enda tydligt mål: enhällighet i det styrande rådet, vilket inte precis är det som centralbanken har behov av inför utvidgningen.
Balansen mellan de olika parlamentens, regeringarnas och självständiga myndigheternas befogenheter och ansvarsområden - Europeiska centralbankens oberoende ställning är något värdefullt som har fungerat bra och som måste skyddas - innebär inte att de oberoende myndigheterna skall besluta om hur de skall fungera eller, som i detta fall, besluta om ändringar av olika funktioner, framför allt inte när det gäller att utvidga klubben. Det står klart att de nuvarande medlemmarna i klubben har presenterat ett förslag som framför allt skyddar dem själva och deras rättigheter gentemot, på något sätt, rättigheterna för de medlemmar som kommer med i klubben i efterhand. Det står klart. 
Jag anser att ett allvarligt metodiskt misstag har lett fram till denna situation och till ett förslag som uppvisar ett antal brister, vilket redan understrukits av Huhne som har bekräftat att rangordningen mellan olika länder är tveksam. Var inte arg på mig, Goebbels, men, bara för att ta ett exempel, jag tycker också det är orimligt att Luxemburg spelar en mer framträdande roll än Polen.
Europeiska centralbankens förslag är naturligtvis förenliga med Nicefördraget, som bland annat föreskriver att rådet skall kunna besluta på förslag från ECB eller kommissionen. Jag tror att kommissionen, för att i viss mån lugna ner situationen, borde presentera ett eget förslag som tar hänsyn till parlamentets synpunkter. ECB skall tillfrågas, men den får inte vara med och besluta i en fråga som i så hög grad gäller den själv.

Langen (PPE-DE).
Herr talman, ärade kolleger! Ärade kommissionär! Parlamentet har tagit tydlig ställning till ECB-rådets förslag, vilket kommissionen dessvärre inte har gjort. Ni har smitit undan från detta!
Vi vill att rådet på stats- och regeringschefsnivå skall utarbeta och fatta beslut om en annan modell genom att lyfta fram ytterligare kriterier för majoritetsbildning. Det förslag till ändring av funktionssättet som ECB-rådet har lagt fram och som kommissionen har bekräftat är både onödigt och orättvist. Onödigt eftersom vi inte alls har den tidspress ni beskriver, ärade kommissionär. Tidigast sommaren 2006 är det i bästa fall teoretiskt möjligt att vi har nått antalet 15 EMU-medlemmar. Vi har alltså tid.
Med modellen skapar ni ett system med två klasser bland medlemmarna i ECB-rådet, och det är framför allt centralbankscheferna i de mindre medlemsstaterna som får se sina befogenheter kraftigt kringskurna. I en gemensam valutaunion krävs det att alla ledamöter i ECB-rådet har likvärdiga och varaktiga röster. För att garantera detta även i framtiden och därmed behålla de bestämmelser som hittills har gällt, har vi föreslagit ytterligare majoritetskriterier. Kollegan Friedrich tog upp detta. Mitt förslag att lyfta fram befolkningskriteriet har denna gång ännu inte fått majoritet i utskottet. Eftersom bestämmelserna måste antas enhälligt kommer det att krävas kompromisser.
Ärade kommissionär! Rotationsmodellen är i sammanhanget en dålig kompromiss. Jag har föreslagit att minst halva befolkningen i EMU-staterna skall företrädas vid sidan av en enkel majoritet av rösterna. På så sätt undviks majoritetsbeslut i ECB-rådet som inte tar tillräcklig hänsyn till de ekonomiska förutsättningarna i Europeiska unionen. Befolkningskriteriet är av flera skäl lämpligare och mer representativt än andra kriterier såsom villkoren på finansmarknaden eller BNP-nivån. De exakta befolkningstalen finns aktuellt till hands för alla medlemsstater, räknas fram per person och enligt kriterier som tillåter exakta jämförelser, och dessutom tar man med detta kriterium hänsyn till att en förnuftig penningpolitik enligt EU-fördragen inte enbart skall fokusera på kapitalmarknaderna utan framför allt uppmärksamma de människor som den berör.

Goebbels (PSE).
Herr talman, herr kommissionär! Europeiska unionen, eller åtminstone vissa företrädare för länder som antas vara viktigare än andra, lider av en mystisk åkomma: Gulliversyndromet.
Oavsett om det är inom konventet eller i organ som Europeiska centralbanken tror sig företrädarna för de stora länderna hotade av att bli bundna av de mindre ländernas gäng, länder som definitionsmässigt är oansvariga och som efter utvidgningen kommer att vara i numerär majoritet i rådet. I teorin har staterna i Europeiska unionen lika rättigheter och skyldigheter, men vissa tror sig vara mer jämlika än andra, precis som George Orwells grisar.
Europeiska unionens historia innehåller inga exempel på lilleputtar som har bildat allians gentemot Europas Gullivrar. Alla blockeringar i Europa - alltifrån den tomma stolens politik från De Gaulles sida till det berömda I want my money back från Maggie Thatchers sida - har varit stora länders verk.
Stabilitetspakten uppfanns för att få länderna i ?Club Med? att hålla sig till en budgetdisciplin, vilket skulle garantera eurons externa värde. Pakten respekteras av de ?små? men i mycket mindre utsträckning av de ?stora?. Gulliversyndromet väcker trots detta en fruktan i vissa regeringar för att centralbankscheferna från mindre länder kan börja föra en släpphänt penningpolitik. Resultatet av all denna rädsla är ECB:s förslag om att begränsa antalet centralbankschefer som får vara med och utforma penningpolitiken.
Ordförande Duisenberg hävdar att centralbankscheferna inte röstar efter nationella intressen, att det faktiskt inte förekommer omröstningar och att penningpolitiken utformas i samförstånd. Varför då detta förslag om en ändring av röstningssystemet? Man säger att det inte kommer att vara möjligt att genomföra omröstningar med 25 centralbankschefer. En debatt med 25 centralbankschefer kommer säkert att bli längre, men en omröstning för eller emot en ändring av styrräntorna är lika enkel att genomföra med 25 som med 18 eller 9 centralbankschefer.
Detta är således inte det verkliga skälet bakom det framlagda förslaget. I själva verket vill de fem stora staterna, som står för ca tre fjärdedelar av gemenskapens BNP, förbehålla sig rätten att bestämma över penningpolitiken. I det avseendet är ECB:s förslag genialt, eftersom det innebär ett rotationssystem mellan tre grupper av länder som skulle garantera de ?stora? att få rösta i 80 procent av fallen.
I betänkandet av Friedrich föreslås att de penningpolitiska besluten bör överlåtas till en verkställande grupp med nio medlemmar, som skall utses enligt en formel som förenar dels varje lands befolkningsstorlek, dels varje lands ekonomiska och finansiella betydelse. På denna sista punkt sammanfaller betänkandet av Friedrich med centralbankschefernas enhälliga förslag. Man kan ändå hysa tvivel om alla dessa förslag. Eftersom det inte brådskar, varför får vi inte alla mer tid att fundera över förslagen?
Herr talman! Jag vill också svara Della Vedova att Polen, enligt ECB:s förslag, alltid kommer att gå före Luxemburg.

Schmidt, Olle (ELDR).
Herr talman! Herr kommissionär! Vi vet alla att ECB i ett större EU måste reformeras, men det förslag som ECB har presenterat är inte tillräckligt genomarbetat. Kritiken har också varit hård.
Friedrichs betänkande går i rätt riktning, men jag, liksom andra här, undrar: Varför denna brådska? Man bör stanna upp, tänka efter och komma med ett väl förankrat förslag till nästa regeringskonferens. Demokratin kräver att röstreglerna är någorlunda enkla och begripliga. Även vanliga människor skall faktiskt kunna förstå dem och hur de fungerar. Principen bör vara: en röst - en medlem.
Kravet på effektivitet, som är viktigt, kan uppfyllas i ett utvidgat EU som Huhne tog upp. Herr kommissionär, vi måste undvika ett alltför uppdelat Europa. En uppdelning i A-, B- och t.o.m. C-lag är inte acceptabelt. ECB måste visa större öppenhet med offentlig redovisning av diskussioner och omröstning. Det är ett oeftergivligt krav. Slutligen måste vi faktiskt också stärka parlamentets roll.

Grönfeldt Bergman (PPE-DE).
Herr talman! Jag vill tacka föredraganden, Friedrich, för ett förtjänstfullt arbete i detta ärende. Frågan om röstreglerna för ECB-rådet är mycket viktig, särskilt med tanke på den förestående utvidgningen och därmed också den troliga utvidgningen av EMU-samarbetet. Nuvarande regler måste reformeras. Alla tycks vara överens om att en reform är nödvändig. Det är dock inte alldeles självklart hur den skall se ut.
Friedrichs betänkande tar avstånd från det förslag som ECB lade fram den 3 februari, en modell med 21 röster, dvs. 15 centralbankschefer och 6 revisionsledamöter och ett roterande system när 16 eller fler länder ingår i valutaunionen. Det innebär att mycket, mycket snart kommer inte alla medlemsländers röst att höras. Det blir ett system som inte alla deltar i men som ändå är stort och komplicerat. Om beslutsfattandet blir alltför komplicerat, kommer det att leda antingen till att banken inte kan reagera tillräckligt snabbt på ekonomiska förändringar eller att besluten inte kommer att upplevas som legitima. Systemet med rotation gör det svårt att utkräva ansvar, eftersom det kommer att bli nästan omöjligt att avgöra vem eller vilka som bär ansvaret för ett beslut.
I Friedrichs betänkande, förtjänstfullt kompromissat i utskottet för ekonomi och valutafrågor, föreslås grundläggande principer: principen om en röst - en medlem, principer avseende representativitet, öppenhet och ansvar, samt om att vara vägledande vid utarbetandet av en ny beslutsmodell med större effektivitet men som innebär att alla medlemmar fortfarande är delaktiga.
För de små länderna tycker jag att detta är viktigt. För de nya medlemsstaterna kommer det också att vara betydelsefullt. För mig som kommer från ett land som står inför en avgörande folkomröstning om att byta kronor till euro känns det rätt och rimligt att förespråka en beslutsmodell som kan bli effektiv och snabb på lång sikt och samtidigt ge möjlighet för alla att delta i en process där det även går att utkräva ansvar.

Berès (PSE).
Herr kommissionär, kära kolleger! Vi visste att den här frågan skulle komma upp. Under lång tid var det för tidigt att prata om den. Det framkom bland annat då vi genom ett betänkande som lades fram hösten 2000 försökte behandla frågan i samband med förberedelserna för utvidgningen. Det var ett betänkande av Brok. I dag vore det förhastat att uttala sig endast med stöd av Europeiska centralbankens arbete. Sanningen är att de institutionella lösningar som vi antar för centralbanken i grunden väcker fruktan, eftersom man ibland får intrycket att de skulle kunna överföras på andra institutionella maskinerier, och varför inte själva unionen. Detta är en realitet i den debatt vi nu inleder här.
När det gäller innehållet tror jag att konventet kan riva upp det som Nicefördraget åstadkom. Och det som centralbanken föreslår bör konventet kunna se över. För i grunden är det en viss utveckling av systemet som föreslås, oavsett om det gäller att inrätta en rotationsmekanism eller en gradering av de beslut som fattas inom centralbanken. Jag anser inte heller att vi kan förkasta allt i centralbankens förslag, till exempel idén om att begränsa antalet ledamöter i ECB-rådet, om man vill att denna instans skall kunna fortsätta att fatta beslut. Jag anser också att vi bör behandla dessa förslag genom att försöka urskilja vad som är viktigast för oss.
Det verkar som om vi kan ta ett antal lärdomar i form av kriterier, med hänsyn till erfarenheten hos den unga institution som centralbanken är. Den första är att man i grunden bör se över direktionens och ECB-rådets relativa inflytande, så att banken verkligen kan fatta beslut. Den andra - som vår utskottsordförande Christa Randzio-Plath nämnde - rör insynen i beslut fattade av beslutande organ. Den tredje rör bankens förmåga att föra en penningpolitik som ligger i hela zonens intresse.
Enligt min mening bör vi granska centralbankens förslag mot bakgrund av dessa tre kriterier, men det är framför allt konventet som bör stödja sig på dessa tre kriterier för att föreslå en lösning om hur beslut bör fattas i centralbanken i framtiden. I grund och botten är det nämligen konventet som skall uttala sig.

Maaten (ELDR).
Herr talman! Jag anser att förslagen till revidering av Europeiska centralbankens styrelsestruktur, vilket kommer att leda till att olika klasser av deltagare snart kommer att skapas och en liten grupp av stora länder i praktiken kommer att utgöra denna styrelse, är en besvikelse. Jag kan inte heller se det logiska i att ett par stora medlemsstater som nu sätter sig på tvären i fråga om genomförandet av stabilitets- och tillväxtpakten skall få en framträdande position i denna första grupp, medan mindre medlemsstater som har fört en korrekt penningpolitik förvisas till sophögen. Dessa förslag skadar medlemsstaternas likvärdighet. Skall då de som tillhör den andra och den tredje gruppen bara sitta tysta i diskussionen, eller spela kula medan de stora bjässarna röstar?
Nej, herr talman, jag tycker att situationen är utmärkt som den är nu. Föredraganden hävdar med rätta att vi fortfarande har mycket god tid på oss att i lugn och ro söka efter ett bättre system. Låt oss först bara samla erfarenhet av utvidgningen innan vi vänder upp och ned på saken och sedan välja ett enkelt och öppet styrelsesystem med ett europeiskt, och inte ett nationellt, perspektiv. För mitt land skulle hela situationen få en extra sur smak. Nederländerna hör till de länder som har fört en penningpolitik i flera år. Till en början får vi vara med i den första gruppen, men så snart som Förenade kungariket ansluter sig till euroområdet sätts vi som tack för utförda tjänster på avbytarbänken. Nu hoppas jag innerligt att Förenade kungariket skall ansluta sig vid något tillfälle, men det är lite tråkigt när det får sådana här konsekvenser. Länder som sedan ett par år försiktigt men också häftigare har undergrävt den europeiska monetära stabiliteten belönas. Det är ju ändå otänkbart, herr talman, att förstöra euron på det här sättet.

Kauppi (PPE-DE).
Herr talman! Det gläder mig att Europaparlamentets utskott för ekonomi och valutafrågor i går intog en stödjande ståndpunkt till den finska regeringens linje, enligt vilken rådets reformförslag inte duger som grund för beslutfattandet. Arbetet vid ECB:s viktigaste beslutsfattande organ måste reformeras för att ett effektivt beslutsfattande skall vara möjligt även efter utvidgningen. Den modell som ECB:s råd lagt fram är dock för komplicerad och oklar och ger inte den stora allmänheten ökade möjligheter att följa med utformningen av penningpolitiken. Vi vill alla öka effektiviteten i det penningpolitiska beslutsfattandet, men systemet måste vara öppnare och lättare att förstå. 
För tillfället är problemet med beslutsfattandet inom ECB inte hur man röstar, utan det att rådet överlag alltför ofta försöker undvika omröstning. I artikel 10.2 i ECB:s stadga konstateras att ECB:s råd fattar sina beslut med enkel majoritet. Resolutionsförslagen går dock inte till omröstning förrän det har uppstått samförstånd i diskussionen, vilket i varje fall enligt ordförande Duisenbergs uttalanden inför parlamentet ligger mellan majoritet och enhällighet. För att ECB skall kunna reagera ännu snabbare på förändringar på marknaden borde man tillämpa majoritetsomröstning. Ur den här synvinkeln är det inte heller vettigt att man gör omröstningsförfarandet komplicerat och frånstötande och därmed ytterligare minskar röstningsaktiviteten. Dessutom kränker rotationsmodellen som ECB föreslagit flera principer som såväl parlamentet som centralbankernas generaldirektörer själva tidigare har ansett vara av största vikt.
Beredningen av reformeringen av ECB:s omröstningsförfarande måste flyttas över till regeringskonferensen. Parlamentet lägger fram två frågor som måste understödas. För det första kravet på kvalificerad majoritet och för det andra förslaget enligt vilket man i beslutsfattandet skall skilja mellan operativa beslut som gäller den praktiska penningpolitiken och långsiktiga institutionella och strategiska beslut, och vi hoppas att Ekofinrådet beaktar parlamentets yttrande när man fattar beslut.

Lulling (PPE-DE).
Herr talman! Låt mig direkt förklara att jag inte röstade för det betänkande som i går kväll antogs i utskottet för ekonomi och valutafrågor. Vår tyske föredragande har övergett sitt första förslag att ge varje EMU-stat i ECB-rådet en röst som dock uteslutande skulle balanseras mot den företrädda befolkningen. Får jag påminna om att ECB-rådet behandlade och avslog ett liknande förslag från tyska Bundesbank under sina långa och komplicerade överläggningar. Varför? Därför att detta i ett EMU med 25 eller 27 medlemsstater skulle innebära att fyra stora medlemsstater i praktiken får vetorätt i ECB-rådet på bekostnad av de övriga. Så får det inte vara. Även om man därutöver tar hänsyn till de båda objektiva kriterierna BNP och TABS (den totala aggregerade balansräkningen) - vilket utskottet för ekonomi och valutafrågor antog som en kompromiss i går kväll - blir systemet mycket mindre balanserat än ECB-modellen som endast betraktar dessa båda kriterier som en rankning av medlemsstaterna som får sin rösträtt enligt ett rotationssystem.
Visst är ECB-modellen ny och visst behöver man vänja sig vid den, men den är inte så komplicerad och ogenomtränglig att de direkt inblandade inte förstår. Detta vore ett fattigdomsbevis för politikerna i medlemsstaterna och deras centralbanker! När allt kommer omkring är det den ekonomiska och finansiella styrkan och inte invånarantalet som påverkar ett lands valuta. I ECB:s förslag tar man hänsyn till denna självklara sanning.
Jag valde att inte stödja det så kallade kompromissförslaget bland annat därför att det skulle leda till en regelrätt åternationalisering. Den utökade direktionen med nio ledamöter skall ju också ges ännu större befogenheter på bekostnad av ECB-rådet, som nu sammanträder två gånger i månaden men som enligt utskottets förslag givetvis inte kan spela något annat än en underordnad roll med sina upp till 27 medlemmar. Jag hoppas att ministerrådet stöder ECB-rådets mycket mer balanserade rekommendation så att denna kan genomföras före utvidgningen. Ett scenario liknande det som har föreslagits vore nämligen mycket ödesdigert för förtroendet för euron!
(Applåder)

Solbes
Herr talman! Jag kommer att fatta mig kort. Enligt min mening handlar debatten om två skilda frågor. Den första frågan är följande: Är den modell som Europeiska centralbanken föreslår på grundval av tillämpningen av fullmaktsklausulen: logisk eller ologisk, eller finns det en bättre modell? Den andra frågan är vilken modell som skulle vara bättre. Det kan handla om det förslag till modell som finns med i betänkandet av Friedrich eller vilken annan modell som helst.
Vad vi talar om nu är emellertid frågan om hur fullmaktsklausulen, vilken fastställdes i Nice, skall tillämpas och att regeringarna ger antingen ECB eller kommissionen tillstånd att lägga fram ett förslag, ett förslag som i båda fallen måste antas enhälligt.
Enligt fullmaktsklausulen måste antingen alla centralbankschefer vara närvarande och rösta, eller så kan man ha ett begränsat röstningssystem, som ovillkorligen måste vara ett rotationssystem. Om vi har ett rotationssystem innebär detta självklart att alla medlemsstater inte deltar i alla beslut, och problemet är hur rotationssystemet skall utformas.
Europeiska centralbanken har förslagit en modell som utan tvivel skulle medföra en viss balans mellan medlemsstaterna när det gäller deras ekonomisk-finansiella dimension och som följaktligen ger de mindre medlemsstaterna en mycket viktig roll.
Kommissionen anser emellertid att detta rotationssystem inte är tillräckligt motiverat och har därför föreslagit att endast rotationssystemet skall ändras. Vad har kommissionen gjort? Det enda den har gjort är att föreslå att Europeiska centralbankens nuvarande kriterier för att fastställa röstsystemet skall användas.
Det är sant att detta system medför förändringar när det gäller alla medlemsstaters deltagande, men det är vad som är tillåtet enligt fullmaktsklausulen. Att lägga fram ett ytterligare förslag om ett annat rotationssystem, i stället för att ändra Europeiska centralbankens förslag är meningslöst.
Vad ni hävdar är att fullmaktsklausulen inte löser våra problem, att vi vill göra något mer ambitiöst. Det har jag full förståelse för: det har även varit kommissionens inställning när det gäller några punkter. Men om vi röstar och fattar beslut om grunderna för tillämpningen av fullmaktsklausulen, kan Europeiska centralbankens förslag vara fullständigt användbart och detta skulle lösa de problem som skulle kunna uppstå i och med övergången till det nya systemet. Alla andra modeller - och det får vi inte glömma bort - kräver också enhälliga beslut och ratificering och en sådan modell skulle inte vara lätt att tillämpa.

Talmannen.
 Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum nästa torsdag.
(Sammanträdet avbröts kl. 17.05 och återupptogs kl. 17.20.)

Talmannen.
 Nästa punkt på föredragningslistan är kommissionens uttalande om grannländerna i ett utvidgat Europa: förbindelserna med grannländerna i öster och söder.
Ärade kolleger! Jag vill upplysa er om en liten förändring i tidsplanen. Vi skall nu behandla kommissionens uttalande och debatten kommer att förlängas till kl. 17.45. Klockan 17.45 kommer vi att fortsätta med frågestunden.

Prodi
Herr talman! Jag tänker bara göra ett mycket kort inlägg med ett par kommentarer om dokumentet som lagts fram i dag om politiken gentemot våra granländer: ett oerhört viktigt dokument som klarlägger våra förslag när det gäller förbindelserna i Europa och runt Medelhavet efter utvidgningen. Utvidgningsprocessen har i själva verket skapat stora förväntningar i de länder som ligger nära oss, men den har också skapat frustration, spänningar som kan sammanfattas i ett par mycket tydliga påpekanden, som är mycket begripliga när det gäller de länder i Öst som uteslutits från utvidgningen. Från de länderna har det framförts kritik om att vi helt enkelt skulle ha flyttat järnridån österut. Från länderna runt Medelhavet har vi fått kritik för att vi skulle ha riktat uppmärksamheten framför allt österut och inte mot länderna runt Medelhavet.
Förväntningarna från våra grannar är många och jag har hela tiden ansett att vi inte får göra dem besvikna, utan att vi måste formulera en seriös politik även när det gäller dem, i deras intresse och i unionens intresse. Det meddelande som kommissionskollegiet i dag har godkänt om grannländerna i ett utvidgat Europa motsvarar detta behov, nämligen att skapa en referensram inom vilken vi kan utveckla förbindelser som hela tiden blir tätare gentemot våra grannar i öster och i söder, för att bygga upp det som jag flera gånger har kallat, först på ett intuitivt sätt och därefter alltmer analytiskt och faktaunderbyggt, ringen av vänskapligt sinnade länder, ringen av vänner som sträcker sig från Ryssland och ända till Marocko, en ring som vi skall dela allt med, utom våra institutioner. Vi skall med andra ord dela på programmen, marknaden, reglerna, den politiska dialogen, men inte på parlamentet, inte på rådet, inte på kommissionen. Ambitionen är med andra ord att utveckla en politik för de länder som kräver särskilda förbindelser med unionen, men som unionen, åtminstone inte under den närmaste framtiden, inte betraktar i ett utvidgningsperspektiv.
I det sammanhanget - det står klart - ingår följaktligen inte länderna i västra Balkan, där vi redan är överens om möjligheterna till en anslutning, även om vi ännu inte vet något datum. Den ram som vi har utarbetat i meddelandet är ett komplement och ersätter inte de förbindelser som unionen har med enskilda länder eller med grupper av länder. Naturligtvis skall den intensitet och framför allt den hastighet med vilken förbindelserna mellan unionen och de enskilda länderna utvecklas inom denna ram anpassas efter de enskilda ländernas förmåga, dvs. även i detta fall gäller differentieringsprincipen. Målet är tudelat: för det första att tillsammans med våra partner skapa ett område för välstånd och stabilitet, som bygger på principen om ekonomisk integration, förstärkning av de politiska banden och det kulturella samarbetet, och när det gäller detta senaste - det kulturella samarbetet - insisterar jag verkligen. För det andra skall vi knyta utvecklingen av dessa förmånsförbindelser till en gradvis tillnärmning från dessa länders sida till våra regler och våra värdesystem, såväl på det ekonomiska området som det politiska. Vi vill med andra ord, på grundval av erfarenheten och våra nuvarande avtalsmässiga band, utveckla en samlad handlingsplan med varje enskilt land som beskriver den väg som vi har för avsikt att gå tillsammans.
I dessa handlingsplaner anges mål, tidsplaner, metoder och övervakningsmekanismer som engagerar de båda parterna på ett jämbördigt plan. I det sammanhanget kommer vi med andra ord att bedöma möjligheten att skapa ett specifikt avtalsinstrument, ett grannlandsavtal, och ett särskilt finansiellt instrument, grannlandsinstrumentet. Konkret kommer vi att samarbeta med våra grannar för att skapa en inre marknad, främja den fria rörligheten för personer, varor och tjänster, förstärka samarbetet i kampen mot de gemensamma hoten, förstärka vårt samarbete när det gäller konfliktförebyggande och riskhantering, främja de mänskliga rättigheterna, intensifiera dialogen mellan olika kulturer och religioner, integrera transport-, energi- och telekommunikationsnäten och skapa ett större forskningsområde: dvs. för att utveckla en allt större integration, baserad på gemensamma värderingar och principerna fred, frihet och solidaritet, dvs. samma principer som har varit vägledande för vår union.

Swoboda (PSE).
Herr talman! Kommissionsledamoten ville tydligen säga något, och jag kanske också kan få fråga honom en sak. Jag är ju införstådd med grunden i det som ordförande Prodi beskrev.
Vad som skulle intressera mig är följande: Hur ser egentligen den institutionella ramen ut? Ni nämnde finansinstrumenten och fördragen med grannländerna. Min fråga till ordföranden eller kommissionsledamoten är följande: Finns det några särskilda institutionella förutsättningar?
Teoretiskt sett har vi ju fortfarande den europeiska konferensen. Det finns olika möjligheter. I samband med Medelhavsområdet diskuterade vi ett tätare parlamentariskt samarbete. Vi får inte lämna oklarheter kring detta, utan vi måste se till att ansvaret inom kommissionen reds ut eftersom det egentligen handlar om en mellanperiod mellan normal traditionell utrikespolitik och integration i Europeiska unionen. Jag tror att just denna mellanperiod måste definieras mycket noggrant, och kommissionen bör lägga fram förslag på hur detaljerna skall skötas och vilka institutioner som är delaktiga under just denna mellanperiod. Kommer Europeiska konferensen att återupplivas? Finns det inom kommissionen ett särskilt ansvar för detta samarbete? Kvarstår detta hos kommissionsledamot Patten? Detta är frågor som skulle intressera mig. Ni kanske vill kommentera detta.

Patten
Herr talman! Vi har just haft en utomordentligt intressant diskussion i kommissionen där ledmotivet i de flesta inläggen - den starka övertygelsen hos de flesta av de som talade - var att det är absolut nödvändigt att ge frågan om förhållandet till våra nya grannar samma prioritet som vi tidigare har gett hela utvidgningsprocessen; att det, med andra ord, blir en del av vars och ens ansvar att föra fram tanken på en institutionaliserad ring av vänner som vi kan erbjuda möjlighet att dela vår säkerhet, vår stabilitet och vårt välstånd. 
I det meddelande som vi offentliggör i dag kommer den ärade ledamoten att kunna se praktiska sätt på vilka vi försöker ge uttryck för denna uppfattning. Det är inte enkelt. Vi har försökt tidigare. I viss mån är det som de vises sten. Vi har aldrig riktigt kommit fram till något sätt att uttrycka våra åsikter om våra grannländer som inte inbegriper att vi erbjuder dem alla medlemskap i Europeiska unionen. Detta meddelande handlar inte om det. Men i våra förslag kan ledamoten se att vi har föreslagit förnuftiga och konkreta sätt på vilka vi kan hjälpa våra grannländer, både på våra landgränser och på våra havsgränser, att delta i vår marknad, att delta i vår politik, inte att delta i våra institutioner men att delta i det välstånd och den politiska stabilitet som har varit Europeiska unionens kännemärke.
Det enkla svaret på hans fråga är att det finns några meningsskiljaktigheter. Kommissionen anser att ansvaret för detta vilar på hela kommissionen och att detta ansvar måste delas mellan oss.

Talmannen.
 På grund av att vi har tidsbrist och antalet frågeställare är stort, kommer vi att ge ordet till ledamöterna i grupper om tre och tre, en från varje grupp om det är möjligt. Jag har många ledamöter på talarlistan. Kommissionsledamoten kommer att svara varje gång tre ledamöter har ställt sina frågor.

Callanan (PPE-DE).
Herr talman! Jag har lyssnat med stort intresse på kommissionsledamotens uttalande om de nya länderna. Jag är övertygad om att de vill säkerställa insyn och ansvarsskyldighet i samtliga institutioner om de ansluter sig till unionen.
Därför lovade kommissionens ordförande denna morgon parlamentet att han skulle offentliggöra promemorian från Jules Muis i internrevisionen till kommissionsledamot Kinnock. Denna eftermiddag sade kommissionens talesman att kommissionen nu inte har några planer på att offentliggöra denna promemoria. Skulle kommissionsledamoten vilja vara så vänlig och tala om för oss varför kommissionens linje har ändrats sedan i morse och varför den vägrar att offentliggöra denna handling så att beviljande av ansvarsfrihet för kommissionens budget kan fortskrida så skyndsamt som möjligt?

Talmannen.
 Det är inte den frågan vi diskuterar i kväll. Om Prodi vill kommentera något kan han göra det, men jag ber er att hålla er till föredragningslistan.

Prodi
Låt mig bara bekräfta det jag sade i morse: dokumentet kommer att offentliggöras, som ett institutionellt avtal.

Lagendijk (Verts/ALE).
Herr talman! Jag har följt inledningen av kommissionens ordförande mycket noggrant och också läst det tal som han höll om detta samma ämne i december i Bryssel. Såväl i inledningen i dag som i talet balanserar han verkligen mellan inställningen att vi inte skall utesluta möjligheten till medlemskap helt och hållet och uppfattningen att vi inte heller skall ta något initiativ till detta. Det förstår jag mycket väl, och detta är inte heller någon kritik mot Prodi.
Det existerar en vänskapskrets, i vilken Marocko och Ryssland skall behandlas jämlikt, på samma sätt. Min fråga är om det inte är bättre eller skulle vara bättre - det är en öppen fråga till kommissionen - att vara ännu tydligare och att säga: ?i denna vänskapskrets finns det vänner som ändå ligger oss något varmare om hjärtat?. Ukraina och Vitryssland skulle till exempel kunna bli medlemmar i framtiden, medan vi inte kan föreställa oss det i fråga om Ryssland. I detta sammanhang måste vi vara mycket tydliga. Samma sak gäller för till exempel Nordafrika. Skapar inte detta den klarhet som dessa länder kräver av oss, och är det inte bättre att göra skillnad mellan potentiella medlemmar och länder eller grannar som aldrig kommer att komma i fråga för medlemskap?

Wiersma (PSE).
Jag skulle vilja ansluta mig till Lagendijks fråga. Jag förstår mycket väl vad kommissionen gör och också vilken prioritering som man kommer att ge sin politik i förhållande till länderna i vår omgivning. Vi kommer i detta parlament att grundligt komma tillbaka på det meddelande som kommissionen offentliggör i dag. Jag har egentligen bara en enda fråga. Målsättningen är naturligtvis att förhindra att det uppstår en ny uppdelning, en ny järnridå, i Europa. Om vi vill förhindra detta måste vi också hjälpa länder som Ukraina och Vitryssland att genomgå samma utveckling som Ungern och Polen.
Tror kommissionen att man med sitt förslag skall kunna utveckla tillräckligt inflytande på och samarbete med dessa länder, så att samma reformprocesser kommer att inträffa där som i de nuvarande kandidatländerna och en sorts likvärdighet uppstår på sikt som öppnar dörren för svaret på frågan om dessa länder också kan bli medlemmar i unionen?
Vad det i slutändan handlar om för mig är: uppnår vi med det ni föreslår samma positiva effekt på dessa länder som vi har uppnått med utvidgningsprocessen i ett antal andra länder i Central- och Östeuropa? Jag tror att det är det enda sättet att förhindra en ny uppdelning i Europa, med tanke på vad som nu sker i dessa länder.

Berlato (UEN).
Herr talman! Anslutningen av de nya medlemsstaterna kommer att ytterligare utvidga gränserna för Europa, och det allt större inflytande som unionen kommer att utöva på kontinenten. Vi kommer att utveckla en grannlandspolitik som skapar nya potentiella partner som i framtiden skulle kunna bli nya kandidatländer, vilket har skett med de länder som nu är på väg att bli medlemmar.
Men det verkar svårt att föreställa sig ett Europa som utvidgas ytterligare utan att man inleder en diskussion som nu blir nödvändig: vilka är Europas yttersta gränser? Om vi blickar söderut, mot Medelhavets afrikanska stränder, så finner vi länder som aldrig har visat att de skulle kunna dela parametrarna för utveckling eller ideologier, politisk eller religiös övertygelse med Europa, kanske med undantag för Libanon och Israel. Om man blickar österut skulle man kunna tänka sig att öppna för republikerna Ukraina och Georgien, mot norr för Norge, medan Atlanten redan i sig utgör en gräns åt väster.
Vilka är de yttersta gränserna som vi kan föreställa oss för att inte förtunna unionen till ett område för fritt handelsutbyte, för att nå fram till en union som inte kommer att gå i kvav varje gång den skall ta itu med de stora internationella frågorna, som dessvärre har inträffat i dessa dagar? Det gäller med andra ord diskussionen om vilka länder som kommer att vara kallade att bli medlemmar av unionen och med vilka länder det i stället blir nödvändigt att enbart ha förmånliga samarbetsförbindelser, en diskussion som måste föras mycket uppmärksamt, eftersom samarbetet inte bara får gälla enbart kommersiella aspekter, utan även känsliga förbindelser som respekt för de mänskliga rättigheterna och kontroll av migrationsströmmarna.

Prodi
Jag tänker mycket kort besvara de tre frågorna, som var inbördes knutna till varandra. Kom ihåg att målet att bygga upp en ring av vänner inte är knutet till några löften eller någon uteslutning när det gäller utvidgningen: inget av dessa länder har rätten att bli medlem och inget är uteslutet från medlemskap. Men det står klart att detta inte löser problemet som den sista frågan gällde. Här tänker jag upprepa en begäran - som jag redan flera gånger har riktat till parlamentet och som man säger har fått visst gehör - om att snart få till stånd en diskussion om just unionens gränser. Men diskussionen som gäller ringen av vänner är något annat, en diskussion som inte gäller unionens utvidgning, men som ändå erbjuder en stark samarbetsrelation, en progressiv integration, som verkligen erbjuder en säker ekonomisk och politisk framtid, för oss och för de länder som vi har omkring oss; medlemskapet är något annat.
För att besvara den andra frågan, så är detta något vi gjorde just för att undvika anklagelsen om att helt enkelt ha flyttat järnridån österut, som jag sade i mitt föregående inlägg. Här finns inte längre någon järnridå, inte längre någon uteslutning; det finns medlemsstater, men medlemsstater med ett allt intensivare samarbete med länderna i omgivningen, med ringen av vänner. Detta är en organisk strategi som i och med utvidgningen utökar antalet medlemmar i unionen och som med ringen av vänner skapar en grannlandspolitik som hela tiden blir allt starkare och allt tätare.

Brok (PPE-DE).
Herr talman! Det gläder mig att kommissionen nu utarbetar ett förslag som vi kan diskutera, nämligen om det finns några alternativ till ett fullt medlemskap i Europeiska unionen. Detta är efter utvidgningen med de tio länderna helt klart en av de viktigaste frågorna för framtiden.
Jag har två frågor att ställa. För det första fick jag inte helt klart för mig om detta är ett flexibelt system av bilaterala EU-förbindelser med länderna eller en multilateral satsning - ett slags europeiskt ekonomiskt bonusområde. Detta är för mig en viktig fråga. Min andra fråga rör Balkan. Jag vet att länderna på Balkan måste betraktas mycket differentierat och att vissa kommer att kunna ansluta sig till EU tidigare än andra. Vissa länder kommer att behöva lång tid för sin inre utveckling. Det vore därför fel att inte låta dem omfattas av denna tanke, utan under tiden, vilket alltså kan dröja länge, skulle de kunna omfattas av ett sådant nätverk. Eventuellt kan kommissionen se över denna ståndpunkt på nytt.

Souladakis (PSE).
Herr talman! Jag instämmer på det hela taget i den allmänna ram som kommissionens ordförande har angett för förbindelserna med de andra länderna efter utvidgningen. Men politik som bygger på allmänna principer snavar ibland på genomförandet. Jag skulle därför vilja ställa två frågor: För det första, vad kan i praktiken i bästa fall komma ur våra förbindelser med Medelhavsländerna i Nordafrika när den allmänna politiken, enligt min mening, inte kan anses vara särdeles lyckad? För det andra, i fråga om de länder i före detta östblocket som står i begrepp att ansluta sig, eftersom förbindelsernas kvalitet ibland bestäms av grannländerna och inte av allmänna principer och eftersom vi den senaste tiden har kunnat konstatera att många av kandidatländerna gått sin egen väg i politiska strategifrågor - vi talar om Irak, utan hänsyn till vilken ståndpunkt man instämmer eller inte instämmer i - är frågan: Hur kan vi påverka dessa länders uppträdande så att de inte utgår från egna kriterier i förbindelserna med andra länder, som vi betraktar som samarbetsvilliga och fredssträvande, medan andra sannolikt ser dem som motståndare?

Schroedter, Elisabeth (Verts/ALE).
Herr talman! Vi talar hela tiden om huvuddragen. Det är också viktigt. Men problemen ligger ju i detaljerna. En av de viktigaste frågorna i grannländerna är hur det kommer att bli längs gränsen. Kommer det att bli nya, decentraliserade instrument som banar väg för ett konkret gränsöverskridande samarbete? Kommer det att göras lättnader vid gränsen eller kommer gränsen i själva verket att leda till en delning därför att den delar etniska grupper åt och drar en gräns mellan nuvarande förbindelser?
Jag skulle vilja veta vad kommissionen tänker om detta. Hur är finansinstrumentet utformat? Kommer det att vara centralt som nu där vi har dessa problem, eller kommer det att bli ett decentraliserat instrument?

Patten
Herr talman! Jag kan besvara de tre frågorna om principen om arbetsfördelning.
För det första, ordföranden i utskottet för utrikesfrågor, mänskliga rättigheter, gemensam säkerhet och försvarspolitik erinrar sig säkert att jag har gått med på att komma till utskottet den 25 mars för en utförlig diskussion om kommissionens meddelande, då vi kommer att få tillfälle att mera i detalj följa upp ett antal av de saker som diskuteras denna eftermiddag.
Han tog upp ett par saker. För det första vill vi kunna erbjuda ett enhetligt globalt ramverk. Vi erkänner dock att det inte kan bli tal om en policy med ?en storlek för alla?. Vi behöver en policy som kan anpassas efter olika nivåer av ekonomisk utveckling och engagemang i vårt värdesystem. Därför hoppas jag att policyn kommer att vara enhetlig men samtidigt tillräckligt flexibel för att kunna fungera.
Han nämnde även Balkan. Vi har uttryckligen uteslutit de länder som är engagerade i stabiliserings- och associeringsprocessen från detta meddelande, dvs. Kroatien och länderna i västra Balkan, Turkiet, Rumänien och Bulgarien. De är redan inställda på medlemskap i Europeiska unionen och i detta dokument fokuserar vi - i enlighet med önskemålen från Europeiska rådets möte i Köpenhamn - på de länder som siktar på medlemskap. Jag är övertygad om att det, som ordföranden har sagt, kommer att bli en debatt om de geografiska gränserna för Europeiska unionen i sinom tid. Ordföranden höll tal om detta för ungefär tre och ett halvt år sedan. Detta är emellertid vare sig rätt tillfälle eller rätt dokument för den debatten. Jag vill bara tillägga att vår avsikt är att kandidatländerna själva skall vara delaktiga i denna debatt, i vilken många av dem har större intressen än vi.
I frågan om hur Medelhavsländerna och de östeuropeiska länderna skall göras delaktiga i vår politik hoppas vi mycket att vi skall kunna göra dem delaktiga i allt från den inre marknaden, handel, migration och rörlighet för personer till rättsliga och inrikes frågor, ekonomiskt bistånd och frågor som styrelseformer, mänskliga rättigheter och rättsstatsprincipen. Vi har försökt göra det genom Barcelonaprocessen genom att, till exempel, ge ett större stöd till de länder som redan är engagerade i Agadirprocessen, och uppmuntra dem att gå vidare från det och börja harmonisera sina bestämmelser med våra och göra dem mera delaktiga i vår egen inre marknad. Det kommer att vara den policy som vi går vidare med.
Det finns ett antal länder i Östeuropa - man skulle kunna kalla dem de västliga nya oberoende staterna - som inte har kunnat ansluta sig till Europeiska unionen, även om de, som Moldavien och Ukraina, ger uttryck för sitt intresse för Europa. Jag hoppas att det vi föreslår dem i form av handel, ekonomi och politisk dialog kommer att vidga det gemensamma ekonomiska och politiska området runt våra gränser. Men vi försöker inte lösa frågan om medlemskap i Europeiska unionen för dessa länder i detta dokument.
Till sist gläder det mig att få tillfälle att besvara den ärade ledamotens fråga om detta, eftersom det är något som vi har diskuterat tidigare. Hon ställer en mycket förnuftig fråga om enhetlighet i våra finansiella instrument för att hantera gränsöverskridande frågor. Jag kan försäkra henne att i vårt dokument kommer hon att hitta förslaget till ett instrument för grannländerna som skall ta hand om den sortens problem som hon har nämnt. Mina kolleger som arbetar med utvidgningen och regionala frågor kommer att arbeta med mitt eget generaldirektorat och andra för att försöka få igång detta nya instrument på ett sätt som är så effektivt och så lite störande som möjligt.

Beazley (PPE-DE).
Herr talman! Jag var inte medveten om att brittiska ledamöter i denna kammare hade rykte om sig att vara mångordiga!

Kommissionens ordförande angav huvuddragen i meddelandet, så jag kanske kan fråga kommissionsledamot Patten om två detaljfrågor då han redan har berört dem. Skulle vi kunna få en försäkran om att vi, som ordföranden har sagt, inte försöker skapa en ny järnridå och att, till exempel, de nuvarande viseringsbestämmelserna mellan Polen och Ukraina inte kommer att skärpas när Polen blir medlem i Europeiska unionen? Jag ser att kommissionens ordförande nickar, så det kommer att begränsa tiden för hans svar.
Den andra frågan till kommissionsledamot Patten är om det inte nu skulle vara lämpligt att inrätta någon sorts arbetsgrupp med tanke på att de nya medlemsstaterna har fruktansvärda erfarenheter av sitt förhållande med länder som till exempel Ukraina, Vitryssland och Ryssland? De nya medlemsstaterna skulle då kunna börja dela med sig av sina erfarenheter av yttre förbindelser med våra nya grannländer och eventuellt rapportera till kommissionsledamot Verheugen eller till kommissionsledamot Patten själv.

Tannock (PPE-DE).
Herr talman! Jag är djupt övertygad om att om vi åtminstone kunde erbjuda Ukraina, Vitryssland och Moldavien möjligheter till medlemskap på lång sikt så skulle det uppmuntra nödvändiga reformer i deras ekonomier, deras system för styrelse och mänskliga rättigheter och även stödja de politiker och partier som delar våra värden och ambitioner. 
Kommer kommissionsledamot Prodi att dementera sitt uttalande - om det är sant - att Ukraina inte är mer europeiskt än Nya Zeeland? Ukrainarna betraktade det helt tydligt som geografiskt nonsens och en signal till deras regering att det skulle vara ett mycket bättre alternativ att slå sig i lag med den ryska björnen. Till all lycka önskar Ryssland inte ansluta sig till Europeiska unionen, men Ukraina gör det. Vi bör inte utesluta den möjligheten, i synnerhet inte om kommissionen i slutet av nästa år sanktionerar den mycket svagare saken - enligt min mening - för Turkiets medlemskap.
Kan kommissionen tillhandahålla ytterligare finansiering för att bekämpa olaglig invandring och gränsflöden genom dessa länder, oberoende av vårt ogillande av deras nuvarande regeringar?

Flautre (Verts/ALE).
Herr talman, herr kommissionsordförande! Jag stöder och gläds åt kommissionens initiativ att uttrycka en politisk vilja att närma, förtäta, våra förbindelser med grannländerna, men det finns en spricka i detta utbredda tal om närmande, och det är gränsen. Det jag frågar mig är om vi med alla dessa åtgärder för gränskontroller, med kampen mot olaglig invandring och med återtagandeavtalen - ja med allt som rör strävan efter att införliva hanteringen av migrationsströmmarna i unionens yttre förbindelser, särskilt förbindelserna med våra grannar - det jag som sagt frågar mig är om vi inte är i färd med att förvandla denna grannstatszon till ett slags underleverantör för hantering av dessa strömmar eller till ett slags buffertzon mellan Europeiska unionen och resten av världen - vilket självfallet är mindre ärorikt. Med dessa åtgärder gynnar man i dag uppkomsten av zoner för kvarhållande inom och vid Europas gränser, dvs. i våra grannstater, zoner som styrs på ett helt rättslöst och godtyckligt sätt och där rättigheter - de grundvärden vi vill dela - många gånger faktiskt blir totalt kränkta. Är ni medvetna om de risker som har uppstått i dag?
Hannan (PPE-DE).
Herr talman! Vi riskerar att undvika sakfrågan. Den nuvarande utvidgningsomgången beror på resultatet av åtta folkomröstningar som ännu inte har hållits i Central- och Östeuropa. Anser kommissionen det riktigt att dessa länder lämnas åt sig själva för att fatta det beslutet, eller anser kommissionen det acceptabelt att ingripa politiskt och ekonomiskt i det beslutet? Hittills har det hållits en folkomröstning, i vilken Europeiska kommissionen medger att den har spenderat 700 000 euro, en summa som omräknat per capita motsvarar 100 miljoner euro i kommissionsledamot Prodis hemland Italien eller i kommissionsledamot Pattens hemland Förenade kungariket.
Varför måste vi använda kolossala resurser i den här omfattningen för att hjälpa dem att bestämma sig om de villkor som vi erbjuder dessa länder är så förmånliga?

Patten
Herr talman! Jag tror att kammaren kommer att få förmånen att lyssna till ordföranden sedan kommissionsledamoten med ansvar för yttre förbindelser har sagt ett par saker.
För det första vill jag försäkra Beazley om att det inte kommer på tal att vi skulle försöka skapa en ny järnridå i Europa. En del av syftet med detta meddelande är faktiskt att förhindra varje föreställning om att en fästning Europa skapas med de 25 medlemsstaterna.
När man talar om att lätta på viseringsbestämmelser måste man beakta under vilka omständigheter inrikesministrar kan tänkas betrakta det som ett acceptabelt alternativ. En av de saker som de tittar på är inte rätt och slätt gränsen mellan det land som ansöker och Europa, utan de andra gränser för vilka det landet ansvarar. En fråga som kommer att dyka upp om och om igen, när vi, till exempel - jag hoppas efter att ha slutit ett avtal om återvändande med Ryssland - börjar diskutera visumfrågan, gäller säkerheten vid de tusentals kilometer med gränser som Ryssland har med andra länder. Det finns ett antal förutsättningar som måste var uppfyllda för en seriös diskussion om visum.
Ledamoten frågade även om vi kommer att försöka involvera de kandidatländer som ännu inte har anslutit sig och om vi låter dem delta i debatten. Vi har, som ledamoten sade för en stund sedan, en demokratisk process som måste genomföras, men det enkla svaret är ?ja, det gör vi?. Ett antal kandidatländer, till exempel Polen med dess diskussionsdokument om den östliga dimensionen för inte så länge sedan, har kommit med mycket förnuftiga och tankeväckande förslag. Från april kommer kandidatländerna att delta i rådets (allmänna frågor och yttre förbindelser) möten och lyssna på debatterna, så jag hoppas att det i sinom tid kommer att prägla deras inlägg.
Jag är medveten om Tannocks farhågor för Ukraina som han har uttryckt vid ett antal tillfällen. Som Prodi sade är detta dokument inte i sig en definition av de geografiska gränserna för Europeiska unionen, men jag hoppas att våra vänner i Ukraina kommer att erkänna de verkliga ansträngningar som vi har gjort för att hjälpa till att skapa ett gemensamt politiskt och ekonomiskt område som kommer att vara till deras fördel.
Jag önskar att vi kunde ha ett närmare och gynnsammare förhållande till Vitryssland. Det är inte vårt fel att så inte är fallet. Ledamoten känner till den vitryska regimens stil, mål och politik som ledde till det beklagliga visumförbudet för inte så länge sedan. För närvarande kan vi fortfarande förse Vitryssland med stöd till det civila samhällets utbyggnad, och jag ser fram mot den dag - kanske efter nästa val om det är fritt och rättvist - då vi kan utveckla vårt förhållande till det landet. Vi önskar inte att något land på våra gränser skall isoleras av egen vilja, eller av dess regims vilja. Jag har försökt att besvara vad ledamoten sade om en buffertzon. Man måste ta andra länders samtliga gränser med i beräkningen.
Till sist säger jag till ledamoten - vars intresse för dessa frågor jag villigt erkänner - att han bör inse att många av oss är passionerat övertygade om att vi inte bara talar om en penningfråga när vi diskuterar utvidgningen. Vi talar inte bara om handelsintressen, ekonomiska intressen eller ens geostrategiska intressen. För många av oss är utvidgningen en moralisk fråga.
Ledamoten behöver inte oroa sig för mycket om vi anser att det värt att framföra den saken så kraftfullt och så uttömmande som möjligt. Även om jag själv har ingripit i deras debatt så anser jag det inte troligt folket på Malta, som är kända för sitt mod och för att tänka självständigt, skulle låta sig ledas av en enstaka annons i någon av deras dagstidningar, eller ens, det måste jag bekänna, av en enstaka intervju med kommissionsledamoten för yttre förbindelser. Det är mycket troligare att de låter sig ledas av intervjuer med kommissionsledamoten för utvidgningen som är mycket mera vältalig än jag, men jag hoppas att ledamoten kommer att få se det ena landet efter det andra rösta för att komma hem, när denna demokratiska process rullar fram över Europa.
(Applåder)

Prodi
Enbart två ytterligare påpekanden, för kommissionsledamoten svarade utförligt på praktiskt taget samtliga frågor.
Jag insisterar: detta erbjudande, detta förslag, denna politiska plan innebär inte något medlemskap för dessa länder, det innebär inte att de blir medlemmar av unionen: det innebär det inte, men det utesluter det inte heller. Låt mig emellertid också säga mycket klart, att jag inte accepterar - dvs. jag kan acceptera till en viss punkt - det faktum att möjligheten att bli medlem av unionen påskyndar demokratiseringsprocessen, hjälper den inre utvecklingen i dessa länder. Detta är något som gläder mig mycket, det är nyttigt, men det räcker verkligen inte för att bedöma om ett land skall bli medlem av unionen eller inte.
Att bli medlem av unionen innebär också att dela specifika politiska mål, att dela rötter, identitet, att dela betydligt mer än bara den demokratiska inställningen. Detta var den kommentar jag gjorde i anslutning till Nya Zeeland: jag har aldrig sagt att Nya Zeeland är mer europeiskt än Ukraina; jag sade helt enkelt - och jag upprepar - att om vi enbart ser till de demokratiska kriterierna, så förstår jag inte varför inte Nya Zeeland skulle kunna bli medlem av unionen. Men det finns också geografiska, historiska fakta, det finns politiska mål som skall vara gemensamma för att man skall kunna bli medlem av unionen. Det står med andra ord klart att denna möjlighet bör ställas i utsikt när dessa mål framkommer, blir starka och delas av dem, men även delas av oss. Detta förklarar varför jag är så angelägen om att inleda diskussionen om unionens gränser.
Låt mig slutligen försäkra Flautre att målet är precis motsatsen till det som med all rätt har framhållits som en fara, dvs. att skapa fångläger för invandrarna från dessa länder. När det gäller invandringen finns det ett annat etiskt innehåll: genom samarbete från dessa länders sida kan också frågan om invandringen hanteras på ett mänskligare sätt, på ett seriösare sätt, på ett sätt som fler är överens om, på ett sätt som är mindre traumatiskt. Det står klart att detta kan vi endast göra med ringen av vänner, medan vi vet att invandrarna numera kommer till Europa från länder som i vissa fall ligger mycket långt borta. Att ha en grupp länder att samarbeta med även i dessa känsliga frågor är extremt viktigt, och det är naturligtvis vår uppgift att göra så att detta sker med respekt för invandrarnas rättigheter. Det är mycket lättare att uppnå detta mål om det finns samarbete, än om det saknas samarbete.

Talmannen.
Debatten är avslutad.

Talmannen.
Nästa punkt på föredragningslistan är frågestunden med frågor till kommissionen (B5-0085/2003).
Vi skall nu behandla en rad frågor till kommissionen.
Första delen
Talmannen.
Fråga nr 50 från Bill Newton Dunn (H-0095/03):

Angående: Rykten om nationella kvoter för fotbollsspelare inom Europeiska unionen
Brittiska tidningar, varav vissa är ökända för att på ett oriktigt och sensationellt sätt skriva om frågor som berör Europeiska unionen, rapporterar att Europeiska fotbollsförbundet (UEFA) och Europeiska unionen är nära en överenskommelse om att begränsa antalet ?utländska? spelare i varje lag till 50 procent. Detta skulle innebära att fotbollsklubbar inom unionen kunde tvingas ställa upp lag där minst hälften av spelarna kommer från klubbens hemland.
Kan kommissionen vänligen bekräfta att dessa uppgifter är felaktiga, eftersom en sådan överenskommelse skulle stå i konflikt med unionens grundläggande princip om fri rörlighet för dess medborgare?

Diamantopoulou
- Kommissionen känner inte till de pressrapporter i Förenade kungariket som den ärade ledamoten hänvisar till.
Vad beträffar eventuella påtvingade begränsningar av antalet utländska spelare vill jag erinra om följande.
Tillämpningen av gemenskapsbestämmelser på den fria rörligheten för anställda på idrottsområdet avgjordes av EG-domstolen i målet Walrave 1974, i vilket domstolen förklarade att idrott faller under gemenskapsrätten när den utgör en ekonomisk aktivitet, oavsett om den utövas av professionella eller av amatörer. Detta bekräftades av domstolen i dess numera berömda utslag i målet Bosman 1995. I detta utslag förklarade domstolen även att bestämmelser om nationalitet bara kunde vara berättigade när det gäller bestämda officiella matcher mellan lag som representerar länder - som till exempel de olympiska spelen - eller vissa världs- eller europamästerskap.

Newton Dunn (ELDR).
Herr talman! Jag vill tacka kommissionsledamoten för vad som förefaller vara ett mycket tillfredsställande svar och gratulera henne till hennes val av vilka tidningar hon läser, eller snarare de hon väljer att inte läsa.

Talmannen.
Eftersom frågeställarna är frånvarande, bortfaller frågorna 51, 52 och 53.

Talmannen.
Fråga nr 54 från Alexandros Alavanos (H-0066/03):

Angående: Kofi Annans plan för Cypern och gemenskapens regelverk
Europaparlamentet uppmanade i sin resolution om de enskilda kandidatländernas framsteg på vägen mot anslutning (Europaparlamentets antagna texter den 20 november 2002), med anledning av Kofi Annans förslag till en politisk lösning, ?kommissionen att undersöka om planen skulle kunna ligga till grund för en praktiskt genomförbar lösning inom ramen för Europeiska unionen och i enlighet med gemenskapens regelverk?.
Kan kommissionen, som har gått igenom denna plan, bekräfta att den är förenlig med gemenskapens regelverk? Har kommissionen för avsikt, och i så fall när, att meddela Europaparlamentet en dokumenterad ståndpunkt?

Verheugen
Herr talman! Parlamentsledamoten vet förmodligen att hans mycket viktiga och intressanta muntliga fråga tyvärr är inaktuell på grund av händelserna de senaste 24 timmarna. Jag vill därför med hans tillåtelse ta tillfället i akt att informera om den senaste utvecklingen.
Kommissionen beklagar att FN:s generalsekreterare Kofi Annans försök att nå en bred lösning på Cypernfrågan inte har lyckats. Kommissionen har gett sitt fulla stöd åt processen och vill påminna om Europeiska unionens beredskap att underlätta för en lösning i överensstämmelse med de grunder som EU vilar på.
Trots att EU förespråkar en politisk lösning bekräftar kommissionen att anslutningsprocessen kommer att fortsätta som planerat enligt rådande tidsplan. Alla förberedande rättsliga åtgärder har redan vidtagits för att detta skall bli möjligt. Med andra ord: Vi kommer nu att tillställa parlamentet ett protokoll som kompletterar anslutningsfördraget med Cypern. Protokollet kommer att innehålla en beskrivning av hur Cyperns anslutning skall organiseras under dagens rådande omständigheter.
Kommissionen noterar och stöder konstaterandet från FN:s generalsekreterare om att fredsplanen förblir aktuell på dagordningen. Kommissionen är också beredd att stödja alla ytterligare ansträngningar i detta sammanhang. Kommissionen uppmanar alla berörda parter, även Turkiet, att arbeta för en lösning.
Kommissionen understryker sin solidaritet med alla cyprioter och ser med beundran på det mod som turkcyprioterna har visat som ett uttryck för sin europeiska övertygelse. Kommissionen kommer även i fortsättningen att stödja projekt som gagnar båda gemenskaperna i syfte att minska den ekonomiska obalansen på ön och bygga upp förtroendet de båda gemenskaperna emellan.

Alavanos (GUE/NGL).
Jag vill första tacka och uttrycka min uppskattning för allt det arbete som kommissionsledamoten utfört när det gäller frågan om hela Cyperns anslutning till Europeiska unionen och dessutom säga att hans uttalande i dag är betydelsefullt samt ställa följande fråga: Mot bakgrund av att förhandlingarna med Turkiet beräknas börja i slutet av 2004, är en lösning av Cypernfrågan en av de förutsättningar som ett Turkiet som vill ansluta sig måste bidra positivt och konstruktivt till att uppfylla? Dessutom, anser kommissionen möjligen att Europeiska unionen och kommissionen slutligen, i och med låsningen i detta skede av Annan-planen, bör ta på sig en mer framträdande roll i förhandlingarna mellan de två folkgrupperna?

Verheugen
Herr talman, ärade parlamentsledamot! Under mitt besök i Ankara i slutet av januari i år pekade jag uttryckligen för Turkiet på de eventuella konsekvenserna av ett misslyckande i samtalen om Cypern. I mina samtal med premiärministern och ordföranden för det så kallade AK-partiet, men även med andra ledande företrädare för den turkiska politiken, gjorde jag klart att vi i slutet av 2004 förväntar oss ett ställningstagande och en rekommendation från kommissionen om Turkiet uppfyller de politiska anslutningskriterierna eller inte, och om ja en rekommendation om när anslutningsförhandlingarna bör inledas med Turkiet.
Jag vill mycket tydligt hävda att även Cypernfrågan hör till dessa politiska anslutningskriterier. Detta har vi också uttryckt mycket tydligt i anslutningspartnerskapet med Turkiet. Låt mig i dag säga följande ytterst försiktigt: I slutet av 2004 skall kommissionen lägga fram sin rapport och sina rekommendationer, och om läget på Cypern inte har förändrats till dess utan är precis som i dag, då hamnar vi i en situation där ett land som vill föra anslutningsförhandlingar med oss, nämligen Turkiet, inte erkänner en av våra medlemsstater, nämligen Cypern. Jag har svårt att föreställa mig att kommissionen i ett sådant läge ställer sig positiv till att inleda anslutningsförhandlingar med Turkiet.
Jag ber om förståelse för att jag varken kan eller vill vara tydligare än så, men jag tror att fingervisningen är tydlig nog. Om man ställer det jag just sade mot det jag har sagt om protokollet innebär detta att det från nu och fram till slutet av 2004 givetvis fortfarande finns möjlighet att nå en lösning. Detta är skälet till att både FN och EU påpekar att Cypernfrågan inte har avslutats i och med gårdagens bakslag utan att samtalen om en fredsplan självklart kan återupptas - så snart det finns politiska förutsättningar för detta. Det är mycket viktigt att FN:s plan inte faller bort från dagordningen.
Låt mig säga ytterligare ett ord om detta. FN:s fredsplan i sin nyaste och senaste form innebar ett utomordentligt förmånligt erbjudande framför allt för turkcyprioterna. Det är med stor övertygelse jag säger att turkcyprioterna aldrig kommer att få ett bättre erbjudande, en bättre lösning än detta. Därför är det av största betydelse för turkcyprioterna att FN vill att fredsplanen skall finnas kvar på dagordningen. Man kan bara varmt välkomna detta.

Alyssandrakis (GUE/NGL).
Herr kommissionär! Tillåt mig en kort kommentar före uppföljningsfrågan. Processen för Cyperns anslutning till Europeiska unionen har inte lett till en lösning av Cypernfrågan men resulterar däremot i rättslig delning och erkännande av den turkiska ockupationen, i och med anslutningen av den fria delen av Cypern. Saker och ting skulle inte ha varit mycket bättre om Annan-planen hade godtagits, eftersom den - i strid med FN:s resolutioner - syftade till att införa ett säreget konfederativt system som i stort sett skulle innebära erkännande av två stater på Cypern, det vill säga delning.
Mot denna bakgrund undrar jag, herr kommissionär, hur kommissionen kommer att hantera en situation där ett kandidatland, i detta fall Turkiet, givetvis i strid med många FN-resolutioner, militärt ockuperar och har uppfört bosättningar på en del av ett land som redan kommer att vara medlem av Europeiska unionen, och det handlar här inte enbart om att lösa Cypernfrågan, det handlar om att ta itu med ockupationen. Kommer Europeiska unionen att ikläda sig ansvaret för att befria den ockuperade delen av Cypern?

Verheugen
Herr parlamentsledamot! Jag delar inte er uppfattning att Cyperns anslutning, såsom den nu kommer att genomföras, rättsligt sett innebär att ön delas. Det protokoll som jag flera gånger har nämnt klargör ju på ett entydigt sätt att gemenskapsrätten inte kommer att tillämpas på de cypriotiska områden där Republiken Cyperns regering inte kan utöva effektiva kontroller. Detta är dock inte kopplat till ett erkännande av Cypern som två stater. Det är fortfarande så att vi, precis som världssamfundet, betraktar Republiken Cyperns regering som den enda folkrättsligt legitimerade företrädaren för hela Cypern.
Strikt rättsligt betraktat blir hela Cypern medlem i Europeiska unionen. Det är faktiskt så att gemenskapsrätten inte kan genomföras i ena delen av statsområdet Cypern så länge vi inte får en politisk lösning.
När vi får en politisk lösning - när det nu blir - krävs det bara ett enhälligt rådsbeslut för att hela Cypern skall bli medlem, även i faktisk mening. Det krävs alltså inga nya förhandlingar. Vi behöver heller inte ett nytt fördrag, och vi behöver ingen ny ratificering. Allt detta regleras genom protokollet, som är en del av anslutningsdokumentationen.
Vad kan kommissionen göra för att förbättra läget? Jag menar att det viktigaste är att fortsätta vårt intensiva samarbete med Turkiet och att även i fortsättningen utnyttja alla våra möjligheter för att uppmuntra Turkiet att gå vidare med sina politiska, ekonomiska och sociala reformer och att uppfylla de politiska anslutningskriterierna. Detta är det enda vi kan göra. Det är också det enda som faktiskt kan hjälpa.

Posselt (PPE-DE).
Herr talman! Jag vill verkligen be om att få min fråga uppläst igen, och det av följande skäl: Jag var här kl. 17.30, men då pågick debatten fortfarande. Jag skyndade då till ett annat möte. I samma ögonblick som frågestunden började och Prodi avslutade sitt tal skyndade jag tillbaka hit från det andra mötet i stor brådska, men då var den första delen, som enligt våra underlag skulle fortgå i 30 minuter, redan slut. Jag ber alltså verkligen om förståelse!
Under sådana omständigheter är det även för mig och andra som bemödar sig om att närvara vid alla frågestunder mycket, mycket svårt att så att säga dyka upp på minuten till detta förfarande. Därför ber jag er nu att ta upp min fråga.
(Applåder)

Talmannen.
Herr Posselt! Tro mig när jag säger att jag beklagar det inträffade, eftersom ni är en av de mest engagerade ledamöterna under den här frågestunden, men det finns flera ledamöter i salen som har råkat ut för samma sak och enligt arbetsordningen måste frågeställaren vara närvarande när frågan besvaras. Frågan har bortfallit och det finns inga andra möjligheter enligt arbetsordningen, eftersom vi då skulle skapa ett prejudikat.
Jag förstår ert resonemang, men jag kan inte göra något åt saken, jag kan varken tillgodose ert önskemål eller det som Salafranca kommer att föreslå mig nu. Jag kommer att ge ordet till Salafranca för en ordningsfråga, men kommissionsledamot Lamy har till exempel redan lämnat kammaren.
Jag vet att vi började sent, eftersom Prodi kom sent. Jag vet allt detta. Men enligt arbetsordningen bortfaller frågan i sådana här fall.

Salafranca Sánchez-Neyra (PPE-DE).
Herr talman! Det är mycket glädjande att ni redan vet vad jag kommer att säga, eftersom jag inte alls hade tänkt ta upp det som ni nämnde. Jag vill bara säga att er tolkning av arbetsordningen är korrekt och att frågan bortfaller om frågeställaren är frånvarande.
Jag vill betona att jag mycket uppmärksamt följde talarlistan på skärmen i en sal mittemot, och att fråga nr 51, som var frågan innan min, inte kom upp på skärmen. Jag såg den första, men jag såg inte den andra. Frågeställaren var inte närvarande och herr Lamy väntade inte särskilt länge, eftersom jag mötte honom när jag gick ut.
Herr talman! Utan att beskylla er för att ha något ansvar för hur debatten har utvecklats - även om det skulle vara lämpligast om föredragningslistan inte ändras - vill jag be er att ni säger till sekretariatet att de måste se till att skärmen fungerar ordentligt, så att detta slags situationer inte upprepas.

Talmannen.
Jag tackar er, eftersom er kommentar var mycket positivare än jag trodde. Naturligtvis kan även talmannen göra felbedömningar.
Ni har båda många skäl och ni har förklarat dem för mig. Jag kommer att be kommissionen att dessa frågor besvaras skriftligen på grund av de exceptionella omständigheterna, men frågorna kan inte besvaras muntligen.

Posselt (PPE-DE).
Herr talman! Jag vill bara klargöra tre saker. För det första är kommissionsledamot Verheugen fortfarande här. För det andra, vilket också är viktigt, gjorde ni ett undantag på förra plenarmötet. Jag skall se efter i protokollet vilka kolleger som var närvarande. Jag har detta prejudikat färskt i minne. För det tredje vill jag be om att frågestunden liksom tidigare år skall inledas exakt kl. 17.30 oberoende av hur plenarmötet framskrider. Så har det varit i närmare 20 år här i kammaren, och detta har man därför kunnat lita på. Detta förfarande att slarva med startpunkten för att sedan vara strikt i genomförandet och gå till ytterligheter i tolkningen av bestämmelsen, det accepterar jag inte. Antingen är man liberal på båda punkterna eller också strikt!

Talmannen.
Jag hoppas att detta blir den sista ordningsfrågan, eftersom ordningsfrågor tar tid, och vi måste gå över till frågestunden.

Salafranca Sánchez-Neyra (PPE-DE).
Herr talman! Jag vill tacka er för att ni vill be kommissionen att besvara min fråga skriftligen, men jag föredrar att min fråga bortfaller i enlighet med arbetsordningen. Jag lägger fram min fråga under nästa sammanträdesperiod, eftersom jag föredrar att den diskuteras i kammaren.

Talmannen.
Till Posselt kan jag bara säga att i det fallet, som var mycket annorlunda än dagens fall, gjorde jag det mycket klart att det inte skapade något prejudikat och jag hoppas att detta även framgår av protokollet. Men ni minns säkert att jag sade att det inte skapade något prejudikat.

Talmannen.
Fråga nr 55 från Brian Crowley (H-0082/03):

Angående: Brott mot reglerna gällande den fria marknaden för distribution av tidningar och tidskrifter i Tjeckien
I artikel 81 i fördraget förbjuds uttryckligen avtal mellan företag som kan påverka handeln mellan medlemsstater och som kan hindra, begränsa eller snedvrida konkurrensen inom den gemensamma marknaden.
Är kommissionen medveten om det avtal som slutits mellan ett antal mediaföretag som har sin verksamhet och sitt säte i Europeiska unionen, vilket har gjort det möjligt för dem att bli majoritetsaktieägare i Prvni novinová spolecnost, ett aktiebolag i Tjeckien? Detta avtal tillåter dem att få monopol på marknaden, diktera distributionspriset, tidningars och tidskrifters utseende och innehåll och praktiskt taget ta över 100 procent av distributionsmarknaden för tidningar och tidskrifter i Tjeckien och på så sätt underminera mångfalden i massmedia. Anser inte kommissionen att dessa aktiviteter allvarligt äventyrar framtiden för den ende konkurrenten, Mediaprint & Kapa Pressegrosso? Det är inte bara detta företags verksamhet i Tjeckien som är i fara, utan också företagets import av tidningar och tidskrifter från Tyskland, Österrike och Italien och distribution av tidningar och tidskrifter till andra EU-länder. Vilka åtgärder tänker kommissionen nu vidta för att tillse att fri konkurrens och lika villkor råder på marknaden i Tjeckien?

Verheugen
Herr talman, herr Crowley! Föremålet för er muntliga fråga sammanfaller helt med innehållet i ett formellt klagomål som har inkommit till oss. Detta formella klagomål kom från observationscentret Media Observatory Czech Republic, och företaget Mediaprint & Kappa Pressegrosso har också ställt sig bakom klagomålet. Det handlade om att man har observerat påstådda brott mot EG:s konkurrensbestämmelser i Tjeckien. Jag själv liksom EU:s delegation i Prag uppmärksammades dessutom på frågan i kontakter med ledningen för Media Observatory Czech Republic. Och jag kan meddela att jag omedelbart därefter fick tillfälle att ta upp frågan på högsta nivå med den tjeckiska regeringen.
Kommissionen anser tills vidare att det i första hand är de tjeckiska konkurrensmyndigheterna och domstolarna som bär ansvaret i frågan, eftersom det i huvudsak handlar om konkurrensstörningar på den tjeckiska printmediamarknaden. Kommissionens kontor har ändå kontaktat den tjeckiska myndigheten med ansvar för konkurrensfrågor. Den tjeckiska kontrollmyndigheten granskar för närvarande fallet och utfärdade nyligen ett interimistiskt förordnande mot företaget Prvni Novinova Spolecnost och dess moderbolag på grund av eventuella brott mot de tjeckiska konkurrensbestämmelserna. Jag hoppas att uttalet blev korrekt. Jag är inte helt säker. Tjeckiska är ett svårt språk!
Den tjeckiska konkurrensmyndighetens tillämpning av lagstiftningen kommer att övervakas noggrant före anslutningen, och kommissionen kommer att fortsätta följa frågan inom dessa ramar.

Crowley (UEN).
Herr talman! Jag vill tacka kommissionsledamoten för hans kortfattade svar. Men kommissionsledamoten besvarade inte de grundläggande aspekterna av frågan. Anledningen till att jag lämnade så mycket information - i likhet med er hade jag tillgång till denna information - var att det kunde vara ett försök av ett privat företag eller grupper av privata företag att snedvrida marknaden innan Europeiska unionens lagstiftning börjar gälla fullt ut och att göra det på ett sådant sätt att inga åtgärder kan vidtas efteråt.
Herr kommissionär! Jag skulle vilja få reda på, för det första, ert eget direktorats svar på denna slags verksamhet och, för det andra, om det finns någon annan mekanism, förutom att gå genom de tjeckiska myndigheterna, som kan användas i framtiden för att förhindra detta speciella fall och även liknande fall som för närvarande hotar i Polen, Ungern och Slovenien.

Verheugen
Herr parlamentsledamot! De olika roller vi båda intar leder oss fram till dessa olika beskrivningar. Som parlamentsledamot kan ni givetvis göra ett politiskt uttalande. Jag som medlem av kommissionen kan givetvis inte göra ett politiskt uttalande om ett förfarande som ännu inte är rättsligt avslutat. Det förstår ni säkert, och ni skulle säkerligen med all rätt protestera om kommissionen uttalade sig i andra mål som är överlämnade till domstols prövning och som vi ännu inte har fattat beslut om. Därför måste jag säga att jag i dag ju inte vet om det verkligen föreligger ett brott mot konkurrensbestämmelserna. Frågan om det har förekommit brott mot konkurrensbestämmelserna granskas för närvarande av den ansvariga myndigheten i Tjeckien, och kommissionens kontor står i kontakt med de tjeckiska myndigheterna eftersom det är vår uppgift att under föranslutningsperioden se till att de olika instrumenten tillämpas korrekt och att de olika processerna respekteras. Så ser läget ut.
Om den aktuella händelsen hade inträffat efter anslutningen skulle för övrigt ingenting ha förändrat läget. Eftersom konflikten endast berör den inhemska tjeckiska marknaden är detta uppenbart ett fall för de nationella konkurrensmyndigheterna och inte för den europeiska myndigheten med ansvar för konkurrensfrågor. Alltså: kommissionen gör redan det ni egentligen kräver av mig. Vi agerar i frågan. Jag kan gå ett steg längre och säga att kommissionen ser särskilt allvarligt på detta fall mot bakgrund av mediemångfalden och dess betydelse för demokratin i ett land.

Talmannen.
Fråga nr 56 från Anne E.M. Van Lancker (H-0125/03):

Angående: Anslutningsförhandlingar med Slovakien och romska minoriteter
I resolutionen av den 20 november 2002 (punkt 114) framför Europaparlamentet kravet till den slovakiska regeringen på fortsatta beslutsamma åtgärder för att lösa de romska minoriteternas diskrimineringsproblem, såsom eventuellt diskriminerande praxis vid statliga institutioner och offentliga myndigheter. I slutet av januari 2003 publicerade Centre for Reproductive Rights en forskningsrapport där man påvisade tvångssteriliseringar av romska kvinnor i det slovakiska hälsovårdssystemet.
Anser kommissionen liksom frågeställaren att denna praxis innebär en överträdelse av Köpenhamnskriterierna och av artiklarna 1, 3, 4 och 7 i Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna? Planerar kommissionen att uppmana den slovakiska regeringen att inleda en grundlig undersökning och vidta åtgärder avseende denna praxis av tvångssterilisering som innebär en allvarlig kränkning av de mänskliga rättigheterna?

Verheugen
Fru parlamentsledamot! Ja, detta är en alldeles särskilt beklämmande fråga, det måste jag säga. De rapporter som ni hänvisar till har djupt oroat även mig. Det var med stor oro och bestörtning jag tog del av rapporten om påstådd tvångssterilisering av kvinnor i Slovakien som tillhör minoriteten romer. En sådan praktik skulle innebära ett mycket allvarligt brott mot de mänskliga rättigheterna om den anordnas eller ens tolereras av staten eller annan offentlig inrättning eller om staten skulle vägra att undersöka anklagelserna och att ställa de ansvariga till svars.
När rapporterna hade lagts fram kontaktade jag därför omgående den slovakiske premiärministern både muntligt och skriftligt och beskrev min oro för honom. Jag bad den slovakiske premiärministern att sörja för en snabb och reservationslös förklaring till de anklagelser som har kommit från olika människorättsorganisationer.
Jag är glad att kunna meddela att den slovakiska regeringen reagerade direkt och utan att tveka. De nödvändiga straffrättsliga åtgärderna inleddes omgående på initiativ av Republiken Slovakiens vice premiärminister med ansvar för människorättsfrågor. En särskild undersökningsgrupp har tillsatts. Gruppen stöds av inrikesministerns rådgivare i frågor som rör romerna. Inrikesministerns rådgivare i frågor som rör romerna tillhör själv minoriteten romer. Regeringen har dessutom inbjudit vice ordföranden för Europarådets kommitté för hälsa till en undersökningsgrupp i Slovakien.
Jag har under tiden också fått ett skriftligt svar från den slovakiske premiärministern där han försäkrar att det inte finns någon sådan statlig praktik i Slovakien och att anklagelserna undersöks mycket noggrant och att man kommer att agera med lagens hela tyngd om det skulle visa sig att anklagelserna är riktiga.
Jag kan försäkra er att kommissionen kommer att följa de fortsatta undersökningarna mycket noggrant. Vi kommer givetvis att arbeta för att missförhållanden omedelbart hävs och att nödvändiga straffrättsliga åtgärder inleds om anklagelserna skulle visa sig vara sanna.

Van Lancker (PSE).
Herr talman! Jag tackar kommissionsledamoten för de steg som han tagit i den här frågan. Om han tillåter skall jag alldeles strax överlämna ett exemplar av undersökningen till honom. Ni skall få se, herr kommissionär, att de människor inom Centre for Reproductive Rights som har genomfört denna undersökning absolut inte pratar strunt eller hittar på saker. Jag är alltså mycket chockad över den slovakiska regeringens svar att dessa metoder inte existerar. Jag skulle vilja uppmana er att själv kräva en självständig undersökning av den slovakiska regeringen och att också kräva att de sätter stopp för en fortsättning av förföljelserna av denna organisation, som har uträttat seriöst arbete. För det är egentligen åklagaren som för ögonblicket sitter på de anklagades bänk.

Verheugen
Herr talman! Fru Van Lancker, det är tydligt att ni har missförstått mig. Åtminstone återgav ni inte mina ord i er följdfråga. Jag har inte sagt att den slovakiska regeringen tillbakavisar anklagelserna som falska. Jag har endast sagt att den slovakiska regeringen understryker att det inte finns någon statlig praktik av detta slag, att staten inte tolererar denna typ av praktik och att de anklagelser som ni och andra riktar mot landet undersöks mycket noggrant av de ansvariga myndigheterna. Om den slovakiska regeringen hade påstått att anklagelserna är tomma skulle de ju inte heller genomföra undersökningar. Jag vill be er att inte vara alltför snar att döma ett annat land. För mig finns det ännu inga bevis för att detta skulle handla om systematiska statliga metoder, utan jag misstänker att det handlar om enskilda fall av missbruk - dock en mycket allvarlig form av missbruk.
Jag vill också påminna er om att kommissionen inte utövar regeringsmakt i de länder som kommer att anslutas till unionen. Det är alltså uteslutet att vi skulle genomföra en straffrättslig undersökning eller brottsundersökning i en blivande medlemsstat, precis som i nuvarande medlemsstater. Vi har gjort vad vi kan för att utnyttja vårt politiska inflytande och för att göra regeringen i Slovakien uppmärksam på hur brådskande frågan är och uppmanat dem att med stort eftertryck undersöka frågan.
Jag vidhåller att vi kan konstatera att den slovakiska regeringen har svarat omedelbart och utan dröjsmål uppfyllt alla våra önskemål.

Evans, Robert J.E. (PSE).
Herr talman! Jag vill tacka kommissionsledamoten för hans svar och jag vill gratulera Van Lancker för att hon har tagit upp detta. I ett något vidare perspektiv besökte jag Bratislava och Kosice, om än för ett år sedan eller så, med en parlamentsdelegation och vi undersökte romernas förhållanden där. Vad jag såg var att diskrimineringen fortsätter, trots regeringens utfästelser, delvis därför att den tycks vara ingrodd i samhället och i det närmaste institutionaliserad. Romerna lever under fattigare förhållanden, de har färre faciliteter, inte tillnärmelsevis samma möjligheter och de tycks i stort sett vara mycket mer alienerade från samhället, till exempel i skolorna där det inte fanns några tecken på modersmålsundervisning, inga tecken på romska lärare över huvud taget.
Förekommer det någon seriös och oberoende övervakning av respekten för minoritetsspråk och minoritetskulturer som kriterium för medlemskap i unionen, och i så fall av vem och hur? Hur reagerar kommissionen på eventuell kritik som kan bli aktuell?

Verheugen
Herr talman! Jag är lite förvånad över er fråga eftersom det knappast finns en fråga som jag så ofta har informerat Europaparlamentet om som frågan om romernas situation i Slovakien, Tjeckien, Ungern, Bulgarien och Rumänien. Det finns knappast heller en fråga som jag själv och kommissionen har arbetat så intensivt med som denna.
Låt mig först påminna om att diskrimineringen av romer inte bara är ett tragiskt socialt faktum i de blivande medlemsstaterna, utan att samma sak förekommer i en lång rad nuvarande medlemsstater. Det syns bara inte lika tydligt i siffror eftersom det inte finns lika många i medlemsstaterna.
Den springande punkten är om författningssystemet, rättssystemet och statlig förvaltningspraxis i de kommande medlemsstaterna faktiskt leder till att romerna diskrimineras eller inte. Våra undersökningar - som för övrigt överensstämmer med Europarådets och många, många människorättsorganisationers undersökningar - visar att varken författningen eller lagstiftningen eller förvaltningsstrukturen i dessa länder så att säga inkluderar diskriminering av romerna. Vad vi ser är i stället en traditionell och social diskriminering med djupa rötter som har tagit direkt dramatiska proportioner i vissa delar av länderna. Detta är dock - det vill jag upprepa - inget nytt.
Våra ansträngningar har koncentrerats till att se till att dessa länder utarbetar en strategi för att motverka diskrimineringen av romerna. Vi gjorde förekomsten och tillämpningen av sådana strategier till ett politiskt kriterium för att avsluta utvidgningsförhandlingarna. Jag har dock alltid sagt - även här i kammaren - att vi inte kan förvänta oss att det inte längre förekommer social diskriminering av romerna i de nya medlemsstaterna vid tidpunkten för anslutningen. Lika lite kan vi säga att det inte förekommer diskriminering i nuvarande medlemsstater. Jag skulle kunna räkna upp en rad fall av diskriminering i våra nuvarande medlemsstater där vi inte heller talar om avtalsbrott när människor diskrimineras, utan där vi påpekar att gemenskapslagstiftningen i Europa kräver att åtgärder vidtas för att få slut på diskrimineringen. Sådant är läget i dessa länder.
Kommissionen gick i sina föranslutningsinstrument mycket djupt in på den romska minoritetens behov. Vi satsade väldigt mycket pengar, ställde mycket stora mänskliga resurser till förfogande och ställde upp med väldigt mycket rådgivning för att hjälpa de blivande medlemsstaterna att utveckla och tillämpa en strategi för att bekämpa diskrimineringen av romerna.
Jag tror inte att ni någonstans finner någon som känner till romernas faktiska situation i dessa länder bättre än jag gör. Jag gör aldrig ett besök i dessa länder utan att befatta mig med problemet direkt på plats. Detta gör jag inte därför att jag tror att jag kan lösa problemet genom att besöka ett romskt bostadsområde, en romsk skola eller vad det nu är, utan jag gör det för att ge ett starkt och symboliskt bidrag till att skapa medvetenhet om problemet. Jag vill att folket i dessa länder skall se på sina TV-skärmar att kommissionen på sina besök i landet inte betraktar romerna som oberörbara utan som en befolkningsgrupp som behöver särskild uppmärksamhet och stöd.

Flemming (PPE-DE).
Herr talman! Jag vill rikta ett stort tack till kommissionsledamoten för hans ord. Han gör ett mycket trovärdigt intryck. Jag vill dock även tacka frågeställaren för att detta kom upp till diskussion. En liten och kanske naiv följdfråga är denna: Vore det då inte möjligt för antingen kommissionen eller eventuellt parlamentet och utskottet för kvinnors rättigheter och jämställdhetsfrågor att bjuda in någon av dessa kvinnor att besöka oss och berätta för oss vad som egentligen händer där? Det skulle vara intressant att få tala personligen med henne. Det kanske inte vore ointressant för kommissionen heller att för en gångs skull få detta rapporterat kvinna till man eller kvinna till kvinna.

Verheugen
Fru kommissionär! Parlamentet är självklart fritt att fatta egna beslut, och jag skulle se det som ett lyckat initiativ om Europaparlamentet ville fullfölja den sporre ni just har gett. Kommissionen skulle då mycket tacksamt ta tillfället i akt att inhämta sådan information ur en förstahandskälla.

Talmannen.
Vi kommer nu att inleda den andra delen av frågestunden med frågor till kommissionsledamot Fischler.
Andra delen
Frågor till kommissionsledamot Fischler
Talmannen.
Fråga nr 57 från Bart Staes (H-0067/03):

Angående: Garanti för livsmedelstilldelning till mindre bemedlade
I sitt svar på fråga E-1695/02

Fischler
Herr talman, mina damer och herrar ledamöter! Parlamentsledamot Staes fråga rör garantin för livsmedelstilldelningen till mindre bemedlade i Belgien. Frågan är helt klart en sak för medlemsstaterna, i detta fall de belgiska myndigheterna. Den finansiella ramen för årsprogrammet 2002 i Belgien minskade inte jämfört med 2001. Tvärtom ökade medlen från cirka 2,3 till cirka 3,5 miljoner euro. Detta för att även nötkött, som 2002 åter stod till förfogande, skulle kunna tilldelas utan att man för den skull behövde minska mängden av övriga livsmedel som stod till förfogande.
De minskade mängder som ställdes till förfogande för det belgiska förbundet för så kallade livsmedelsbanker beror på att de belgiska myndigheterna delade upp livsmedelsmängderna annorlunda mot åren innan.

Staes (Verts/ALE).
Herr talman, herr kommissionär! Jag är lite förvånad över ert svar, för det handlar naturligtvis om trolleri med siffror. Jag vet bara att dessa organisationer för livsmedelsdistribution innefattar mycket engagerade människor, mycket socialt medkännande människor, och också mycket europeiskt sinnade människor. De har i varje fall, som svar på en tidigare fråga, talat om för oss att problem redan hade anmälts, och jag ställde en fråga om detta tillsammans med kollega Van Lancker, kollega Maes och, om jag har uppfattat det rätt, kollega Van Brempt. Ni svarade att man helt enkelt delar ut lika mycket livsmedel som tidigare, och sedan kommer man med det omskakande konstaterandet att man ändå delar ut 750 ton mindre.
Jag upprepar min fråga: kan ni bekräfta här att det vad gäller mängder - jag talar inte om siffror eller om värden - har ställts lika mycket livsmedel till förfogande under 2002 som under tidigare år? Har jag förstått det rätt? Om jag verkligen har förstått det rätt skall jag via den federala rådgivande kommittén för EU-frågor och tillsammans med kolleger från Europaparlamentet ställa vidare frågor till de belgiska myndigheterna i kammaren och senaten.

Fischler
Herr parlamentsledamot! I mitt svar nämnde jag summor och inte ton. Jag nämnde dock även tre olika saker att ta hänsyn till i frågan. För det första ansvarar som sagt de belgiska myndigheterna för tilldelningen av livsmedel till olika humanitära organisationer som sedan vidarebefordrar detta till den mindre bemedlade befolkningen.
Vilka organisationer som skall få vilka mängder är ett beslut som fattas av de belgiska myndigheterna, och visst kan det hända att den organisation ni nämnde har fått mindre, men i så fall har en annan organisation fått mer. Detta kan man dock endast reda ut genom att kontakta de belgiska myndigheterna.
För det andra finns det en länk mellan gemenskapen och Belgien genom det ekonomiska bidrag vi ju har beviljat, men detta bidrag ger vi inte till de enskilda organisationerna utan till en medlemsstat. Vi överlåter således åt den belgiska staten att så att säga i enlighet med respektive prioritering fördela medlen mellan de enskilda humanitära organisationerna.

Talmannen.
Fråga nr 58 från Dirk Sterckx. Frågeställaren ersätts av Vermeer (H-0080/03):

Angående: Beräkning av ?fiskedag? i syfte att begränsa fiskeansträngningen enligt förordning (EG) nr 2341/2002
I bilaga XVII till förordning (EG) nr 2341/2002

Fischler
Herr talman, mina damer och herrar! Kommissionen är mycket medveten om det problem som Sterckx tar upp i sin fråga. Jag håller med: visst är det så att den definition som lades till grund för fiskedagarna är mycket stel i den preliminära planen för återhämtning av torskbestånden. Detta har vi också accepterat och därför utarbetar en ändring av den så kallade bilaga 17, eftersom problemet därmed kan lösas.
Jag kan också meddela att vi på måndagsmorgonen hade bjudit in samtliga ansvariga på området till Bryssel. Samma dag, liksom i dag, diskuterade vi även frågan med företrädarna för medlemsstaterna. Vi är förvissade om att vi kommer att finna en lösning som också fungerar i praktiken.

Vermeer (ELDR).
Tack så mycket för det svaret, herr Fischler. Jag skulle ändå vilja be er att vara mer konkret. Ni uppger att man förväntar sig att nå ett resultat. Väljarna, människorna som reser, frågar: när kommer vi att göra något konkret? Skulle ni kunna ange ett datum då vi konkret kan införa en mycket praktisk politik, till exempel en politik med timmar i stället för dagar, så att en person som åker på kvällen och börjar arbeta först nästa dag betalas för antalet timmar? Kan ni vara mer konkret? Vilket resultat har ni noterat av de avtal som ni har ingått under dagens och gårdagens möten?

Fischler
Herr ledamot! Jag kanske borde uttrycka mig lite mer konkret: vi vill alls inte förhala frågan, utan vi vill ha en omedelbar förändring. Vi ville bara invänta kontakten med berörda parter, nämligen företrädarna för fiskesektorn. Detta är självklart något som bör ändras inom de närmaste veckorna.

Purvis (PPE-DE).
Herr kommissionär! Skotska fiskare och andra norr om 55o norr är begränsade till 15 dagar, vilket de finner svårt att acceptera, än mer när de ser industrifiskarna håva in miljontals ton tobisar och vitlinglyra, som båda utgör föda för deras vitfisk, och i många fall, omogen kolja och annan vitfisk. Hur kan ni rättfärdiga detta för fiskarna i Skottland?

Fischler
Herr talman! Den fråga som Purvis tar upp har egentligen inte att göra med den fråga vi diskuterade. Här handlar det generellt om vilka möjligheter vi har att å ena sidan rädda de hotade torskbestånden och å andra sidan göra detta på ett sådant sätt att det inte leder till alltför stora sociala problem för de fiskare som berörs.
När det gäller just det industriella fisket kan jag bara säga att vi har arbetat med frågan i flera år. Vi har också inhämtat vetenskapliga utlåtanden om tobisfisket verkligen berövar främst den unga torsken dess föda. Vi har fått bekräftelser på att detta endast stämmer i mycket liten utsträckning, och dessutom kan ni ju av den nya genomgången se att tobisbestånden fortfarande är mycket stora och inte försvinner. Dessa bestånd är ju stabila och utgör inga problem.
Det finns ett problem med det industriella fisket, nämligen risken att torsk följer med som bifångst. Det är mycket viktigt att det fortsatta förloppet kontrolleras. De sakkunniga på området menar dock att dessa bifångster har minskat avsevärt genom de nya fångstteknikerna och nästan kan uteslutas i framtiden.

Talmannen.
 Fråga nr 59 från María Izquierdo Rojo (H-0090/03):

Angående: Unga jordbrukare och erkännande av historiska rättigheter till jordbruksproduktion inom ramen för det nya förslaget till reform av den gemensamma jordbrukspolitiken
Hur skall det nya förslaget till reform av den gemensamma jordbrukspolitiken och systemet med ett stöd som är helt frikopplat från produktionen och som betalas ut per jordbruksföretag tillämpas när det gäller unga jordbrukare? Kommer de också att erhålla stöd på grundval av historiska rättigheter? Har kommissionen glömt de unga jordbrukarna?

Fischler
Herr talman! Som María Izquierdo Rojo helt riktigt påpekar går kommissionens förslag till gemensamma regler för direktstöd inom ramen för den gemensamma jordbrukspolitiken ut på att bestämmelserna för ett enhetligt stöd skall vara öppna för alla jordbrukare som kan motivera att de är berättigade. Berättigade är, på lika villkor, alla jordbrukare med nuvarande stöd, däribland givetvis även unga jordbrukare som redan erhåller direktstöd inom ramen för nuvarande bestämmelser.
Vidare går det enligt artikel 49 i vårt förslag att överlåta rättigheterna genom arv, vilket även gäller förskott på arv. Denna bestämmelse tar hänsyn till gällande europeiska seder när unga jordbrukare övertar ett jordbruk. Förslaget tar också hänsyn till de nyetablerade jordbrukarna. Artikel 45 handlar om en nationell reserv i medlemsstaterna. Ur denna reserv kan referensbelopp för de enhetliga utbetalningarna tilldelas företagsledare inom jordbruket som dragit igång sin jordbruksverksamhet efter den 31 december 2000. Slutligen skall tilldelningen av referensbelopp till nyetablerade jordbrukare givetvis följa objektiva kriterier och principen om likabehandling för att därmed undvika orättvisor på marknaden och konkurrenssnedvridning.
Slutligen, när en företagsledare - alltså givetvis även en ung jordbrukare - bevisar att produktionen under ifrågavarande period har påverkats negativt av force majeure eller andra exceptionella omständigheter kan han anmäla sitt fall som särskilt ömmande. Sådana fall regleras närmare i punkt 4 i samma artikel.
Ärade fru ledamot! Ni ser att det finns en rad möjligheter som vi med hjälp av vårt förslag vill utnyttja för att målmedvetet stödja de unga jordbrukarna.

Izquierdo Rojo (PSE).
Herr kommissionär! Tack så mycket för ert mycket positiva och klargörande svar under dessa tider när det råder stor osäkerhet på landsbygden. På grund av att frågan är så viktig anser jag emellertid att informationen bör ökas. Min följdfråga är därför: Har kommissionen för avsikt att direkt informera och vägleda jordbrukarna om fördelarna med och förbättringarna i den reform som ni föreslår?
Jag säger detta med kännedom om alla fakta, eftersom det i mitt land sprids karikatyrer där man jämt och ständigt säger åt jordbrukarna att frikopplandet innebär att de tjänar mer ju mindre de arbetar och ju mer de ?rullar tummarna? desto mer tjänar de, bokstavligen och ordagrant.
Herr kommissionär! Om vi vill att jordbrukarna skall informeras om era förslag och med tanke på att den spanska jordbruksministerns strategi för närvarande är ett öppet avståndstagande, anser jag att ni bör överväga denna fråga och att kommissionen bör vidta åtgärder för att informera jordbrukarna direkt, eftersom det just nu sprids löjeväckande satirteckningar om den här frågan i Spanien.

Fischler
Herr talman, ärade fru ledamot! Jag förstår mycket väl att ni talar om parodi. Det är - tyvärr, får jag säga, - ibland så att man faktiskt inte riktigt känner igen kommissionens förslag när man hör en del nationella politiker kommentera dem. I den meningen har vi verkligen mycket, mycket mer att göra.
Vi har utarbetat principer för ett särskilt offentlighetsarbete för att diskutera förslagen offentligt. Vi förväntar oss dock - med all rätt, menar jag, - att de nationella regeringarna åtminstone lämnar korrekt information. Om en regeringsföreträdare gillar förslagen eller inte är en annan sak. Vad man med fog kan förvänta sig är att det inte sprids falsk information! Tyvärr efterlevs inte alltid detta krav. Jag skulle därför säga att detta är en gemensam angelägenhet. Jag kan bara be er att som parlamentsledamot hjälpa till att förmedla fakta till medborgarna, exempelvis i Spanien, och att informera jordbrukarna korrekt. Jag kommer i alla hänseenden att fortsätta göra allt som står i min makt för att även få ut denna information direkt från Bryssel, framför allt via medierna.

Talmannen.
 Fråga nr 60 från María Herranz García. Frågeställaren ersätts av Redondo Jiménez (H-0109/03):

Angående: Import av jordbruksprodukter och reformen av den gemensamma jordbrukspolitiken
Den reformering av den gemensamma jordbrukspolitiken som kommissionen föreslog för några veckor sedan innebär en strikt reglering av gemenskapsstödet på området för livsmedelssäkerhet, djurens välbefinnande, miljö och säkerhet på arbetsplatsen. Om förslaget genomförs kommer det att gå ut över jordbrukarna i det fall de inte skulle uppfylla bestämmelserna i något av de cirka 40 direktiv de måste följa. Den reform som kommissionen föreslår kommer att medföra en avsevärd ökning av produktionskostnaderna, som endast delvis kommer att kompenseras genom de nya åtföljande åtgärder som planerats i samband med utvecklingen av landsbygden i syfte att göra det lättare för jordbrukarna att följa bestämmelserna. De nya stöd som kommissionen föreslår inom ramen för utvecklingen av landsbygden utgör endast en partiell och tillfällig lösning eftersom de är av avtagande karaktär.
Kommer kommissionen att ställa samma krav på jordbruksprodukter som importeras från tredje land för att hindra att gemenskapsproducenterna får sämre konkurrensvillkor på marknaden? Vilka åtgärder kommer kommissionen att vidta för att avhjälpa denna situation?

Fischler
Herr talman, mina damer och herrar! Det är riktigt som parlamentsledamoten säger i sin fråga, nämligen att företagsledare med direktstöd enligt artikel 3 i kommissionens förslag skall uppfylla grundkraven på sökande enligt bilaga 3 i förslaget och bibehålla marken i gott jordbruksmässigt skick. Detta för att se till att jordbrukare med direktstöd respekterar EU:s standarder för miljö, livsmedelssäkerhet, djurens välbefinnande och djurskydd samt säkerheten på arbetsplatsen, och inom ramen för god jordbruksmässig praxis bibehåller marken i gott jordbruksmässigt skick. De EU-standarder som faller under dessa grundkrav är sedan länge bindande rätt och innebär inga nyheter. Därmed kan kommissionens nuvarande förslag inte heller medföra omedelbara merkostnader.
Dessutom har de åtgärder som står till medlemsstaternas förfogande inom ramen för landsbygdens utveckling utvidgats med instrument för kvalitetsförbättring och för ett förbättrat djurskydd. Inom ramen för de nya åtgärder som har föreslagits för att bibehålla standarden, kan de sökande under en femårsperiod få stöd för en nyinförd standard ifall tillämpningen av standarden innebär merkostnader och ytterligare åtaganden för jordbrukaren. Det stöd som beviljas för införandet av en viss standard är tidsbegränsat, vilket åtgärden som sådan dock inte är.
I fråga om finansieringen av åtgärderna för att utveckla landsbygdsområdet lägger kommissionen genom övergången också grunden för en ökning av de berörda budgetmedlen. Ett av de viktigaste målen i de europeiska förhandlingsförslagen till Världshandelsorganisationen från förra året är, vid sidan av viljan att trygga de europeiska böndernas framtid och att stödja viktiga europeiska handelsintressen, att viktiga frågor som inte rör själva handeln, t.ex. livsmedelssäkerhet, skydd av ursprungsbeteckningar, djurskydd och miljövård behandlas likvärdigt i den pågående förhandlingsrundan. Kommissionen har redan ett flertal gånger reagerat mycket tydligt på det första förslaget till villkor för jordbruksförhandlingarna som ordförande Harbinson lade fram den 12 februari, och vi kommer även fortsättningsvis att försvara den europeiska ståndpunkten i förhandlingarna.

Redondo Jiménez (PPE-DE).
Kommissionsledamoten har just gett oss det enda svar han kunde ge.
Emellertid har andra frågor som redan har diskuterats i de särskilda jordbrukskommittéerna blivit bortglömda. När det gäller risproduktionen till exempel, vet ni att interventionspriset har minskat med 60 procent, att den interna produktionen har stabiliserats och att konsumtionen har ökat med 20 procent. Och ändå är situationen outhärdlig för risproducenterna sedan fem år tillbaka. De ser en allt mörkare framtid till följd av de beslut som har fattats inom ramen för initiativet Allt utom vapen och på grund av importen av basmatiris, som varken passar ihop med deras särdrag eller med deras ursprung.
Vi skulle lika gärna kunna tala om vitlök, champinjoner, honung, tomater, ris, vin, koncentrerad juice och så vidare, och vi kan då konstatera att de produkter som importeras inte kontrolleras över huvud taget, vare sig det gäller kvalitet eller säkerhet. Produktionsmetoderna, såväl djurens välbefinnande, kvalitetsgaranti som miljöaspekter, kontrolleras inte heller.
Jag vill därför fråga er vilka kompletterande åtgärder som kommer att ingå i kommissionens övervakning, så att ni inte bara ger mig svaret att det är medlemsstaterna som skall genomföra kontrollerna.

Fischler
Herr talman! Fru Redondo Jiménez! När ni nu säger att jag inte har sagt det ena och det andra, får jag väl svara med samma mynt: Ni har ju inte frågat. Er fråga handlade inte om hur det t.ex. blir med riset eller hur det står till med frågor som rör livsmedelssäkerhet i samband med import. Dessutom är detta en fråga som faller utanför mitt ansvarsområde.
Låt mig dock i korthet kommentera det ni sade. För det första: Varför behöver vi en risreform? Vi behöver den inte på grund av importen av basmatiris som fortfarande är alldeles för liten för det - vilket för övrigt retar indierna som ständigt försöker öka exporten till EU. Vi behöver reformen som ett resultat av det beslut som för övrigt fattades här i parlamentet och som handlar om att de fattigaste länderna i världen har rätt att helt utan inskränkning exportera alla sina produkter till EU.
Just bland dessa världens fattigaste länder finns en hel rad risproducenter. Därför kommer vår nuvarande rispolicy inte att fungera i framtiden. Det är därför vi måste förändra den. Målet med ändringen är för oss att dels ta konsekvenserna av den utrikespolitiska handeln, dels se till att de typiska landskapen i de traditionella risodlingsområdena bibehålls, som t.ex. i Sydspanien där det ju t.o.m. finns en nationalpark med nyckelodling av ris.
Så till frågan om importkontrollerna. Det kanske inte är så populärt, fru Redondo Jiménez, men de växtsanitära och veterinära kontrollerna av produkter som via järnväg eller lastbil importeras till spanska hamnar eller annan spansk gräns måste göras där vid gränsen. Allt de europeiska myndigheterna kan göra, exempelvis den veterinära enheten i Dublin, är att införa en kontrollplan med vilken man undersöker om kontrollerna vid gränserna verkligen fungerar. Men detta faller som sagt under min kollega Byrnes ansvar.

Bautista Ojeda (Verts/ALE).
Vi fortsätter med riset och initiativet Allt utom vapen. Om de 40 fattigaste länderna i världen är fattiga, om befolkningen dör av hunger, varför skall de då exportera ris till oss? Det är bättre att de äter det; då slipper de vara hungriga! Men, detta är min fråga: vad kan kommissionen och kommissionsledamoten göra för att undvika att exempelvis Vietnam, som tillhör de länder som omfattas av initiativet Allt utom vapen, inte transporterar sitt ris över gränsen till Thailand och på så vis för in det i Europeiska unionen? Hur kan vi garantera att detta inte sker? Hur kan man kontrollera det? Skall vi sätta en etikett på varje riskorn? Hur undviker vi att de 40 fattigaste länderna i världen genom multinationella företag som vi alla känner till, risimportörer, några av dem från Europa, för in dessa produkter och förstör våra marknader?

Fischler
Herr talman! Herr Bautista Ojeda! För det första lyder bestämmelserna i initiativet Allt utom vapen som följer: Världens fattigaste länder har rätt att leverera sin egen produktion, dvs. hela sin produktion till EU om de så vill. Och, om de vill, kan de importera ris för egen försörjning. Detta är en del av det beslut som fattades av kammaren. Låt mig för övrigt påpeka att jag redan från början meddelade att jag var tveksam till detta. Men beslutet har fattats och jag stöder detta. Nu kan vi bara göra en sak, nämligen vara uppmärksamma på att inget främmande ris som inte har producerats i dessa stater exporteras till Europeiska unionen. Hur kontrollerar vi detta? Detta kan vi kontrollera med hjälp av samma instrument som vi använder för att kontrollera produktens ursprung på andra områden. Det krävs ursprungsbevis, certifikat, övervakning genom kontrollföretag osv., och till en viss del krävs det även kontroller eller analyser på plats. Till en viss del kan man genom att analysera det importerade riset säkert fastställa om det verkligen handlar om ris från det angivna ursprungslandet eller inte, och detta görs också.

Talmannen.
Eftersom den tid som avsatts för frågestunden har tagit slut, kommer frågorna nr 61-95 att besvaras skriftligen

Talmannen.
Nästa punkt på föredragningslistan är den gemensamma debatten om den ekonomiska och monetära unionen:
Betänkande (A5-0051/2003) av José Manuel García-Margallo y Marfil för utskottet för ekonomi och valutafrågor om tillståndet för Europas ekonomi - förberedande betänkande med anledning av kommissionens rekommendation om riktlinjerna för den allmänna ekonomiska politiken (2002/2287 (INI)),
Betänkande (A5-0047/2003) av Bruno Trentin för utskottet för ekonomi och valutafrågor om den årliga utvärderingen av genomförandet av stabilitets- och konvergensprogrammen (2002/2288(INI)),
Betänkande (A5-0037/2003) av Olle Schmidt för utskottet för ekonomi och valutafrågor om rapporten från kommissionen: Konvergensrapport 2002 - Sverige (KOM(2002) 243 - C5-0326/2002 - 2002/2170(COS)),
Betänkande (A5-0018/2003) av Manuel António dos Santos för utskottet för ekonomi och valutafrågor om meddelandet från kommissionen om de offentliga finanserna i EMU - 2002 (KOM(2002) 209 - C5-0324/2002 - 2002/2168(COS)).

García-Margallo y Marfil (PPE-DE)
Herr talman, välkommen till sammanträdet, herr kommissionär! Jag vill först och främst tacka alla de parlamentariska grupperna som har samarbetat nära tillsammans med oss för att vi i dag skall kunna lägga fram en tydlig text inför parlamentet, som koncentreras på handling och inte på ord, på att påskynda och inte försena den strategi som antogs i Lissabon, Göteborg och Stockholm för att ge de europeiska marknaderna förnyat förtroende och på så vis kunna påskynda den ekonomiska tillväxten, med ett mycket klart mål, vilket betonas i skäl 1: att öka antalet arbetstillfällen, vilket är nödvändigt för att motverka trenden med en åldrande befolkning samt att upprätthålla vår sociala modell.
För det andra skulle jag vilja peka på tre strikta krav för kortsiktiga efterfrågestimulerande åtgärder: att upprätthålla den makroekonomiska stabiliteten, att bevara den europeiska konkurrenskraften i en allt mer globaliserad värld och att minska den offentliga skuldsättningen, för att på så sätt frigöra medel som bör gå till investeringar och ha ett sparkapital för de framtida sociala behoven.
Den andra grundtanken är att öka samordningen och därför välkomnar vi de strategier som syftar till en samordnad granskning av de ekonomiska riktlinjerna och sysselsättningsriktlinjerna, men vi skulle därutöver vilja integrera budget- och utbudspolitiken, som kommer att vara medlemsstaternas ansvar även i fortsättningen, för att på så sätt skapa en ram som kan tjäna som grund för budgetdiskussionerna, såväl inom Europeiska unionen som i medlemsstaterna.
När det gäller penningpolitiken, som är nästa punkt, betonas det i betänkandet att Europeiska centralbanken även i fortsättningen bör övervaka prisutvecklingen mot bakgrund av den underliggande inflationen inom tjänstesektorn. Parlamentet går dock längre än så, och säger att alla övriga parter, särskilt medlemsstaternas regeringar, måste uppfylla sina skyldigheter: att upprätthålla kopplingen mellan löneökningar och produktivitet, införa åtgärder för en öppen prissättning och vidta strukturreformer för att öka produktiviteten, för att på så sätt ge ECB ytterligare manöverutrymme i det fall man anser det vara nödvändigt att sänka räntesatserna, i synnerhet om man vill anpassa växelkursen för euron till den europeiska exportens behov.
Budskapet när det gäller budgetpolitiken är lika tydligt. Parlamentet betonar att det till fullo står bakom stabilitets- och tillväxtpakten, ett åtagande som parlamentet har vidhållit under årens lopp. Parlamentet välkomnar kommissionens ansträngningar för att tillämpa pakten, för att bedöma budgetläget i var och en av medlemsstaterna med hänsyn till skuldsättningen och kvaliteten i utgifterna, särskilt när det gäller investeringsutgifter, vilket är i linje med Lissabon-, Stockholms- och Göteborgsstrategin.
För det tredje beklagar parlamentet att de regeringar som slösar med medlen och som ligger farligt nära gränsen för alltför stora underskott visar bristande vilja och skyndsamhet när det gäller att rätta till problemen, och att de inte förefaller vara villiga att göra ansträngningar för att minska strukturunderskotten. Slutligen uppmanar parlamentet uttryckligen kommissionen att vara mer vaksam under högkonjunkturer för att kunna förebygga nedgångar.
När det gäller politiken för strukturreformer betonar vi att bristen på investeringar är nyckelpunkten och att denna brist är det främsta skälet till att vi är försenade i utvecklingen jämfört med Förenta staterna, vilket särskilt gäller investeringar i ny teknik. Därför begär vi att kvantitativa mål för privata och offentliga investeringar tas med i de ekonomiska riktlinjerna och att investeringarna i ny teknik i den privata sektorn främjas, framför allt genom skattelättnader som är kopplade till förmåner och inte till stöd, eftersom det är svårt att veta vilken verksamhet som finansieras med stöden. Parlamentet påpekar att det är viktigt att utforma en ny industripolitik, eftersom befolkningen inte bara lever av tjänstesektorn, samt att det är nödvändigt att göra ansträngningar på området för förnybara energikällor, vilket jag inte behöver betona ytterligare med tanke på världsklimatet.
När det gäller de små och medelstora företagen, uppmanas kommissionen att fortsätta utveckla målen från Feiraförklaringen, att underlätta startandet av nya företag på 24 timmar genom användning av ny teknik, att skjuta upp inbetalning av skatt under de första årens verksamhet, att underlätta förfarandena, särskilt när det gäller det administrativa området, att noga följa utvecklingen när det gäller frågorna om kapitalbestämmelser i Basel II-förhandlingarna och att stärka Europeiska investeringsfondens roll när det gäller inrättandet av lånegarantiprogram för att ge de små och medelstora företagen tillträde till marknaden.
När det gäller avregleringen av marknaderna är det viktigt att direktiven genomförs och det är följaktligen nödvändigt att skärpa straffåtgärderna för de medlemsstater som inte uppfyller bestämmelserna samt att öka konkurrensen i de privata sektorerna, avreglera energimarknaden, särskilt de nätburna tjänsterna.
När det gäller frågan om finansmarknaderna instämmer vi helt och fullt. Parlamentet välkomnar ansträngningarna på beskattningsområdet och begär att ytterligare ansträngningar skall göras för att möjliggöra moms enligt ursprungslandsprincipen. Parlamentet vill också att euroområdet skall vara företrätt på lämpligt sätt i internationella forum samt att energitillförsel skall faktureras i euro.
Tack så mycket, herr kommissionär! Jag hoppas att vårt budskap är tydligt och att det blir väl mottaget. Jag tackar än en gång de politiska grupperna och talmannen för hans tålamod.
(Applåder)

Trentin (PSE)
Herr talman, herrar företrädare för rådet, herr kommissionär, ärade kolleger! Det utmärkta betänkandet från García-Margallo visar på behovet av att från och med nu koppla de stora riktlinjerna i den ekonomiska politiken och samordningsmålen när det gäller den ekonomiska och sociala politiken i medlemsstaterna till de mål som beslutades under Europeiska rådet i Lissabon, framför allt vad gäller investering i forskning, livslångt lärande, europeisk infrastruktur och vad gäller de allmännyttiga tjänsternas effektivitet i samband med att skydda det allmänintresse som de är knutna till eller också vad gäller en strategi för aktivt åldrande som sammanfaller med en betydande ökning av den aktiva befolkningen och sysselsättningen.
Detta val, som kräver att man anger fasta steg i förverkligandet av strategin från Lissabon som en integrerad del av de stora riktlinjerna för den ekonomiska politiken, kan inte undvika att beröra - och detta är ämnet för mitt betänkande - stabilitets- och tillväxtpakten eller samordningen av budgetpolitiken, som dos Santos med all rätt hävdar.
Den fråga jag vill formulera i det här sammanhanget, herr kommissionär, är den som gäller förenligheten av målen från Lissabon med målen i stabilitets- och tillväxtpakten, för att veta om även målen från Lissabon gäller, och i vilken utsträckning, staterna i valutaunionen och hur, om detta är fallet, man skall kunna göra dem lika bindande som de mål som anges i stabilitets- och tillväxtpakten. Om svaret skulle bli jakande, vilket jag tror, så uppkommer även problemet hur man skall kunna samordna, inbördes förena och skapa synergi mellan de olika sektorer där unionen ingriper när det gäller den ekonomiska politiken, social- och sysselsättningspolitiken, politiken för hållbar utveckling, finansiell stabilitet och tillväxt. Det handlar naturligtvis inte om en formell fråga, utan om ett val som skall påverka målen, sätten att hantera tillväxtpakten.
Mot denna nya bakgrund kan förvaltningen av stabilitetspakten inte få förbli koncentrerad till perioder när det är risk för att paktens mål och krav när det gäller budgetunderskott eller skuldsättningen inte skall hålla, krav som vi sannerligen inte tänker ifrågasätta, framför allt inte i en så svår och osäker period som den vi nu genomgår. Stabilitets- och tillväxtpakten borde i själva verket vara bindande för staterna i valutaunionen även under tillväxtperioder, för att förhindra att man just under sådana perioder skapar förutsättningar för ett gradvis fjärmande från stabilitetspaktens mål på grund av val som avlägsnar oss från Lissabonstrategin. 
Kommissionen får inte vara likgiltig när det gäller att välja mellan en ekonomisk politik som, under en tillväxtperiod, främjar de löpande utgifterna jämfört med offentliga och privata investeringar och en politik som är inriktad på att på ett planmässigt sätt, härifrån och till 2010, uppfylla målen från Lissabon när det gäller forskning och utveckling, utbildning och integrerad europeisk infrastruktur. Man kan inte heller stå neutral, i krisperioder eller när det gäller ett eventuellt krig, mellan en ekonomisk politik som är inriktad på en allmän sänkning av skattetrycket och en politisk för att på nytt få fart på de offentliga och privata investeringarna som kommissionen själv borde inse är av gemensamt intresse, bland annat eftersom de hänger samman med europeiska projekt i Lissabonandan.
Här uppstår problemet att bedöma om investeringarna för att förverkliga målen från Lissabon inte skulle öka risken - snarare än minska den - för att 3-procentmålet inte skall kunna hållas och om de inte skulle kunna förenas med en större grad av finansiell disciplin för att rymmas inom stabilitetspaktens ramar.
Jag hoppas att dessa överväganden och deras möjligheter beaktas i sin helhet under kommande toppmöte under våren och jag vill som avslutning ödmjukast påminna om att det krävs en institutionaliserad samordning av den ekonomiska och sociala politiken inom euroområdet, en samordningsfunktion som kan besluta med majoritet och som även i konventets arbete visar att unionens utvidgning, som vi vill förverkliga med all kraft, inte skall dämpa dynamiken, låt mig säga vitaliteten, i Europeiska unionen på dess väg mot nya och mer avancerade integrationsformer.

Schmidt, Olle (ELDR)
. Herr talman! De politiker som sjösatte EMU var djärva och framsynta. Det var många som trodde att projektet skulle misslyckas, en del t.o.m. hoppades det. Farhågorna har dock kommit på skam. EMU har varit mycket lyckat. Nu krävs dock ytterligare reformer och uppfyllande av stabilitetspakten av medlemsländerna.
Införandet av euron gick på det hela smärtfritt, inte minst det enorma logistiska arbetet. Visst har det funnits klagomål om prishöjningar, men den allmänna prisnivån har inte ökat. Ytterligare undersökningar kan emellertid behövas, vilket vi nu också begär i detta betänkande.
Fortfarande står tre av EU:s medlemsländer utanför den tredje fasen av EMU, Storbritannien, Danmark och Sverige, varav Sverige utan särskilda undantagsregler. Dagens betänkande handlar om Sverige och kommissionens vartannat år återkommande konvergensrapport.
Jag anser, vilket jag hoppas att ni redan vet, att Sverige redan borde ha varit fullvärdig medlem i EMU. När mitt arbete med betänkandet påbörjades jag vill passa på att tacka för allt stöd i detta arbete rådde fortfarande stor osäkerhet om den svenska regeringens åsikt. Nu är situationen glädjande nog annorlunda. Det svenska folket skall i en folkomröstning om euron den 14 september 2003 säga ja eller nej till euron. Glädjande nog har verkligheten således sprungit ifrån både betänkandet och mig.
Sverige har fått godkänt av både kommissionen och ECB för tre av de fem konvergenskriterierna: prisstabiliteten, offentliga sektorns finanser och den långfristiga räntan. På två områden anses Sverige emellertid ännu inte uppfylla kriterierna. Det mest omstridda av konvergenskriterierna är växelkursen, eftersom det till skillnad från de övriga är så oklart formulerat. ERM-medlemskap får anses vara ett krav, men medlemskapets längd kan vara relativt kort. Växelkurskriteriet har ju också tillämpats med flexibilitet för länder som redan har infört euron; jag tänker särskilt på Finland och Italien som ju inte var med i ERM2 i två år. Frågan om medlemskap i ERM2 är också betydelsefull och självklart också mycket känslig med tanke på kandidatländerna. Eftersom flera av dem ligger långt framme i anpassningen till EMU, vill jag ändå råda till viss flexibilitet. Jag noterade också att kommissionären i ett anförande i Ungern häromveckan var inne på liknande tankegångar.
Ett annat område där kommissionen och ECB anser att Sverige inte uppfyller kraven i fördraget är frågan om rättslig konvergens. Det berör den svenska riksbankens oberoende. Frågan har också tagits upp i en brevväxling mellan ECB:s ordförande och Sveriges finansminister. ECB uttryckte särskilt oro över bristen på klara regler för överföring av reserver från Riksbanken till statskassan. I sitt svar betonade dock finansministern att de ändringar som krävs kommer att läggas fram när införandet av euron kommer, inklusive nödvändiga grundlagsändringar, även om tiden kan vara knapp med tanke på Sveriges krav om ett mellanliggande val vid grundlagsförändringar. Enligt min mening betyder det dock inte att Sverige är diskvalificerat för EMU:s tredje fas fram till år 2006, 2007. En av de viktigaste principerna för EU:s rättssystem är ju att EU:s bestämmelser har företräde framför den nationella rätten.
Sverige behöver euron det vågar jag säga. Samtidigt vågar jag också säga att euron faktiskt också behöver Sverige. Sverige har ordning på ekonomin och kan uppfylla de nödvändiga kraven. Det kan jag säga, även om jag tillhör oppositionen i mitt land. För mig är det självklart och ett naturligt steg för Sverige att bli fullvärdig medlem i hela den europeiska integrationen och att få euron som mynt och sedel. Nu är det svenska folket som avgör detta den 14 september. Den vänta-och-se-linje som en del av mina kolleger i detta hus förfäktar förtjänar med rätta att kritiseras. Vad hade det blivit av den europeiska integrationen om Robert Schumans ledstjärna varit tövan, eller om Helmut Kohl, när muren revs, styrts av kortsiktiga ekonomiska intressen, eller om Jacques Delors signum varit ängslan? Platt intet! Det är min förhoppning och övertygelse att jag med uppburet huvud kan komma tillbaka till er, herr talman, och till er, herr kommissionär, den 15 september med beskedet: ?Det blev ett ja. Det svenska folket vill fullt ut vara med och påverka det nya och det gamla Europa.?
Avslutningsvis vill jag säga att det råder en viss förvirring vad gäller ändringsförslagen. Jag vill dock ändå säga att jag hoppas kunna uppnå så stor och så bred majoritet som möjligt. Jag har lyssnat på kritiken och kan acceptera att ändringsförslagen 12 och 14 utgår för att de täcks på annat håll.

Santos (PSE)
Herr talman, ärade ledamöter och särskilt herr kommissionär Solbes Mira! Kommissionens framlagda dokument om de offentliga finanserna vilket mitt betänkande handlar om motsvarar nu den fasta övertygelsen om att de ekonomiska prognoserna för det europeiska området hädanefter systematiskt måste justeras nedåt. Den ekonomiska kontexten för budgetövervakningen har faktiskt visat sig mycket mindre gynnsam än vad som först förutsågs och beror framför allt på en dubblering av underskottet i euroområdet mellan 2000 och 2001, en ?visshet? om att denna obalans har förlängts och förvärrats under 2002, och på ett tydligt uttryck och en verklig undersökning av de allvarliga budgetsvårigheterna i fyra medlemsstater.
Därför utarbetade kommissionen rekommendationer och uttryckte avsikten att komma med förvarningar om budgetavvikelser till de länder som kunde komma att bryta mot budgeten vilket, även om det inte har konkretiserats, ledde till att man föregrep en konkret situation som kunde iakttas i de nämnda länderna i slutet av året.
Ordförande Romano Prodis tal inför detta parlament rättfärdigades alltså fullständigt, i vilket han uttryckte sin oro för den ekonomiska nedgångsperioden, men där han också utan tvivel kritiserade den oflexibla och dogmatiska tillämpningen av stabilitetspakten och tillväxten som inte tar hänsyn till de förändrade omständigheterna och han försvarade i konsekvensens namn införandet av mer sofistikerade anpassningar och kriterier för tillämpningen av pakten. Sedan dess har många politiker, experter, forskningsinstitut, akademiker och allmänhetens ledare uttalat sig om frågan. Kommissionen själv har anslutit sig till sin ordförandes försiktiga men djärva tolkning och utarbetat en ram för en mindre rigid och mer verkande budgetövervakning knuten till principen om att tillämpningen av pakten bör göra den till ett allt mer värdefullt instrument för att främja stabiliteten, tillväxten och sysselsättningen.
Betänkandet stöder denna syn eftersom man anser att den motsvarar ett steg mellan den rigida tillämpningen av pakten och den nödvändiga utvecklingen av en tolkningsmodell, som anses oundviklig i framtiden, som tar hänsyn till de mest sofistikerade kriterierna som inflation, sysselsättning, offentliga utgifter och deras utveckling, ekonomiska åtaganden som beror på befolkningens åldrande och behoven av investeringar. Slutligen är det nödvändigt att de offentliga utgifternas kvalitet kan bedöma i vilken grad stabilitets- och tillväxtpakten är knuten till Lissabonstrategins mål och med principen om hållbar utveckling som beslutades i Göteborg.
De politiska preferenserna för budgetrestriktioner och en rigid tolkning av den ekonomiska balansen inom ramen för en multilateral övervakning har lett till att de offentliga investeringarna i förhållande till bruttonationalinkomsten i Europa på senare år har minskat konstant, även om också de privata investeringarna har följt samma mönster. Allt detta sammanfaller med de växande svårigheterna som den europeiska ekonomin uppvisar. De lösningar som inledningsvis föreslogs och som man nu återtar är inte ens nya inom ramen för vissa utvecklingsekonomier i OECD där ?den gyllene regeln? är en viktig del, inte bara för att konsolidera de offentliga finanserna utan också för att lansera och upprätthålla en ekonomisk och social utveckling.
Efter det enorma steget med inrättandet av den gemensamma valutan, verkar unionen i dag verkligen vara handlingsförlamad. De överdrivna restriktionerna i penningpolitiken och budgetpolitiken, uttänkta för att stärka den europeiska ekonomin och dess gemensamma valuta och för att lugna misstro och misstankar från de starkaste länderna i unionen, kan bli till oväntade begränsningar som kommer att placera den önskade återhämtningen helt beroende av hur den nordamerikanska ekonomiska motorn fungerar.
Den flexibilitet och rationalitet som man förespråkar är inte oförenliga med behovet av att uppfylla stabilitets- och tillväxtpaktens anda, och debatten försvagar inte heller möjligheten att uppnå dess mål. Förstärkningen av finanserna i de medlemsstater som har accepterat en gemensam valutapolitik och en gemensam valuta och förkastar varje självständighet som hämmar de öppna yttre förbindelserna med respektive område är nödvändig och måste följas. Många länder har för övrigt inskrivet i sina författningar principer och bestämmelser som sätter mer eller mindre stränga gränser för budgetrestriktionerna. Detta är också nödvändigt inom unionens politiska ram, men ett sådant avtal kräver för att vara effektivt ett prioriterat beaktande av områdets intresse som en helhet (vilket är verkligt betydelsefullt), där man under särskilda omständigheter kan acceptera användningen av oreglerade instrument för att de mindre utvecklade regionerna (länderna) skall kunna återhämta sig.
I annat fall löper vi risken att bara få se ett formellt uppfyllande av budgetskyldigheterna, då länder som befinner sig i svårigheter tar till de mest varierande och kreativa bokföringsmodeller (vilket också gör det nödvändigt att detta harmoniseras) med det enda målet att tillfredsställa kommissionen, i egenskap av fördragens väktare, eller tillfälligt lura de finansiella marknaderna genom att under en övergångstid undvika deras naturliga sanktioner.
Tyvärr är detta den situation som rådde i många av de europeiska ekonomierna i slutet av 2002. Att alltså lösa Europas nuvarande ekonomiska problem när man gör en utvärdering av genomförandegraden av de planerade målen på det extra toppmötet i Lissabon är absolut nödvändigt. Det är också nödvändigt att parlamentet, rådet och kommissionen tillsammans visar att det är möjligt att finna en balans mellan en sund förstärkning av finanserna i unionens länder och ett fullständigt uppfyllande av dessa mål.

Solbes
Herr talman! Under den talartid jag har till mitt förfogande kommer jag att försöka kommentera de fyra betänkanden som har lagts fram. Jag börjar med att ta upp de tre betänkanden som handlar om det allmänna ekonomiska läget, stabilitetspakten och de offentliga finanserna, och kommer avslutningsvis att kommentera Olle Schmidts betänkande om det speciella fallet med Sverige.
Först och främst vill jag tacka García-Margallo y Marfil för det genomförda arbetet och för det, som han själv sade, tydliga budskapet i hans betänkande om de allmänna riktlinjerna för den ekonomiska politiken.
Jag vill betona att årets rekommendation har en mer strategisk inriktning än vanligt, i den mån som syftet med rekommendationen är att fastställa den övergripande europeiska strategin för de kommande tre åren. Det är sant att den ekonomiska osäkerheten är stor för närvarande och att vi redan har gett vissa riktlinjer för ett lämpligt agerande i fall av symmetriska chocker, då det naturligtvis är nödvändigt att tillämpa penningpolitiken. I ett sådant läge kan det uppstå sektoriella effekter och det kommer då utan tvivel att bli nödvändigt att använda särskilda instrument av ett annat slag. Detsamma gäller vid de exceptionella situationer som finns upptagna i gemenskapens regelverk, där vi även ges möjligheten att agera budgetpolitiskt. Dock måste gränsen på tre procent i fördraget respekteras.
García-Margallo y Marfil har betonat behovet av en sund makroekonomisk politik och stöder klart stabilitets- och tillväxtpakten. Jag tror att vi är inne på samma linje och vi kommer inte att ha några större svårigheter med att godta hans rekommendationer.
Föredraganden tar även upp en punkt som vi alla anser vara grundläggande, nämligen frågan om hur vi skall gå till väga för att öka tillväxtpotentialen i Europa. Detta måste otvivelaktigt göras genom ökad sysselsättning och ökad produktivitet - ni nämnde det själv - ökad sysselsättning har också mycket att göra med löneutvecklingen och det är av grundläggande vikt att löneutvecklingen utvecklas i samma takt som en rimlig sysselsättningsutveckling och produktionsökning. Men det är även absolut nödvändigt - och det är den handlingslinje som vi antog i Lissabon - att förbättras när det gäller utbildning och yrkesutbildning. Vi anser det även vara mycket viktigt att införa en lämpligare beskattning för att nå dessa mål och, naturligtvis, att öka de offentliga och privata investeringarna. Jag kommer att gå in på den frågan närmare lite längre fram när jag kommenterar Trentins betänkande.
I det här sammanhanget menar vi att det är absolut nödvändigt att utforma en lämplig ram inom Lissabonstrategin för att det skall bli lättare att investera såväl statligt som privat och för att vi skall kunna vidareutveckla några grundläggande faktorer. Under de senaste veckorna har det skett något som jag vill betona, nämligen antagandet av gemenskapspatentet, vilket utan tvivel kommer att leda till ökad utveckling och kommer att möjliggöra ett större europeiskt nyskapande. Det är naturligtvis också viktigt att fastställa kriterier för de offentliga utgifterna för att förbättra produktiviteten, eller produktionen.
Man bör dock behandla de allmänna riktlinjerna för den ekonomiska politiken och stabilitets- och tillväxtpakten gemensamt. Trentin tar upp den här frågan när han betonar behovet av en gemensam inriktning för stabilitets- och tillväxtpakten från Lissabon. Jag tror att vi alla är överens om att sunda offentliga finanser är av grundläggande vikt, inte bara för att penningpolitiken skall kunna spela ut sin roll, utan också för att skapa nödvändiga marginaler för att de automatiska stabilisatorerna skall kunna verka vid konjunkturförändringar. Trentin ställer emellertid ännu en fråga: hur kan vi utnyttja tillväxt- och stabilitetspakten för att öka tillväxten? Hur kan vi, kort sagt, förbättra kvaliteten på de offentliga finanserna?
Dos Santos tar också upp den här frågan i sitt betänkande, och jag skulle vilja gå närmare in på den. Enligt min åsikt är lösningen ökade investeringar i forskning och utveckling. De offentliga investeringarna i den här sektorn är tillfredsställande, men det finns dock brister när det gäller de privata investeringarna. Vi har därför ställt upp beräknade mål när det gäller den här konkreta frågan.
I stabilitets- och tillväxtpakten, såsom den ändrades enligt meddelandet från november, införs dock ytterligare en faktor i den här politiken för att ytterligare driva på utvecklingen i Europa. Det är sant att principen om att nå budgetbalans eller budgetöverskott på medellång sikt föreskrivs i pakten.
I sin analys av pakten har kommissionen dock noterat att tillfälliga avvikelser är berättigade i vissa fall, dock under förutsättning att syftet är att öka tillväxten.
Enligt vårt sätt att se på saken är det inte bara fysiska investeringar, det vill säga, framför allt offentliga investeringar, som är den avgörande faktorn för att tillfälligt avbryta utvecklingen mot budgetbalans inom ramen för pakten.
Vi anser i stället att alla åtgärder för att öka vår tillväxtpotential bör behandlas på samma sätt.
Därför föreslog kommissionen i meddelandet att medlemsstater som uppfyller vissa villkor skall kunna göra tillfälliga avvikelser och det viktigaste är att de har en låg offentlig skuldkvot, att de redan har nått budgetbalans när det gäller den offentliga skulden, vilket naturligtvis är ett grundläggande krav för att få göra dessa avvikelser i syfte att öka tillväxten. I det här sammanhanget talar vi om investeringar i infrastrukturer, i kunskap, men även om skatteåtgärder, till exempel skattesänkningar, som leder till ökad tillväxt. 
Det är dessa grundläggande faktorer som kommissionen för fram i sitt meddelande. Dessa punkter har inte tagits med uttryckligen i rådets slutliga slutsatser, men slutsatserna har dock lett till tillräckliga framsteg och resultatet kommer enligt vår åsikt att ge oss möjlighet att förbättra tillväxten.
Vad rådet säger är att det är nödvändigt att analysera fall för fall och att det inte finns några fastställda regler för detta slags avvikelser. Rådet ställer dock inte upp några villkor för hur kommissionen skall genomföra sina förslag och vi i kommissionen är naturligtvis fortfarande övertygade om att de förslag som vi hittills har lagt fram när det gäller ett par konkreta fall, fortfarande är berättigade vad gäller dessa tillfälliga avvikelser, och det är de kriterier som vi kommer att använda oss av i framtiden.
När det gäller samordningen av budgetpolitiken anser jag att systemet har förbättras, men att vi dock inte kan vara helt nöjda eftersom vi har för många avvikelser. Jag anser att det är absolut nödvändigt att utveckla samordningen ytterligare och i det sammanhanget är syftet med de allmänna riktlinjerna för den ekonomiska politiken att nå en kvalitativ förändring. Det är nödvändigt att förbättra den treåriga planeringen, men vi måste även ägna mer uppmärksamhet åt rapporterna om tillämpningen än åt de allmänna faktorerna. Enligt min mening måste vi också förbättra våra system för samordning mellan medlemsstaterna, eftersom det - vilket vi redan har betonat i våra förslag till konventet -finns några brister i det nuvarande systemet som förhindrar att den kollegiala påverkan, peer pressure, fungerar såsom det är tänkt i fördraget.
Slutligen tackar jag dos Santos för att han stöder analysen av de offentliga finanserna 2002 och kvaliteten på de offentliga finanserna. Denna rapport är nyckeln för att förstå vad som kommer att göras senare, i november, när vi lägger fram vårt förslag till meddelande inför rådet.
Syftet med kommissionens meddelande är varken att, så att säga, göra pakten mer flexibel eller förändra den. Vårt syfte är att, på grundval av de erfarenheter vi har gjort under de senaste åren, se till att tillämpningen av pakten anpassas bättre till situationen i varje berörd medlemsstat.
I vårt meddelande säger vi också att vi anser det vara av grundläggande vikt att medlemsstaterna bekräftar sitt åtagande att hålla sig till pakten. Det är anledningen till att vi begär att en förklaring antas vid Europeiska rådets nästa möte, vilket kan möjliggöra detta framsteg.
I vårt meddelande, jag har upprepat det några gånger, men det kanske är värt mödan att göra det, betonar vi några grundläggande punkter. Referensvärdet på tre procent är fortfarande gränsen för nominella underskott, men vi måste dock ta hänsyn till utvecklingen av konjunkturcykeln och följaktligen är de cykliskt anpassade underskottens utveckling en grundläggande faktor.
För det andra bör de medlemsstater som fortfarande inte har nått budgetbalans på medellång sikt göra budgetansträngningar på minst en halv procentenhet årligen, eller mer om det finns skillnader.
För det tredje är vi medvetna om att det är lättnaderna i budgetpolitiken under gynnsamma tider i den ekonomiska cykeln som har orsakat problem längre fram och det är därför mycket viktigt att vara uppmärksam så att medlemsstaterna inte vidtar nya konjunkturstimulerande åtgärder under sådana förhållanden.
Vi anser att det är av yttersta vikt att ge akt på skuldnivåerna och jag menar, vilket Trentin påpekade tidigare, att det är absolut nödvändigt att ta hänsyn till den särskilda situationen i några medlemsstater för att ge dem större manöverutrymme.
Alla dessa åtgärder har antagits av Ekofinrådet, med de ändringar som jag hänvisade till när jag kommenterade Trentins betänkande.
En sista kommentar om Schmidts betänkande. Det är sant att vi i vår konvergensrapport när det gäller Sverige hänvisar till att konvergenskriterierna uppfylls förutom två undantag: rättslig konvergens, vilket särskilt gäller Sveriges centralbank, riksbanken, och det faktum att Sverige inte uppfyller växelkurskriteriet.
När det gäller Sveriges utvecklingssiffror noterar vi med tillfredsställelse att de övriga konvergenskriterierna uppfylls med ännu större marginaler än tidigare. Emellertid har vi fortfarande dessa två kriterier kvar, och jag hoppas att detta kan lösas i framtiden. Ni känner till vår ståndpunkt när det gäller de här frågorna. På det rättsliga området måste riksbankens oberoende garanteras. När det gäller växelkurskriteriet måste vi tillämpa fördraget, men, som jag har sagt många gånger, vi måste naturligtvis även ta hänsyn till tidigare erfarenheter på det här området.
Personligen anser jag att införandet av euron skulle vara fördelaktigt för Sverige och jag hoppas att Sverige kommer att uppfylla de nödvändiga villkoren inom en snar framtid. Jag anser att detta även skulle vara fördelaktigt för Europeiska unionen och för euroområdet i synnerhet, eftersom det skulle innebära ett viktigt framsteg i vår integrationsprocess.

Langen (PPE-DE).
Herr talman! Låt mig inledningsvis tacka kommissionsledamoten för att han i diskussionerna om de fyra betänkandena så tydligt har sagt att kommissionen varken vill förändra eller anpassa stabilitets- och tillväxtpakten utan endast införa strängare kriterier för utvärderingen av fakta i medlemsstaterna. Jag menar att detta är bättre än förslagen från kollegerna i andra partigrupper, framför allt på det sätt som detta framställs av Trentin och dos Santos.
Trentins uttalande stämmer inte överens med betänkandet från utskottet för ekonomi och valutafrågor, och inte heller går det att inom ramen för denna fråga göra uttalanden om den årliga utvärderingen av genomförandet av stabilitets- och konvergensprogrammen. Kollega Trentin! I skolan skulle jag ha sagt att ni avviker från ämnet. I förslaget till betänkande stod inte ett ord om detta, utan det var först i ändringsförslagen från de olika grupperna som tillnärmningen kom att diskuteras. I dag har ni återigen helt glömt bort detta.
Jag vill också tacka kommissionsledamoten för påminnelsen om att Lissabonmålen inte står i strid med stabilitets- och tillväxtpakten eller konsolideringen av budgeten, utan att ramvillkoren i sin helhet omfattar följande: anpassning av arbetsmarknaden och nödvändigheten att stärka investeringarna, sänka skatterna och att investera i forskning och utbildning. Detta fråntar dock inte medlemsstaterna ansvaret att genomföra strikta kriterier i budgetpolitiken enligt kommissionens beslut.
I Trentins betänkande krävde vi hur som helst att kommissionen i framtiden skall kunna skicka de blå kuverten på egen hand och inte vara beroende av rösterna i Ekofinrådet där syndarna indirekt medverkar. Vi vill stärka kommissionens oberoende på den punkten. Det som har föreslagits i betänkandena är på flera punkter inkonsekvent. Detta syns i en genomgående linje som sedan två år tillbaka ifrågasätter och urholkar stabilitets- och tillväxtpakten med alla möjliga aspekter och förslag som enbart syfta till att inte längre erkänna konsolideringen av de offentliga budgetarna i vissa medlemsstater som en nödvändig förutsättning för stabila finanser och en stabil ekonomisk politik och valutapolitik.
Det är ju inte så att spelytan inte räcker till. Åtta av tolv EMU-medlemmar har redan i dag balanserade budgetar. De som inte efterlever detta är de som nu kräver en ändring av stabilitets- och tillväxtpakten. De som har stabila budgetar och kanske rentav redovisar överskott bestraffas eftersom alla i EMU sitter i samma båt. Mitt hemland Tyskland likaså. Om Tyskland med sin stora ekonomiska tyngd inte klarar stabilitetspakten hotas eurons stabilitet. Man kan inte frånta medlemsstaterna deras ansvar genom att sudda och ändra lite här och där. På så sätt vinner vi heller inget på den gyllene regeln som spelar en roll i vissa ändringsförslag av dos Santos.
Det finns inga bra och dåliga skulder. Det finns bara skulder: skulder i investeringar och infrastruktur och skulder för konsumtionen. Kollega Trentin! Ni känner ju till scala mobile, den rörliga indexskalan av skulder som under de senaste tjugo åren har drivit den italienska staten mot ruinens brant och som har inneburit att man gång på gång har dragit på sig nya skulder och där fackföreningarna har medverkat utan att finna en utväg. Den europeiska modellen har minskat inflationen och skapat stabila förutsättningar för valutan. Detta är den grund som vi både kan och skall hålla fast vid helt konsekvent.
Låt mig avslutningsvis säga ett ord till de svenska kollegerna: Det är glädjande att svenskarna vill bli medlemmar i EMU. Vi kommer att göra allt för att följa er på vägen, dock enligt villkoren i Maastrichtfördraget. Om regeringen ännu inte har uppfyllt dessa villkor - nämligen en oberoende centralbank eller frågan om ett medlemskap på minst två år i Europeiska valutasystemet (EMS) - då måste regeringen ta itu med detta och inte låta det släpa efter. Mot denna bakgrund har vi all anledning att tacka kommissionen för den inslagna kursen.

Randzio-Plath (PSE).
Herr talman! Det krävs en framåtblickande och beslutsam finanspolitisk ledning på EU:s vårtoppmöte. Vi kan inte nöja oss med att läsa upp gamla trollformler. Dessa duger tyvärr inte i svåra tider som inte enbart präglas av ekonomisk nedgång utan som beklagligt nog även kastar en förkrigsskugga över den ekonomiska och sysselsättningspolitiska utvecklingen. Därför är parlamentets betänkanden - alla som har lagts fram här i kväll - utformade så att den ömtåliga växt som kallas hopp skall komma till uttryck samtidigt som det ställs krav på att svagheterna i den europeiska ekonomin nämns vid sitt rätta namn utan vidare hänsyn.
Låt mig understryka att det inte handlar om att avskaffa en stabilitets- och tillväxtpakt som har skapats som ordningsmässig ram för en ekonomi, utan om att utforma tillämpningen i överensstämmelse med Lissabonmålen på ett meningsfullt sätt i ett visst område och i en viss tid, för detta är ett krav som Europas medborgare verkligen har rätt att ställa.
Jag menar att vi måste göra allt för att hejda konjunkturfallet. Vi kan heller inte förneka att själva Europeiska centralbanken nu talar om nedåtgående risker i EU. Med andra ord måste vi föra en framåtblickande politik, och för det ändamålet duger inte heller de ständigt upprepade hänvisningarna till strukturreformer.
Dessutom vet vi fortfarande inte vilken nytta strukturreformerna gör i EU lika lite som vi vet vilka sysselsättningspolitiska effekter strukturreformerna får. Vi väntar fortfarande på svar från såväl finansinstitut som nationella ministerier och från kommissionen. Dessa svar behöver vi dock för att veta i vilken riktning vi bör röra oss. Jag menar att följande formulering fortfarande gäller: sysselsättning skapar tillväxt och tillväxt skapar sysselsättning. Vi måste inrikta oss på verklig tillväxt och inte enbart på tillväxtpotentialer.
Låt mig återigen påpeka att det - precis som det står i betänkandena - stämmer helt och fullt att vi ständigt måste peka på de svaga investeringarna av både privat och offentlig natur. Vi följer inte Lissabonöverenskommelsen om en tillväxt på tre procent. Vi följer heller inte överenskommelsen om att investera mer i forskning och utveckling, vilket gäller både privat och offentligt. Såväl Japan som Förenta staterna ligger väldigt långt före oss på båda områdena. I nuläget kanske vi faktiskt ännu inte behöver en ekonomisk ledning, men i tillväxtens och sysselsättningens intresse behöver vi däremot en både nationell och övergripande samordning som förtjänar sitt namn.

Gasòliba i Böhm (ELDR).
Herr talman, ärade kolleger, herr kommissionär! Först och främst vill jag säga att min grupp instämmer i de betänkanden som vi nu diskuterar. Vi håller dock inte med om några av de uttalanden som har gjorts när de har lagts fram i plenum.
De närmaste utsikterna för denna debatt är förberedandet av Europeiska rådets vårmöte och syftet är att analysera avstämningen av den så kallade Lissabonprocessen, som kompletterats med besluten från råden i Göteborg och Barcelona. I det här sammanhanget vill jag för det första uttrycka min personliga och min grupps oro för att de mål för en konkurrenskraftigare ekonomi av högre kvalitet och bättre arbetstillfällen som fastställdes för 2010 inte har nåtts. När vi stämmer av de tre gångna åren finner vi att vi är mer försenade när det gäller tillväxt, produktivitets- och sysselsättningsnivåerna än vi var för tre år sedan, trots svårigheterna i Förenta staternas ekonomi. Det är följaktligen uppenbart att det finns en mycket oroande brist på överensstämmelse mellan vad som förespråkas vid råden och vad som görs i verkligheten, på medlemsstatsnivå, och detta inverkar negativt på unionens sammanlagda resultat.
Den liberala gruppen anser att de största problemen främst beror på att de överenskomna avregleringarna inte har genomförts. Som det förklaras i betänkandet av García-Margallo y Marfil, finns det fortfarande mycket stora strukturreformer kvar att genomföra och det är nödvändigt att se till att några grundläggande marknader, exempelvis arbetsmarknaden, blir mer flexibla.
I det nuvarande läget, när unionens ekonomiska situation inte precis är den bästa på de senaste åren, bör man särskilt ge akt på tre nyckelaspekter. För det första bör nivån förbättras i fråga om forskning och utveckling, men det är även nödvändigt att förbättra tillämpningen av forskningen och utvecklingen i det produktiva systemet. Vi hoppas att detta historiska avtal om EU-patentet, som kommissionsledamot Solbes nämnde, kommer att bidra till att främja forskning och utveckling, men att det också medföra att särskild uppmärksamhet ägnas åt skapande och utvecklande av små och medelstora företag på grundval av tillämpning av ny teknik, eftersom det är dessa företag, vilket visade sig under 1990-talet, som ger upphov till de flesta arbetstillfällena.
Herr talman! Det finns andra frågor som jag inte har tid att ta upp, men jag vill sluta som jag började: i stället för att komma med storslagna förklaringar under Europeiska rådets vårmöte är det nödvändigt att genomföra det som avtalas.

Herzog (GUE/NGL).
Herr talman! García-Margallo talar klarspråk: Europeiska unionen har ingen ekonomisk politik. Han bidrar därför till en bra debatt, och jag tackar honom för det.
När det gäller diagnosen och lösningarna är orden rigiditet och strukturreformer som besvärjelser. Vi frågar regelbundet kommissionen, centralbanken och experterna vad de betyder. Jag slås av hur oklara och olika svaren låter. Vid en viktig konferens sade Turner, de brittiska arbetsgivarnas ordförande, att man måste akta sig för att nedmontera the Welfare State och att dagordningen för avregleringar i Europa är ändamålsenlig men löser inte dagens utmaningar mer än marginellt. Det är uppenbart att pensionsproblemet bara kan lösas med en starkt ökad sysselsättningsgrad i Europa. Avgörande är att lyckas mobilisera människors förmåga. Det krävs därför stora ansträngningar för att reformera arbetsmarknaderna, särskilt genom utbildning och kvalifikationer, men vi måste också inse att detta förutsätter en ny organisation och medför kostnader. 
Vad är orsaken till avsaknaden av produktiva investeringar, offentliga och privata? Ett av skälen är hur man hanterar kapitalflödena, varav en stor del går till Förenta staterna. I mina ögon är det bedrägligt att tro att finansmarknaden i sig kan bli lokomotivet för en ny investeringsperiod i Europa, vilket den har varit internationellt under det senaste årtiondet. Vad finansmarknaden framför allt inte möjliggör är en lokal utveckling, dvs. en utveckling av små och medelstora företag och infrastrukturer. Unionen bör kunna finansiera effektiva nät för tjänster av allmänt intresse och föra en produktiv näringspolitik.
Vi har inte bara problem med utbudet, vi underskattar också problemet med efterfrågan! Hundratals miljarder i avskrivningar på övervärden belastar företagens resultat och blockerar en återhämtning. Centralbanken bör långtifrån frukta inflationen och i stället lätta upp sitt mål för att sänka de reala räntorna så att de hamnar under noll. Och även om ett antal stater inte hade insikt eller förmåga att i god tid reformera de offentliga finanserna, gör dagens allvarliga konjunkturläge det berättigat att ge ekonomin en skjuts, vilket bör innebära att ett land tillfälligt får bryta mot 3-procentsregeln.
Ytterligare ett par ord: kriget i Irak är en galenskap också ur ekonomisk synvinkel. Kriget kommer att fördjupa de improduktiva offentliga underskotten i Förenta staterna och i Europa, samtidigt som vi tror på att de bör minskas. Förenta staterna är ute på mycket tunn is, hävdade en av våra experter. För deras framtida tillväxt kommer de att behöva suga upp ännu mer av vårt kapital, vilket utgör en annan motsägelse. Slutsats: Europa kan inte längre passivt följa Förenta staterna. Europa måste utforma sin egen politik. Vi är ställda mot väggen. Men från konventet hör man ingenting. Kraven på en ekonomisk regering får mig att tänka på en scen i filmen Shoulder Arms, där truppen uppslukas av dimman och alla irrar runt på vinst och förlust och man uppfattar att soldaten ropar på sin chefskapten Houhou.

Lipietz (Verts/ALE).
Herr talman, kära kolleger! Jag måste erkänna att flera betänkanden handlar om i princip exakt samma sak. I det här fallet kommer vi inte att rösta för betänkandet, som bär namnet på en person som jag beundrar enormt mycket, Trentin. Vi kommer snarare att arbeta på betänkandet av García-Margallo y Marfil.
Utskottet för ekonomi och valutafrågor har att göra med ett verkligt funktionsproblem. När samma fråga läggs fram av en föredragande från vänstern, eller av en föredragande från högern, kommer den i första fallet att massakreras av våra framstående kolleger från högern, och när den läggs fram av en föredragande från högern kommer den, med viss tur, att antas. Det måste följaktligen erkännas att resultatet av sönderstyckningen i utskottet för ekonomi och valutafrågor är att betänkandet av García-Margallo y Marfil - som i egenskap av föredragande under alla omständigheter har utmärkta egenskaper som jag länge har uppskattat - är klart bättre och mycket mer användbart än betänkandet av Trentin, som givetvis inte är Trentins betänkande, vilket Langen påpekade, för när Trentin uttalar sig säger han i princip motsatsen till vad som står i betänkandet.
Eftersom det förhåller sig på det här sättet kommer jag endast att tala om betänkandet av García-Margallo y Marfil, såsom det ser ut. Jag tror att vi i De gröna skriver under på alla mål och synpunkter på situationen, på det sätt som de formuleras i betänkandet av García-Margallo y Marfil. Fördelen med detta betänkande är att den ekonomiska politikens mål återförs i linje med målen från Lissabon och Göteborg: vi vill göra Europa till ett föredöme för en ekonomisk tillväxt grundad på kvalitativa investeringar i mänskliga resurser, kvalitativa offentliga investeringar och miljömässigt hållbar teknik. Med hänsyn till storleken på vår världsdel, som är liten till ytan och en av de mest tätbefolkade på jorden, tror jag att detta är den enda strategi som Europeiska unionen kan följa.
Motsägelsen i betänkandet av García-Margallo y Marfil är följande: föredraganden tvingas ständigt bolla med det faktum att han måste välkomna stabilitetspakten och trots detta säga att man måste lyckas med att finansiera investeringar. Han måste avstå från att ifrågasätta den artikel i Maastrichtfördraget som förbjuder gemenskapens institutioner att kritisera Europeiska centralbanken, men trots detta säga att man måste bevilja medel till specialräntor för nödvändiga investeringar. Han talar om skattesystem, inte om räntor. Kort sagt kringgår han på något sätt de verkliga problemen med de institutionella låsningarna vi i dag ser i EU, vilket kommer att sätta oss i samma stagnerande union som vi upplevde under de svarta åren på väg till euron, dvs. mellan 1990 och 1997. 
Med tanke på att vi inte har kontroll över de räntor som fastställs av Europeiska centralbanken kommer vi att få alltför höga räntor, vilket kommer att göra det besvärligt för de stater som både vill investera och betala av på sina skulder. Dessa alltför höga räntor kommer också att göra vår valuta alltför stark, vilket kommer att hindra oss från att exportera eftersom nedgången kommer att vara världsomfattande. Om vi inte uttryckligen ifrågasätter stabilitetspaktens nuvarande utformning kommer vi inte att lyckas finansiera de investeringar som García-Margallo y Marfil efterlyser.

Blokland (EDD)
 . (NL) Herr talman! I denna kombinerade behandling av ett antal betänkanden talar vi om framåtskridandet för den ekonomiska och monetära unionen, en union som består vid uppfyllandet av de avtal som träffats. Stabilitets- och tillväxtpakten är ett avtal, ett avtal som vi måste se till att vi alla uppfyller. Kollega Trentin skriver i sitt betänkande behjärtansvärda ord om stabilitetspakten. Han anger att pakten måste följas noggrant också i perioder av lågkonjunktur, och detta kan jag ställa mig bakom helt och hållet. Så nu behöver vi inte heller återkomma till det.
Även kollega García-Margallo y Marfil framhåller med rätta att de europeiska ledarna måste avstå från vaga och självbelåtna förklaringar vid det kommande vårmötet, och tala ett tydligt språk. Tydliga avtal om det sätt på vilket vi skall uppnå de ekonomiska målsättningarna förblir nödvändiga för att uppfylla pakten också i den här nedgångstiden.
Min bestörtning är därför stor när det på nytt visar sig att Frankrike inte önskar foga sig efter de avtal som träffats. I torsdags visade det sig återigen att denna medlemsstat inte kommer att göra något försök att få ordning på sin budget för 2003. I de fall där Tyskland, Portugal och Italien försöker att ordna sin budget inom de avtal som träffats har Frankrike ännu inte ens uttalat någon avsikt att äntligen skaffa sig insikt i avtalen, tvärtom.
Herr talman! Jag skall avrunda. Om det här parlamentet skall ge ett seriöst bidrag till politiken på det ekonomiska området är det hög tid att vi ställer de medlemsstater och politiker som inte önskar uppfylla dessa avtal till svars.

Della Vedova (NI).
Herr talman, herr kommissionär! De betänkanden som vid diskuterar i dag är detaljrika och viktiga dokument - och detta är i första hand föredragandenas förtjänst - och de utgör ett viktigt bidrag till diskussionen om politikens inriktning när det gäller de europeiska offentliga finanserna. I deras nuvarande utformning får de stöd av de radikala ledamöterna.
Jag tänker inte gå in på detaljer i de enskilda betänkandena, men jag skulle vilja ta tillfället i akt att formulera ett par synpunkter som är av mer allmän natur. För det första tror jag att det skulle vara nyttigt att vara skeptisk mot slagord och högt klingande mål, till exempel målen från Lissabon, som man hela tiden hänvisar till. Att Europa i ett visst läge antog - det har redan sagts och jag upprepar det än en gång - ?ett nytt strategiskt mål för ett nytt decennium: att bli världens mest konkurrenskraftiga och dynamiska kunskapsbaserade ekonomi, med förmågan att förverkliga en hållbar ekonomisk tillväxt? och alla de andra saker vi känner till, tycker jag inte är vare sig ett viktigt kvalitetshöjande steg eller grunden till en ny ekonomisk politik för de europeiska staterna, om man inte anser att staterna tidigare inte ville att de egna länderna skulle vara konkurrenskraftiga, och inte strävade efter full sysselsättning. 
Förutom att hela tiden upprepa dessa mål och göra analyser - Europaparlamentet är ett politiskt organ, inte ett forskningscentrum - tror jag att vi måste diskutera anledningarna till att dessa vackert klingande mål inte uppnås och vilka de politiska kostnaderna är som man i Europa inte har modet att betala för att förverkliga dem, för att omsätta dem i konkreta reformer: de reformer som nämns i de betänkanden vi diskuterar. Jag tror att vi måste ifrågasätta hela grunden för den europeiska ekonomin.
Vi nämner hela tiden med stolthet den sociala europeiska modellen och den sociala marknadsekonomin, men sedan i betänkandena, jag tror det var i den som skrivits av García-Margallo, skriver vi uttryckligen att resultatet för den europeiska sociala modellen är knutet till en amerikansk ekonomisk återhämtning: om det inte sker en ekonomisk återhämtning i Förenta staterna så sker det ingen ekonomisk återhämtning i Europa och vår sociala modell, som vi lovprisar så intensivt, kommer att tvingas genomgå ännu svårare perioder än den vi för närvarande upplever.
Den ekonomiska krisen i Tyskland är tecknet på en kris för en gammal ekonomisk modell, ett gammalt Europa som inte längre vågar ta risker. Flera gånger i betänkandena upprepas att vi måste öka de offentliga investeringarna - utan att man förstår med vilka pengar - och skapa mer privata investeringar. Jag tror inte att de privata investeringarna i Europa ligger på en låg nivå och att de hålls nere på grund av räntenivån och att vårt enda mål därför borde vara att utöva påtryckningar på Europeiska centralbanken för att få lättnader i räntepolitiken och på det viset få till stånd privata investeringar. De privata investeringarna ökar inte på grund av låga räntor, utan de ökar om och när vi står inför en flexiblare ekonomi, med massiva tillskott av flexibilitet.
Reformerna för att öka flexibiliteten har ett politiskt pris, och det är det som vi inte diskuterar: det har ett politiskt pris att ingripa i arbetsmarknadens struktur, mot monopolisternas inflytelserika lobbygrupper - halva Europeiska unionens budget går åt till bidrag och jordbruksprotektionism - och det har ett politiskt pris att tänka sig att dessa resurser skulle kunna användas som motorer för att få igång en ny omgång investeringar inom högteknologi och vetenskaplig forskning.
Låt mig avsluta med en kommentar om trygghetsfrågan: nödvändigheten av att ha en strikt offentlig budget beror framför allt på nödvändigheten av att skapa ett utrymme i de offentliga finanserna för problemet med en åldrande befolkning och för att ta itu med kostnaderna i samband med strukturella reformer av skyddssystemen. Detta är vi skyldiga kommande generationer av europeiska medborgare.

Grönfeldt Bergman (PPE-DE).
Herr talman! Jag vill begränsa mitt anförande om Konvergensrapport 2002 Sverige och först och främst tacka föredraganden, Olle Schmidt, för ett väl genomfört arbete.
Den 1 januari 2002 infördes euron som valuta i sedlar och mynt i 12 av Europeiska unionens länder. Övergången var mycket lyckosam, och medborgarna mottog den nya valutan på ett positivt sätt. Oron över prisökningarna visade sig vara i det närmaste obefogad. Som alla vet tillhör Sverige inte de länder som övergick till att använda euron som betalningsmedel. Skälet till detta är givetvis främst politiskt. För att Sverige skall kunna införa euron som valuta, måste vi emellertid formellt uppfylla fem konvergenskriterier.
Kommissionen och ECB anser att Sverige uppfyller tre av dessa kriterier: prisstabiliteten, den offentliga sektorns finanser och den långfristiga räntan. Detta är gott och väl, men Sverige uppfyller inte de övriga två, dvs. växelkurskriteriet och rättslig konvergens. Beträffande växelkurskriteriet är det ju uppenbart att den svenska kronan fluktuerat under de senaste åren. Man bör dock beakta att den dag Sverige formellt begär en ny bedömning, kommer denna att göras över en annan referensperiod och med förväntningar som kan tendera att öka växelkursstabiliteten.
När det gäller den rättsliga konvergensen är det väsentligt att Sverige snarast inleder den förändring av den svenska lagstiftningen som krävs för ett införande av euron. Utfallet i kommande folkomröstning skall givetvis respekteras, men vid ett eventuellt ja bör Sverige, enligt min mening, redan vara förberett för att förhindra att ett införande av euron försenas på grund av bristande rättslig konvergens.
Med all respekt för konvergenskriterierna är beslutet om svenskt deltagande i EMU:s tredje fas politiskt. Det är ett beslut som fattas av svenska folket. De svenska medborgarna kommer i folkomröstningen den 14 september 2003 att för lång tid framöver avgöra vilken valuta som skall användas i Sverige. Å andra sidan är Sverige enligt Maastrichtfördraget förpliktigat att gå med fullt ut i EMU-samarbetet när konvergenskriterierna uppfyllts. Sverige har ingen speciell klausul som Danmark och Storbritannien, men förhoppningsvis får vi ett ja av det svenska folket den 14 september. Den svenska regeringen behöver då inte längre, avsiktligt eller oavsiktligt, försena eller undvika de åtgärder som gör att Sverige uppfyller de återstående konvergenskriterierna.
Jag noterade med tillfredsställelse att Olle Schmidt accepterade PPE-DE-gruppens ändringsförslag 3 och 4. Detta gör det möjligt att få den breda uppslutning bakom betänkandet som föredraganden önskade och som jag också önskar.

Berès (PSE).
Herr talman, herr kommissionär, kära kolleger! Tre av de betänkanden vi behandlar i kväll ger oss tillfälle att titta närmare på hur Ekonomiska och monetära unionen fungerar, inför Europeiska rådets möte i vår.
Om jag granskar läget i Frankrikes offentliga finanser tvingas jag konstatera att den ekonomiska politiken inte betraktas som en fråga av gemensamt intresse. Fördraget respekteras inte. Man måste också konstatera att Ekonomiska och monetära unionens dimension av ekonomisk union inte existerar. Stabilitetspakten är central för dessa mekanismer men framstår ändå i första hand som en skyddsanordning, och inte som ett redskap för den ekonomiska politiken. Lissabonstrategin hade kunnat, sedan den antogs, bidra till en ekonomiskpolitisk strategi för Ekonomiska och monetära unionen. Men stabilitetspakten är helt enkelt inte det dynamiska redskap som krävs för att genomföra en sådan strategi.
De redskap som står till vårt förfogande är i princip de berömda allmänna riktlinjerna för den ekonomiska politiken, som vi också kommer att tala om här i kväll och som kommer att mobilisera unionens stora tänkare inom den ekonomiska politiken under kommande månader och veckor. Och vad kommer resultatet att bli, om jag får fråga er, herr kommissionär? I dag fungerar de allmänna riktlinjerna för den ekonomiska politiken som en akademisk övning och har inte någon som helst inverkan på medlemsstaternas offentliga finanser, eftersom staterna nöjer sig med att se sig sanktionerade genom stabilitetspakten, när det är för sent.
EU behöver en tillväxtstrategi, vilket ni påpekade i ert inlägg. Detta kräver andra verktyg än de vi har tillgång till. Ni har, herr kommissionär, utarbetat ett meddelande som rådet just har yttrat sig om. Jag anser att man måste gå längre. Konventet är ett tillfälle att göra det. Jag anser att vi måste arbeta tillsammans för att utarbeta förslag som är ömsesidigt godtagbara och som gör att unionen äntligen kan skaffa sig medel och inte bara utveckla en riktig ekonomisk politik, utan också betrakta den ekonomiska politiken som en fråga av gemensamt intresse och fullfölja målen i Lissabonstrategin.

Nordmann (ELDR).
Herr talman! Jag har inte tid att ägna mig åt invecklade utläggningar om de skillnader som kan skilja texten i betänkandena från varje föredragandes innersta tankar. Mitt inlägg kommer således endast att handla om kommissionens meddelande och kommissionsledamotens uttalande, för att ge båda mitt mycket bestämda stöd. I den här frågan anser jag nämligen att kommissionen agerar helt i enlighet med sin roll som fördragens väktare, att stabilitetspakten inte är död och - bortsett från den polemik som inleddes i slutet av förra året med några möjligen riskabla formuleringar - att det är viktigt att framhålla skillnaden mellan ordalydelse och anda och att levandegöra paktens anda. Maastrichtkriterierna ger oss nämligen förpliktelser i en monetär union, som är en politisk union uppbyggd kring ett antal värden, och den stabilitet som ligger till grund för den europeiska valutan innebär - bortsett från det tekniska - en gemensam uppslutning kring en form av samhällskontrakt. Euron bör vara en stabil valuta mer än en stark valuta, och genom att hävda denna princip vänder EU ryggen mot 1900-talets misstag - ett århundrade präglat av inflation, fattiglappsskatten - för att gå in i ett samhälle av tillit och framtidssatsningar. Det är dessa värden vi erbjuder de länder som är på väg in i unionen, vilket är ytterligare ett skäl till att inte förändra dem med oförsiktiga ifrågasättanden. När man inte kan spela spelet kräver man inte att reglerna ändras. Man lär sig behärska reglerna.

Schmid, Herman (GUE/NGL).
Herr talman! Olle Schmidts betänkande följs som ni förstår med stort intresse i Sverige, som skall folkomrösta om införandet av euron i september. I detta betänkande står det i punkt 6 att införandet av euron är en fördragsbaserad skyldighet för alla medlemsstater, alltså även för Sverige. I punkt 5 står det däremot att det skall hållas folkomröstningar, och att resultatet av dessa folkomröstningar måste respekteras, även om de skulle avvisa införandet av euron.
Detta förefaller väldigt självmotsägande. Olle Schmidt hoppas att svenska folket röstar ja och därmed löser upp denna motsägelse. Det är dock inte mycket som tyder på detta. Tvärtom leder nej-sidan för närvarande mycket klart, enligt sista mätningen med 10 procent. Tendensen är att den ledningen blir allt starkare. Det kan också vara intressant för parlamentet att veta att det bland nej-sägarna finns flera ministrar i den svenska regeringen, inklusive näringsministern, Leif Pagrotsky, åtminstone två tidigare chefer för den svenska riksbanken och en lång rad högt ansedda ekonomer, som alla anser att Sverige skall rösta nej. Situationen avspeglar alltså inte den klassiska föreställningen om en bildad EU-vänlig elit och ett okunnigt folk. Det handlar istället om en politisk debatt med krav på saklighet och argument från båda sidor.
Sverige har en välskött ekonomi. Under de år som Sverige har stått utanför eurosamarbetet har den stärkts i förhållande till euroländernas ekonomi, i nästan alla avseenden. Svenskt näringsliv brukar påstå att eurogemenskapen i alla fall är bra för handeln. Tidningen Affärsvärlden har nyligen visat att inte heller detta är korrekt.
De EMU-vänliga ekonomerna kan inte förneka detta förhållande. De säger därför som Grönfeldt Bergman nyligen sade, att argumenten för EMU inte är ekonomiska utan politiska. Det låter inte särskilt övertygande när det är ekonomer som säger detta, som om de argumenterade för att mot praktiskt ekonomiskt förnuft skulle gå med i denna politiska union. Det är inte lätt att sälja detta budskap till det svenska folket. Sanningen är att EMU inte har blivit den succé som man räknade med. Stabilitetspakten möter alltmer kritik och den ekonomiska stagnationen tilltar. För Sverige har tysk ekonomi särskilt stor betydelse, men det är en svår uppgift att övertyga svenska folket om att göra sin framtid beroende av den tyska ekonomin just nu.
Denna fråga rör inte bara Sverige utan även Storbritannien och Danmark. Vi kommer snart även att ha en rad nya medlemsländer som också står utanför eurosamarbetet. Även i dessa länder blir det kanske folkomröstningar om euron, och resultaten där kan komma att bli negativa. I den situationen måste man ställa sig den slutgiltiga frågan: Vad skall EU och Europeiska centralbanken göra om Sverige och kanske andra medlemsländer väljer att stå utanför unionen? Kan man tänka sig en eurogemenskap som en frivillig gemenskap? Vad säger egentligen kommissionen och rådet om detta?
(Talmannen fråntog talaren ordet.)

Mayol i Raynal (Verts/ALE).
Herr talman! Vår grupp röstade emot detta betänkande i utskottet för ekonomi och valutafrågor. Som det ser ut nu är detta betänkande i grunden inte ett ifrågasättande av den nyliberala övertygelsen, den övertygelse som tyvärr ligger till grund för alltför många av gemenskapens politikområden. Om detta påminde oss hamnarbetarna här i går, bestämt och med rätta. I detta betänkande frågar man sig knappast om stabilitets- och tillväxtprogrammen äger någon giltighet. Man bör dessutom fundera över dessa två sammansvetsade begrepp. Det som är stabilt växer definitionsmässigt inte, medan tillväxt är rörelse, vilket stabilitet inte är. Verkligheten är visserligen en utveckling genom motsatser. Men handlar inte detta om ett försök att verbalt lösa motsägelser?
I betänkandet tycks man motsätta sig alla försök att lätta upp stabilitets- och tillväxtkriterierna, framför allt det berömda kriteriet på 3 procent. På grund av de nuvarande ekonomiska svårigheterna har ett antal stater - och det är inga små stater - fått allt större bekymmer med att respektera detta kriterium. Kommer denna medicin att döda den sjuke? Det har med rätta just noterats att prognoserna från unionens och medlemsstaternas experter har brustit på grund av optimism. Man hoppades att den amerikanska ekonomin skulle återhämta sig och därmed dra med sig Europas ekonomi, vilket dock inte skedde. Medlemsstaternas och unionens politik har alltså grundats på oriktiga uppgifter. Paktens stelbenta kriterier tycks därför strida mot ett förnuftigt styre. Det har höjts mäktigare röster än min egen för bestämda uttalanden i denna fråga.
Man bör överväga keynesianska politiska åtgärder för att stimulera konjunkturen såväl som åtgärder för en långsiktig förbättring av ekonomins grunder: energieffektivitet, utbildning osv. Jag vill tillägga att ett förnuftigt styre förutsätter tillförlitlig ekonomisk statistik, och det innebär en rättsstat. Det sex månader långa förbudet mot den baskiska tidningen Egunkaria gör att man kan fråga sig om Euskadi, Baskien, fortfarande ligger i en rättsstat.

Berthu (NI).
Herr talman! Debatten om brottet mot stabilitetspakten som i huvudsak rör tre länder - Frankrike, Tyskland och Portugal - får oss att påminna om att det gäller att se skogen för alla träd, i budgetfrågor liksom i andra frågor.
De tre länderna med störst underskott har en sak gemensam. De har under tidigare år haft en period av socialistiskt styre - en period som ännu inte är avslutad i Tysklands fall - ett styre som har varit släpphänt ifråga om offentliga utgifter och passivt ifråga om reformer som hade kunnat åstadkomma besparingar. I dessa tre fall har det handlingsutrymme som skapades genom tillväxten under 2000 och 2001 därmed förslösats, och nu får vi skörda de bittra frukterna av detta.
Men detta träd får inte skymma skogen, dvs. den allmänna försämringen av den offentliga budgetbalansen i euroområdet, vilken under 2002 uppgick till - 2,4 procent av BNP och därmed närmar sig gränsen vid 3 procent.
Huvudskälet har att göra med en bromsad tillväxt, som ännu inte har kommit igång, inte ens långsamt, i motsats till vad som något orealistiskt påstås i de betänkanden som läggs fram här i kväll. Upphovet till denna inbromsning är kanske en oundviklig konjunkturutveckling, men också och framför allt höga skatter och stela strukturer som man hittills inte har gjort något åt. Mot denna bakgrund måste man faktiskt bryta ett tabu och fråga sig om inte själva euron är en del av den stela struktur som straffar tillväxten. Skillnaden i effektivitet mellan euroområdet och länderna utanför euroområdet medverkar i alla fall till att frågan uppkommer.
Bör man med hänsyn till dessa övertramp tillföra stabilitetspakten ett större mått av flexibilitet? Jag kan konstatera att kommissionen, Europeiska centralbanken och till och med Ekofinrådet vid sitt senaste möte lutar åt att svara nej på den frågan, med förbehåll för ett antal smärre ändringar. Europeiska unionen har som alltid - när det gäller stabilitetspakten liksom när det gäller utrikespolitiken - en tendens att blunda för verkligheten och en vilja att sätta upp pappersväggar mot det faktum att grundläggande förhållanden har förändrats.
Vi anser för vår del att Frankrike gör rätt i att behålla sitt program för skattelättnader för att inte förvärra den nuvarande krisen, dock utan att glömma målet om att ta bort det offentliga underskottet helt och hållet, som ändå är ett bra mål. Vi måste ta ansvar för ett arv som vi själva inte är upphov till. Låt oss åtminstone göra detta på ett klokt sätt.

Karas (PPE-DE).
Herr talman, mina damer och herrar! Jag vill tacka kommissionsledamoten för att han inte bara i tider av osäkerhet utan även i en mycket motsägelsefullt förd debatt återigen påminner om hörnstenarna och för att han då inte ställer dessa hörnstenar mot varandra utan påminner om dem såsom principerna för den europeiska ekonomiska politiken. Låt mig ta vid där kollegan Gasòliba i Böhm slutade. Det handlar inte om att sätta upp nya mål. Det handlar inte om att utveckla nya löften och hypoteser och nya analyser, utan det handlar om att vi äntligen skall ta oss själva på allvar. Den som inte tar sig själv på allvar blir heller inte tagen på allvar av andra. Många av oss beklagar de gemensamma principerna för den ekonomiska politiken samtidigt som vi kritiserar att de inte efterlevs. Vi beklagar att tillväxten, produktiviteten och sysselsättningen minskar, att vi inte hinner ikapp utan halkar efter, och många av oss menar att detta är en analys som bör bemötas med mer statlighet och nya skulder. Tror kollegerna till vänster verkligen att det förhåller sig så, samtidigt som vi ju tvingas erkänna att vi inte ens uppfyller alla våra egna målsättningar?
Vi talar om bestämmelser samtidigt som vi - åtminstone några av oss - menar att bestämmelserna inte bör efterlevas i vissa fall och av vissa länder. Lika mycket beklagar vi förtroendekrisen ute i Europa när det gäller många av EU:s finanspolitiska åtgärder, principer och målsättningar. Förtroende skapar man endast genom att vara beräknelig, och beräknelig är man endast om man verkligen håller och genomför det man företar sig, och detta gäller både här på EU-nivå och i medlemsstaterna. Låt mig därför på min partigrupps vägnar klart och tydligt säga följande: Vi säger ja till den inre marknaden. Och när vi nu säger ja till den inre marknaden, då måste vi äntligen se till att avlägsna hindren från den inre marknaden, att verkligen skapa en åtgärdsplan för finansiella tjänster, genomföra åtgärdsplanen för riskkapital och göra verklighet av stadgan för de små och medelstora företagen. Vi säger ja till konkurrenspolitiken. Detta innebär emellertid också att vi äntligen måste avskaffa de konkurrenssnedvridande skattebestämmelserna. För vissa skatteformer, som t.ex. mervärdeskatt, energiskatt, bolagsskatt och beskattning av pensionsfonder, krävs det ett konvergensprogram. Vi säger ja till Lissabonstrategin, men när vi säger ja till Lissabonstrategin måste vi också säga ja till en modell för ordningen för den ekosociala marknadsekonomin och inte bara spela ut marknaden och den sociala tryggheten mot varandra. Vi måste äntligen se till att inför alla rättsakter undersöka effekterna på ekonomi, sysselsättning och miljö innan vi fattar beslut i stället för att beklaga konsekvenserna i efterhand.
Vi säger ja till att fastställa riktlinjer. Vi måste lära av varandra, och vi säger ja till stabilitetspakten eftersom den anger ramen för ordningen, och därför säger vi också nej till den gyllene regeln eftersom den skulle urholka stabilitetspakten och få oss att falla kommissionen som fördragens väktare i ryggen och missa målen för sysselsättning och tillväxt.

Färm (PSE).
Herr talman! Mitt hemland, Sverige, håller folkomröstning om euron i höst. Trots att vi inte är med i euroområdet ännu, försöker vi ändå aktivt uppfylla konvergenskraven och respektera stabilitets- och tillväxtpaktens regler. På två punkter pekar kommissionen och föredraganden Olle Schmidt på att Sverige inte klarar kraven när det gäller växelkursen och lagstiftningen om Riksbanken. På dessa punkter tror jag att kraven snabbt kommer att kunna uppfyllas om resultatet i folkomröstningen blir ett ja.
Vår respekt för dessa regler beror inte bara på att de finns som ett yttre krav, utan det beror främst på att vi själva ser att de är gynnsamma för Sveriges ekonomi, vilken också stadigt har förbättrats. I dag har vi relativt låg inflation och låg arbetslöshet samt stabila statsfinanser. Dessutom har vi högre tillväxt än många andra länder. I grunden är dessa regler bra. Det vore därför farligt att börja åsidosätta dem och budgetdisciplinen så fort några får problem. Det skulle urholka tilltron till euron och EMU.
Till skillnad från den linje som PPE-DE-gruppen driver i vissa ändringsförslag, finns det dock skäl att långsiktigt utveckla paktens regler. Låt mig nämna några exempel, bl.a. vad gäller prisstabiliteten. Det är klart att vi skall hålla på inflationsmålet, men möjligen kunde tvåprocentskravet gälla t.ex. ett snitt för en konjunkturcykel, så att inflationen kan vara 1 procent ett år och 3 procent ett annat. Detta skulle gynna tillväxten och öka flexibiliteten. Samma sak gäller statsfinanserna. Kommissionen har lagt fram ett intressant förslag, dvs. att länder med låg statsskuld bör få ökade möjligheter att låna till långsiktiga investeringar. Det tror jag vore bra.
Låt mig till sist säga att jag, både av politiska och ekonomiska skäl, hoppas att Sverige snart kommer med i eurosamarbetet. Om vi kan stärka och ena Europa i ett läge när dollarns och USA:s dominans är så kraftig och samtidigt minska risken för nya valuta- och räntekriser, då tycker jag självklart att svenskarna bör rösta ja till euron. Tack, inte minst till Olle Schmidt, som har gjort ett alldeles utmärkt betänkande som jag kommer att rösta för.

Figueiredo (GUE/NGL).
Herr talman! Det som mest förvånar mig i denna debatt är att inget rubbar vissas tro på de rigida nominella konvergenskriterierna. Varken den starkt bromsade ekonomin, de minskade privata investeringarna eller den ökade arbetslösheten och fattigdomen rubbar den goda tron på dogmerna i stabilitetspakten vars budgetmässiga och monetära rigiditet inte bara bidrar till att förvärra den nuvarande ekonomiska krisen utan också har begränsat Europeiska unionens potentiella tillväxt, med alla konsekvenser det innebär med allt större ojämlikhet, fattigdom och social utslagning.
Denna situation är särskilt allvarlig för sammanhållningsländerna, som Portugal, vars specifika svårigheter behöver en dynamisk offentlig sektor och starka offentliga investeringar för att nå en större verklig konvergens, något som hindras av en blind tillämpning av de irrationella kriterierna i stabilitetspakten. Som vi vet borde globaliseringen ha en större flexibilitet i den monetära politiken och budgetpolitiken utifrån varje lands specifika behov, och inte med den stränghet som nu gäller och som innebär att man inför en flexibilitet för lönerna och för arbetsmarknaden, överskattar den monetära politiken och sätter den sociala politiken i andra rummet.
Jag beklagar att man inte beaktat det förslag jag lämnade in till utskottet för ekonomi och valutafrågor där jag uppmanar kommissionen och rådet att omedelbart upphäva stabilitetspakten och vädjar om en långtgående revidering av riktlinjerna för Europeiska unionens ekonomiska och monetära politik, främst för att ta hänsyn till frågorna om en hållbar ekonomisk utveckling för sysselsättning och tillämpning av alla sociala rättigheter genom allmänna offentliga och kvalitativa tjänster.
Det är i själva verket inte ekonomiskt rationellt att fastställa en likadan budgettröskel för länder med olika utvecklingsnivåer, och det finns inga ekonomiska skäl för alla att göra uppoffringar för att nå ett nollunderskott. Därför är det klart att det grundläggande motivet för pakten är politiskt. Och därför beklagar även vi de förslag som har lagts fram av främst kommissionen.

Schörling (Verts/ALE).
Herr talman! Mitt inlägg gäller uteslutande Olle Schmidts betänkande. Jag vill gratulera honom till detta arbete, även om jag inte delar hans slutsatser. Han har nämligen inte bara lyckats med att svara på kommissionens konvergensrapport om Sverige, utan han har också passat på att göra ett inlägg i EMU-debatten i Sverige inför folkomröstningen i september. Jag ber kollegerna att vara uppmärksamma på vad det står i betänkandet. Jag finner nämligen vissa delar av innehållet både felaktiga och uppseendeväckande.
För det första skriver Olle Schmidt att priserna inte stigit i de länder som infört euron. Enligt både Wim Duisenberg och en rapport i den svenska dagstidningen Dagens Nyheter har priserna stigit i samband med införandet av euron och bidragit till en inflationsökning i euroområdet med 0,2 procent. För det andra ger Schmidt en felaktig bild av svensk ekonomi. Han hävdar att Sverige har halkat efter vad gäller handelsutbyte på grund av att vi inte har infört euron. Han nämner dock inte att Sverige har högre tillväxt och lägre arbetslöshet än de flesta euroländer har utan att Sverige har vare sig hög inflation eller budgetunderskott.
Det som jag finner uppseendeväckande, för att inte säga allvarigt, i Schmidts betänkande är punkt 6. Han vill genom innehållet i denna punkt få väljarna att känna sig maktlösa genom att redan nu slå fast att vi förr eller senare ändå måste bli medlemmar i euroområdet. På så sätt är det en partsinlaga i EMU-debatten i Sverige.

Kauppi (PPE-DE).
Herr talman! Den ekonomiska recessionen har visat sig vara djupare och längre än man trodde. Den nuvarande situationen visar tydligt hur viktig Lissabonstrategin för tillväxt och konkurrenskraft är. Unionen skulle före år 2010 vara det mest konkurrenskraftiga området i världen samt fungera som motor för tillväxten, som våra medlemsstaters ledare så vackert uttryckte sig i Lissabon. Det ser dock ut som om planerna gick i stöpet. Under de tre senaste åren har Europa blivit den nedgående solens kontinent som inte kan stå vid sina löften, sviker sina medborgares förtroende och efterlämnar endast skulder och pensionsåtaganden som saknar täckning till kommande generationer. Kan vi verkligen inte göra bättre ifrån oss? 
Endast tre länder, Danmark, Sverige och Finland har gjort det man kom överens om i Lissabon. Även Irland, Förenade kungariket och Nederländerna har gjort betydande framsteg. Men de tre största ekonomierna inom euroområdet har hittills inte gjort tillräckligt. Bästa kolleger, om vi var i skolan skulle Tyskland, Italien och Frankrike få kvarsittning. Jag skulle annars inte tillgripa så här hårda ord, men det gäller en allvarlig sak. Eller vad anser ni att tidningsuppgiften om att 100 tyskar nu förlorar sina jobb varje timme återspeglar?
De internationella konjunkturerna spelar naturligtvis en roll, men detta ändrar inte det faktum att vår tröga ekonomiska struktur utgör ett stort hinder för tillväxt. Och när man sedan försöker eliminera dessa strukturella problem, till exempel genom direktivet om hamnservice, samlas en massa bråkmakare och egoistiska anarkister framför Europaparlamentet.
För tillfället behöver vi inga nya målsättningar eller nya krångliga regler. Nu behövs handling. Den här verksamheten kräver verkligt engagemang i stabilitets- och tillväxtpakten och i de strukturella reformerna. Det ger fullständigt fel signaler om medlemsstaterna tillåts avvika från det mål om jämvikt i den offentliga ekonomin som fastställts i stabilitetspakten. Detta skulle i praktiken leda till mångtydiga bestämmelser och ytterligare försvaga vår trovärdighet och våra primära mål i samordningen av den ekonomiska politiken.

Skinner (PSE).
Herr talman! En ansvarsfull skattepolitik för medlemsstater är ett måste, innanför eller utanför euroområdet. Det skulle vara katastrofalt om vi agerade lättsinnigt och det skulle vara ännu värre om länder anser sig stå över ett avtal som ålägger oss alla en disciplin för att vi skall kunna ha ett stabilt euroområde. Efter att ha sagt det är jag för en intelligent och flexibel tolkning och har alltid varit det. Det finns uppenbarligen plats för förbättringar. Jag är övertygad om att kommissionen inser det. Konjunkturcykeln kräver mer än ett årligt underkännande. Övervakning över en så kort tidsperiod är oförenlig med realtidsanalys. Jag är positivt inställd till Santos åsikt att ett cykliskt justerat underskott som godkänns över konjunkturcykeln är både rimligt och välbetänkt. Tillväxt och stabilitet förutsätter varandra. Toppmötet i Lissabon gjorde sig till tolk för möjligheten av en inre marknad som åtföljs av investeringar i kompetensutveckling och frigörande av kapital genom användning av handlingsplanen för finansiella tjänster, kompletterad med handlingsplanen för riskkapital. Men vi fortsätter att halka efter i fråga om konkurrenskraft. Det finns inte några höga murar som stänger ute marknaden. EU löper i allt högre grad risken att lämnas utanför. Den risk som gemenskapen löper genom att inte gripa sig an omfattande strukturreformer är alltför stor för att lämnas utan avseende. Om vi dröjer nu kommer det att förvärra, inte förbättra, ekonomiska nedgångar.
Dagens diskussioner har varit underhållande och humoristiska i många avseenden. Jag tackar i synnerhet Olle Schmidt för uppfattningen att Sverige kommer att ansluta sig till euron och förhoppningsvis sätta ett gott exempel för Förenade kungariket, som kommer att ansluta sig kort därefter.

Bordes (GUE/NGL).
Herr talman! Det kan konstateras att EU:s institutioner - som är så benägna att moralisera över EU:s mindre länder när de inte uppfyller konvergenskriterierna - använder en måttlig ton när det handlar om två av Europeiska unionens stormakter, Frankrike och Tyskland! Maastrichtkriterier eller inte - dessa två stater tillskansar sig rätten att fördjupa sina underskott för att bistå kapitalistiska företag i deras länder. Men i den franska regeringens inställning kan man också se hur dessa två stater svarar på EU-institutionernas uppmaningar, om de nu svarar. Minska budgetunderskottet kommer de kanske att göra, men inte genom att minska de ansenliga summor som de ger arbetsgivarna.
I Frankrike motsvarar dessa summor lågt räknat 10 procent av budgeten. Det finns all anledning att eliminera ett underskott på 3,4 procent. Men för att inte minska ner på de summor som betalas till företagen angriper den franska regeringen statens utgifter, dvs. egentligen de offentliga tjänsterna. Uppmaningen om att återgå till en budget i balans kommer under dessa förhållanden att ta sig uttryck i mindre pengar till sjukhusen, mindre pengar till skolorna. Hela folket kommer att betala för att de rika inte betalar.
Trots att det egentligen inte är EU:s myndigheter utan nationalstaterna som utformar budgetarna kommer vi att rösta emot detta betänkande, eftersom den tjänar som täckmantel för och rättfärdigande av åtstramning och angrepp på den offentliga sektorn.

Konrad (PPE-DE).
Herr talman, mina damer och herrar! För att Lissabonstrategin skall bli framgångsrik måste vi stimulera konkurrensen mellan de olika systemen i Europa. Det handlar med andra ord om konkurrens mellan olika ekonomiska lösningar, och då främst om de bästa lösningarna i konkurrens mellan de olika regeringarna inom EU. Detta motsvarar också grundtanken om subsidiaritet i Europa. Detta lyder i klartext: Den finanspolitiska samordningen bör inte stärkas ytterligare, vilket innebär att den makroekonomiska politiken inte skall falla under unionens ansvar. Även socialpolitiska mål som att uppnå full sysselsättning, stödja den sociala sammanhållningen eller skapa ett balanserat förhållande mellan konkurrens och t.ex. offentlig service strider mot grundprinciperna för subsidiaritet och konkurrens. För övrigt bör vi också se till att sådana mål inte hamnar i EU:s författning - åtminstone är det min uppfattning.
För övrigt behövs konkurrensen också på skatteområdet i form av konkurrens mellan de olika skattesystemen i Europa, och framför allt bör vi sluta tillämpa metoderna för öppen samordning i den form som nu diskuteras. Vi behöver alltså även fortsättningsvis en ekonomisk politik som medlemsstaterna själva ansvarar för. Jag menar att konkurrensen mellan de finanspolitiska målsättningarna behövs för att skapa centrala villkor på EU-nivå och stödja dessa i den globala konkurrensen.

Solbes
Herr talman! Jag tackar alla ledamöter som har yttrat sig under debatten för de förslag som har tagits upp och för de frågor som har väckts.
Enligt min mening har vi noga gått igenom unionens två viktigaste instrument för att samordna den ekonomiska politiken, de allmänna riktlinjerna för den ekonomiska politiken och stabilitets- och tillväxtpakten, instrument som inte bör blandas ihop, även om de har med varandra att göra.
Det är sant att de allmänna riktlinjerna för den ekonomiska politiken enligt Lissabonstrategin främst syftar till att förbättra unionens tillväxtpotential. Det är även sant att vi ofta tenderar att göra förenklade jämförelser mellan händelseutvecklingen i Europeiska unionen och Förenta staterna. Man får till exempel inte glömma bort att det inte är samma sak att jämföra produktivitetstillväxten i Förenta staterna och Europeiska unionen som att jämföra produktivitetstillväxten per timme i Förenta staterna och Europeiska unionen. Med andra ord, när vi jämför Förenta staterna med Europa vet vi att befolkningsökningen är större i Förenta staterna, att en större andel av befolkningen är aktiv i arbetslivet och att befolkningen där arbetar fler timmar. Det finns självklart även andra faktorer som spelar in när det gäller produktiviteten och som också påverkar marknaden.
Vid sidan av detta finns det två faktorer som jag däremot anser vara viktiga. Båda faktorerna finns med i vår sammanfattande rapport. Vad har skett sedan 1999, då vi inledde Lissabonprocessen, fram dags dato? Vi har sett att sysselsättningstillväxten har ökat snabbare än tidigare i unionen och vi har närmat oss Förenta staternas relativa arbetskraftstal. Vår produktivitet har emellertid minskat jämfört med Förenta staternas. Detta understryker att det finns några faktorer som inte fungerar i Europeiska unionen, vilka uppenbarligen har samband med arbetsmarknaden i en vidsträckt betydelse, men som också är förknippade med den inre marknadens brister, finansmarknaden och bristen på investeringar. Kort sagt så har detta att göra med utbildning och fortbildning och alla de faktorer som vi har försökt att införa i prioriteringarna, framför allt för 2004, och som vi kommer att lägga fram vid Europeiska rådets vårmöte, för att förbättra vår kapacitet och vår produktivitet i framtiden.
Utgör stabilitets- och tillväxtpakten ett hinder för en återhämtning av ekonomin i Europa i det här sammanhanget? Jag anser inte det. Jag anser att stabilitets- och tillväxtpakten utgör en garanti för att vi, när vi får möjlighet att förbättra vår tillväxtkapacitet, kommer att kunna utnyttja detta på bästa möjliga sätt.
Stabilitets- och tillväxtpakten har, genom de automatiska stabilisatorerna, redan lett till en tydlig skattemässig stimulans i unionen. Man får inte glömma bort att grovt räknat, i en mycket förenklad bedömning, orsakar alla sänkningar av medlemsstaternas arbetskraftstal mer eller mindre en halv procentenhets ökning av det offentliga underskottet, som är ungefär dubbelt så stort som det vanligen är i Förenta staterna.
Är det förnuftigt att medlemsstaterna dessutom gör egna skattepolitiska val i unionen? Ur vår synpunkt medför en asymmetrisk chock uppenbarligen problem, vilka inte kan lösas med en skattepolitik i vid bemärkelse. De asymmetriska chockerna bör lösas genom att penningpolitiken definieras och det är endast under exceptionella omständigheter som det är förnuftigt att göra egna skattepolitiska val i händelse av asymmetriska chocker. Vi har dock infört ett manöverutrymme i pakten, vilket jag nämnde tidigare, men det är vinklat till målen för tillväxtpotentialen i Lissabonstrategin.
När det gäller de faktorer som jag just kommenterade i samband med pakten, är jag medveten om att man kan komma med invändningen att dessa instrument endast är användbara i de medlemsstater som har budgetunderskott som ligger under gränsen på tre procent. Och det är sant. Ur kommissionens synpunkt - jag är personligen övertygad om detta - bör tre procent i nominella termer utgöra grunden för hela vårt system. Vi måste fastställa ett referensvärde som är heligt för alla och enligt min åsikt är det den referensen som vi måste bygga vårt arbete på. Men det är inte ett referensvärde som vi har definierat och som vi följer på grund av att vi är överdrivet envisa eller för att vi inte vill ha förändringar. Vad vi tänker på är helt enkelt hur budgetsituationen skulle se ut i de medlemsstater som redan hade relativt höga definitioner för budgetunderskott från början om vi skulle ha låtit ökningen av det offentliga underskottet verka på liknande sätt som exempelvis har skett i Förenta staterna.
I vårt system är det sant att de medlemsstater som ligger över tre procent under perioder med lägre nedgångar i ekonomin måste vidta vissa konjunkturstimulerande åtgärder, men det är följden av att man inte har uppfyllt kraven på minskning av underskottet under perioder med högre tillväxt. Kort sagt anser jag att de instrument som vi har till vårt förfogande kommer att ge oss möjlighet att ta itu med den nuvarande situationen med en viss grad av samordning.
Om man säger mig att vi bör vara nöjda, vill jag säga att vi har gjort framsteg, men jag kan inte säga att vi är helt tillfredsställda. Ni har nämnt några av de faktorer som oroar oss alla. Ni har sagt att det är av grundläggande vikt att uppfylla de överenskommelser som ingås. Jag instämmer helt och fullt i den principen och anser att den faktorn är en av de grundläggande bristerna i samordningssystemet för närvarande. Andra talare har pekat på behovet att ta itu med det man enats om i stället för att träffa nya överenskommelser. Av det skälet ägnar vi nu mycket mer uppmärksamhet åt rapporterna om tillämpningen i de allmänna riktlinjerna för den ekonomiska än åt att definiera nya allmänna riktlinjer; vi vill att de skall vara treåriga.
När det gäller stabilitets- och tillväxtpakten har vi också betonat det ständiga behovet av att medlemsstaterna skall ha ett ökat ägarskap. Det är absolut nödvändigt att medlemsstaterna accepterar eller bekräftar åtagandet om att hålla sig till stabilitets- och tillväxtpakten och att detta åtagande inte bara är formellt, utan att de verkligen uppfyller det. Om vi lyckas göra framsteg på alla dessa områden kommer vi att ha en utgångspunkt som möjliggör snabb tillväxt när det ekonomiska läget förändras.
Jag anser att vår grundläggande balans gör att vi befinner oss i ett jämförelsevis bekvämt läge för närvarande. Vi är medvetna om att våra tillväxtnivåer är förhållandevis låga. Vi är medvetna om att vi påverkas starkt av yttre faktorer och att vi inte har lyckats göra oss mer oberoende av dessa, men vi anser den nuvarande utgångspunkten är utmärkt för att ta itu med de problem som kan uppstå i framtiden och för att på bästa möjliga sätt ta till vara på möjligheterna till tillväxt när tillfället uppstår.

Talmannen.
Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum kl. 12.00 i morgon.

Talmannen.
 Nästa punkt på föredragningslistan är andrabehandlingsrekommendation (A5-0042/2003) av Karas för utskottet för ekonomi och valutafrågor om rådets gemensamma ståndpunkt inför antagandet av Europaparlamentets och rådets direktiv om verksamhet i och tillsyn över tjänstepensionsinstitut (11212/4/2002 - C5-0534/2002 - 2000/0260(COD)).

Karas (PPE-DE)
Herr talman, herr kommissionär, mina damer och herrar! Jag vill inleda mitt anförande om betänkandet med att tacka tre olika grupperingar. Först och främst företrädarna för det spanska och det danska ordförandeskapet. Det spanska ordförandeskapet gjorde det möjligt att finna en gemensam ståndpunkt, och det danska ordförandeskapet sökte en intensiv dialog med oss. Jag är också glad och tacksam för att det grekiska ordförandeskapet steg ut ur sin vägra samtal-bunker förra veckan. 
Jag vill också tacka kansliet och kommissionsledamot Bolkenstein och hans avdelning för deras ständiga beredskap att diskutera och utarbeta gemensamma kompromissändringsförslag tillsammans med oss.
Slutligen vill jag tacka skuggföredragandena Kuckelkorn och Chris Huhne och kollegerna i utskottet som har varit mycket flexibla och genom sitt arbetssätt hela tiden medverkat till direktivet, utan att vi för den skull kastade principerna från första behandlingen över bord. Ett stort tack för detta.
För det andra: Direktivet har tydligt visat vilka problem vi har i lagstiftningsförfarandet. I oktober 2000 fick vi kommissionens förslag, i juli 2001 avslutade parlamentet första behandlingen och först den 5 november 2002 översändes rådets gemensamma ståndpunkt till oss. I dag diskuterar vi i den andra behandlingen och i morgon skall vi rösta. Låt mig tala klarspråk: det är värt en påminnelse att vi hade för avsikt att föregå med gott exempel och anta ett så viktigt direktiv i första behandlingen. I första behandlingen i parlamentet fick vi 458 röster för. Om rådet hade tagit den utsträckta handen skulle direktivet ha varit ett faktum för länge sedan.
För det tredje: Direktivet är varken ett pensionsdirektiv eller ett nationalproduktsdirektiv - detta sagt inte minst med tanke på vissa pressmeddelanden i dag. Det är heller inget direktiv om tjänstepension. Det är, som namnet säger, ett direktiv om tjänstepensionsinstitutens verksamhet och kontroll. Detta måste sägas eftersom det rör sig om ett direktiv om finansiella tjänster, även om jag givetvis har tagit emot många önskemål om en definition av tjänsterna, produkternas utformning osv. När det talas om tjänstepension undrar de flesta: Vad får jag ut av detta i en tid då det råder osäkerhet på pensionsområdet i alla medlemsstater?
Med Lissabon för ögonen har vi försökt att inte bara skapa konkurrens utan även social trygghet i detta spänningsfält mellan direktivet om finansiella tjänster, direktivet om den inre marknaden och de institut som spelar en nyckelroll i finansieringen av den europeiska ekonomin och funktionen på kapitalmarknaderna. Å andra sidan har det för oss handlat om att utforma tjänstepensionerna som en andra pelare och om den sociala aspekten.
Direktivet är en framgång för Europaparlamentet. I första behandlingen ändrade vi kommissionens förslag. I den andra behandlingen kommer vi att ändra rådets gemensamma ståndpunkt enligt vår uppfattning. Detta direktiv är ingen slutprodukt. Det är ett första steg. Jag menar att direktivet är fördelaktigt för medborgarna eftersom fler leverantörer konkurrerar, att det är ännu mer fördelaktigt för mobila medborgare eftersom den europeiska marknaden har skapats, att det är än mer fördelaktigt för medborgare och leverantörer i och med att den andra pelaren nu styrs på EU-nivå och att direktivet innebär fördelar för och förhoppningsvis stärker kapitalmarknaden eftersom det sätter 2 000 miljarder euro i rörelse på finansmarknaden. Direktivet är också en fördel för den inre marknaden tack vare finansieringen av riskkapital och en fördel för institutionerna tack vare att det finns europeiska bestämmelser som underlättar den gränsöverskridande verksamheten.
Vi har åstadkommit ändringar på framför allt sex punkter. Informationen till pensionstagarna har byggts ut. De biometriska riskerna har tydligt formulerats, och det blir möjligt att täcka in detta. Det har tydligt definierats att målet är pension livet ut. Detta bör stå i centrum. Direktivet samordnar kontrollmyndigheterna. Ett första steg har tagits för enhetliga bestämmelser. Taxeringsbestämmelserna har ännu inte anpassats. Detta var inte möjligt att göra tillsammans med rådet, som fortfarande inte har rett ut frågan om harmonisering av skatterna. Man har ännu inte utformat den andra pelaren likadant över hela Europa, vilket vi hade önskat eftersom detta leder till ökad social trygghet.
Men direktivet innebär ett viktigt steg i rätt riktning. Jag menar att vi har behållit balansen inom ramen för våra behörigheter och de möjligheter som finns. Jag vill rikta ett stort tack till alla som har bidragit till detta!
(Applåder)

Bolkestein
Herr talman! Kommissionen önskar tacka Europaparlamentet och i synnerhet föredraganden. Föredraganden har haft vänligheten att tacka mitt kansli och mina avdelningar. Jag är vederbörligen tacksam för de komplimangerna och skall förvisso föra dem vidare till min personal. Jag tackar föredraganden och ordföranden i utskottet för ekonomi och valutafrågor, Randzio-Plath, för deras omdömesgilla och effektiva handläggning av denna viktiga akt och för deras mycket konstruktiva och samarbetsinriktade hållning under denna andrabehandling.
Detta direktiv har en speciell strategisk betydelse, inte bara för våra kapitalmarknader, utan även för våra arbetsmarknader och kanske, än viktigare, för uthålligheten i våra offentliga finanser och vårt pensionssystem i dess helhet. Detta direktiv har blivit tydligt utpekat som en prioritet av stats- och regeringschefer, särskilt vid Europeiska rådets möte i Barcelona.
Den nuvarande situationen i Europa kännetecknas av tre aspekter: För det första, en växande medvetenhet om vad jag skulle vilja beskriva som den ?tidsinställda demografiska bomben?. För det andra, en tydlig beslutsamhet från samtliga medlemsstater att ta itu med de ekonomiska utmaningarna utan att undergräva pensionssystemens sociala syfte. För det tredje, en stark önskan från medlemsstaterna att bevara pensionssystemens särdrag i deras bemödanden för att modernisera dem. När allt kommer omkring förblir det medlemsstaternas ansvar att utforma och sköta pensionssystemen, och det finns inte någon avsikt att ändra på det.
Det är mot denna bakgrund man måste betrakta våra ansträngningar för att skapa ramen för en inre marknad för de institutioner som erbjuder tjänstepensioner. Ett direktiv som syftar till att skapa en välbetänkt ram för pensionsfonder måste passa ihop med denna process av oavbruten men gradvis och samordnad reformering av nationella pensionssystem.
Detta direktiv måste även - och detta har varit av fundamental betydelse för kommissionen - fullt ut respektera två grundläggande principer: för det första, full respekt för den stora mångfalden av tjänstepensionsverksamheter bland medlemsstater, och, för det andra, icke-inblandning i organiseringen av medlemsstaters pensionssystem.
Det är med stor glädje som jag konstaterar att det paket med kompromissändringsförslag som har lämnats in av PPE-DE-, den socialdemokratiska och den liberala gruppen rättar sig efter de två principerna fullt ut.

Purvis (PPE-DE).
Herr talman! Jag vill även berömma vår föredragande, Karas, som har visat prov på ett enastående omdöme igenom att nå en allmänt godtagbar balans i detta komplicerade men absolut nödvändiga direktiv. Vår grupp var mycket bekymrad över varje möjlighet att direktivet skulle misslyckas på grund av att det saknas samförstånd i parlamentet eller mellan parlamentet och rådet. Men föredraganden har på ett mycket framgångsrikt sätt lyckats lösa denna cirkels kvadratur. Vi i PPE-DE-gruppen stöder med tillfredsställelse den kompromiss som föredraganden och kommissionsledamoten har utarbetat. 
Jag bör emellertid signalera några kvardröjande farhågor som vi fortfarande hyser. Till exempel, kompromissändringsförslag 4 och 12 ger medlemsstater rätt att erbjuda en möjlighet till täckning av biometriska risker. Detta är visserligen bara en möjlighet men vi är oroliga över att skillnaderna mellan medlemsstater på något sätt skall kunna hindra gränsöverskridande tjänstepensionsfonder och möjligheten att flytta anställda tillsammans med deras pensionsfonder över hela Europeiska unionen. Jag skulle uppskatta kommissionsledamotens försäkringar när det gäller effekterna - eller förhoppningsvis avsaknaden av effekter - av denna möjlighet.
En annan farhåga gäller kravet på registrering som även måste visa i vilka medlemsstater den berörda institutionen är verksam. Föredraganden har försäkrat mig att det inte skulle krävas någon sådan registrering, enligt det överenskomna ändringsförslaget, om institutionerna istället var ?auktoriserade?. Återigen skulle jag uppskatta kommissionsledamotens uttryckliga försäkran att detta också är hans tolkning. Detta skulle säkert vara välkommet i finanssektorn, i syfte att eliminera onödig byråkrati.
Bortsett från dessa två frågor är vi mycket nöjda med resultatet som erbjuder omfattande flexibilitet, till exempel i hur pensionsförmåner betalas ut. Utbetalningar av engångsbelopp kommer även fortsättningsvis att vara tillåtet. Vi tar ett stort steg framåt för att skapa en inre marknad i finansiella tjänster inom hela EU.
Karas och kommissionsledamot Bolkestein bör gratuleras till denna bedrift. I morgon måste vi se till att omröstningen blir ett rungande ja till detta direktiv.

Kuckelkorn (PSE).
Herr talman! Nu när alla ömsesidigt har tackat varandra så artigt vill även jag tacka föredragande Othmar Karas som säkerligen har ansträngt sig hårt, både i den första och nu i den andra behandlingen, för att nå en kompromiss i utskottet och i plenum. Jag skulle ställa mig bakom den kompromiss som har nåtts om den bara hade lagts fram för plenum efter förhandlingar med kommissionen - antingen med föredraganden som ansvarig eller en delegation för utskottet för ekonomi och valutafrågor. Då skulle jag stödja den. Men en gratisformulering från kommissionen eller en gratiskompromiss har sina skäl, och dessa tycks mig ligga i oenigheterna inom Ekofinrådet, där enligt den information jag har fått vissa länder helt klart var beredda att lägga in sitt veto.
Direktivet har, från grönboken till nu i den andra behandlingen, haft flera namn, men det är ju faktiskt inte direktivets namn det hänger på, utan på innehållet. Låt mig därför återigen lyfta fram ett par frågor ur kommissionens eller kommissionsledamot Bolkensteins förslag, t.ex. i förslaget ?inför pensionsåldern?, enligt vilket utbetalningar skall tillåtas även innan pensionsåldern har uppnåtts. Vad detta har med pensionsutbetalningar att göra får ni nog förklara för mig igen.
I fråga om de biometriska riskerna blir det tydligt att det saknas en europeisk lösning, framför allt för att garantera de inbetalade beloppen. Detta innebär att hela kapitalmarknadsrisken har överförts till försäkringstagarna, dvs. arbetstagarna, och detta kan jag inte acceptera. Man kan inte, vilket redan har sagts här, säga: ?Ge mig era pengar, lita på mig, jag placerar dem, och går det åt pipan så har ni bara haft otur!?
Alldeles särskilt stör det mig att kommissionen i kompromissändringsförslaget framhåller att försäkringstagarna på uppmaning skall uppge nuvarande pensionsanspråk. Jag menar att kompromissändringsförslaget inte är bra, och jag skulle ha önskat att vi hade haft möjlighet att tillämpa ett medlingsförfarande för att äntligen åstadkomma förnuftiga europeiska bestämmelser.

Huhne (ELDR).
Herr talman! Jag vill också tacka föredraganden, Karas, och kommissionsledamoten och hans personal för vad jag anser vara en mycket god kompromiss mellan Europaparlamentet, ministerrådet och kommissionen, som kommer att göra det möjligt för miljoner européer att spara ihop bättre pensionsrättigheter oavsett var i unionen de arbetar.
Detta är en viktig länk i handlingsplanen för finansiella tjänster. Den kommer att sänka administrationskostnaderna för många multinationella företags pensionsfonder, och göra det möjligt för människor att ha bättre pensioner när de går i pension. Den kommer att hjälpa miljoner äldre européer att gå i pension i solen.
För närvarande gör lapptäcket av nationella pensionssystem att europeiska medborgare i praktiken förvägras rätten till fri rörlighet under sitt arbetsliv och när de har gått i pension. De medför oacceptabla hinder när människor försöker byta arbete eller hemvist. Detta är ett stort steg framåt i hanteringen av dem. Vi ser fram mot fler framsteg, i synnerhet i några av skattefrågorna.
Företag drabbas också i form av en mindre rörlig arbetskraft och den extra byråkrati, administration och kostnader som är förenade med förvaltningen av mångfaldiga pensionssystem. Man har beräknat att företag som är närvarande i samtliga 15 medlemsstater drabbas av extra kostnader på 40 miljoner euro varje år eftersom de måste ha att göra med 15 olika pensionsleverantörer och rättssystem.
Denna överenskommelse ger också ett större urval av pensionsfonder eftersom den öppnar den europeiska marknaden för investeringsförvaltning och pensionsadministration. I framtiden kan vi ha en verklig marknad för pensionssparande på 377 miljoner människor, som efter utvidgningen ökar till 450 miljoner människor. Detta är en väldig, potentiell marknad.
Fonderade tjänstepensionsplaner i EU omfattar 25 procent av arbetskraften i EU och värderas för närvarande till mer än 2 500 miljarder euro. De förväntas växa till mer än 7 000 miljarder till 2010. Detta är en viktig länk i öppnandet av marknaden för finansiella tjänster.
Det är även en marknadsöppnande åtgärd som inte använder släggor för att knäcka muttrar. Den ger pensionsfonder en nyckel till att verka över hela EU utan att försöka harmonisera allting. Medlemsstaterna ansvarar för att fastställa sociala krav - som till exempel förmåner vid dödsfall i tjänsten - för deras egna pensionsfonder och vilka skattelättnader de lämnar, i överensstämmelse med subsidiaritetsprincipen. Det gläder mig till exempel att engångsbelopp uttryckligen är tillåtna.
Dessutom innebär direktivet att pensionsfonder nu kan investera med hänsyn till deras förmånstagares krav snarare än enligt godtyckliga regler som regeringar instiftat för förvärv av deras egna obligationer och så vidare. Detta fasthållande vid den så kallade försiktighetsprincipen - regeln att investeringar skall beslutas med försiktighet - kommer att öppna marknaden för fondförvaltning.
På det hela taget är detta en förträfflig åtgärd. Jag anbefaller den till kammaren.

Herzog (GUE/NGL).
Herr talman, kära kolleger! Ett direktiv om tjänstepensionsinstitut bör utarbetas som grund för ett mandat på den sociala trygghetens område, men unionen har inte ett sådant mandat. Förslaget tjänar därför målet att skapa en inre marknad för finansiella tjänster - denna inriktning är helt uppenbar. Syftet med texten är framför allt att tillåta finansindustrin på tjänstepensionsområdet i Förenade kungariket och andra länder att dra fördel av sin ställning för att föreslå gränsöverskridande tjänster.
Vi har inte röstat för betänkandet från utskottet för ekonomi och valutafrågor vid första behandlingen. Utskottet försökte visserligen rätta till bristerna ifråga om sociala förpliktelser men förvärrade riskerna i fråga om placeringar. Rådets gemensamma ståndpunkt bibehåller på ett bättre sätt möjligheterna till övervakningsregler men är ett tillbakasteg i förhållande till parlamentets sociala krav. Vi har därför lämnat in en begäran om att förkasta den gemensamma ståndpunkten. Vi menar att det krävs en översyn av hela frågan, framför allt med hänvisning till att den aktuella börskrisen slår mot pensionsfonderna, hotar nivån på utbetalningarna och tvingar fram höjda avgifter. Det går inte att återupprätta ett förtroende för pensionsfondsystemen utan strikta förvaltningsregler och utan att skapa ömsesidiga garantier. Dessa system måste också omfattas av europeiska kollektivavtal mellan arbetsmarknadens parter.
Jag måste säga att Karas har arbetat bra och sett till att få fram en välavvägd text. Men i slutändan har kompromisserna mellan de politiska gruppernas olika delar och hänsynen till vad som framstod som godtagbart för rådet - i syfte att undvika förlikning - mynnat ut i ändringsförslag med begränsad räckvidd. Detta är en förbättring i förhållande till den gemensamma ståndpunkten - bland annat förstärks övervakningsreglerna när det gäller placeringar med det ändringsförslag som lämnats in av Gruppen De gröna - men textens väsentliga och grundläggande inriktning förblir densamma.

Lipietz (Verts/ALE).
Herr talman, kära kolleger! De gröna kommer att rösta för GUE/NGL-gruppens förslag att förkasta den gemensamma ståndpunkten.
Detta betyder inte att vi principiellt motsätter oss en finansiering av tjänstepensioner genom kapitalisering. En pension, som Kuckelkorn sade, är en pension, och inte ett sparinstrument. En pension utmärks av en livslång form: det gäller att täcka upp för att en arbetstagare skall kunna överleva, för att kunna betala en änkepension till efterlevande make/maka och för att ge vissa garantier vid arbetsoförmåga. Den är ingen finansiell produkt. Att vissa finansiella produkter och vissa finansiella institutioner medverkar till att förvalta vissa pensionsmekanismer är helt möjligt. Men nu bör vi tillsammans arbeta med att söka, för första gången på EU-nivå, definitioner på pensionsinstrument och sociala mekanismer, och sedan ställa oss frågan på vilka villkor en finansiell institution får ge ett bidrag.
I nuläget är pensionen endast en sparprodukt som man vagt, mycket vagt, klär ut till en pension, och jag vill tacka Karas för allt han gjort för att få denna klädsel så snarlik som möjligt. Produkten kläs ut för att likna en pension. Redan med Karas ändringsförslag var den långt ifrån en pension, men de kompromissändringsförslag som vi just har fått ta del av lyfter på förlåten. Det handlar inte om något annat än sparprodukter som bör behandlas som sådana, och att säga att det rör sig om pensionsprodukter är att komma med falska förespeglingar.

Blokland (EDD).
Först och främst vill jag tacka kollega Karas för hans betänkande. Det har inte varit någon lätt uppgift att nå en kompromiss i en så komplex fråga som kontrollen av tjänstepensionen. Den kompromiss som har nåtts kan jag i princip stödja, även om jag gärna hade sett ett kraftfullare förslag.
På EDD-gruppens vägnar har jag även på uppmaning från ett antal kolleger från andra grupper lagt fram tre ändringsförslag. Jag skulle gärna vilja få större klarhet från kommissionsledamot Bolkestein i fråga om detta. Är Europeiska kommissionen beredd att lova att ta hänsyn till de saker som nämns i ändringsförslagen vid direktivets genomförande? Vilka löften kan ni ge i samband med ämnet i årsrapporterna och tillhörande administrativa bördor, som nämns i ändringarna till artikel 10 och 11?
En andra fråga gäller ändringsförslaget till artikel 18.2. Är ni beredd att se över det absoluta förbudet mot lån och att ge medlemsstaterna möjligheten till att eventuellt förbjuda detta? I skäl 8 hänvisas ju tydligt till subsidiaritetsprincipen. Detta skäl passar enligt min uppfattning inte i förbuden i artikel 18.
Om jag får ett tillfredsställande svar på mina frågor är jag beredd att ompröva mina ändringsförslag. Till sist bara en kommentar om den nederländska översättningen av det reviderade ändringsförslaget 32, i vilket orden ?of over een vergunning beschikt? felaktigt har fallit bort. I den engelska texten behåller man orden ?or authorised?, och jag anser att det skall vara så också i den nederländska texten.

García-Margallo y Marfil (PPE-DE).
Herr talman! Jag ansluter mig, eftersom det inte är mer än rättvist, till gratulationerna till föredraganden, Karas. Jag har själv sett vilka vilda tjurar som han har varit tvungen att fäkta mot: rådet - mycket splittrat - kommissionen, de övriga grupperna i kammaren och särskilt min egen grupp, som har gett honom mer huvudvärk än alla de andra grupperna tillsammans.
För det andra vill jag betona Europaparlamentets generositet. Det är sant att vi lyckades se till att många av de ändringsförslag som vi lade fram under första behandlingen godtogs, men icke desto mindre har vi offrat berättigade, välgrundade och välbetänkta ambitioner för att nå en text som rådet skulle kunna godta.
Vi har offrat dessa ståndpunkter eftersom vi hela tiden har varit medvetna om att detta direktiv är ytterst viktigt, och det finns åtminstone tre skäl till detta. För det första leder direktivet till att de friheter som föreskrivs i fördraget blir effektivare och mer verkliga, särskilt arbetstagarnas rörlighet. För det andra är syftet att komplettera de offentliga systemen för social trygghet vid en tidpunkt - detta har sagts här - när vi måste ta itu med den demografiska utmaningen under de kommande åren, befolkningens åldrande och de offentliga finansernas hållbarhet. Dessa tjänstepensionssystem av kompletterande karaktär - jag betonar den här aspekten - bidrar till att trygga arbetstagarnas framtida inkomster. Min grupp välkomnar denna sociala inriktning. För det tredje kommer direktivet att bidra till att öka det europeiska sparandet, att öka bredden i den europeiska finansmarknaden, vilket är det övergripande målet i handlingsplanen för finansiella tjänster. Denna besparing kommer att göra det möjligt att finansiera - och jag kopplar ihop detta med vad jag har sagt i det föregående betänkandet - de investeringar som krävs för att öka tillväxten, sysselsättningen och produktiviteten.
Karas betonade många av de ändringsförslag som har berikat kommissionens och rådets ursprungliga text. Jag vill i det här sammanhanget betona den ökade insynen när det gäller de informationskrav som tjänstepensionsinstituten, de som tillhandahåller och garanterar dessa pensioner, är skyldiga att uppfylla, såväl när det gäller myndigheterna som medlemmarna. För det andra, och jag motsätter mig det som någon från de vänstra bänkarna sade, innehåller direktivet sociala riktlinjer som de som försvarar en social marknadsekonomi är mycket positivt inställda till. För det tredje kommer direktivet att leda till en ökad samordning av tillsynsmyndigheterna och till att möjligheterna till gränsöverskridande verksamhet främjas.
Herr kommissionär! Jag vill avsluta med att betona några av de brister som föredraganden har påpekat. Vi måste göra framsteg när det gäller harmoniseringen på skatteområdet - jag betonar detta i det betänkande vi diskuterade tidigare - om vi vill att denna gränsöverskridande verksamhet verkligen skall utökas och om vi vill ha en verklig valfrihet.

Goebbels (PSE).
Herr talman! Den socialdemokratiska gruppen kommer i stor majoritet att rösta för det paket med ändringsförslag som Karas har förhandlat fram med rådet och kommissionen, och jag vill tacka Karas för det arbete han har gjort.
Det troliga resultatet av den andra behandlingen kommer kort sagt att bli tillfredsställande. Vi kommer att inrätta ett europeiskt pass för pensionsfonderna. Det är ett finansiellt instrument, men ett instrument som har sociala syften, varför det krävdes vissa förbättringar av rådets gemensamma ståndpunkt. EU-medborgarna måste garanteras skäliga pensioner. I det avseendet har pensionsfonderna en roll att spela, framför allt om försäkringstagarna också täcks för de biometriska riskerna, dvs. att de skyddas mot livets slumpmässiga risker.
Men att framställa pensionsfonderna som ett universalmedel är en partisk lögn. Pressen talar i dag om ett budskap från European Financial Services Round Table till Ekofinrådet, där pensionsfonderna framställs som en mirakellösning på det framtida problemet med att finansiera pensionerna i Europa. Enligt denna arbetsgivarförening kommer pensionssystemens första pelare, dvs. den del som fungerar enligt omfördelning, inte att kunna finansieras i framtiden med tanke på att antalet förmånstagare kommer att öka och antalet avgiftsbetalare minska. Men de pensionsfonder som grundar sig på kapitalisering, när de väl har uppnått mognad, kommer att stöta på exakt samma demografiska problem. De pensioner som betalas ut under ett visst år kommer nämligen alltid att vara en överföring mellan yrkesaktiva och pensionärer, oavsett om detta sker genom omfördelning eller kapitalisering.
Sedan spekulationsbubblan på börsmarknaderna sprack har de flesta pensionsfonders avkastning blivit negativ. I Förenta staterna har de pensionsfonder som instiftats av de stora bolagen ett underskott på mer än 300 miljarder US-dollar. I Förenade kungariket har företagens pensionsfonder ett uppskattat underskott på mellan 65 och 130 miljarder pund sterling, i slutet av 2002. I Sverige, Nederländerna, Belgien och andra länder kan man konstatera betydande underskott. Till och med för Europaparlamentarikernas blygsamma pensionsfond har man nyligen justerat avgifterna med tre punkter, en åtgärd som också kommer att rädda alla de fonder som fungerar enligt omfördelningsprincipen. Eftersom den finansiella avkastningen har blivit negativ är pensionsfonderna, och de företag som utnyttjar dem, på väg att bli ett system för garanterade utbetalningar, dvs. ett system där de försäkrade vet hur stor pension de kommer att få, och ett system med garanterade avgifter, dvs. ett system där man känner till storleken på avgifterna men inte får några garantier vad gäller resultatet av fondförvaltarnas investeringspolitik. Det säger sig självt att förvaltarna alltid kommer att ta ut sin del, oavsett om fonderna vinner eller förlorar i värde.
Detta sista faktum förklarar finansvärldens förtjusning över direktivet. Än en gång: socialisterna är inte motståndare till den andra och den tredje pelarens pensionsfonder, men en större försiktighet är på sin plats och det krävs mycket hårda övervakningsregler. Herr talman! De fonder som fungerar enligt kapitaliseringsprincipen får under inga omständigheter utvecklas på bekostnad av de offentliga pensionssystemen, som grundas på solidaritet mellan generationerna.

Pronk (PPE-DE).
Herr talman! Det stämmer att pensionsfonder i den första pelaren är känsligare för demografiska förändringar och att pensionsfonder i den andra pelaren är känsligare för förändringar i börsklimatet och på de finansiella marknaderna. Detta är naturligtvis tydligt, och därför är det också helt riktigt att vi har två pensionssystem vid sidan av varandra, som kompenseras av tredje pelarens system. Men just om man vill ha det så, är detta direktiv ytterst viktigt. Jag är också mycket glad över den här kompromissen. Framför allt om man arbetar gränsöverskridande är det absolut nödvändigt att detta kommer till stånd - och allt fler företag är inte längre nationella företag, utan har i själva verket blivit europeiska företag. Man kan egentligen säga att detta är en sorts grundlag för pensionsförmåner för företag i Europa. Allt regleras inte, det står helt klart.
Nu är det vissa som också precis har talat om en enda punkt, nämligen att vi inte längre skulle få göra något som helst på det sociala planet och att medlemsstater faktiskt skulle vara tvungna att underkasta sig det system som tillämpas i det minst långtgående landet. Lyckligtvis är detta inte fallet i denna kompromiss, och för övrigt inte heller i de tidigare förslagen. Det är anledningen till att jag anser att kompromissen om biometriska risker är mycket lyckad. I mitt land har det hittills varit brukligt att försäkra sig mot biometriska risker. Om någon från Förenade kungariket plötsligt kommer ut på marknaden och inte försäkrar mot några biometriska risker och inte informerar om detta utan enbart talar om pots of gold, vilket verkar ske i Förenade kungariket, skulle det kunna bli så att människor fullständigt felaktigt tecknar sig för bristfälliga pensionssystem. Denna sorts händelser måste kunna förhindras, och det är anledningen till att kompromissen alltså är utomordentligt bra.
När det gäller tillhandahållandet av information finns kritik mot det faktum att det är mindre än vad vi krävde från början. Det är verkligen sant. Det är kanske synd, men jag tror att det ändå är ett mycket viktigt framsteg att vi åstadkommer vissa europeiska gemensamma normer på det här området, och inte nödvändigtvis amerikanska.
Till sist, herr talman, skattefrågan. Den har vi naturligtvis lämnat därhän. Det är, tror jag, i politiskt hänseende ojämförligt det bästa. Jag tror att kommissionen har handlat rätt med sitt meddelande, nämligen genom att se i vilken utsträckning de nuvarande skatterna ändå inte är diskriminerande. Vi har nyligen haft Danneravgörandet. Det är en av de avgöranden som leder till att medlemsstater kommer att tänka sig för två gånger innan de vidtar diskriminerande skatteåtgärder mot pensionsfonder som händelsevis inte har sitt säte i det egna landet. Även om vi har långt kvar att gå anser jag att vi allt sammantaget har kommit en bit på väg. Om vi skulle förkasta den här kompromissen har vi inte ens kommit i gång, och det tror jag inte främjar de sociala målsättningar som existerar.

Van den Burg (PSE).
Förfaringssättet runt denna medbeslutandefråga förtjänar enligt min uppfattning inget skönhetspris, men jag kan ändå finna mig i den kompromiss som nåddes i sista stund och vilken rådet redan har gett sitt godkännande. Man anger att rådet och kommissionen i varje fall var beredda att ta parlamentet på allvar som medansvarig lagstiftare. Vad beträffar innehållet är jag inte heller överentusiastisk, men med kompromissförslagen tillför vi nu i varje fall lite färg till definitionen av de fonder som faller under detta direktiv och som nu får ett europeiskt pass för att investera över gränserna och erbjuda sina tjänster. 
På europeisk nivå är emellertid en mycket mer djupgående diskussion nödvändig, också om andra pelarens pensionssystems innehåll och kvalitet. I slutet av nästa vecka, vid vårens europeiska toppmöte, kan man få en bra start för detta genom att inte enbart utbyta information utan några förpliktelser, utan genom att också göra upp om att uppnå samförstånd i sakfrågan och konvergens i politiken. Om man vill propagera för den andra pelaren, finansierade pensionssystem, måste man också föra diskussionen om bestämmelsernas formgivning och kvalitet.
I Nederländerna kommer inkomsten för pensionerade ungefär till hälften, och i framtiden i ännu högre grad, från system som är fonderade och utarbetade av arbetsmarknadens parter inom ramen för andra pelaren. Sådant kan man inte hantera som om det helt enkelt vore finansmarknadsprodukter som investeras på kapitalmarknaden och som måste finna sin väg på den inre marknaden som kommersiella tjänster. Nej, i Nederländerna hör den andra pelaren uttryckligen till den första pelaren, till systemen för social trygghet, och får inte buntas ihop med de individuella produkterna inom tredje pelaren för de som kan tillåta sig det. Det är ett ämne för socialpolitiken. Det togs också ideligen upp i diskussionen, och det bör alltså också utvecklas genom vårmötet och diskussionerna om öppen samordning.
Jag anser emellertid att det finns mer att uträtta i fråga om politiken för den inre marknaden, för jag instämmer inte i det som ett antal talare har sagt, nämligen att detta direktiv inte medför så stor förbättring för arbetstagarnas rörlighet eller möjligheten att ta med pensionen inom ramen för fri rörlighet för arbetstagare. På den punkten måste det ske mycket mer, inte enbart på det skattemässiga området utan också vad gäller överföringen av pensioner. Även här skulle jag gärna vilja se en något mer ambitiös åtgärd från kommissionens sida, som visar sig i lagstiftning.

Kauppi (PPE-DE).
Herr talman! herr kommissionär, mina damer och herrar! Först av allt vill jag tacka alla parter för ett bra samarbete för att åstadkomma en konstruktiv lösning. Speciellt kommissionsledamot Bolkestein och tjänstemännen under honom samt föredraganden av betänkandet Othmar Karas har gjort ett storartat arbete. För min vän Othmar vill jag ännu konstatera att det anses att förbundsrepubliken Österrike har klarat sig igenom svåra utmaningar i historien genom sin eminenta förmåga att skapa samförstånd och finna lösningar som gagnar alla parter. Jag anser att Othmar, när det gäller det här direktivet, med sitt handlande har visat att han besitter dessa egenskaper som är så viktiga för en samhällspåverkare. 
En av de viktigaste utmaningarna för EU-länderna under de kommande åren är att säkerställa pensionsskyddet. För att lösa detta problem måste vi dock delge européerna ett svårt budskap. Vi måste förlänga vår yrkeskarriär men samtidigt kommer den lagstadgade pensionen ur pensionssystemen att vara mindre än tidigare. Det låter nog som en kamikazeuppgift för vilken politiker som helst men det är trots allt oundvikligt. Status quo är inget alternativ.
Även om medlemsstaterna bär det huvudsakliga ansvaret för säkerställandet av pensionssystemen kan vi på EU-nivå vidta åtgärder för att underlätta skapandet av en hållbar grund för pensionssystemen. Direktivet om verksamhet i och tillsyn över tjänstepensionsinstitut skapar rättsliga ramar för en verksamhet som omfattar hela Europa och utgör en av de åtgärder som behövs för att desarmera pensionsbomben. Direktivet främjar utvecklingen av sådana tilläggspensionssystem som är ekonomiskt hållbara, som genom placeringar ger företagen det kapital de behöver, samt bättre än lagstadgade system motsvarar individernas varierande behov. Detta stämmer speciellt den dag då vi kan avancera i lösningen av beskattningsfrågan. Direktivet främjar utvecklingen av den europeiska finansmarknaden samt gagnar arbetstagarna som drar nytta av en effektivare och öppnare placeringspolitik när det gäller deras pensioner.
Det tog 15 år att skapa de gemensamma EU-bestämmelserna. EU-medborgaren har länge kunnat åtnjuta de lokala social- och hälsovårdstjänsterna i en annan medlemsstat. Vi har även i många år haft en gemensam EU-lagstiftning som gäller institutioner som erbjuder personliga pensionsförsäkringar. Men medlemsstaternas avvikande synsätt i den här frågan, som vi behandlar i dag, fördröjde alltför länge uppkomsten av detta direktiv som vi förhoppningsvis antar vid morgondagens plenarbehandling.
Direktivet ger nu medlemsstaternas arbetsmarknadsparter fria händer att välja hur täckande de vill göra sina frivilliga tilläggspensioner. Detta är en vettig europeisk kompromiss med beaktande av skillnaderna i medlemsstaternas pensionssystem. Våra förhandlingar var tidvis mycket intensiva, till och med hårda, men jag tror att vi kan vara nöjda med resultatet. Det viktigaste är att vi undvek ett eventuellt förlikningsförfarande.

Skinner (PSE).
Herr talman! Jag gratulerar föredraganden, kommissionen och ordförandeskapet till att ha åstadkommit ett kompromisspaket. Det har handlat om att göra kompromisser hela vägen. Jag förstår att det har lagts ned mängder av hårt arbete på det, men låt oss säga med en gång att många människor har varit inblandade, både i och utanför denna kammare, kanske fler än vad vi känner till. Men de som inte har varit inblandade är - som så ofta - de som med största sannolikhet kommer att vinna på eller drabbas av våra beslut. Kompromiss var av nöden. 
Detta är inte ett direktiv som syftar till att ersätta de socialförsäkringsliknande pensionsbestämmelserna i den första pelaren. I Förenade kungariket, till exempel, har människor i åldern 16 år nyligen blivit färre än människor i åldern 60 år. I hela Europeiska unionen kan det inte råda något tvivel om att vi har ett åldrande samhälle, ett samhälle som gradvis kommer att kosta mer och som vi måste vidta adekvata åtgärder för så att vi kan undvika en framtida pensionärsfattigdom, vilket är en mycket reell fara. Problemet är att många människor, till och med i dag, inte känner sig tvingade eller stimulerade att spara till sin pension. Många företag är lamslagna av administrativa och rättsliga kostnader som förhindrar marknadsföringen av sådana fonder inom hela den europeiska unionen. Detta är fakta.
Även om detta direktiv ger en balanserad bild och tar hänsyn till olika faktorer som påverkar medlemsstater, är det uppenbart att den gränsöverskridande strategin för kompletterande pensioner fordrar mer i form av avreglering. Jag hoppas att vi kommer att komma tillbaka till denna diskussion vid ett senare datum.
Några företag i mitt land som tror att de kan dra sig ur program med fastställda förmåner har till och med sneglat på just detta direktiv som en ursäkt, men Bryssel erbjuder inte dessa företag någon ursäkt.
Utbetalningar av engångsbelopp har behandlats på ett sätt som pensionärer i många länder kommer att betrakta som en återspegling av vad som redan händer. Det är ett viktigt minimikrav.
Det är uppenbart att de förändringar som vi har infört med avseende på insyn och registrering är förbättringar som samtliga i denna kammare kan leva med.

Flemming (PPE-DE).
Herr talman! Jag hyser stor beundran för Othmar Karas. García-Margallo y Marfil menade att han har vunnit en tjurfäktning. Jag tillåter mig att bli upprörd på min spanska kollega, jag ogillar tjurfäktning, och dessutom var han den förste och ende som talade om ett samhälle med alltför många äldre. Om han hade kallat mig gammal dam - det finns en känd teaterpjäs som heter ?Besök av en gammal dam? och handlar om en mycket farlig sådan, och det hör jag gärna, men inte att jag är en gamling.
Vad vill äldre personer ha? Trygghet, oberoende, självständighet. Allt detta är dock mycket svårt att uppnå inom ramen för en tjänstepension som endast utbetalas under en begränsad tid. Inte heller en engångsutbetalning - hur generös den än vara må - ger trygghet. Livslånga utbetalningar är det som bäst motsvarar äldre personers önskemål och därmed behov. Det är ju detta vi menar med social trygghet. Att denna viktiga idé har gjorts begriplig och förankrats i betänkandet är Othmar Karas förtjänst, och det vill jag tacka honom för.
Över hela Europa är vi i färd med att diskutera och lösa problemen i våra samhällen där människorna äntligen, äntligen lever längre. Den österrikiska regeringen - den nya regeringen - har i ett helt åtgärdspaket för äldre arbetstagare skapat en rad möjligheter för äldre människor att arbeta längre - jag säger möjlighet! Sänkta lönebikostnader för personer över 58 år, en brett upplagd kampanj för ökade färdigheter hos äldre, åldersdeltid för att nämna några.
Astrid Lulling håller nog med mig när jag säger att samhället behöver oss, att parlamentet behöver oss. När man som jag har sex barnbarn kan man inte bara överlåta samhället åt andra, man måste också ta ansvar själv. Vi äldre kämpar ju faktiskt inte längre för oss själva - vi har ju redan vår inkomst - utan vi kämpar för de unga damer och herrar som vi önskar ett ännu mycket längre liv. Ett barn som föds i dag kan bli hundra år, och vi önskar alla unga ett mycket, mycket långt och så tryggt liv som möjligt.

Ettl (PSE).
Herr talman! Politik av god kvalitet kännetecknas av att den kan vidta positiva åtgärder mot negativa trender och osäkerhet. Och så är knappast fallet i utformningen av andra pelaren för pensionssystemen, även om det som i detta fall handlar om ett direktiv om finansiella tjänster. Trots föredragandens mycket goda ansatser har han inte lyckats förbättra den gemensamma ståndpunkten, som verkligen inte uppvisar kvalitet. Att skapa en ram för att erbjuda produkter som sett ur dagens perspektiv starkt kan komma att begränsa levnadsstandarden i pensionsåldern har inget med politisk ansvarskänsla att göra! Det handlar ju om bestämmelser som skall minska medborgarnas osäkerhet just nu. Bara de brittiska pensionsfonderna har gått med 35 miljarder pund sterling i förlust de senaste åren och ännu lite mer åren innan dess då de inte heller gick så lysande - förresten gick det inte mycket bättre i de andra medlemsstaterna heller. I sådana tider får man inte hyckla för medborgarna om kvalitet i pensionsfrågan när detta inte finns!
Minimal informationsplikt och en icke bindande formulering - mer är det inte - som gör det möjligt för medlemsstaterna att definiera kvalitet i samband med biometriska risker för en begränsad marknad, och detta är ingen högkvalitativ anpassning av den europeiska marknaden! Om vi vill nå kvalitet eller förbättra kvaliteten - hur kommissionsledamoten nu väljer att se det - då kan vi i detta skede faktiskt bara stämma in i Gruppen Europeiska enade vänstern/Nordisk grön vänsters förslag och som en första åtgärd rösta emot rådets ståndpunkt. Detta skulle ta oss tillbaks till utgångspunkten, vilket för oss skulle innebära nya chanser att få ett bättre direktiv.

Lulling (PPE-DE).
Herr talman! Det är glädjande att vi efter år av sega förhandlingar mellan kommissionen, rådet och parlamentet äntligen står på armslängds avstånd från ett godkännande av pensionsdirektivet - inte minst tack vare vår föredragandes outtröttliga vilja att nå kompromisser. Rådet har lovat att stödja paketet som det föreligger. Detta är viktigt eftersom det är det enda sättet att undvika ett långdraget medlingsförfarande som skulle kunna få skadliga effekter för alla berörda - arbetstagare, arbetsgivare och leverantörer av finansiella tjänster - vilket i sin tur skulle försena de europeiska bestämmelser som vi hade behövt för länge sedan.
Jag hade kunnat leva med den gemensamma ståndpunkten eftersom direktivet ju i huvudsak reglerar pensionsinstitutens gränsöverskridande verksamhet utan konkurrenssnedvridning, och inte själva produkten. Det är viktigt att skapa ett direktiv som inte redan på förhand tvingar in leverantörerna av finansiella tjänster i en korsett av bestämmelser, exempelvis rörande deras investeringspolicy, vilket skulle ta andan ur dem, och som samtidigt utformar kontrollen på ett sådant sätt att tjänsterna garanteras på bästa sätt ur pensionstagarnas synvinkel. Jag menar att vi har lyckats någorlunda med detta.
Det handlar inte om att reglera vilka typer av tilläggspension som skall garanteras och i vilken storlek. Naturligtvis kan man i direktivet infoga önsketänkandet att tjänstepensionsinstitutet även skall garantera de omtalade biometriska riskerna såsom invaliditet, efterlevandepension osv. Det är dock upp till företagen med sina anställda att avgöra vad som ytterligare skall täckas in utöver det allmänna sociala trygghetssystemet - dvs. den första pelaren - väl medvetna om att större och mer varierande anspråk på kapacitet givetvis har sitt pris.
Givetvis skall kapital också kunna betalas ut som en klumpsumma vid uppnådd pensionsålder utan föreskrifter om hur kapitalet skall användas, vilket för övrigt är fallet med den pensionsfond som kammarens ledamöter har. Om jag i hög ålder vill använda pengarna till att uppfylla min stora dröm i livet, t.ex. att göra en jordenruntresa, skall jag kunna använda pengarna till detta. Jag måste förstås vara medveten om att jag därefter inte får belasta socialskyddet.
Jag beklagar att vi inte kunde driva igenom ett önskemål som jag har arbetat för tillsammans med andra kolleger, nämligen att andra ekonomiska inrättningar vid sidan av pensionsfonder och försäkringar skulle kunna erbjuda tjänster som rör tjänstepension. Detta skulle ha lett till enhetliga bestämmelser och därmed till mer konkurrens. Paketet innehåller dock ett åtagande för Europeiska kommissionen att undersöka läget på marknaden för tjänstepensioner för att bereda väg även för andra leverantörer av finansiella tjänster att omfattas av direktivet.
Direktivet räcker dock inte till för att skapa en gemensam marknad för tilläggspensioner. Vi behöver snarast bestämmelser för att undvika dubbelbeskattning av bidrag och tjänster, och jag önskar oss stor vishet så att vi snabbt når fram till förnuftiga bestämmelser.
(Applåder)

Bolkestein
Herr talman! Jag hoppas att det inte är någon besvikelse för Lulling att kommissionen får sista ordet.
Jag välkomnar det faktum att utskottet för ekonomi och valutafrågor och parlamentet är eniga om kompromisstexten, som kanske inte tillfredsställer alla. Det är åtminstone ett förslag till resolution. Det är vad vi behöver i denna ytterst viktiga fråga. Parlamentet har rätt att höra vad kommissionen anser om de olika ändringsförslagen, men innan jag gör det vill jag säga något till tre ledamöter som har talat.
För det första, frågan om beskattning berördes av García-Margallo y Marfil, Pronk och Lulling. Uppföljningen av meddelandet om beskattning av pensioner från april 2001 har utvecklats längs två linjer.
Det har varit en diskussionsprocess i rådet som gäller kommissionens förslag att förbättra informationsutbytet om gränsöverskridande pensioner och ta itu med dubbelbeskattning och dubbel icke-beskattning. Tyvärr måste jag säga att den processen inte har lett till några påtagliga resultat. Ett antal medlemsstater kunde endast acceptera någon sorts avtal om man samtidigt löste frågan om beskattning i hemviststaten kontra beskattning direkt vid källan. I den frågan förblev medlemsstaterna djupt splittrade.
För det andra, kommissionen har granskat huruvida nationella skatteregler om avdrag för inbetalningar till pensionsförsäkringar är förenliga med gemenskapsrätten eller ej. Här har kommissionen hållit sina löften om att vidta åtgärder. Förra månaden skickade kommissionen ett motiverat ställningstagande till Danmark och fem formella underrättelser till Belgien, Spanien, Frankrike, Italien och Portugal. I samtliga dessa medlemsstater är inbetalningar till utländska pensionsfonder inte avdragsgilla, medan inbetalningar till inhemska fonder är det. Detta är ett uppenbart fall av diskriminering. Kommissionen är övertygad om att gemenskapsrätten förbjuder en sådan skillnad i behandling. Jag kan försäkra parlamentet att kommissionen prioriterar dessa överträdelsefall, och den kommer att göra vad som krävs för att effektivt öppna marknaderna för gränsöverskridande pensionsavsättningar.
Till herr Blokland säger jag att, såvitt jag vet, har de ändringsförslag som han har lagt fram inte accepterats av utskottet för ekonomi och valutafrågor och utgör därför inte - syns det mig - en del av kvällens diskussion. Därför har kommissionen inte någon åsikt om dem.
Till herr Purvis säger jag att detta direktiv bygger på två principer: för det första, principen om iakttagande av aktsamhetskrav från den medlemsstat som är hemland och för det andra, iakttagande av social- och arbetslagstiftning i värdmedlemsstater, dvs. där företaget är etablerat. Det inkluderar bestämmelser om biometriska risker, men det skall inte vara ett hinder för gränsöverskridande verksamhet.
Än en gång, den uppnådda kompromissen innebär att det inte kommer att bli någon förlikning. Det är bra. Man vet aldrig vad en förlikning kan leda till. Personligen, har jag mycket levande minnen av förlikning från uppköpsdirektivet och jag är mycket angelägen om att inte upprepa den erfarenheten.
Låt mig nu övergå till de ändringsförslag som har lämnats in till omröstningen.
Det gläder mig att säga att kommissionen kan godta ändringsförslagen 1, 5, 13, 15, 22 och paketet med ändringsförslagen 25-37. Kommissionen kan inte godta de andra ändringsförslagen, som till största delen syftar till att bredda direktivets räckvidd.
Direktivet syftar inte till att ingripa i det sätt på vilket medlemsstater organiserar sina pensionssystem. Kommissionen anser att direktivet inte bör reglera de produkter som erbjuds av pensionsfonder på ett inskränkande sätt. Inte heller bör det definiera de exakta arrangemangen för utbetalning av förmåner. Direktivet måste även ta hänsyn till mångfalden av tjänstepensionssystem samtidigt som det anger strikta normer för att säkerställa deras ömsesidiga erkännande, men utan att påtvinga pensionsfonder onödiga kostnader. Det är anledningen till att kommissionen förkastar ändringsförslagen 3, 4, 9, 11, 12, 14, 16 och 18.
Direktivet bör inte experimentera genom att medge möjligheten att vidga räckvidden för detta direktiv till institutioner som i dag inte erbjuder tjänstepensionsprodukter. Institutioner som redan drar fördel av den inre marknaden skall inte omfattas av detta direktiv, med undantag av livförsäkringsföretag, för vilka medlemsstater måste behålla alternativet att tillämpa detta direktiv för verksamhet som är förknippad med pensionsavsättningar. Det är anledningen till att kommissionen tyvärr inte kan godta ändringsförslagen 2, 6, 8, 10 och 17.
Direktivet måste kunna hänvisa fullt ut till ett effektivt system för att säkerställa effektivt informationsutbyte mellan behöriga myndigheter och främja en konsekvent tillämpning av direktivet, men det måste göras utan att det påverkar möjliga framtida strukturer. Det är anledningen till att kommissionen inte kan acceptera ändringsförslag 7, 19, 20, 21 och 23.
Kommissionen kan inte godta ändringsförslag 24 inlämnat av gruppen De gröna och Europeiska fria alliansen eftersom den anser att pensionsfonder, som mycket långsiktiga investerare med låga likviditetsrisker, inte bör vara alltför begränsade i sina investeringar i icke likvida tillgångar som till exempel aktier.
Kommissionen kan inte godta förslaget till avvisande av den gemensamma ståndpunkten, eftersom den anser att den gemensamma ståndpunkten är en väl avvägd kompromiss och rekommenderar Europaparlamentet att anta den.

Talmannen.
Jag vill tacka alla kolleger för deras närvaro i kväll.
Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum kl. 12.00 i morgon.
(Sammanträdet avslutades kl. 23.50.)
SKRIFTLIG FÖRKLARING (ARTIKEL 120)

Figueiredo (GUE/NGL)
Rådets gemensamma ståndpunkt ingår i målet om att överföra de nationella pensionssystemens pengar till privata lönsamhetsprojekt, det vill säga föra över dessa enorma ekonomiska volymer till kapitalmarknaderna så att de kan användas av den finansiella sektorn i spekulativa syften. Skapandet av en inre marknad för tjänstepensionsplanerna var en av prioriteringarna i ?Lissabonstrategin?, och ingår i handlingsplanen för finansiella tjänster som syftar till att integrera/avreglera kapitalmarknaderna i Europeiska unionen.
Målen med privata fonder är tydliga då det saknas verkliga försiktighetsbestämmelser, i avregleringen av investeringar i och utförande av tjänster i Europa och i bristen på garantier för alla risker eller genom att bara tillåta dem på frivillig nivå.
Föredraganden anger själv tonen i motiveringen då han säger att detta förslag kommer att bidra till att utveckla de finansiella marknaderna, och erkänner att det i den gemensamma ståndpunkten inte finns någon balans mellan socialförsäkringens förmånstagare och målet att skapa en ren ram för kapitalmarknaderna. Därför återtogs ändringsförslag från första behandlingen, vilka är ganska långt bortanför det önskvärda och inte ifrågasätter ursprungsförslagets grundtanke. Detta är motivet till min grupps förslag, vilket jag har skrivit under, om ett ändringsförslag som syftar till att förkasta rådets gemensamma ståndpunkt.

Talmannen.
 I dag samlas delegater från de 89 signatärstaterna till Fördraget om Internationella brottmålsdomstolen - ICC:s medlemsstater - i Haag, för en ceremoni ledd av Förenta nationernas generalsekreterare, Kofi Annan, och drottning Beatrix av Nederländerna. Domstolens 18 domare kommer att avlägga ed och domstolen kommer att invigas i dag. Det förväntas att premiärministrar, presidenter, utrikes- och justitieministrar från medlemsstaterna kommer att närvara.
På Europaparlamentets vägnar vill jag säga så tydligt som möjligt att vi, i detta parlament, har stött och försvarat mänskliga rättigheter. I det arbetet har vi kraftfullt stött inrättandet av Internationella brottmålsdomstolen som ett viktigt steg framåt på global nivå. Som ledamöter av Europaparlamentet kan vi vara stolta över att domstolen blir verklighet i dag.
Själv anser jag att ett organ som Internationella brottmålsdomstolen är mera lämpat att ta itu med de som kränkt internationella mänskliga rättigheter än ett ställe som Guantanamobasen. Kammaren erinrar sig säkert att vi redan har antagit ett antal resolutioner i denna fråga, däribland så sent som i oktober i fjol.
(Applåder)

Bonde och Sandbæk (EDD)
Junirörelsen avstod från att rösta vid omröstningen om ändringsförslag 8 från Europeiska socialdemokratiska partiets grupp, Europeiska liberala, demokratiska och reformistiska partiets grupp, och Gruppen De gröna/Europeiska fria alliansen avseende punkt 12 rörande den budgetmässiga placeringen av europeiska politiska partier. Det beror på att vi i grunden är emot Europeiska unionens finansiering av europeiska partier, och därför inte vill ha någon del i den tekniska utformningen av ett sådant system.

